Resultaten från Europeiska rådets möte den 15-16 oktober 1999 i Tammerfors
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är Europeiska rådets rapport och kommissionens uttalande om resultaten från Europeiska rådets möte den 15-16 oktober i Tammerfors.
Jag har det stora nöjet att ge ordet till Paavo Lipponen, rådets tjänstgörande ordförande.

Lipponen
Fru talman, bästa Europaparlamentets ledamöter! Jag är mycket glad över att få framträda för er och för första gången som Finlands premiärminister tala i Europaparlamentet. Jag vill gratulera er till att ni blivit valda och önska er framgång i det nya parlamentets arbete. Vi konstaterade nyss vid vårt möte med talmannen att vi har ett nytt parlament, en ny kommission, en ny början och framför allt en ny talman, så att den institutionella uppställningen nu i sin helhet är bättre.
Jag vill tacka er, fru talman, för de parlamentssynpunkter som ni framförde för Europeiska rådet i Tammerfors när det inledde sitt arbete. Jag tror att de beslut som fattades i Tammerfors på ett bra sätt svarar mot de förväntningar som parlamentet ställde på Tammerforsmötet. Europeiska rådet godkände både politiska riktlinjer och praktiska åtgärder som skall bidra till att unionen utvecklas till det område med frihet, rättvisa och säkerhet som man i Amsterdamfördraget avser.
När det gäller allmänhetens förväntningar och unionens utveckling kan man enligt min mening i flera avseenden anse att resultaten i Tammerfors var lyckade. Förväntningarna kan dock inte alltid till alla delar bli verklighet, men det är glädjande att konstatera att medborgarorganisationer, såsom European Council on Refugees and Exiles, har gett beröm för resultaten från Tammerforsmötet. FN:s flyktingkommissarie Sadako Ogata sade till mig vid ett telefonsamtal efter mötet att UNHCR såg med tillfredsställelse på mötets resultat. Jag försäkrade Ogata om att vi kommer att fortsätta med ett bra samarbete med UNHCR även när besluten skall genomföras.
Tammerforsmötet var av flera skäl viktigt för unionen. Europeiska rådet påskyndade och konkretiserade genomförandet av Amsterdamfördraget. I Tammerfors lyftes rättsliga och inrikes frågor till den högsta politiska nivån i unionens samarbete. Vid mötet togs ett betydelsefullt steg framåt för att intensifiera samarbetet mellan medlemsstaterna, och man beslutade bland annat att avskaffa hinder för samarbete mellan rättsliga och polisiära myndigheter. Unionens medlemsstater visade beslutsamhet att närma unionens verksamhet till medborgarna genom att ta tag i gemensamma orosmoment och brister i unionens samarbete. Unionen förstärkte den grund för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor där respekten för internationella konventioner om mänskliga rättigheter, medborgerliga fri- och rättigheter och rättsstatsprincipen ingår som en väsentlig del.
Europeiska rådet samlade resultaten under tio milstolpar som jag här skall kort sammanfatta.
I Tammerfors togs ett steg mot unionens gemensamma asyl- och invandringspolitik. Europeiska rådet betonade den utgångspunkten att asyl- och invandringsfrågor är skilda, men har nära samband med varandra. Den första milstolpen i Tammerfors handlar också om att skapa en övergripande politik för unionen när det gäller invandrings- och asylfrågor. Det viktigaste är att tillsammans med ursprungsländerna påverka orsakerna till utvandringen. Europeiska rådet tog också med tillfredsställelse emot det arbete som högnivåarbetsgruppen lagt ned för att utarbeta handlingsplaner i syfte att påverka orsakerna till utvandringen. I detta arbete är det nödvändigt att mångsidigt utnyttja unionens utrikes-, utvecklings-, människorätts- och handelspolitiska medel och förebygga konflikter. Arbetsgruppens mandat förlängdes för att ta fram nya handlingsplaner.
Vi beslutade att sträva efter ett gemensamt europeiskt asylsystem. Detta beslut är enligt min mening en av Tammerforsmötets viktigaste öppningar. Europeiska rådet tog på ett mycket kraftfullt sätt ställning för asylrätten genom att binda det europeiska asylsystemet till en fullödig och övergripande tolkning av Genèvekonventionen. Till yttermera visso fastställde man separat Non-refoulement-principen som innebär att ingen får sändas tillbaka till förhållanden där han/hon blir utsatt för förföljelse.
Det tar givetvis tid att bygga upp ett gemensamt system. Kommissionen ombeds dock att redan inom ett år utarbeta ett meddelande om upprättandet av ett gemensamt asylförfarande och om en enhetlig status i unionen för dem som beviljas asyl. Genom att verkställa de beslut som fattades i Tammerfors kan man på ett avgörande sätt förbättra asylsystemets funktion och rättvisan i Europa. Ett betydelsefullt resultat i Tammerfors uppnåddes i och med målsättningen att invandrare som legalt befinner sig inom unionens område skall beviljas rättigheter och ha skyldigheter som är jämförbara med unionsmedborgarnas. I synnerhet måste man förbättra den rättsliga ställningen för dem som vistas en längre tid inom unionens område genom att till exempel säkerställa deras uppehållstillstånd, rätt till utbildning, arbete och yrkesutövning.
Unionen måste också försvara sina viktigaste värden mot intolerans och diskriminering. Detta upplevs säkerligen i dag även i Europaparlamentet som en mycket viktig fråga. Europeiska rådet betonar att man skall effektivisera kampen mot rasism och främlingsfientlighet och uppmanar medlemsstaterna att utarbeta nationella program i detta syfte.
Man fattade betydelsefulla beslut angående kontrollen av migrationsströmmarna. Man beslutade att vidta åtgärder i syfte att kämpa mot illegal invandring och människosmuggling. Straffen för människohandel och annat ekonomiskt utnyttjande av invandrare skärps och kampen mot organiserad brottslighet intensifieras ytterligare i samarbete med medlemsstaterna och Europol. Jag vill här poängtera att man samtidigt måste trygga brottsoffrens rättigheter och i synnerhet kvinnornas och barnens ställning. När det gäller gränsövervakning kommer både samarbetet mellan medlemsstaterna och med ansökarländerna att förbättras bland annat med hjälp av utbytesprogram och tekniköverföring. I detta sammanhang poängteras betydelsen av Schengenregelverket och professionell övervakning av de yttre gränserna i en expanderande union.
I Tammerfors enades man också om sådana praktiska åtgärder, med vilka man kan bygga ett verkligt europeiskt rättsområde. Vi beslutade att skapa ett informationssystem, som skall vara lätthanterligt och ständigt uppdaterat, där allmänheten kan hämta information om andra medlemsstaters rättssystem. På grundval av kommissionens förslag kommer man i unionen att anta miniminormer som innebär att adekvat rättshjälp säkerställs i gränsöverskridande fall. Likaså beslutade vi att förenkla och påskynda sådana rättegångsförfaranden som gäller konsumentfordringar, kommersiella fordringar och underhållsfordringar av ringa värde. Brottsoffrens situation förbättras genom att man ställer minimikrav för skydd av brottsoffer speciellt när det gäller rättssäkerhet och rätt till skadestånd.
Efter en grundlig diskussion fastställde Europeiska rådet det ömsesidiga erkännandet av domar och beslut som en grundsten för rättsområdet. Jag anser att det är en god prestation att principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut godkändes som utgångspunkt för både civilrättsliga och straffrättsliga fall.
En betydelsefull milstolpe i Tammerfors uppnåddes när man beslutade att fortsätta med tillnärmningen av civilrätten och civilprocessrätten för att förbättra det rättsliga samarbetet och tillgången till rättsskydd.
I Tammerfors behandlades grundligt gemensamma åtgärder som skall intensifiera kampen mot brottsligheten i unionen. Europeiska rådet var enigt om att man i fråga om personer och organisationer som missbrukar de friheter som råder inom unionen och kränker medborgarnas rättigheter på ett bättre sätt måste få dem under kontroll och ställa dem till ansvar för sina gärningar genom att intensifiera samarbetet mellan myndigheterna. Att förbättra den förebyggande verksamheten fastställdes som utgångspunkt för kampen mot brottsligheten. Medlemsstaterna skall utarbeta nationella brottsbekämpningsprogram och förstärka samarbetet sinsemellan samt förbättra jämförandet av bästa praxis. Europeiska rådet uppmanade att man skall utreda möjligheterna att med gemenskapsmedel finansiera ett program vars främsta tyngdpunkt skall ligga på ungdomsbrottslighet, brottslighet i städerna och narkotikabrottslighet där man har konstaterat den snabbaste ökningen i flera länder.
Med hjälp av de beslut som fattades i Tammerfors bygger man upp europeiskt samarbete mellan rättsliga och polisiära myndigheter. Europeiska rådet beslutade att man skall tillsätta gemensamma utredningsgrupper, inledningsvis mot narkotika- och människohandel samt för bekämpning av terrorismen. En arbetsgrupp på europeisk chefsnivå kommer att utbyta erfarenheter och bidra till planeringen av operativa insatser tillsammans med Europol. Europol måste också ges befogenheter att be medlemsstater inleda, genomföra och samordna undersökningar.
Kampen mot den organiserade brottsligheten förstärks också genom att man skall inrätta en ny organ - Eurojust. Beroende på sina rättssystem sänder medlemsstaterna till den här enheten nationella åklagare, undersökningsdomare samt poliser med lika befogenheter. På detta sätt kan man bättre se till att polisutredningar som inletts med anledning av Europols undersökningar leder till åtal och dom. För att utbilda högre tjänstemän för polisiära myndigheter inrättas en europeisk polishögskola som också skall vara öppen för ansökarländernas myndigheter.
Europeiska rådet beslutade också att börja tillnärma lagstiftningen inom vissa områden av den nationella straffrätten. Avsikten är att komma överens om gemensamma brottsdefinitioner, åtalsgrunder och påföljder. I detta arbete koncentrerar man sig inledningsvis på vissa former av gränsöverskridande grov brottslighet såsom ekonomisk brottslighet, narkotika- och människohandel - i synnerhet utnyttjande av kvinnor - och sexuellt utnyttjande av barn och brottslighet i samband med användning av högteknologi samt miljöbrottslighet.
Sedan som den sista milstolpen, som enligt min mening är särskilt viktig bland besluten i Tammerfors, måste man nämna specialåtgärder för bekämpning av penningtvätt. Vikten av dessa åtgärder betonas av det faktum att penningtvätten spelar en central roll inom den organiserade brottsligheten, och att den är intimt förknippad bland annat med narkotika- och människohandel samt illegal vapenhandel. Speciellt vill jag lyfta fram att de rättsliga myndigheter och de centraler som utreder penningtvätt ges rätt att få tillgång till uppgifter oberoende av bestämmelserna om banksekretess och affärshemligheter när uppgifterna är nödvändiga för undersökning av penningtvätt. Europols befogenheter utvidgas generellt till penningtvätt oavsett från vilken typ av brott de tvättade pengarna kommer. I medlemsländerna skall man sträva efter att på ett enhetligt och övergripande sätt definiera det område av brottslig verksamhet som bildar det så kallade initialbrottet till penningtvätt.
De mål som satts för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor kan bara uppnås genom helhetsbetonad verksamhet. Därför antog Europeiska rådet politiska riktlinjer för på vilket sätt unionens externa verksamhet skall förstärkas för att uppnå målen för rättsliga och inrikes frågor. Resultat som uppnåtts i Östersjösamarbetet tjänar som ett exempel för praktisk regional verksamhet i kampen mot organiserad brottslighet. I Tammerfors fästes speciell uppmärksamhet på intensifiering av samarbetet i Balkanområdet.
Verkställandet av de beslut som togs i Tammerfors inleds omedelbart, men det kommer givetvis att ta tid. Uppföljningen skall ske med hjälp av en metod som visade sig vara bra i samband med skapandet av den inre marknaden. Kommissionen skall utarbeta ett förslag till en resultattavla, scoreboard, där man kommer att följa upp hur besluten har verkställts och tidsfristerna hållits. En grundlig genomgång av resultaten kommer att göras vid Europeiska rådets möte i december 2001 under Belgiens ordförandeskap.
Fru talman! Om ni tillåter skall jag kortfattat presentera några av de viktigaste målen som vi som ordförande ännu vill uppnå under det finska ordförandeskapet.
Det viktigaste beslutet i Europeiska rådet i Helsingfors rör hela Europas framtid. I Tammerfors förstärktes min uppfattning om att medlemsstaterna har en synnerligen enhetlig syn på hur unionens utvidgning borde föras framåt. Den igångsatta processens politiska rörelseenergi får inte slarvas bort. I egenskap av ordförandeland vill Finland säkerställa att alla ansökarländer uppmuntras och stöds på lika villkor i sina ansträngningar att uppfylla medlemskapskriterierna. Var och en av ansökarstaterna bör avancera i processen efter sina egna förutsättningar. Vi vill se till att de som är bättre förberedda kan gå framåt i förhandlingarna i snabbare takt än andra.
Vi poängterar för ansökarstaterna att Köpenhamnskriterierna måste uppfyllas innan medlemskapet är möjligt. Jag är övertygad om att det på grundval av de rekommendationer som kommissionen offentliggjorde den 13 oktober är möjligt att i Helsingfors fatta beslut som grundar sig på en övergripande, trovärdig och konsekvent politik. Detta är också nödvändigt om man skall säkerställa utvidgningens positiva effekt på stabiliteten i Europa.
Men unionen måste också förnyas. Vi diskuterade detta i morse med talmannen. Den process som syftar till att förstärka Europa får inte ha en försvagande effekt på beslutsfattandet i unionens institutioner och därmed på unionens funktionsförmåga. Jag kommer att vid Europeiska rådets möte i Helsingfors i december lägga fram en rapport om de nödvändiga institutionella reformer som bör godkännas av regeringskonferensen år 2000.
Som ordförandeland följer Finland Europeiska rådets uppdrag som innebär förberedelse av en regeringskonferens med en begränsad dagordning. Inom unionen finns det dock inom de närmaste åren behov av en mera omfattande debatt om vad för slags europeisk union vi behöver för att bättre kunna svara mot de utmaningar vi står inför. Jag vill inte i det här skedet uppskatta när medlemsstaterna kommer att vara beredda att ta steg i en mera ambitiös riktning än förut och ändra grundfördrag för att vidareutveckla unionen. Att skynda på är inte alltid nödvändigtvis positivt, men behovet av en mera grundläggande reform växer i takt med utvidgningen och förändringarna i världen utanför.
Ett av våra viktigaste mål är att utveckla den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken och unionens krishanteringsberedskap. Unionen kan utvecklas till en stark internationell aktör, eftersom den förfogar över ett brett sortiment av politiska och ekonomiska instrument och resurser. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken förstärks som bäst med hjälp av gemensamma strategier. För att vara en trovärdig aktör i upprätthållande av fred och stabilitet behöver unionen också både civil och militär krishanteringsberedskap. I den rapport som vi kommer att lägga fram vid Europeiska rådet i Helsingfors behandlas ett tillvägagångssätt som innebär att både den civila sidan och militära medel integreras för att lösa konfliktsituationer. Vi vill göra konkreta framsteg i utvecklingen av säkerhets- och försvarspolitiken och skyndsamt ta avgörande steg framåt.
Till slut är det på sin plats att konstatera att vi som ordförande vill förbättra effektiviteten och öppenheten i unionens verksamhet. Detta är en nyckelfråga om man skall förtjäna allmänhetens förtroende för unionens verksamhet. Under vårt ordförandeskap har vi påbörjat reformeringen av rådets arbete. Vi har utvecklat öppenhet i rådets arbete, förbättrat handlingarnas tillgänglighet och vi offentliggör tidsplanerna för arbetsgruppernas sammanträden samt föredragningslistorna för rådets möten. Behandlingen av andra reformförslag som skall öka öppenheten pågår som bäst. Kommissionen lär ännu under det finska ordförandeskapet lägga fram ett förslag om öppenhetsregler vilket förutsätts i artikel 255. Jag hoppas att vi även på detta sätt kan lämna permanenta spår av vårt ordförandeskap i unionens verksamhet.
Fru talman! Jag väntar med intresse på ett tillfälle att diskutera med parlamentsledamöterna.
(Applåder)

Vitorino
Först vill jag säga att kommissionen delar ordförandeskapets positiva åsikt om resultatet av Europeiska rådet i Tammerfors. Vi vill varmt gratulera den finska premiärministern både för de förberedelser som föregick mötet och för det sätt som han personligen ledde förhandlingarna.
Ett möte som Tammerfors med de förväntningar som fanns inför det kan ibland verka vara ett slut i sig. Det är bara början av en process. Kommissionen anser dock att mötet i Tammerfors sände ut rätt meddelande till många olika grupper: till våra medborgare, först av allt, att en fråga som ligger högt på deras privata dagordning även snabbt lyfts upp högst på unionens politiska dagordning; till nationella förvaltningar att det inte finns någon återvändo och att deras egna stats- och regeringschefer är förbundna att se till att förbättringarna, inklusive de institutionella förbättringarna av Amsterdamfördraget, fungerar korrekt; till de kriminella grupperna att unionen uppbådar alla resurser för att motarbeta deras aktiviteter som hotar vår frihet och välbefinnande, om inte våra egna demokratiska system; och till sist till den övriga världen att en internt skyddad union inte innebär en union som är en fästning och att våra åtaganden för dem som behöver skydd är okränkbara. Det är inte en dålig start.
En ofantlig uppgift ligger framför oss inte minst för kommissionen till vilken Europeiska rådet anförtrodde många svåra uppgifter och därmed visade ett glädjande förtroende för oss. Med parlamentets hjälp och samarbete och med de resurser som krävs för att utföra jobbet är jag övertygad om att vi skall kunna utföra de uppgifter som tilldelades oss i Tammerfors.
Vi avser förvisso att börja med att fundera på hur vi skall skapa den checklista som begärts från oss som en metod för att hålla uppe pressen på oss själva i första hand, men även på övriga, liksom att se till att allting sker med den största möjliga insyn inom en snar framtid.
Om antingen ni i parlamentet eller vi i kommissionen upptäcker några tecken på eftersläpning kommer vi inte att tveka att påminna stats- och regeringscheferna om deras meddelande från Tammerfors. När jag säger " deras meddelande från Tammerfors" , menar jag inte endast meddelandet i skrivelsen från Tammerfors utan även vad vi kan kalla andan i Tammerfors.
(Applåder)
(PT) Fru talman, mina damer och herrar! I slutsatserna från Tammerfors kombineras ett starkt politiskt budskap med prioriteringen att bygga ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, och viljan att fastställa prioriteringar inriktade på de frågor som direkt rör medborgarnas vardag.
Stats- och regeringscheferna har därigenom åtagit sig att respektera det högtidliga löfte som de gav i Tammerfors. Kommissionen är, genom dialogen och samarbetet med Europaparlamentet som grund, beredd att göra allt för att förverkliga ett område med frihet, säkerhet och rättvisa som framför allt stöds på tre delar: frihet, säkerhet och rättvisa.
Den skrivelse ordföranden Romano Prodi författade till Europeiska rådet betonade vår centrala önskan om att Tammerfors inte skulle bli ett repressivt toppmöte. Detta mål uppnåddes. Kommissionen gläder sig speciellt åt detta faktum. Jag skulle vilja framhäva att det otvetydiga fastställandet av Genèvekonventionen som grund för den europeiska asylpolitiken har vårt stöd och bifall.
Vi gratulerar till det åtagande som gjordes på hög nivå om att agera i samarbete med ursprungsländerna och transitländerna för att hantera immigrationsfrågorna. Vi gratulerar till den tonvikt som lades på att bekämpa människohandeln, i mycket högre grad än att vidta åtgärder mot dess offer, vad gäller den illegala invandringen. Kommissionen stöder det tydliga uttalandet om vikten av förebyggande åtgärder i kampen mot brottslighet, antingen det gäller ekonomisk brottslighet, brottslighet i städerna eller ungdomsbrottslighet, och ser att dess arbete för att speciellt framhäva brottsoffrens rättigheter har fått sitt erkännande.
Kommissionen instämmer i det aktiva perspektivet med ett fastställt europeiskt koncept för tillgång till rättskipning som instrument för att utöva rätten till fri rörlighet för personer utan rättsliga och administrativa hinder. Det är också nödvändigt att denna rätt till fri rörlighet nu följs av nödvändiga rättsliga åtgärder för att den skall kunna förverkligas så snart som möjligt.
Kommissionen är glad över att principen om en så bred likhetsprincip som möjligt fastställts, för att medborgare från tredje land, med ett långvarigt boende i unionen, skall få tillgång till samma rättigheter och ha samma skyldigheter som medborgarna från unionens medlemsstater, och vi avser att gå vidare med konkreta förslag i denna riktning.
Slutligen vill kommissionen understryka att den ser mycket positivt på den tydliga prioriteringen av kampen mot rasism och främlingsfientlighet, och all slags diskriminering som tas upp i fördragets artikel 13.
På samma sätt tar slutsatserna i Tammerfors, i lämpliga proportioner, upp det polisiära och rättsliga samarbetet för att skydda och bevara medborgarnas friheter. Slutsatserna tar upp dem på ett nödvändigt sätt för att svara mot medborgarnas legitima oro för säkerhet och rättsliga garantier av deras rättigheter, något som är regel i en union som påstår sig vara grundad på principen om rättens och lagens överhöghet.
Jag betonar därför principen om ömsesidigt erkännande av beslut och domar, till vilket alla medlemsstater bör bidra genom antagandet av definitioner och gemensamma sanktioner mot gränsöverskridande brottslighet, så som organiserad brottslighet, olaglig droghandel, människohandel eller brott mot barn; jag vill också betona etablerandet av nätverket Eurojust, som utan tvivel är inledningen till att bygga upp en behörig rättslig instans i Europeiska unionen, vilken kan bli ett instrument för stöd och kontroll av Europols verksamhet för att garantera den inre säkerheten, och som också kan bli ett instrument för att försvara de europeiska medborgarnas rättigheter.
Kommissionen granskar och föresätter sig att verka för det ambitiösa åtgärdsprogrammet för att bekämpa penningtvätt, vilket innehåller förändringar i såväl unionens utrikes ståndpunkter som i medlemsstaternas lagstiftning.
Tammerforsmötet motsvarade dock inte, fru talman, ärade ledamöter, alla kommissionens förväntningar. Utan att bortse från de positiva resultaten, som i stor utsträckning har framhävts av rådets ordförande, måste jag erkänna att kommissionen på vissa punkter vill uttrycka en viss besvikelse. Kommissionen beklagar att Europeiska rådet inte antog begreppet om ett gemensamt asylförfarande, vilket enligt vår åsikt är en ambition, men det är också ett trängande behov för att behandla asylfrågorna på ett kollektivt och sammanhängande sätt. Kommissionen kommer att lägga fram förslag som gör det möjligt att komma ifrån den möjliga misstro som ett centralt asylförfarande ännu kan väcka i vissa medlemsstater.
På samma sätt beklagar jag motviljan hos vissa medlemsstater mot att stödja tanken på en europeisk flyktingfond, trots att kommissionen har klargjort att denna fond inte skulle innebära några nya utgifter eller tilläggskostnader. Lärdomarna från Bosnien och Kosovo stärker oss i övertygelsen om att det är viktigt att fortsätta att förklara våra avsikter, vilket vi hoppas kan inträffa mot slutet av året, huvudsakligen inom ramen för budgetförberedelserna för år 2000.
I Tammerfors var det ännu inte möjligt att anta tanken om en europeisk åklagare, även om denne vore begränsad till att skydda gemenskapens ekonomiska intressen. Jag hoppas att nästa debatt om regeringskonferensen blir ett bra tillfälle för att åter ta upp denna idé.

Suominen
Fru talman, Europeiska rådets ordförande, premiärminister Lipponen! Jag delar uppfattningen att Europeiska rådets möte i Tammerfors kan anses som historiskt, därför att det var första gången som skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa togs upp till behandling av rådet och ställdes på toppen av den europeiska dagordningen. De frågor som behandlades tillhör sådana som för vanliga medborgare, och varför inte även för företag, spelar en viktig roll i vardagslivet. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater konstaterar att man inom delområdet gjort framsteg, även om vi också är besvikna över att vissa steg var så korta.
Det centrala beslutet i skapandet av ett europeiskt rättsområde var att lägga det ömsesidiga erkännandet av beslut och domar som en grundsten för det rättsliga samarbetet i unionen, både när det gäller civilrättsliga och straffrättsliga fall. Allmänhetens ständiga stöd för den fria rörlighetens princip är en förutsättning för en bättre möjlighet än tidigare att få rättvisa inom hela unionens område. Att förbättra praxisen inom polissamarbetet och det ökande stödet till Europol befrämjar utredning och förebyggande av brott. I detta sammanhang konstaterar vår grupp att det rättsliga samarbetet ändå gå i spetsen måste för den gemensamma verksamheten och hälsar därför med tillfredsställelse åklagarmyndigheternas samarbete Eurojust. Vi är dock besvikna över att det i besluten i Tammerfors inte finns något omnämnande om Europas allmänna åklagare vars verksamhetsområde borde varit bedrägerierna mot gemenskapens budget.
Gruppen delar rådets uppfattning om att unionen och dess medlemsstater förstärker unionens öppenhet mot övriga världen inom personliga, kulturella och ekonomiska förbindelser. Med detta är också förknippat att man fullt ut skall respektera rätten att söka asyl. Vi hoppas att rådet med sina beslut om att på längre sikt skapa ett gemensamt asylförfarande och en enhetlig status i hela unionen för dem som beviljats asyl har öppnat en väg som leder till att Europa blir ett enhetligt område när det gäller asyl- och flyktingfrågor. Tammerforsmötet uppnådde ännu inte så mycket i sina beslut, utan man talar i besluten om ett gemensamt område.
Vår grupp kommer att använda sina möjligheter att påverka gemenskapens budget för att skapa en grund för en europeisk flyktingfond; en fråga som nu i rådets beslut bara blev ett omnämnande, där kommissionen uppmanas att undersöka möjlighet " att överväga något slags reservfond för situationer där stora flyktinggrupper söker tillfälligt skydd" . Rådets beslut innehåller inte heller något annat omnämnande angående på vilket sätt den ekonomiska belastning som flyktingar och asylsökande skapar borde delas inom unionen. Även om unionens medlemsstater nu i sista hand själva vill bestämma, vem som får stanna på deras territorium, måste målet på längre sikt vara en enhetlig politik och följaktligen en uppdelning av kostnaderna.
Vår grupp hälsar med tillfredsställelse sammansättningen i det organ som skall inrättas för att utarbeta Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och tror att dess starka parlamentariska dimension bättre beskriver det demokratiska genomförandet av EU:s utveckling än en sedvanlig regeringskonferens. Vi kommer att fullödigt delta i detta organs arbete.
Fru talman, Europeiska rådets ordförande! Trots att jag har framfört några kritiska iakttagelser anser vi ändå att resultaten från Tammerforsmötet är betydande och vår kritik tar sikte på att rådet i framtiden skulle sträva efter ännu ambitiösare gemenskapsmål. Besluten är dock bara ord på papper. Nu är det enligt vår mening viktigt att rådet och kommissionen ser till att besluten skall genomföras i en snabb takt. Om besluten, när de kommer tillbaka från den högre nivån till den grå vardagen i inrikes- och justitiedepartementen, också förvandlas till rutin och om ingenting händer inom tre, fyra år, går Tammerforsmötet till historien som ouppfyllda uttalanden. Så kommer det att bli trots att rådet från företagsvärlden har lånat en bra idé, score board, dess fullständiga namn är nog balanced score card, bästa råd. Europeiska rådets ordförande! Upprätthåll momentum.
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag vill först av allt gratulera det finländska ordförandeskapet för framgången i Tammerfors då en ny period i utvecklingen av det europeiska medborgarskapet inleddes, genom att man har tagit itu med den alltid så svåra balansgången mellan frihet och säkerhet, och det visar att vi inte bara skapar en union som bygger på frihet för varor, tjänster och kapital, utan också på medborgarnas fria etableringsrätt och rörlighet. Vi har tagit ett steg framåt vad gäller den fjärde friheten i Romfördraget. Tillgången till rättskipning över nationsgränserna, tack vare det ömsesidiga erkännandet av domar, och möjligheten att bekämpa den organiserade brottsligheten och penningtvätten över nationsgränserna.
Det finns även en annan viktig dimension, fru talman, och det är att vi just nu står på tröskeln till den nya utvidgningsvågen, som rådsordföranden sade, och vi ser just nu en rad valresultat som ger oss alla en tydlig varning om att vissa främlingsfientliga och rasistiska inställningar får inflytande över befolkningarna i några av våra länder. Det är alltså mycket viktigt att vi i detta ögonblick lyckas förmedla ett budskap om frihet och framsteg gentemot denna typ av försvarsreaktioner som visar att budskapet ännu inte är helt förankrat.
Detta är speciellt viktigt vad gäller två frågor. Den första är frågan om asyl. Jag anser att det är en av de grundläggande friheter som vi måste försvara, och därför är ett gemensamt asylförfarande mycket viktigt, jag säger det då jag kommer från ett land där den politiska asylen gjorde det möjligt för många frihetskämpar att rädda sina liv och fortsätta i andra europeiska länder. Den andra är invandringen. Vi måste, utifrån vår situation, försöka se till att de legala invandrarna får samma rättigheter, samtidigt som vi inför en politik med gemensam utveckling, som förhindrar den oreglerade invandring som har pågått länge. Vi anser att det här öppnar sig en ny viktig möjlighet och vi stöder även - liksom vi gjorde med parlamentets initiativ - skapandet av en flyktingfond, vilket vi menar kan bli en mycket avgörande faktor.
För att avsluta, fru talman, anser vi att kommissionen har återupptagit det man gjorde med den inre marknaden, marknadssystemet och konkurrenssystemet. Det är positivt. Vi förespråkar fortfarande en åklagarmyndighet för att bekämpa bedrägerier på gemenskapsnivå. Slutligen vill jag tacka rådsordföranden för hans närvaro här. Jag beklagar att rådets närvaro inte har varit så stor i parlamentets utskott, för det hade varit ett stöd i diskussionerna och vi hade kunnat lära känna varandra bättre för att tillsammans kunna gå framåt.

Ludford
Fru talman! Detta toppmöte var ytterst viktigt och dess resultat bättre och mindre repressivt än förväntat. Vi skall med förvåning minnas hur mycket större framsteg Europa gjorde med att avveckla byråkratin för varor och företag än man gjorde för människor. Detta måste nu ändras snabbt. Men parlamentet är ännu inte en fullständig partner och det måste vara vårt mål under de allra närmaste åren.
Det är oacceptabelt att Europas direkt valda företrädare, trots ordförandelandets slutsatser där man betonade demokrati, är marginaliserade när det gäller skapandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Jag vill säga hur mycket jag tror att parlamentets röst förstärkts genom att fyra grupper kunnat vara överens om den resolution som lagts fram i dag.
Jag kan bara välja några punkter, men först: flyktingar. Vi är mycket positiva till bekräftelsen om full och hel tillämpning av Genèvekonventionen och det finska ordförandeskapet skall berömmas för detta. Det är mycket viktigt att EU:s gemensamma asylsystem - som dock borde vara ett enda system och omfattas av bidrag från EU - inte skall baseras på minsta gemensamma nämnare. Vi måste också vara försiktiga så vi inte piskar upp rasistiska fördomar, och vi emotser förslag grundade på artikel 13 för att bekämpa rasism.
Vissa framsteg gjordes i fråga om enskilda rättigheter men inte tillräckligt. Vi välkomnar mycket att det åter underströks hur viktigt det är att lagstifta så att lagligen bosatta medborgare från tredje land tilldelas nationella rättigheter som i så stor grad som möjligt överensstämmer med dem för EU-medborgare. Detta brådskar nu.
Vi behöver även konkreta framsteg om EU-medborgares rätt till fri rörlighet och till att bosätta sig någon annanstans. Det var synd att inget framfördes i Tammerfors om rätt att få tillgång till information och dokument trots att insyn åberopades som en viktig princip.
På området rätt att föra talan inför domstol måste ömsesidigt erkännande åtföljas av gemensamma miniminormer och det hade varit bra att få höra någonting om människors rätt till borgen när de är svarande i brottmål i en annan stat än sin egen.
Vi ser fram emot det organ som skall utarbeta stadgan om grundläggande rättigheter, som lämpligen skulle ha en ledamot av detta parlament som ordförande, och resultera i ett dokument som tilldelar direkta rättigheter till EU-medborgarna och gör det möjligt för dem att som enskilda personer hävda sina rättigheter i EG-domstolen. Det är lämpligt att ge statliga myndigheter större gränsöverskridande befogenheter att jaga brottslingar, men användningen av dessa befogenheter måste övervakas av Europaparlamentet och de europeiska domstolarna så att medborgerliga fri- och rättigheter skyddas och kraftfullt försvaras.
(Applåder)

Boumediene-Thiery
Fru talman, kära kolleger! Precis som det dunkla förberedelsearbetet lät förstå, blev resultaten från rådets möte i Tammerfors för vår grupp nedslående vad gäller ambitioner och svävande vad gäller slutsatserna, trots vissa intressanta framsteg.
Generellt sett är det mycket talande att rådet tillkännagav en detaljerad tidsplan för de åtgärder som rör området för säkerhet. För de åtgärder som avser området för frihet finns det däremot ingen tydlig tidsplan. Fruktan för att Europa skall bli en fästning kvarstår alltså.
De åtgärder som avser asylrätt och invandring är fortfarande obestämda och föga tvingande. Den enda goda nyheten är att man har åtagit sig att respektera Genèvekonventionen och åter bekräftat bekämpningen av rasismen.
Vår grupp gläder sig åt planerna på att ge samma rättigheter till de medborgare från tredje land som vistas i unionen som till EU-medborgarna. Men vi oroar oss över de dunkla punkter som fortfarande kvarstår i den här frågan. Det är av största betydelse att denna jämlikhet utsträcks till politiska rättigheter, fri rörlighet och rätten att leva med sin familj. Europa måste ge samma garantier till alla personer som bor på dess territorium.
Det finns också anledning att oroa sig över ordförande Lipponens förklaring om framtiden för stadgan om grundläggande rättigheter. Att redan nu meddela att det endast kommer att bli en politisk förklaring, är detsamma som att i förväg tillintetgöra arbetsgruppens ansträngningar. Den tvingande aspekten av denna stadga är nödvändig för uppbyggnaden av ett medborgarnas Europa.
Om nu rådet har aviserat större befogenheter och ett utökat mandat för Europol - ett nödvändigt instrument för att bekämpa den organiserade brottsligheten - hur blir det då med den demokratiska och juridiska kontrollen, särskilt när det gäller upprättandet av personregister? I denna brist finns ett frö till framtida avsteg från våra individuella och kollektiva friheter.
Vi måste rätta till den bristen så fort som möjligt, genom att skapa en kommission med datoriserad information och europeisk frihet.

Di Lello Finuoli
Fru talman! Jag tror att jag talar för de flesta när jag säger att jag är besviken på resultaten från toppmötet i Tammerfors. Det kunde visserligen ha slutat ännu sämre, mycket sämre, framför allt för de medborgare i tredje land som befinner sig i Europa eller som vill komma hit på grund av att de verkligen behöver det, men icke förty har vi missat ett bra tillfälle att verkligen konkret börja konstruera ett område för frihet, rättvisa och säkerhet. Slutsatserna från toppmötet verkar vara en sammanfattning av de förberedande dokument som sedan länge har cirkulerat i parlamentet, utan att något viktigt har tillkommit. En lång lista över goda föresatser, som man inte kan annat än instämma i. Inför vissa klart redovisade beslut kan jag emellertid inte undgå att känna oro och förvåning. Låt mig bara ge ett exempel bland de många som jag skulle kunna nämna: prioriteringen av samarbetet mot ungdomsbrottslighet i städerna verkar en aning egendomligt med tanke på att, om man verkligen vill uppnå resultat, så borde medlemsstaterna snarare förena sina krafter i kampen mot den organiserade brottsligheten, som i allt högre grad arbetar från internationella baser. Bara utifrån de lagförslag som kommer att läggas fram kommer vi att kunna förstå bättre. Under tiden förnyar vi våra ansträngningar så att man i slutändan verkligen konkret skapar ett inre område för säkerhet genom att slå en järnring mot omvärlden.

Collins
Fru talman, jag anser att EU:s stats- och regeringschefers senaste möte i Tammerfors i Finland var mycket framgångsrikt. Det var det första mötet av det slaget sedan Europaparlamentet ratificerade det nya kollegiet av europeiska kommissionärer och den nye ordföranden, Romano Prodi, har flera gånger fastslagit att han har djupt förbundit sig att få parlamentet att medverka i mer beslutsfattning i framtiden. Denna nya attityd mellan institutionerna i Europeiska unionen framkom tydligt vid toppmötet i Tammerfors. EU:s stats- och regeringschefer hade inbjudit er, fru talman, att delta i mötet, vilket var ett bevis på Europaparlamentets betydelse som institution.
Jag är helt överens med EU:s stats- och regeringschefers uttalande i vilket de djupt beklagade misslyckandet av Förenta staternas senat att ratificera det totala provstoppsavtalet. Detta avtal är en hörnsten för kärnkraftsavvecklingen och ansträngningarna för icke-spridning, och utan det har möjligheterna för framsteg för kärnvapennedrustning avsevärt minskat. Det totala provstoppsavtalet är av intresse för alla stater i hela världen och Europeiska unionen gör rätt i att återigen framföra sitt djupa åtagande att få avtalet att träda i kraft så snart som möjligt. Jag välkomnar president Clintons upprepade löfte att ratificera detta fördrag liksom hans återigen framförda åtagande att upprätthålla USA:s moratorium för kärnvapenprov.
Tidigare i år beslöt Europeiska rådet i Köln att införa ett kapitel om grundläggande rättigheter för att samla alla grundläggande tillämpliga rättigheter på EU-nivå i ett enda dokument för att synliggöra dessa rättigheter för dess medborgare. Vid Europeiska rådet i Köln angavs den finska regeringen som innehavare av ordförandeskapet att fastställa villkoren för genomförandet av detta projekt i tid för toppmötet i Tammerfors.

Blokland
Fru talman! Nyligen sade jag angående toppmötet i Tammerfors att vi inte borde sträva efter en ouppnåelig utopi utan gå praktiskt tillväga med de konkreta arbetsmöjligheter som dagordningen i Tammerfors erbjöd. Av rapporterna från toppmötet och ordförandeskapets slutsatser har rådet till min glädje följt detta arbetssätt. Det framförs dock kritik om att resultatet vad gäller asyl- och invandringspolitiken är oklar och kolleger i Europaparlamentet skulle kanske önska att det redan fanns gemenskapsbestämmelser för detta. Jag anser att just den försiktighet som samarbetet kommit till stånd med är av stor betydelse för en bred asyl- och invandringspolitik.
Resultaten från Tammerfors andas en positiv inställning där viljan till praktiskt samarbete tydligt märks. Till och med parlamentet verkar ha träffats av den positiva tonen från toppmötet och behållit den i sin resolution. Att det ändå framförs kritik i Europaparlamentets resolution har att göra med drömmen om ett gemensamt Europa. Jag delar inte den drömmen. Däremot önskan om en union där medlemsstaterna försöker närma sig varandra på de områden som har en europeisk dimension. Rådet tog i Tammerfors ett rejält steg i den riktningen.

Turco
Fru talman! Återigen lägger rådet fram ett dokument som visar på sprickan mellan att uttala viktiga och ädla principer och att förverkliga dem. I Tammerfors har man inte bara undvikit att bygga upp Europa på grund av fegheten och meningslösheten i de icke-beslut som fattats, utan man tillkännager skapandet av ett Europa som vi - och jag tror även de europeiska medborgarna - inte vill ha. Det så omsusade området för frihet, säkerhet och rättvisa blir inget annat än bekräftelsen på en byråkratisk och repressiv uppfattning av politiken där man talar mycket om säkerhet men litet om frihet och rättvisa, vilket demonstreras av den strida ström av regeringskonferenser, Dublin, Europol, Eurodac och Eurojust, den ömsesidiga rättshjälpen, som utesluter en demokratisk kontroll från parlamentets sida, förutom från kommissionens och domstolens.
Åter en gång har ni valt att låta byråkratin bestämma politiken och inte tvärtom, som sker i de stora demokratierna. Eftersom ni har skapat en europeisk byråkrati för asylrätten i och med Dublinkonventionen och Eurodac kanske ni till slut äntligen beslutar att skapa europeisk asyl- och invandringspolitik. Hur skall vi kunna bekämpa den organiserade brottsligheten med de instrument som ni föreslår? Jag tänker i första hand på Europol som, på grund av hur det tillkom och på grund av att det är ett organ som står utanför såväl demokratisk som rättslig kontroll, tack vare er fortsätter att utöka sin behörighet. I det avseendet uppvisar Europol alla de kännetecken som är typiska för det fenomen som man vill bekämpa.
När det gäller åtgärderna i kampen mot narkotika under perioden 2000­2004, så uppmanar rådet oss att så snabbt som möjligt anta detta dokument, samtidigt som, vilket kommissionen medger, man inte har gjort någon systematisk och noggrann utvärdering av de resultat man påstår sig ha uppnått med den föregående planen. Kommissionen tillåter sig inte bara bekräfta att målet långt ifrån har uppnåtts, utan konstaterar dessutom att trafiken med och konsumtionen av narkotiska preparat ökar, vilket innebär att största delen av de resurser som hittills har avsatts har visat sig bli en investering inte så mycket i kampen mot droger, som för drogernas spridning.
Och när det gäller friheten? Rådet föreslår att man skall tillämpa artikel 13 i Amsterdamfördraget så snävt som möjligt och föreslår att man skall låta ett speciellt organ utanför de nuvarande institutionerna utarbeta en förklaring om grundläggande rättigheter. Ärade rådsmedlemmar! Detta är inte det Europa vi vill se - ett Europa som styrs av regeringskonferenser, ett odemokratiskt och ofritt Europa som ni som institution skulle ha till uppgift att företräda! Vi vill, i likhet med Ernesto Rossi och Altiero Spinelli, se ett federalt Europas förenta stater som är rättvist, fritt och demokratiskt!

Pirker
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag vill för min grupp ställa och själv besvara tre frågor. Den första frågan lyder: Var detta toppmöte i Tammerfors ett viktigt toppmöte? På detta vill jag svara trefaldigt ja. För det första därför att frågan om den inre säkerheten förts upp på stats- och regeringschefsnivå och plockats bort från den snarare nationella placeringen hos justitie- och inrikesministrarna. I detta sammanhang tackar jag den förre ordföranden Jacques Santer och José Maria Aznar, som var på toppmötet i Pörtschach och där gav impulsen till toppmötet i Tammerfors om säkerheten.
För det andra var toppmötet betydelsefullt därför att det gav en signal till Europas medborgare. Innebörden av detta toppmöte var följande: Vi finns här för er säkerhet. Där medlemsstaterna har kommit till slutet av sina möjligheter, träder unionen in - inom asylpolitiken, migrationspolitiken, bekämpningen av den organiserade brottsligheten och i det rättsliga samarbetet. För det tredje var toppmötet viktigt eftersom vi hittills visserligen har lyckats genomföra en ekonomisk och monetär union i verkligheten, men genom detta särskilda toppmöte har det första steget tagits i riktning mot en säkerhetsunion, ett område med frihet, säkerhet och rättvisa för Europas medborgare.
Den andra frågan är: Var toppmötet framgångsrikt? Det kan vi ännu inte med säkerhet besvara. År 2001, när de första resultaten föreligger, kan vi säga om det lyckats dittills, och om fem år kommer vi att kunna säga om Tammerfors var framgångsrikt. Men det som vi nu kan fastslå är att det har inneburit många små framsteg och små framgångar. Det första och viktigaste är att man för första gången har fastslagit klara målsättningar, ansvar och tidsperspektiv. Det innebär att det har blivit möjligt för oss att kontrollera hur framstegen faktiskt sker.
Det andra som är betydelsefullt - och därför var mötet i Tammerfors framgångsrikt - är att man för första gången har skilt mellan asylpolitik, politik som rör arbetsmigration och politik som gäller mottagning av människor som drivits från sina hem på grund av krig, temporära flyktingar, och de respektive konkreta åtgärderna i dessa situationer. Inom asylpolitiken är det viktigt att man klart bekänner sig till Genèvekonventionen, erkänner vikten av snabba gemensamma förfaranden, men också tar itu med att bekämpa missbruket. I fråga om migrationspolitiken var det värdefullt att man gjorde ett klart uttalande om att det finns ett engagemang beträffande styrningen, landets upptagningskapacitet och integrationsförmåga som en grundval för denna styrning ,och även här ett engagemang för att bekämpa missbruket. Man har tagit de första stegen mot kloka åtgärder i samband med mottagning av temporära flyktingar.
En annan punkt var att man vidtog konkreta åtgärder i samband med bekämpningen av den organiserade brottsligheten, exempelvis mer operativt ansvar för Europol, en europeisk polisskola, skärpta åtgärder mot penningtvätt samt samarbete med kandidatländerna, ty det är mycket ofta där som den organiserade brottsligheten har sitt ursprung. Ytterligare en punkt är det rättsliga samarbete som inletts här, eftersom bekämpningen av den organiserade brottsligheten endast kan lyckas med hjälp av rättsligt samarbete. Det betyder att det kommer att finnas en definition av brottsliga handlingar, en harmonisering av den materiella straffrätten, ett ömsesidigt erkännande av domar, man kommer att inrätta Eurojust och ett skydd för brottsoffer; en mängd åtgärder som innebär att det var framgångsrikt.
Låt mig bara helt kort ställa frågan: Vad innebär kritiska påpekanden? När man tillkännager resultaten från Tammerfors, så som rådet här har gjort, är det en absolut feltolkning av Amsterdamfördraget. Samarbete med parlamentet innebär också samarbete inom det ansvariga utskottet. I utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor saknade vi justitie- och inrikesministrarna. Det kom inte fram mycket konkret beträffande arbetsmigration, tyvärr inte något enhetligt asylsystem och ingenting om fördelning av det ekonomiska ansvaret.
Men totalt sett vill jag fastslå att mötet i Tammerfors trots alla kritiska påpekanden, som man måste göra till att börja med, var en framgång! Det var ett första steg i riktning mot en säkerhetsunion, och låt oss nu gemensamt arbeta för säkerheten och Europas medborgare!
(Applåder)

Myller
Fru talman! Det finns all anledning att gratulera Europeiska rådets ordförande till ett välarrangerat toppmöte i Tammerfors vars resultat t.o.m. överskred förväntningarna. Ordförandelandets insats var avgörande för att kunna uppnå dessa resultat.
Det faktum att rättsliga och inrikes frågor först håller på att tas upp till behandling på Europeiska unionens gemensamma dagordning innebar ytterligare utmaningar för det extra toppmötet i Tammerfors. De steg som hittills tagits har beroende på avtalsbasis varit anspråkslösa. Det handlar om svåra frågor som lätt skapar konflikter. Man måste emellertid kraftfullt på Europeiska unionens nivå satsa på frågor som påverkar medborgarnas säkerhet, såsom på kampen mot brottslighet. Polisutredning och åtal måste ske inom ramen för ett verkligt europeiskt rättsområde. Således behövs ett ömsesidigt erkännande av domar och beslut, och att man arbetar för harmonisering av straffrätten. Detta arbete behövs särskilt inom den ekonomiska brottslighetens område.
När det gäller kampen mot brottsligheten var det viktigt att lyfta det förebyggande arbetet till unionsnivå. Vi måste ta ansvar för våra ungdomar, satsa på att skapa arbetstillfällen och utbildningsplatser för ungdomar. Den europeiska sociala modellen måste utvecklas mot allt större solidaritet, och med hjälp av den måste man kunna bekämpa utslagning och uppmuntra människor till att klara sig på egna villkor, samt stödja likvärdiga möjligheter för alla befolkningsgrupper, inklusive invandrarna.
Resultaten från Tammerforsmötet bekräftar också att vi inte vill ha en " fästning Europa" , utan vill ta vårt ansvar. Det fastställda övergripande tillvägagångssättet i invandrings- och asylfrågor, samt att Europeiska rådet förband sig till att fullt ut tillämpa Genèvekonventionen om flyktingars rättsliga ställning, och beslutet att sträva efter ett europeiskt asylsystem, är ett steg i rätt riktning.
Vi måste dock ha klart för oss att vårt arbete bara har börjat och att de största utmaningarna fortfarande återstår. Det är viktigt att fästa uppmärksamhet på ansökarländernas frågor och på det regionala samarbetet inom detta område. Inför dessa utmaningar behöver vi ett helgjutet samarbete mellan institutionerna. Även medborgarna i medlemsstaterna måste engageras, och man måste se till att allmänheten starkare än i dag stöder de beslut som fattas på EU-nivå.

Watson
Fru talman! Jag skulle vilja gratulera rådet och kommissionen till framgångarna i Tammerfors på så många områden och skulle vilja ansluta mig till de uttalanden som tidigare gjordes av den liberaldemokratiska kollegan baronessan Ludford.
På den korta tid jag har till förfogande vill jag ta upp två frågor. Den första är ställningen för icke-nationella medborgare, de många miljoner av våra medmänniskor som inte är unionsmedborgare utan antingen lagligen bosatta här eller med asyl. Jag är glad över vissa framsteg som gjordes i Tammerfors: till exempel att ge dem jämförbara rättigheter och kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Om vi talar om att skapa ett område för frihet, säkerhet och rättvisa måste vi emellertid inse att detta är de människor som mest regelbundet vägras rättvisa. De är fortfarande alltför ofta ansedda som kriminella. Rasistiska ungdomar i förorter är ett socialt besvär, men rasistiska poliser utgör en stor social fara.
Jag är positiv till rättshjälp och mer information till medborgare om rättssystem, och jag är medveten om att framsteg kan göras på området ömsesidigt erkännande av domar. Likväl behöver vi gemensamma höga normer för juridisk kompetens och jag hoppas att vi skall se mer arbete på detta område. Vi behöver skydd för offer och rätt till ersättning. Vi behöver även ett erkännande av svarandens rättigheter, om vi skall leva i ett anständigt samhälle.
Den andra punkt som jag skulle vilja beröra är medborgarnas medverkan. Rådets tjänstgörande ordförande talade mycket om ökad effektivitet och insyn som resultat av Tammerforsmötet. Han talade om att detta är en nyckelfråga om unionen skall vinna medborgarnas förtroende. Han talade om att " öppna upp" rådet för offentlig granskning och att undersöka andra reformer. Han hoppades att det finska ordförandeskapet skulle lämna ett långvarigt intryck på unionen i detta hänseende.
Som ordförande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor vill jag föreslå till tjänstgörande ordförande att detta parlament skall erkännas en större roll vad gäller att hantera medborgarfrågor. Europaparlamentet kunde ha inbjudits på arbetsnivå till fler debatter runt toppmötet i Tammerfors. Ordförandeskapet kunde ha sänt en företrädare till vårt utskott för att berätta om resultatet av det toppmötet. Erkänner ordförandeskapet Europaparlamentets legitimitet eller är den av någon anledning skrämd av vårt deltagande? Jag har ett meddelande till ordförandeskapet: slappna av - kom och diskutera med oss. Jag hoppas att vi genom vårt arbete i organet som skall utarbeta stadgan om grundläggande mänskliga rättigheter och sociala rättigheter för er skall kunna bevisa att ordförandeskapet och parlamentet kan arbeta mycket bra tillsammans.
Jag hoppas att när vi arbetar vidare på detta område där parlamentet så ofta måste samarbeta direkt med rådet kommer att få ett mycket effektivare samarbete mellan oss. Jag hoppas att vi skall utvecklas från det något högtravande arbetet på regeringstoppmöten till mer regeringsarbete på arbetsnivå.
(Applåder)

Ceyhun
Fru talman! Jag kan bara stödja Watsons talarinlägg och klargöra att resultatet kan betraktas som positivt, trots de dåliga förberedelserna och trots att parlamentet verkligen uteslutits och över huvud taget inte informerats av det finska ordförandeskapet. Här måste vi från parlamentets sida naturligtvis genast tacka kommissionär Vitorino, ty hans inlägg hade avgörande betydelse för resultatet. Jag tror att det finska ordförandeskapet bör lära av detta: Om man är beredd att samarbeta, då kan man komma fram till kloka resultat. Det såg vi när kommissionen engagerade sig och räddade mycket av det som gick att rädda. Därför -kollegan Boumediene-Thiery från min grupp har egentligen redan sagt allt - vill jag bara tillägga som en komplettering: nu har vi ett bra resultat. Det återstår fortfarande öppna frågor, och år 2000 - 2001 blir de avgörande åren, där mycket slutligen måste göras. Jag hoppas att de kommande ordförandeskapen informerar och stöder kommissionen och parlamentet, så att vi till slut kan genomföra detta goda resultat.

Frahm
Fru talman! Många vackra ord har skrivits efter toppmötet i Tammerfors, men förutsättningarna för att dessa vackra ord blir verklighet - att man alltså lever upp till de humanistiska principerna - är ju att folk skall kunna komma in i Fästning Europa, att vi på ett seriöst sätt börjar att tillämpa en politik där man samarbetar med UNHCR om lösningen på Europas och världens flyktingproblem. Jag tror att det är på tiden att man börjar fundera på om EU inte skall införa en egentlig invandringspolitik. Jag vill gärna uppmana rådet till att göra en närmare bedömning i detta sammanhang.
Men för övrigt är det ju så att särskilda situationer kräver en särskild insats - och en särskild fond var nödvändig för att täcka denna särskilda insats - så att det inte blir redan befintliga projekt som kommer att betala för särskilda situationer, som det nu finns risk för att det blir Afrika som får betala för den insats som EU nu kommer att göra i Kosovo.
Jag vill avsluta med att säga att jag inte kan stödja ett scoreboard på det rättsliga området. Jag anser att det är dold integration och att det är ett steg i riktning mot Europas förenade stater som sker genom bakdörren. Det står inte i samklang med den demokratiska tradition, som jag annars tycker att Vitorino står för. Skall man gå denna väg, skall det ske genom dörren på framsidan.

