Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet den 20 november 1998.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje jag välkomnar en delegation från Förenta staternas kongress, ledd av Kolbe, vilken har tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder) Å parlamentets vägnar välkomnar jag dem .

Ordföranden
Jag överlämnar ordet till Valdivielso de Cué.

Valdivielso de Cué
Herr ordförande! Jag skulle vilja påpeka något som alltid brukar tas upp vid plenarsammanträdena. Använd inte mobiltelefoner, de stör sessionerna.
Jag ber ordföranden att vidta konkreta åtgärder, såväl beträffande plenarsammanträdena som beträffande utskottens sammanträden, så att vi kan förhindra att det som är viktigt, det vill säga att behandla de ärenden som våra väljare har givit oss i uppdrag att behandla, inte störs av telefonsamtal.
Dessutom får vi alla lyckligtvis pengar, vi har en budget, för att kunna hålla oss med assistenter. När något brådskande verkligen inträffar kan assistenten meddela sig med oss via en lapp och på detta sätt kan vi ta hand om ärendet i fråga.
Jag är angelägen om en definitiv lösning på detta problem. Tack så mycket.

Ordföranden
Tack, herr Valdivielso. Vi får be kvestorerna vidta de åtgärder som behövs för att lösa problemet i fråga.

Föredragningslista
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen.
Följande ändringar har föreslagits:
Onsdag: Betänkandet av Tillich och Lord Tomlinson om preliminärt förslag till tilläggs- och ändringsbudget nr 1/98 - Avsnitt III - Kommissionen, som under den senare delen av sessionerna hade inkluderats i arbetsplanen för i dag, kommer inte att granskas eftersom rådet inte har godkänt budgetförslaget. Ärendet flyttas därför fram till decembersessionerna i Strasbourg.

Aelvoet
Herr ordförande! Det är i samband med den första punkten vid dagens sammanträde som jag gärna skulle vilja komma med ett förslag för min grupps räkning. Det är nämligen så att Santer inom ramen för frågestunden här kommer att presentera ett konkret förslag i samband med ett nytt instrument för bedrägeribekämpning inom ramen för Europeiska unionen. Problemet är att budgetkontrollutskottet sedan länge har bett Europeiska kommissionen att komma till budgetkontrollutskottet med konkret utarbetade förslag den 1 december. Det skedde inte. Trots det kommer kommissionen hit i dag, men då inom ramen för en frågestund där man inte kan ha en ordentlig debatt. Därför är förslaget från vår grupp att varje grupp först skulle få tre minuter efter kommissionsordförande Santers redogörelse för att åtminstone kunna formulera ett ordentligt ställningstagande. Jag kan tala om för er, herr ordförande, att det rådde enighet i budgetkontrollutskottet om det faktum att det var särskilt olyckligt att inte kunna behandla en så grundläggande fråga inom ramen för en riktig debatt. Jag ber er därför att lägga fram mitt förslag inför detta sammanträde.

Theato
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det förslaget välkomnar jag. Vi har just fått det dokument som ligger till grund för den nya enheten för bedrägeribekämpning. Vi är mycket förvånade över att vi får den först nu, efter den intensiva sammanträdesperioden i går och i förrgår.
(Applåder) Jag vill inte vara petig vad gäller datumet, men eftersom förslaget redan har tryckts upp på samtliga språk, hade väl det korrekta ändå varit att överlämna det till budgetkontrollutskottet, som ansvarigt utskott, i förrgår eller senast i går, så att vi hade hunnit förbereda en debatt i frågan. Det är ett kriterium som ställs för ansvarsbefrielsen 1996. Jag måste få säga att jag är besviken över att man har valt att gå tillväga på det här sättet, trots att handlingarna var kompletta och förberedda. Därför behövs det en riktig debatt!
(Applåder)
Ordföranden
Herr Theato, enligt mina uppgifter godkändes dokumentet av kommissionen i morse. Handläggningen kommer att ske enligt arbetsordningen å snart som det officiellt har hänvisas till oss. Det kommer med andra ord att hänvisas till budgetkontrollutskottet, därefter kommer kammaren att lämna sitt utlåtande över utskottets betänkande. Vad vi däremot inte kan göra är att hoppa över den normala handläggningsgången och ersätta utskottets betänkande, med ändringsförslag och därtill hörande debatt, med en improviserad debatt nu där varje politisk grupp har tre minuter. Detta är inte enligt arbetsordningen och jag kan inte tillåta det.
I alla fall så ber kommissionens ordförande om ordet, vilket han får eftersom han redan har blivit omnämnd.