Muscardini
Fru talman! Vid toppmötet i Tammerfors bestämde man äntligen att det är nödvändigt att harmonisera asyl- och invandringspolitiken, förstärka polisen och ge konkret form åt ett europeiskt rättsligt område. Nationell allians har hävdat detta i denna kammare sedan minst åtta år tillbaka, och det gläder oss med andra ord att de femton har kunnat komma fram till vad som verkar vara början på en gemensam position, och nu hoppas vi bara att orden skall åtföljas av handling.
Det är uppenbart att utan säkerhet finns det inget socialt lugn - brottsligheten skall bekämpas även med en sträng kontroll av den illegala invandringen. Invandringen är nu ett fenomen som berör samtliga europeiska länder och för att undvika att detta leder till obalanser och spänningar i våra olika länder, så måste den regleras och kontrolleras i alla sina aspekter med gemensamma regler. Att skapa ett europeiskt rättsligt område innebär att man avskaffar orättvisorna mellan de olika medlemsstaternas rättssystem, och att man inom detta område ändrar bilden av ett Europa som utvecklas med olika hastigheter. Ett gemensamt rättsligt område skulle ge form och substans åt den tredje pelaren, och det skulle tillåta en intensivare kamp mot den organiserade brottsligheten i alla dess tragiska former: handel med kvinnor och barn, pedofili och prostitution bland minderåriga som under senare tid alla fått näring av den illegala invandringen.
Ärade kolleger! Jag tror det är svårt att föreställa sig att allt detta skulle kunna äga rum på kort tid om det inte kommer en tydlig signal även från de enskilda medlemsstaterna. Enbart i Italien preskriberades 130 000 brott under 1998 och domarna själva hävdar att de straffrättsliga förfarandena har misslyckats och att det italienska rättssystemet är bankrutt. Antingen får vi gemensamma lagar eller också kommer vi inte att kunna hjälpa till att få Europa att växa och att hindra att kriminaliteten sprider sig. Därför måste vi även bemöta problemet hur vi skall kunna undvika att rättssäkerhetslagarna gäller i ett land i gemenskapen och inte i ett annat, eftersom gränserna är öppna.

Krarup
Det finns ju rättsliga problem som är gränsöverskridande och som kräver ett samarbete. Det är framförallt tekniska problem som vi lämpligen kunde ge juristerna i uppgift att lösa. Men de ambitioner som nu är dominerande både i resolutionsförslaget om toppmötet i Tammerfors och i kommissionens meddelanden, är mycket mer långtgående. De är mer långtgående, eftersom den hemliga dagordningen är ju inte bara att lösa tekniska problem, utan att inrätta vissa överstatliga system. Det talades om "att skapa en säkerhetsunion" . Det är en del av unionsprojektet av utvecklingen av unionen, och man går mycket längre än vad som är nödvändigt. När vi talar om rättsliga och inrikes frågor, är vi vid arvssilvret. Vi är vid kärnan av den nationella suveräniteten. Vi talar om en gemensam insats kring brottslighet, kring flyktingar och invandring, men frågan är vilken politik som skall föras. Det finns vitt skilda uppfattningar om t.ex. narkotikabrottslighet. Det finns mycket olika rättstraditioner, och rättspolitiskt kan man tala om en repressiv och en liberal inställning. Och det kan man också när det rör flyktingar och invandring. Jag varnar för ett inrättande av de överstatliga systemen. Tag er inte vatten över huvudet, utan stilla ert kokande blod!

Hager
Fru talman! Vi är alla fortfarande påverkade av valen i juni, där det vanns en tydlig, absolut majoritet. Visserligen på grund av valskolkarna, alltså av dem som är ointresserade av unionens utveckling eller inte är införstådda med utvecklingen, förmodligen en milsten för demokratin. Om styrelsens slutsatser, om resultatet från Tammerfors kan förtjäna den valda beteckningen milsten får vi se.
Senast i Amsterdam tvingades man erkänna att man hade nått gränserna för integrationsberedskapen. Efter Amsterdam var man i stor utsträckning överens om att instrumentet med regeringskonferenser inte längre var användbart. Det pinsamt låga valdeltagandet bekräftade dessa analyser på ett övertygande sätt. Ändå fortsätter allt i huvudsak på samma sätt som tidigare. Regeringskonferensen skall visserligen få ett nytt ansikte, men grundproblemen är desamma. Förklaringarna från Tammerfors vad gäller frihet, säkerhet och rättvisa, förbättrad tillgång till rättvisa, och ansträngningar för en intensivare bekämpning av brottsligheten är utan tvekan mer positiva för bokslutet. Det gäller inte resultaten i fråga om asyl- och migrationspolitiken. När det handlade om att låta gemensamma intressen gå före enskilda intressen - exempelvis i fråga om en rättvis fördelning av det ekonomiska ansvaret - kunde man inte uppnå något samförstånd. Vår slutsats är därför att Tammerfors visserligen innebär viktiga steg, men knappast några milstenar.

Brok
Fru talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Resultaten från Tammerfors innebär ett viktigt steg framåt, och jag tror att man med initiativen att skapa ett verkligt medborgarnas Europa i fråga om justitie- och inrikespolitiken har uppnått ett stort framsteg. Men ni kan konstatera att när det handlar om det praktiska genomförandet, kan ni bara genom att utnyttja möjligheterna i Amsterdamfördraget nå målet att avgöra dessa frågor med majoritetsbeslut. Därför bör man kanske inför regeringskonferensen i Helsingfors än en gång ta upp denna fråga, ty avgörandet kan ju träffas genom ett enkelt rådsbeslut, utan någon regeringskonferens.
Rättslig politik och inrikespolitik har två uppgifter, nämligen att skydda medborgarna mot brott, men också att ge trygghet mot statliga övergrepp. I ett liberalt samhälle är båda delarna en uppgift för den rättsliga politiken och inrikespolitiken. Därför har det också att göra med resultaten från Tammerfors, nämligen att skapa en stadga för de grundläggande rättigheterna. Jag vill tacka det finska ordförandeskapet i rådet för att det har satt i gång detta förfarande, och härur måste nu en egen dynamik uppstå, som till sist också leder till förpliktelser för oss och rättigheter för medborgarna. Här bör det inte skapas någon ny revisionsinstans för de nationella listorna över grundläggande rättigheter, men ett eget rättsligt anspråk, som gäller de europeiska institutionernas agerande och lagstiftningen för medborgarna. Jag tror att vi på sikt bör komma dithän.
Samtidigt vill jag be ordförandeskapet att i enlighet med förslaget ändå ge kommissionen möjlighet att under förberedelserna för regeringskonferensen lägga fram ett eget förslag för utnyttjande av lämpliga och kloka arbetsmetoder. Detta är en verkligt effektiv väg för att komma framåt.
Herr rådsordförande, låt mig göra ett sista påpekande om Packs betänkande, som vi i dag skall rösta om. Europaparlamentet har inte några institutionella idéer om det. Genom det vill man bara lägga en effektiv hållning i dagen, och i sak finns det också största möjliga enighet. Ur denna synvinkel och med hänsyn till Europeiska rådets beslut om byråns ansvar bör man komma fram till överenskommelser för att på sikt uppnå en försoning på hela Balkan och genomföra en koppling till stabilitetspakten. Styrelsens rådgivande roll vid besluten om enstaka projekt i återuppbyggnaden bör framhållas. I detta sammanhang finns det säkerligen en bred enighet om att uppnå en förnuftig arbetsdelning mellan Pristina och Saloniki, för att man här skall bli så effektiv som möjligt. Det vore till hjälp om ni kunde fatta en ståndpunkt om detta, som kunde underlätta beslutet för oss klockan 12.00.

Berès
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag vet inte om det kommer att uppstå en Tammerforsanda. Men jag är under alla omständigheter säker på att Tammerfors kommer att utgöra ett viktigt steg på vägen mot ett medborgarnas Europa, som vi nu måste strida för med stor beslutsamhet. I ett område för rättvisa, säkerhet och frihet, vilket vi önskar upprätta, är alla tre begrepp lika viktiga, och i Tammerfors agerade man för alla tre. Hädanefter, herr kommissionär, har ni ett viktigt ansvar för att vidareutveckla denna kontrollpanel. Det är ni som står vid rodret, och vi väntar oss mycket av er.
När det gäller frågan om grundläggande rättigheter, är det en sak att detta arrangemang ger parlamentet möjlighet att bidra till utarbetandet av en stadga. Däremot kommer vi att debattera innehållet, eftersom det för oss är viktigt att denna stadga får direkta effekter, dvs. att medborgarna skall kunna vända sig till EG-domstolen genom att hänvisa till stadgan, och att den bör omfatta européernas nya rättigheter under det 21:a århundradet.
Vad gäller invandringen tror jag att Tammerfors markerar en viktig etapp, eftersom man integrerade det som skulle kunna kallas en strategi för gemensam utveckling, dvs. ett erkännande av att vi måste ta itu med invandringens ursprungliga orsaker. Det markerar också en viktig etapp när det gäller erkännandet av att medborgare från tredje land skall ha rätt till medborgarskap. Det är ett betydelsefullt steg. Vi anser också, vad gäller den stridsfrågan, att det franska, tyska och brittiska bidraget om asylrätt och invandring innehåller faktorer som vi måste ta större hänsyn till.
I avsnittet om rättvisa fäster vi en särskilt stor betydelse vid ett ömsesidigt erkännande av civil- och straffrättsliga domar. Det är centralt för oss, för däri finns det Europa som verkligen är till för medborgarna, där rätten att leva med sin familj också skall bli en rätt för par med dubbel nationalitet, och inte bara en källa till svårigheter. För att nå dit inbjuder vi er, herr rådsordförande, att snabbt integrera Brysselkonventionen II. Det är brådskande och en rättighet som många familjer väntar på.
I parlamentet lägger vi också en viss tonvikt vid den demokratiska karaktären på ett förfarande, vilket säkerligen inte förvånar er. För det ändamålet kräver vi att de lagstiftningsförfaranden som fastslogs genom Amsterdamfördraget inte skall villas bort. Vi kräver också att polissamarbetet och samarbetet i straffrättsliga frågor i framtiden skall kunna överföras till gemenskapens pelare.
Om det nu finns en Tammerforsanda, är vårt slutliga krav att kapitel IV i Amsterdamfördraget verkställs i förväg. Det skulle ur vår synvinkel vara ett bevis på samtliga partners goda vilja.

Wuori
Herr talman! Tammerforsmötet i sig var gott och väl en milstolpe på vägen mot djupare samarbete och starkare solidaritet mellan regeringarna. Då den konkreta viljan framför allt accentuerades på säkerhetens delområde kan man konstatera att riktningen härefter är litet osäker och gången kan vara haltande, dvs. obalanserad. Med tanke på de grundläggande och mänskliga rättigheterna måste resultatet därför trots många positiva drag bedömas närmast som en försvarsseger. Vi måste vara speciellt vaksamma i fråga om den fortsatta förberedelsen som måste vara öppen. Vägen till Tammerfors var synnerligen mörk. Vi behöver mera ljus, mehr Licht!

Sylla
Herr talman, kära kolleger! I Tammerfors beslutade man att utarbeta en europeisk stadga om grundläggande rättigheter.
Man kan tycka att det är ett stort framsteg att man rådgör med FN:s flyktingkommissariat i fråga om invandrings- och asylpolitik. Men jag beklagar att organisationerna för försvaret av mänskliga rättigheter och mot rasism såväl som arbetsmarknadens parter redan har ställts vid sidan av arbetet med stadgan. Jag vill för egen del hedra dessa kvinnor och män. Deras uppoffringar och fältarbete har bidragit till att den sociala strukturen har byggts upp på nytt och att vardagens rasism, hat och förakt har fått ta ett steg tillbaka.
Att göra dessa levande krafter delaktiga när man tar itu med invandrings- och asylfrågor, gör det möjligt för oss att komma ur en ensidig debatt. Man blandar alltför ofta ihop arbetslöshet, osäkerhet och invandring. Dagens planer på att använda Eurodac för att ta fingeravtryck från asylsökande och minderåriga är oacceptabelt, och att rättfärdiga detta med det faktum att det är lättare än att göra DNA-prover, det är på gränsen till obegripligt.
Vi måste tvärtom ge invandrarna lika rättigheter och behandla dem som fullvärdiga medborgare. En förutsättning är att familjer får återförenas, att vi motverkar diskriminering i fråga om bostad, arbete, fritid och den fullständiga rätten att vistas på EU:s territorium. Med tanke på de förödmjukelser som invandrarna varje dag tvingas utstå, är det rätt och riktigt att ge dem rösträtt. Att slutligen legalisera förhållandena för de illegala invandrarna och avskaffa dubbelbestraffningen skulle ge denna stadga en verklig innebörd.
Om ni tillåter vill jag ta upp en ytterst viktig mening som uttalades i Tammerfors. Denna stadga kommer, med hänsyn till extremismens framfart att garantera ...
(Talmannen avbryter talaren.)

Holmes
Herr talman! De frågor som diskuterades i Tammerfors är självklart av stort intresse för alla anständiga, laglydiga människor: asyl, immigration, brott som berör flera länder och inte minst de avskyvärda narkotikakungarnas aktiviteter med morduppgörelser och narkotikasmuggling. Liksom sjukdom har brottslighet inga gränser. Därför finns det inget bra skäl för att motsätta sig möten mellan stats- och regeringschefer såsom har skett i Tammerfors för att diskutera dessa frågor. Man måste dock framföra en varning. Många i Förenade kungariket misstänker att dessa frågor och de storsinta uttalandena är ännu ett hemligt maktspel från EU:s och dess institutioners sida.
Vi har sett det förut: först problemet, ett problem som är en enorm legitim, allmän och aktuell angelägenhet, sedan mötet och lösningen. Huvuddagordningen är att oavsett problemet är lösningen alltid densamma. Mer makt till EU och dess odemokratiska institutioner. Frågorna om asyl, invandring och gränsöverskridande brottslighet och att skipa rättvisa påverkar själva de grundläggande frågorna om mänskliga rättigheter och enskilda medborgerliga fri- och rättigheter.
Det som vi överväger är att överlåta ännu mer makt till EU och de icke-valda byråkraterna, så att de kan bestämma över våra helt egna fri- och rättigheter - organet som gav oss de ovärderliga fördelarna med den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. Båda är absoluta katastrofer. Brittiska fiskare och jordbrukare plågas nu av Europeiska unionens oemotståndliga ambitioner. Innan vi ens tänker att tilldela mer makt till Europeiska unionen måste vi därför ta hänsyn till dess tidigare verksamhet och misstag. Fiske och jordbruk har varit utsatta för dess mest prövade och provade politik: politik som prövats till den nästan tillintetgjorts.
Vi bör glömma teorin, kollegor. Glömma de högtravande uttalandena och titta på följderna. Om det fanns ett pris för retorik skulle EU vara i världsklass. Men när det kommer till genomförandet är EU i sämsta effektivitetsklass. Det finns ett gapande klyfta, en oöverbryggbar klyfta. Så när det handlar om frågorna om frihet kan EU inte ens klara upp fiskerifrågorna eller värna om våra jordbrukare. Varför skall vi ha förtroende för den när det gäller vår frihet och vår säkerhet? Mycket mer kan uppnås genom att använda nuvarande nationella institutioner och en internationell organisation...
(Talmannen avbryter talaren.)

de Gaulle
Herr talman! General de Gaulle sade att en god politik inte är en politik av goda känslor.
I det avseendet markerar rådets möte i Tammerfors ytterligare en vägran att inse fakta. Läser man sammanfattningen av mötet, får man intrycket att de europeiska folkens specifika karaktärer borde blandas samman i en sorts global melting-pot, där, jag citerar: "invandrarna och Europeiska unionens medborgare bör ha samma rättigheter och skyldigheter, och statusen för medborgare från tredje land bör närma sig EU-medborgarnas status". Detta skulle vara en följd av en påstådd icke-diskrimineringsprincip.
Alla dessa goda känslor kommer självklart inte att få några andra konsekvenser än att flyktingströmmarna ökar ytterligare, dvs. arbetslöshet och osäkerhet. En realistisk invandringspolitik bör i stället gå ut på att försvåra invandrarnas situation i Europa, bl.a. genom att ta bort alla former av socialhjälp - en politik som för övrigt den amerikanska kongressen bedriver - minska det ekonomiska stödet till de länder som uppmuntrar invandring och organisera utvisningar på ett systematiskt sätt.
Men för att uppnå det måste vi bryta med den rådande ideologin, tillrättavisa de media som sprider denna ideologi, t.ex. TV-kanalen Arte, och inte längre frukta vår sociala och kulturella överhöghet. Vi kan inte bära all världens misär på våra axlar, vi kan inte ta ansvar för att vissa saknar förmågan att organisera sig och inte heller f.d. koloniers revanschlusta. Det är naturligt att vissa grupper av människor strävar efter att dominera andra. Det är de europeiska folkens uppgift att vara de starkaste i denna kamp. Skulle Europa inte leda den striden är det dömt att upplösas i mångfald, precis som vilken organism som helst som upphör att kämpa.

Hernández Mollar
Herr talman! Genom rådet i Tammerfors har vi tagit ett betydelsefullt steg i det europeiska bygget. Det handlar också om - något som tillfredsställer mig som spanjor - ett erkännande av den impuls som den spanske regeringschefen José María Aznar gav toppmötet. De europeiska medborgarna är mycket känsliga för att den fria rörligheten inte skall gå jämsides med en fri rörlighet för den som utnyttjar den för att angripa deras säkerhet. Varken terrorister, narkotikahandlare, människohandlare eller andra brottslingar skall kunna röra sig fritt inom det europeiska området i skydd av polisiära och rättsliga hinder.
Jag anser att det är en god nyhet för kampen mot terrorism, även om parlamentets resolution inte uttrycker det, att det formella utlämningsförfarandet för personer som är dömda och har fått en lagakraftvunnen dom avskaffas. Jag anser också att kommissionen, i den nya Tammerforsandan och som väktare av gemenskapens rättsordning, skall se till att direktiven om kampen mot penningtvätt uppfylls, att det inte uppfylls är ett hinder för ett effektivt rättsligt samarbete, som exempelvis i fallet med Gibraltar.
På samma sätt bör den vilja som uttrycktes i rådet om att bekämpa nätverken för illegal invandring snabbt komma i gång genom övertygande och effektiva polisiära och rättsliga åtgärder. Gibraltarsundet och de andalusiska kusterna är tysta vittnen till människors tragiska död. Inga fler döda, herr rådsordförande. Inga fler döda.
Rådets tjänstgörande ordförande har också nämnt samarbetet med ursprungsländerna genom handlingsplaner. Jag hoppas att rådets ordförandeskap från och med nu ger fler förklaringar om innehållet i dessa för detta parlament. Jag ber, herr tjänstgörande rådsordförande, om större klarhet och öppenhet i denna fråga. Vi vill veta tidsplanen, de ekonomiska ramarna och vilket ansvar kommissionen har i dessa planer.
Slutligen, herr tjänstgörande rådsordförande, kan jag inte förstå hur mandatet skall kunna utvidgas för att inleda ytterliga handlingsplaner när inte ens de nyligen godkända handlingsplanerna har inletts.

Terrón i Cusí
Herr talman! Jag tycker att resultaten från toppmötet i Tammerfors är ett i grunden positivt tecken för Europeiska unionens medborgare eftersom de lägger fram frågor som berör oss alla, men framför allt, eftersom de öppnar dörren till att utveckla en politik som medborgarna själva kräver. Jag vill se Tammerfors som en utgångspunkt, som en dörr som öppnas och visar oss en väg vi kan gå de närmaste månaderna, eftersom det finns några saker jag fortfarande undrar över och som jag hoppas löser sig på vägen.
Vad gäller kampen mot brottsligheten och skapandet av ett område med rättvisa anser jag att vi har gått framåt och att det är positivt. Men jag skulle framför allt vilja koncentrera mig på frågan om emigration. Jag tycker också att det var positivt att ta itu med behovet av en gemensam asylpolitik, men vi behöver en finansiering av den. Vi måste på samma sätt ta itu med invandringens verklighet. Jag hoppas att vi de närmaste dagarna får mer information om vad rådet strävar efter, och hur åtgärderna från Tammerfors skall tillämpas.
De handlingsplaner som har godkänts är intressanta. Denna politik över pelarnas gränser ger möjligheter som kan föra oss i god hamn, men jag ställer mig också många frågor om vilka som skall ombesörja dessa handlingsplaner, hur det skall gå till och om rådet någon gång kommer att informera oss om resultaten av det som redan har inletts, nämligen handlingsplanen för Irak.
Jag tycker också att det är intressant att bekämpa den illegala invandringen. Men jag tror att, för att bekämpa den illegala invandringen måste vi göra det mer intressant att gå till ett av unionens konsulat än att gå till en liga som smugglar människor. Om vi vill stoppa skändligheterna med döda vid våra gränser, som Hernández Mollar sade, måste vi erbjuda en verkligt gemensam invandringspolitik, vilket vi inte fick se i Tammerfors, och ta nya initiativ och ge dem som bor i unionen samma rättigheter.

Krivine
Herr talman! Bortsett från alla de vackra ord vi har fått höra, är det för mig uppenbart att Tammerforsberget har nedkommit med en mus. Den enda resolution som antogs, var resolutionen om att senare anta en resolution för att lösa problemen.
Men det är faktiskt brådskande. Samtidigt som alla stater försäkrade sitt engagemang för de mänskliga rättigheterna, skickade den belgiska regeringen tillbaka flera tiotals zigenare till Slovakien, manu militari och med charter. Och till följd av en ändrad lagstiftning i Frankrike hamnar 70 000 invandrare i en illegal situation. I Saint-Denis, i Parisregionen, har sex av dem hungerstrejkat i 30 dagar.
Frågan kvarstår: hur skall man få medlemsstaterna att respektera invandrarnas och de asylsökandes rättigheter och värdighet? På ett konkret plan innebär det rätten att röra sig fritt, rösträtt, rätt till familjeåterförening, att dubbelbestraffningen avskaffas, att förhållandena för illegala invandrare legaliseras, att vi får ett slut på all rasistisk diskriminering. Tammerforsmetoden är alltså ingen bra metod. I stället för att harmonisera strafflagarna i Europa, som mer och mer framstår som en fästning, borde vi på EU-nivå upprätta en verklig status och verkliga rättigheter för invandrare och asylsökande.

Kirkhope
Herr talman, alla och i synnerhet advokater som jag själv, är för rättvisa och medborgerliga fri- och rättigheter. Varje medlemsland eller land som eftersträvar EU-medlemskap borde redan ha infört system för att skydda sina medborgare grundat på egen rättspraxis, prejudikat och lagstiftning. Den tredje pelaren är en viktig källa för nationell befogenhet som insamlats genom den historiska utvecklingen och som speglar nationernas olika kulturella och sociala historia. Dess rasering är enligt min åsikt mycket sorglig och ett stort misstag, just vid en tidpunkt då den kan behövas som mest.
Vad gäller förslagen om invandring och asyl, var jag minister i Förenade kungariket fram till 1997 och hanterade dessa frågor. Från min erfarenhet där anser jag nu att människors fria rörlighet i globala termer under de kommande 20 till 30 åren, vare sig det gäller ekonomiska frågor eller klimatfrågor utgör en enorm utmaning för god ordning och demokrati.
Jag förordar naturligtvis fri rörlighet inom EU där det finns en rättslig status, men hur är det med ansökarländerna och deras gränser - de måste överta skyddandet av EU enligt Schengen? Är vi verkligen nöjda med dessa arrangemang och tar man verkligen itu med dem i Tammerfors? Vad tänker våra tyska vänner? Vad tänker de vanliga väljarna i Yorkshire eller i Brentwood i Förenade kungariket? Beviljande av asyl är en värdefull gåva som inte får missbrukas, som tyvärr sker alltför ofta. FN-konventionen 1951 var tydligt: det skulle tillämpas till punkt och pricka, men inte ersättas eller omgärdas av nya förordningar som enligt min åsikt kunde orsaka ännu mer förvirring.
Ibland, för att vara generösa, för att visa gott omdöme, är det viktigt att vi också är bestämda. Jag beklagar att mötet i Tammerfors inte tar itu med frågorna tillräckligt bestämt.

Karamanou
Herr talman! Det råder ingen tvivel om att Tammerforsmötet innebar ett stort steg framåt för utvecklingen mot europeisk integrering, och stor del i detta har det finländska ordförandeskapet, som jag vill ge mina varma komplimanger. Vid Tammerforsmötet bevisades att den politiska viljan finns i unionen att dra upp en gemensam politik i frågor av ren vardagskaraktär, som då det gäller att stärka medborgarnas säkerhetskänsla genom en effektiv bekämpning av den organiserade brottsligheten, särskilt då det rör sig om narkotika, penningtvätt och människohandel, och genom rättsligt samarbete och ömsesidigt erkännande av domar.
Personligen skulle jag vilja se en gemensam europeisk lagstiftning och en ytterligare förstärkning av fronten mot rasism, nationalism och främlingsfientlighet. Att utan undantag skydda de grundläggande rättigheterna för alla som passerar Europeiska unionens område är en absolut nödvändig förutsättning för att skapa ett gemensamt område med frihet och rättvisa. Den särskilda referensen till den grekisk-italienska promemorian om ett utökat samarbete i Adriatiska havet och Joniska havet för bekämpning av den organiserade brottsligheten anser jag vara positiv.
Rådet var emellertid tveksamt till Europaparlamentets och kommissionens förslag om att utveckla ett gemensamt europeiskt asylsystem och en gemensam europeisk flyktingbyrå, i stället för att bara tillnärma regler och förfaranden. Dessutom noteras en svaghet hos unionen då det gäller att dra upp en strategi för att angripa de sociala orsakerna till invandringen och tillhandahålla hjälp till ursprungsländerna, så att trycket mot Europeiska unionen minskas.
Tillåt mig avslutningsvis, herr talman, att uttrycka en reservation med en fråga. Tror ni verkligen att vi i Tammerfors startade en femårig process som kommer att leda till att unionens demokratiska och politiska karaktär förstärks, eller tror ni att den kommer att leda till att unionen förvandlas till en fästning som är ointaglig för alla slags förföljda människor runt om i världen? Jag tror att vi i december år 2001, efter halvtidsutvärderingen, kommer att kunna bedöma utvecklingen.

Fiori
Herr talman! Att lägga grunden till ett europeiskt område för frihet, säkerhet och rättvisa var målsättningen för Europeiska rådets toppmöte i Tammerfors. Det var en viktig målsättning, eftersom den berör de grundläggande värdena i vår västerländska civilisation. Vi väntar därför otåligt på att den uttalade goda viljan skall följas av verkliga och konkreta politiska beslut. Det krävs till exempel en gemensam invandrings- och asylpolitik, något som i dag är en allmän åsikt bland Europas medborgare. Målet skall vara en europeisk union som är öppen och säker och som etablerar partnerskapsrelationer med de länder varifrån flyktingströmmarna kommer och som tillsammans med ursprungs- och transiteringsländerna utarbetar utvecklingspolitiska åtgärder. Som ett första steg behövs ett gemensamt europeiskt asylsystem med gemensamma minimivillkor för att bevilja asyl, och i förlängningen krävs enhetliga bestämmelser som reglerar de asylsökandes rättigheter.
Det är oroande att man inte, parallellt med gemensamma regler, har föreslagit effektiva solidaritetsåtgärder mellan de olika medlemsstaterna i de fall där man måste hantera nödsituationer, som i fallet de massiva flyktingströmmarna från Albanien och övriga Balkan till Italien efter den politiska krisen i de länderna. Vi tänker på Medelhavet i största allmänhet och på Adriatiska havet i synnerhet, som utgör en gemensam yttre gräns för unionen och inte bara för Italien. Uppmaningen till kommissionen att utvärdera möjligheten att avsätta budgetmedel till detta ändamål är viktig, men det är för litet: Europeiska unionen som helhet måste ta ansvaret för de extraordinära strömmarna av utomeuropeiska invandrare genom en kraftfull solidaritetshandling gentemot de mest utsatta länderna, framför allt Italien. Solidariska åtgärder och en bättre kontroll av invandringsströmmarna är viktiga instrument för att bekämpa den organiserade brottsligheten och framför allt för att bekämpa människohandeln. Problemet med utnyttjandet av kvinnor och barn som tvingas in i prostitution och de kontakter som denna värld har med narkotikatrafiken, är, förutom att utgöra ett allvarligt säkerhetsproblem för allmänheten, också ur mänsklig synpunkt ett dramatiskt och smärtsamt faktum som kräver att vi ingriper.
Alla dessa åtgärder, och även andra, som avser medborgarnas säkerhet i Europeiska unionen skall genomföras under iakttagande av de grundläggande rättigheterna för de personer som lever inom unionen, för nyckeln till framtidens område för frihet och säkerhet är just de oomkullrunkeliga grundläggande fri- och rättigheterna.

Van Lancker
Herr talman, kolleger! Om Tammerforsmötet lyckats med en sak så är det väl att påminna medlemsstaterna om att de undertecknat något som heter Amsterdamfördraget. Jag skall ärligt säga att det var alldeles nödvändigt, eftersom vi var tvungna att ge innehåll till utrymmet för frihet, säkerhet och rättvisa. Naturligtvis hade parlamentet önskat ännu mer långtgående europeiska åtaganden vid det här toppmötet i Tammerfors. Jag måste dock ärligt säga att när dessa viktiga teman nu ändå finns med i den europeiska dagordningen med en resultattavla, med ett tydligt uppdrag till Europeiska kommissionen och alltså även en roll för Europaparlamentet, så är det mycket bra och jag vill gratulera ordförandeskapet och främst även Europeiska kommissionen till detta.
Jag har emellertid två kritiska kommentarer angående resultatet. Först och främst angående medborgarnas rättigheter. Det är bra att det vid toppmötet äntligen beslutades att alla medborgare i Europeiska unionen måste få likartade rättigheter, även de vars nationalitet inte ingår i Europeiska unionen. Ett europeiskt medborgarskap kan dock inte grundas på uteslutning och diskriminering. Därför hoppas jag, herr rådsordförande, att Europeiska kommissionen skall få i uppdrag av rådet att utarbeta rättigheterna för medborgare från tredje land och i vidaste bemärkelse ge dessa innehåll med respekt för icke-diskrimineringsprincipen, även när det gäller rösträtten, även när det gäller rätten att leva tillsammans med sin familj, och även när det gäller rätten till fri rörlighet för personer, även om toppmötet tiger som muren om det.
För det andra tycker jag asyl- och invandringspolitiken fortfarande verkar vara ojämn. Å ena sidan regeringsåtgärder, som omedelbart kan genomföras via handlingsplanerna men som huvudsakligen är inriktade på avskärmning av invandrare, å andra sidan uppdrag för Europeiska kommissionen, gemensam asylpolitik, skydd av asylsökande. För min partigrupps räkning skulle jag vilja yrka för att alla aspekter av Genèvekonventionens principer skall ha fullständig giltighet i de två aspekterna av invandringspolitiken och att kommissionen och parlamentet blir fullständigt delaktiga i alla aspekter.

Cederschiöld
Herr talman! Syftet med Tammerforsmötet var att konkretisera de åtgärder som krävs för att kunna skapa ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Kommissionen fick bland annat i uppdrag att upprätta en resultattavla som jämförelsemodell över genomförd tillämpning. Det är ett bra initiativ, som även kommer att tydliggöra inom vilka områden kommissionen skall ta initiativ. Det är emellertid ett utvärderingsinstrument och kan endast i begränsad omfattning nå målet - en union av rättssäkerhet. Tillsammans med stärkta grundrättigheter kan resultattavlan fungera som rättsliga konvergensregler med rättsliga mål och garantier.
För att ett område skall kunna betecknas som ett rättsområde krävs rättssäkerhet. För att man skall kunna mäta hur långt medlemsstaterna har nått, måste kriterier fastställas och effektiva mätmetoder skapas. Det handlar om att kunna jämföra rättssystemen och åstadkomma förbättringar.
För att skillnaderna skall kunna tydliggöras och om frivillig harmonisering genom grupptryckets inverkan skall kunna uppnås, så bör jämförelsen åskådliggöras i form av en resultattavla öppen för alla. Här kan en pådrivande kraft uppstå för att driva fram det pålitliga rättsområde i hela unionen som är förutsättningen för att medborgarna skall kunna röra sig fritt, tryggt och säkert.
Den i Tammerfors accepterade principen om ömsesidigt erkännande måste dock framöver kompletteras med viss harmonisering även inom straffrätten. Vid toppmötet togs också initiativ för att stärka brottsoffrens ställning och säkerställa medborgarnas tillgång till rättsväsendet. Jag hade gärna sett att man också hade uppmanat medlemsstaterna att införa nationella brottsofferfonder för att kunna garantera liknande ekonomiska förutsättningar till brottsoffrens stöd. Offren bör erhålla materiellt, ekonomiskt, psykologiskt och socialt stöd genom statliga, frivilliga och individuella insatser i hela unionen.
Jag vill avsluta med att rikta ett särskilt tack till kommissionens och kommissionär Vitorinos konstruktiva insatser vid toppmötet.

Swiebel
- Herr talman! Den stora nyheten från toppmötet i Tammerfors är den politiska vilja att komma fram till en gemensam europeisk politik som uppvisades. Därmed förstärks kommissionens och kommissionärens politiska roll. Även kommissionens grundläggande utgångspunkter har bekräftats, till exempel rätten att söka asyl och bekämpningen av rasism och diskriminering. Allt detta är utan tvekan en framgång. Ändå är det en fråga om att inte tro något förrän man själv sett det.
De beslut som fattats måste fortfarande få ett konkret innehåll och vissa politiska alternativ gick inte igenom. Det gemensamma europeiska asylsystem som planeras ligger fortfarande långt ifrån tanken på en integrerad europeisk politik. En fördelning av bördan mellan medlemsstaterna är tabu. Ett europeiskt angripande av invandringen som sådan är för ögonblicket inget hållbart kort. Det är på sin höjd tal om en avskräckningspolitik. Hur rådet exakt föreställer sig att rättigheterna för personer från tredje land skall se ut får vi vänta på.
Kommissionen borde inom alla områden ta initiativet för en mer långtgående dagordning och parlamentet måste få möjlighet att spela sin framtida roll. I samarbetet på det straffrättsliga och civilrättsliga området har principen om ömsesidigt erkännande gjorts till strategins kärnpunkt. Det låter blygsamt, men det är antagligen ett klokt val med tanke på det tvivel och det motstånd som den utvecklingen fortfarande verkar väcka i juridiska kretsar. På det området finns det fortfarande mycket missionsarbete att göra.
I det här sammanhanget är upprättandet av Eurojust ett vågat initiativ. Därför är det extra synd att aspekten med parlamentskontroll har sopats under mattan.
Slutligen stadgan för de grundläggande rättigheterna. Nu när det beslutats hur det forum som skall utarbeta stadgan skall ställas samman så är det hög tid att bestämma statusen för den här akten. Rådet har hittills inte tagit någon tydlig ställning till det. Om den här stadgan skall ha något som helst mervärde, så måste det bli en bindande rättighet som alla EU-medborgare kan åberopa sig på. Dessutom måste den införlivas i fördragen.

Posselt
Herr talman! Den 3 april i fjol godkände denna kammare glädjande nog och med stor majoritet mitt betänkande om utvidgningen österut och den inre säkerheten, och det beslutades då att inrätta en europeisk skola för inre säkerhet. Jag är mycket glad och tacksam över att rådet i Tammerfors genomförde detta beslut genom att inrätta en europeisk polisskola. Det gläder mig också att Vitorino under måndagen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor tillkännagav att kommissionen snart skulle lägga fram en undersökning om hur detta projekt skall genomföras konkret, ty jag tror i själva verket att om vår polis utbildas gemensamt i europeisk anda, och om, så som det förutsågs i beslutet, även polisen i kandidatländerna integreras redan från början - även detta går tillbaka på förslaget från denna kammare - då tar vi ett viktigt, konkret steg mot ett rättens och den inre säkerhetens Europa. Jag vore mycket tacksam om denna skola kunde lokaliseras i gränsområdet mellan EU och kandidatländerna, kanske i östra Bayern. Där finns det redan mycket praktiskt polisiärt samarbete, som så att säga går att utnyttja för detta projekt.
Jag vill ta upp en sak till. Jag anser att rådet gjorde rätt i att dra upp riktlinjer för en gemensam asyl- och flyktingpolitik, men jag är i motsats till flera kolleger inte så olycklig över att det krävs ytterligare några steg i den riktningen, ty vi saknar fortfarande några mycket väsentliga komponenter. Här vill jag framför allt göra det kritiska påpekandet att man fortfarande inte har uppnått någon fördelning av det ekonomiska ansvaret, utan det ser faktiskt ut som om denna fördelning av det ekonomiska ansvaret kommer att ta ännu mer tid. En gemensam asyl- och flyktingpolitik utan en sådan fördelning anser jag dock kunde liknas vid ett stort tak, som stöttas enbart av en enda bärande vägg någonstans i ytterkanten. Det taket skulle utan tvekan störta in. En gemensam asylpolitik utan en fast nyckel anser jag vara fullständigt otänkbar. Därför bör vi utnyttja tiden och göra konkreta förbättringar här.

Gebhardt
Herr ordförande, kära kolleger! Vi kan jubla över vad vi uppnådde vid toppmötet i Tammerfors, vi kan acceptera det eller anse att det är bristfälligt. Hur vi än graderar resultatet, så var och är toppmötet i Tammerfors viktigt. Det är viktigt eftersom det innebär ett steg i riktning mot ett gemensamt europeiskt rättsområde. Riktningen stämmer. Men med sikte på det gemensamma rättsområdet handlar det för Tammerfors del enbart om ett litet steg på en lång väg. Människorna i Europa förväntar sig mer. De förväntar sig större och framför allt oförskräckta steg i rask takt på denna väg. Jag är övertygad om att de också har rätt att kräva detta.
Medborgarna har absolut rätt att kräva att rätten i varje enskild medlemsstat i Europeiska unionen skall ge dem samma säkerhet, skydd och trygghet. De kan förvänta sig att slippa råka illa ut i ett grannland därför att man där har ett annat rättssystem som de inte känner till. Enbart mer eller mindre högtidliga toppmöten gör inte rättvisa åt detta anspråk. På samma sätt som man inte skapar fred enbart genom att låta bli att ta till vapen, så skapas inte heller ett gemensamt europeiskt rättsligt område enbart därför att en handfull regeringar förkunnar sin goda vilja. Viljan till rättsligt samarbete måste också följas av tillförlitliga regler för samarbetet. Dessa kan rådet och regeringarna inte skapa på egen hand. Parlamentet måste hjälpa dem med det. Rådet bör veta att vi är beredda till det och även kommer att göra det, till gagn för de människor som vi som parlamentsledamöter företräder.
(Applåder)

Coelho
Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter! I Tammerfors togs den 15 och 16 oktober viktiga steg för att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen.
Mot tanken om att unionen skall vara exklusivt eller huvudsakligen av ekonomisk natur, vände sig rådet, i linje med vad parlamentet sedan länge har förespråkat, till medborgarna, för deras fria rörlighet, för deras säkerhet och för erkännandet av rätten och rättvisan, rättigheter som måste tillerkännas inte bara unionsmedborgarna, utan alla dem som av olika anledningar befinner sig här lagligt. Man kom överens om politiska prioriteringar och riktlinjer och kommissionen skall lägga fram ett förslag till scoreboard, en resultattavla över genomförda framsteg och uppfyllandet av de tidsplaner som är fastställda i Amsterdamfördraget, handlingsplanen i Wien och i slutsatserna från detta europeiska råd, ett pragmatiskt initiativ som förebådar goda resultat och vilket António Vitorinos engagerat sig i och som, också av det skälet, förtjänar lyckönskningar.
Det är klart att det kommer att bli mer samarbete och att det fanns områden där det var lätt att nå en överenskommelse, som i fallet med skapandet av Eurojust, som skall inleda sitt arbete i slutet av år 2001, eller i stärkandet av Europols roll, eller till och med i skapandet av en europeisk polisakademi. Men generellt sett är det viktigt att erkänna att i stället för harmonisering och enhetlighet, där man kunde och borde ha kunnat genomföra det, föredrog man förenlighet, konvergens och tillnärmning av de femton medlemsstaternas praxis. Därigenom hamnade tonvikten på konvergensen och gemensamma regler i asylförfarandet, skapandet - om än vagt - av ett finansiellt instrument för situationer av tillfälligt skydd för flyktingar, ett närmare rättsligt samarbete, erkännande av rättsliga beslut etc. Principerna är fastställda och de är generellt sett positiva. Vi hoppas nu på beslut och initiativ som gör det möjligt för oss att ge ett konkret innehåll till det som har fastställts.

Palacio Vallelersundi
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! När vi nu kommit till slutet på parlamentets talarlista slås jag av en tanke: ni har talat om Tammerforsandan och jag tycker att vi dessutom fick en signal från Tammerfors. En stark signal från Tammerfors om att Europa har upphört att bara vara en marknad och att den europeiska medborgaren inte längre bara är en konsument och arbetstagare; att medborgaren, som medborgare, med alla sina dimensioner, alla sina angelägenheter, alla sina behov, alla sina krav, befinner sig i mittpunkten för det europeiska bygget.
Jag tycker att det är viktigt att, genom att ta upp det som har sagts här, peka på en sak som enligt min mening symboliserar att medborgaren har satts i centrum.
I Tammerfors skapades en halvkonstitutionell mutation, för rådet har på kommissionens förslag gett den mandat att fastställa gemensamma regler för mottagande och uppehälle, för de mindre betydande målen, och för många andra frågor.
Genom detta går vi över från en rätt med delat initiativ till en rätt där initiativet ligger helt och hållet i händerna på kommissionen. Jag anser att detta är av oerhört stor betydelse för det europeiska bygget.
De sista sekunderna i denna debatt tycker jag det är viktigt att framhäva den rättsliga konstruktionen, det faktum att medborgarna, förutom säkerhet, polis, brottsbekämpning, vill veta att rättvisan är deras, att det är deras rättvisa, överallt i Europa, att de har sin rätt inför vilken domstol som helst. Det är ett annat av de viktiga budskapen från Tammerfors. Herr kommissionär! Ni sade att det saknades många saker i Tammerfors, och det är sant. Men det finns - som fransmännen säger - du pain sur la planche. Ni har åtminstone femton mycket viktiga mandat att utveckla.
Vi hoppas i detta parlament att vi mycket snart har dessa förslag på bordet.
(Applåder)

Lipponen
. (FI) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Jag tackar för era inlägg, de var mycket konkreta. Jag vill först ta er värdefulla tid i anspråk för några allmänna kommentarer, sedan skall jag ge detaljerade svar och till slut behandla fortsättningen, verkställandet och uppföljningen.
Det senaste inlägget, som gjordes av Palacio Vallelersundi, var enligt min mening mycket betydelsefullt, eftersom det där framgick att vi måste sätta ambitiösa mål. Å andra sidan var till exempel Holmes i sitt inlägg bekymrad över att man går för snabbt framåt när det gäller harmonisering av lagstiftning och samordning av förvaltningspraxis. Problematiskt i Tammerfors var att rättsliga och inrikes frågor allt som allt är ett mycket konservativt område. Å ena sidan finns bekymmer för att man tvingas ändra nationell praxis för snabbt. Å andra sidan har vi faktiska behov till exempel i fråga om kampen mot brottsligheten både att effektivisera polissamarbetet och tillnärma lagstiftningen. Vi har exempelvis inte i vår lagstiftning någon enhetlig definition på vad organiserad brottslighet är. Som metod har vi här den gemensamma marknadens metod, dvs. vi tittar pragmatiskt med utgångspunkt på problemen var man måste gå framåt. En verksamhetslinje är det ömsesidiga erkännandet av domar, och en annan att vi tittar på samordningsbehoven i lagstiftningen.
Jag tar först upp Eurojust och den europeiska åklagarmyndigheten. Eurojust i sig syftar på att man inte bara skall bilda nätverk mellan åklagarmyndigheterna utan att man också kan komma därhän att man kan sätta i gång undersökningar och arbeta i undersökningsteam. Frågan om en åklagarmyndighet som skall bevaka gemenskapens intressen kom fram i slutskedet från kommissionens sida. Det är i någon mån en annan fråga, eftersom det uttryckligen handlar om brott som begåtts inom gemenskapen och där gemenskapen har ekonomiska intressen. Detta är i mångt och mycket förknippat med de frågor som behandlades i synnerhet i våras, men man kan säkert senare återkomma till detta.
Vad Europol beträffar har man här uttryckt oro över kontrollen av Europol. Jag tycker att det är helt motiverat, eftersom den här frågan måste följas när Europols mandat eller uttryckligen befogenheter utvidgas. I Tammerfors ändrades dock varken den grundläggande modellen för eller karaktären på Europols verksamhet. Europol eller dess tjänstemän fick inga självständiga befogenheter utan de skall i framtiden på ett intimare sätt arbeta tillsammans med medlemsstaterna genom att hjälpa och stödja dem. Det finns skäl att noga följa den här frågan.
I inläggen fäste man också uppmärksamhet på tredje lands medborgares status. I Tammerfors använde man termen " jämförbar med medborgare" , comparable, det handlar alltså om att man skall gå så långt som möjligt i riktning mot fullständiga medborgerliga rättigheter, men man vill till exempel kanske inte särskilt lätt bevilja rösträtt i parlamentsvalen. Däremot rösträtt i lokala val är ett bra exempel på vad som skulle vara önskvärd europeisk praxis.
Frågan om en flyktingfond, uppdelning av belastningen, väckte diskussion, och vi kom överens om att återkomma till fondfrågan. Vi måste förtydliga våra tankegångar om vad vi strävar efter. Det handlar ju om att när plötsliga flyktingströmmar kommer och söker tillfälligt skydd bör man kunna stödja de länder som drabbas av en sådan migration. Kravet är helt legitimt, och även ekonomiskt bistånd kan komma i fråga, men det kräver ytterligare förberedelser. När man talar om uppdelning av belastningen kan man konstatera att vi i fråga om Kosovos situation var vi inte beredda. Vi borde kunna komma överens om metoder för att förverkliga solidaritet mellan medlemsstaterna. Det kanske inte är nödvändigt att införa automatisk kvotering, men i fråga om solidaritet behövs det bättre praxis. Givetvis måste man samarbeta med UNHCR som i Kosovo. Det internationella samfundets funktionsförmåga i dessa situationer måste allt som allt förbättras.
Jag vill ännu återkomma till frågan om organiserad brottslighet som Di Lello Finuoli talade om. I själva verket omfattade man i Tammerfors synnerligen långtgående målsättningar, penningtvätt infogades i Europols mandat. Verksamheten effektiviseras enligt min mening på en synnerligen bred front när även åklagarmyndigheterna medverkar.
Nu skall jag behandla några andra frågor som kom fram här. För det första stadgan om grundläggande rättigheter, är det fråga om ett politiskt dokument eller ett utkast till en ny grundlag? Som rådets ordförande skall vi föra frågan vidare med utgångspunkt på besluten som togs i Köln, dvs. att det är ett politiskt dokument, men det hindrar ju inte att vi i något skede hamnar inför den frågan att unionen behöver liksom en grundlag där de grundläggande rättigheterna är inskrivna. Det handlar om en process. I Tammerfors fattades beslut om arbetsgruppens mandat och sammansättning, och arbetsgruppen skall sammanträda för första gången redan under det finska ordförandeskapet. Jag hoppas att arbetsgruppen får en högt uppsatt ordförande.
Frågan om regeringskonferensen togs upp bland annat i Brocks inlägg. Jag vill här framhålla att detta är ordförandens sak. Vi har fått detta uppdrag av toppmötet i Köln. Vi arbetar förstås på grundval av kommissionens förslag, men jag hoppas att man inte här i parlamentet glömmer att det finns även en sådan institution som rådet och dess ordförandeskap.
Brock tog upp situationen i Kosovo och stabilitetspakten, de diskuterades under middagen i Tammerfors. Finlands president Martti Ahtisaari gjorde ett inlägg i frågan där han ansåg det nödvändigt att kommissionens ordförande Prodi, den höge representanten Solana och Balkanrepresentanten Hombach skall nu tillsammans inleda ett effektivare arbete om man skall kunna både säkerställa genomförandet av stabilitetspakten och förstås se till att sådana praktiska frågor som samarbetet mellan Pristina och Thessaloniki går framåt. Således följer ordförandelandet mycket noggrant den här frågan. Vad Obnova-förordningen beträffar kommer rådet att noggrant granska parlamentets ändringsförslag. Vi diskuterade detta i morse med talman Fontaine. Meningen är att utreda frågan genast när Europaparlamentet har antagit sin resolution, och rådet kommer redan mot slutet av den här veckan att börja diskutera, på vilket sätt man skulle kunna beakta Europaparlamentets ändringsförslag när det slutgiltiga Obnova-beslutet fattas. Jag hoppas att detta tillhör de frågor under det finska ordförandeskapet, vars lösning innebär att vi liksom kommer över denna institutionella problemsituation, och det är det som våra medborgare verkligen förväntar sig.
Vad sedan beträffar på vilket sätt Europaparlamentet skall delta i beslutsfattandet och vad som har hänt i den här frågan, tar jag emot kritiken som företrädare för ordförandelandet. Jag vill ändå påpeka att det i september här på parlamentets sammanträde fanns tre av våra ministrar, inrikes- och justitieministern samt utrikesministern, för att rapportera om Tammerforsmötet och som fjärde person vår företrädare i Coreper. Såvitt vi förstår har all den information som regeringarna haft tillgång till även stått till parlamentets förfogande. Att man över huvud taget lyckades åstadkomma någonting i Tammerfors grundar sig på att vi iakttog öppenhet och inte till exempel i sista stund förde fram några överraskningar för regeringarna och parlamentet. Allt var känt, vårt utkast till dagordningen stod till förfogande.
I fortsättningen skall Europaparlamentet delta i beslutsfattandet, och detta grundar sig ju givetvis på Amsterdamfördraget. Slutsatserna från Tammerfors kommer att ytterligare förbättra Europaparlamentets praktiska möjligheter att delta och övervaka. I slutsatserna från Tammerfors förbinder man sig på den högsta politiska nivån till att säkerställa nödvändig öppenhet samt att Europaparlamentet skall informeras regelbundet. Jag har redan sagt till ministrarna att om det finns några brister, så måste man komma hit. Slutsatserna från Tammerfors är konkreta och operativa, vilket ger parlamentet bättre möjligheter att delta i skapandet av det nya området med frihet, säkerhet och rättvisa. Målen och medlen är nu med andra ord på ett tydligare sätt definierade, och det är lättare att delta i genomförandet. Ett viktigt hjälpmedel för detta ges av det där antagna förslaget. Jag tackar Suominen för detta terminologiska råd eller såvitt jag minns var det balanced score card som vi måste upprätta. Det skall också underlätta parlamentets arbete.
När det gäller öppenhet så vågar jag i minnet återkalla att man på Finlands förslag gjorde en paradigmliknande ändring i Amsterdamfördraget. Dittills hade man i unionen en princip att handlingarna i regel inte är offentliga, men att det finns undantag. Vi föreslog att man tvärtom skall ha som princip att handlingarna är offentliga, men att det kan förekomma några undantag. Nu handlar det om att alla institutioner inom ramen för sin behörighet skall förverkliga denna princip och att kommissionen verkligen skall lägga fram författningsförslag angående dessa frågor. Sedan skulle jag äntligen gå in på genomförandet som Suominen och även andra fäste uppmärksamhet på. Rådet (rättsliga och inrikes frågor) skall påbörja verkställandet av resultaten från Tammerfors redan nu på fredag. Vi har i egenskap av ordförandeland för det mötet upprättat ett slags arbetsprogram där man samlat in alla åtgärder som slutsatserna från Tammerfors förutsätter, dvs. vad som måste göras, av vem och enligt vilken tidsplan. Jag hoppas att när vi får ett sådant här arbetssätt till stånd så kommer det också att underlätta parlamentets arbete.
Jag vill tacka talmannen och presidiet samt dem som gjort inlägg för mycket vänliga ord, men också för kritik eftersom vi efter Tammerforsmötet inte enbart får vara nöjda utan verkligen måste ta de beslut som fattades där på allvar och sätta i gång med arbetet.

Talmannen
Tack så mycket, herr rådsordförande! Då ger jag slutligen ordet till Vitorino, för Europeiska kommissionens räkning. Debatten börjar nu dra ut på tiden. Jag ber därför kommissionären att försöka begränsa sig så gott det går. Vi kommer att ha många debatter med er i framtiden. Vitorino har ordet.

Vitorino
Herr talman! Jag anser inte att er förmaning fråntar mig min grundläggande rätt till ordet, det kan jag försäkra er om.
Å kommissionens vägnar vill jag helt enkelt tacka er för alla bidrag till debatten. Jag vill försäkra er, mina damer och herrar ledamöter, och i synnerhet Ana Palacio, att kommissionen är helt medveten om sitt ansvar för att genomföra slutsatserna från Tammerfors.
Jag vill betona att kommissionen inte hade kunnat fullgöra sin roll utan att kunna räkna med stödet från det finländska ordförandeskapet, och särskilt premiärminister Lipponen, som jag än en gång vill tacka för ett gott samarbete och hans arbete för en framgång i Tammerfors, såväl som stödet från det alltid så kritiska och vaksamma Europaparlamentet.
Det är med detta kritiska och vaksamma stöd som kommissionen nu räknar med att förbereda ett scoreboard. Ett scoreboard är faktiskt inte endast ett instrument för att planera lagstiftning, det är också ett instrument för att stärka öppenheten och alla EU-institutioners ansvar gentemot medborgarna, eftersom det är medborgarna som är herrar i området för frihet, säkerhet och rättvisa. Och det är inte endast en kontrollpanel, utan också ett instrument för att utvärdera de konkreta resultat som förverkligas i takt med att slutsatserna från Tammerfors tillämpas. De förverkligade framstegen kommer inte endast att vara rådets, kommissionens och Europaparlamentets verk, utan också medlemsstaternas, i den utsträckning vissa av uppgifterna anförtros dem i kraft av subsidiaritetsprincipen.
Herr talman! Till sist vill jag framhålla vilken betydelse kommissionen tillmäter besluten om utarbetandet av en stadga om grundläggande rättigheter, vilka antogs i Tammerfors och kommer att följas upp i Helsingfors.
Min avsikt är att den politiska och filosofiska grunden för området för frihet, säkerhet och rättvisa inte endast skall utgöras av frågorna om EU-medborgarnas grundläggande rättigheter, utan också frågorna om rättigheterna för de medborgare från tredje land som legalt och varaktigt vistas på unionens territorium.
De rättigheter som rör bekämpningen av diskriminering, grundade på artikel 13 i fördraget, kommer att behandlas vid debatten om stadgan om grundläggande rättigheter. Vi kommer då att sända en tydlig signal, så att utvecklingen av stadgan och regeringskonferensen, vilken kommer att äga rum samtidigt, skall ge prov på två dynamiska processer som närmar sig varandra. Syftet är att säkerställa villkoren för utvidgningen och stärka de rättsliga grunderna i vår rättsligt grundade union.
Innan jag ger ordet till min kollega, Michel Barnier, som kommer att presentera målen för regeringskonferensen, vill jag på nytt tacka parlamentet för dess stöd till kommissionen i det här projektet; Tammerforsprojektet, Tammerforsandan, Tammerfors formella innebörd, men framför allt ett projekt för medborgarna i vår gemensamma union.
(Livliga applåder)

Talmannen
Som avslutning på detta uttalande har jag mottagit sex förslag till resolutioner i enlighet med artikel 37. 2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Rapport om regeringskonferensen
Talmannen
Nästa punkt är kommissionens uttalande om högnivåarbetsgruppens rapport om regeringskonferensen.
Jag ger ordet till Barnier, för kommissionen.

Barnier
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! För kommissionen, som jag har äran att företräda, har den här debatten både ett stort intresse och en begränsning.
Begränsningen är något som alla inser och respekterar, nämligen att varken kommissionen eller parlamentet ännu har fastställt tydliga och detaljerade ståndpunkter och förslag till nästa institutionella förhandling, som kommer att inledas nästa år. I dag gäller det alltså att granska eller bedöma er och vår inställning till denna förhandling.
Jag kommer alltså att delge er, mina damer och herrar ledamöter, eller snarare bekräfta vilken hållning ordförande Prodi och kommissionärerna har, och jag kommer att lyssna till er med stor uppmärksamhet, vare sig ni uttalar er å era gruppers vägnar eller personligen.
Mina damer och herrar! Vi har bett tre respekterade och erfarna personer att tänka fritt och uttrycka sina idéer. Kommissionen har därigenom velat driva på och förtydliga debatten i så god tid som möjligt. Jag är övertygad om att vi därmed uppfyller vårt uppdrag, i enlighet med andemeningen i artikel 48.1 i Fördraget om Europeiska unionen.
Detta första mål är uppnått. Debatten kan börja. Den bör äga rum här, den bör äga rum i medlemsstaterna och i de nationella parlamenten. Jag kommer också att ge mitt bidrag, tillsammans med alla dem som intresserar sig för det europeiska bygget - och de är många fler än man tror, så nära medborgarna som möjligt.
Herr talman! Jag vill uttrycka vår uppskattning för premiärminister Jean-Luc Dehaene, president von Weizsäcker och Lord Simon för deras utmärkta bidrag, och tacka er för att ni välkomnade och uppmärksammade deras rapport, särskilt inom utskottet för konstitutionella frågor, som drivs och leds av Napolitano.
Den främsta förtjänsten med Dehaenerapporten är att i den fastställs vilka frågor som är av vikt och att den ger reformen av institutionerna ett verkligt politiskt perspektiv. Jag återkommer till det om en stund. Men vi kan redan nu dra flera slutsatser av rapporten: om tidsplanen, om reformens räckvidd, något vi måste lyckas med, och slutligen om hur vi skall förbereda oss för förhandlingen.
När det gäller tidsplanen, tillåt mig då att framföra min övertygelse om att det här är den sista möjligheten att genomföra en verklig reform före den stora utvidgningen av unionen, innan de europeiska staterna och folken kommer att samlas i en stor politisk och ekonomisk gemenskap. Utsikterna till en omfattande utvidgning är inte längre hypotetiska, och inte heller avlägsna. Den 13 oktober fattade vi inom kollegiet beslutet att påskynda förberedelserna, men utan att ge avkall på ett seriöst arbete. Därför är det ett krav att regeringskonferensen verkligen avslutas före slutet av år 2000.
Att vi tidigarelägger tidsfristen gör att vi måste lyckas. Men innebär det att vi tvingas eller kommer att tvingas att hålla en miniregeringskonferens? Vi tror inte det. Denna reform, som alla inser är nödvändig, är inte blott och bart en tidsfråga, utan framför allt en fråga om politisk vilja, en klarsynthet om hur dagens union fungerar och vilka bristerna är; det är en fråga om mod, ett kollektivt mod, som vi kommer eller inte kommer att ha, för att prioritera unionen; för att prioritera en mer långsiktig vision som överskrider omedelbara betänkligheter och intressen. Det är vi alla väl medvetna om, även om det är svårt.
Med hänsyn till förhandlingens tidsfrister, och tidsfristerna för ratificeringen i varje enskild medlemsstat, är det nu dags att visa vår vilja att lyckas med denna viktiga reform. Mina damer och herrar! Jag talar inte om en slutgiltig reform av de europeiska institutionerna, utan om en reform som är tillräckligt solid för att vi skall kunna undvika att institutionerna blockeras eller hämmas; en tillräckligt gedigen reform som möjliggör en framtida utveckling, som en av era kolleger uttryckte det häromdagen. Det är ett misstag att tro - det vill jag verkligen betona - att vi senare, med 18, 20 eller 27 medlemmar, kan genomdriva den reform vi inte lyckades uppnå i Amsterdam, den reform som vi inte har velat genomföra nu.
När det gäller reformens räckvidd har vi talat om regeringskonferensens ambitionsnivå, och det är något som berör kommissionens inställning. Den kan inte förvåna någon, eftersom det stora utvidgningsprojektet kommer att bli både större och genomföras snabbare än vad vi kunde föreställa oss i Amsterdam. Jag upprepar således: kommissionen och Europaparlamentet fullgör sina uppgifter genom att ställa siktet högt inför dessa förhandlingar, och genom att rekommendera alla de reformer som krävs för att vår union skall kunna ta emot ett stort antal stater.
Det handlar inte om att ifrågasätta slutsatserna från Köln. Vår första uppgift vid regeringskonferensen blir att behandla - verkligen ta itu med - de frågor som blev kvar efter Amsterdam; och att behandla dem med höga ambitioner, det vill jag betona. Av egen erfarenhet, tillåt mig att säga det, vet jag att man kan behandla de tre aktuella frågorna mer eller mindre ambitiöst. Dessa frågor - antalet kommissionärer i en utvidgad union, den nya röstviktningen, tillämpningsområdet för omröstningar med kvalificerad majoritet - är alla ytterst svåra, men nödvändiga. Vår uppfattning är att de blir lättare att hantera om de placeras i ett politiskt sammanhang.
Därför anser vi att listan över frågor i Dehaenerapporten är vettig. Ingen av de framlagda idéerna kan anses oviktig. Det är inte oviktigt att arbeta på en omarbetning av fördraget i syfte att göra det mer läsbart, mer tillgängligt för medborgarna och för att en dag kunna tänka sig att det blir lättare att förändra de gemensamma politikområdena, till skillnad från unionens grundläggande principer.
Det är inte oviktigt att söka förbättra bestämmelserna om ett närmare samarbete, utan att för den sakens skull, och här skall jag vara formell, ta minsta risk för att det "kastas grus" i gemenskapens regelverk. Det är inte oviktigt att hoppas på att vi före nästa års utgång, i det nya fördraget, skall kunna dra de institutionella konsekvenserna av de beslut som kommer att fattas i Kölns efterföljd, för säkerheten på och försvaret av den europeiska kontinenten. Det är inte oviktigt att arbeta på andra institutionella problem som kommer att uppstå med utvidgningen. Ett exempel är unionens status av juridisk person. Ett annat är EG-domstolens funktion, och ytterligare ett är förbättrade EU-insatser för bekämpningen av bedrägerier. Det nämner jag med tanke på rådets möte i Tammerfors, där ni träffade och samtalade med min kollega och vän Vitorino. I alla dessa frågor, och möjligen fler, kommer kommissionen att lyssna till era reaktioner och förslag med stort intresse.
Herr talman, mina damer och herrar! Till sist ett par ord om förberedelserna av förhandlingen. Det portugisiska och senare det franska ordförandeskapets avsikter - och före mötet i Helsingfors; det finländska ordförandeskapets avsikter - är avgörande för att regeringskonferensen skall kunna inledas med goda förutsättningar, och så snart som möjligt i början av år 2000. För vår del förbereder vi oss på ett seriöst sätt, och det är det minsta man kan vänta sig av kommissionen. Redan den 10 november kommer vi att diskutera formen på och riktlinjerna i den formella rapport som vi kommer att offentliggöra vid förhandlingens början.
Denna formella rapport kommer under alla omständigheter att vara ett allmänpolitiskt och kraftfullt dokument, uppbyggt och utformat för att komma till nytta under förhandlingen, för att underlätta den och förhoppningsvis påskynda den. Jag minns att två företrädare från Europaparlamentet, Élisabeth Guigou och Elmar Brok, gjorde utmärkta insatser under hela den period som föregick Amsterdam, därför vill jag också säga att det vore bra om kammaren kunde göra sin röst hörd och på bästa möjliga villkor deltar i den kommande förhandlingen.
Mina damer och herrar ledamöter! Jag skall avsluta med följande ord. Mellan försiktighet och våghalsighet, mellan realism och utopi - där är vi övertygade om att det finns en plats och en väg för en genuin reform av våra institutioner, för en mer effektiv och demokratisk union. Inte för att skjuta upp utvidgningen, utan för att lyckas med den.
(Applåder)

Poettering
Herr talman, kära kolleger! Från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna vill vi först tacka Jean-Luc Dehaene, Richard von Weizsäcker och Lord Simon för denna rapport, som är ambitiös, modig men samtidigt realistisk, och därför är rapporten vägledande för framtiden. Under den gångna veckan har vi i vår grupp haft en diskussion med Jean-Luc Dehaene - kommissionär Michel Barnier var närvarande - och jag vill säga er, herr kommissionär, att vi har fullt förtroende för att ni kommer att bidra till att Europeiska unionen med hjälp av kommissionens arbete leds in i en god framtid, och ni har allt vårt stöd på denna väg!
I Helsingfors kommer det att beslutas att vi skall förhandla med ytterligare sex stater om inträde. Därigenom förhandlar vi med 12 stater, och det är mycket troligt att fler än fem stater kommer att anslutas till Europeiska unionen i den första rundan. Därför är det inte realistiskt att begränsa detta protokoll från Amsterdam till tre frågor, utan vi måste gå längre. Därför säger vi från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna: Vi vill ha mer än vad som ställs i utsikt i Amsterdamfördraget, vi vill ha Amsterdam plus, vi vill ha en grundläggande reform av Europeiska unionen, för att den skall göras beredd för en utvidgning, vilket har hög prioritet för oss!

Det är säkert majoritetsbeslutet i rådet som är kärnpunkten, och vi ställer oss positiva till att majoritetsbeslutet blir det principiella beslutsförfarandet i rådet, och i alla frågor med majoritetsbeslut måste Europaparlamentet - också redan i dag när det gäller jordbrukspolitiken, det är ytterligare en punkt - på jämställt vis vara med och besluta om lagstiftningen. Vi har förståelse för att man fortfarande bör diskutera att varje land också skall vara företrätt i kommissionen och att vi får en ny röstviktning i ministerrådet. Den dubbla majoriteten är ett instrument, men det finns också andra. Men den nya beräkningen av rösterna i ministerrådet måste naturligtvis innebära ett demokratiskt förfarande. Jag vill dock även säga, kära kolleger, att det finns en dimension bortom alla rättsliga förfaranden. Om företrädare från några stora medlemsstater i dag är högdragna, en aning arroganta gentemot mindre stater, så ogillar vi detta och säger: Alla medlemsstater i Europeiska unionen ger sitt bidrag och måste integreras, och här bör även de stora medlemsstaterna inse att vissa ordförandeskap från mindre länder har varit effektivare, mer framgångsrika och mer engagerade än de som genomfördes av flera stora medlemsstater!

Vi anser att förslaget från de vises kommitté att skapa ett grundläggande fördrag är bra. Det gläder mig särskilt att vår vän Jacques Santer gladde sig åt denna punkt, ty han är ju ett exempel på effektiviteten hos en mindre stat, i detta fall Luxemburg. Vi vill understryka att det är riktigt - och jag anser att tanken är genial - att som arbetsgruppen föreslår skapa ett grundläggande fördrag respektive ett utvidgat fördrag. Genom det grundläggande fördraget skulle alla medlemsstater, alla parlament i medlemsstaterna alltid vara med om en reform, det är bra. Genom det utvidgade fördraget skulle det vara ministerrådet och Europaparlamentet som fattade beslut. Detta skapar flexibilitet, och det skulle vara möjligt att göra rättvisa åt respektive krav.
Barnier har talat om Europeiska unionen som juridisk person. Europeiska unionen är i dag rättsligt sett ett ingenting, den kan inte en gång köpa ett hus, för att inte tala om att vara företrädd i en internationell organisation! Det måste vi ändra på, om Europeiska unionen skall få någon betydelse i världen!
Vi måste också agera inom utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken. Just under den gångna veckan sade Institutet för strategiska studier i London att européerna inte är handlingskraftiga. Det är inte bara en fråga om institutionen, utan om medlemsstaternas beredskap att möjliggöra nödvändig logistik och nödvändig information för våra stridskrafter. Vi förväntar oss av den nye höge representanten, Solana, i samarbete med Chris Patten, att de erforderliga initiativen skall tas i denna fråga. Vi behöver nu en stor debatt också om den geografiska utvidgningen av Europeiska unionen och om dess innehåll, och vi uppmanar ministerrådet - damerna och herrarna där - att de skall ha modet att leda Europa in i en god framtid, ty det handlar om stabiliteten, om freden och om demokratin på vår kontinent under det tjugoförsta århundradet!
(Applåder)

Corbett
Herr talman! Min grupp välkomnar offentliggörandet av rapporten av Dehaene, Lord Simon och von Weizsäcker därför att den klargör saken och gör det bra och att ha en regeringskonferens som inte är begränsad till de så kallade " tre restfrågorna från Amsterdam" . Vi måste ta itu med större frågor. Denna regeringskonferens kommer inte att handla så mycket om att utvidga Europeiska unionens ansvarsområden eller befogenheter; den skall handla om en strukturell reform, institutionell reform, reformer som skall göra unionen mer öppen, mer effektiv, mer demokratisk och med mer insyn. Framför allt skall regeringskonferensen göra den i stånd att fungera och utföra sina uppgifter när den utgörs av mer än 20 medlemsstater.
De tre restfrågorna från Amsterdam skall vara en del av paketet, men de kommer inte att vara ensamma. Vi håller på att vinna argumentet att få en bredare dagordning. Men även dessa tre restfrågor, som Barnier underströk, är inte frågor som är lätta att lösa. Exempelvis att utvidga området för kvalificerad majoritetsomröstning kommer omedelbart att utmana euroskeptiker av olika slag och andra till att säga i sina medlemsstater att deras land ger upp sin vetorätt och sin suveränitet. I själva verket har ett av Europaparlamentets största delpartier inställningen att man inte skall utvidga den kvalificerade majoritetsomröstningen. Men om de stannar upp och tänker en sekund skulle de snart inse att deras eget land, alla länder, förmodligen förlorar mer genom veton från andra länder än de vinner genom att använda sitt eget på många av EU:s ansvarsområden.
Förändringar måste dock komma inte bara för de tre restfrågorna från Amsterdam, utvidgning av kvalificerad majoritetsomröstning, kommissionens storlek och röstviktning i rådet. Förändringar av domstolen behövs. Hur skall den fungera om den skall bestå av nästan 30 ledamöter? Förändring behövs beträffande detta parlaments storlek om vi skall följa den av oss begärda och i fördragen fastställda gränsen på 700 ledamöter. Något måste göras för att arbeta vidare med de slutsatser som våra medlemsstater kom fram till om att VEU nu skall integreras och dess funktioner eller delar av dess funktioner överföras till Europeiska unionen.
Vidare finns frågan om kodifiering och förenkling av fördragen, en fråga som detta parlament var först med att belysa i inledningen av Amsterdamförhandlingarna; ett arbete som inleddes med Amsterdam men är långt från avslutad och som också är en punkt som underströks och påpekades i Dehaenerapporten.
När vi lägger till frågor som dessa till regeringskonferensen gör vi inte nödvändigtvis arbetet svårare. Med ett bredare paket kan man kanske enklare uppnå överenskommelser och ratificering i våra medlemsstater, men jag kan på min grupps vägnar säga att vi gärna ser att parlamentet arbetar i nära samarbete med kommissionen i den anda som Barnier just nämnde, så att vi tillsammans kan lägga fram ett välbalanserat paket på regeringskonferensens bord som han och våra företrädare vid alla möten under konferensen kan försvara: ett paket som skall göra unionen redo för sin verksamhet med mer än 20 medlemsstater.

Duff
Herr talman, jag uppskattar att rapporten för oss framhäver den centrala frågan som gäller metoden för revidering av fördragen i framtiden. Vi måste inse att det kommer att bli så gott som omöjligt - och helt säkert opraktiskt - att utforma överenskommelser mellan 25 eller 30 stater om väsentliga frågor om suveränitet. Därför är artikel 48 reformnyckeln för fördragsändringar. Vi måste förankra de konstituerande artiklarna i fördraget och vi behöver ett enklare och mer lättarbetat system för fördragsändring av kapitel om policyfrågor. Den första reformen skall lugna medborgarnas farhågor om smygande överföring av suveränitet och den andra skall uppmuntra medborgare att intressera sig mer öppet för de politiska val som vi måste göra i Bryssel och Strasbourg.
Den andra viktiga reformen är att ta bort den nationella vetorätten från bestämmelserna om förstärkt samarbete och den tredje skall vara att tilldela medborgare rätt att direkt kunna vända sig till EG-domstolen.

Frassoni
Kommissionär Barnier, Dehaenerapporten innehåller både ljus och skugga, som överallt annars i livet. Låt mig tillägga att de viktigaste idéerna i rapporten har diskuterats i Europaparlamentet i decennier, varför de inte verkar speciellt originella. Jag vill utnyttja min knappt utmätta talartid till att uppmana er och ordförande Prodi att fundera på de risker man löper om man som enda talesmän vill ha regeringarna, om man enbart vill övertyga dem, framför allt de mest motvilliga, och att se till att realism och trovärdighet alltid rimmar med förslag som ofta är blygsamma och mångtydiga.
Jag tycker det är oroande att till och med de s.k. vise männen, utan ytterligare skyldigheter gentemot någon, har som sin högsta prioritet att försöka komma fram till en kompromiss och att de vill försöka spela en roll som inte tillkommer dem. Jag hoppas att kommissionen och ni själv, i det förslag som ni kommer att lägga fram, kommer att ha det mod som krävs för att sikta högre, att ni med något som är mer spännande än ett uppkok på olika texter från fördragen skall kunna motivera behovet av att slå fast vilka delar av de dokument som Europeiska unionen bygger på som kan betraktas som en konstitution. Jag beklagar att ordförande Dehaene inte har visat detta mod. Jag hoppas också att kommissionen skall kunna befria sig från den ineffektiva och anakronistiska pelarstrukturen, och att man tydligt avvisar den verkligt bisarra idé som de s.k. vise männen har lagt fram, nämligen att parlamentet skall ha rätt till medbeslutande enbart inom den första pelaren. Modet att försöka skapa allianser och värdegemenskap utanför maktens korridorer, bland vanligt folk, i detta parlament, är en utmaning som kommissionen måste anta. Om den inte gör det, kommer vi alla att stå som förlorare.

Kaufmann
Herr talman! Kommissionens ordförande Prodi hade fullständigt rätt när han inför denna kammare talade om ett fel av historisk omfattning om regeringskonferensen reducerades till så kallade left-overs från Amsterdam. Nej, det medborgarna med all rätt förväntar sig är en hållbar demokrati, öppenhet och effektivitet i besluten. Det som framför allt fordras är modet att kritiskt granska unionens hittillsvarande politik. Ett socialt rättvist Europa är fortfarande högaktuellt. Vi behöver reformera unionen så att kampen mot massarbetslösheten och fattigdomen äntligen står i centrum för politiken. Hit hör då också modet att ändra artikel 4 i EG-fördraget, som definierar unionen på klassiskt nyliberalt manér som en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens.
Samma sak gäller för artikel 105 i EG-fördraget, för att Europeiska centralbanken (ECB) skall erhålla den fördragsenligt fastlagda politiska uppgiften att med sin penningpolitik främja tillväxt och sysselsättning. Medborgarna måste komma med i debatten när det gäller mål och innehåll i reformen. De måste få möjlighet att själva genom folkomröstningar kunna ta ställning till resultaten från regeringskonferensen.
Jag har med intresse tagit del av förslagen från Dehaene, von Weizsäcker och Simon. Några av dem anser jag personligen vara synnerligen värda att diskuteras, exempelvis de som handlar om förenkling av fördragen, och även förslaget att kvalificerade majoritetsbeslut i rådet och medbeslutande från parlamentet bör vara regel i framtiden. Som ledamot från en stor medlemsstat lägger jag dock största vikt vid att de små staternas rättigheter inte får inskränkas.
Men en sak vill jag här avslutningsvis säga med all tydlighet: Min grupp avvisar beslutsamt en integration av Västeuropeiska unionen (VEU) i Europeiska unionen. Vi vill ha ett solidariskt och civilt Europa. Vi vill inte ha någon militärunion som i framtiden skall uppträda i den internationella politiken, beväpnad till tänderna!

Berthu
Herr talman, herr kommissionär! Gruppen Unionen för nationernas Europa anser att Dehaenerapporten om utvidgningens institutionella konsekvenser varken är tillfredsställande när det gäller metod eller huvudsakliga slutsatser.
När det gäller metoden: i juni förra året sade rådet i Köln nej till att utnämna en begränsad arbetsgrupp för att förbereda revideringen av fördraget. Man ville att diskussionerna skulle vara mer öppna redan från start. Men vad är det vi har fått se? Kommissionen var besviken över att inte kunna styra debatten, och skyndade sig att för egen räkning utnämna en begränsad arbetsgrupp, som kallas de vise, trots att medlemmarna inte är klokare än genomsnittspersonen i denna församling. Allt för att försöka få rådet att anta den dagordning som kommissionen vill ha för förhandlingen. Under de omständigheterna förvånas man inte över att Dehaenerapporten i grunden är ett försök att utöka kommissionens befogenheter och inskränka staternas rättigheter. För det första sägs i texten - vilket märkligt sammanträffande! - att komissionen redan i början av regeringskonferensen skall lägga fram ett fullständigt förslag till fördrag på rådets bord. Det är alltså samma gamla metod som gäller: forcerad utveckling.
I samma anda lägger gruppen fram det gamla federalistiska förslaget om att alla beslut i rådet skall fattas med kvalificerad majoritet. Det förslaget, i kombination med ett bevarande av kommissionens monopol på initiativrätten, skulle ge kommissionen en väsentligt större makt, det är man väl medveten om, och staternas rättigheter skulle minska i motsvarande omfattning. Det är för övrigt intressant att systemet med majoritetsbeslut presenteras som - för övrigt ett bra exempel på det europeiska nyspråket - jag citerar: "samförståndsskapande", när det helt uppenbart är raka motsatsen. Majoritetsregeln tvingar minoriteten att böja sig, särskilt de mindre staterna, medan enhällighetsregeln kräver att man förhandlar tills ett samförstånd uppnås.
I Dehaenerapporten presenteras ytterligare ett förslag med syftet att kringgå staterna, nämligen att fördraget i vissa fall skall kunna ändras med ett enkelt beslut i rådet, ja t.o.m. med ett beslut som endast har fattats med kvalificerad majoritet. Det är helt oacceptabelt, för det strider fullständigt mot vår uppfattning om ett Europa som respekterar sina nationer. Men vid sidan av dessa sedvanliga federalistiska klichéer, skisseras också en ny idé: den institutionella flexibilitet som krävs för ett utvidgat Europa. Man erkänner det vi alltid har sagt, att Amsterdamfördragets "bestämmelser om ett närmare samarbete" inte på något sätt kan lösa det dubbla problemet med en ökande mångfald och den totala omöjligheten att ge upp suveräna befogenheter och ersätta dem med kvalificerade majoritetsbeslut, ett problem som kommer att bli än större i ett Europa med 30 eller fler stater. Detta, mina kära kolleger, är det verkligt viktiga ämne som bör tas upp på regeringskonferensens dagordning. Och det andra ämnet: " Hur återställa Europa under folkens kontroll?" hänger samman med det första, eftersom den också förutsätter ett fritt utövande av den nationella suveräniteten.

Dimitrakopoulos
Herr talman! Deahenes rapport, som fortfarande är inofficiell, siktar i alla fall i rätt riktning. Förvisso märker man, när man läser igenom den, att den inte tar upp vare sig de visioner, mål eller utmaningar som Europeiska unionen står inför på gränsen till det 21:a århundradet, men det ger åtminstone vissa allmänna riktlinjer för en rad institutionella frågor som måste lösas. Det återstår nu, efter alla de mycket intressanta saker som den ansvariga kommissionären, Barnier, sade, att se hur många och vilka av dessa förslag som vi skall anta, och vad vi måste tillfoga för att Europeiska unionen på ett bra sätt skall börja förbereda sig för framtiden.
Den formulering som Barnier använde, det vill säga att kommissionen skall lägga fram en text "global et fort", är verkligen viktig. Vi ser fram emot att ta del av innehållet i denna text. Men ändå kan vi inte, från Europaparlamentets sida, låta bli att komma med uppmaningen att texten i fråga måste inbegripa en systematisk genomgång av Europeiska unionens alla aspekter, så att den nya regeringskonferensen tar itu med de frågor och problem som just nu sysselsätter oss ett och ett, dock inom ramen för aristotelisk logik, det vill säga: politik är det genomförbaras konst.

Leinen
Herr talman! Jag betraktar rapporten från de vises kommitté som ett stort steg framåt, och jag håller uttryckligen med om det som sägs i Barniers rapport, nämligen att det nu måste genomföras omfattande reformer av unionen, och att detta inte får skjutas upp till tiden efter utvidgningen. Det vore ödesdigert, eftersom det som de 15 staterna inte kan reglera tillsammans, det kommer ju de 20 eller 25 staterna ännu mindre att klara av! Nu har vi den sista möjligheten att reformera denna union så att den fungerar, så att den är förståelig för medborgarna och att den kan utvidgas.
Det gläder mig att fördraget skall utformas på nytt. Det finns inte en medborgare som förstår Maastricht- eller Amsterdamfördraget. Det är ganska mycket begärt att alla medborgare i unionen skall läsa dessa texter! Vi måste nu lyckas dela in texterna i de verkligt konstitutionella respektive de mer tekniska beståndsdelarna. Detta måste man hålla isär, på samma sätt som vi gör i fråga om våra egna grundläggande lagar eller författningar i medlemsstaterna.
Ett påpekande om reformeringen av institutionerna. Dehaenes grupp har starkt koncentrerat sig på reformen av kommissionen. Jag anser att rådet bör stå i centrum för reformen. Kommissionen kommer att fungera i enlighet med det som görs nu. Parlamentet har genomfört reformer, och den fungerar. Den institution som inte fungerar är rådet! Det är rådet som blockerar unionen! Därför kommer vi i parlamentet att koncentrera oss på att ställa krav på en reformering av rådet, och denna dubbla struktur som lagstiftande respektive verkställande organ måste ändå regleras på något sätt, inte minst i en union med 20 eller 25 medlemsstater. Jag hoppas, kommissionär Barnier, att kommissionen kan ge ett konkret förslag till en ändring av fördraget, som vi sedan kan diskutera.

Malmström
Herr talman, kommissionär Barnier! Det tydliga budskap som väljarna sände ut den 13 juni om förändring måste vi EU-politiker ta på största allvar. Vi måste agera i enlighet med det och verka för förändring. Regeringskonferensen är ett mycket bra sådant tillfälle.
Det finns mycket att inspireras av i " de vise männens" rapport, och vi bör använda regeringskonferensen för en rejäl översyn av fördragen. Vi behöver förenkla, öppna upp, förtydliga och se över alla unionens uppgifter och få till stånd en ordning där EU koncentrerar sig på färre saker, de genuint gränsöverskridande problemen. EU:s medborgare behöver en demokratisk författning med en kompetenskatalog där ansvaret är tydligt och där subsidiaritetsprincipen har en rejäl innebörd.
Med dessa ambitioner inför regeringskonferensen tror jag att vi kan lyckas med EU:s båda stora uppgifter: att skapa en demokratiskt fungerande större union samt att återvinna en del av det förlorade förtroendet och legitimiteten hos medborgarna.

Voggenhuber
Herr talman! Mycket kyliga, informerade huvuden betraktar naturligtvis 2000 som ett år som alla andra, men det är inte bara romantiker som inte kan låta bli att förtrollas av början på ett nytt århundrade, höja blicken över de dagliga sysslorna och göra något som liknar ett utkast till sin egen framtid. Jag beklagar verkligen, kommissionär Barnier, att man inte kan spåra någon sekelskiftesmagi eller någon visionär förmåga i förberedelserna inför regeringskonferensen. Jag beklagar också att de vises kommitté, i motsats till många lovsånger som har hörts här, inte hade mod till detta.
När det gäller att reformera institutionerna hänvisar man beträffande motiv och nödvändighet till ett teknokratiskt begrepp med effektivitetsökning och handlingsförmåga, utan att man ens ägnar en tanke åt den så viktiga och nödvändiga frågan om att inrätta en europeisk demokrati. De vises kommitté ödslar inte ett ord av kritik på den andra och tredje pelaren i det demokratiska ingenmansland som utgörs av regeringssamarbetet, och kommer inte heller med något förslag om att integrera det i en europeisk demokratireform. Man ägnar inte en tanke åt metoden med regeringskonferensen, som vi nu ändå alla vet är otillräcklig för ett fortsatt förverkligande av den europeiska idén. Att integrera parlamentet är i själva verket inget man bryr sig om.
Europeiska unionens sociala dimension, en förutsättning för en europeisk demokrati, är i denna rapport från expertkommittén inte heller nämnd med ett enda ord. När det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken ägnar rapporten mycket tid - vilket även regerings- och statscheferna gör - åt att utveckla säkerhetspolitiken, och man glömmer där bort att säkerhetspolitiken är en funktion av utrikespolitiken.
(Applåder)

Sjöstedt
Herr talman! Om man skall sammanfatta Dehaene-gruppens rapport på en minut, vilket jag skall försöka göra nu, kan man säga att den innehåller det som svenska EU-anhängare lovade aldrig skulle ske. Om gruppens förslag genomfördes, skulle EU ta ett avgörande steg i omvandling till en statsbildning. Den återstående vetorätten tas bort, de små ländernas inflytande minskas, kommissionens ordförande blir en sorts premiärminister i en allt mäktigare europeisk kommission, och EU skulle bli en militär union.
Speciellt negativt är det att gruppen föreslår att medlemsländernas makt över ändringar av fördraget skall minskas drastiskt. I stora delar av det nuvarande fördraget vill gruppen att man skall kunna göra förändringar utan att dessa godkänns av medlemsstaternas parlament och utan krav på enhällighet. Det är ett förslag som är direkt riktat mot medlemsländernas och befolkningarnas möjligheter att demokratiskt kunna påverka EU:s utveckling.

Méndez de Vigo
Herr talman! Vad bör nästa regeringskonferens göra? Den bör förbereda unionen för ett Europa med 27 medlemsstater. Så, ju mer omfattande den institutionella reformen blir, desto mer omfattande blir utvidgningen.
Vad bör reformen innebära? Den bör bevara den institutionella balansen, vilken har gjort det möjligt att göra framsteg i det europeiska bygget de senaste fyrtio åren. Vad bör den inte innebära? Den bör inte innebära nya behörigheter för Europeiska unionen. Det gjorde redan Amsterdamfördraget. Den bör inte heller innebära en omvandling av unionen.
I detta sammanhang vill jag säga att betänkandet av Dehaene är mycket lyckat i många aspekter, men det innehåller något som oroar mig mycket. Om vi tittar på Dehaenes rapport i sin helhet innehåller det en strävan att utöka den kvalificerade majoriteten och samtidigt en strävan att göra en konstitution av fördragen och att dela in den i två delar, en som regleras av ett mycket strikt förfarande, vilket kräver enhällighet för reformen, och en annan som kräver majoritet. Till detta läggs ett mer flexibelt närmare samarbete.
Det som oroar mig - jag riktar mig här till kommissionen, som skall göra en rapport om detta - är att dessa tre faktorer sammantagna - ökad kvalificerad majoritet, olika typer av behandling och flexibilitet i det närmare samarbetet - leder till ett Europa à la carte, ett Europa där varje medlemsstat väljer vad den vill vara. Jag vill säga, herr talman, att det inte är en sådan Europeisk union många av oss har kämpat för och som många av oss tror på.

Van den Bos
Enligt Dehaene-gruppen själv så är dess planer mycket ambitiösa men de här föresatserna är endast ambitiösa med avseende på den aktuella situationen och det motstånd som finns nu. Förlagen kommer emellertid till korta med avseende på de krav som ställs av en union med över trettio medlemsstater. Om unionen har dubbelt så många medlemsstater som nu så kör beslutsfattandet totalt fast om det inte görs drastiska förändringar, mycket mer drastiska än de som nu föreslagits. Det kommer att bli oundvikligt att öka kommissionens befogenheter som övervakare av de gemensamma europeiska intressena på bekostnad av regeringarnas befogenheter, företrädda i rådet. Det kräver en mycket större demokratisk legitimitet för kommissionen än vad som nu är fallet och i längden även direktval av alla kommissionärer. Naturligtvis skall även parlamentet få alla de befogenheter som tillkommer det. Vad som nu låter revolutionärt kommer inom kort att visa sig vara mycket realistiskt.

MacCormick
Herr talman! Det finns en fråga som ännu inte kommit upp i denna debatt, och jag skulle bara vilja fästa er uppmärksamhet på hur Dehaenerapporten radikalt misslyckats med att på ett adekvat sätt - jag nämner det bara i förbigående - behandla den regionala aspekten på regeringsmakt i Europa. Subsidiaritet verkar här vara ett koncept som man hyllar i ord men ej i handling och den måste absolut omdefinieras i fördraget.
De autonoma regionerna och nationerna inom Europeiska unionens medlemsstater, som Spanien och Förenade kungariket och Belgien, måste ges verklig status i vårt system. Reformering av rådet skulle vara en grundförutsättning. Det skulle lämpligen kunna skilja mellan sin verkställande och lagstiftande roll och i den senare börja övergå till en regional kammare.
Regionkommittén som den för närvarande är inrättad är både tandlös och inte i något avseende representativ. Är ledamöterna här medvetna om att Luxemburg har sex ledamöter i Regionkommittén och Skottland fyra? Jag känner inte till skillnaderna mellan östra och västra Luxemburg, men jag vet litet om de interna skillnaderna i Skottland och den nuvarande principen för representantskap är befängd. En kommitté som var avsedd att göra det möjligt för regioner och inhemska nationer att bilda motvikt mot medlemsstaterna domineras av dessa staters system.
Nya medlemmar skall komma in och utvidga parlamentet, många av dem företrädare för före detta nationer från unionens medlemsstater. Tänk på Slovenien, tänk på Estland. De är små stater men deras ledamöter kommer automatiskt att vara fler än för Baskien, Flandern, Skottland eller Wales. Principerna för representantskap i Europa, såsom den tillämpas för dess nationer och regioner, måste ses över och jag är mycket ledsen att man i Dehaenerapporten praktiskt taget inte säger någonting om denna fråga.
(Applåder)

Lamassoure
Herr talman! Mindre än ett år efter den monetära unionens historiska framgång, befinner sig Europeiska unionen i ett märkligt läge. Den springer och springer, men vet inte längre åt vilket håll och inte heller hur den skall nå fram.
Den europeiska valutans sedlar finns ännu inte i omlopp, men trots det talade man i juni i Köln om en europeisk armé; i september i Tammerfors om en europeisk straffrätt; man förbereder en stadga om grundläggande rättigheter och sist men inte minst uppmanar kommissionen rådet att acceptera möjligheten att Europa utvidgas ända till mindre Asien och Iraks och Irans västra gränser. Det är inte längre fråga om en utvidgning, utan en explosion.
Vissa - och dem tillhör vi, UDF i PPE-gruppen - är positiva till att EU gör nya framsteg. Andra är reserverade, t.o.m. fientliga. Men jag tror att vi alla är överens om att det är hög tid att de ansvariga politikerna återtar kontrollen och äntligen vågar diskutera syftet med det politiska Europas geografiska dimension och väg, precis som vi gjorde för det ekonomiska och monetära Europa.
Europa, vart sträcker det sig? Hur långt, i geografiska termer? Det har vi aldrig diskuterat, varken här i parlamentet eller i rådet och kommissionen. Europa, hur långt sträcker det sig i fråga om maktbefogenheter? Ett Europa med 30 medlemmar kan inte fungera som ett Europa med tolv medlemmar! Å ena sidan kommer vi att behöva ett mycket mer effektivt beslutssystem, en politisk och inte längre en diplomatisk ordning. Å andra sidan kommer frågorna av gemensamt intresse att bli färre och kravet på decentralisering mycket starkare.
Hur långt vill vi gå? Med vilka partner och längs vilken väg? Det är sådana frågor vi måste besvara innan vi ger instruktioner till juristerna, t.ex. om "det framtida antalet röster för den vackra ön Malta".
(Applåder)

Väyrynen
Herr talman! I förväg cirkulerade det rykten att högnivågruppen skulle föreslå en europeisk lökmodell, ett slags system av cirklar med en gemensam medelpunkt. Det är synd att rapporten inte innehåller någon " lök" , ty institutionell differentiering ser ut att vara den enda realistiska lösningen för den kraftigt expanderande unionen.
Europa måste i framtiden bestå av tre institutionella cirklar. Den yttersta cirkeln skulle vara Europeiska rådet vars regeringsinstitutioner skulle kunna utnyttjas bättre än i dag genom att ge rådet nya uppgifter. Den andra cirkeln skulle vara Europeiska unionen som i framtiden skulle utvecklas som ett statsförbund. Detta skulle förutsätta decentralisering av beslutsfattandet och förstärkning av samarbetet mellan regeringarna. Ett sådant statsförbunds-EU skulle lätt och snabbt kunna utvidgas. Den innersta cirkeln skulle vara Europeiska federationen som skulle bildas av de EU-stater som avancerat längst i integrationen: de som tillhör både Nato och euroområdet. EU skulle alltså förvandlas till ett statsförbund vars kärna skulle bestå av en förbundsstat.

Van Hecke Johan
Herr talman! Dehaenerapporten är utan tvivel tydlig, vittnar om kreativitet och slagfärdighet, om pragmatism och ambition. Det finns inte 101 olika recept för en snabb och effektiv regeringskonferens. Om man vill undvika en uppvisning i juridisk spjutspetsteknologi, en olöslig klyfta, så måste man alltid på ett eller annat sätt falla tillbaka på kärnan i denna glasklara rapport. Det behöver inte bli något veni vidi vici för Dehaene. Men om inte kärnan i Amsterdam plus accepteras, så riskerar Europa att få vingarna avklippta. Bollen ligger nu hos medlemsstaterna och kommissionen. För vår del, och det betonar jag, så är en reform av unionen i varje fall en conditio sine qua non för utvidgningen. Först en fördjupning och först därefter en utvidgning. Vi vill inte ha ett Europa med allt fler medlemsstater men allt mindre anhängare, mindre effektivitet och mindre kärna.

Barnier
 Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! I det här skedet, och med hänsyn till er föredragningslista, skall jag fatta mig kort. Spelets regler för dagens debatt var klara. För kommissionen har den ett stort intresse, men också en begränsning, eftersom varken kollegiet eller ni själva har klargjort ståndpunkter och förslag. Det handlade alltså om en diskussion med anledning av Dehaenerapporten, något som ordförande Prodi ville ha just för att väcka debatt och klargöra uppfattningar. Herr talman! Jag har med stor uppmärksamhet lyssnat till alla talare, och jag vill tacka dem för deras uppmärksamhet och bidrag. Vi kommer att ta hänsyn till dessa frågor och förslag, även kritiken och farhågorna, under de få dagarna fram till den 10 november. Det är i själva verket då som kollegiet kommer att fastställa sin första politiska ståndpunkt, och sedan kommer vi att ha en debatt om kommissionens första politiska dokument. Efter det väntar mycket arbete, mellan den 10 november och förhandlingsstarten, eftersom kommissionen skall lägga fram ett dokument som jag själv sade kommer att vara ett kraftfullt, övergripande politiskt dokument som utformas för att komma till nytta för förhandlarna och underlätta förhandlingen. Under den perioden är det vår uppgift att i bästa sämja samarbeta med utskottet för konstitutionella frågor och med kammaren. Avslutningsvis, vill jag således tacka Europaparlamentet för denna första diskussion om nästa regeringskonferens och våra ambitioner inför den.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum om några ögonblick.

OMRÖSTNING
Bonino
Herr talman! Mitt inlägg gäller en ordningsfråga. Jag vill bara bekräfta att inte heller denna gång kommer de radikala ledamöterna att delta i omröstningen. Detta eftersom denna institution, trots den goda vilja som visats från ett stort antal enskilda kolleger - som jag tackar - fortfarande inte har hittat någon lösning på problemet med ledamöter som inte tillhör någon politisk grupp, en situation som är helt oacceptabel ur såväl administrativ som ekonomisk synpunkt, men än mer när det gäller de parlamentariska prerogativen: vi har varken möjlighet att föreslå ändringar eller att föreslå resolutioner.
Herr talman! Vi har blivit demokratiskt valda precis som ni och vi företräder två och en halv miljon europeiska medborgare. Trots detta var vi under föregående sammanträdesperiod tvungna att tigga och be och att sälja vår resolution till en annan politisk grupp i parlamentet för att över huvud taget kunna få den behandlad. Detta är fullständigt oacceptabelt! Vi har vänt oss till domstolen, och jag tror att den kommer att ge oss rätt. Herr talman! Det har redan gått en månad och en föredragande för ändringsförslaget har precis blivit utnämnd. Vi känner alla till senfärdigheten i detta parlament, där den genomsnittliga tiden för att ett betänkande skall passera från utskottet för institutionella frågor till kammaren är tjugoen månader! Under dessa tjugoen månader, kära parlamentsledamöter, kommer vi inte att låta oss reduceras till mekaniska knapptryckare för att avge röster när ni tillåter oss att göra det, för att rösta om resolutioner som vi inte ens har fått möjlighet att själva lägga fram för omröstning. Jag hoppas att många av mina kolleger skall hörsamma vår uppmaning om värdighet och om skydd för parlamentarikernas rättigheter och att ge dem rätt som, liksom ni, har valts och som, liksom ni, vill skydda detta parlaments värdighet. Vi är motståndare till de politiska grupperna och motståndare till er byråkrati!
(Applåder) Vi är ledamöter och vi företräder europeiska medborgare med samma rätt som ni företräder era väljare!
(Applåder)

Corbett
Herr talman! En ordningsfråga. Jag hoppas att vi inte skall få våra omröstningar försenade varje månad genom en häftig kritik av ställningstagandet hos radikala och andra grupplösa ledamöter. Utskottet för konstitutionella frågor har nu utsett en föredragande. Om det blev försenat att utse en föredragande berodde detta på att de radikalas företrädare vid samordnarnas möte för att utse en föredragande bad att detta skulle uppskjutas. Det var på deras begäran som det först och främst uppsköts. Det är höjden av skenhelighet att komma här och anklaga utskottet för konstitutionella frågor för att ta god tid på sig för detta.
Beträffande framläggande av ändringsförslag har ni precis samma rätt som varje annan ledamot att lägga fram ändringsförslag med 32 underskrifter. Om ni inte ens kan få ihop 32 underskrifter för att stödja er ståndpunkt är det inte värt att kasta bort tid på omröstning i kammaren om den ståndpunkten.
(Applåder)

Talmannen
Jag har nu en lista över ledamöter som önskar yttra sig. Jag ger ordet till Madelin för att få politisk balans, men jag vill be alla andra talare att ta tillbaka sin begäran, så att vi kan gå vidare till omröstningen.

Madelin
Herr talman! Jag vill inte dra ut på debatten, men jag tror att det finns ett problem som kräver en lösning, för att vi skall slippa att ständigt konfronteras med det. Visst är det så att en demokrati kräver regler, men en demokratis förtjänster kan också mätas i förhållande till hur väl den skyddar sina minoriteter, och min önskan är att vi alla i kammaren skall ha samma rättigheter.

Talmannen
Tack, vi skall nu genomföra omröstningen.
Betänkande (A5-0013/1999) av Pack, för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets förordning om ändring av förordning (EG) nr 1628/1996 om stöd till Bosnien-Hercegovina, Kroatien, Federala republiken Jugoslavien och den tidigare jugoslaviska republiken Makedonien, bland annat om inrättandet av Europeiska byrån för återuppbyggnad (KOM(1999) 312 - C5-0062/1999 - 1999/0132(CNS))

Pack
Herr talman! Under förmiddagen har vi i diskussionen om Tammerfors hört att rådets ordförandeskap äntligen gått med på att officiellt ta del av vårt betänkande och allvarligt överväga de krav man ställer där. Vad det nu än kan betyda tar jag det på allvar och hoppas att de från och med fredagen tillsammans går in i debatten, för att vi skall få en fungerande återuppbyggnadsbyrå i Thessaloniki och en stabilitetspakt, och att våra förslag om funktionen för byrån i Kosovo verkligen skall tas på allvar.
Jag vill nu före debatten vänligen be den nya kommissionen, som ju ännu inte haft möjlighet till det, att yttra sig om det som parlamentet har sagt om detta. Jag ber er ge Chris Patten ordet.
(Applåder)

Patten
. (EN) Jag är mycket tacksam för denna möjlighet att ge synpunkter på parlamentets ändringsförslag och kanske även ta detta tillfälle att ge ett erkännande till den ärade ledamoten och hennes kollegor som har lagt ner så mycket arbete på denna ytterst viktiga fråga.
Innan jag framför kommissionens ståndpunkt om de ändringsförslag som parlamentet röstade igenom den 16 september hoppas jag att ni tillåter att jag understryker att kommissionen har försökt granska parlamentets förslag i samma anda som jag är säker på att parlamentet utarbetade dem: vad skall vi göra för att uppnå bästa resultat på våra gemensamma europeiska insatser i Kosovo och i regionen som helhet.
Jag skall resa till Kosovo i morgon med Javier Solana för att själv bedöma hur vi lyckas där, så jag behöver parlamentets synpunkter som stöd för min mycket klara uppfattning att det är nödvändigt att inrätta och få igång byrån så snart som möjligt. Det är det bästa sättet för att vi skall kunna förstärka de utomordentliga insatser som Franco och hans grupp redan gjort.
Låt mig förklara vår ståndpunkt om ändringsförslagen i tur och ordning. Kommissionen kan godta andemeningen under förutsättning att ändringar kan göras i vissa fall av lydelsen i de ändringsförslag som gäller kompletterande åtgärder, deltagande av lokala samhällen i återuppbyggnaden, samordning med icke-statliga organisationer, samråd med parlamentet innan byrån utvidgar sina aktiviteter till andra områden i Federala republiken Jugoslavien och naturligtvis insyn i budgeten.
Detta gäller ändringsförslag 1, 2, 4, 9 och 15 och andra delen av ändringsförslag 24. Några av ändringsförslagen - 7, 8, 10, 11, 17, 21, 25 och 26 - gäller frågor som redan har tagits upp i den nuvarande versionen av förslaget.
På följande punkter kan vi dock inte instämma med parlamentet: sammanslagning av humanitär hjälp och bistånd för återuppbyggnad inom ett enda organ, åtskillnad mellan byråns inkomster och anslag tilldelade program, medel från andra källor inräknas inte i byråns budget, budgetmyndighetens godkännande av tjänsteförteckningen och en rapport om att eventuellt avsluta byråns verksamhet efter 24 månader. Detta omfattar ändringsförslag 5 och 23, den första delen av ändringsförslag 24 och ändringsförslag 27 och 28.
Jag hoppas att det inte skall bli alltför mycket problem med dessa punkter med hänsyn till vår ståndpunkt. Jag förstår att de största frågorna för parlamentet finns på annat håll.
Jag är naturligtvis medveten om den särskilda vikt som Europaparlamentet lägger på två speciella frågor: den första gäller inrättandet av byråns huvudkvarter i Thessaloniki och dess operativa centrum i Pristina, utvidgningen av dess mandat till hela västra Balkan och att införliva hela dess verksamhet inom ramen för stabilitetspakten. Detta är den fråga som täcks av ändringsförslag 3 och 18. Vår åsikt är i huvudsak denna. Det omedelbara målet för byrån är återuppbyggnad av Kosovo och därefter, när förhållandena så tillåter, av andra delar av Federala republiken Jugoslavien. Den är ett instrument för Europeiska unionen och måste vara självständig i fråga om åtgärder. Dess huvudkvarter kan endast inrättas i Thessaloniki så länge som dess operativa centrum i Pristina har kvar sitt eget självbestämmande.
Kommissionen anser att en kompromiss i vilken man tar hänsyn till parlamentets helt begripliga farhågor kan uppnås enligt följande riktlinjer. Först och främst skall byråns huvudkvarter inrättas i Thessaloniki och en gemensam förklaring upprättas där man fastställer vilka tjänsteenheter som skall placeras där. Därefter skall en annan gemensam förklaring innehålla villkoren för samordning med stabilitetspakten medan man säkerställer - och jag vill understryka detta - byråns oberoende ställning. För det tredje, skall kommissionen förbinda sig att nästa år rapportera om möjligheten att utvidga byråns verksamhet till andra Balkanländer enligt en ny förordning.
Den andra frågan, som gett upphov till ett antal ändringsförslag, är önskemålet att införliva byrån helt under kommissionens direkta ansvar som också skall utnämna byråns chef. Oberoende experter, utnämnda av kommissionen, skall ersätta medlemsstaternas företrädare i styrelsen. Ledningskommittén skall ersättas av en rådgivande kommitté. Detta omfattar ändringsförslag 6, 12, 14, 16, 19 och 22.
Kommissionens åsikt är att medlemsstaternas deltagande i styrelsen när allt kommer omkring skulle vara bra för byrån och underlätta samordningen mellan gemenskapens och medlemsstaternas uppbyggnadsaktiviteter. Kommissionen vill påpeka att detta förslag grundas på den standardform som används för alla europeiska byråer även om det måste erkännas att det finns skillnader med denna. Detta innefattar att medlemsstaterna representeras i styrelsen och speciella regler om ansvarsfördelning. Principerna för ledningskommittén överensstämmer med gällande regler.
Men jag vill inte stanna med detta. Kommissionen anser att man kan nå en kompromiss i vilken man skulle ta hänsyn till parlamentets centrala angelägenheter enligt följande riktlinjer. För det första, i stället för att låta styrelsen ha beslutsfattande befogenheter kan den få en rådgivande roll om vissa frågor, inklusive val och genomförande av projekt. För det andra skulle kommissionen kunna tilldelas uppgiften att utnämna byråns chef enligt parlamentets förslag.
Så vad händer härnäst? Jag tror att det är ganska enkelt och jag uppskattar det som premiärminister Lipponen sade tidigare i dag som svar på en fråga från vår ärade ledamot. Jag skall lägga fram dessa förslag inför rådet och försöka övertala det att godkänna vad jag anser vara en förnuftig kompromiss, som enligt min bedömning borde vara godtagbar för alla. Vad vi alla ändå vill är att gå vidare med ett ytterst svårt arbete i Kosovo och så bra och snabbt som möjligt. Vi är alla skyldiga vår grupp i Kosovo detta. Vi är skyldiga själva folket i Kosovo detta, och jag anser verkligen inte att vi skall spela politiska spel med en så viktig fråga.
Jag hoppas att parlamentet skall känna att vi har gjort alla ansträngningar för att finna en kompromisslösning på denna ytterst viktiga fråga och jag hoppas att vi skall kunna arbeta tillsammans med rådet på ett sätt som parlamentet skall godkänna.
(Applåder)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Förfarande utan debatt:
Betänkande (A5-0021/1999) av Hatzidakis för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet - Följderna av Amsterdamfördragets ikraftträdande för pågående lagstiftningsförfaranden på området för regionalpolitik, transport och turism (SEK(1999) 581 - C4-0219/1999)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)- Betänkande (A5-0037/1999) av Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet - Följderna av Amsterdamfördragets ikraftträdande för pågående lagstiftningsförfaranden per den 1 maj 1999 (SEK(1999) 581 - C4-0219/1999)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Förfarande utan betänkande:
Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om främre underkörningsskydd på motorfordon och om ändring av rådets direktiv 70/156/EEG (KOM(1999) 32 - C4-0094/1999 - 1999/0007(COD)) (Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 92/61/EEG om typgodkännande av två- och trehjuliga motorfordon (KOM(1999) 276 - C5-0012/1999 - 1999/0117(COD)) (Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Förslaget till rådets beslut om godkännande på gemenskapens vägnar av den nya bilagan till konventionen om skydd av den marina miljön i nordöstra Atlanten som rör skydd och bevarande av ekosystem och biologisk mångfald i havsområdet, det därtill hörande tillägg 3 samt avtal om innebörden av vissa begrepp i den nya bilagan (KOM(1999) 190 - C5-0013/1999 - 1999/0095(CNS)) (Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Förslaget till rådets beslut om godkännande på gemenskapens vägnar av OSPAR-beslut 98/2 om dumpning av radioaktivt avfall (KOM(1999) 190 - C5-0014/1999 - 1999/0096(CNS)) (Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Förslag till rådets beslut om godkännande på gemenskapens vägnar av OSPAR-beslut 98/3 om bortskaffande av övertaliga offshoreanläggningar(KOM(1999) 190 - C5-0015/1999 - 1999/0097(CNS)) (Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Förslag till rådets beslut om godkännande på gemenskapens vägnar av OSPAR-beslut 98/4 om gränsvärden för utsläpp vid framställning av vinylkloridmonomer, och OSPAR-beslut 98/5 om gränsvärden för utsläpp inom sektorn för vinylklorid (KOM(1999) 190 - C5-0016/1999 - 1999/0098(CNS)) (Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0034/1999) av Lechner för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ett gemenskapsramverk för elektroniska signaturer och certifikattjänster (C5-0026/99 - 1998/0191 - (COD))

Lechner
Herr talman! Eftersom det inte är oväsentligt vill jag göra ytterligare ett påpekande om den språkliga oklarheten i ändringsförslag 1 och helt enkelt låta detta gå till protokollet. Det står där i den tyska versionen, mening 2 i sextonde skälet: "Det behövs inget lagstiftningsmässigt rättsligt ramverk för elektroniska signaturer, som endast används inom slutna..." Ordet "slutna" måste strykas. Det rör sig om ett skrivfel. I fortsättningen står det i samma mening "ett begränsat antal..." I stället för "begränsat" skall det stå "bestämt", ett "bestämt antal", på engelska "defined".
Sedan tillåter jag mig också påpeka att jag ber er att inte anta ändringsförslag 6, eftersom detta viktiga direktiv annars inte kan träda i kraft.

Talmannen
Har kommissionen några synpunkter?

Barnier
Herr talman! Som en kommentar till Lechners anförande vill jag säga att vi inte har några som helst svårigheter med hans förslag angående ändringsförslag 1. Vi hade själva en svårighet som parlamentet känner till, angående ändringsförslag 6, eftersom det uppenbarligen stred mot artikel 133 i fördraget. Vi kunde således inte heller godkänna det ändringsförslaget, som enligt Lechners egen rekommendation skulle avslås.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar))
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0033/1999) av Harbour för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 70/221/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om tankar för flytande bränsle och bakre underkörningsskydd på motorfordon och släpvagnar till dessa fordon (8697/1999 - C5-0031/1999 - 1998/0071 (COD))

Barnier
Herr talman! Vi har inte något problem med något av ändringsförslagen.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0029/1999) av Ferri för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om hastighetsmätare för två- och trehjuliga motorfordon och om ändring av rådets direktiv 92/61/EEG om typgodkännande av två- och trehjuliga motorfordon (6884/171999 - C5-0029/1999 - 1998/0163(COD))

Barnier
Herr talman! Jag vill inte dra ut på tiden, men inte heller denna gång är det något problem för oss att godkänna samtliga ändringsförslag. Vi hade ett problem med ändringsförslag 5, men som ni själv nyss sade är det otillåtligt.

Ferri
Herr talman! Låt mig bara få säga att enligt min ringa åsikt är detta ett bortkastat tillfälle, för ändringsförslag 5 rör en viktig punkt i relationerna mellan kommissionen och rådet, framför allt problemet med kommittésystemet. Tidigare regler har avskaffats och därmed är det viktigt att så snabbt som möjligt ta ställning när det gäller att ändra de olika regler som vi skall godkänna, framför allt när det gäller visa viktiga och känsliga frågor, dvs. om kommissionens eller rådets åsikt skall vara den som gäller. Det handlar om två motsatta synsätt, enligt vilka man väljer antingen en rådgivande kommitté, som vi har gjort, vilket lägger tonvikten mer på kommissionen, eller en föreskrivande kommitté som mer lägger tonvikten vid rådet. Jag tror att det hade varit lämpligt om vi hade kunnat rösta om det här ändringsförslaget, för framför allt när det gäller ett känsligt ämne som trafiksäkerheten, dvs. skyddet av medborgarnas hälsa, så hade det kunnat vara mycket nyttigt. Jag vill emellertid rekommendera att kommissionen - jag vet inte om kommissionär Liikanen är närvarande, men under alla omständigheter så har vi redan diskuterat detta i den allmänna debatten - skyndar på om man vill lägga fram ett ramverk som gäller hela området, så att vi sammanhängande och grundligt skall kunna behandla ett problem som är mycket känsligt ur institutionell synpunkt.

Talmannen
Tack. Ändringsförslag 5 skall anses otillåtligt, eftersom det var oförenligt med bestämmelserna för andrabehandling.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0028/1999) av Miller för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om linbaneanläggningar för persontransport (14248/3/1998 - C5-COD 1994/0011)
Talmannen. Har kommissionen några synpunkter ?

Barnier
Herr talman! Jag kan omedelbart tala om att vi godkänner alla ändringsförslag.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Betänkande (A5-0035/1999) av Huhne för utskottet för ekonomi och valutafrågor om Europeiska centralbankens årsrapport 1998 (C4-0211/1999)
(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.)
Gemensamt resolutionsförslag om en resolution om Tammerfors
(Parlamentet antog resolutionen)

Evans, Robert J
Fru talman! Jag har väntat tålmodigt - eller till och med otåligt - ganska länge nu eftersom jag vill ta upp denna fråga innan omröstningen om ombudsmannen.
Kan ni förklara varför vi, när vi har ett mycket dyrt och sofistikerat system för elektronisk omröstning måste gå igenom - och jag väljer mina ord noga - det arrangerade kaoset i den föregående omröstningen. Vi har ett system här med tre knappar för att rösta för kandidat A eller kandidat B eller lägga ner vår röst. Detta erbjuder en perfekt möjlighet till sekretess, och jag vet att vi har använt det tidigare i liknande situationer. Det skulle ha varit mindre tidsödande och säkerligen mindre dyrbart att ha använt det än att genomföra det förfarande som vi just har gått igenom. Kan ni förklara varför det beslutet fattades?
Medan jag står, fru talman, skulle jag vilja hänvisa till tidigare i morse när ni satt som talman. Ni var medveten om - för jag noterade tydligt en ogillande blick från talman - att en ledamots mobiltelefon ringde under ett tal av vad jag tror var Finlands premiärminister. Detta var grovt ohövligt mot Finlands premiärminister och jag ansåg att denna ohövlighet blev ännu grövre genom att ledamoten sedan fortsatte med att svara i telefonen och fortsätta samtalet. Vilken åtgärd kan vi vidta för att sådant inte får ske i framtiden?
Slutligen, eftersom jag står och ni lyssnar, kan ni göra någonting åt det faktum att några av vaktmästarna röker i tjänsten. Jag anser att det ger ett ytterst dåligt intryck av detta parlament.

Talmannen
Herr Evans! Jag noterar gärna de tre punkter ni tog upp. När det gäller den första punkten bedömde vi att det var rätt att fråga kandidaterna vilket system de föredrog. Vi frågade dem om de ville ha en elektronisk omröstning eller inte, med tanke på att omröstningarna, och kanske särskilt denna, alltid riskerar att bli mycket jämna, att hänga på ett fåtal röster. I egenskap av talman ville jag inte att det skulle uppkomma dispyter efteråt, att några kolleger kommer och säger att de har hanterat apparaten fel. Det var för mig ytterst viktigt. Om de två kandidaterna hade accepterat en elektronisk omröstning, hade vi genomfört en sådan. Men så var inte fallet. Jag vill meddela er att omröstningen skall ha tagit exakt 20 minuter. Jag tror inte att det är en orimligt lång tid, och vi får dessutom ett helt obestridligt och oomtvistat resultat.
Vad gäller den andra punkten tror jag att ni märkte att jag rynkade pannan. Jag såg genast varifrån signalen kom. Det var inte lätt att avvärja det, men jag har meddelat att det absolut inte var korrekt och jag hoppas att personen i fråga har förstått det.
När det gäller den tredje punkten kommer vi att vidta nödvändiga åtgärder, för inte heller detta hör till ordningen. Det är något vi inte kan acceptera. Vi kommer således att kontrollera det.
RÖSTFÖRKLARINGAR
Betänkande (A5-0013/1999) av Pack

Van der Laan
Fru talman! Jag vill för vår grupps räkning förklara varför vi röstat emot. Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp har alltid ansett att byrån för återuppbyggnad av Kosovo skall ha sitt huvudsäte i Pristina, att det endast kan ligga i Pristina och att det inte på ett eller annat sätt skall vara en del av eller vara tvunget att samarbeta med någon byrå i Thessaloniki. Det är enligt vår åsikt den enda logiska inställningen och det är också den enda inställningen som är i Kosovobefolkningens eget intresse. Eftersom kommissionens ursprungliga text är mycket klar i det avseendet och Thessalonikidelen i onödan bifogas i Packs ändringsförslag, har vår grupp valt att rösta emot betänkandet.
Jag vill dock gärna klargöra att vår grupp visst stöder parlamentets inställning när det gäller effektivisering av byråns administration och förfaranden samt naturligtvis även när det gäller att byrån skall kontrolleras genom OLAF. Hur skulle det kunna vara annorlunda, dessa ändringsförslag har jag nämligen själv skrivit. Vi gläder oss också därför åt att kommissionen kommer att anta flera av dessa ändringsförslag. De konkreta svar som Patten nyss gav till parlamentet står förresten i skarp kontrast till den överväldigande tystnaden från rådets sida. Rådet har systematiskt vägrat att ingå en konstruktiv dialog med parlamentet om innehållet i betänkandet, och vi anser att den hållningen är oacceptabel och i det avseendet stöder vi också särskilt den hållning som Pack intagit och som intill det sista försökt uppskjuta det här betänkandet.
Jag vill med tydlighet peka på, tyvärr är rådet inte här, att parlamentet naturligtvis inom ramen för budgeten för år 2000 skall ha sista ordet i det här ärendet. Sammanfattningsvis, fru talman, stod vår grupp ändå inför ett svårt dilemma om att stödja ett betänkande som visserligen delvis motsvarade våra villkor, men inte när det gällde den avgörande punkten Pristina. Därför valde vi ändå tydlighet och konsekvens och röstade emot.
Betänkande (A5-0037/1999) av Palacio Vallelersundi

Hager
 - De Grupplösas ståndpunkt beträffande innehållet i parlamentets båda första resolutioner om stadgan för ledamöterna har inte ändrats. Men för att få ett slut på den nuvarande passiviteten i denna fråga har vi - mot bakgrund av de nyligen genomförda förhandlingarna med rådet - röstat för att bekräfta dessa resolutioner.

Van den Berg
. (NL)Medlemmarna i PvdA:s Europarlamentsdelegation har röstat för ett ändringsförslag som bekräftar Europaparlamentets resolutioner av den 3 december 1998 och den 5 maj 1999 om stadgan för Europaparlamentets ledamöter.
För PvdA-delegationen gäller den här omröstningen ingen bedömning av innehållet i resolutionerna av den 3 december 1998 och den 5 maj 1999. Delegationen ser omröstningen endast som ett förfarande som är nödvändigt för att fortsätta förhandlingarna med rådet om upprättandet av en ledamotsstadga.
Det är viktigt att det i ändringsförslaget uttryckligen anges att Europaparlamentet är villigt att förhandla med rådet för att få dess instämmande för en ledamotsstadga. Det innebär att Europaparlamentet visar sig villigt att sluta kompromisser med rådet. PvdA-delegationen och andra i Europaparlamentet har tidigare gjort insatser för att verkställa den här viljan till kompromisser i Europaparlamentet och skall fortsätta göra det.
Slutligen håller PvdA-delegationen fast vid att en ny stadga för ledamöterna i Europaparlamentet skall vara i kraft kring årsskiftet år 2000.

Van Lancker
. Vid omröstningen röstade jag för PSE-gruppens ändringsförslag angående punkt 2. I och med att det här ändringsförlaget godkänns öppnar vi för ett återupptagande av diskussionen med rådet om den nya stadgan för Europaparlamentets ledamöter, i hopp om att den stadgan äntligen blir av så snabbt som möjligt.
Den här omröstningen betyder för mig dock inte på något sätt ett godkännande av resolutionen av den 5 maj 1999 angående ledamotsstadgan. Jag anser fortfarande att majoriteten i Europaparlamentet med det förslaget till stadga inte gav någon tydlig signal till väljarna om att de ville göra upp med de överdrivna privilegierna och ersättningarna. Därför röstade jag och mina SP-kolleger i PSE-gruppen i parlamentet mot den resolutionen den 5 maj i år.
SP skall även i det nya Europaparlamentet fortsätta ivra för en rättvis och ärlig stadga med ett öppet ersättningssystem på grundval av faktiska kostnader och kan därför godta de förslag som rådet lagt fram i det avseendet. SP anser att den här stadgan måste godkännas så snabbt som möjligt. Den måste utgöra grunden för en ingående reform av Europaparlamentet så att även vår institution kan återvinna förtroendet från unionens befolkning. Det vi kräver av rådet och kommissionen måste vi även våga oss på i vår egen kammare.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0034/1999) av Lechner

Caudron
Det är inte första och säkerligen inte sista gången jag uttrycker mig om avgörande frågor som hänger samman med utvecklingen av elektroniska kommersiella tjänster.
Enligt min mening bör vi glädja oss åt att handeln underlättas av informationsteknikens framsteg, men vi måste fortfarande vara mycket vaksamma och se till att det blir en bra balans mellan tjänsteföretagens intressen och konsumentskyddet.
Vi måste ta hänsyn till nya omständigheter: elektronisk kommunikation och elektroniska transaktioner utvecklas och generaliseras. Sektorns produkter och tjänster skapar en världsmarknad i snabb takt, tillväxten från i dag till år 2001 kommer att överskrida 100 procent.
Det betyder att vi så snart som möjligt måste anta regler som syftar till att organisera denna nya marknad. För om den genererar nya vinstmöjligheter för alla slags företag, skapar den samtidigt en viss osäkerhet för konsumenterna.
Det är alltså nödvändigt att utveckla säkerhetsstandarder och ett rättsligt erkännande av elektroniska signaturer, samt tjänster beträffande autentisering (autentisering av ursprunget och datasäkerhet).
Det direktiv vi diskuterar i dag innehåller sådana förslag. Vid första behandlingen föreslog Europaparlamentet flera ändringsförslag. Vi har med stor tillfredsställelse konstaterat att ett stort antal av dem återfinns i den gemensamma ståndpunkten. De ändringsförslag som läggs fram i dag bör också kunna godkännas.
Detta direktiv bör utgöra ett första steg i utvecklingen av en europeisk ram för området för elektronisk handel, men vi skall också veta att vi i längden inte kan undvika den här typen av diskussioner på internationell nivå.

Kauppi
. (FI) Genom direktivförslaget tar det kommersiella nyttobruket av elektroniska signaturer ett steg framåt, men det återstår fortfarande en lång väg att gå. De grundläggande problemen i samband med elektroniska signaturer, såsom systemets tillförlitlighet och flexibilitet samt reglering av ansvarsförhållanden, kräver även i framtiden utvecklingsarbete.
Flera stater och organisationer har under senare år utvecklat digital signering och därmed förknippade regelverk. Förutom Europeiska unionens direktivförslag har Internationella Handelskammaren och OECD givit rekommendationer kring frågan. Ett viktigt förslag om en organisation för främjande av elektronisk handel, Global Information Infrastructure, har dock lagts fram.
När vi utvecklar ett europeiskt ramverk för elektroniska signaturer måste Europeiska unionen enligt min mening också agera på internationell nivå för att systemets rättsliga ramar kan förstärkas. Det skulle ligga i Europeiska unionens intresse att grunda en internationell organisation.
Utveckling av samarbetet får emellertid inte leda till ökad reglering. Man måste tillåta att man med hjälp av marknadskrafterna fritt utvecklar så effektiva skyddssystem som möjligt och samtidigt skall man se till att konsumenternas förtroende för elektroniska signaturers möjligheter förblir stark.

Martin, David W
. (EN) Det finns inga tvivel om att elektronisk handel kommer att bli en av de snabbast expanderande sektorerna i framtiden, förutsatt att konsumenterna känner att de kan lita på systemet.
Två problem hindrar för närvarande utvecklingen av den elektroniska handeln: svårigheten att verifiera användares och konsumenters identitet och osäkerheten om i vilken grad transaktionerna via datanät är juridiskt bindande.
Jag är positiv till det faktum att direktivförslaget ger laga kraft till digitala signaturer (om de bara har bevisats vara äkta) och således ger dem samma laga kraft som dokument undertecknade med bläck.
Ökad säkerhet i den elektroniska handeln inom EU kommer att öka konsumenternas tilltro och hjälpa EU-medborgarna att dra fördel av denna verksamhet med större lugn och säkerhet.

Titley
. (EN) Jag välkomnar helhjärtat detta förnuftiga steg att ta itu med ett av de kärnproblem som hindrar möjligheten till snabb utveckling för den elektroniska handeln i hela Europa, nämligen svårigheten att verifiera identiteten hos användare och konsumenter. Detta senaste EU-initiativ som kompletterar andra på nationell nivå skall hjälpa till att skapa det rätta regelverket och göra det möjligt för europeiska företag att stå vid frontlinjen när det gäller utveckling av elektroniska handelstjänster. Kort sagt, detta initiativ för elektronisk handel är meningsfulla för att göra affärer på högsta nivå.
Engelska företag är redan långt framme när det gäller att inse möjligheten med elektronisk handel i Europa. Mer än 13 miljoner människor har nu tillgång till Internet i England och intäkterna från elektronisk handel väntas bli högre än 10 miljarder pund nästa är. Labourregeringen är likaså i frontlinjen för att skapa den rätta miljön för att den elektroniska handeln skall växa. Vi skall lägga fram ett lagförslag, hyllat som en modell i hela Europa, för att modernisera avtalsrätten med hänsyn till den elektroniska handeln. Vi håller på att förbättra utbildningsstandarder, uppmuntrar till livslångt lärande och strävar efter att se till att våra skolor är datoriserade. Till år 2002 skall vi faktiskt ha alla skolor i England uppkopplade till Internet. Vi skall även öppna ett nätverk av IT-utbildningscentra, eller " e-libr@ries" , över hela landet.
De betydande städerna och storstäderna i min egen region, nordvästra England, byggdes mot bakgrund av en tidigare stora ekonomisk revolution, industrirevolutionen. Vad järn var för 1800-talet kommer informationsteknik att vara för 2000-talet. Och precis som järnvägarna var kommunikationsnätet som drev fram industrirevolutionen, så kommer Internet att driva på den nya kunskapsrevolutionen. Jag vill att nordvästra regionen skall återvinna sin ställning i frontlinjen av den tekniska utvecklingen. Genom en sådan långsiktig men dock praktisk politik tror jag att vi kan frigöra den naturliga strävsamheten och uppfinningsrikedomen hos människorna i den nordvästra regionen och ännu en gång göra regionen till en motor för ekonomiskt välstånd för England, Europa och världen.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0028/1999) av Miller
Betänkande (A5-0035/1999) av Huhne

Berthu
Jag har röstat emot Europaparlamentets resolution om Europeiska centralbankens (ECB) årsrapport för 1998. Skälet är att man godkänner en rapport som tar sikte på övergången till ett helt gemensamt europeiskt monetärt system. I likhet med de ekonomer som är medlemmar av "Association pour l' indépendence monétaire de la France" (Organisationen för Frankrikes monetära oberoende), anser jag att det inte är ett önskvärt mål, och att vi den 1 januari 2002 måste bevara de nationella valutorna samtidigt som euron tjänar som en gemensam valuta.
I övrigt behandlar Europaparlamentets resolution i hög grad tekniska åtgärder med syftet att förbättra insynen i ECB:s verksamhet. Det är ett till synes lovvärt mål, men omöjligt att uppnå. Europaparlamentet har dessutom själv bevisat det, genom att ge sig in i en invecklad situation som det inte har lyckats ta sig ur. Enligt den ursprungliga resolutionstexten krävde man ett offentliggörande av hur varje medlem av ECB-rådet har röstat i ett penningpolitiskt beslut. Duisenberg, ECB:s ordförande, har gjort gällande att han inte samtycker till idén, av alla möjliga slags skäl, det ena värre än det andra. Han förklarade bl.a. att ett offentliggörande av rösterna skulle öka påtryckningarna på ECB-rådets medlemmar. Professor Buiter, medlem av den penningpolitiska kommittén i Englands centralbank, har svarat med att påtryckningarna kommer att utövas i hemlighet om rösterna förblir hemliga, och det skulle vara ännu värre.
Europaparlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor drog till sist tillbaka den delen av resolutionen, för att undvika bekymmer med Duisenberg, och Europaparlamentet har just gett sitt stöd åt denna reträtt.
Frågan är mer allvarlig än den kan verka. Först och främst avslöjar den att Europaparlamentets kontroll är försynt, ja t.o.m. eftergiven. För det andra bör man komma ihåg att alla större centralbanker i världen tillåter att rösterna offentliggörs, särskilt i USA och Japan. Varför skulle Europeiska centralbanken vara ett undantag? Varför skulle den spela ett mer dunkelt spel? Svaret är enkelt: de centralbanker jag just nämnde arbetar alla inom en enda nation, medan Europeiska centralbanken arbetar med flera nationer och flera folk. På grund av den skillnaden har den europeiska banken en mycket större rädsla för att dess interna konflikter skall utnyttjas av någon medlemsstat. Och för att hantera den faran tvingas den att visa hälften så stor öppenhet. Allting hänger således samman: eftersom Europeiska centralbankens befogenheter omfattar ett alltför heterogent område, måste den hålla ett större avstånd till den sociala verkligheten. Genom att agera på det sättet kan den på kort sikt skapa ett lugn kring enskilda omröstningar, men på lång sikt dömer den sig själv genom att klippa bandet med folken.
Mot den bakgrunden är det naturligt att jag inte kan godkänna vare sig Europaparlamentets resolution eller ECB:s årsrapport för 1998.

Caudron
I egenskap av f.d. medlem av utskottet för ekonomi och valutafrågor, har jag med stor uppmärksamhet läst den första årsrapporten från Europeiska centralbanken, vars arbete jag noggrant försöker följa.
Därför kan jag bara hålla med föredraganden när han beklagar bristen på insyn i ECB:s verksamhet. Visst har det gjorts framsteg, men de är långt ifrån tillräckliga om man ser till den information som andra centralbanker tillhandahåller. Med hänsyn till ECB:s stora oberoende, är det centralt att banken garanterar en stor öppenhet vad gäller penningpolitiska beslut. Det skulle utgöra ett bevis på dess trovärdighet.
Jag anser det t.ex. beklagligt att Duisenberg motsätter sig ett offentliggörande av detaljerade protokoll från bankens möten, vilket trots allt är allmän praxis inom många centralbanker.
Jag stöder förslaget från utskottet för ekonomi och valutafrågor, enligt vilket parlamentet skulle få tillgång till koncisa sammanfattningar av ECB-rådets möten, med tydliga redogörelser för argumenten "för" och "emot" fattade beslut, och de skäl som motiverar besluten.
För övrigt anser jag att det är ytterst viktigt, med omsorg om ett effektivt samarbete mellan ECB och parlamentet, att ECB:s ordförande är beredd att redogöra för varje betydande penningpolitiskt beslut.
Jag vill också insistera på ett krav som parlamentet har framfört till ECB. Centralbanken skall anstränga sig för att betrakta penningpolitiken i förhållande till en hållbar tillväxt och sysselsättning. Målet om prisstabilitet är inte ett mål i sig; det måste medverka till tillväxt och ökad sysselsättning.
Jag vill passa på att ta upp ett problem som jag är väldigt angelägen om, och som jag har haft tillfälle att påtala vid flera tillfällen: de avgifter som vissa banker tar ut vid transaktioner i euro. Problemen är långt ifrån lösta och uppfattas illa av medborgarna i euroområdet. Vi bör så snabbt som möjligt ta ett initiativ för att få ett slut på de metoder som upprepade gånger har kritiserats av Europaparlamentet och Europeiska kommissionen.

Figueiredo
 - (PT) Trots att Europeiska centralbanken spelar en väsentlig roll i den europeiska politiken och ekonomin, fungerar den självständigt i förhållande till rådet, Europaparlamentet och de nationella parlamenten, något som är oacceptabelt. Detta är tyvärr ett exempel på den bristande demokratiska kontrollen från dessa institutioners sida.
Med uppfyllandet av stabilitetspakten och de respektive nominella konvergenskriterierna som grund, och genom att sätta prisstabiliteten i första rummet, blir ECB:s monetära inriktning avgörande för stora delar av nationell och europeisk politik inklusive Europeiska unionens och medlemsstaternas budgetplaner.
Formerna för ECB:s arbete måste alltså bli annorlunda, det måste finnas en demokratisk kontroll av dess verksamhet, den europeiska politiken måste prioritera lösningen av de ekonomiska och sociala problemen i Europeiska unionen och dess medlemsstater, med tyngdpunkt på tillväxtpolitiken och skapande av sysselsättning. Detta är motiven för min röst.

Titley
 - (EN) Jag välkomnar den första årsrapporten av chefen för den europeiska centralbanken, Duisenberg. Han förtjänar vår hyllning för det framgångsrika inrättandet av ECB och det smidiga införandet av euron. För parlamentsledamöter som jag själv har ECB:s års- och månadspublikationer visat sig vara ovärderliga och av en jämn och hög standard.
Jag beklagar att ECB inte följer de höga krav om insyn och öppenhet som Bank of England fastställt. Bank of England beviljades en oberoende ställning i maj 1997 som en av de första åtgärderna av den tillträdande labourregeringen. Sammanträdesprotokoll från dess penningpolitiska utskott, inklusive omröstningssiffror och diskussioner har nu offentliggjorts efter cirka sex veckor. Detta ökar marknadens förtroende för dess beslut och är ett bra exempel på öppet styrelsesätt.
Det kan förvisso inte vara en slump att England sedan labourregeringens modiga beslut i maj 1997 har åtnjutit en aldrig tidigare period av ekonomisk stabilitet och har lovordats av OECD. Det kan inte heller vara en slump attl labourregeringens beslut kritiserades just då av de konservativa med starka konjunktursvängningar som har ett oöverträffat rykte när det gäller ekonomisk instabilitet och inkompetens.
Jag skulle vilja att ECB drev en politik för öppenhet och insyn liknande den för Bank of England. En sådan öppenhet bör innefatta offentliggörandet av protokoll från dess ledningsråd tillsammans med motiveringar bakom fattade beslut, i synnerhet om räntor.
Det vore onaturligt för England att ändra sitt sätt från öppenhet till relativ sekretess. Om England någonsin skall gå över till euron måste därför ECB även övergå till större öppenhet.
Europeiska rådets möte den 15 och 16 oktober i Tammerfors

Berthu
Fru talman! Vid Europeiska rådets möte i Tammerfors, som ägnades åt det s.k. europeiska området för "frihet, säkerhet och rättvisa", fattade man ett antal bra tekniska beslut för att intensifiera samarbetet i bekämpningen av brottslighet och för att främja en rättslig samordning, t.ex. genom ett mer omfattande bruk av ömsesidigt erkännande av civil- och straffrättsliga beslut, något som ni, fru talman, rekommenderade i ert inledande tal.
Men på ett mer allmänt plan, och särskilt när det gäller invandringsfrågor, har rådet gett sig in i två motsägelser, som båda två beror på rådets brist på politiskt mod eller på att rådets medlemmar är handlingsförlamade, vi vet inte riktigt vilket.
Första motsägelsen: genom Amsterdamfördraget försåg man sig stolt med medel för att helt och hållet överföra invandringsfrågorna till den gemensamma pelaren, men i Tammerfors blir man plötsligt mer försiktig. Allting sker som om stats- och regeringscheferna, alltid beredda att skriva under fördragen med till intet förpliktande storslagna europeiska principer, plötsligt förskräcks av den nya textens praktiska konsekvenser. Skillnaden i tonläge är så uppenbar, att man knappast tror att det är samma personer som med sex månaders mellanrum undertecknade Amsterdamfördraget och slutsatserna från Tammerfors. Motsägelsen blir ärligt talat skrattretande i fallet med den franska regeringen, som genom Amsterdamfördraget undertecknade förslaget om en ekonomisk och fysisk fördelning av flyktingarna mellan unionens länder, men som nu backar inför konsekvenserna av sin egen signatur.
Andra motsägelsen: i Tammerfors aviserade rådet sin ouppfyllbara vilja att hantera flyktingströmmarna och bekämpa den illegala invandringens orsaker, men samtidigt proklamerar man bestämt och upprepade gånger att de legala invandrarna skall ges, jag citerar: "en uppsättning enhetliga rättigheter som så långt det är möjligt närmar sig unionsmedborgarnas rättigheter", och att man i första hand skall inrikta sig på att införa en integrationspolitik som gör det möjligt för dem att stanna.
Allt detta är absurt. Det är uppenbart att ju fler rättigheter vi ger de legala invandrarna, desto fler lockar vi hit, inbegripet de illegala invandrare som hoppas på att en dag få sina förhållanden legaliserade. Hur lång tid krävs det för att rådet och kommissionen också på detta område skall inse vilka katastrofala konsekvenser deras aviserade principer får i praktiken?

Newton Dunn
Fru talman! Tack och tack till sessionstjänsten som jag förstår nu får försenad lunch på grund av mig.
Jag vill framhålla mitt stöd för en europeisk högskola för polisutbildning och för att öka befogenheterna för Europol, förutsatt naturligtvis att det finns full demokratisk kontroll över deras verksamhet. Jag har talat offentligt mycket i denna fråga och jag har funnit att människor skulle vara positiva till en mycket större möjlighet att agera mot internationell och organiserad brottslighet som i ökande grad väller in över våra gränser.
Det finns över 100 enskilda polisstyrkor i Europeiska unionen, över 50 i min egen medlemsstat. Deras avskilda verksamheter försvagar deras möjlighet att hantera den ökande och ej fastställda brottsligheten i hela Europa. Jag förutspår att nödvändigheten för vår polis att ha möjlighet att arbeta över gränserna kommer att bli alltmer uppenbar och brådskande.

Alavanos
. (EL) Jag anser att de beslut som fattades i Tammerfors inte svarade mot vare sig förväntningarna eller problemens omfattning.
För det första: Genomförandet av ett "område med frihet, säkerhet och rättvisa" fordrar att Europaparlamentets beslutsfattande och övervakande befogenheter förstärks.
För det andra: Det saknas en konkret samarbetspolitik med de fattiga länderna, som skulle kunna hjälpa dem att påverka de strukturella och konjunkturrelaterade orsakerna till flyktingströmmarna.
För det tredje: Asylrätten måste utvidgas att gälla även för offer för icke-statsrelaterade faktorer och för sexuellt våld. Den måste tillämpa och följa principerna i Genevekonventionen.
För det fjärde: "De asylsökandes mottagningsstöd är minimalt"; det är nödvändigt att man här inbegriper lämpliga medel för existensminimum , så att de asylsökande kan leva på ett värdigt sätt tills de finner arbete.
För det femte: Det är nödvändigt att fördjupa samarbetet med Förenta staternas kommissarie.
För det sjätte: Det är nödvändigt att behandla medborgare från tredje land på ett likvärdigt sätt, vilket inbegriper rätt att rösta i regionala och europeiska val.
För det sjunde: Det är absolut nödvändigt att få ordning på den stora kategorin "utan papper".
För det åttonde: "Eurodac"systemet för de asylsökandes fingeravtryck är oacceptabelt i sin helhet.

Banotti
. (EN) Det extra toppmötet i Tammerfors fokuserade för första gången på invandrings- och asylfrågor men tog också allvarligt upp frågan om människohandel som har ökat stadigt under de senaste fem åren.
Det finns ingen europeisk storstad utan illegal handel med framför allt kvinnor för prostitutionsändamål.
I parlamentets resolution omnämns inte detta, men jag vill ta till protokollet att samtidigt med handeln med vuxna finns en ökande handel med barn för prostitution och pedofilaktiviteter.
Det är skandalöst att den rika västvärlden till sin övermåttliga konsumtion tillfört handel med människokroppar.

Figueiredo
Europeiska rådet i Tammerfors hade som mål att genomföra och planera förverkligandet av det "område med frihet, säkerhet och rättvisa" som beslutades genom Amsterdamfördraget, genom att söka uppnå en större samordning eller försöka hitta gemensamma politikområden, som i fallet med invandring, asyl och viseringspolitik, vilka enligt vår mening, och med tanke på betydelsen av området medborgerliga fri- och rättigheter, rättvisa och säkerhet, kräver att beslutsförfarandet genom enhällighet i rådet garanteras, i respekt för medlemsstaternas suveränitet.
Detta område som är förbundet med arbetet med att avskaffa EU:s så kallade "inre gränser" och att stärka dess "yttre gränser", får inte förvandla EU till en fästning.
Det bör framhävas att, trots viljan att fastställa principer om respekt för rättigheter, friheter och garantier på detta särskilt känsliga område, och då det är nödvändigt med samarbetsåtgärder som till exempel i kampen mot organiserad brottslighet och penningtvätt, drog- och vapenhandel, människohandel, bör vi vara särskilt uppmärksamma vad gäller sammanhang och innebörd av de faktiskt antagna politikområdena och åtgärderna.

Gahrton
. Jag har röstat för ändringsförslag 2 från Verts/ALE, eftersom jag anser att tredjelandsmedborgare bosatta inom EU bör ha samma rättigheter som medborgare i EU när det gäller fri rörlighet. Däremot är jag inte anhängare av gemensam EU-visering, utan anser att varje EU-land fritt skall kunna kontrollera sin egen viseringspolitik.

Hautala
Jag hoppas uppriktigt att toppmötet i Tammerfors markerade ett steg bort från Fästning Europa, som EU:s ordförandeskap hävdade. Bekräftelsen av Genèvekonventionen om flyktingar " i dess fullständiga och breda tolkning " är en viktig seger för De Gröna och många icke-statliga organisationer. Jag beklagar dock att för de flesta asylsökande är den enda vägen att komma in i unionen fortfarande en illegal väg. Det nya tillvägagångssättet att bekämpa illegal invandring i ursprungsländerna har en risk, eftersom samarbetet kan leda till ett slags förtryck. Unionen måste ta itu med problemet vid dess rot för att verkligen förbättra mänskliga rättigheter och ekonomiska förhållanden för människor som bor i dessa länder.
Vår grupp välkomnar de ökade ansträngningarna att bekämpa penningtvätt och människohandel. Men vi hävdar att ökade befogenheter för Europol måste åtföljas av likvärdigt ökat demokratiskydd för demokratin på unionsnivå för att säkerställa respekten för medborgerliga rättigheter. Detta innefattar kontroll av Europaparlamentet och EG-domstolen.
De Gröna anser att statusen för medborgare i tredje land måste förbättras i högre grad än vad förslagen i Tammerfors innehåller. Rättvis behandling innebär inte bara rätt till samhällstjänster eller utbildning utan även rätt att rösta och att röra sig fritt inom EU. Stadgan om grundläggande rättigheter måste innehålla nya och bindande rättigheter för EU-medborgare, om den inte skall bli bara en politisk förklaring.

Titley
Herr talman! De flesta av mina väljare var förmodligen inte medvetna om att ett viktigt möte med EU:s stats- och regeringschefer ägde rum i Tammerfors förra veckan om rättsliga och inrikes frågor. Detta beror förmodligen på att de överenskommelser som gjordes är så vettiga och till så klar fördel för vanligt folk i England att inte ens de ytterst Europarädda konservativa fann något att klaga på eller bråka om.
EU-regeringarna kom överens om att skapa ett gemensamt område för rättsligt samarbete för att lösa de gemensamma problemen med organiserad brottslighet, i synnerhet narkotikasmuggling och människohandel. Det kommer nu att bli större polissamarbete över gränserna, däribland - på Englands förslag - en ny aktionsgrupp med polischefer och en europeisk polishögskola. Dessutom kommer det att bli större rättsligt samarbete över gränserna med bland annat ömsesidigt erkännande av domar i alla EU-länder. Ett snabbsystem för utlämning skall införas som även kanske kan underlätta att dra exdiktatorer inför rätta.
Vidare beslutades i Tammerfors om åtgärder för att underlätta för vanliga människor att resa, leva och arbeta i hela Europa. Länge bosatta personer i England från icke EU-länder, från Brittiska samväldet till exempel, skall nu erhålla garanterad likvärdig tillgång till utbildning, hälsovård och andra förmåner på kontinenten. Dessutom skall innevånare i Storbritannien som ställs inför rättsliga problem utomlands nu få det lättare med rättshjälp, däribland juridisk assistans och språktjänster och förenklade processer vad gäller ersättning och skuldfordringar.
Stats- och regeringscheferna kom även överens om gemensamma regler för att skydda personer som behöver politisk asyl och att upprätta en stadga om grundläggande rättigheter. I stadgan skall för första gången alla grundläggande rättigheter som EU-medborgare åtnjuter samlas i ett enda dokument. Ett instrument som är en milstolpe och skall komplettera den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter som nu införlivas av labourregeringen i Förenade kungarikets lagstiftning.
Tack vare alla dessa åtgärder skall jag nu inte längre ha problem med att ge råd när väljare med rättsliga problem i utlandet ringer och ber om hjälp. Brittiska innevånare kommer nu att ha samma lagliga rättigheter på kontinenten som alla andra EU-medborgare. Efter att ha varit degraderade så länge till andra klassens medborgare under tories är brittiska innevånare nu första klassens medborgare under labour.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.30 och återupptogs kl. 15.05.)

Meddelande av resultatet från valet av ombudsman
Talmannen
Som vi kom överens om skall jag nu läsa upp resultatet av valet av ombudsman. 557 ledamöter deltog i omröstningen, 32 valsedlar var blanka eller ogiltiga. Antalet avgivna röster är 525. Antalet röster som erfordras för absolut majoritet är 263.
Nedanstående kandidater erhöll följande antal röster:
Anastassopoulos: 256 röster
Söderman: 269 röster
Söderman har fått en absolut majoritet av de avgivna rösterna. Han är således vald till ombudsman. Jag gratulerar honom till utnämningen och ger honom mina varmaste lyckönskningar inför nästa mandatperiod.
(Livliga applåder)

Omstrukturering av företag
Diamantopoulou
. (EL) Mina damer och herrar! Med anledning av Michelinfrågan, hamnar den enorma frågan om omstruktureringen av industrin återigen i förgrunden. Vi lever i en tid då industrin, men även företagen i allmänhet, verkligen genomgår mycket stora förändringar, vilka beror på en rad faktorer, framför allt, naturligtvis, på det komplexa fenomenet globalisering. Frigöringen av kapital, utsuddandet av de ekonomiska gränserna, förändringar av modellerna till följd av högteknologin och informationssamhället, den globala konkurrensen, är faktorer som många gånger medför våldsamma förändringar och omstruktureringar inom industriproduktionen.
Det är självklart att denna omstrukturering kan planeras och att den kan genomföras på många olika sätt. Michelins meddelande om att 7 500 platser skall bort under de kommande tre åren har framkallat en stor oro, vilket jag har förståelse för, och oron gäller inte bara företaget i fråga, utan även vad som händer och vad som kommer att hända från i dag och framåt i alla Europas stora och små företag.
Jag skall vara realist och säga att ingen omstrukturering kan vara sammetsmjuk, genomföras helt utan problem. Men en omstrukturering kan vara intelligent, det vill säga man tar hänsyn till den sociala och ekonomiska kostnaden, och den kan vara kortsiktig, det vill säga man tar hänsyn till den ekonomiska kostnaden i dag och betalar den sociala kostnaden långt senare, för det finns många faktorer som negativt kommer att påverka ett företag som inte tar hänsyn till den sociala dimensionen.
Vårt mål är självfallet det som jag nyss kallade för intelligent omstrukturering, och en sådan har tre kännetecken, vilka många företag har tagit hänsyn till, för vi har i det förflutna i Europeiska unionen sett exempel på båda de typer av uppträdande som jag nämnde ovan. I en intelligent omstrukturering inbegrips först av allt att planera de inblandade personernas anställbarhet. Det är uppenbart att det är en rättighet, men även en skyldighet, för företaget i fråga. Det måste hur som helst ha en strategisk plan som ombesörjer de inblandade personernas anställbarhet. För det andra, det finns inte någonting som berättigar en underlåtelse att i god tid förvarna arbetstagarna, en underlåtelse att informera dem i detalj och be om deras åsikter om en eventuell omstrukturering, vilket skulle kunna leda till samma resultat till en lägre social kostnad.
I Europeiska unionen har det fram till i dag funnits en juridisk ram, som bygger på två direktiv: direktivet om massavskedanden samt direktivet om den europeiska företagarkommittén. Dessa båda utgör en minimiram med föreskrifter, inom vilken ett företag som vill omstrukturera kan röra sig.
Vad gäller dagens diskussion, finns det hittills inga bevis på att företaget i fråga har brutit mot gällande regler. Vi måste under en lång tid framöver följa de kommande åtgärderna. Det är emellertid uppenbart, liksom i det aktuella fallet, att det med de mycket stora förändringar som äger rum runt omkring oss måste till förändringar även i vårt sätt att bemöta dem. De gällande reglerna behöver många gånger förbättras, de behöver många gånger ändras, eller så behövs det nya regler. Därför lade Europeiska kommissionen i november 1998 fram ett direktiv om informering av och samråd med arbetstagarna. Det är ett direktiv som fram till i dag har haft parlamentets stöd, och jag tror att dagens diskussion om Michelin kommer att sätta igång ytterligare åtgärder från vår sida till stöd för direktivet. Det är emellertid självklart att man genom endast lagstiftningen, eller just denna lagstiftning, i dagsläget inte kan angripa det enorma problem som omstruktureringen av industrin utgör, eftersom den europeiska industrin inte bara måste konkurrera inom gränserna, utan även måste ta del i och framgångsrikt klara av den globala konkurrensen.
Med anledning av tidigare fall, som fallet Renault, har kommissionen uppdragit åt sakkunniga att undersöka frågan om omstruktureringar också med avseende på förlusten av arbetsplatser. Till vår hjälp finns Gillenhammerrapporten, som parlamentet känner till, i vilken det finns flera förslag som vi skulle kunna följa. Det första gäller observationsorganet. I januari månad kommer det slutliga förslaget om observationsorganet att vara färdigt, och jag ser fram emot att diskutera det med Europaparlamentet. Vi skall se om det behövs ett observationsorgan för de små och medelstora företagen, som skall informera dem om de förändringar som är på gång, men som även skall ha en sammankopplande funktion på nationell nivå för de regionala observationsorganen, så att företagen skall vara så väl förberedda som möjligt att möta tidernas signaler.
Nästa punkt som jag skulle vilja ta upp är den sociala dialogen. Ansvaret för den sociala dialogen vilar på arbetsmarknadens parter, och det finns inom ramarna för det sociala ansvaret - som vi alla delar på - särskilda åtgärder som de skulle kunna vidta. Den första hör samman med att ansvaret för arbetstagarnas anställbarhet ligger dels hos den nationella politiken, men även hos arbetstagarna och företaget självt. Företaget har ansvar att bibehålla arbetstagaren anställbar, och arbetstagaren har ansvar att delta i fortlöpande informering och i den fortlöpande utvecklingen av sin kompetens och sina färdigheter. Förhandlingarna mellan företagen och arbetstagarna om mekanismerna för livslångt lärande är en av de mycket viktiga frågorna i den sociala dialogen. Låt mig också säga att jag i början av november kommer att ha mitt första officiella möte med de europeiska arbetsmarknadsparterna, och en av de grundläggande frågorna då kommer att vara just denna.
Avslutningsvis måste jag säga, och jag lånar återigen förslag och idéer från Gillenhammerrapporten, att jag har för avsikt att sända ett brev till alla företag i Europa med mer än 1 000 anställda, i vilket jag ber dem att på frivillig basis utarbeta en rapport med titeln "Så klarar vi av förändringarna", så att vi gör en slags benchmarking mellan dessa storföretag om hur vi kan planera omstruktureringarna utan att skapa intensiva och stora sociala problem.
Mina damer och herrar! Jag tror att det är viktigt att vi nämner en rad åtgärder beträffande omstrukturering av företag som har vidtagits av Europeiska unionen. Så, jag skall helt kort nämna det beslut som togs för bara några dagar sedan om att genomföra förslaget om riskkapital, kapitalinvesteringar med hög risk, som kommissionen godkände i förra veckan och som är ett viktigt verktyg, särskilt för de nya småföretagen; åtgärderna för att främja gränsöverskridande innovationer; åtgärderna för att förbättra löntagarnas rörlighet, genom överföring av deras rättigheter och pensioner; särskilda program för deras vidareutbildning, samt, självfallet, den extraordinära summa som finns i strukturfonderna för mål 3, till vilket alla länder hör, en summa i storleksordningen 24 miljarder euro för de kommande sju åren, som inom ramen för mål 3 och inom ramen för strukturfondernas program och, naturligtvis, inom ramen för sysselsättningsstrategin kan hjälpa till att länka samman de nationella, men även de europeiska, strategier som avser företagens och arbetstagarnas anställbarhet, företagsamhet och anpassningsförmåga.
Vi talar i dag om ett särskilt fall, som inte är ett exempel att ta efter. Vi talar om ett särskilt fall, där ett meddelande om ett stort antal avskedanden offentliggjordes samtidigt med ett meddelande om vinster. Självklart skall och måste Europeiska unionen på alla nivåer göra allt som står i dess makt för att stödja den fria konkurrensen, den fria och sunda arena där Europas företag rör sig. Det är emellertid lika självklart att Europa först och främst måste stödja det som har varit kontinentens stolthet under århundradena: den europeiska sociala modellen. Omstruktureringen och moderniseringen av företagen får inte kräva offer. Som jag sade tidigare kan en omstrukturering inte vara sammetsmjuk, men den kan vara möjlig att bemöta, möjlig att planera, och den kan förvisso kräva en tillfällig kostnad, men den får inte kräva offer. Jag tror att förslagen om lagstiftning, men främst förslagen om samarbete mellan arbetsmarknadens parter, utgör en grund att stå på när vi angriper dessa vår tids stora problem.

Pronk
Herr talman! Vi talar i dag om omstrukturering. Jag vill börja med att gratulera kommissionären så hjärtligt. Jag tror att det i dag är första gången hon ingriper i en social debatt. Jag tror att hon många gånger kommer att vara här vid diverse andra tillfällen. Den här debatten återger dock något som är mycket grundläggande i alla sociala debatter och sysselsättningsdebatter, nämligen omstruktureringen och globaliseringen.
Jag tror att det är bra att det här ämnet tas upp på nytt i dag i det nya parlamentet. Det är tydligt att det ständigt sker omstruktureringar. Det glöms ibland bort. Man har ibland en tendens att lägga märke till omstruktureringar när arbetsplatser går förlorade. Naturligtvis tillkommer det ofta också nya arbetsplatser. Det talas det mycket mindre om.
Den här debatten har haft ett litet konstigt förlopp. Därför vill jag göra en liten anmärkning om en resolution som tydligen fortfarande är i cirkulation och som fortfarande står i mitt namn. Det är en resolution som lades fram i samband med det gamla ämnet för den här debatten. Det var Michelinärendet. Talmännen beslutade att inte ta upp det ämnet här utan att tala om omstruktureringar i allmänhet. Det tycker jag är ett mycket klokt beslut av presidiet. Min första resolution hade dock att göra med det då aktuella ämnet och av den anledningen har PPE-gruppen bytt ut den resolutionen mot Menrad-resolutionen, vilken alltså blivit den officiella PPE-resolutionen.
Slutligen lyckades vi också att göra en kompromissresolution som ersätter ett antal gruppresolutioner. Den enda punkten är, och det behöver vi naturligtvis inte göra några omsvep runt, att anledningen till den här debatten är Michelin. Det vill jag själv inte prata för mycket om. Jag tror inte att det är parlamentets sak att gå in på enskilda företagsbeslut. Det är min grupps fasta övertygelse. Särskilt eftersom det i det här konkreta beslutet inte är tal om några statliga bidrag och beslutet helt och hållet sker innanför den franska republikens gränser. Den franska regeringen som, vilket vi alla känner till, utgörs av socialdemokrater, gröna och kommunister har inte ingripit i den här affären. Det skulle alltså vara mycket underligt om vi däremot skulle behöva göra det. Det är ytterligare ett skäl för att inte gå in på det här.
Vi har emellertid den principiella ståndpunkten att vi inte behöver göra det i allmänhet, speciellt inte nu när vi har ett europeiskt företagsråd som skall lösa den typen av problem. Jag vill tillägga att samråd och information är saker som kan göra det mycket lättare att lösa omstruktureringsproblem. Det är den ojämförligt största delen av min grupp absolut övertygade om. Det har också siffrorna visat. Det är mycket lättare att lösa problem om man först har ingående förhandlingar. Det är också det som kommissionären sagt. Om man däremot har ett instrument, och i Europa har vi som tur är ett sådant instrument, så är det väl ändå inte särskilt logiskt att börja diskutera varje konkret fall i europeiska sammanhang. Det måste vi överlåta åt förhandlingarna inom företaget. Till och med när en nationell myndighet anser sig vara tvungen att ingripa så är det den nationella myndighetens egen uppgift. Det är absolut inte Europaparlamentets uppgift att ta upp det. Det hindrar inte att en debatt av den här typen naturligtvis alltid har sin betydelse.
Slutligen har jag en liten fråga till kommissionären. Jag har saknat något om statligt stöd. Det är något som alltid spelat en viktig roll i en omstruktureringsdebatt, bland annat när det gällde debatten om Hoover. Kan kommissionären kanske säga något om det?

Caudron
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! I egenskap av företrädare för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, vill jag inleda mitt anförande i debatten om omstrukturering av företag med budskapet från de anställda vid Michelin. Ett budskap som jag har uppfattat i form av tre nej, med all respekt för min kollega Pronk.
Nej, kära kolleger, i ett balanserat och välmående Europa är det inte längre acceptabelt att höra att ett företag aviserar en vinstökning på 17 procent och samtidigt en avveckling av 7 500 arbetstillfällen. Nej, det är inte moraliskt att det aktuella företagets aktier stiger med 12 procent på börsen efter detta tillkännagivande, vilket därigenom skapar ett mervärde för aktieägarna, utan att en enda ytterligare rikedom har genererats, snarare tvärtom. Nej, de anställda får inte längre nöja sig med en ofullständig och förvrängd, om inte falsk, information, som Michelins chefer sprider i ett försök att rättfärdiga sina beslut.
I övrigt, mina kära kolleger, visar denna nya och allvarliga affär, som i Frankrike har skakat media och den politiska världen (om det nu var nödvändigt) att vi måste vidta kraftfulla och lämpliga åtgärder i Europa för att äntligen åstadkomma en sammanjämkning mellan ekonomiska resultat och sociala garantier, tillväxt och sysselsättning, företagarens frihet och försvaret av löntagarna. De europeiska socialisterna kräver detta, och därför har vi bl.a. formulerat flera förslag.
Först och främst en direkt koppling mellan statliga stöd och avtalen om arbetstidsförkortning, med föreskrifter om ekonomiska sanktioner i fall ett företag inte uppfyller sina förpliktelser men samtidigt tar emot statliga medel. Socialisterna kräver också en utvärdering av hur direktivet om kollektiva uppsägningar tillämpas, och den bör åtföljas av förslag till förbättringar i syfte att göra direktivet effektivare för försvaret av sysselsättningen och löntagarna. De europeiska socialisterna insisterar slutligen på att det genomförs en revidering av direktivet om inrättandet av ett europeiskt företagsråd, som gör att löntagarna kan få uttömmande information i god tid samt verkliga samråd, vilket förutsätter att löntagarna får tillräckligt med tid och oberoende experthjälp.
Utan dessa och ett antal andra minimiåtgärder, tillsammans med konkreta åtgärder mot omlokaliseringar inom Europeiska unionen och övriga åtgärder mot social dumpning utanför unionen, kommer den europeiska sociala modellen - som våra politiker håller så kär, t.o.m. högern - endast att bli en tom fras, vilket bidrar till en förstärkning av de antieuropeiska känslor som finns i våra länder och bland många löntagare.
Man säger ofta, mina kära kolleger, att framsteget inte har något värde om det inte delas. För oss betyder det att vi i denna ständigt föränderliga värld upphör med att lägga huvuddelen av ansträngningarna och uppoffringarna på löntagarna, för att sedan låta de rikaste och mäktigaste utnyttja de positiva effekterna av dessa ansträngningar och uppoffringar. Det är hög tid att agera på rådets och kommissionens nivå. Till sist dristar jag mig till att säga att det är sammanhållningen i våra samhällen som står på spel - den sociala freden, den europeiska idéns själva överlevnad, men också företagens intressen på ett generellt plan, och därmed den europeiska ekonomins styrka.

Plooij-van Gorsel
Herr talman, kolleger, fru kommissionär! Nu när marknaden får en allt mer global karaktär så är det viktigare än någonsin att företagen har en optimal konkurrenskraft. Med den utgångspunkten är det ibland oundvikligt att företag måste omorganiseras eller vidta smärtsamma åtgärder som till exempel att överflytta arbetstagare och i yttersta fall även avskeda dem. Enligt min partigrupp har varken Europaparlamentet eller Europeiska kommissionen någon befogenhet att ingripa i ledningen av europeiska företag. Företag måste ha frihet att fatta beslut som leder mot tillväxt och alltså mot mer sysselsättning. Det är vad Europa behöver.
Självklart anser min grupp att en omstrukturering av företag måste ske under vettiga förhandlingar med företagsrådet och i god tid. De anställdas rätt till samråd och information, såsom den formuleras i flera europeiska direktiv, måste respekteras.
Dessutom bör vi se till att åtgärder på nationell och europeisk nivå förbättrar det ekonomiska klimatet i Europa. Malplacerade sociala eller ekonomiska förpliktelser för företag leder ju till större arbetslöshet i stället för fler jobb.
Till sist skulle jag vilja säga att även i Frankrike, herr talman, har ett antal företag kommit fram till att en omstrukturering är nödvändig. Bättre sent än aldrig eftersom alla företag måste göra sig klara för 2000-talet. Det kommer att göra Europa välmående och på lång sikt garantera sysselsättningen.

Auroi
Fru kommissionär, herr talman, mina kära kolleger! Kommissionärens framställning berörde mer de små och medelstora företagen än oron bland de Michelinanställda som finns företrädda här. Det är bl.a. för att jag är född och bor i Clermont Ferrand, där Michelin har sin hemort och sitt huvudkontor, som jag har tagit emot dem vid ett flertal tillfällen.
Att man aviserar enorma vinstökningar och samtidigt en avveckling av 7 500 arbetstillfällen samt en stängning av fabriken Wolber-Michelin i Soissons - något som företagets ledare beskrev som ett informationsmisstag - visar vilken central betydelse cynismen och föraktet har i detta multinationella bolags industriella strategi.
Andra exempel har vi ännu i färskt minne: Renault Vilvoorde, det franska banksystemet, de stora distributionsföretagen, ej att förglömma Daewoo. Alla dessa företag, som år ut och år in upprättar uppsägningsplaner, har dragit nytta av subventioner från EU och staterna, utan att vid något tillfälle ha varit skyldiga att redogöra för hur dessa medel används.
Jag tror att vår institution verkligen måste ta till sig den oro som miljoner européer känner, som är arbetslösa eller fruktar att förlora sitt arbete. Vi måste vara tydliga och bestämda på tre punkter: kontrollera att de summor som anslås till stora företag i första hand används för att antalet arbetstillfällen bevaras. Vidare att vi inför förhandlingsstarten inom WTO erinrar om att alla företagsstrategier - även de multinationella - måste likställa ekonomiska och finansiella faktorer med de mänskliga, så att miljoner europeiska löntagare kan behålla sina arbeten och sin värdighet.
När äntligen ett europeiskt "Michelin"råd ser dagens ljus, bör gemenskapslagstiftningen ändras på ett sådant sätt att de löntagare eller deras företrädare som berörs av ekonomiskt motiverade kollektiva uppsägningsplaner, kan föra sin talan utan att behöva vänta på att regionens behöriga domstol meddelar om uppsägningen, och bestrida grunden för beslutet.
Detta är andemeningen i den resolution vi föreslår er, och det är endast på dessa villkor som Europa kommer att kunna bevara sin politiska roll, genom att möjliggöra en verkligt hållbar ekonomisk utveckling av företagen och genom att skydda löntagarnas rättigheter. Vi får aldrig glömma att de anställda är företagens levande kraft.

Wurtz
Herr talman, fru kommissionär! Jag gläder mig åt att den här debatten - om den aktuella vågen av företagsomstruktureringar och de förlorade arbetstillfällen som följer i dess spår - har kunnat föras här i Europaparlamentet.
I samband med Michelinaffären uttryckte min grupp önskan om en sådan debatt. Det var med andra ord när - vilket många har tagit upp - ledningen i detta stora företag tillkännagav enorma vinster inför finansanalytikerna och samtidigt meddelade att 7 500 arbetstillfällen kommer att avvecklas i Europa. Initiativet välkomnades genast på börsen - där företagets aktier rusade i höjden - men för en stor del av allmänheten, särskilt i Frankrike men också på andra håll, vilket jag själv har konstaterat, har det väckt starka känslor.
På något sätt har cynismen i Michelinmetoden lett till att avyttringsfenomenet har mångdubblats, ett fenomen som har blivit allt mer utbrett med den moderna kapitalistiska strategin; share-holder value, att generera värden för aktieägaren. Det innebär att aktieägarnas bulimiska krav skall gå före de olidliga kostnader som de anställda utgör i deras ögon.
Michelin är tyvärr långt ifrån ett undantag i det avseendet. Företagets provocerande meddelande är en del av en verklig röta, som vi inte får låta utvecklas utan att reagera, om vi inte vill avstå från att ha kontroll över den ekonomiska och sociala utvecklingen och därmed vår ambition att tala för den europeiska sociala modellen i en globaliserad värld.
Detta gäller också Olivetti, som, efter att ha hittat det nödvändiga kapitalet för sitt lukrativa offentliga uppköpserbjudande till Telecom Italia, planerar en avveckling av 13 000 arbetstillfällen; för Alcatel, som för att återvinna aktieägarnas förtroende i samma veva har tillkännagivit 15 miljarder franc, dvs. 2,3 miljarder euro i nettovinst, och en avveckling av 12 000 arbetstillfällen; för banksektorn, där eurons ankomst har gett en verklig skjuts åt fusionsförvärv som slukar arbetstillfällen och gör bankverksamheten inriktad på finansiella, om inte spekulativa, aktiviteter. Renault har den dystraste meritlistan. Genom att brutalt likvidera arbetstillfällena vid Nissan kompenserar det sina aktieägare, och riskerar att exportera den mest avskyvärda bilden av Europa till Japan, samtidigt som flera tusen arbetstillfällen inom Europeiska unionen avvecklas indirekt.
Så vad kan vi göra? Det finns saker som regeringarna kan göra, bl.a. att reformera lagarna om s.k. ekonomiska uppsägningar. Inte under några omständigheter bör ett blomstrande företag kunna göra sig av med personal eller säga upp anställda. Europeiska unionen har också befogenhetsområden. I januari lade parlamentet fram ett antal ändringsförslag, fru kommissionär, till direktivet om information till och samråd med arbetstagare. Vi väntar fortfarande på att kommissionen skall införliva de förslagen.
Men i dag tror jag att vi måste gå längre. Företagen bör t.ex. åläggas en tidsfrist på sex månader för varje omstruktureringsplan, i syfte att bereda utrymme för oberoende fackliga expertutlåtanden; om företaget har uppburit statliga stöd - det har också tagits upp i dag - inbegripet EU-stöd, bör dessa stöd återbetalas om gällande regler inte respekteras; i samma anda bör direktivet om europeiska företagsråd stärka rådens roll avsevärt, såväl som skyddet av personalens företrädare. Det är således kommissionens sak att så snart som möjligt lägga fram två förslag till revidering av direktiven.
Inför förhandlingsstarten inom WTO vill jag till sist betona vikten av att Europa hävdar sin politiska vilja, bl.a. i fråga om industripolitik, med hjärtefrågorna "sysselsättning, välstånd och regional utveckling". Med tanke på den nya tekniken och informationsrevolutionen, finns det utrymme för en ny idé om produktivitet, som inte grundas på en rationalisering av de sociala kostnaderna utan på ett främjande av den mänskliga förmågan. I motsats till den rådande trenden att avreglera allt, kan Europeiska unionen, om den så vill, förse sig med instrument som gör att den kan driva på en sådan politik, allt från att beskatta spekulativa operationer till att inrätta en selektiv kredit som uppmuntrar till att skapa fler arbetstillfällen och avskräcker från att avveckla arbetstillfällen i massiv omfattning.
Min grupp kommer att vända sig till de största europeiska fackföreningarna för att utbyta erfarenheter och, i förekommande fall, lansera en europeisk petitionslista för att unionsmedborgarna skall kunna påverka kommande beslut. Herr talman! Det uppstod en Vilvoorde-effekt och alla minns vidden av den händelsen, men det har inte tagit sig uttryck i nya regler. Vår önskan är att Michelineffekten leder till konkreta förändringar. Jag tror att unionsmedborgarna, som konfronteras med de omstruktureringar vi diskuterar i dag, vid detta tidsskifte kommer att bedöma den faktiska innebörden av vår solidaritet.
(Applåder)

Nobilia
Herr talman! Jag har lyssnat på inlägget från kommissionär Diamantopoulou, som jag tackar. För min grupp, Gruppen Unionen för nationernas Europa, är detta en fråga med en ganska känslig bakgrund, för det finns en fara för, å ena sidan, att man skapar förutsättningar för en konkurrens som inte är fri, och, å den andra, att man inskränker medlemsstaternas åtgärder på området, vilket alltså strider mot subsidiaritetsprincipen. En konkret princip för att rättfärdiga ett ingripande från Europeiska unionen i samband med detta är de eventuella negativa sociala konsekvenser som en omstrukturering av företagen kan åstadkomma inom gemenskapen och under alla omständigheter inom de enskilda medlemsstaterna, en princip som för övrigt redan förutsätts i Romfördraget från 1957. Och detta för att unionens fortsatta politik, som syftar till en allt intensivare sammanhållning och social integration, inte ens delvis förslösas.
Förutsatt att förhoppningen är att unionen skall skapa en gemensam politik såväl när det gäller ekonomi som när det gäller industrifrågor, så är det enligt vår åsikt också lämpligt att unionen har rätt att uttala sig, framför allt när det gäller de omstruktureringar där det har förekommit eller förekommer ingripanden, även ekonomiska sådana, från enskilda medlemsstater. Låt mig också understryka behovet av att unionen på detta område underkastar sina ingripanden en strängare kontroll och att bestämda granskningsmekanismer såväl vad gäller inblandningen, och framför allt den information som getts arbetarnas fackliga ombud, som de positiva effekter, inte bara ekonomiska utan även sociala, som själva åtgärderna har haft; detta eftersom unionens bidrag till företagen inte alltid har resulterat i en stabil utveckling av företagen själva och att de har kunnat hålla uppe sysselsättningen.
Under sådana här förhållanden kan man inte undvika att kräva sanktioner som utsträcks till att omfatta en total återbetalning av de belopp som avsatts av unionen. Detta är en princip som bör tillämpas även i de fall där bidragen ges till företag utanför Europa. I sådana fall anser vi att ett samarbetsavtal med det land där företaget befinner sig, om det inte redan finns ett sådant avtal, inte bara skulle bättre understryka och integrera unionens ingripanden gentemot det aktuella landet, utan det skulle dessutom kunna underlätta att man genomdriver de sanktioner som angetts ovan, vilket skule vara mycket önskvärt.

Lang
Herr talman! Den europeiska politikerklassen, arrogant och demagogisk, har funnit en idealisk syndabock för sin egen ekonomiska lumpenhet. De vänsteranhängare som i dag kritiserar Michelins avveckling av arbetstillfällen, har gett ett massivt stöd åt Europeiska unionens ultraliberala ekonomiska politik, såsom den definieras i Maastricht- och Amsterdamfördragen.
Mina kära kolleger! Ni stöder aktivt globaliseringen, men ni protesterar högljutt när de europeiska företagen försöker anpassa sig till de skadliga regler som ni själva har utfärdat, och till det ekonomiska sammanhang ni har tvingat på dem. Ha då modet att se sanningen i vitögat: de Michelinanställda är inte Michelinledningens offer, de är era offer, ni; internationaliseringens köpslagare, och era offer återfinns också bland anställda i banksektorn, försäkringsbranschen, biltillverkningen och många fler områden där företag slås samman, omlokaliserar eller omstrukturerar i syfte att överleva. Er internationaliserade ekonomi, det är en internationalisering av arbetslösheten och en garanti för en allmän social tillbakagång.
De socialistiska eller liberala regeringarna och Europeiska kommissionen, som också är underkastad den internationalistiska dogmen, är gemensamt ansvariga för den nuvarande situationen. De upphör inte att vilseleda och manipulera de europeiska löntagarna. De ger dessutom upp mitt på slagfältet, innan ens Millennium round-förhandlingarna har inletts, genom att avstå från att effektivt bekämpa den sociala dumpningen, genom att inte införa en nödvändig social klausul och inte försvara principen om en gemenskapspreferens.
Genom att gynna kapitalets fria rörlighet på internationell nivå och sträva efter en ytterligare avreglering av investeringar, gör de europeiska regeringarna de anglosaxiska pensionsfonderna till de ekonomiska och finansiella marknadernas verkliga härskare. I morgon kommer de statslösa multinationella bolagen att vara ekonomins okontrollerade furstar, men de kommer också att styra den nya världsordningen, som ni så gärna vill ha. Den enda möjliga politiken för en full sysselsättning i Europa betår i att återerövra den inre marknaden, att skydda den mot illojal konkurrens, att säga nej till en kriminell och antisocial internationalisering och att återupprätta den nödvändiga regeln om en gemenskapspreferens. Kort sagt, det gäller att producera europeiskt, i Europa, med européer.

Helmer
Herr talman! Jag vill först stödja det som EPP-gruppen sade att denna debatt i huvudsak gäller ett företag i en medlemsstat och att det därför inte är ett lämpligt ämne som EU:s institutioner skall behandla. I varje fall står Michelin inför en konkurrensutmaning som absolut kräver att man ökar produktiviteten och det innebär friställning av personal. Jag vet att det har varit tal om en cykeldäcksfabrik. Men Michelin kan importera cykeldäck för halva produktionskostnaden i Frankrike. Inget företag kan fortsätta under de villkoren. Frågan är, vill vi att Europa skall vara en cykeldäcksekonomi eller en modern högteknologisk ekonomi.
Mer allmänt vill jag bestrida en idé som är allmänt utbredd i denna kammare, särskilt inom utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Där tar man för givet att vi kan rädda jobb och öka sysselsättningsmöjligheterna genom att avråda företag från att friställa personal som inte längre behövs. Denna tankegång kan verka rimlig men den är fullständigt fel och motverkar sitt eget syfte. Om vi behåller jobb med livsuppehållande åtgärder efter att de överskridit sitt sista försäljningsdatum skadar vi produktiviteten och gör europeisk industri mindre konkurrenskraftig. Vi behåller arbetstagare i förlustskapande förhållanden där de förstör värden hellre än att göra dem fria att ta nya jobb i lönsamma industrier där de kan skapa välstånd.
Enligt den anglosaxiska modellen med en rörlig arbetsmarknad förlorar arbetstagare ofta sina jobb men det gör inget för de får snabbt nya.
(Blandade reaktioner) Enligt den stela, förstockade, europeiska samhällsmodellen kämpar vi med att behålla arbetstagare i tynande företag och när de slutligen förlorar sina jobb kan de mycket väl redan vara icke-arbetsföra. Detta är skälet till att Europa har mycket högre arbetslöshet och mycket högre långtidsarbetslöshet än i USA.
Slutligen, bör vi komma ihåg att regeringar skapar inte jobb, europeiska institutioner skapar inte jobb. Företag skapar jobb. Vår uppgift som reglerande myndigheter är att skapa en miljö där företag och jobb kan bli framgångsrika. Vi skall inte be industrin att leverera mål för socialt skydd. Låt regeringarna sköta social trygghet och låt industrin själv skapa välstånd och jobb.

Hughes
Herr talman! Redan från början vill jag säga till herr Helmer och övriga att personer på denna sidan av kammaren håller inte på att fjättra och binda företagens möjligheter att fatta egna beslut.
Vad vi vill göra är att uppmuntra dem att sköta om sina investerare. Men när jag talar om investerare menar jag inte bara aktieägare. Jag talar också om de tusentals arbetstagare i företag som Michelin som investerat sin tid, energi, kunskap, färdigheter, sin förhoppning och strävan och även sina familjers i det företag som de arbetat för under många år. Jag syftar på investeringar av de samhällen som stöttar och stöder dem. Jag syftar likaså på alla oss här och där ute i resten av Europeiska unionen som skattebetalare. Offentliga medel, direkta eller indirekta, är inblandade i dessa företag; regionala, nationella och europeiska pengar och som Nobilia sade för en stund sedan, dessa skall inte delas ut kravlöst.
Ett bra företag ser efter sina anställda. Det arbetar i partnerskap med sin arbetsstyrka och uppmuntrar till engagemang, partnerskap och innovation. Ett bra företag behandlar inte sin arbetsstyrka eller det samhälle där det har sin verksamhet som produktionsfaktorer som man lätt kan göra sig av med i ett globalt spel om vinst och förlust.
Vi har i denna kammare blivit vana vid idén om yttre omständigheter vad gäller miljöpolitik där kostnaderna för nedsmutsande verksamheter inte betalas av företaget i fråga utan av samhället i stort. Kanske måste vi tänka i liknande termer när det gäller samhällsansvaret för företag som Michelin. Annars är faran att huvudbördan bara läggs på aktieinnehavarna.
Vi har helt klart en obalans inom Europeiska unionen. Å ena sidan avsevärd frihet för företag att omstrukturera och flytta sin verksamhet men mycket få rättigheter för de berörda arbetstagarna. Även där vi har rättigheter i den europeiska lagstiftningen, till exempel rätt att bli konsulterade i god tid om beslut om kollektiv friställning eller andra större förändringar som påverkar försörjningsmöjligheterna, följs eller tillämpas lagen inte korrekt. Vi måste granska detta på nytt.
Vi har flera olösta frågor att ta itu med på europeisk nivå. Vi behöver se över och förbättra lagstiftningen om individuell och kollektiv uppsägning och om företagsnämnder. Vi behöver ett generellt regelverk om information och samråd och vi behöver även en översyn av lagstiftningen som gäller bolagsövertagande, fusioner och uppköp - inte aktuella här men inom bank- och försäkringsbranschen till exempel.
Uppgången på 12 procent av aktievärdet för Michelin dagarna efter meddelandet visar vilken cynisk och avsiktlig manipulation av aktiemarknaden som skedde här. Jag tycker det är fullständigt förkastligt, och jag hoppas att alla rättänkande personer i denna kammare tycker samma sak.
Till slut en ordningsfråga, en verklig ordningsfråga. Herr talman, jag vill uppmärksamma er på följande. Jag undertecknade en resolution, en kompromisstext tillsammans med andra för två dagar sedan. Den resolutionen innehöll i sista punkten en hänvisning till Michelin. Resolution som nu har delats ut för omröstning i morgon innehåller inte längre den hänvisningen. Någon inom sessionstjänsten har tagit bort den utan någon referens till oss som undertecknade den. Det är en mycket allvarlig sak och jag hoppas att ni kommer att undersöka detta ordentligt och rapportera till denna kammare.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr Hughes. Jag skall med stort nöje ta reda på vad som har hänt, och vi kommer att meddela er.

Flautre
Herr talman! Vi är mycket intresserade av slutsatserna av den undersökning ni kommer att leda, eftersom vi också har undertecknat resolutionen och gjort samma konstaterande.
Vad flera av oss har tagit upp i dag, är syftet med det ökade antalet företagsomstruktureringar, dvs. att ge aktieägarna ständigt fler garantier och ständigt ge dem en större avkastning på finansiella investeringar. Därför har Michelingruppens ledning aviserat otroliga vinster och samtidigt en avveckling av 7 500 arbetstillfällen. Och därför, vilket ni har betonat här i dag, följs uppsägningsplaner alltid av ett stegrat värde på de berörda företagens aktier.
Detta våldsamma uttryck för ett förakt för löntagarna och deras liv, motsäger totalt de fastslagna målen för sysselsättning, social och regional sammanhållning och den europeiska sociala modellen. Vad vill ni att de anställda, de som just nu avskedas från fabriken Wolbert-Michelin i Soissons, skall tycka och tro om dessa mål och er beslutsamhet att befordra dem? Den sociala förtvivlan som blir resultatet av dessa beslut, kommer ofrånkomligen att omvandlas till en politisk förtvivlan, och den utgör ett konstant hot mot demokratin.
Därför bör Europeiska unionen handla i överensstämmelse med sina ord, och uppfylla sina åtaganden för sysselsättningen och rätten till ett värdigt liv. Hur kan unionen göra det nu, på kort sikt, då vi konfronteras med stora gruppers ensidiga och brutala beslut? Unionen bör framför allt otvetydigt fördöma den typen av beslut och stödja de berörda löntagarna. Nej, herr Pronk, de stora företagsgruppernas beslut är inte gudomlig lag. Politikerna har ansvaret att ingripa och säga vad de tänker.
Europeiska unionen bör också konstatera att den magiska ekvation som EU-institutionerna ständigt återkommer till inte längre är giltig, nämligen att tillväxt plus konkurrenskraft nödvändigtvis är detsamma som sysselsättning och utveckling. Det är inte sant, vi har nu beviset på det! Vi måste ta konsekvenserna av en sådan slutsats, och omvärdera grunderna för vår europeiska sysselsättningsstrategi och allmänna ekonomiska riktlinjer. Vi måste utöka löntagarnas och deras företrädares befogenheter, för att hävda deras rätt att bestrida de ekonomiska motiven till uppsägningar. Detta kallar vi ändringsförslaget Wolbert-Michelin, och ni kommer att få rösta om det i morgon. Vi kan inte längre acceptera att definitionen på och förvaltningen av den allmänna intresset konfiskeras av ekonomiska beslutsfattare. Det är varken genom att krypa för aktieägarna eller genom att pumpa in en auktoritär nationalistisk populism...
(Talmannen avbryter talaren.)

Talmannen
Jag kan dela många av era synpunkter, men min plikt är att följa arbetsordningen och tidsplanen. Det förstår ni nog. Även vi från vänstern måste följa arbetsordningen.

Laguiller
Herr talman! Jag vill i denna debatt protestera mot Michelins skandalösa beslut att säga upp 7 500 anställda, samtidigt som dess vinster ökar.
Självklart är jag lika upprörd över planerna på personalnedskärningar vid Renault-Nissan, Alsthom, Rhône-Poulenc och Hoechst Marion Roussel, och många andra företag. De har alla det gemensamt att de gör betydande vinster och ändå kastar ut arbetstagare på gatan, eller avvecklar arbetstillfällen, vilket får nästan lika allvarliga konsekvenser, eftersom ett avvecklat arbetstillfälle betyder ytterligare en arbetslös. De företag som agerar på det här sättet - deras chefer och stora aktieägare - är de huvudsakligen ansvariga för den svåra arbetslösheten och den materiella, ja t.o.m. moraliska nöd som den ger upphov till.
För vår del är vi positiva till ett förbud mot uppsägningar i alla företag som går med vinst, och att de företag som går med vinst men ändå avskedar skall kunna dras inför rätta. Att ge sitt stöd åt att en handfull stora aktieägare skapar sig rikedomar genom att tiotusentals kvinnor och män drivs till arbetslöshet och fattigdom, det är en kriminell attityd, och då väger jag noga mina ord. Företagens vinster är ett resultat av allas arbete: de bör i första hand användas för att bevara befintliga arbetstillfällen och för att skapa nya, genom att dela på arbetet utan att sänka lönerna.

Della Vedova
Herr talman! Vi inser alla att avskedanden gömmer på mänskliga tragedier som det vore bra om de europeiska regeringarna, som vill skapa en europeisk social modell, ägnade större uppmärksamhet. Jag tycker emellertid att dagens debatt har varit fullständigt galen, eftersom vi har diskuterat omstrukturering av företag och vad som är tolerabla vinster och vad som inte är det, i det stora, fria Europa.
Jag tror att om många av de som gjort sig hörda i dag skulle få som de ville så skulle vi förbereda ett fattigdomens och arbetslöshetens Europa och inte ett sysselsättningens och välståndets. Vad är det för mening med att säga att Michelins vinster har ökat med 17 procent om man inte säger om de är större eller mindre än Bridgestones eller Goodyears eller övriga konkurrenters, utan att säga att Michelin är ett företag med en omsättning per anställd på 106 dollar, jämfört med 141 för Goodyear, utan att säga att Renault - som, om jag inte misstar mig, är ett företag där den franska staten har stora intressen - reser till Japan, köper ett företag, Nissan, och sedan ser sig tvungna att avskeda 21 000 anställda som, eftersom de är japaner, inte intresserar oss lika mycket? Jag tror att vi i stället måste ifrågasätta den europeiska sociala modellen, en arbetslöshetens och skatternas modell, en europeisk social modell där fackföreningen har en enorm makt, en makt som blockerar den ekonomiska tillväxten, förhindrar att miljontals arbetslösa italienare, fransmän och tyskar och miljontals invandrare hittar ett arbete, allt i syfte att bevara förhållanden som många gånger helt enkelt är priviligierade.
I går uppmanade parlamentet ordföranden Duisenberg att anpassa penningpolitiken till kraven på tillväxt i ett Europa som inte orkar genomföra några reformer, inte kan reformera sin ekonomi och som inte kan avreglera sina marknader, framför allt arbetsmarknaden. Om detta är det Europa som vi förbereder så är vi hycklare, för vi håller på att förbereda ett Europa där arbetslösheten råder och där företagen tvingas slå igen. Men när det inte längre finns några företag så kanske det inte heller finns någon kvar som kan gråta över dem.

Karoutchi
Herr talman! Europeiska unionen måste ha en konkurrenskraftig industri, som skapar välstånd och därmed arbetstillfällen.
Det innebär att vi inom unionen måste genomföra en verklig samordning av medlemsländernas skattepolitik, och fastställa en definition på sociala normer som är jämförbara för alla, för att inte konfronteras med de konkurrenssnedvridningar som än i dag är alltför kännbara. Det betyder också att vi måste ge företagen en förmåga att hantera internationaliseringen och att anpassa sig till den. Visst kan man beklaga denna internationalisering, men den är ett faktum. Det är vår sak att organisera oss för att undvika dess negativa aspekter. I det sammanhanget står vi inför det svåra problemet med omlokaliseringar: det är ett svårt problem, eftersom det givetvis förstör arbetstillfällen i Europa. Det är svårt eftersom samma personer som i dag förtalar detta fenomen samtidigt kräver att Europa skall flerfaldiga sina investeringar i utvecklingsländerna, och att vi så långt det är möjligt skall göra det lättare för dem att få in sina produkter på Europeiska unionens territorium.
När det gäller Michelinaffären - eftersom alla talar om den, även om vi alla har sagt att det inte är detta frågan gäller - var det så att Pirelli gjorde samma sak i samma proportioner; samma dag som meddelandet kom från Michelin, men det är det ingen som pratar om. Michelin av i dag, det är 82 produktionsanläggningar, varav 48 i Europa. Jag skulle väldigt gärna vilja veta hur många biltillverkare, även offentliga, hur många däcktillverkare, även paraoffentliga, som i dag har lika stor volym i Europa och inte redan har omlokaliserat i tysthet, ibland med regeringarnas goda minne, även vänsterregeringarnas.
I dag måste vi tala klarspråk. Det stämmer att Michelin har minskat antalet arbetstillfällen med 25 000 på 20 år, men jag vill erinra vissa om följande: 25 000 förstörda arbetstillfällen till följd av insatserna för en ökad produktivitet, vilka kan jämföras med alla industriella sektorer, särskilt bil- och däcktillverkningen; 25 000, varav endast 186 uppsägningar. Så jag ber er, låt oss sluta med att leta efter syndabockar för det som är en industriell utveckling eller en utveckling av omstruktureringar.
Då säger ni: men se på börsens vinster. Ursäkta mig, mina damer och herrar, men när det gäller vinsterna på börsen, beakta då samtliga företagsvinster sedan ett år tillbaka, sedan två år. Och jag vill påminna Wurtz om att han deltar i - eller att hans vänner deltar i - en regering som inte gör annat än att försöka få vinsterna på börsen att utplånas.

Ghilardotti
Herr talman! Här skall vi nu ännu en gång - och det är tyvärr inte den första - diskutera ett mycket allvarligt problem: avskedandet av tusentals anställda efter ensidiga beslut från ett företags sida. Det gäller fallet Michelin, som jag inte vill diskutera i detalj eftersom andra kolleger redan har gjort det, som är anledningen till denna diskussion.
I många medlemsstater - det senaste årets händelser påminner oss om detta - har det förekommit omstruktureringar: historien är full av omstruktureringsfall, förflyttningar, nedläggningar - Wurtz påminde oss om några - som inte bara minskar sysselsättningen utan också hotar den ekonomiska och sociala sammanhållningen i de drabbade områdena, som skapar ett klimat av social osäkerhet bland de anställda, som skapar ett klimat som verkligen inte främjar utveckling och tillväxt. Den ökade konkurrenskraft som krävs av företagen, framför allt med tanke på ekonomins globalisering, måste emellertid kunna förena den nödvändiga flexibiliteten inom företagen med trygghet för de anställda. Dessa processer, dessa fenomen som hela tiden blir allt vanligare måste regleras med de instrument som finns, instrument som måste förbättras. Kommissionären, som jag vill tacka för öppenheten i hennes inlägg, talade om en intelligent omstrukturering. De instrument som finns för att förhindra och hantera dessa fenomen måste tillämpas såväl på nationell som på europeisk nivå, för förlusten av arbetstillfällen gäller Europa, Pronk, det gäller inte de enskilda länderna, det gäller oss alla.
Framför allt tycker jag att det fall som vi diskuterar i dag borde bli ett tillfälle för kommissionen att i dag, inför Europaparlamentet, lova en utvärdering, en revidering av de direktiv som gäller avskedande, som gäller företagsnedläggelser, så att de blir effektivare när det gäller att skydda arbetstillfällena. Det är dessutom nödvändigt att öka tempot när det gäller en förnyad behandling av direktivet om företagskommittéer, och framför allt att förstärka informationen och öppenheten, men också, låt mig tillägga, att i det direktivet införa en viktig fråga, nämligen frågan om sanktioner. Reglerna måstre respekteras och den som inte respekterar dem måste betala.

García-Margallo y Marfil
Herr talman! Jag är glad över att denna debatt äger rum här i dag eftersom parlamentet alltid måste vara uppmärksam på medborgarnas behov och gå före i det europeiska bygget; och för att uppfylla detta dubbla mål anser jag att utvecklingen av Europas sociala dimension är grundläggande.
Den resolution vi nu diskuterar är en blandning av stilar, av individuella bidrag, vars resultat är en mycket ojämn helhet. Men jag tycker att några av reflektionerna, speciellt de som min kollega Pronk har gjort, är särskilt betydelsefulla.
Men låt mig säga att vi som anser att bara de konkurrenskraftiga företagen kan skapa sysselsättning, och att enbart skapande av sysselsättning kan upprätthålla den europeiska sociala modellen, har vunnit. Och de som tror på någon slags voluntaristisk Prometheus-anda, genom statlig inblandning, har förlorat.
Men, med detta sagt, vill jag säga att vi som tror på marknaden och arbetar i denna del av kammaren, långt ifrån de autarkiska lockelserna från den ena eller andra sidan av kammaren, anser att principen om social kompensation måste väga jämnt med principen om en fungerande marknad.
Därför är jag speciellt glad över att vi i vår resolution inriktar oss på en social dialog som konfliktlösningsmetod. Jag är också glad över inriktningen på att utveckla den sociala stadgan, det sociala protokollet, med konkreta åtgärder. Jag är också glad över att den tar upp behovet att granska den skattekonstruktion som främjar och stimulerar en omlokalisering av företag till områden med lägre skattetryck. Slutligen är jag glad över att sysselsättningen är en horisontell princip, en princip som skall genomsyra all politik och särskilt statligt stöd.
Men till de andra kanterna i kammaren skulle jag vilja säga att de som försökte slänga vävmaskiner i floderna i Manchester, för att rädda jobben, misstog sig för vi lever i en oändligt mycket bättre tid än den de ville bevara.

Weiler
Herr talman, kära kolleger! Jag tror att föregående talare har rätt på en punkt. Om det faktiskt vore så att marknaden kunde reglera sig själv, då skulle vi i dag inte tala om Michelin. Det är också ett klart misstag, herr Pronk, att tro att det inte är en fråga för denna kammare. Här talade vi för några år sedan också om Renault, och det var också riktigt att göra det. 7 500 arbetstillfällen försvinner, och det är ett mycket negativt rekord som ett företag här sätter.
För det andra måste vi tala om det därför att arbetstagarna i Europa förväntar sig att vi, Europeiska unionen, skall styra globaliseringen, att vi skall reglera den nödvändiga moderniseringen och marknadsanpassningen av företagen på ett intelligent, alltså ett socialt acceptabelt sätt. Europeiska unionen har vissa direktiv rörande detta, som dock tillämpas alltför försiktigt. Jag uppfattar det som symptomatiskt för företaget Michelins politik att det först i slutet av detta år inrättar ett europeiskt företagsråd.
Vi kommer även i fortsättningen att uppleva ekonomiska förändringar inom EU, men för oss socialdemokrater är det självklart att arbetstagarna och deras fackföreningar tas med i denna process, att de informeras i tid och att deras förslag granskas seriöst. Fru kommissionär, om ni i detta fall skärper EU:s instrument kommer vi helt säkert att stödja er och följa er. Jag vill också tacka de arbetstagare från Michelin som är här i dag. Detta engagemang skulle jag också önska mig från ägarnas sida. En ökning av vinsten under det första halvåret 1999 med mer än 17 procent är egentligen utmärkt, men företagen borde omsätta denna vinst i nya produkter, i nya miljövänliga produktionsmetoder och framför allt i vidareutbildning av medarbetarna. Det skulle vara ett bidrag till fred på arbetsmarknaden, och då skulle det också finnas anledning till en värdeökning på aktiemarknaderna.

Menrad
Herr talman! Med tanke på den omstrukturering som berörts vill jag understryka uttalandet om det nämnda gemensamma resolutionsförslaget från de fyra grupperna. Global players från Europa har inget annat val än att möta konkurrensen på världsmarknaden. Enligt PPE-gruppens åsikt bör man här avstå från att uttala något socialt ogillande. Allt detta är inte något helt nytt fenomen. När jag för tio år sedan för första gången tog plats i parlamentet, kom ledamöter från företagsrådet i en fabrik för tillverkning av kabeltråd i min valkrets där hemma till mig. Deras företag hade nyligen övertagits av en stor elektrokoncern från Frankrike. Arbetstagarna hade närmast hoppats att arbetsplatserna nu hade säkrats. Av en tillfällighet fick de veta att den avlägsna koncernens huvudkontor inom tre månader skulle lägga ned den övertagna fabriken. Denna ömma punkt är det som direktivet om det europeiska företagsrådet utgår från. Till största delen är det ju framgångsrikt. Vi bör också någon gång komma med denna framgångshistoria, med det positiva budskapet att det under de senaste åren har skapats 600 nya europeiska företagsråd. Men det brister ofta när det gäller att ge information i tid. Här, fru kommissionär, är det synnerligen önskvärt att göra ett tillägg i direktivet.
När allt kommer omkring måste vi också insistera på att alla företag och koncerner uppfyller de lagstadgade plikter vad gäller information och samråd som de nu tagit på sig, och att det måste få konsekvenser om de inte gör det.
Jag vill sluta med ett konstaterande som gjorts av den kristdemokratiska arbetsministern, under vars ordförandeskap direktivet om det europeiska företagsrådet antogs. Avsaknad av information för med sig osäkerhet, misstroende och till slut enbart rädsla. Information och samråd innebär öppenhet, vilket skapar förtroende, och man undviker problem i de europeiska företagen. Arbetsgivarna och arbetstagarna drar samma fördelar av detta.

Gillig
Herr talman, fru kommissionär! Vid det här skedet i debatten har många saker tagits upp. Det gör att vi kan knyta an till vissa tankar, som ett slags avslutning.
Resolutionen om omstruktureringar i industrin läggs fram i dag för att ett företag - Michelin - har beslutat att säga upp 7 500 personer. Situationen är självklart dramatisk, men i dag är det intressant att notera att vi inte endast talar om industriella omstruktureringar ur en ekonomisk synvinkel, utan också tar upp de mänskliga problem som samtidigt uppstår. Jag tror att resolutionen hänger väl samman med situationen vid Michelin. Att avveckla 7 500 arbetstillfällen i dag, när varken de industriella eller finansiella resultaten i ett företag kan koppla dessa uppsägningar till någon kris, är helt oacceptabelt ur en strikt rättslig synvinkel.
Ur en mänsklig synvinkel är situationen inte bara oacceptabel, den är ovärdig och omoralisk. När ett enda meddelande kan få ett företags börsnotering att klättra 12 procent, samtidigt som inga värden har skapats, inga ytterligare däck har producerats eller sålts, genom att man försöker låta påskina att rikedomar kan uppstå plötsligt, bara för att det finns en finansmarknad, det är ett totalt förakt för det mänskliga arbetet. Medan aktieägarna säljer aktier och får ut ett mervärde, förstår de berörda kvinnorna och männen att de kommer att få utstå situationen själva. Detta är det höga pris som de europeiska löntagarna måste betala för att några investerare skall kunna maximera sin avkastning.
Bland de åtgärder som har föreslagits, fru kommissionär, tog ni inte upp den som avser de sociala kostnaderna och ett långsiktigt hänsynstagande till dem. Det är självklart nödvändigt och brådskande att denna åtgärd skall kompletteras av en förstärkning av direktivet om kollektiva uppsägningar och direktivet om inrättandet av europeiska företagsråd. Det är lika nödvändigt att vi planerar nya former för en social omfördelning, som skall finansieras av aktieägarna i det företag som går med vinst men ändå avskedar, med det enda syftet att få företagets aktier att stiga. Till sist väntar vi oss förklaringar, för att få reda på om vi kan rösta för den kompromissresolution som får Michelins namn att gå upp i rök. Under alla omständigheter illustrerar denna debatt tydligt den politiska skiljelinje som delar kammaren, och som inte försvinner i en s.k. "kompromissresolution".

Bushill-Matthews
Herr talman! Först skulle jag vilja uttrycka min verkliga och äkta sympati till alla dem som förlorar sina jobb utan eget förvållande till följd av bolagsomstrukturering. Jag säger detta med en äkta känsla och rätt för jag har själv varit i den positionen. Jag har varit arbetslös och det är inte roligt.
Men den bästa sättet att öka jobbens säkerhet är att företagen är framgångsrika. Det bästa sättet för företag att bli framgångsrika är att vara konkurrenskraftiga på världsmarknaden. För att inte samtycka med vissa personer på andra sidan, det kanske inte ser bra ut i tidningarna men den bästa tillfället - i själva verket den enda tidpunkten - att planera omstruktureringar är när man har en stark ställning. Om man väntar tills man har en svag ställning måste man vidta större åtgärder och friställa fler människor. Det är ett stort ofrånkomligt faktum.
Företag har helt klart mycket ansvar men deras primära ansvar är att överleva som arbetsgivare och att vidta nödvändiga steg för att göra det - och jag tror inte att det är vår sak i denna kammare att föreläsa dem om det bästa sättet att göra detta, eller att ha synpunkter på om omstruktureringen är " intelligent" eller ej. Vår uppgift och också regeringarnas är att se efter vad vi kan göra för att hjälpa till att i så stor grad som möjligt undvika problemet i första hand. Det vill säga se efter hur vi kan minska bördan av onödig byråkrati, som skapar ökade kostnader för företagen, och att undersöka hur mycket vi kan minska företagens kostnader, förutom lönekostnader, vilket i sin tur uppmuntrar företag att friställa arbetskraft som bästa sättet att spara mycket pengar. Det är det verkliga ämnet som vi borde debattera i dag.
Till sist vill jag säga att alltför ofta kan regeringsingripanden vara till skada och göra företagen mindre konkurrenskraftiga. För denna kammares trovärdighet måste vi se till att vi inte ramlar i samma fälla.

Martin, Hans-Peter
Herr talman! Det är verkligen en intressant tvist om inriktningen som vi i dag får uppleva här. Det europeiska företagslandskapet förändras med en tidigare aldrig skådad hastighet, och det mönster som dessa förändringar enligt vår åsikt går efter, är ändå alltid detsamma. Genom omstruktureringar och fusioner uppstår nya branschjättar, och bokslutet när det gäller arbetstillfällen innebär - om man tittar på de stora företagen - praktiskt taget alltid ett minus. Enbart inom den tyska banknäringen försvinner nu mer än 100 000 arbetstillfällen. Miljoner arbetstagare i Europa fruktar med all rätt för sina arbeten, och samtidigt gör dessa omstruktureringar och ombyggnader att aktievärdet stiger, åtminstone kortsiktigt. Mycket ofta bortser man från att det bara är ett fåtal som drar nytta av denna nya vinstfördelning, ty det är en anspråkslös minoritet som över huvud taget förfogar över aktier. Och tvärt emot vad ni, fru kommissionär, har framhållit, är ju Michelin inget enstaka fall, det skall alla veta. Andra talare har ju också redan klargjort detta.
De som utför dessa omstruktureringar kommer alltid med argumentet att de inte har något annat val. Nu måste man anpassa sig, ingen kan undandra sig den växande koncentrationen. Ur detta utvecklas det emellertid en mycket farlig, självuppfyllande profetia, och det äger rum en utveckling till farliga marknadskoncentrationer i allt fler branscher. Jag är säker på att denna fråga i framtiden kommer att sysselsätta oss intensivt just i Europaparlamentet. Vi behöver därför initiativ om en hanterlig europeisk kartellrätt.
Jag vill kort framhålla två ytterligare aspekter. Under den omstörtande utvecklingen hamnar i synnerhet små och medelstora företag under mycket stark press. Medan avkastningen inom stora företag uppskattas till 15 procent på det insatta kapitalet, och även uppnås, krymper marginalerna hos allt fler underleverantörer. Till slut blir det de små och medelstora företagen som vid sidan av arbetstagarna måste bära den största skattebördan. Vinnarna vid omstruktureringarna och fusionerna förstår sig ju också på helt legal skatteflykt. Men på det viset råkar Europa ut för en verkligt farlig snedbelastning. Freden på arbetsmarknaden äventyras i högsta grad, om knappast mer än en femtedel av samhället drar nytta av utvecklingen, och resten inte kan följa med. Därför bör nu allt engagemang som motverkar denna utveckling stödjas på ett hållbart sätt. Vi har ju ändå inte att göra med en naturlag. Vi måste ha mod att begära ett relevant bidrag till samhällets uppgifter även av dem som drar nytta av omstruktureringarna. Därför är det en viktig fråga att samordna den nationella skattepolitiken i de olika länderna, så att kapitalöverföringar och sådana utlokaliseringar av företag, som sker enbart på grund av skattefördelar, kan förhindras.
Men detta räcker inte. Aldrig sedan andra världskriget har vi haft en så dålig balans mellan den ekonomiska och den politiska makten. I detta sammanhang är möjligheten för arbetstagarna, liksom för de små och medelstora företagen, att organisera sig över gränserna...
(Talmannen avbryter talaren.) Därför är det av avgörande betydelse att man stärker de europeiska företagsråden. Jag uppmanar rådet, kommissionen och Europaparlamentet att ställa sig dessa viktiga frågor och framför allt göra förbättringar i efterhand i de europeiska företagsråden, inte enbart när det gäller samråd och information.

Rübig
Herr talman, fru kommissionär! Konkurrenskraften är fråga nr. 1 i Europa. Naturligtvis gäller det för alla företag, för alla företagare, att i första hand skaffa sig monopol. Han själv, företaget självt, skulle gärna vilja ha monopol. Detta motsätter sig naturligtvis underleverantörerna och köparna, så att det här med nödvändighet uppstår en marknadsekonomi. Jag tror att det är det som gör det så intressant, att marknadsekonomin i första hand är till för konsumentens skull, och därigenom förhindrar monopolställningar. Med sitt beslut att köpa tjänster och produkter skapar konsumenten nämligen arbetstillfällen, som är till nytta för honom. Jag tror att den framgångsrika triangel som vi har, nämligen å ena sidan företaget med sina ägare och aktieägare, å andra sidan arbetstagarna och å tredje sidan konsumenterna, denna triangel måste vara framgångsrik i sin helhet. Den måste vara fördelaktig för alla. Vi måste se till att det här skapas en win-win situation, att alla drar nytta av när det erbjuds produkter och tjänster, som köps av konsumenterna. Här behöver vi i första hand ett initiativ om vidareutbildning. Vi måste se till att electronic commerce, att mycket teknik införs snabbt och effektivt hos oss. Vi behöver en dramatiskt förstärkt och förbättrad infrastruktur. På många områden sackar vi efter.
Slutligen också när det gäller forskningen: Vi diskuterar här minimala belopp inom forskningen, men det som konsumenten uppskattar är att ha nya och effektiva produkter. Här behöver vi också en ny europeisk kultur och - här vill jag stödja Hans-Peter Martin - vi behöver göra nya prioriteringar för arbetsmarknadens parter i Europa, som medger att det uppstår en win-win situation för alla tre parterna: för företaget, för arbetstagarna och för konsumenterna. Då kommer vi även i Europa att ha chansen att leva i välstånd i framtiden. När vi i dag ser på utvidgningen, så är välståndet en av de väsentliga och centrala frågorna också i samband med utvidgningen. Här vill jag be kommissionären att även när det gäller den europeiska budgeten se till att vi i framtiden ger högre anslag till de budgetposter som främjar arbetstillfällen!

Diamantopoulou
Jag skulle till att börja med vilja ta upp den fråga som har ställts, det vill säga om vi i dag diskuterar frågan om ett enskilt företag, och om vi är berättigade att göra det eller inte.
Jag tror att det är tydligt att det med anledning av Michelinfrågan har kommit upp en fråga som just nu utgör kärnan i diskussionen i Europeiska unionen. Det vill säga frågan om konkurrenskraft, å den ena sidan, och social sammanhållning, å den andra. Det har gjorts jämförelser med andra länder och med andra kontinenter, för att ta några exempel. Och jag tror att vi verkligen kan lära av Amerikas förenta stater då det gäller penningpolitk eller då det gäller användningen av högteknologi och den snabba utvecklingen på detta område, men det finns utan tvekan en viktig skillnad i Europa: Europas kulturella, sociala och historiska modell är grundad på starka sociala krafter och på en balans mellan samhälle och ekonomi.
Det har sagts att vi i Europa bör skapa en miljö för våra företag. Vi bör dock även ha en likvärdig miljö för våra medborgare; och dessa två måste skapas samtidigt.
Jag tycker att det i dagens mycket uttömmande diskussion har visat sig att båda sidor är eniga i denna fråga. Medlen att nå dit är kanske olika, men det är tydligt att båda sidorna är eniga i detta. Kan Europeiska unionen ingripa? Jag anser att svaret bör vara ja, för marknaden fungerar inte enligt naturlagar, den är inget naturfenomen. Det behövs ett ingripande från de politiska krafterna. Och vi, såväl Europaparlamentet som kommissionen, utgör delar av de politiska krafterna i Europa. Jag skulle vilja säga att Europeiska unionen kan ingripa på tre olika plan.
Det första är området för lagstiftning och juridiska ingripanden. Det finns redan förslag från Europaparlamentet om de två direktiv som ni har tagit upp - direktivet om den europeiska företagarkommittén samt direktivet om massavskedanden. En första bedömning visar att de har fungerat bra, men för närvarande bearbetas de ändringsförslag som har lagts fram av Europaparlamentet, och vi kommer i januari år 2000 att kunna diskutera de två direktiven.
Det andra, vad beträffar direktivet om samråd med och informering av arbetstagarna, ligger redan, som ni vet, på ministerrådets bord. Jag tror inte att det i denna fas, medan det är under utarbetande, är meningsfullt att komma med några ändringsförslag. Det är dock utan tvekan en av de frågor där även Europaparlamentet kommer att spela en viktig roll. Dessutom anser jag, då det gäller detta område för juridiska och lagstiftningsingripanden, att förslagen om en överflyttning av beskattningen från arbetskostnadsområdet, från beskattning av arbetstagarna, till miljöområdet är mycket intressanta. Och de två sysselsättningsdirektiven utgör ett första steg i rätt riktning.
Min bedömning är att vi på detta plan, inom den allmänna ramen - antingen för de ekonomiska riktlinjerna eller för sysselsättningsriktlinjerna - kan lära mycket även på det nationella planet, och vi kan även, om ni önskar, genomföra en benchmarking, ett utbyte av den information och de lyckade modeller som tillämpas på det nationella planet för att angripa det enorma omstruktureringsproblemet, som vi utan tvekan kommer att ställas inför på alla områden. Någon nämnde banksektorn, som utgör ett av de problem som vi kommer att ställas inför, men Europa har utan tvekan stora erfarenheter och en lång historia med dessa omstruktureringar, som sträcker sig från textilfabrikerna och skeppsvarven till dagens industrier.
Ett andra plan avser olika institutioners funktion. Här skall jag tala om den sociala dialogen, som redan har tagits upp av ganska många ledamöter. Låt mig läsa ett utdrag ur ett nyligen publicerat dokument från Unice, Europeiska samarbetsorganisationen för nationella arbetsgivarföreningar och industriförbund. Det rör sig om ett dokument med titeln "Frigör Europas sysselsättningspotential - företagens åsikter om den europeiska sociala politiken efter år 2000". I detta dokument sägs: "... de europeiska företagen anser att de utgör en oskiljaktig del av samhället; det innebär att de handlar på ett socialt ansvarsfullt sätt: de ser vinsterna som sitt huvudmål, men inte som enda anledning till sin existens; de är positiva till en långsiktig planering då det gäller strategiska beslut och investeringar. De europeiska företagen är villiga att ta sitt ansvar. En av deras största utmaningar utgörs av de mångskiftande kraven ifrån olika sociala aktörer (arbetstagare, konsumenter, kapitalister, offentliga myndigheter, miljöaktivister och andra intressegrupper)".
Men när den ena sidan av arbetsmarknadens parter - de som är utsatta för den globala konkurrensen och som vi alla är helt eniga om bör stödjas och skyddas, eftersom det ligger i vårt intresse att ha europeiska företag som kan konkurrera på ett globalt plan - själva uttrycker sin oro för samhället och för bevarandet av den sociala balansen, har vi ett mycket tungt vägande argument för att utveckla och stödja den sociala dialogen. Tillåt mig bara att komma med en politisk anmärkning: dessa ståndpunkter grundar sig inte på någon filantropisk uppfattning, och naturligtvis inte heller på socialistiska idéer. De grundar sig på en helt och hållet realistisk bedömning, enligt vilken Europa, som är ett område med starka sociala krafter, kommer att drabbas av sociala konflikter, om det inte finns någon social sammanhållning, och de sociala konflikterna kommer att få direkta effekter på den ekonomiska stabiliteten, på den miljö som är nödvändig för att utveckla konkurrenskraften och företagen.
Jag tror alltså att utvecklingen av den sociala dialogen är av grundläggande betydelse. Och jag måste säga att den första formen av den makroekonomiska dialogen i Europa startade i går, dess tekniska del. Den politiska delen kommer att komma igång den 8 november, och det blir första gången som arbetsmarknadens parter, som uttrycker social oro för sysselsättningsfrågan, bankerna, som styr penningpolitiken, och medlemsstaterna, som är de politiska krafterna i Europa, sätter sig vid samma bord. Jag tror att det är mycket viktigt att stödja och främja denna sociala dialog, men det är också en nödvändig förutsättning, även på företagens mikroplan, för varje omstrukturering.
Och jag kommer till den tredje frågan: åtgärderna och strategierna. För första gången finns det nu på ett europeiskt plan - och för första gången tillämpas - en europeisk strategi för sysselsättningen, med 22 direktiv som har införlivats i medlemsstaternas sysselsättningsplaner, och det finns även betydande finansieringsalternativ, vilka jag har talat om tidigare. Inom ramen för dessa riktlinjer och finansieringen av många av dessa strategier inbegrips många av de förslag som har hörts här inne, till exempel förslagen om särskilda skattelättnader för arbetstagare och små och medelstora företag, utbildnings- eller vidareutbildningsstöd till arbetstagare inför avskedanden eller omstruktureringar, sociala paket till stöd för det sociala nätverket i händelse av stora omstruktureringar, fortlöpande yrkesutbildning av och tillhandahållande av nya kunskaper till arbetstagarna, så att dessa kan svara mot omstruktureringarna. I en tid när allt förändras med en rasande hastighet, är det som görs naturligtvis aldrig tillräckligt. Det som planerades i går är aldrig tillräckligt.
Jag skulle även vilja ta upp frågan om statsstöd och frågan om hur vi skall koppla samman statsstödet med företagens vinster. Jag tror att historien har visat oss att företagen inte kan fungera på grundval av lagar som fastställer deras antal anställda eller villkoren för deras vinster. Men självklart kan de politiska krafterna ingripa, på sätt som nämndes tidigare, då det gäller frågan om hur vinsterna investeras, i vilken utsträckning de investeras i högteknologi, miljö eller människor. Sådana riktlinjer kan upprättas och tillämpas. Jag tror alltså att det i denna tid när allt förändras i en rasande fart, finns utrymme för oss att dag för dag förändra och anpassa allt detta. Det finns utmärkta möjligheter till samarbete och utbytande av åsikter på detta plan i Europa. Jag skulle under alla omständigheter vilja försäkra er om att kommissionens fortlöpande kommunikation med det behöriga utskottet för sysselsättning och socialfrågor, men även med företagarkommittén, kommer att vara till mycket stor hjälp, då det gäller att utarbeta nya åtgärder på detta område, vilka skall vara så flexibla och effektiva som möjligt.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär, för ert inlägg och för era sista ord i dialog med parlamentet.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag till detta uttalande, vilka är ingivna enligt arbetsordningens artikel 37.2.
Jag noterar Hughes inlägg, och vi skall kontrollera om några stycken har försvunnit i ett resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl.10.00.

Icke-spridningsavtalet för kärnvapen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om den amerikanska senatens beslut att inte godkänna provstoppsavtalet.
Herr Sasi har ordet, för rådet.

Sasi
. (FI) Herr talman! Europeiska unionen har drivit på att provstoppsavtalet för kärnvapen skall träda i kraft så snart som möjligt. Alla EU-länder vars ratificering krävs för att avtalet skall träda i kraft har gjort det - inklusive kärnvapenstaterna Frankrike och Storbritannien. EU tror att CTBT-avtalet är ett betydelsefullt steg när det gäller att befrämja kärnvapenstoppet och nedrustningen, och det ligger i alla staters intresse att få avtalet att träda i kraft.
Följaktligen beklagar Europeiska unionen djupt USA:s senats beslut den 13 oktober att inte ratificera provstoppsavtalet. Beslutet återspeglas på ett negativt sätt på multilaterala strävanden att främja kärnvapenstoppet och kärnvapennedrustningen. Besvikelse över beslutet framfördes i ett uttalande av Europeiska unionens ordförande den 13 oktober. Även toppmötet i Tammerfors antog en resolution angående provstoppet. Vi har även i den politiska dialogen mellan EU och USA framhållit att Europeiska unionen stöder provstoppsavtalet.
När man bedömer betydelsen av det som hänt finns det skäl att föra fram att president fortfarande försäkrar göra sitt bästa för att USA skall så snart som möjligt ratificera avtalet. President Clinton har konstaterat att USA även i fortsättningen kommer att avstå från provsprängningar.
Provstoppets internationella trovärdighet är stark. Strävanden att förbjuda kärnvapenprover har en lång historia ända sedan 50-talet. Som ett resultat av svåra förhandlingar antog Förenta nationernas generalförsamling avtalet om fullständigt förbud mot kärnsprängningar eller CTBT-avtalet i september 1996. I dag har 155 stater undertecknat och 51 stater ratificerat avtalet. Av de 44 stater som äger kärnteknik, vars ratificering enligt artikel XIV i avtalet är ett villkor för att avtalet skall kunna träda i kraft, har totalt 26 ratificerat avtalet. Den kraftiga internationella reaktionen mot Indiens och Pakistans provsprängningar i fjol visade att kärnvapenprov - oavsett vem som utför dem - får ett klart internationellt fördömande.
Europeiska unionen godkände i juli 1999 en gemensam ståndpunkt vars syfte är att förstärka EU:s samarbete i internationella strävanden som är förknippade med CTBT:s ikraftträdande. På grundval av den gemensamma ståndpunkten deltog EU aktivt i den konferens i Wien den 6-8 oktober i år som hölls enligt artikel XIV i avtalet. För att befrämja avtalets ikraftträdande har EU dessutom fört bilaterala samtal med alla de länder som ännu inte undertecknat eller ratificerat avtalet, men vars ratificering är nödvändig för att avtalet skall träda i kraft. Man måste målmedvetet fortsätta med dessa ansträngningar för befrämjande av avtalets ikraftträdande. EU vädjar till alla länder och i synnerhet till dem, inklusive USA, vars ratificering är ett villkor för avtalets ikraftträdande, för att de så snart som möjligt skall ansluta sig till avtalet.
Europeiska unionen ser provstoppsavtalet som ett centralt instrument för ett internationellt säkerhetssystem som erbjuder ett globalt ramverk såväl för främjande av kärnvapenstoppet som kärnvapennedrustningen.I provstoppsavtalet stöds detta kärnvapenstoppssystem. Europeiska unionen förbereder sig för att på ett konstruktivt sätt delta i den granskningskonferens om provstoppsavtalet som skall hållas i april-maj år 2000.
Provstoppsavtalet är unikt till sin natur. Genom det skall alla kärnprov stoppas överallt, även de så kallade fredliga kärnsprängningar som var föremål för en livlig teoretisk diskussion på den tiden då provstoppsavtalet kom till på 60-talet. Att provstoppsavtalet följs skall övervakas med hjälp av ett heltäckande verifikationssystem där den centrala delen är ett kontrollsystem som består av 321 tekniska mätstationer. Verifikationssystemet innehåller också bestämmelser som möjliggör en kontroll på platsen då det finns anledning att misstänka avtalsbrott. Verifikationssystemet är effektivt och gör det möjligt att med stor tillförlitlighet övervaka att avtalet följs. Verifikationssystemet stöder för sin del upprätthållandet av förtroendefulla förhållanden mellan avtalets parter.
Bästa parlamentsledamöter! Europeiska unionen kommer att på ett aktivt sätt delta i det förberedande arbete som skall utföras i Wien för att inrätta ett organ för genomförande av avtalet och för att bygga upp verifikationssystemet. Unionen stöder CTBTO:s förberedelsekommissions ansträngningar för att i god tid och effektivt i enlighet med avtalet lägga upp verifikationssystemet.

Patten
Kommissionen delar också den besvikelse som just har framförts av rådets ordförande över att Förenta staternas senat vägrade ratificera provstoppsavtalet.
Avtalet är som ärade ledamöter känner till resultatet av decennier av hårt arbete, decennier av träget arbete för att stoppa spridningen av kärnkraftsvapen som startade med icke-spridningsavtalet i slutet av 1960-talet. Det utgör ett viktigt element för den internationella strategin att kontrollera, minska och slutligen undanröja risk för kärnvapenkonflikter. Dess ratificering av nuvarande kärnvapenmakter är avgörande för att våra ansträngningar att stoppa spridning av kärnvapen till andra länder.
Europeiska unionen har, som ordförandeskapet påpekat, varit och förblir helt förbunden att verka för dessa mål. Vi har arbetat hårt för att avtalet skall träda i kraft så tidigt som möjligt. Alla 15 medlemsstater utom en har redan ratificerat avtalet och arbete pågår i den 15:e staten för att slutföra processen där.
Jag vet att den amerikanska administrationen har samma mål som vi. President Clinton och hans folk arbetade hårt för att få kongressen att godkänna att avtalet ratificeras. De förstod lika bra som vi gör hur viktigt det är att vi båda banar väg för att få de 44 ratificeringar som krävs för att avtalet skall träda i kraft.
Det är därför desto mer beklagansvärt att senaten röstade emot en ratificering. Den verkar ha gjort detta av interna amerikanska skäl och lika mycket baserat på olika bedömningar av värdet av detta avtal för Förenta staternas och internationell säkerhet.
Jag anser - och detta återspeglas i det förslag som lagts fram för oss i dag - att de gjorde ett allvarligt misstag. Genom att vägra att godkänna avtalet ger detta ett stöd till just de stater som vi önskar få med på de åtaganden som avtalet innehåller och vilkas ratificering är ett villkor för att det skall träda i kraft.
Vilka meddelanden har sänts till Ryssland och Kina? Hur kan denna omröstning hjälpa till att övertala länder som Indien och Pakistan att ratificera avtalet? Denna beklagliga omröstning kan även uppmuntra andra länder i sina kärnvapensträvanden och göra att de går över tröskeln och testar sina egna kärnvapensystem.
Varje sådan provsprängning i denna fas kan omintetgöra allt arbete som lagts ner på detta avtal. De skulle undergräva det internationella stödet och förtroendet för multilaterala åtgärder för vapenkontroll. Mer allvarligt är att de kan sätta igång ömsesidiga försök i andra länder genom provsprängning eller genom förstärkning av egna kärnvapenprogram.
Senatens vägran att vilja ratificera avtalet är ett bakslag, men det är inte slutet. Vi måste nu mer än någonsin visa vårt åtagande för avtalet och fördubbla våra ansträngningar för att se till att det träder i kraft så snart som möjligt. Detta är viktigt för att bibehålla den internationella slagkraften för fortsatt vapenbegränsning och ett starkare globalt icke-spridningssystem.
Kommissionen har konsekvent stött en ambitiös EU-politik om icke-spridningsfrågor. Där det varit möjligt har vi kompletterat GUSP-initiativ på detta område med åtgärder i enlighet med gemenskapens befogenheter. Enligt Euratomfördraget till exempel har vi bidragit till utvecklingen och förstärkningen av ett effektivt kärnvapenskydd i Europa, inklusive Ryska federationen. Aktiviteter på detta område stöds via anslag inom ramen för programmen Phare och Tacis. Vi planerar för närvarande att utvidga dessa aktiviteter till andra områden, exempelvis skydd mot kemiska och biologiska massförstörelsevapen.
Den gemensamma strategin avseende Ryssland innehåller också särskilda bestämmelser om icke-spridning. I detta sammanhang undersöker vi omfattningen av samarbetet med Förenta staterna beträffande det utvidgade initiativet för minskad hotbild.
Anslutning till avtalet är också ett mycket viktigt element i vår politik mot Sydasien, som ordförandeskapet klargjorde. Efter kärnvapenproven av Indien och Pakistan har kommissionen arbetat med inrättandet av den internationella arbetsgruppen för att utveckla förtroende- och säkerhetsbyggande åtgärder och att få med dessa länder i konstruktiva diskussioner om regional icke-spridning och vapenkontroll.
Under åren har fantastiska framsteg gjorts på områdena internationell vapenkontroll, icke-spridning och nedrustning genom både bilaterala och multilatera insatser. På den multilaterala nivån kommer ratificeringen av avtalet och översynen av icke-spridningsavtalet nästa år att bli avgörande för att bekräfta tidigare åtaganden och för att bygga en plattform för nya framsteg.
För att uppnå detta behöver vi arbeta tillsammans med Förenta staterna och andra ledande partner. Förenta staternas ledande roll har varit väsentlig för att utveckla det globala icke-spridningsavtalet. Jag hoppas att vi kan uppmuntra våra amerikanska vänner att ta upp den rollen på nytt.
Vi måste göra allt vi kan för att övertyga kongressen om betydelsen av provstoppsavtalet för oss själva, för Förenta staterna och före de internationella icke-spridningsinsatserna. Jag kan försäkra er att kommissionen skall fortsätta att arbeta mot detta mål.
Jag tror också att alla ärade ledamöter har en speciell roll att spela i detta avseende. Jag vill hoppas att ni använder varje tillfälle att förklara och understryka för era kollegor i senaten varför de på nytt bör överväga sitt ställningstagande till avtalet och hur en förnyad förbindelse för internationell icke-spridning och vapenkontroll skulle främja amerikanska säkerhetsintressen liksom bredare internationell säkerhet och stabilitet.
I den underbara dagstidningen International Herald Tribune finns i dag en förkortad version av ett tal som hölls häromdagen till rådet för utrikesfrågor av presidentens nationella säkerhetsrådgivare Sandy Berger. Amerikanska motståndare till avtal som det vi debatterar i dag tog inte hänsyn till, påpekade han, det faktum att Förenta staterna redan har stoppat kärnvapenprov och att avtalet hjälpte till att stoppa den globala utvecklingen av kärnvapen då Amerika har en enorm strategisk fördel. Jag hoppas, för att låna en föga tilltalande lämplig fras, nedfallet från detta beklagliga politiska beslut kan begränsas. Jag vet att det är vad den amerikanska administrationen vill. Det är vad vi alla vill. Amerikanska senatorer och kongressledamöter bör ta sitt ansvar för sitt lands världsposition. Det sätter ett högt pris på tvåpartianda i utrikespolitik i allmänhet och i kärnkraftspolitik i synnerhet. Att inte kunna inse det dömer oss alla att leva i en mer osäker värld.

Morillon
Herr talman, herr rådsföreträdare, herr kommissionär! Ni har just framfört en mycket uttömmande påminnelse om vilken betydelse detta förbudsavtal har. Ett avtal som främst syftar till att stärka bestämmelserna i icke-spridningsavtalet - att upprätthålla kontrollen över utvecklingen av kärnvapen och begränsa spridningen av dessa vapen och den teknik som krävs för att ta fram dem.
Avtalet blev färdigt att undertecknas för tre år sedan - det nämnde ni - och det undertecknades redan första dagen av de fem kärnvapenmakter som är medlemmar av Förenta nationernas säkerhetsråd. Men för att träda i kraft måste det ratificeras av 44 stater, de nämns vid namn och bland dem återfinns de som har kärnvapen, kärnvapenmakterna, men också de s.k. tröskelstaterna, dvs. de som skulle kunna behärska en militär teknik eftersom de har civila reaktorer.
Den 13 oktober led detta avtal ett nederlag i den amerikanska senaten, som avslog det med 51 röster mot 48 och en nedlagd röst. Det betyder att marginalen var mycket liten, och att det därför vore bra - det kommer säkerligen att göra nytta - om vi skulle kunna få stats- och regeringscheferna att lyssna till parlamentet, eftersom de i Tammerfors beklagade den amerikanska senatens attityd, eftersom man menade att den utgör, jag citerar: "en olämplig signal till dem som lockas att förse sig med kärnvapen".
Bland de argument som har framförts i Förenta staterna, har vissa gått ut på att tiden inte är mogen för ett provstopp, när Nordkorea anstränger sig för att förse sig med egna vapen och Kina fortsätter att bygga ut sin arsenal. Andra har ifrågasatt de simulerade provernas tillförlitlighet och gör bedömningen att man inte bör förbjuda försöken, om man på lång sikt vill garantera att kärnvapnens avskräckningseffekt blir trovärdig. Ytterligare andra har ifrågasatt avtalets tillämpning, vilket man måste erkänna är svårt att kontrollera, när de 381 stationer som rådets företrädare talade om kommer att ha utnyttjats. Det är inte säkert att de inom den närmaste framtiden har tillräckliga medel för att upptäcka svaga kärnsprängningar, i en miljö som inte alltid gör det möjligt att särskilja dem från jordbävningar.
Men sådant har en väldigt liten betydelse i förhållande till de geopolitiska frågor vi måste ta itu med, och vi måste fortfarande genomföra effektiva kontroller av tillverkningen av massförstörelsevapen. Det gläder mig att kommissionär Patten nämnde att hotet inte endast kommer från kärnvapnen. Eftersom jag har ägnat mitt liv i vapnens tjänst, vet jag att styrkan i sig är neutral och att det är bruket av den som kan vara bra eller dålig. Kärnvapnens uppkomst har åtminstone den fördelen att politikerna har blivit medvetna om de risker som är förknippade med användningen av dem. Under det kalla krigets 40 år var det troligen terrorbalansen som bidrog till att det inte blev ett tredje världskrig. Avskräckningsstrategin kan således ha sina fördelar.
Om vi inte lyckas med att förbjuda spridningen av dessa vapen, löper vi risken att de hamnar i orätta händer. Då jag är medveten om den risken godkänner jag den resolution som går till omröstning i kammaren i morgon.

Barón Crespo
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Min grupp hade begärt att denna fråga skulle tas med i föredragningslistan. Låt mig framför allt välkomna det faktum att det råder praktiskt taget enhällighet mellan rådet, kommissionen och, hoppas jag, parlamentet om en så viktig fråga vid en tidpunkt då vi måste ta avgörande steg för att utforma en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Eftersom vi alltid är så självkritiska tycker jag att det är lämpligt att välkomna detta steg.
Därefter vill jag säga att jag tror att vi, snarare än att debattera detta mellan oss, måste vi rikta oss till den amerikanska senaten och speciellt till den republikanska majoriteten, för detta är inte en diskussion riktad mot USA, utan en debatt där vi konkret stöder president Clinton. Det vi kritiserar djupt är den republikanska majoritetens inställning i senaten vilken svarar mer mot det som förr var USA:s doktrin om dess förutbestämda roll, mycket mer än den om moralisk, förutom militär ledning, som de har just nu. Jag måste medge - med en viss erfarenhet av förbindelserna mellan Europaparlamentet och USA:s kongress - att vi har många vänner och samtalspartner i den amerikanska kongressen, men att vi aldrig har lyckats inleda någon positiv debatt med senator Helms, som inte ens tycks ha ett nordamerikanskt pass och som anser, inte bara i denna fråga utan i många andra, att det är han som skall stifta lagarna för världen. Tänk dessutom på den fördröjande inställningen från USA vad gäller finansieringen av FN.
Vi måste varna våra amerikanska vänner och partner för den risk som detta beslut innebär, eftersom detta uppmuntrar länder som Pakistan och Indien - med risk för ett totalt krig - att fortsätta med sina kärnvapenprov. Det förstör våra förbindelser med Ryssland och skapar en situation som uppmuntrar de länder som är på väg att skaffa sig kärnvapen att sätta i gång igen. Jag anser att det är en uppvisning av absolut ansvarslöshet. I unionen, där vi har ratificerat provstoppsavtalet, har vi politiska och moraliska argument för att rikta oss till våra amerikanska partner och påminna dem om att de har ett stort ansvar för att försöka stabilisera världen och att de har vårt stöd om det verkligen går att samarbeta med dem. Jag tycker att denna typ av ensidiga åtgärder som går emot historien, som innebär ett dramatiskt stopp under en mångårig process, som fortfarande måste drivas på, är motsatsen till vad vi måste göra.
Herr talman! Jag hoppas att våra kolleger i delegationen för förbindelserna med Förenta staterna erinrar våra amerikanska kolleger om detta så snart som möjligt.

Haarder
Herr talman! Jag vill gärna tacka kommissionär Chris Patten för ett tydligt och kraftfullt tal. Och jag vill också tacka Barón Crespo för att han betonade att det inte är Förenta staterna vi kritiserar i dag. Det är vissa konkreta politiker i den amerikanska senaten. Vi är vänligt sinnade till Förenta staterna. Vi beundrar landets insatser för friheten och freden i världen. Vi har stött Förenta staternas och Natos kärnvapenstrategi, inklusive försöken att undvika spridning av kärnvapen. Och det är därför vi i denna situation måste tala allvar med våra vänner i den amerikanska senaten. Det är fullständigt oansvarigt att använda ratifikationen av kärnvapenprovstoppet som slagträ i en inrikespolitisk strid mellan den republikanska kongressen och den demokratiske presidenten. Hur skall vi kunna påverka Ryssland, Kina, Indien och Pakistan till att ratificera när vår viktigaste allierade inte heller vill? Vi protesterade - jag tror att Morillon kan komma ihåg det - när Frankrike genomförde sina kärnvapenprovsprängningar i Stilla havet. Vi protesterade, eftersom det skadade försöken att undvika spridning. Nu måste vi kritisera majoriteten av ledamöterna i den amerikanska senaten. Vi kräver att frågan tas upp igen. Vi hoppas att det märks att kritiken i dag haglar ned över den amerikanska senaten. Det är välförtjänt. Jag hoppas att det leder fram till att frågan snabbt tas upp igen.

McKenna
Herr talman! Först vill jag å min grupps vägnar säga att vi är mycket besvikna över misslyckandet att i resolutionen innefatta ett upprop till alla europeiska medlemsstater och ansökande medlemsstater att ge sitt fulla stöd till den nya koalitionsresolution som nu behandlas av FN:s 55:e generalförsamling. Denna resolution, som förresten stöds av Europaparlamentet och av mitt eget land Irland, innehåller ett nytt sätt att tänka vad gäller effektiva åtgärder för att främja en kärnvapenfri värld.
Den amerikanska beslutet är beklagansvärt och sänder ut en mycket farlig signal till resten av världen i fråga om kärnvapennedrustning. Det nyligen inträffade fallet i Skottland där man återigen stödde Internationella domstolens dom att kärnvapen är olagliga är också intressant och den måste man ta hänsyn till.
Vi måste även se på Nato, där det behövs en översyn därför att enligt vad jag kan se har USA helt klart visat sitt förakt för hela frågan om kärnvapennedrustning på internationell nivå. Dessa är frågor som man måste ta hänsyn till.
Slutligen måste Europeiska unionen på nytt granska sin politik för stöd till Nato och VEU. Båda militära organisationerna har ett åtagande om kärnvapen, vapen som Internationella domstolen har ansett som olagliga. Vi stöder illegal vapenhandel och vi måste verkligen överväga detta.

Morgantini
Herr talman! När man röstade emot provstoppsavtalet begick den amerikanska senaten en oansvarig handling, samtidigt som man tog på sig ansvaret för att ställa världen inför risken av ett kärnvapenkrig. " Vi har begravt det" , förklarade pompöst den amerikanska senatorn Jesse James, berömd för sin fundamentalism, utan att inse - eller också insåg han mycket väl - att i och med att det avtalet undertecknades, så började hoppet om att vi aldrig mer skulle få uppleva det som amerikanerna åstadkom genom förintelserna i Hiroshima och Nagasaki få en konkret form. Trista framtidsutsikter för nästa sekel. I det land som vill framstå som en moralisk och militär ledare verkar de krafter dominera som i profitens och den militära och nukleära överlägsenhetens namn inte ens räds att utplåna sig själva. Men i själva verket borde vi kanske inte vara förvånade. Det är samma krafter som fortsätter att propagera för dödsstraff, som inte betalar avgifterna till FN, varigenom de bidrar till att ett organ som just tillkom för att skydda folkens rätt att vara befriade från krig förlorar sin legitimitet och sin förmåga att fungera.
Det är en dårskap som den amerikanska senaten har begått, en dårskap som, precis som kommissionär Patten sade, kanske inte ens begicks av strategiska skäl utan på grund av interna konflikter, vilket gör det hela ännu ynkligare och som framför allt, vilket redan har påpekats, kan förleda länder som redan är kärnvapenmakter att inte ratificera avtalet, och andra att förse sig med kärnvapen. Vi har sett att Ryssland inte har låtit sig avskräckas, utan man genomförde häromdagen prov med en interkontinental missil av typen Steel RS 18. Oroande är också det fenomen som den japanske ministern visat prov på. Kina, som har genomfört 45 kärnvapenprov, hade försäkrat att man ville skynda på ratificeringsprocessen. I dag verkar allt detta osäkert.
Detta parlament har upprepade gånger förklarat sig vara för ett avskaffande av alla kärnvapen. Vi måste anstränga oss så att de länder som ännu inte har ratificerat avtalet gör det så snart som möjligt. Låt mig bara nämna ett par: Kina, Ryssland, Indien och Israel, som fortfarande håller Mordekaivanour fängslad, samvetsfången. Vi måste också få ett slut på Nuclear Sharing, vilket nämns i artiklarna 1 och 2 i icke-spridningsavtalet: " Ingen stat som förfogar över kärnvapen får direkt eller indirekt föra in kärnvapen i andra länder" . Tvärtom har vi sett hur man till Natoländerna har fört mängder av kärnvapen och detta i strid med vad de människor önskade som valde att bo i områden som är fria från kärnvapen. Europeiska unionen är aktiv när det gäller att stärka kampen mot kärnvapenspridningen. Jag vill inte förlora hoppet om att man skulle kunna göra denna värld litet förnuftigare, och att den borde kunna upphöra med att framställa sådant som förstör den. Jag är övertygad om att fredsrörelsen mot kärnvapen som många deltog i under 70- och 80-talet, skulle kunna återuppta sin verksamhet i samarbete med oss och vårt parlament, så att vi äntligen till sist kan få leva i en kärnvapenfri värld.

Elles
Herr talman! Den föregående talaren nämnde senator Jesse James. Såvitt jag kan minnas var han en revolverman. Vi åsyftar i själva verket senator Jesse Helms som normalt skjuter från höften men inte med en revolver.
Jag skulle vilja föra fram tre frågor i denna debatt. För det första är vi alla överens om att understryka farorna med spridning av kärnvapen. Kommissionen gjorde rätt att i sitt meddelande understryka nödvändigheten av att USA intar en ledande roll när det gäller diskussioner med länder som Ryssland, Kina, Pakistan och Indien som väntar på ett ledande initiativ. De har den inte nu. Vi måste försöka att göra vad vi kan för att se till att senaten inser hur verkligheten ser ut. Därför gör vi rätt i dag när vi kraftfullt kritiserar det ställningstagande som USA:s senat tagit i fråga om provstoppsavtalet.
För det andra är det intressant att i den tidigare debatten vi hade om denna fråga om globalisering insåg vi, vare sig vi tyckte om det eller inte, att ekonomiska krafter är globala och ny teknik är global. Men fortfarande har vi här en amerikansk senat, en lagstiftande församling som vill motsätta sig den globala miljö som vi lever i. Kanske är det på grund av att de fruktar problem med att kunna kontrollera efterlevnad och att förbudet skulle tillåta länder som Nordkorea och Irak att utföra lågnivåtester eller kanske de fruktar att genom att permanent stoppa kärnvapenprov skulle USA kunna få sitt kärnvapenupplag och avskräckningsvapen försämrade.
Kommissionären säger att det finns en artikel i Herald Tribune av Sandy Berger, men var det verkligen svaret på frågan om varför republikanerna röstade mot avtalet denna gång? Det finns en annan artikel i Herald Tribune i dag på exakt samma sida där Crystal som är utgivare av Weekly Standard säger: " Republikaner kommer att argumentera att amerikansk säkerhet inte kan skyddas av internationella konventioner. I stället kommer de att be amerikanerna att möta denna ökande farliga värld utan illusioner. De skall argumentera att amerikansk dominans kan bibehållas under många decennier inte genom vapenkontrollavtal utan genom att öka Amerikas makt och därför dess förmåga att leda." Jag hävdar att vi liksom andra talare har sagt har absolut rätt att argumentera och måste argumentera med våra kongresskollegor, särskilt med dem i senaten. Som medlem av Delegationen för förbindelser med Förenta staterna kommer jag att göra exakt det så snart som möjligt.

Sakellariou
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Patten! Jag vill använda mig av samma ordalydelse som president Clinton gjorde när han karakteriserade senatens uppförande. Han kallade det ansvarslöst. Denna ansvarslöshet har inneburit ett svårt slag för alla internationella ansträngningar för icke-spridning, och det leder in den nukleära avrustningen i en svår kris. I detta ögonblick anser jag att det är desto viktigare att EU tar initiativet på detta område.
Jag välkomnar initiativet från president Jacques Chirac, förbundskansler Gerhard Schröder och premiärminister Tony Blair, som i ett öppet brev till den amerikanska allmänheten har uppmanat till en ratificering av avtalet om fullständigt förbud mot kärnsprängningar, " the Comprehensive Nuclear Test Ban Treat" (CTBT). Det räckte inte. Det känner vi alla till. Alltså måste vi göra mycket mer. Vi måste bli konkreta, och vi måste vidta åtgärder. Jag är litet besviken, herr rådsordförande, över att ni berättade för oss det som vi i alla fall läst i tidningarna. Jag gratulerar kommissionär Patten till de mycket konkreta steg som han här har skildrat. Herr kommissionär, jag vill uppmana er att sammanställa dessa steg i ett slags åtgärdslista och tillkännage dem för Europaparlamentet, så att vi kan agera, så vi kan ta initiativ eller lämna dem vidare till rådet.
Avslutningsvis, vill jag än en gång stödja det som Europaparlamentet beslutade den 18 november förra året; det stödde nämligen deklarationerna från de åtta staterna av den 9 juni 1998, the new agenda coalition, en snabb, slutgiltig och fullständig eliminering av kärnvapnen. De kräver detta, och Europaparlamentet bör förnya sitt stöd.
(Applåder)

MacCormick
Herr talman! Förra veckan i Greenock, på den västra kusten av denna union stod tre modiga kvinnor Angela Zetter, Ellen Moxley och Bodil Ulla Roder inför rätta anklagade för brottslig skadegörelse. De hade agerat för att hejda missilsystemet Trident på Clyde. Deras avsikt var att hindra vad de ansåg vara ett allvarligt brott enligt internationell lag. Domaren, sheriff Gimblett, rådde juryn att frikänna dem på grund av att åklagarsidan inte hade bevisat att de handlat i brottsligt uppsåt. Hennes domslut kan överklagas. Om han överklagar måste Skottlands kronjurist strida i vår högsta appellationsdomstol om lagligheten i en försvarspolitik som grundas på massförstörelsevapen.
Doktrinen om dubbeleffekt gäller inte vapen som i sin egentliga utformning är ämnade att användas för massförstörelse. Sheriff Gimbletts mod och rättsliga självständighet - Angela Zelters och hennes kamraters mod står i skarp kontrast till Förenta staternas retliga misslyckande att ratificera provstoppsavtalet.
Liksom de flesta av mina landsmän är jag mycket negativt inställd till att använda skotskt farvatten för Trident. Jag är stolt över att här företräda partiet, Skotska nationella partiet, som helt motsätter sig detta. Jag gläder mig över att hela den gröna EFA-gruppen är solidarisk med oss på denna punkt. Icke överraskande beklagar vi djupt senatens beslut.

Giannakou-Koutsikou
Herr talman! Beslutet nyligen i Förenta staternas senat att inte ratificera avtalet om ett fullständigt förbud mot kärnvapenprov utgör ett dåligt exempel för alla de människor runt om i världen som kämpar för varaktig fred och stabilitet.
I en tid av kritiska omständigheter och tillfälligheter i det internationella systemet leder detta beklagliga beslut från världens egentligen enda supermakt till att en viktig fråga dyker upp. Frågan om att på nytt bekräfta den civiliserade världens politiska vilja att effektivt kontrollera tillverkningen och spridningen av massförstörelsevapen. Det råder ingen tvekan om att de moderna demokratiska samhällena åtnjuter en tid av fred, säkerhet, tillväxt och välmående. Det är dock möjligt att nya former av politisk och social instabilitet kommer att hota sammanhållningen i våra liberala samhällen, till exempel som ett resultat av en global, organiserad terrorisms verksamhet. Den moderna terrorismen förnyar sig på alla plan och följer den tekniska utvecklingen, såväl när det gäller vapensystem som kommunikationshjälpmedel.
Tillgängliga fakta visar att det i framtiden kanske kommer att finnas metoder att åstadkomma massförstörelse som kan användas för att skada politiska mål runt om i världen. Ett sådant scenario, herr talman, får aldrig bli verklighet. Det kan bara garanteras genom ett organiserat och gemensamt genomförande av metoder för föregripande kontroll av utveckling, innehav och användning av kärnvapen och kemiska och biologiska massförstörelsevapen. Vi hyser inga illusioner om att en begränsning av kärnvapnen och ett förbud mot att utveckla kärnvapen med absolut säkerhet kommer att hindra vissa stater från att anskaffa dem i framtiden. Vi har sett vad som händer mellan Indien och Pakistan. Många gånger anses dispyter mellan krigförande grannländer eller till och med dispyter till följd av en rubbad geopolitisk balans, som av någon part uppfattas som ofördelaktig, vara skäl nog att ta till kärnvapen. Det är dock under alla omständigheter viktigt att det finns en tydlig och bindande formulering av den politiska viljan från de internationella aktörernas sida och från andra garanter för global fred och stabilitet att ge frågan om icke-spridning av kärnvapen en högsta och icke-förhandlingsbar prioritet.
Låt oss hoppas, herr talman, att beslutet i Förenta staternas senat är en tillfälligt snedsteg från det moraliska ansvar som världens supermakt har gentemot den globala allmänheten, som ett land som bör gå i täten för att på politisk väg minska kärnvapenfaran.

Wiersma
Herr talman! Parlamentet har alltid ställt sig bakom strävandet mot att minska innehavet av kärnvapen. Frankrikes president har det säkert i gott minne. Både när det gäller START-avtalen eller icke-spridningsavtalet, vilket lyckligtvis förlängdes för inte så länge sedan. Väldigt många stater avstår frivilligt från att skaffa kärnvapen. De stora kärnvapenmakterna har minskat sina kärnvapenarsenaler avsevärt men helt nöjda kan vi inte vara. START-processen kör fast, för många länder förbehåller sig rätten att kunna bli en kärnvapenmakt.
I vissa områden i världen leder det till ökade spänningar. För en tid sedan undertecknades ett omfattande förbud mot kärnvapenprov. Ett viktigt steg i rätt riktning. Det avtalet var och är ett uttryck för strävandena att på sikt förbjuda kärnvapen. USA var en av de drivande krafterna bakom förbudet och det är ytterst pinsamt att det just är USA, eller rättare sagt majoriteten i senaten, som nu inte vill ratificera avtalet.
Icke-spridningsavtalet innebär mer eller mindre ett accepterande av fem kärnvapenmakter. De stater som inte har några kärnvapen har accepterat det på villkor att kärnvapenstaterna gör allt för att minska sitt innehav av kärnvapen. Ett förbud mot kärnvapenprov var och är en mycket viktig del av detta. Det löftet är en viktig del av icke-spridningsprocessen och utgör till viss del den moraliska grunden för det hela.
Även av det skälet är den amerikanska senatens agerande så allvarligt. Icke-spridningsavtalets trovärdighet skadas. Senaten pekar på länder som Irak, vilka i framtiden skulle kunna utgöra ett kärnvapenhot. USA måste därför även i fortsättningen kunna förfoga över en up to date kärnvapenarsenal. Därför skulle det alltså behövas kärnvapenprov.
Även bortsett från det resonemangets politiska och militära relevans måste man konstatera att det är ett uttryck för en amerikansk provinsialism som inte ger något utrymme för ett omvänt internationellt handlande, där länder som Irak bekämpas med internationella förbud och tillhörande sanktioner. Det är en hållning som EU med kraft måste arbeta för, anser vi.

Stenzel
Herr talman! Den amerikanska senatens vägran att ratificera the Comprehensive Nuclear Test Ban Treaty, CTBT, är ett bakslag för avrustningen, som jag utomordentligt beklagar. Denna hållning från den amerikanska senatens sida står i motsatsställning till den slutgiltiga förklaringen från CTBT-konferensen, som ju, vilket ni nämnde, herr rådsordförande, sammanträdde i Wien den 6 - 8 oktober och underströk betydelsen av ett omfattande, kontrollerbart förbud mot kärnvapenprov och uppmanade alla stater att snabbt underteckna och ratificera detta avtal.
Att detta inte har skett i USA har inte så stor realpolitisk betydelse, ty av 155 stater har hittills enbart 51 ratificerat det, och av 44 nyckelstater har bara 41 undertecknat det. Men om detta fördrag hade trätt i kraft i USA skulle regionala atommakter satts under press att ansluta sig till fördraget. Så till exempel Indien och Pakistan, som håller på att bygga upp sin regionala terrorbalans, så till exempel Nordkorea, Iran, Irak eller Israel. Alla dessa länder är inte direkt oberäkneliga, men utbredningen av atomvapen har under hela tiden Non Proliferation Treaty (icke-spridningsavtalet) existerat tyvärr inte minskat, utan ökat. Och just misstanken hos tröskelstater eller regionala atommakter i tredje världen om att icke-spridningsavtalet i första hand tjänar till att säkra kärnvapenbeståndet hos stormakterna och diskriminera de små, kommer att växa igen på grund av misslyckandet med provstoppsavtalet i USA.
Att ett icke-kärnvapenland som Österrike har undertecknat och ratificerat provstoppsavtalet är visserligen lovvärt, men det kommer inte att få några direkta effekter på regionala kärnvapenmakter. Det vi vill och nu måste sträva efter i desto högre grad är att steg för steg närma oss det slutliga målet med nukleär avrustning. Hit hör provstopp liksom en fortsättning på Start-förfarandet och en kontrollerbar destruktion av klyvbart material.

Titley
Herr talman! Jag behöver inte gå igenom de frågor som mycket kortfattat har sammanfattats av framför allt Chris Patten - men jag vill på nytt understryka faran för att detta agerande av senaten kan ge fel signal till hökarna i den ryska duman som hittills inte har reagerat på initiativ om kärnvapennedrustning. Jag vill också nämna att effekten detta får på icke-spridningsavtalet som skall revideras nästa år, eftersom det bygger på premissen att nuvarande kärnvapenmakter arbetar mot en nedrustning. Den premissen måste nu ifrågasättas. Och allt detta, trots det faktum att provstoppsavtalet för alltid skulle fryst USA:s överlägsna ställning som kärnvapennation. Det är vad som är tråkigt med detta.
Detta handlar dock om en större fråga. Detta handlar i själva verket om USA:s inrikespolitik. Om vi exempelvis tittar historiskt på västvärldens politik mot före detta Jugoslavien ser vi effekten av att det blev ebb och flod i politiken i enlighet med ebb och flod i USA:s inrikespolitik.
Jag vill fråga kommissionär Patten, om han fortfarande lyssnar, om han håller med mig eller inte om att detta förstärker behovet av en effektiv europeisk utrikes- och säkerhetspolitik och europeisk försvarspolitik där vi skulle vara i stånd att vidta autonoma åtgärder - inte vara oberoende utan snarare för att skydda vår säkerhet, så att politiken inte hela tiden svänger hit och dit beroende på USA inrikespolitik och presidentval.

Theorin
Herr talman! " Land skall med lag byggas" - också internationellt. När det gäller kärnvapen finns det två centrala avtal, dels icke-spridningsavtalet, i vilket kärnvapenmakterna har förbundit sig att nedrusta sina kärnvapen mot att andra länder inte skaffar sig kärnvapen, dels provstoppsavtalet som är oerhört viktigt, eftersom proven är till för att utveckla kärnvapen.
Det är en väldigt farlig signal som USA:s senat har sänt ut till världssamfundet. Processen för kärnvapennedrustning som är så oerhört viktig kan därmed också stoppas upp. Låt mig säga att det inte bara är så att kärnvapen är farliga när de används, utan de är farliga i sin blotta existens.
Den fyrstjärniga generalen Lee Butler som var ansvarig för de amerikanska strategiska kärnvapenstyrkorna och som har haft tummen på avtryckaren i många år är helt övertygad om att bara existensen av kärnvapen, som kan utlösas inte bara genom politiska beslut utan också av tekniska misstag, är mycket allvarlig. Det är viktigt att Europeiska unionen klart säger ifrån till USA och kräver att man verkligen ratificerar detta avtal.

Sasi
. (FI) Herr talman! Jag är mycket nöjd med att debatten här i parlamentet är helt enig, och det är bra att kommissionen, parlamentet och rådet helt klart har betonat Europeiska unionens stöd för provstoppsavtalet. Det är också bra att våra medlemsstater på ett heltäckande sätt ratificerat detta avtal. Beklagligt är det att USA:s senat i den här frågan sänt ut en helt felaktig signal, och en felaktig signal i synnerhet till de länder som fortfarande skulle kunna känna frestelse till att utföra kärnvapenprov. Jag försäkrar att den här frågan från vår sida ständigt kommer att framhållas i den politiska dialogen mellan Europeiska unionen och Förenta staterna. Men som vi vet är det inte USA:s förvaltning som är ett problem i det här avseendet, utan vi och särskilt ni parlamentsledamöter måste rikta speciella ansträngningar mot den amerikanska senaten för att den skall ställa sig bakom detta avtal.

Patten
Herr talman, jag var intresserad av att under denna korta men viktiga debatt höra ärade ledamot MacCormicks åsikter Han och jag har känt varandra i 35 år, vilket kanske överraskar ärade ledamöter eftersom vi båda ser mycket yngre ut. Men jag tror att jag ärligt kan säga att våra respektive åsikter om kärnvapen inte har förändrats under tre och ett halvt decennium, vilket är bevis på konsekvens genom livet.
En punkt som är så mycket allvarligare. Jag uppfattar att de flesta talarna har framfört en viktig åtskillnad mellan Förenta staterna och Förenta staternas administration å ena sidan och Förenta staternas senat och i synnerhet dess republikanska parti å andra sidan, en synpunkt framförd av Baron, Haarder, Elles och andra talare. Det är viktigt att vi gör denna åtskillnad och att inse att det är på senaten och kongressens ledamöter som helhet som vi måste öka påtryckningarna. En sak som vi måste diskutera med dem och som avspeglades i den artikel från vilken ärade ledamot Elles citerade är att unilaterala avtal, såsom det i dag hävdas av några republikaner men inte alla för att vara rättvis mot senator Logan, är en politik för att använda irländsk historia om " ourselves alone" , skulle vara lika katastrofal för världen som den var efter första världskriget.
Jag tror vi måste arbeta mycket med övertalning. Den ärade och galante general Morillon nämnde att omröstningen i senaten hade förlorats med 51 mot 48. Det är faktiskt mer allvarligt än så, därför att det krävs en tredjedel av rösterna i senaten för att ratificera ett avtal och därför fattas fortfarande nästan 20 röster för att uppnå denna röstsiffra för ratificering. Jag kan i alla fall försäkra parlamentet att kommissionen önskar arbeta tillsammans med er ärade ledamöter för att försöka övertyga senatorerna att tänka över saken på nytt. Det ligger i vårt intresse, det ligger i deras intresse och det ligger i hela världens intresse.
(Applåder)

Titley
Herr talman! Jag ställde en direkt fråga till Patten. Jag undrar om han tänker ge mig ett svar?

Patten
Hänvisade den ärade ledamoten till frågan huruvida vi insåg att det amerikanska agerandet mycket starkt frågan underströk om att vi skall utveckla en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik? Jag instämmer helt med honom i denna sak. Men kanske kan jag gå ett steg ytterligare och säga att det som verkligen skulle skada Europeiska unionen skulle vara om vi efter att försäkrat vårt åtagande för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, efter att ha argumenterat för en europeisk säkerhets- och försvarsinitiativ, sedan skulle svika vår vältalighet genom vad vi verkligen åstadkom. För under dessa omständigheter skulle vi ha påverkat den amerikanska opinionen liksom vår egen på värsta möjliga sätt. Det skulle vara en typ av åtgärd som skulle främja verkliga enpartistämningar i Förenta staterna som både han och jag djupt skulle beklaga.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag har mottagit fem resolutionsförslag till detta uttalande, vilka är ingivna enligt arbetsordningens artikel 35.2.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen äger rum i morgon förmiddag.

Toppmötet EU-Ryssland i Helsingfors
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets uttalande om toppmötet EU-Ryssland i Helsingfors.
Herr Sasi ber ordförandeskapet meddela kammaren att han, på grund av oundvikliga åtaganden, måste gå härifrån kl. 18.00 i kväll.
Ni har ordet, herr Sasi.

Sasi
. (FI) Herr talman! Bästa Europaparlamentets ledamöter! Toppmötet mellan EU och Ryssland ägde rum i Ständerhuset i Helsingfors, en byggnad som även för Ryssland är historisk. Ständerhuset var den första byggnaden i kejsardömet Ryssland som uppfördes för folkrepresentation. I Ständerhuset sammanträdde på sin tid tre av det autonoma storfurstendömet Finlands fyra ständer.
På mötets dagordning fanns fyra huvudpunkter: för det första förhållandena mellan EU och Ryssland, inklusive den aktuella situationen såväl i EU som i Ryssland, för det andra den nordliga dimensionen, för det tredje samarbetet i kampen mot brottsligheten och för det fjärde aktuella internationella frågor där man koncentrerade sig på OSSE:s kommande toppmöte och på läget i västra Balkan. Toppmötets mest positiva resultat var Rysslands EU-strategi. Denna strategi speglar EU:s betydelse i vidare mening i Ryssland. Man håller som bäst på att analysera strategin.
Jag skall koncentrera mig på Rysslands inre situation, i synnerhet på situationen i Tjetjenien. Dessutom skall jag ta upp EU:s gemensamma utrikespolitik, kampen mot brottsligheten och den nordliga dimensionen.
Premiärminister Putin berättade att den ryska ekonomin växer inom de flesta områden. Enligt Putin har utrikeshandeln en positiv effekt på ekonomin. Skatteuppbörden har blivit effektivare och rubelkursen stabiliserats. Nästa års budget grundar sig på en tillväxt på 1,5 procent. I Ryssland håller det enligt Putin på att utvecklas en marknadsekonomi som grundas på rättsstatsprincipen. Problemet i den ekonomiska verksamheten är dock fortfarande barters alltför stora andel i handeln. Även banksystemet måste förbättras. Dessutom måste man omdefiniera budgetförhållandena mellan centrumet och regionerna, och den fortfarande synnerligen slutna ryska ekonomin måste öppnas.
Putin redogjorde länge för situationen i Tjetjenien. Trots spekulationer kommer man enligt Putin inte att proklamera undantagstillstånd i hela landet på grund av situationen i norra Kaukasien. Regeringen låter sig enligt honom inte provoceras och ett demokratiskt val kommer att hållas i sinom tid. Putin betonade också att regeringen kommer att fortsätta kampen mot terrorismen i Tjetjenien. Ryssland har skapat en säkerhetszon och kommer att ge mat åt de 100 000 människor som lämnat området. Allt som allt var Putins språkbruk härvidlag hårt.
Premiärminister Putin var självkritisk och medgav att den ryska regeringen gjort ett misstag när den inte åtagit sig att sörja för Rysslands muslimska befolkning på nästan 20 miljoner människor. Man har också försummat dialogen med de moderata muslimska ledarna. Detta har skapat utrymme för fundamentalism.
Den humanitära situationen i området försämras hela tiden. Det är bra att FN:s humanitära bedömningsexpedition kan resa till Ingusjien för att undersöka situationen.
Ryssland uppmanades av ordförandelandets företrädare premiärminister Paavo Lipponen och kommissionens ordförande Romano Prodi att vidta åtgärder för att avtrappa krisen. Båda betonade kraftigt att man måste finna en politisk lösning till konflikten. Med hjälp av militära handlingar kan man inte lösa ett politiskt problem och inte heller den desperata ekonomiska situationen i området. EU anser att lösningen kräver också en dialog med de tjetjenska ledarna. Unionen fördömer skarpt sådan oproportionerlig styrkeanvändning som skördar civila offer. Premiärminister Lipponen konstaterade också detta för pressen när han tidigare i dag besökte parlamentet.
Mina damer och herrar! Allt som allt fick vi intrycket att den ryska regeringen tyvärr inte verkar ha en tydlig plan för en hållbar politisk lösning av situationen i Tjetjenien.
Därefter hade man ett kort samtal om EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Premiärminister Paavo Lipponen och den höge representanten Javier Solana presenterade den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens utveckling för den ryska parten. Lipponen berättade att ordföranden håller på att förbereda en rapport om förmågan till krishantering och fredsbevarande åtgärder till Europeiska rådets möte i Helsingfors. Den höge representanten Solana kompletterade budskapet genom att konstatera att man i synnerhet kommer att titta på hur européerna skall kunna samarbeta för att genomföra Petersberg-uppdragen.
När det gäller kampen mot brottsligheten konstaterades att Europeiska rådets möte i Tammerfors var framgångsrikt. Det regionala samarbetet spelar en viktig roll i kampen mot gränsöverskridande brottslighet och Ryssland är en central samarbetspartner. Unionen håller på att utarbeta ett åtgärdsprogram mot brottslighet och det är meningen att detta skall behandlas på ett seminarium om organiserad brottslighet mellan EU och Ryssland som kommer att anordnas i Helsingfors. Det är meningen att åtgärdsprogrammet skall bli färdigt under första hälften av år 2000.
Även Putin underströk betydelsen av kampen mot brottsligheten. Som centrala områden nämnde han droger, penningtvätt, korruption och terrorism. Enligt Putin antog duman nyligen konventionen om utlämningen av brottslingar. Inom kort kommer man också att ratificera konventionen om penningtvätt. Putin framhöll vikten av att gå från ord till handling. Även när det gäller kampen mot brottsligheten behövs Tacis-stöd.
Ryssland skulle också vilja utöka samarbetet i frågor kring människohandel. Människohandel har bland annat bedrivits i norra Kaukasien. Röda korsets och andra hjälporganisationers medarbetare har kidnappats.
När det gäller narkotikahandeln är Centralasien enligt Putin ett speciellt problemområde, som i vid mening, inklusive Afghanistan och Iran, har passerat Latinamerika som det viktigaste centrumet för narkotikatillverkning. Extra problematiskt för Ryssland är att dess gränser mot Centralasien är öppna.
Avslutningsvis, några ord om unionens nordliga dimension vars målsättning är att öka välståndet, förstärka säkerheten samt att kämpa mot miljöförstöringen, de nukleära riskerna och den gränsöverskridande organiserade brottsligheten. Allt detta är också väsentligt i samarbetet mellan EU och Ryssland. Premiärminister Putin konstaterade att Ryssland vill aktivt delta i detta arbete. Det är viktigt även för Ryssland att regionen utvecklas på ett övergripande sätt.
(Applåder)

Patten
Sasi har på ett utmärkt sätt sammanfattat resultaten av förra veckans toppmöte med Europeiska unionen och Ryssland. Som parlamentet kunde förvänta sig dominerades toppmötet oundvikligen av direkta samtal om Tjetjenien med Europeiska unionen, som ordförandeskapet nämnde, insisterande på nedtrappning, återgång till politisk dialog, proportionalitet i användningen av våld för att ta itu med terrorism samt en lösning på den humanitära krisen.
Jag skulle vilka säga ett ord om det och sedan koncentrera mig kort på två andra frågor som dök upp som viktiga i våra diskussioner: genomförandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet, utvidgningen av Europeiska unionen och den nordiska dimensionen.
Först och främst delar kommissionen mycket alla medlemsstaternas djupa oro över den nuvarande situationen i Tjetjenien. En av de mest pressande åtgärderna, i synnerhet som vintern närmar sig, är att säkerställa den humanitära hjälpen för tiotusentals människor som fördrivits av konflikten. Kommissionen har i princip beslutat att ECHO kan göra 1,2 miljoner euro tillgängliga omedelbart för att avhjälpa situationen i Ingusjien och Dagestan. Ryssarna är i princip beredda att ta emot humanitär hjälp men det krävs ytterligare diskussioner med dem innan Europeiska unionens hjälp kan spridas.
Innan vi kan starta behöver vi ytterligare försäkringar från de ryska myndigheterna om säkerhetsarrangemangen för de internationella markbaserade hjälparbetarna. Alltför mycket har hänt nyligen för att vi skall kunna undvika denna viktiga fråga. Vi har även pressat dem att låta hjälporganisationer besöka området för att bedöma behoven på marken, och jag hoppas att detta uppdrag nu skall kunna genomföras under de närmaste dagarna.
För det andra välkomnade kommissionen i stora drag genomförandet av partnerskaps- och samarbetsavtalet. Men naturligtvis gick man på toppmötet inte in på närmare detaljer men det fanns en tydlig medvetenhet om vikten av ett strategiskt partnerskap mellan Europeiska unionen och Ryssland, oavsett nuvarande problem. I detta sammanhang utvecklas de ekonomiska samarbetsinitiativ som vi har inlett med Ryssland generellt bra. Exempelvis gör vi betydande framsteg med att garantera bättre skydd av immateriella rättigheter. Vi har inlett ett omfattande program som ger unga ryska chefer möjlighet till praktikperioder i företag i Europeiska unionen.
Samarbete mellan experter ökar på ett antal andra områden inklusive miljöområdet, problemlösning av millenniebuggen i Ryssland och effektivare energianvändning. Däremot utvecklas bilaterala handelsförbindelser och investeringar inte så bra som kommissionen skulle önska. Europeiska unionen skapar med rätta exportmöjligheter för ryska företag på EU-marknaderna för att hjälpa upp den ryska ekonomin. Men tyvärr finns det mindre framgång i den andra riktningen. Vi har oavbrutet bett de ryska myndigheterna att ta itu med de problem som hindrar Europeiska unionens företag att expandera på de ryska marknaderna. Dessa problem gäller krav på alltför mycket intyg och tester liksom särskilda problem som fortsatta avgifter för internationella flygbolag att flyga över Sibirien. Nedgången av EU-exporten till Ryssland sedan finanskrisen i augusti förra året understryker behovet av åtgärder på dessa områden. Minister Sasi framförde att några av de saker vi som krävdes för att förbättra villkoren för utländska direktinvesteringar.
För det tredje välkomnade premiärminister Putin Europeiska unionens utvidgning som en källa till politisk stabilitet i Europa. Ryssarna är förståeligt mycket intresserade av utvidgningsprocessen och EU är beredd att inleda en seriös dialog med dem inom ramen för ett partnerskaps- och samarbetsavtal. Kommissionen har dock alltid klargjort att det inte skulle vara lämpligt att inrätta en speciell mekanism eller någon form av trepartssamråd med ansökarländerna såsom Ryssland vid olika tillfällen begärt.
Som svar på rysk oro för den ekonomiska effekten av utvidgningen betonade ordförande Prodi fördelarna med lägre tullar och bättre tillgång till ansökarländernas marknader. Fördelarna kommer att bi ännu större om Ryssland kan anpassa sina tekniska normer och standarder mer till dem i Europeiska unionen och underlätta för landet att få tillgång till ökade handelsmöjligheter i den utvidgade inre marknaden. En grundläggande princip för kommissionen är att utvidgningen inte skall skapa nya skiljelinjer i Europa.
Vid toppmötet var premiärminister Putin mycket positiv till den nordiska dimensionen. Han sade att han inte bara ville ha gränsöverskridande zoner utan att stora områden av nordvästra Ryssland även skulle innefattas. Vi kom överens om att närmare förslag skall diskuteras på konferensen i Helsingfors i november.
Kaliningrad som en framtida enklav innanför Europeiska unionen utgör en speciell utmaning inom den nordiska dimensionen. Partnerländer till den nordiska dimensionen, inklusive ansökarländer till EU som gränsar till Kaliningrad, visar ökat intresse av samarbete på områden som denna unika situationen gett upphov till. Kommissionen stöder redan genom Tacis och andra av EU:s finansieringsinstrument det ekonomiska systemskiftet i Kaliningrad.
Detta var inte ett tillfälle då vi var av helt överens. Hur skulle det kunnat ske under omständigheterna? Men på det hela taget anser jag att det var ett värdefullt möte och jag hoppas verkligen att den ryska premiärministern skall fundera på allt som vi diskuterade, i synnerhet kanske på norra Kaukasus.

Oostlander
Herr talman! De stora projekt som vi ständigt jobbar med här i parlamentet, till exempel EU:s utvidgning och reformen av Europeiska unionens institutioner bevisar vilken vitalitet och vilka ambitioner som unionen har. Som tur är leder de här projekten absolut inte till en självupptagen union. Tvärtom, unionen tar med större eftertryck sitt ansvar med avseende på världen utanför.
Utarbetandet av en gemensam strategi med avseende på Ryska federationen är ett exempel på det. Att det gäller ett avtal om partnerskap och samarbete är fortfarande ett under för den generation som växt upp med det kalla kriget. Det är ett uttryck för självmedvetande i unionen. Genom att bygga upp den här sortens strategiska partnerskap ser unionen sig som en myndighet som kan ta ledningen för att förebygga och lösa allvarliga internationella frågor.
Den handling som rådet lagt fram är främst inriktad på uppbyggandet av Ryska federationen som en demokratisk rättsstat med en väl fungerande social marknadsekonomi. Det tillvägagångssättet liknar egentligen mycket den politik vi för vad avser ansökarländerna. Det är inte konstigt att det talas om den oumbärliga grund som måste sökas i delade värden. Av den anledningen är det egentligen ganska förvånande att det fortfarande är svårt att skicka ut erfarna företagsledare från EU:s medlemsstater till ansökarländerna och till Ryska federationen. Jag tror att kommissionen borde vara mycket rädd om dem som vill det.
Dessutom är det viktigt för oss att se till att Ryssland får möjlighet att upprätthålla de gamla handelsförbindelserna med ansökarländerna. Även det är naturligtvis en känslig punkt. Även ansökarländerna fruktar ibland att helt förlora marknader i Ryssland som de i vissa fall delvis redan har förlorat.
Den läxa vi lärt oss under dialogen om utvidgningen är att välfärd och säkerhet inte i första hand åstadkoms genom försök till införande av en marknadsekonomi utan genom att befästa en demokratisk rättsstat. Om inte den finns så är affärsmännen faktiskt inte så pigga på att göra investeringar. Vid det vidare införandet av marknadsekonomin måste vi alltså vara uppmärksamma på de grova fel som kan göras vid privatiseringen av företag. Även att till hälften upprätthålla den gamla situationen och lagstiftningen kan leda till dramatiskt missbruk, varvid några få blir rika och många blir fattiga och det allmännas intresse glöms bort som politiskt värde.
Det är alltså lämpligt med en nykter och kritisk hållning från den ledande eliten i Ryska federationen. Våra finansiella insatser får inte bidra till att korruptionen ökar. De skall just främja myndigheternas omutlighet och medborgares, arbetsgivares och anställdas ansvarsmedvetande. Marknaden förstörs av korruption. Ett gott partnerskap har också uppgifter gentemot tredje part. Ryska federationen har redan själv krävt det i fråga om f.d. Jugoslavien. Det finns olika åsikter om kvaliteten på Rysslands bidrag till lösningen av diverse konflikter. Ibland ses makt som ett hinder. Det är också egendomligt att utrikespolitik stimuleras av etniska preferenser.
Nu när det är så mycket oroligheter i Kaukasus kan Ryssland i sin tur vänta sig ett stort intresse från Europeiska unionens sida. Jag välkomnar verkligen att det här temat har fått en så central plats i samtalen. Nu när vi har två tydliga kontaktpunkter, Patten och Solana, kan unionen leda den internationella inblandningen i Kaukasus. Min kollega Wiersma har redan skrivit en behjärtansvärd artikel om det i nederländsk press.
Europeiska unionen bör nu försöka förmå Ryssland att använda andra medel för att få slut på de oroligheter som spritt sig från Tjetjenien till grannländerna. Låt oss därvid erkänna att makthavarna i Tjetjenien inte heller hör till den allra renaste sorten och inte står för en demokratisk rättsstat. Låt oss dock i alla fall som Europeiska unionen acceptera den ryska önskan om att garantera multipolariteten.

Schori
Herr talman! Toppmötet i Helsingfors ägde rum mot en mycket allvarlig bakgrund. Enligt uppgifter från Moskva förbereder nu Röda korset nya stödleveranser till nödställda i hela den ryska polarregionen inför vintern. Samtidigt talar Världsbanken och UNDP om en växande fattigdom, tilltagande utslagning och rekordstor ungdomsarbetslöshet i Ryssland.
Att social misär utgör en gynnsam grogrund för populister och extremister, etniska och religiösa motsättningar ser vi just nu med förfärande tydlighet i Tjetjenien och angränsande områden, där krigsherrar och kriminella klaner skor sig på civilbefolkningens bekostnad. Blodbadet i Tjetjenien tycks inte ha något slut. Närmare 200 000 oskyldiga har drivits på flykt, och Dagestan destabiliseras alltmer. Det kan vara så, att våra bästa avsikter med Ryssland kommer att få mycket svårigheter och hotas av en fortgående kris - our best laid schemes might go aglay.
Ingen inom EU förordar ett självständigt Tjetjenien. Vi kan inte acceptera terrordåd, men inte heller att denna kris får en militär lösning. Vi kräver att Ryssland inleder förhandlingar med Tjetjeniens folkvalde president utan orealistiska förhandsvillkor, och att den hjälp som också EU har utlovat verkligen når fram.
I går fick premiärminister Putin igenom i duman ett anslag på en miljard dollar för insatser i Tjetjenienkriget. Min fråga till rådet och kommissionen är: Kommer ni att se till att ingen internationell finansiering kommer att gå till att bidra till de ryska krigsinsatserna i Tjetjenien?

Väyrynen
Herr talman! När Warszawapakten och Sovjetunionen upplöstes utgick västländerna ifrån att man reservationslöst skulle stödja Ryska federationens territoriella enhetlighet. Uppenbarligen fick också de ryska ledarna något slags löfte om detta i det skedet då de medverkade till den fredliga upplösningen av Warszawapakten och Sovjetunionen. Detta har också varit västländernas gemensamma utgångspunkt i deras förhållningssätt till händelserna i Tjetjenien.
Den ryska ledningen befarar dock tydligen att man håller på att tappa några av sina områden där befolkningen huvudsakligen består av etniska och religiösa minoriteter. Det militära tillbakadragandet från Tjetjenien var ett precedensfall som upplevdes som farligt. Händelserna i Dagestan å sin sida gav anledning att anta att sjukan håller på att spridas. Den ryska ledningens oro över landets territoriella enhetlighet är utan tvivel motiverad. Den borde emellertid inse att landets självständighet inte kan tryggas med vapenmakt. Den enda realistiska möjligheten är att de minoritetsfolk som bor i Rysslands södra delar är nöjda med sina förhållanden och att de upplever att det fortfarande är fördelaktigt för dem att ingå i Ryska federationen.
Även vapenmakt behövs, men den skall bara användas för att hålla terrorismen i schack. Västländerna måste klart fördöma den överdimensionerade styrkeanvändningen i Tjetjenien - tydligare än vad som hände vid toppmötet i Helsingfors. Vi måste påverka den ryska regeringen för att den skall sträva efter att lösa landets interna problem både med politiska medel och genom att främja den ekonomiska och sociala utvecklingen. EU:s och även generellt sett västländernas trovärdighet och handlingsförmåga i den här frågan försvagas på grund av den krig som av humanitära skäl tyvärr nyligen fördes i Jugoslavien.

Hautala
Herr talman, herr kommissionsledamot! Minister Sasi bekräftade nyss den beklagliga uppfattningen att Europeiska unionen enbart betraktar händelserna i Tjetjenien som Rysslands interna angelägenhet. Ryssland bryter emellertid t.o.m. mot flera människorättskonventioner. Europarådets konventioner till exempel förbjuder kategoriskt staterna att mörda och bomba sina egna medborgare. OSSE:s avtal visar också klart att staterna har förbundit sig till att kränkningar av de mänskliga rättigheterna aldrig kan vara staternas interna angelägenheter. Dessutom förtrycker den ryska centralmakten den nationella minoriteten. Man kan t.o.m. misstänka att man där håller på att genomföra etniska rensningar när Ryssland försöker skapa Tjetjenienfria buffertzoner.
Vår grupps ståndpunkt är att det inte längre räcker med önskemål och kabinettssamtal, utan det ekonomiska biståndet till Ryssland borde begränsas till humanitärt bistånd och miljöbistånd. Kollegan Schori berättade alldeles nyss de senaste uppgifterna om hur Ryssland i själva verket förstärker sin militära budget. Vill Europeiska unionen till exempel genom avtalet om partnerskap och samarbete vara med om att utöka Rysslands militära utgifter som även fortsättningsvis skall användas till att tukta Tjetjenien?

Seppänen
Herr talman! Man måste kategoriskt fördöma de terrordåd som riktats mot det ryska folket och som skördat en stor mängd civila offer. Om, alltså om, dessa terrordåd är orsakade av Tjetjenien så är de ett felaktigt sätt att agera internationellt. Men samtidigt måste man också fördöma Rysslands åtgärder mot den tjetjenska civilbefolkningen och terrordåden mot civila i Tjetjenien.
Tyvärr har Europeiska unionen och Natoländerna i detta sammanhang gett ett exempel på sättet att agera - de har i kriget i Jugoslavien visat hur man löser konflikter. De löses i EU och i Nato med hjälp av våld, med precisionsbombningar och anfall mot självständiga länder i strid med det internationella samfundets beslut. Detta sätt att lösa problem är felaktigt. Vi borde ta fram sådana internationella medel, med vilka man på ett fredligt sätt kan lösa problem mellan länderna och trygga medborgarnas frihet och mänskliga rättigheter.

Kronberger
Herr talman, herr kommissionär! Det råder inget tvivel om att ett konstruktivt samarbete mellan å ena sidan Ryssland och de oberoende staterna i f.d. Sovjetunionen, och å andra sidan Europa, är en av de viktigaste förutsättningarna för fred under 2000-talet. Samarbetet hotas nu av kriget i Tjetjenien och andra regionala konflikter. Men jag tror att man varken får betrakta kriget i Tjetjenien som en rent regional konflikt eller en rent religiös stridshandling. Det vore att bagatellisera och underskatta situationen. Det handlar helt enkelt också om geostrategiska positioneringar när det gäller åtkomst till olje- och gasreserver i Kaukasus och runt Kaspiska havet. Där stöter europeiska, amerikanska, kinesiska, ryska och andra ekonomiska intressen samman. En liten gnista kan där leda till en explosion. Och från och med i dag existerar det en ny kris, nämligen i Armenien. För några timmar sedan mördades där ministerpresident Sarkisjan och parlamentets ordförande Demirtsjan.

Sasi
. (FI) Tyvärr är jag tvungen att gå till ett möte med parlamentets talman och därför vill jag nu konstatera, som kommissionsledamoten Patten i sitt utmärkta inlägg sade, att unionen inte accepterar terrorism, men vi accepterar inte heller i något fall oproportionerlig styrkeanvändning, det är under inga förhållanden acceptabelt. Vi vill att man genom dialog åstadkommer en lösning, och det förutsätter en dialog mellan de ryska och de tjetjenska ledarna. Vi kommer också att ytterligare intensifiera dialogen mellan Europeiska unionen och Ryssland. Vid dessa samtal kommer vi att uttrycka vår besvikelse över det ryska agerandet i Tjetjenien.
Som det i debatten kom fram är det klart att en fortsättning av krisen ökar trycket att frysa unionens samarbete med Ryssland. Om situationen inte förbättras är det allt svårare även för rådet att motstå sådana krav. Vi har också fäst uppmärksamhet på att de militära utgifternas relativa andel i den ryska budgeten ökat och även framställt en förfrågan, på vilket sätt Ryssland avser att finansiera dessa utgifter. Man har sagt att det tack vare ökade skatteintäkter och den ekonomiska tillväxten kan tänkas att det skulle finnas ett större finansieringsutrymme. Men som sagt var, ju längre kriget fortsätter, desto starkare blir den negativa attityden mot allt slags hjälp till Ryssland.

Lehne
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar kolleger! Förbindelserna med Ryska federationen är mycket viktiga. Det är vi alla ense om här i kammaren, och det har alltid sagts i samband med många beslut. Mot denna bakgrund ser jag naturligtvis positivt på att partnerskapsavtalet nu faktiskt genomförs konkret, att det finns regelbundna samråd, och att man diskuterar alla möjliga frågor, och rent av kommer fram till positiva resultat. Jag välkomnar också att rådets nye generalsekreterare, Solana, förklarade att han anser att politiken i fråga om Ryssland har högsta prioritet. Det är också säkert riktigt.
Det gällde det positiva. Nu till det negativa. Jag vill inte hemlighålla - jag har nu i några år även varit engagerad inom Rysslandspolitiken - att det ändå delvis är oerhört frustrerande. När det gäller Ryssland står alltid samma frågor på föredragningslistan, oavsett vilken instans det gäller, vare sig det nu handlar om bekämpning av brottsligheten, ekonomiska reformer, en förnuftig lagstiftning i Ryssland exempelvis i samband med bankväsendet eller skatterna, och ingenstans kan man märka att det sker några effektiva framsteg. Det är frustrerande.
På samma sätt är det uppenbart att ekonomiskt stöd som går till Ryssland fortfarande i avsevärd omfattning - jag vill bara nämna IMF, Internationella valutafonden - försvinner och hamnar i en bottenlös brunn. Det är verkligen beklagligt att vi inte kan uppnå några verkliga framsteg i denna fråga. Lika frustrerande är det som för ögonblicket sker i Tjetjenien och det som man ser på TV om det. Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna vill jag nu inte alls säga mer om, eftersom man redan under det senaste plenarsammanträdet sade en hel del om det. Det är skrämmande, och vi måste ta upp det och fördöma det. Men jag tror också att det man nu gör i Ryssland för att lösa problemen inte är någon lösning. Herr Putin kommer kanske att på kort sikt uppnå inrikespolitiska framgångar med det, men i slutändan kommer han inte att lösa problemet med minoriteterna i Ryssland eller problemet med en viss nödvändig avkolonialisering.
Det vore klokt av den ryska regeringen att titta på exempel som delvis finns inom det egna landet - jag vill bara nämna Tatarstan - och försöka finna andra politiska lösningar, i stället för att göra det man gör för ögonblicket, där skadorna i slutändan kommer att vara större än framgångarna. Man måste säga också detta, man måste vara ärlig gentemot sina partner, och även säga dem sanningen.

Krehl
Herr talman! Jag kan bara hålla med Lehne. Europeiska unionens samarbete med Ryska federationen har enorm betydelse, och toppmötet har också tagit upp viktiga frågor i samband med detta. Men jag kan ärligt talat verkligen inte dela den optimistiska skildring som Sasi just har lagt fram om förhållandet och vidareutvecklingen inom Ryska federationen!
(Applåder)
Om jag då också tittar på vad som står i toppmötets gemensamma förklaring om Tjetjenien, den viktigaste frågan för närvarande i samarbetet med Ryssland: Där står det att Europeiska unionen och Ryska federationen utbytte åsikter om läget i norra Kaukasus. Det kan väl verkligen inte vara allt!
Allt samarbete med Ryssland överskuggas nu av kriget i Tjetjenien. 180 000 flyktingar har redan kommit till Ingusijen och Dagestan. Hjälporganisationerna kan inte arbeta. Tusentals flyktingar får inte längre lämna landet, och den ryska regeringen är inte beredd att samtala.
Vi behöver en politisk lösning. Jag anser att Europeiska unionen bör lägga mer vikt vid samtalet. Det finns ett intresse av samarbete med Ryssland. Vi behöver naturligtvis Ryssland, exempelvis i Kosovo. Men Ryssland behöver också oss, de behöver Europeiska unionen. Jag tror att man borde överväga om man i förhandlingarna inte också borde säga: Om vi här inte kommer fram till någon politisk lösning i Tjetjenien måste vi överväga om vi faktiskt skall spärra krediterna, eller om vi skall inställa hjälpen - med undantag för den humanitära hjälpen - till Ryssland.
(Applåder)
När det första Tjetjenienkriget inträffade ratificerade vi inte partnerskapsavtalet. Nu talar vi vid ett toppmöte, som har fått väsentligt mycket större politisk genomslagskraft, endast om åsiktsutbyte. Det får Europeiska unionen inte tillåta i sina ansträngningar att lägga större vikt vid sin utrikespolitik!
(Applåder)

Schroedter
Herr talman! Jag är helt ense med Constanze Krehl, och jag tackar er för att ni äntligen är så modig och säger dessa saker så tydligt och klart.
I hela Europa innebar detta toppmöte en jättelik besvikelse, och då kan man verkligen inte tala runt det, som ordförandeskapet just gör. EU har ju helt enkelt misslyckats, man har inte använt de möjligheter som står till buds. Varför accepterar vi återigen ett krig mot den egna befolkningen? Varför övergår vi helt enkelt till agendan? Det är verkligen inte det som möten på högsta nivå är till för. De är inte till för att man skall utbyta artigheter, utan för att man skall nämna saker vid deras rätta namn. Jag måste säga att det finska ordförandeskapets rapport trotsar all beskrivning här med tanke på fakta. Sanningen är nämligen att byarna bombas, att flyktingarna inringas, och detta innebär uppenbara kränkningar av internationell rätt. Det är inte Rysslands interna angelägenhet, som man helt enkelt kan sopa under mattan!
Vi har avtalet om partnerskap och samarbete, vi har klausulerna om de mänskliga rättigheterna, och därför har vi möjlighet att hota med ekonomiska sanktioner och alltså insistera på att man inställer bombningarna. Utan detta kan den internationella hjälpen inte komma dit, det är väl klart, herr Patten! Därför förväntar jag mig att ordförandeskapet och kommissionen nu sätter sig ned och utvecklar en strategi inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, för att hota med dessa ekonomiska instrument och tvinga Ryssland att upphöra med detta krig!

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! Vid det här laget är det kristallklart att de flesta kollegorna i denna kammare delar min övertygelse om att tragedin i Tjetjenien kunde ha undvikits om Europeiska unionen hade visat ett kraftfullt ställningstagande mot det ryska angreppet. Vi har i stället under de senaste dagarna varit vittne till ett mycket beklagligt skådespel med den ryska utrikesministern i Madrid och den ryska premiärministern i Tammerfors.
Sasi nämnde den särskilda betydelse som platsen för mötet i Helsingfors har för det finska folket. Finland är nu ett självständigt land. Hur kan Europeiska unionen förneka det tjetjenska folket denna rätt? Kan vi längre godta Rysslands imperialistiska politik mot små nationer som Tjetjenien?
För några minuter sedan nämnde Patten Kaliningrad och jag kommer ihåg den historiska tillflykten för folket i Kaliningrad, tidigare Königsberg. Kan vi godta att bara dessa speciella länder är väl skyddade?

Posselt
Herr talman! När ryska kolonialtrupper under förra århundradet erövrade Tjetjenien, hade Finland länge varit ryskt. Det finska folket lyckades med stor tapperhet bana sig väg tillbaka till friheten, och därför hade jag av det finska ordförandeskapet väntat mig mer förståelse för det undertryckta tjetjenska folkets lidande! Jag måste helt klart säga att Europeiska unionens strategi gentemot Ryssland har misslyckats. Inte bara att staten och ekonomin befinner sig i en svårare kris än för några år sedan, inte enbart att den nuvarande ryska ledningen redan för ett brutalt andra kolonialkrig mot Tjetjenien, som handlar om oljeintressen, och som vi betalar. Det är dessutom så att det nu utvecklas en synnerligen blodig form av valkamp. Denna blodiga valkamp bidrar vi till genom toppmötet och med hjälp av pengar, som så att säga slösas bort i detta krig. Utan pengar från väst skulle ju Ryssland redan vid månadens slut tvingas inställa sina betalningar. Alltså är det vi som finansierar detta mördande av civilbefolkningen i Tjetjenien. Därför måste vi här också ta sats och göra klart för ryssarna att vi inte längre är beredda att göra detta.
Jag vill helt tydligt och klart uttala min åsikt att Europeiska unionen måste ändra sin politik här, att man entydigt måste arbeta för det tjetjenska folkets mänskliga rättigheter, vilket även stöds av organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE), vapenstilleståndsavtalet av 1996 och även Rysslands medlemskap i Europarådet, på samma sätt som vårt samarbetsavtal med Ryssland. Vi måste bara använda dessa instrument och får inte instämma med den nuvarande ryska ledningen. Man har i dag hela tiden citerat Putin, en man från underrättelsetjänsten, som profilerade sig under det senaste kriget i Tjetjenien. Han sade - nästan med rörelse - att han inte planerade att utropa undantagstillstånd. Varför planerar han inte det? Därför att hans popularitet har ökat sjufalt sedan kriget i Tjetjenien började. Varför skall han då avstå från att hålla val? Han för ju en valkamp med detta krig, och först när populariteten sjunker måste man åter tänka över sådana scenarier; därför måste vi snabbt göra en ändring och uttala vår klara mening!

Paasilinna
Herr talman! Det ser verkligen ut som att kriget i Tjetjenien också är en del av valkampanjen i Ryssland, även om det också finns många andra skäl till det. Rysslands agerande där ser ut att förvandlas till regelrätta förtryckaråtgärder mot civilbefolkningen, vilket en gång för alla skall fördömas, och detta leder till att vi inom kort måste upphöra med att ge bidrag till Ryssland. Att dessa bidrag upphör drabbar visserligen de allra fattigaste och dem som mest behöver hjälp, det bör man hålla i minnet.
Jag letar efter en utväg. Skulle man kunna tänka sig att anordna en konferens kring den kaukasiska frågan eftersom det pågår krigshandlingar där åtminstone på fem staters territorier, dvs. inte bara i Tjetjenien som kollegerna talat om? Armeniens exempel - mordet på premiärministern i dag för några timmar sedan - är åter ett beklagligt bevis på det. En annan möjlighet är att Ryssland flyttar sin tyngdpunkt från söder till nord där det finns mycket rikare naturtillgångar än i söder utan konflikter och risker. Detta skulle åter vara ett sätt att komma ifrån den där regionen. Är kommissionsledamoten beredd att ställa sig bakom en sådan här åtgärd förknippad med den nordliga dimensionen?

Volcic
Herr talman! Ryssarna bedriver nu i Kaukasus den politik som de själva så våldsamt kritiserade andra för i Kosovo. Premiärminister Putin fick dumans förtroende för sin budget för 2000 enbart för att han avsatte en extra miljard dollar till armén i Tjetjenien, vilket innebär vapen till Tjetjenien trots kommunisternas röster mot. Mindre än två månader efter omröstningen kommer Putin inte att störa det ryska parlamentet, som är emot honom, med förslag om en politisk lösning i stället för en militär lösning. Putin accepterar dessutom militärt bistånd, men han säger att det skall fördelas av ryssarna utan internationell kontroll. Det är ett absurt krav med tanke på alla tjuvar och fiender som finns. Putin bedriver krig enbart av valtaktiska skäl, och inte på grund av islamister eller av andra lika konstiga skäl. Han behöver dessutom dokument i vilka man uttrycker en förnuftig vilja till samarbete med väst, liknande dokumentet från den 22 oktober i Helsingfors. Vi vet att debatten för en vecka sedan var mycket hård, medan det dokument som blev resultatet, fullt av allmänna och till inte förpliktande fraser om samarbete, uppenbarligen inte återger andan i den debatten, vilket ryssarna tjänar på. Jag uppmanar också herrar ministrar att inte kalla de tjetjenska rebellerna för " terrorister" . Alltför många gånger har vi blivit tvungna att tänka om när terroristerna i slutändan har blivit soldater av nationella skäl.
Jag misstänker att de politiska kontakterna med Moskva kan återupptas först i januari, efter valet, om inte till och med i augusti.

Patten
Debatten har mest handlat om oro för norra Kaukasus. Men som Paasilinna påpekade, finns det skäl att oroa sig även för situationen i södra Kaukasus. Ärade ledamoten pekade på de alarmerande rapporterna om beskjutningen i det armeniska parlamentet i dag och det rapporterade mordet på premiärministern. Vi väntar på en bekräftelse på de tragiska nyheterna, men det verkar som nyheterna troligen är riktiga.
Jag mötte den armeniska utrikesministern nyligen för att diskutera hans farhågor om stabiliteten i södra Kaukasus och likaså att höra de farhågor han uttryckte om Tjetjenien och norra Kaukasus. Jag vill vid detta tillfälle framföra att kommissionen önskar upprepa sitt stöd för den armeniska regeringen i dess ansträngningar att finna en snabb och fredlig lösning på situationen i Kaukasus. Vad som hänt i dag är djupt oroande.
Denna debatt har inriktats på Tjetjenien som var ämnet för några mycket direkta samtal i Helsingfors, där några medlemsländer förståeligt hävdade att Europeiska unionen borde ha gjort mer än den redan har gjort. Jag tror att det kanske är ett oundvikligt resultat av en sådan debatt att det framkom inte helt klart vad det var som vi skulle ha gjort.
Jag vill på nytt ta upp några punkter som framfördes tidigare av ordförandeskapet.I kommunikén hänvisades, som ärade ledamoten påpekade, till det faktum att vi hade utbytt åsikter om situation i norra Kaukasus. Kommunikén innehåll inget mer än det av mycket goda skäl: vi kunde inte bekräfta i kommunikén att vi hade kommit överens om någonting beträffande norra Kaukasus.
Det som Europeiska unionen starkt hävdade var: först och främst att oavsett oron för tjetjensk terrorism - vilket är begripligt - finns det ett starkt läge för proportionalitet för att hantera det problemet; för det andra argumenterade vi kraftfullt för nedtrappning och politisk dialog. Problemet är att om man verkar undergräva och rasera alla moderata ledares auktoritet i Tjetjenien vem diskuterar man då med? Med vem för man då en politisk dialog? Det var en fråga som vi framförde mycket bestämt till premiärminister Putin, både under de officiella diskussionerna och under lunchen då Tjetjenien helt dominerade diskussionen.
Vi argumenterade starkt för att delegationen som skall bedöma hjälpbehovet skulle släppas in i Ingusjien så snart som möjligt. Jag talade i förra veckan med FN:s samordningsbyrå för humanitär hjälp. Jag samtalade förra veckan med Ogata vid UNHCR. Jag läste, liksom ärade ledamöter har gjort, rapporterna från Internationella röda korskommittén (ICRC) om den humanitära krisen som blir värre dag för dag i norra Kaukasus. ICRC påstod i förra veckan att över en tredjedel av befolkningen redan hade lämnat staden. Vi pressade därför ryssarna att inse att hjälporganisationerna måste få komma in i regionen snarast, så vi får ta reda på hur situationen är och hur vi på bästa sätt kan hjälpa till med det humanitära problemet.
Jag hoppas att den ärade ledamot som föreslog att vi kanske skulle avbryta all humanitär hjälp skall tänka över saken närmare. Jag har varit utvecklingsminister och tillhandahållit humanitär hjälp på nationell grund till länder som slitits itu av krig. Jag har aldrig ansett att man genom att avbryta hjälpverksamhet till dem som berörs av krig, som påverkas av politiska beslut som fattas av deras ledare, är ett särskilt bra sätt att lösa kriser på.
Låt mig bara tillägga ett ord om finansieringen av det militära fälttåget som enligt min bedömning - men inte en bedömning som stöds av den ryska premiärministern - säkerligen kommer att påverka den ryska ekonomins återhämtning under de senaste månaderna.
Några ledamöter föreslog att vi skulle avbryta den ekonomiska hjälpen till Ryska federationen då den hjälpen skulle kunna användas för att stödja det militära fälttåget. Jag vill påminna parlamentets ledamöter, som förmodligen känner mer till vissa detaljer i dessa frågor än till och med jag, att vi ger inte direkt ekonomisk hjälp till de ryska myndigheterna. Så fungerar inte Tacis. Vi är inte ett internationellt finansinstitut som ger ekonomisk hjälp för att återuppbygga - hoppas vi - den ryska ekonomin. Människor måste förstå att det som vi gör är inte att underhålla ryska militära fälttåg i Tjetjenien eller någon annanstans.
Men när ni börjar tala om att avbryta hjälpprogram till Ryssland måste ni vara beredda på konsekvenserna. En fråga som jag känner starkt för är de framgångsrika förhandlingarna om det multilaterala kärnkraftsmiljöprogrammet. Försöket att säkerställa att givarländer i väst kan tillhandahålla teknisk hjälp, ekonomisk hjälp för lagring och undanröjande av kärnavfall i nordvästra Ryssland, alla dessa förfärande, rostande kärnvapenbärande ubåtar och annat kärnavfall.
Det är mycket viktigt för oss alla att vi lyckas med ett sådant program. Jag hoppas vi kan gå vidare med samtal om program som detta, även medan vi samtalar bestämt och kraftfullt med ryssarna om tragedin i Tjetjenien i norra Kaukasus.
En sak som vi förklarade för ryska ämbetsmän och premiärministern var att vi argumenterade så starkt för dessa frågor inte som fiender utan som människor som vill skapa ett samarbete med Ryssland. Vi framförde bestämda åsikter därför att vi speglade allmänhetens synpunkter i Europeiska unionen: den sorts synpunkter som speglas i tal efter tal i denna kammare i dag.
Så vad som gjorts under denna debatt är att understryka det argument som vi framförde till Putin och övriga. Det är ett argument som jag hoppas de skall reflektera allvarligt över under kommande dagar och veckor.
Det måste bli en återgång till förhandling, hur svårt det än verkar för ryska ledare. Det måste bli en återgång till förhandlingsbordet annars fruktar jag att vi kommer att se katastrof efter katastrof. Under dessa omständigheter tror jag inte att någons opinionssiffror kommer att hålla särskilt länge.

Talmannen
Tack, kommissionär Patten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Programmet Kultur 2000
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0026/1999) från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och medier och idrott om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om att upprätta ett enhetligt instrument för finansiering och programplanering för kulturellt samarbete (Kultur 2000-programmet) [13328/2/1998 - C5-0023/1999 - 1998/0169(KOD)] (Föredragande: Graça Moura).

Graça Moura
Herr talman! Kultur 2000-programmet blir ett enhetligt instrument och ersätter programmen Ariane, Kalejdoskop och Rafael, vilka har tjänat den europeiska kulturen och vars framgång har fått ett enhälligt erkännande.
Tack vare de olika aktiviteter som har bedrivits inom respektive ramar har många europeiska medborgare, som annars inte hade haft den möjligheten, fått tillgång till en bred skala föremål och värden som det kulturella skapandet har gett. Som ett enhetligt instrument för finansiering och programplanering för kulturellt samarbete, formulerar Kultur 2000-programmet en rad mål som syftar till att bättre motsvara liknande behov, och på så sätt bli ett avgörande steg mot en europeisk kulturpolitik värd sitt namn, det vill säga, ett instrument som gör det möjligt att upprätthålla en regelbunden, interaktiv och fruktbar kontakt mellan de olika medlemsstaternas kulturer, så att variationen i de olika områdena och mångfalden i utövandet hela tiden blir ännu ett livgivande element i den europeiska identitetens mylla utan att pluralismen och den viktiga mångfalden i dessa kulturer försvinner.
Även om alla inblandade i olika delar av processen har haft dessa tankar i åtanke, har det visat sig att rådets och kommissionens utgångspunkter å ena sidan, och parlamentets å den andra, inte har varit helt samstämmiga. Men då det nu redan har kommit en god bit på vägen, är det lämpligt att öppet redovisa några av de viktigaste meningsskiljaktigheterna.
Dessa gäller då budgetfrågan, frågan om den beryktade överdrivna uppdelningen eller bortplottringen av åtgärderna på små anslag till många mottagare, vilket anses skulle kunna minska EU:s synlighet, och följaktligen frågan om att välja privilegierade budgetposter som skall stödja initiativ av större dimension och omfattning, för vilka har planerats ett deltagande av kulturarbetare och kulturverksamma och som måste inbegripa ett stort antal länder, vilket enligt vår mening, innebär en allvarlig risk för att vissa nätverk med kulturarbetare blir alltför stora, genom att de får en alltför stor del av anslagen och makten, och därigenom hotar den normala verksamheten i många av de övriga, och till och med existensen av dessa.
I överensstämmelse med Mouskouris betänkande som detta parlament lägligt har godkänt, innehåller den rekommendation jag har nöjet att skriva under fortfarande kraven på att stärka budgetanslagen, vilka ursprungligen var 167 miljoner euro, genom att öka dem till 250 miljoner. Det råder ingen tvekan om att såväl rådet som kommissionen förstår de stora behov som finns inom alla de sektorer som omfattas av programmet, inte heller om att det finns en stor vilja att finna tillfredsställande lösningar.
Om vi nu går över till andra aspekter av meningsskiljaktigheterna, vill jag säga att det är en regel byggd på erfarenhet att ju större antal länder som deltar, desto större risk är det för att de ursprungliga projekten urvattnas. I princip hör alla ursprungsprojekt till konkreta behov för medborgarna som helhet. Det tycks å andra sidan uppenbart att det finns stora klyftor, enligt många olika omständigheter i tid, sätt och plats, vad gäller möjligheten för medborgarna i olika europeiska länder att komma i åtnjutande av de kulturella värdena.
Denna aspekt tenderar att bli ännu mer komplex i ljuset av en utvidgning, vilken i stora delar är förberedd på just en nivå utifrån kulturella kontakter. Det är därför vi har förutsett möjligheten att stödja medelstora och även små projekt för att så många medborgare som möjligt i Europeiska unionen skall kunna få någon behållning av dem, så att de kan bli direkt berörda. Synligheten är inte värd mycket om det saknas en nära förbindelse med kulturlivet och dess förslag.
Därför var det bättre att ge efter och acceptera ett minimum på tre inblandade länder i samordningen av särskilda projekt och fem länder i de viktiga kulturella samarbetsavtalen, i sökandet efter en väg till större flexibilitet av rammekanismerna. Det fanns också ett mål att bidra till uppkomsten av nya synergier och nya impulser till kreativitet, utan att favorisera en inriktning av åtgärderna på ett enskilt område.
Det är mycket brådskande att vi går framåt. Ett oräkneligt antal kulturarbetare och kulturverksamma kommer att berövas alla slags medel för den ovärderliga verksamhet de bedriver, om detta ärende inte avslutas innan årets slut, så att programmet kan inledas redan i början av nästa år. De datum som är inplanerade för förlikning gör detta möjligt, då vi vet att denna förlikning kommer att ske parallellt med den för programmet Ungdom, även om de sker helt oberoende av varandra.
Vi vet alla att våra kulturer sammantaget hör ihop med vår identitet som européer i världen och att en långtgående verksamhet knuten till kulturlivet i all dess mångfald av uttryck är ett villkor sine qua non för att stärka en europeisk identitetskänsla. Utan att denna dimension är helt genomförd, kommer även den politiska unionen att stå på lerfötter. Bara kulturen kan vara en av dess starkaste grundstenar. Därför måste det till ett större deltagande från medborgarna och större möjligheter att delta. Det är med en förhoppning om att parlamentets åtgärder skall bidra på ett betydande sätt till det som jag avslutar detta anförande.

Pack
Herr talman, kära kolleger! Jag vill tacka kollegan Graça Moura så hjärtligt för att han har övertagit detta betänkande och här egentligen måste foga sig i att fortsätta med det som vi beslutade under förra mandatperioden och som var Nana Mouskouris arbete; jag kan hälsa er alla så hjärtligt från henne. Hon är mycket glad över att det äntligen fortsätter.
Den samhällsmodell som ligger till grund för Graça Mouras betänkande är en i grunden humanistisk modell. Där spelar kulturen en betydande roll, också för att göra det möjligt för våra medborgare med en ömsesidig respekt för de olika kulturerna liksom för de nationella och regionala traditionerna.
Detta nya program stakar ut Europeiska unionens ram för kulturpolitiken för de närmaste åren. En verklig kultur- och utbildningspolitik - det måste man ju tillfoga - är i dag mer nödvändig än någonsin, eftersom den utgör den egentliga grunden för den europeiska politiken. Men framför allt förlänar man den avlägsna byråkratiska europeiska politiken ett mänskligt ansikte, ställer medborgaren i centrum för agerandet och debatten, vilket också sker när det handlar om programmet Ungdom och utbildningsprogrammet Sokrates.
Europeiska unionen får inte bara vara en fråga om siffror, statistik osv.! Först ett verkligt deltagande från medborgarnas sida gör den till en levande helhet. När vi då ser att Europeiska unionen enbart har 167 miljoner euro över för kulturpolitiken, är detta naturligtvis ett skrattretande belopp. Vi vet som insiders naturligtvis att vi uträttar mer i fråga om kulturpolitik än det som görs på just detta område. Vi arbetar med kultur också inom regionalfonden. Men 167 miljoner euro är för litet! Till och med 250 miljoner euro var otillräckligt med tanke på den mängd arbete som väntar oss. Jag anser att kulturområdet, som vi måste synliggöra, skulle behöva ett mycket större anslag. Men det är samma sak överallt i hela Europeiska unionen. Alla talar högtidligt om att man måste ge Europa en själ. Det är ett underbart slagord. Alla gömmer sig bakom detta, men tyvärr ger man inte ut mycket pengar för det. Jag tror att det är samma sak i alla länder.
Detta kulturprogram kan i grund och botten bara utgöra en liten möjlighet till att förverkliga önskemålet om att grannarna äntligen skall bli verkligt medvetna om varandras kultur.
Betänkandet har ju i sin nuvarande form till stora delar ändrat kommissionens gamla förslag. Vi har i högre utsträckning tillmötesgått medborgarnas vilja och avstått från större evenemang. Jag vet att det också är den nya kommissionärens inställning. Jag hoppas att kvaliteten i de projekt som vi nu kommer att genomföra, och de ekonomiska anslag som vi inte har, kommer att jämna ut varandra.

Aparicio Sánchez
Herr talman! Vi har ett seriöst och noggrant betänkande framför oss. Vi vill gratulera er herr Graça Moura, från den socialdemokratiska gruppen, och jag uttrycker detta mycket innerligt.
Kultur 2000 är, av skäl som precis har förklarats, ett program av yttersta vikt. Rådets gemensamma inställning har hittills varit att inte godta vissa av kraven från detta parlament, och föredraganden vidhåller i denna andra behandling, på ett rimligt sätt, de hon anser vara nödvändiga.
Jag vill i första hand betona finansieringen. Det är obegripligt, eftersom det finns marginal i budgetplanen, att de medel vi anser är ett minimum minskas med en tredjedel.
Å andra sidan är vi överens med rådet om behovet av att åtgärderna i Kultur 2000 synliggörs för allmänheten, men det bästa sättet att uppnå det är genom små eller medelstora evenemang, de utspridda åtgärderna, de som ligger närmare medborgarna, och inte de stora evenemangen. Rådet blandar ihop offentlig uppmärksamhet med massmedial uppmärksamhet och ignorerar att den senare nästan alltid är kortvarig.
Rådet, eller rättare sagt, en liten del av rådet, bryr sig inte om andan i fördragen, och särskilt artikel 151. Det fruktar fortfarande uttryck som "europeisk politik", "europeiskt kulturellt område" etc. och föredrar att tala om samarbete.
Genom att lagstifta och verka på kultur- och utbildningsområdet formas på ett direkt sätt den europeiska själ som vi så många gånger har saknat. Ett system för kunskap, mänskliga känslor som bara konsten och språket kan framkalla, kulturen kort sagt, finns i det djupaste inre av det vi européer har gemensamt och som alltså är grunden för det europeiska medborgarskapet.
Jag hoppas att parlamentets fasthet, å ena sidan, och stödet till den nuvarande kommissionen, å andra sidan, liksom rådets slutliga förståelse leder till ett gemensamt agerande i denna riktning.

Sanders-ten Holte
Herr talman, kolleger, fru kommissionär! Jag vill gratulera herr Graça Moura till hans utmärkta arbete. Den liberala gruppen stöder verkligen de ändringsförslag han lagt fram. När det gäller budgetens storlek tycker även den liberala gruppen att rådets insats är otillräcklig. Jag vill gärna betona ett par saker.
För det första de kulturella nätverken. I rådets text står det bokstavligen att finansierade projekt skall fungera med hjälp av nätverk. Enligt den texten skulle kulturella nätverk endast kunna göra anspråk på ramprogrammet kultur för fristående projekt. De måste dock även få stöd för en del av sina fasta kostnader. Om det finns pengar för själva projektet, men inte för att hålla igång nätverkets kontor så får projektet ingen vägledning och går all erfarenhet förlorad.
En annan sak. Vikten av läsning och översättning är nu väl införlivad i programmet. Jag oroar mig emellertid för att pengarna inte skall fördelas på rätt sätt. Både publicitet, översättning och utbyte måste få lika mycket uppmärksamhet och inte konkurrera med varandra. Det är särskilt de litterära översättningarna, vilka spelar en viktig roll i att göra vårt kulturarv tillgängligt, som är i fara. Jag skall därför se till att de fortsätter att få en del av bidragen.
En sista punkt, herr talman! Jag var inte nöjd med budgetförfarandet. Kulturutskottets ledamöter vet bättre än budgetutskottet hur pengarna bör fördelas mellan kultur- och utbildningsinstitutioner. Låt budgetutskottet ställa upp ramarna och fackutskottet gå in på de innehållsmässiga prioriteterna och den finansiella tolkningen. Jag väntar med intresse på den diskussion som budgetföredraganden tillkännagivit om hur medlen i kapitel A 30 av budgeten för år 2001 skall anslås.

Vander Taelen
Herr talman! Jag skulle bara vilja säga några allmänna saker i samband med kultur. Teoretiskt är tydligen var och en överens om att kultur är viktigt men i praktiken är det ändå annorlunda i Europa. Europa verkar vara mer intresserat i agrikultur än i kultur. Skillnaden är bara fyra bokstäver, men när det gäller budgeten är skillnaden ändå väldigt stor.
För varje parlamentariker som är känslig för kultur är det alltid rörande att läsa rådets kärleksförklaringar när det handlar om kultur. Den hänförelsen ger dock snabbt vika för besvikelse när orden inte omsätts i handling. Särskilt inte när det gäller budgeten. Det finns nämligen inte något som Europeiska unionen ger ut så litet pengar för som kultur och på det lilla måste det sparas in också, även om alla alltid är överens om att kultur kanske är det enda sättet att få befolkningen att uppskatta Europa.
Därför skulle jag anse det mycket lättsinnigt om parlamentet inte följer föredragandens rekommendationer. Man kan nämligen inte fortsätta säga att det är synd att allt färre människor röstar i de europeiska valen, eller att det av varje enkät framgår att Europa verkar befinna sig allt längre bort från européerna och sedan börja skära i projekt, vars mål just är att föra Europa närmare befolkningen.
Vi anser verkligen att vi inte behöver finansiera storskaliga och dyra projekt utan småskaliga projekt som står nära européerna och dessutom socialekonomiskt kan ge ett väldigt bidrag till sysselsättningen.
Nu när vi talar om nästa sekels Europa, det nya, stora Europa, det utvidgade Europa, skulle det kanske vara nyttigt att äntligen föra en vågad kulturpolitik. Det får nämligen inte pratas om kultur när det talas om så kallade viktiga saker. Nu när allt verkar ha behandlats i ekonomiska ordalag är det kanske dags att vi visar litet mer intresse för det som är Europas vagga, nämligen kulturen.

Fraisse
Herr talman, kära kolleger! Jag skulle främst vilja betona hur viktigt betänkandet av Graa Moura är. Uppbyggnaden av det kulturella Europa visar sig nu vara lika nödvändigt som den politiska uppbyggnaden av ett hittills ekonomiskt och monetärt Europa. Vare sig det handlar om kulturpolitiska mål eller ett främjande av kulturella åtgärder, blir slutsatsen densamma: den anslagna budgeten till "Kultur 2000" är löjligt liten. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott kräver 250 miljoner euro, men man har endast beviljat 167,33 miljoner euro per år, är det acceptabelt? Gemenskapens utgifter för kultur uppgår till 0,003 procent. Är det verkligen tillbörligt att välkomna framsteg för en sådan budget?
Vid utfrågningen i september talade Reding själv om kulturpolitiken som en senkommen legitimering. Låt oss därmed gottgöra en för alla uppenbar eftersläpning med en väl avpassad budget. Föredraganden insisterar också på bandet mellan kulturen och medborgarskapet. För mig verkar det nödvändigt att vi når en bättre balans mellan de medel som anslås till viktiga kulturevenemang och de medel som går till riktade projekt. Utvecklingen av ett europeiskt medborgarskap förutsätter att enskilda människor är delaktiga, och inte endast institutionerna.
Tillåt mig att framföra en avslutande kommentar med hänsyn till den försiktiga budgeten. Vad skall man säga om ett Europa som - med rätta - stolt försvarar den kulturella mångfalden inför de framtida WTO-förhandlingarna, om vi inte har förmågan att konkret stödja det kulturella uttrycket? Jag vill inte att kulturbudgeten skall stå i omvänd proportion till våra ambitioner.

Angelilli
Herr talman! Det är mycket viktigt att vi äntligen lyckats få med tydliga hänvisningar till kulturen i fördraget. I denna känsliga fas för Europeiska unionen, medan vi förbereder utvidgningen österut, medan alla de ekonomiska och finansiella förändringar som är knutna till förverkligandet av den gemensamma valutan pågår, får vi inte glömma bort den kulturella dimensionen, den europeiska kulturens särart och mångfald, och se till att den verkligen utnyttjas och sprids. Kultur, dvs. historia, språk, traditioner, måste för de europeiska medborgarna förbli något som binder samman, något grundläggande och oavvisligt. Vi måste därför hälsa det nya programmet Kultur 2000 välkommet, samtidigt som vi emellertid understryker vissa faktorer, något som mina kolleger redan har gjort till viss del. Vi måste framför allt uppmuntra och stimulera de europeiska medborgarna, föreningarna och de små europeiska företagen inom kultursektorn till att i så stor utsträckning som möjligt utnyttja programmet och att undvika att koncentrera den redan magra budgeten på enbart ett par stora evenemang, till fördel för ett fåtal priviligierade nätverk som i slutändan, vilket erfarenheten visar, kommer att ha monopol på finansieringen. För det andra måste vi under alla omständigheter göra vissa ansträngningar för att öka avsättningarna till programmet.
Avslutningsvis, vill jag säga att Europa inte får glömma bort att investeringar i kultur inte enbart innebär att bevara ett stort och viktigt arv och vår europeiska identitet, utan också att skapa många nya arbetstillfällen. Och detta, herr talman, är något som jag tror att de europeiska medborgarna verkligen har behov av just nu.

Gutiérrez Cortines
Herr talman! Jag vill stödja Kultur 2000-programmet och gratulera föredraganden, Vasco Graça Moura, för att han har berikat texten med nya bidrag som å ena sidan är inriktade på att nå ett större deltagande från länderna och mottagarna, och å andra sidan, att trycka på behovet att bredda utlysningarna, liksom med sina rekommendationer som förespråkar att decentralisera aktiviteterna och de stora kulturella evenemangen.
Jag vill i linje med detta, förmedla min oro till kommissionen angående den kommande utvecklingen och genomförandet av programmen i alla sina grenar. Framgången för Kultur 2000 kommer i stor utsträckning att vara avhängigt av förmågan att sätta i gång nya arbetsmetoder och för att närma dessa erbjudanden om samarbete till medborgarnas Europa.
Det är nödvändigt att själva kommissionen och medlemsstaterna når mer effektiv kommunikation, utvidgar sina punkter för vägledning och information och samarbetar i arbetet med att orientera och vägleda de möjliga mottagarna. Utlysningarna måste spridas tillräckligt långt i förväg och de måste nå ut till alla Europas hörn, med tillräckligt med tid för att de ansökande kan finna partner och ansöka om tilläggsbidrag. Om vi strävar efter att kulturen skall utövas bland de breda lagren och att så många människor som möjligt skall kunna delta i den, är det nödvändigt att Europeiska unionen närmar sig dem och att utlysningarnas karakteristik publiceras i media med störst spridning.
Jag tycker också att det finns en enhällighet bland alla de som har talat och bland alla partier om att stödja de skapande konstnärerna på lägre nivå. Samtidigt vore det lämpligt att i urvalskriterierna gynna förslag från enskilda och grupper, eftersom det är nödvändigt att kompensera för tendensen att det är institutioner som blir huvudrollsinnehavare på kulturområdet.
Även om det är enklare att göra sig förstådd genom strukturer av byråer och institutioner, är ett av grundförslagen i programmet att bryta denna barriär och gynna samhällets gräsrotskultur, eftersom dess funktion inte är att skapa en officiell kultur.
Jag vill å andra sidan, fru Reding, stödja er helt och hållet vad gäller finansieringen: jag är medveten om att den vi måste trycka på är herr Prodi och kommissionärskollegiet, och jag vet att ni kommer att kämpa ihärdigt för att få till en förbättring.

Wyn
Herr talman! Jag vill beröra en aspekt av kulturell mångfald som behöver stöd: minoritetsspråk. Europa bör vara stolt över sin språkliga mångfald. Europeiska unionen har gjort mycket för att verka för sin kulturella rikedom och jag gratulerar kommissionär Reding för hennes arbete i detta hänseende.
Många i detta nya parlament kommer kanske inte ihåg att i maj 1998 frös man inne budgetposter för minoritetsspråk för att de inte hade någon rättslig grund. Skall kommissionen nu garantera att en rättslig grund för dessa projekt införs? Situation 1998 kan inte tillåtas uppstå igen. Mindre använda språk måste beviljas de anslag de förtjänar, annars kommer utmärkta innovativa projekt - drama, översättning av litteratur efter Arianeprojektets slut - språkundervisning och så vidare att drabbas.
Som walesisktalande har jag sett stor nytta med europeisk finansiering, men även hot mot många utmärkta projekt när det ekonomiska stödet dras in. Eftersom budgeten redan har varit fryst under 16 månader är det inte troligt att några projekt inom ramen för Kultur 2000-programmet skall startas förrän år 2001. Det är därför viktigt att kommissionen använder sina förberedande åtgärder för att säkerställa att nuvarande projekt inte drabbas. Språk är mer än bara ord. De är instrument med vilka Europas kulturer uttrycks och även hyllas.
Låt oss hoppas att kommissionär Redings ord blir verklighet och att varje språk respekteras och gynnas, oavsett det antal som människor som talar det.

Ortuondo Larrea
Herr talman! I tisdags fick vi här i kammaren besök av Pastrana, Colombias president, vilken vi alla applåderade för hans förslag till fredsplan.
I Europa har vi också politiska konflikter som kommer ur kulturella skillnader. Två av dessa har dessutom haft ett våldsamt uttryck: Nordirland och Baskien.
Jag vill här kräva ett stöd inte enbart till Colombia och andra länder utan också till de aktuella fredsprocesserna i dessa två områden, vilka hör till Europa.
Jag vädjar till rådet, kommissionen och detta parlament att mekanismerna i Kultur 2000-programmet, förutom andra som står till buds, används också för att stödja dessa fredsinitiativ.
Vi borde satsa på att evenemang som europeisk kulturhuvudstad eller europeisk kulturmånad kan äga rum i Nordirland eller i Baskien, eftersom vi inom den nya politiska ram som Europa är kan finna lösningar som kan vara giltiga för dessa två konflikter.
Vi behöver främja värden som tolerans och respekt för mångkulturen samt friheten för befolkningarna att demokratiskt bestämma sin framtid och driva på samlevnad, solidaritet, rättskänsla och fred.
Låt oss satsa på detta.

Reding
Herr talman! Jag skulle först vilja ge mina varmaste gratulationer till föredraganden för hans arbete, såväl som utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott för att det har gett sitt stöd till föredraganden. Jag vill tala om hur mycket kommissionen uppskattar det faktum att en av vår samtids stora poeter är föredragande för Kultur 2000-programmet. Även om det kanske bara är en detalj, vill jag gärna påpeka att en av Graa Mouras böcker kommer att översättas till svenska i år tack vare Ariane-programmet. Det är för att visa er att den europeiska kulturen färdas!
(Applåder) Föredraganden lägger fram ett mycket konstruktivt betänkande, som grundas på en grundlig analys av det kulturella samarbetets behov. Betänkandet visar väl, om det nu är nödvändigt, hur angeläget parlamentet är om detta program och Europas kulturer.
Kultur 2000-programmet är det första ramprogrammet på kulturens område. Det kommer att bidra till en uppvärdering av ett gemensamt kulturområde, med syftet att uppmuntra skapande, samarbete, utbyten; bevara och sprida kunskap om de europeiska folkens kulturarv och historia, och stimulera till kulturell blomstring. I era anföranden, och i våra korta möten i parlamentets korridorer, har ni insisterat på vad som är positivt och vad som kan förbättras i den löpande förvaltningen av detta program. Jag har noterat de problem som rör anslagsfördelningen, genomförandet av specifika program och behandlingen av olika språk. Men jag skulle främst vilja tacka er för att ni har arbetat så snabbt. Det ligger i medborgarnas intresse, för ni vet ju att förlikningsförfarandet mellan parlamentet och rådet måste inledas snart, om medborgarna skall kunna ta del av vårt program Kultur 2000 under år 2000.
Jag känner till parlamentets förväntningar, och jag vill klart och tydligt meddela att jag delar dem. Därför kan kommissionen godta de flesta av parlamentets ändringsförslag. Det gäller ändringsförslagen 1, 2, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 12 och 14. Jag skall inte nu återge förslagens innehåll, det vet ni bättre än jag. Jag vill bara nämna att ändringsförslag 4 om kommittén i princip godtas med en enkel hänvisning till det förvaltningsförfarande som rådet fattade beslut om den 28 juni 1999, ett beslut som fastställer de närmare bestämmelserna om kommissionens utövande av sina verkställande befogenheter. Tillåt mig också att framföra en anmärkning om ändringsförslag 12: det godtas samtidigt som vi behåller en viss flexibilitet, för att rådet och parlamentet skall kunna närma sig varandra på den här specifika punkten under förlikningsfasen.
Jag föreslår ett delvis godkännande av ändringsförslagen 7, 11 och 13. Ändringsförslag 7, som rör de integrerade åtgärderna i avtalen om gränsöverskridande kultursamarbete, innehåller två delar: den första rör kommitténs roll, och närmare bestämt att det finansierade projektets ansvariga personer skall vara skyldiga att lämna en utvärdering av de genomförda insatserna direkt till kommittén, eftersom den kontrollen är en sak för kommissionen, vilken också skall ta ansvar för förvaltningen av programmet; den andra delen avser tillägget av ett förtydligande: "kulturarvslaboratorium". Kommissionen kan inte acceptera denna mycket generella term, som skulle ge listan över möjliga förmånstagare enorma proportioner, på ett sätt som gör det svårt att förutse dess faktiska konsekvenser. Det betyder självklart inte att vi säger nej till ett bevarat kulturarv, tvärtom; de ändringsförslag vi har accepterat innehåller tydliga föreskrifter med det syftet.
När det gäller den del av ändringsförslag 7 som kommissionen har accepterat, har jag bara en synpunkt om terminologin. Det vore lämpligt att använda termerna "medlemsstater eller associerade stater", en mycket försiktig rättelse.
Ändringsförslag 11, om kontaktpunkternas informationsroll, kan godtas på villkoret att deras regionala insatser, som kan utgöra ett komplement till deras nationella roll, utförs med respekt för gällande bestämmelser i de olika medlemsstaterna, och att de inte medför en ökning av gemenskapens totala finansiella bidrag. Självklart kommer kommissionen att diskutera med medlemsstaterna om hur dessa stöd skall fördelas mellan nationell och regional nivå.
Kommissionen accepterar ändringsförslag 13, där man föreslår indikativa kriterier för en uppdelning av budgeten mellan större kulturella områden, och samtidigt att andelen till förmån för böcker och läsning skall höjas från 9 till 11 procent, eftersom det årliga beloppet kommer att minska avsevärt inom ramen för Ariane-programmet. Det kommer säkert att glädja föredraganden.
Jag har väl förstått alla era budgetkrav. Jag står helt och hållet på er sida, men det handlar också om Realpolitik, och ni vet mycket väl att budgetmyndigheten inte alltid delar våra uppfattningar. Jag ser mig alltså tvingad att stå fast vid min ursprungliga ståndpunkt om ändringsförslag 3, och kan därför inte godta det förslag som syftar till att utöka budgeten från 167 till 250 miljoner euro. De tre institutionerna har förpliktat sig att respektera budgetplanen, och endast budgetmyndigheterna, dvs. parlamentet och rådet, kan besluta om ändringar. Om en sådan ändring infördes skulle kommissionen självklart glädja sig åt det, men under nuvarande omständigheter anser jag mig tvingad att avslå det ändringsförslaget.
Herr föredraganden, mina damer och herrar ledamöter! Jag gläder mig åt att man i dag kan rösta om Kultur 2000. Det kommer att bli en ny startpunkt för våra folk, som förväntar sig att vi vid sidan av ekonomiska åtgärder satsar på människan, kulturen, rötterna och den mångfald som utgör Europas rikedom.
Det är i det perspektivet och med förhoppningen att vi snabbt kan gå i den riktning medborgarna önskar, som jag ber er att rösta för detta betänkande.

Talmannen
Tack, fru Reding.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 10.00.

Programmet Ungdom
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0038/1999) från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om att inrätta gemenskapens åtgärdsprogram " Ungdom" [13175/1/1999 - C5-0022/1999 - 1998/0197(COD)] (Föredragande: Lissy Gröner).

Gröner
. (DE) Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Den 28 augusti 1998 lade kommissionen fram ett förslag till beslut från Europaparlamentet och rådet om att införa gemenskapens åtgärdsprogram Ungdom för tidsperioden 2000 - 2004, vilket vidarebefordrades till utskottet för kultur, utbildning, ungdomsfrågor och media. De existerande ungdomsprogrammen Ungdom för Europa III och Europeisk volontärstjänst sammanfattades i kommissionens förslag, och målen koncentrerades. Vårt utskott har arbetat mycket snabbt och effektivt och godkände enhälligt de Coenes betänkande den 28 oktober 1998 med 61 ändringar. Kammaren antog detta betänkande den 5 november i den första behandlingen.
Vi ville skapa jämvikt mellan Europeiska volontärstjänst och Ungdom för Europa. De av parlamentet föreslagna ändringarna skall närma programmet till ungdomen och därmed också närma ungdomen till Europeiska unionen. Våra prioriteringar är och har varit att öka budgetanslagen för programmet - kommissionen hade föreslagit 600 miljoner euro, vi sade 800 miljoner - för att göra det möjligt att vända sig till dubbelt så många ungdomar. Vi ville med våra ändringar verka för en förenkling av strukturerna, förbättrade kommunikationer med målgruppen, en öppen utformning av genomförandeförfarandet, ökat deltagande av missgynnade grupper och en bredare spridning av informationen om programmet för att möjliggöra bättre tillgång till det, och slutligen en justering av deltagarnas åldersgränser så de blir mer flexibla, för att man till slut vid kommittéförfarandet skall komma fram till ett horisontellt förslag till lösning.
Det föreslagna programmet blockerades därpå sju månader i rådet, tills man under det tyska ordförandeskapet den 28 juni med en gemensam ståndpunkt ändå kom fram till ett resultat som baserade sig på ett femårigt programförslag med 350 miljoner euro. Det motsvarar en utgift om mindre än 0,20 euro per medborgare och år för ungdomsutbytet och rör sig därmed inom ett promilleområde av den totala budgeten. Ett europeiskt område utan ungdomar kan jag inte föreställa mig, och inte heller något program som låter stora delar av ungdomarna stå utanför. PPE ser därför med tillfredsställelse att den gemensamma ståndpunkten i några ändringsförslag närmar sig våra synpunkter. Vi har i programmet kunnat säkerställa respekt för de mänskliga rättigheterna, och även bekämpa rasism och främlingsfientlighet. Vi har gjort det möjligt att man ser till att undanröja diskriminering för att befrämja lika möjligheter för flickor och pojkar, det finns en användarvänlig och ungdomsorienterad inriktning i genomförandet i samarbete med kommissionen. Vi har uppnått en garanti för att europeiska volontärstjänst inte skall ersätta något potentiellt eller existerande förvärvsarbete.
Om jag nu, med enhälligt stöd från utskottet, tar upp ytterligare 13 ändringsförslag, så rör dessa i första hand återigen anslagen, löptiden och uppmaningen till medlemsstaterna att undanröja hinder för utnyttjande av programmet. I allra första hand måste social trygghet och tillgång till läkarvård garanteras för ungdomen, det skulle kunna regleras på samma sätt som för studentutbytet. Vidare handlar det om att införa en struktur för att samla in information om ungdomen och bygga upp en webbplats på Internet, "Ungdom i Europa" och "Ungdom för Europa " för att interaktivt nå nya skikt av unga européer.
Alla som är delaktiga i förfarandet måste inse betydelsen av detta program, som skall starta i början av nästa år och vända sig direkt till de unga medborgarna. Programmen Sokrates och Leonardo har visat att ett sjuårsprogram kan vara effektivare än ett program som löper bara ett par år. Därför rekommenderar jag att man här föreslår en löptid om sju år och fastslår en ekonomisk ram för genomförandet av detta program om 980 miljoner euro. Efter halva den sjuåriga löptiden föreslår jag en midterm review samt en bedömning och ny utvärdering av programmet Ungdom. En förutsättning för att programmet skall lyckas är att man använder sig av en informationsmetod som inte bara vänder sig till de invigda. Vi måste lyckas med att se till att ungdomarna blir entusiastiska inför Europa och att de med vår hjälp exempelvis kompenserar sin hembygds perifera läge samt de sociala eller ekonomiska problemen, och får aptit på Europa. Åldergränserna skall då inte hanteras så strängt. Europas krydda och rikedom ligger i dess mångfald.
Jag vädjar än en gång till medlemsländerna att samtycka till social trygghet och läkarvård. Vi respekterar subsidiaritetsprincipen, men medlemsländernas ansvar måste göra sig gällande också på detta område. Nu handlar det om att högtidstalen från toppmötet skall följas av handling. De informella kontakterna med ordförandeskapet och kommissionen låter oss här hoppas på enighet, ty ungdomen och dess organisationer förväntar sig inte ett byråkratiskt utan ett pragmatiskt agerande och samspel mellan institutionerna. Som valt parlament har vi ett ansvar.
Som föredragande kommer jag att göra allt som ligger inom möjligheternas gräns för att finna en acceptabel kompromiss, och jag uppmanar rådet att närma sig oss, framför allt när det gäller budgeten. Europas framtid börjar med ungdomen av i dag! Det måste vara budskapet den 1 januari, när det nya programmet förhoppningsvis kan träda i kraft.
(Applåder)

Zissener
Herr talman! Till att börja med vill jag tacka föredraganden för hennes arbete. Som en påminnelse vill jag än en gång helt kortfattat beskriva riktlinjerna för det nya åtgärdsprogrammet på ungdomsområdet för tidsperioden 2000 - 2007. Åtgärdsprogrammet skall bidra till att förverkliga ett europeiskt utbildningsområde, som främjar ett livslångt lärande och möjliggör ett oinskränkt utövande av de medborgerliga rättigheterna. Genom detta åtgärdsprogram skall de hittillsvarande olika programmen på ungdomsområdet sammanfogas och koncentreras, som föredraganden just har sagt.
Även om det nya åtgärdsprogrammet sammanfogar och koncentrerar de hittillsvarande olika programmen på ungdomsområdet, kommer inte något enskilt program att gynnas. Parlamentet har gentemot kommissionen ju redan sett till att förhållandet mellan de enskilda programmen är balanserat, varigenom man garanterar en bättre fördelning av anslagen. Därigenom har det nya åtgärdsprogrammet blivit något mer översiktligt och också mer medborgarvänligt än de olika, alltför vitt spridda ungdomsprogrammen.
Ytterligare en fördel för medborgarna är den starka decentraliseringen av programmet Ungdom, som därigenom även möjliggör för ungdomar att delta i programmet på sin hemort. Denna punkt anser jag är mycket viktig, ty den ger också de ungdomar tillfälle att komma i kontakt med Europa som inte har fått med sig något intresse hemifrån för detta. Ju tidigare ungdomar kommer tillsammans med andra europeiska nationaliteter, desto tidigare kommer de att aktivt ta del av Europas integration.
Åtgärdsprogrammet Ungdom främjar dessutom i ett vidare perspektiv integrationen i Europa genom att det inkluderar kandidatländerna i öst, Cypern, Malta och Turkiet. Därigenom har ungdomarna möjlighet att lära känna inte bara den kulturella mångfalden i de stater som redan är medlemmar i Europeiska gemenskapen, utan även i de länder som fortfarande befinner sig vid gränserna till denna gemenskap, av vilka ändå redan stora befolkningsgrupper bor i olika medlemsländer. Denna omständighet har återigen en positiv effekt på kampen för respekt för de mänskliga rättigheterna och mot rasism, överdriven nationalism och antisemitism. Därigenom ger ungdomarna ett aktivt bidrag till uppbyggnaden och integrationen i Europa.
Genom att medverka i program med deltagare från olika medlemsstater upptäcker ungdomarna den europeiska verkligheten i dess sociala och kulturella mångfald, och öppnar sig för nya miljöer, vilket ger ett enormt incitament till att lära sig ett främmande språk. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media kräver för en programlängd om sju år en total ekonomisk ram om 980 miljoner euro. Rådet är dock inte berett att ens godkänna hälften av det belopp som vi krävt. Jag tror att jag här inte återigen behöver upprepa att detta belopp ju fördelas på sju år, vilket betyder ett årligt belopp om 140 miljoner euro. Som Gröner redan mycket riktigt sagt investeras dessa pengar inte i vad som helst, utan i Europas framtid, och denna framtid ligger hos Europas ungdomar!
Utbildningen av den europeiska ungdomen är inte ett område där det bör sparas. Det är därför viktigt att parlamentet med stor majoritet röstar för programmet, för att vi med starkt stöd skall kunna gå in i förhandlingar med rådet.
(Applåder)

Taylor
Herr talman! Programmet Ungdom har varit ett av de mest framgångsrika programmen för att få människor av olika nationaliteter att arbeta tillsammans och lära av varandra. Om jag tar Skottland som jag företräder som ett exempel har man genomfört hundratals ungdomsprogram som tusentals skottar haft nytta av. I Fort William på Skottlands högland exempelvis skapade en ungdomsgrupp som var intresserad av utomhusprojekt ett längdskidåkningsprogram tillsammans med slovakiska motparter. I Dundee har ett projekt för utbyte av tankar och erfarenheter genomförts med ett spanskt projekt om aktuella problem hos ungdomar. I västra Lothian har ett gatuarbeteprojekt startats tillsammans med en partnergrupp från München. Senaste i går var faktiskt en grupp från projektet i Lothian här och lyssnade på debatten i denna kammare.
För att avsluta min lista på exempel: ett samarbete mellan Larkhall i Lanarkshire och ett franskt program där ungdomar har bidragit till att bygga en cykelväg i södra Skottland. Från ungdomsarbete till terrängskidåkning, från cykelvägar till gatuarbete, projekten är lika olika som deltagarna. Om detta endast är ett litet antal exempel på vad ungdomsprogrammen har gett som resultat i Skottland, då kan ni tänka er vilken effekt programmet Ungdom har gett i hela EU och vad den kan uppnå i framtiden.
Finansiering av programmet Ungdom är inte bara viktig, den är av yttersta vikt. Unga människor som jag själv är dagens och framtidens européer. Vi är den första generationen som kan relatera till en europeisk identitet liksom till vår egen nationella. Om just dessa institutioner som vi är medlemmar i skall ha betydelse i dag liksom i morgon är finansieringen av ungdomsprogrammen absolut nödvändig. Jag uppmuntrar ledamöterna att återvända till sina valkretsar och tala till organisatörer, deltagare och mottagare av detta arbete, arbetet som för fram grundidéerna om det europeiska idealsamhället till lokala samhällen: idealsamhället där människor av olika nationaliteter arbetar tillsammans för det gemensamma bästa.
Stöd detta betänkande och stöd ungdomars arbete i Europa.

Sanders-ten Holte
Herr talman! Jag vill också gärna gratulera fru Gröner till hennes utmärkta och framför allt kortfattade arbete. Med gränsöverskridande ungdomsutbyte tänker jag särskilt på unga människor som får lära känna varandras kultur och samtidigt bidra till uppbyggnaden av Europa. På det sättet blir ungdomar mer medvetna om skillnaderna i sin omgivning och det kan växa fram ett ömsesidigt förtroende, varigenom rädslan för allt som är annorlunda minskar. Då ökar toleransen och viljan till samarbete och solidaritet. Kort sagt, demokratin förstärks och det är det som Europa behöver. För det behövs pengar, mycket pengar till och med, med tanke på hur viktigt programmet är. Den liberala gruppen anser emellertid att även det här programmet måste stanna innanför den ekonomiska ramen.
För det andra vill jag betona betydelsen av en bra kommunikation med ungdomen. Det främsta kommunikationsmedlet är naturligtvis Internet. En webbplats "Ungdom för Europa" är därför också ett absolut must. Då kan ungdomar läsa om diverse europeiska och nationella åtgärder inom området skola, utbildning, sport, media och underhållning. För att bara nämna något. Möjligheterna finns. Använd dem då också! Ungdomar blir på det sättet välinformerade och det på ett för dem mycket lockande sätt, surfande på den digitala motorvägen. Jag förväntar mig en webbplats som är utmanande, innovativ och mycket tillgänglig.
Slutligen måste det här programmet komma snabbt. Gröner har mycket riktigt inte lagt fram så många ändringsförslag för att snabbt kunna komma fram till en överenskommelse med rådet. En stor majoritet av den liberala gruppen kommer därför också att med full övertygelse stödja henne på alla punkter.

Angelilli
Herr talman! Europeiska unionen får inte bara förstärkas genom euron. Våra ungdomar måste känna sig delaktiga, utan några gränser, med en öppnare och friare mentalitet. De måste med andra ord tillägna sig anpassningsförmåga och flexibilitet när det gäller kulturella utbyten, utbildning och yrkeserfarenheter som är faktorer som i allt högre grad kommer att efterfrågas av samhället under det kommande millenniet.
"Ungdom" är ett program som kan uppnå de målen. Framför allt kan det göra det möjligt för de ungdomar som har de sämsta förutsättningarna att få erfarenheter från andra länder, vilket kan bli avgörande för om de skall lyckas komma in på arbetsmarknaden. Det är därför av avgörande betydelse att vi kan garantera, vilket också föredraganden underströk, största möjliga spridning av programmet och att vi undviker att gemenskapsprogram som detta fortsätter att vara ett privilegium för de få på grund av bristande information.
Jag instämmer helt i kritiken av rådet som inte vill öka budgeten till de belopp som krävs just för att tillgången till programmet skall bli rättvis. Det är dessutom otroligt att man inte kan garantera dem som deltar att deras rättigheter skyddas fullt ut, såväl vad gäller det sociala skyddet som läkarvård. Låt mig avslutningsvis säga att i ett samhälle som orienterar sig mot telematiska nät och Internet och som investerar allt mer inom detta område för att kommunicera, informera och tillhandahålla tjänster, så är det närmast löjeväckande att rådet inte har tagit upp de ändringsförslag som avser skapandet av en hemsida som helt ägnas åt ungdomen.

Scallon
Herr talman,! Jag vill tacka fru Gröner för hennes utmärkta betänkande.
Beträffande en analys av de faktorer som har främjat eller hindrat social integrering av ungdomar, anser jag det viktigt att man även innefattar en analys av familjens roll eller avsaknad av familj för en ung människas utveckling. I Europarådets rapport om samstämmig och integrerad familjepolitik konstateras: " Familjen spelar en central roll vad gäller social anpassning därför att den överför de värden, normer, seder och uppträdande som gäller för den socialgrupp till vilken deras barn hör. Förmodligen kan avsaknad av familjestruktur också påverka barnets förmåga att anpassa sig till samhället."
Oavsett om ett barn uppfostras inom eller utan en familj skall båda förhållanden djupt påverka det barnets sociala utveckling. Därför anser jag att en hänvisning till familjens roll skall ingå i Europeiska gemenskapens ungdomsprogram, som skall analysera faktorer som har främjat eller hindrat ungdomars integrering i samhället.

Cashman
Herr talman! Jag skulle vilja påminna denna kammare om att i Agenda 2000 prioriterar vi kraftigt ungdomars utbildning och undervisning men denna prioritering speglas inte i budgetanslagen till programmet Ungdom. Ändå handlar detta program om investeringar i vår framtid, investeringar i ungdomar som skall bli morgondagens européer, såsom vi hört i dag. Genom dessa åtgärdsprogram skall vi förändra ungdomars liv och ge hopp och valmöjligheter där det förut inte fanns några.
I min region, västra delen av Midlands i England, har tusentals ungdomar haft nytta av programmen. Jag vill att fler får ta del, inte färre.
Till sist är det ganska passande att jag efter Scallon säger följande: låt oss komma ihåg i denna kammare att dessa ungdomar skall bli den generation som slutligen gör denna kontinent fri från rasism, könsdiskriminering, intolerans mot homosexuella, främlingsfientlighet och annan diskriminering som drar skam över oss alla!
Det är vår skyldighet att stödja detta betänkande och att stödja ungdomsprogrammen. Och jag skulle vilja påpeka för fru Scallon att ordet " familj" politiskt har använts mer för att utestänga än för att innesluta människor. Jag gratulerar föredraganden.
(Applåder)

Kauppi
Herr talman, fru kommissionsledamot! Angelilli kommenterade att vi bara talar om euron trots att det finns även gott om andra viktiga frågor. Jag vill tala om för honom att uppkomsten av euron är även för oss ungdomar en mycket viktig fråga.
Gemenskapens åtgärdsprogram Ungdom är ett av Europeiska unionens viktigaste program som riktats till medborgarna. Programmet Ungdom har både till sin funktion och till sitt publicitetsvärde varit en succé. Även om det är parlamentet som beslutar om programmets ramar och huvudlinjer är det viktigt att komma ihåg att ett framgångsrikt genomförande av programmen kan bara ske på den nationella nivån. Vid genomförandet av programmet Ungdom måste man också ge medlemsstaternas kontor tillräckligt med spelrum och det stöd de behöver.
Programmet Ungdom är trots sin framgång varken färdigt eller komplett. Programmets ansökningsförfarande måste ytterligare förtydligas och det måste göras mera användarvänligt, vilket här redan även tidigare konstaterats. Problemen med ungdomsprogrammen beror ofta på att man genom olika delprogram försöker uppnå en så stor målgrupp som möjligt. På detta sätt försöker man göra det möjligt att så många ungdomar som möjligt kan dra nytta av programmen. Erfarenheten har dock visat att en för heterogen målgrupp ökar den administration som skall utvärdera ansökningarna, och det kan till och med försvåra vissa specialgruppers möjligheter att utnyttja programmen.
Evalueringen av ungdomsprogrammen måste klart utvecklas. Nationella aktörers idéer måste i högre grad än tidigare tas till vara när man genomför programmen. När programmen utvärderas måste man också fästa uppmärksamhet på programmens ekonomiska effektivitet. Till exempel ett gruppträffsdelprogram är betydligt billigare än europeisk volontärtjänst, och gruppträffarna gagnar också ett större antal ungdomar.
Programmet Ungdom har utökats med idrott som en ny dimension. Detta är ett betydelsefullt framsteg. Innan programmet skall genomföras måste det emellertid vara klart på vilken typ av idrottsverksamhet finansiering från ungdomsprogrammen kan användas. Anslagen måste riktas framför allt till att betona idrottens utbildningsmässiga dimension. Programmets anslag förbrukas annars lätt till rena idrottsevenemang om gränser inte dras.

Fatuzzo
Herr talman, fru kommissionär! Jag valdes in i Europaparlamentet som ledare för det italienska pensionärspartiet. För en timme sedan sade någon i min grupp: "Fatuzzo, har du fått ett slag i huvudet, du som tillhör pensionärspartiet och vill föra ungdomens talan?" Ja, faktiskt, för ett par dagar sedan råkade jag ut för en mindre olyckshändelse, men det är inte därför jag vill tala om programmet för de unga. Jag talar därför att jag vill att man skall veta att det italienska pensionärspartiet och pensionärerna i Italien - och jag tror även de äldre i Europa som helhet - tycker att detta program för ungdomen är bra, de är för att ungdomar lär känna varandra, lär sig språk, reser till Irland, Italien, Portugal, Finland. Programmet är mycket viktigt därför att det för Europa närmare de unga. Jag har emellertid roat mig med att byta ut ordet " ungdom" mot " de äldre" i det program som vi diskuterar och jag såg att här växte det fram ett underbart och viktigt projekt, för det är sant som Taylor sade, att detta är den första generationen som får en europeisk identitet och, som Gröner sade, att Europas framtid börjar med ungdomen. Men tänker ni någon gång på de gamla som har byggt upp Europa? Jag tar avstamp i debatten om programmet för de unga för att säga följande: " Konstruera, låt oss tillsammans konstruera ett program för kulturellt utbyte mellan äldre!" Kanske spenderar vi inte en miljard under sju år, med tanke på de gamlas höga ålder, utan sju miljarder på ett år. Det är inte mycket, men det skulle verkligen vara något positivt.

Gröner
Herr talman! Jag vill helt kort påpeka att det har arbetats på den engelska texten. Beträffande ändringsförslag 12 har en del av det förslag som Scallon har dragit tillbaka återfunnits i den tyska versionen. Där sades att vid undersökning av aktiviteterna skulle andliga organisationer tas med. Det innebär en viss risk för att vi genast får med ungdomssekter i programmet. I utskottet har denna del av ändringen dragits tillbaka. Jag ber om att man granskar språkversionerna; den engelska texten skall utgöra grunden.

Reding
Herr talman! Av hela mitt hjärta vill jag gratulera föredraganden Gröner för de insatser hon gjort och den energi som hon lagt ned på att föra detta projekt framåt. Jag vill också tacka ledamöterna i utskottet, ty det var ju deras förtjänst att vi i dag kan rösta om ett projekt som ju mycket snabbt skall stå till förfogande för ungdomen. Det var nödvändigt att göra det snabbt, och det klarade man av. Hjärtligt tack från kommissionens sida!
Jag vill också framhålla det finländska ordförandeskapets mycket positiva attityd, som också har gjort sitt bästa för att få arbetet att fortskrida. Det samarbete som har upprättats mellan institutionerna i syfte att driva på förhandlingen är enligt min mening verkligen exemplariskt.
Eftersom man har tagit upp frågan om information inom ramen för programmet Ungdom, vill jag på denna punkt meddela att Eurodesk-nätet, som är en kombination av Internetsajter och råd till ungdomar, finns tillgänglig i alla länder och på alla unionens språk. Det är ett första steg mot det som parlamentet efterfrågar, och som kuriosa kan jag tala om att detta program har utvecklats utifrån ett skotskt projekt. Det betyder att kommissionen tar till sig det som fungerar väl ute i regionerna.
Jag skulle också vilja säga att kommissionen är öppen för slutsatserna från parlamentets arbete. Jag kan således återta nästan samtliga ändringsförslag. De 13 ändringsförslag som har ingivits av Gröner kommer att godtas helt eller delvis vid andra behandlingen.
Att vissa delar av ändringsförslagen avslås har främst institutionella orsaker. Det gäller exempelvis den interinstitutionella förklaringen om hur stora belopp som bedöms vara nödvändiga, del 3 i ändringsförslag 9. Det kan också vara så att en del av ett ändringsförslag avser själva genomförandet, jag tänker då på del 2 i ändringsförslag 12.
När det gäller finanserna har jag mycket väl förstått vad ni alla har sagt och jag är överens med er. Som ni vet föreslog kommissionen i sitt ursprungliga förslag ett totalanslag på 600 miljoner euro för en period på fem år, enligt prioriteringarna i Agenda 2000. Eftersom jag instämmer i ert förslag att förlänga perioden från fem till sju år, måste vi självklart se över beloppet i enlighet därmed.
I likhet med föredraganden anser jag att vi måste förlänga perioden från fem till sju år, för att de program som rör utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor skall bli samstämmiga. Något som jag för övrigt just bekräftade. Jag anser också att vi bör hitta en lösning på de hinder som fortfarande kvarstår mot ungdomars rörlighet, givetvis med respekt för staternas befogenheter. Därför kan vi godta ändringsförslagen 2, 3 och 6. Dessutom bidrar vissa ändringsförslag med bra förtydliganden av rådets gemensamma ståndpunkt, och vi räknar med att godta dem. Det gäller ändringsförslagen 1, 4, 5, 9 del 2, 10, 11, 12 del 1, såväl som ändringsförslag 13 som har ingivits av Gröner och Scallon.
Det säger sig självt att artikel 7 om programkommittén måste anpassas till det nya beslutet om kommittéförfarandet. I princip kan vi alltså acceptera ändringsförslagen 7 och 8, givetvis under förutsättning att de formuleras på ett lämpligt sätt.
För att följa upp detta betänkande, räknar jag med att föreslå kommissionen ett ändrat förslag på grundval av de ändringsförslag vi kan godta. Detta ändrade förslag kommer att presenteras i kollegiet före rådets möte den 23 november, för att underlätta ungdomsministrarnas beslut.
Mina damer och herrar ledamöter! Ni vet mycket väl att vi fortfarande har en mindre strid att utkämpa, men jag har ännu tilltro till målen och de viktiga frågorna i programmet Ungdom, och jag tvivlar inte på att rådet och medlemsstaterna i princip kommer att acceptera dessa mål i sin helhet.
Jag har noterat, jag måste säga med glädje, den entusiasm som har uttryckts här; den entusiasm som unga och mindre unga ledamöter har visat i sitt engagemang för att kontinentens unga människor i framtiden skall kunna bygga upp någonting utifrån det som är bra - i ännu större utsträckning än tidigare, för alla har också varit överens om att programmet Ungdom redan har gett mycket till miljoner ungdomar.
De unga är vår samtid. Tillsammans med oss utformar de framtiden. De utformar sin egen framtid. Med detta program kommer vi att ge dem en hjälpande hand, och jag vill tacka er, i den europeiska ungdomens intresse, för att ha varit med och gett denna hjälp på vägen.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Europeiska audiovisuella observationsorganet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0024/1999) av Gargani för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om förslaget till rådets beslut om gemenskapens medverkan i Europeiska audiovisuella observationsorganet (KOM(1999) 111 - C5-0019/1999 - 1999/0066(CNS)).

Gargani
. (IT) Herr talman! Låt mig direkt säga att i ett brev daterat den 6 juli 1999 konsulterade rådet parlamentet i enlighet med artikel 157 om förslaget till rådets beslut om deltagande i Europeiska audiovisuella observationsorganet. Vid sammanträdet den 23 juli föreslog parlamentets talman det utskott som jag leder som behörigt utskott och i sammanträdet den 27 juli utsåg utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott mig till föredragande. Vid sammanträdet den 22 september, samt den 11 och den 12 oktober, behandlade utskottet förslaget till beslut och förslaget till betänkande som utskottet godkände enhälligt.
Europeiska audiovisuella observationsorganet, herr talman, är ett mycket viktigt organ i allmänhetens tjänst, som har som syfte att samla in och sprida information om den audiovisuella industrin, film, television, video, osv. Inrättat under Eurekas beskydd i oktober 1989 fungerar det inom ramen för ett partiellt avtal som undertecknades i Europarådet och räknar bland sina medlemmar 34 europeiska ledamöter och Europeiska kommissionen i sin helhet. När det gäller nätverket av olika partner, korrespondenter och olika organ, får dess uppgifter inte förväxlas - detta är en punkt av grundläggande och avgörande betydelse som utskottet diskuterade länge - med de uppgifter som Eurostat har inom samma sektor. Det är två vitt skilda saker: medan Eurostat har som mål att på ett enhetligt och organiskt sätt samla in allmänna statistiska uppgifter från de olika medlemsstaterna, med allmänheten och de olika administrationerna som sina huvudsakliga avnämare; de som med andra ord ger Eurostat arbete, så har observatoriet mer specifika mål, mer väldefinierade mål, inriktade mot marknaden och företagens och de yrkesverksammas behov. Dessutom är organets behörighetsområde större. Det omfattar även den rättsliga sektorn och specialinformation, och dess mandat, som just omfattar de 34 staterna - jag understryker detta ännu en gång - är mycket mer omfattande än Eurostats. De båda institutionerna behöver inte hamna i motsatsställning till varandra, i själva verket kan de inte ställas mot varandra, för de har regelbundna kontakter med varandra, de har upprättat ett gemensamt modus operandi och de har enats om en gemensam verksamhetsbeskrivning. Å andra sidan krävde domstolen i ett utslag den 12 maj 1998, när det gällde de rättsliga grunderna, att man skulle utarbeta klarare riktlinjer, just på grund av den förvirring som rådde tidigare.
Den nya budgetposten avser förberedande åtgärder inom den audiovisuella sektorn. Där nämns inte den tidigare artikel 130.3 som avser den industriella utvecklingen eller de beslut som gjorde att man inrättade ett Eureka för audiovisuella medier. Man skapade en budgetpost i avsikt att bygga upp en infrastruktur av statistisk information. Detta borde göra det möjligt att betala gemenskapens avgift till budgeten för det europeiska observatoriet i Strasbourg för 1999, dvs. för innevarande år. Den försenade betalningen har utan tvekan förhindrat och förhindrar fortfarande institutionens funktion, och jag tror - detta anser för övrigt hela utskottet - att observatoriets funktion är viktig och grundläggande för Europeiska kommissionen och för de 34 medlemsstater som ingår och som fortsätter att aktivt delta i observationsorganet. Å andra sidan tror jag att när det gäller dessa frågor har vi en möjlighet att samarbeta med den utmärkta kommissionären Reding, som jag här vill hälsa och tacka för hennes engagemang.
Herr talman! Eftersom jag har den äran att vara ordförande för kulturutskottet, så företräder jag naturligtvis också dess åsikter. Som jag sade i början, slutomröstningen var enhällig och av de tre ändringsförslag som vi diskuterade, upptogs två enhälligt och ett med majoritetsbeslut. För egen del vill jag emellertid passa på att säga att jag inte kunde stödja det tredje ändringsförslaget, eftersom det beslut som vi är på väg att godkänna och som kommissionen redan har föregripit, i originaltexten skulle upphöra att gälla sista dagen under den sista månaden under det femte året, medan kommissionen vill se en period på tre år. Jag vill än en gång säga att personligen känner jag en viss förvåning, för jag anser att man skiljer på Eurostat och observationsorganet, vilket kanske inte leder till ett samarbete, något som vi ju ändå har bestämt under den här sammanträdesperioden. Å andra sidan, den i övrigt berättigade oro som Perry, som undertecknade det aktuella ändringsförslaget, gav uttryck för, nämligen att parlamentet under dessa år måste kontrollera utgifterna och budgeten för observationsorganet, är också garanterat, eftersom vi låter de fem åren stå kvar. Vi ger med andra ord observationsorganet en möjlighet att långsiktigt och på ett naturligt sätt utforma de viktiga funktioner som organet har.

Echerer
Herr talman, fru kommissionär, värderade kolleger! Jag är ny i detta parlament. Tillåt mig ett påpekande: Vi för en kulturpolitisk debatt - och här finns en handfull människor närvarande, vilka dock på det stora hela taget är likasinnade. Jag tror att vi har en stor och väldig kamp framför oss. Även om vi är få, måste vi också hålla samman här.
Nu till observationsorganet. Som föredragande av yttrandet från utskottet för industrifrågor uttalar jag mig naturligtvis för att gemenskapen skall delta i Europeiska audiovisuella observationsorganet. Jag följer också kommissionens förslag att fastslå giltighetstiden för detta deltagande till fem år. Observationsorganet räknar - som redan nämnts - 34 europeiska länder som medlemmar, och därigenom föregriper den så att säga också den förestående utvidgningen av EU. Den inskränker sig inte enbart till marknadsundersökning och insamling av statistik, jonglerar alltså inte enbart med siffror, utan erbjuder kvalitativa analyser ända fram till juridisk information, och framför allt, och detta är särskilt viktigt, information om vilka resurser som står till förfogande för branschen.
Denna information är naturligtvis viktig för kontroll, utvärdering och utformning av gemenskapens program på det audiovisuella området, och den är av avgörande betydelse för själva industrin, och speciellt för de små och medelstora företagen. Mot detta riktar sig också min enda kritik. Enligt mina efterforskningar känner just de små och medelstora företagen i många medlemsstater inte alls eller endast litet till observationsorganets existens. Just för de små och medelstora företagen skulle det vara mycket viktigt att använda sig av denna tjänst. Här efterfrågas kontaktpersoner på olika nivåer, och det gläder mig att kommissionen på mitt förslag har kommit med ett verkligt bra förslag, nämligen att lägga in en tydlig länk på sin webbplats. Jag hoppas att detta förslag också snart kommer att omsättas in realita.
Med tanke på de förestående WTO-förhandlingarna, där den audiovisuella sektorn skall tas med, blir det allt tydligare hur viktigt det är med oberoende och tillförlitlig information om marknadsläget i Europa för de politiska beslutsfattarna, exempelvis gemenskapens organ, medlemsstaternas regeringar, de ekonomiska och sociala beslutsfattarna i medlemsstater och regioner, men även för forskningsindustrin, högskolorna och medierna.
(Applåder)

Perry
Herr talman! Jag tror att jag talar för mer eller mindre alla i kammaren denna eftermiddag när jag säger att vi anser att kulturen inte får tillräckligt med pengar. Frågan är vad tänker de ledamöter som inte är här?
Vad de alla skulle vara överens om är att vi måste se till att vi får valuta för de begränsade belopp vi har till förfogande för kulturområdet. Jag behöver verkligen bli övertygad om att vi får något av värde för pengarna från det audivisuella observatoriet. Det är skälet till varför jag lade fram förslaget och stödde ändringsförslag 3 som utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott lade fram där man begränsade vårt åtagande till tre år. Det kan förlängas, men vårt åtagande är för tre år.
Jag har tre skäl: vilket verkligt bevis har vi att det audivisuella observatoriet gör det jobb som vi vill ha gjort? Låt mig citera Dührkop i hennes rapport om detta. Hon sade att parlamentets egna audivisuella tjänster hade en negativ uppfattning om kvaliteten och nyttan av de betalda tjänster som observatoriet tillhandahöll. Vi har en negativ balans på 6 miljarder euro med Förenta staterna. Helt klart har vi gjort något fel och måste rätta till det.
Sedan vill jag säga att vi finansierar statistiktjänster från alltför många håll. Själva observatoriet: 215 000 euro; Eurostat: 250 000 euro; medlemsstaternas statistiktjänster: 350 000 euro. Det är nästan 1 miljon euro som vi använder för enbart statistik. Observatoriet brukar utföra de arbetsuppgifter som Eurostat inte kan. Vi bör be Eurostat och kommissionen att de ordnar upp så att vi får den information vi önskar och så att vi kan försöka få bättre utdelning för dessa pengar. Om jag kan framföra det på mindre än två minuter är det inte orimligt att förvänta att kommissionen och Eurostat göra något åt saken på tre år.

Iivari
Herr talman, fru kommissionsledamot! Den egna audiovisuella produktionen spelar en viktig roll som bevarare och utvecklare av de europeiska ländernas kulturer och kulturella mångfald. Betydelsen av nationella kulturer accentueras i en värld som håller på att globaliseras. Den audiovisuella branschen är ett av de mest internationella kulturområdena. Samtidigt som den audiovisuella produktionen är ekonomisk verksamhet spelar den kulturella dimensionen där en central roll.
Man skall inte heller glömma att branschen skapar sysselsättning. Det totala antalet arbetstillfällen inom kulturens område i Europa är över tre miljoner. En betydande del av dessa arbetstillfällen finns inom den audiovisuella branschen. Även om branschen domineras av stora koncerner måste man komma ihåg att nya arbetstillfällen uppstår i första hand i små och medelstora företag. För dessa små och medelstora företag är det audiovisuella observationsorganets verksamhet av stor betydelse. Vi måste trygga de små och medelstora företagens utveckling inom den audiovisuella branschen. De ökar den europeiska audiovisuella branschens konkurrenskraft och breddar produktionen.
Som medlemmar i observationsorganet finns verkligen 34 europeiska stater och Europeiska kommissionen. Inom ramen för organet samarbetar alltså även sådana stater som först håller på att ansöka om medlemskap i unionen. Det audiovisuella observationsorganet förbättrar de europeiska företagens verksamhetsbetingelser inom denna bransch stadd i snabb utveckling. Genom att samla in och förmedla information hjälper det i synnerhet de små och medelstora företagen till samarbete och därigenom till utveckling. Därför är det viktigt att verksamhetsmöjligheterna för observationsorganet säkerställs.
Det är beklagligt att omröstningen i utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott resulterade i att det föreslås att finansieringen av observationsorganet bara säkerställs för tre år, bland annat mot utskottets ordförande Garganis ståndpunkt. Jag är mycket glad över att ordförande Gargani klart yttrade sin mening här på sammanträdet. Det är sant att parlamentet måste iaktta restriktivitet vid användandet av skattebetalarnas pengar. Samtidigt måste man ändå komma ihåg att man inte skall spara på fel ställen. Det är bättre att stödja de små och medelstora företagen genom tjänster än till exempel genom företagsstöd som snedvrider konkurrensen.

Andreasen
Herr talman! Vi i parlamentet blir ofta anklagade för att slösa med skattebetalarnas pengar, och i bland stämmer detta. Vid behandlingen av detta förslag kan vi visa att vi också har sinne för besparingar och rationaliseringar. Europeiska audiovisuella observationsorganet utarbetar statistik för företag inom den audiovisuella branschen, vilket är ett arbete som också Eurostat och de nationella statistikbyråerna utför, och till en viss grad sker det en överlappning i deras och observatoriets arbete. Det kan inte vara rationellt eller ändamålsenligt, och vi vill gärna få svar på om ett närmande mellan Eurostat och de nationella institutionerna på sikt kan göra observatoriets arbete överflödigt. Även om gemenskapens bidrag bara utgör 12 procent av observatoriets budget, är ju det också pengar, och vi tror att det finns pengar att spara. Men när huvudinnehållet i detta förslag " bara" är en begränsning av stödperioden från fem till tre år, finns det också tid till att undersöka om Eurostat och de nationella statistiska byråerna kan täcka det behov vi har av statistisk information.

Dell' Alba
Ledamot Gargani! De italienska radikala ledamöterna hade velat göra ändringar, göra inlägg och få en chans att påverka också detta betänkande, liksom alla andra betänkanden. Det kan vi inte, för, som Emma Bonino underströk i morse, så tillåts vi inte att bedriva den parlamentariska verksamhet som är en del av det europeiska parlamentariska mandatet. Därför, herr talman, har vi inte lagt fram, eller snarare därför har vi inte kunnat lägga fram, några ändringsförslag, och inte heller kommer vi att delta i omröstningen om betänkandet. Det tycker vi är synd, för frågan är viktig och för övrigt har just vi i Italien stor erfarenhet när det gäller observationsorgan på det audiovisuella området. Kanske var just vi, de radikala, först med att skapa ett center för information om audiovisuella medier, som övervakar till exempel de politiska budskapen i de olika behållarna, de olika nyhetsprogrammen, de olika informationsmedierna. En viktig uppgift - och detta är det ändringsförslag som vi hade velat lägga fram - för detta observationsorgan, just i ljuset av en europeisk integration som i allt högre grad bör bli en politisk integration, en integration av samhällen och sätten att bedriva politik, en integration av informationen på europeisk nivå, borde till exempel vara att bevaka de olika TV-kanalerna i hela Europa med avseende på den politiska parlamentariska aktiviteten hos de nationella och europeiska politiska krafterna, som på så vis skulle kunna få en referenspunkt i observatoriet. Detta är en idé som jag lägger fram, ordförande Gargani, oförmögen att omforma den, jag upprepar, till en parlamentarisk handling, något som för närvarande inte tillåts oss.

Ridruejo
Herr talman, fru kommissionär! Först vill jag ge några referenspunkter som jag anser vara användbara, även om några av dem redan har nämnts. Det Europeiska audiovisuella observationsorganet bildades, som har sagts, 1992 under beskydd av Eureka-audiovisuell-programmet. Då fastställdes - jag läser innantill - att "syftet med observatoriet skall vara att förbättra informationsöverföringen inom branschen och att främja marknadsöverblicken, liksom en större insyn. Mer konkret skall observatoriets uppgift vara att sammanställa och behandla information och statistik från den audiovisuella branschen" . Dessutom uttalade sig 1997 Europeiska rådet angående observatoriet och sade då: "Dess arbete skall främst vara inriktat på industrins yrkesverksammas behov" .
Utifrån detta, fru kommissionär och herr talman, vill jag således begära, såväl från kommissionen som själva observatoriet, att man håller sig till denna grundläggande princip. Även om det inte gäller observatoriet så finns det för närvarande en tendens att gå mot det lätta. Jag skall förklara mig: det är en realitet att många strukturer och organisationer lutar sig mot sin statliga finansiär, och denna situation får dem att avlägsna sig från målet, vilket i detta fall är samhällsservice och service till yrkesverksamma inom den audiovisuella branschen. Det är många som inte känner till observatoriet.
Därför anser jag å ena sidan att det vore lämpligt att man anstränger sig mer från observatoriets sida för att fånga de yrkesverksammas intresse, och därigenom minska sitt växande beroende av att kommissionen anlitar dess tjänster. På så sätt skulle medlen genom utförande av tjänster till yrkesverksamma öka, och man skulle få en större självständighet. Detta kräver mål och arbete.
Å andra sidan vore det lämpligt om kommissionen anlitade externa specialister för regelbunden granskning av effektiviteten och mottagandet av observatoriets tjänster bland de yrkesverksamma. Till exempel genom enkäter.

Junker
Herr talman, mina damer och herrar! Den som vill informera sig om vad Europeiska audiovisuella observationsorganet är bra för, behöver endast kasta en blick på innehållsförteckningen i någon av utgåvorna av IRIS, den juridiska krönikan, exempelvis utgåvan av september 1999. Här finns det rapporter om ett direktivbeslut från Europeiska kommissionen, som ålägger medlemsstaterna att se till att marknadsinriktade telekommunikationsföretag inte får låta samma juridiska person driva dess kabel-TV-nät, eller om projektet med ett omfattande franskt lagförslag rörande informationssamhället, som bland annat skall reglera frågorna om fri användning av kryptering, sekretess i datakommunikationerna, skydd av upphovsrätten eller erforderliga regleringsinstanser; och även om de senaste domarna som utfärdats av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen), där 13 yrkanden mot Turkiet behandlades, varvid domstolen i elva av de tretton fallen gick på kärandens linje och fastslog en överträdelse av yttrandefriheten. Allt detta är mycket mer än bara en sammanställning av statistiskt material, och jag tror att det tydliggör vad denna institution har för betydelse.
Det belyser på ett imponerande sätt den målsättning, som låg till grund för bildandet, nämligen att främja en överblick av marknaden och dess öppenhet, samt att samla in information och statistik om den audiovisuella sektorn och bearbeta den. Industrin och liknande områden, men även kommissionen, medlemsstaterna och Europaparlamentet har sedan dess haft mycket nytta av den. Det har dock saknats en bindande rättslig grund, och den skall nu skapas på grundval av artikel 130a.3 i EG-fördraget, med åberopande av att observationsorganet huvudsakligen skall bidra till att stärka konkurrenskraften hos den audiovisuella industrin genom att förbättra informationsflödet. Den öppenhet som därvid åstadkoms är en oavvislig förutsättning för det politiska agerandet på Europas väg in i informationssamhället, även om det kanske inte uppskattas av dem som vill öppna dörren för otyglade marknadsintressen.
Jag välkomnar att föredraganden har uttalat sig för en giltighetstid om fem år; denna uppfattning delas av min grupp.

Reding
. (IT) Herr talman! Låt mig tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande. Det var ett utförligt och snabbt arbete. Tack, ordförande Gargani!
Som parlamentets ledamöter känner till är observatoriet en offentlig institution som har som uppgift att samla in ekonomisk och juridisk information från olika internationella källor och att förbättra den genom att sammanställa den på ett organiserat och samlat sätt.
Observatoriet sprider denna information via periodiska publikationer såsom har diskuterats i denna kammare. Dessa arbetsuppgifter utförs effektivt av observatoriet och vinsten av vårt deltagande i form av stöd till den audiovisuella industrin och unionen är positiv. Vidare vill jag betona att om gemenskapens deltagande i observatoriet skulle avslutas skulle kommissionen vara tvungen att samla in samma information från olika källor - i de flesta fall på affärsmässig grund. Detta skulle inte bara bli tidskrävande utan säkerligen mer kostsamt än de belopp som planeras för de årliga bidragen.
Jag uppfattar att observatoriets publikationer, i synnerhet årsboken och nyhetsbladet Iris, används ofta av de av kommissionens avdelningar som sysslar med audiovisuella frågor. Dessutom har man rådfrågat observatoriet vid flera tillfällen och på flera områden i samband med pågående kontakter när specifik information behövdes. Jag kan nämna områdena sysselsättning, filmfinansieringsprojekt, internationell handelsstatistik, statistikmetoder, marknadstrender och så vidare.
I framtiden planerar kommissionen att utöka den verksamhet som utförs av observatoriet, framförallt på två specifika områden: införandet av en struktur för statistikinformation enligt Eurostat och förberedelser inför GATT 2000-förhandlingarna. Kommissionens aktiva deltagande under de kommande fem åren i observatoriets verksamhet skulle innebära att den kan dra full nytta av de kompletterande arbetsuppgifter som utförs av Eurostat och själva observatoriet. Målet är att i slutet av en femårsperiod skapa en harmoniserad officiell EU-statistik för den audiovisuella sektorn. Jag vill poängtera att observatoriets och Eurostats aktiviteter inte överlappar i fråga om tidsperioder, geografisk omfattning eller spridning och kan samordnas på ett lämpligt sätt för att få en klar bild av den komplexa verkligheten i den audivisuella sektorn. Kommissionens avdelningar lämpar sig bäst för att utföra denna uppgift.
Med er välvilja, herr talman, avser jag inte att gå närmare in på parlamentets ändringsförslag, men jag gläder mig åt att kunna tala om för er att kommissionen delar er uppfattning om att små och medelstora företag måste vara framgångsrika och godkänner därför ändringsförslaget som gäller dessa företag.
Vad gäller de andra två ändringsförslagen: kommissionen inser parlamentets farhågor men kan inte godkänna ändringsförslagen enligt utkasten. Kommissionen skall i alla fall göra sitt yttersta för att säkerställa en bred tillgång till observatoriets resultat.
För att avsluta vill jag bara framhålla en sak. Även om vi väljer en period på fem år har parlamentet, inom ramen för budgetförfarandet, varje år möjligheten att göra ändringar, att inställa betalningar, dvs. att sanktionera, om det skulle visa sig nödvändigt. Parlamentet är således spelets herre.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Turkiets deltagande i programmen Sokrates och Ungdom för Europa
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0023/1999) för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av det grundläggande beslutet beträffande Sokrates-programmet för att Turkiet skall ingå bland mottagarländerna (8076/1/1999 - C5-0024/1999 - 1996/0130(COD)) och om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av det grundläggande beslutet beträffande tredje fasen av Ungdom för Europa-programmet för att Turkiet skall ingå bland mottagarländerna (8077/1/1999 - C5-0025/1999 - 1996/0131(COD)) (föredragande: M. Gargani).

Gargani
Herr talman! Idén att låta Turkiet deltaga i programmen Ungdom för Europa och Sokrates går tillbaka till 1996. Kommissionens förslag är daterat just den 14 maj 1996 och stämmer överens med målsättningen att utvidga den stora kulturmarknaden till att även omfatta det landet. Detta har skett trots situationen vad gäller tillämpningen av mänskliga rättigheter i Turkiet och problemen med Cypern. Trots dessa svårigheter och till och med samtidigt som dessa problem åter har tilltagit beslöt parlamentet vid sitt sammanträde den 25 februari att utvidga programmet till att även omfatta Turkiet, och för ett par dagar sedan fattade även kommissionen ett beslut i den riktningen.
Jag tror att detta är ett mycket viktigt beslut, kära kolleger. Det är viktigt, för även om Turkiet är ett land som har visat sig ha vissa svårigheter på detta plan - jag måste erkänna, herr talman, att i utskottet hördes ekon av dessa frågeställningar, av svårigheterna att acceptera en idé som denna inom en europeisk ram, i ett Europa som är så öppet inför andra kulturer. Detta underströks också av eftermiddagens talare i deras olika inlägg om de fyra beslut som i vissa avseenden hänger samman , så jag tror att detta beslut gör att Europa i sin helhet kan uppfattas som en sammanslutning av stater som ser på nya länder med en öppen inställning, med stor värdighet och som erbjuder stora möjligheter när det gäller att utveckla frihet och kultur.
I det ögonblick som Europaparlamentet godkänner ett sådant här beslut, ger man stora möjligheter åt de unga turkar som, genom att ta avstånd från sina fäders misstag, på så vis kan se Europa som ett föredöme när det gäller frihet, som en union av stater där kulturen, dess spridning och solidariteten mellan de unga är viktiga och grundläggande inslag. Jag uppmanar er att godkänna detta beslut enhälligt, på samma sätt som det godkändes i utskottet så att det, trots att programmen för 1999 har försenats, kan börja tillämpas år 2000, ett år som redan står för dörren.

O' Toole
Herr talman! Mitt tack till Gargani för att han lade fram detta betänkande och till ledamöterna av det tidigare parlamentet som också lade ner litet arbete för att se till att det läggs fram här i kväll.
Det är naturligtvis inte en fråga utan motargument. Det finns i huvudsak två sätt att hantera denna typ av ärende. Det första är att säga att vi låter personer slippa ur knipan utan att de behöver uppfylla sina skyldigheter. Det andra - och det är en åsikt som jag skriver under - är att vi faktiskt tillåter kraften av kulturella aktiviteter överbrygga människors skillnader och ändra deras liv. Det finns viktiga frågor som inte är helt lösta här, men om vi vill ha en sund europeisk framtid och ett sunt europeiskt projekt är vi beroende av sådana initiativ för att uppnå detta.
Dessa initiativ är mycket betydelsefulla för att ändra människors attityder. Om vi ser på förändring och samexistens som vårt mål behöver vi inte se längre bort än Nordirland där vi har fört folk tillsammans genom europeiska bidrag och dramatiskt förändrat konfliktbilden. Det är detta som kan uppnås med denna typ av initiativ och detta som skall hjälpa Europa, dess gränser och dess stödmottagare att lägga fram en dagordning för förändringar.
Jag upprepar vad Gargani sade genom att säga att alla frågor som har diskuterats i kammaren i kväll gäller en strävan att garantera att kulturfrågor prioriteras; att det inte är bara till exempel euron eller jobben och sysselsättningen som skall göra att det europeiska projektet blir framgångsrikt. Kulturella förändringar skall i slutändan konkret visa de ideal och idéer som vi alla har när vi tillsammans arbetar för vår framtid.

Andreasen
Herr talman! Turkiets förhållande till Europeiska unionen har som bekant gett upphov till många meningsyttringar under den senaste tiden. Det säger sig självt att EU inte kan inleda faktiska medlemsförhandlingar med ett land som inte uppfyller Köpenhamnskriterierna. Respekten för de mänskliga rättigheterna och minoriteter är grundvalen för det europeiska samarbetet, och länder som inte förstår det är inte välkomna som medlemmar i unionen. Man skall EU av detta skäl vända Turkiet ryggen i så många sammanhang som möjligt? Det finns det ledamöter av detta parlament som anser. Denna uppfattning delar jag inte. Om vi i EU får möjlighet att förbättra det demokratiska tillståndet i Turkiet, skall vi ta den chansen. En sådan möjlighet har vi nu i och med andrabehandlingsrekommendationen om Turkiets deltagande i programmen Sokrates och Ungdom för Europa.
På talmanskonferensen för 14 dagar sedan betonade Prodi att EU skall arbeta för att Turkiet följer Köpenhamns-kriterierna, och han sade att EU bör inleda en närmare politisk dialog med Turkiet. Jag ser Sokrates och Ungdom för Europa som naturliga led i denna närmare politiska dialog; en dialog som kommer att få stor betydelse för utvecklingen av demokratin i Turkiet. I ett demokratiskt samhälle skall lagstiftningen och institutionerna naturligtvis vara demokratiska, men om de skall kunna bli det måste medborgarna i landet tänka och agera som demokrater. Detta sker inte automatiskt. Det kan vi läsa om i Europas historia. Kontakt med och utbyte mellan demokratiska länder, särskilt mellan ungdomar, ger den bästa grogrunden för demokrati i länder som inte har några egentliga demokratiska traditioner. Ungdom för Europa och Sokrates ökar unga studerandes möjligheter till utbyte och rörlighet, på samma sätt som de bidrar till en höjning av utbildningsnivån. Programmen kommer att främja demokratiseringsprocessen i Turkiet och bidra till att landet med tiden kan delta i vårt samarbete på en fastare grund.
Herr talman! Alla demokratiska parlamentariker bör kunna rösta för detta förslag.

Musumeci
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Den italienska delegationen från Nationell allians ger sitt helhjärtade stöd till tanken att Turkiet tillåts delta i programmen Ungdom för Europa och Sokrates. Detta är inte bara en pliktskyldig hyllning till kulturen utan det är ett medvetet politiskt val som framför allt växt fram ur kunskapen om att det gäller en stat - Turkiet - som fortfarande har lång väg att gå innan man kan sägas tillämpa de principer om mänskliga rättigheter, demokrati och frihet på vilka Europeiska unionen bygger. Det är just därför som vi måste stimulera och uppmuntra de unga i Turkiet att ta del av en sund politik som syftar till utbyte, rörlighet och möten med unga européer.
Det har alltid varit så att unga har varit först med att känna av förändringens vindar, även de som gäller ett folks kulturella förändringar och utveckling. De unga är ett mycket effektivt verktyg för att överföra sunda, demokratiska vanor. Därför var det bra av Europaparlamentet att redan vid första behandlingen - och här vill jag tacka föredraganden Gargani - uttala sitt stöd för att Turkiet skall få deltaga i de båda utbytesprogrammen. Att för övrigt neka Turkiet den möjligheten skulle betyda att man ytterligare förstärker denna Medelhavsstats isolering i förhållande till ett Europa som i stället borde eftersträva dialog, framför allt med dem, i detta fallet de unga, som inte kan ställas till svars för handlingar som inte begåtts av dem, utan av en regering som vi fortfarande känner oss tveksamma inför.
Att ge Turkiet möjlighet att deltaga i programmen Sokrates och Ungdom för Europa innebär med andra ord inte att man legitimerar en stat som ännu inte har lämnat konkreta bevis på mognad när det gäller respekten för minoriteternas rättigheter. Det är snarare en hjälp till de unga att påskynda denna långsamma och svåra process.

Ries
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Att utvidga Sokrates- och Ungdom för Europa-programmet är en tydlig signal som unionen sänder till Turkiet, till dem i Turkiet som har en vilja till Europa, som behöver Europa. Programmet riktar sig till undgomar och det är inte för inte: ungdomen är den livskraft som förser hela trädet med näring, det är genom ungdomen som vi kommer att lyckas förankra demokrati och mänskliga rättigheter i detta land. Men det krävs förstås att den turkiska ungdom som ansluter sig till oss är representativ.
Det är således kommissionens sak - vi räknar med er, fru Reding - att ge prov på största vaksamhet, så att de turkiska ungdomarna, oberoende av kön eller etnisk tillhörighet, blir berättigade att delta i detta program. Rådet har godtagit innehållet i vårt ändringsförslag 5, om inte den exakta ordalydelsen. Där kräver vi otvetydigt en respekt för minoriteters rättigheter.
Det är omöjligt, i alla fall mycket svårt att ta sig an denna debatt utan att tala om Turkiets eventuella anslutning till unionen. Turkiet är en associerad stat, och av en associerad kräver vi mer, mycket mer. Eftersom Turkiet hanterar den kurdiska frågan på ett mycket dogmatiskt sätt, men inte bara därför, har landet sänt en mycket dålig signal till Europa. Ankara har fortfarande långt kvar innan det uppfyller Köpenhamnskriterierna. Med det här programmet satsar vi i dag på landets ungdomar. Det är deras sak att stå för en unionslinje.

Reding
Herr talman! Jag har uppmärksamt lyssnat till parlamentsledamöterna. Kommissionen är övertygad om att Turkiets deltagande i de program som framför allt riktar sig till ungdomar samt utbytes- och mötesprogram som stärker det civila samhället, demokratin och respekten för mänskliga rättigheter, kommer att främja samförstånd och förståelse mellan folk och kulturer.
Vid första behandlingen skrev kommissionen under på de ändringsförslag som lades fram av kulturutskottet - jag vill för övrigt tacka dess föredragande - förslag som syftar till att uppmuntra förberedelseåtgärder. De turkiska strukturer som kommer att hantera den nya generationen program, Sokrates och Ungdom för Europa, kan i själva verket inte dra igång arbetet utan en föregående utbildning och tekniskt stöd. Det är också självklart att vi inte kommer att bidra till elitism, utan att vi kommer att hjälpa den del av det civila samhället som mest behöver det, inklusive minoriteterna.
Även om de nuvarande besluten om Turkiets rätt till deltagande inte omedelbart ger landet en möjlighet att delta i programmen, får Europeiska unionen en chans att sända en positiv signal till det turkiska civila samhället och än en gång ett tillfälle att visa sin vilja att utveckla det sektoriella samarbetet med Turkiet.
Ni har rätt; om Turkiet förändras, kommer det att förändras genom ungdomarna och för att de unga människorna har förändrats.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 20.10.)