Santer
Herr ordförande! Jag blir litet förvånad när jag hör den här typen av tal. Alltsedan jag tillträdde 1995, framför man kravet på att parlamentet skall vara den första instans som får en redogörelse för de beslut som har fattats på onsdagsförmiddagarna inom kommissionen. Men det är just vad vi gör i dag. Parlamentet är alltså den första instans som diskuterar detta. Menar ni att jag skulle ha presenterat det för pressen i förmiddags eller för en liten stund sedan, och att parlamentet inte skulle ha fått veta det förrän i morgon eller i övermorgon? Europaparlamentet är alltså den första instans som får ta del av kommissionens beslut, och jag tror att vi måste hålla oss till de institutionella och parlamentariska reglerna, de som gäller i våra medlemsstater.
Torsdag:

Ordföranden
Jag vill påminna ledamöterna om att hela morgonen har reserverats för omröstning. Till omröstningen skall följande punkter tilläggas:
enligt artikel 66.7 i arbetsordningen, en rekommendation, i form av skrivelse, om utsläppande på marknaden av djurfoder innehållande kadmium i Österrike, Finland och Sverige (utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik); -enligt artikel 99 i arbetsordningen, betänkande (A4-0434/98) av Schierhuber om inlandssjöfarten (utskottet för transport och turism); -enligt artikel 99 i arbetsordningen, betänkande (A4-0440/98) av Langen om förlängningen av det tillfälliga undantaget för Tyskland och Österrike (utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik); -betänkande (A4-0400/98) av Ferri om kompletterande pensionsskydd där omröstningen bordlades under novembersessionerna (utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt); -resolutionsförslag om olika budgetposter för de mänskliga rättigheterna och demokratin i kapitel B7-70, vilket debatterades den 17 november.Om det inte finns några förslag om ändringar fastställs härmed detta.

Ordföranden
Enligt artikel 97 i Europaparlamentets förordning, har rådet framställt en begäran om brådskande förfarande beträffande förslaget till rådets förordning i vilken villkoren för samarbetet inom gemenskapen för demokratins och rättsstatens utveckling och konsolidering samt respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna fastställs [9581/98 - C4-0507/98-97/0191(SYN)].
Utskottet för utveckling och samarbete har redan antagit ett betänkande av Torres Couto, vilket man räknar med skall inkluderas i nästkommande session.
Ordet går till Rocard för att uttrycka de åsikter man hyser i utskottet för utveckling och samarbete, ansvarigt i sakfrågan.

Rocard
Herr ordförande! Utskottet för utveckling och samarbete finner detta aktuella och brådskande problem något besvärande. Jag skulle bestämt vilja säga er, liksom till alla våra kolleger, att betänkandet av Torres Cuoto är ett viktigt betänkande som vi har diskuterat mycket och förändrat mycket, men att vi är stolta över att kunna lägga fram detta arbete för kammaren i plenum. Vi anser dessutom att det måste antas så snart som möjligt, med hänsyn till riktlinjerna för Europeiska unionens politik.
När vi fick veta att det österrikiska ordförandeskapet hade en stark önskan om att avsluta det här ärendet och att anta beslutet före ordförandeskapets slut, då välkomnade vi den viljan, uppmuntrade det österrikiska ordförandeskapet och önskade att parlamentets tidsplan verkligen skulle medge detta, och det är därför jag står här inför er för att stödja ett aktuellt och brådskande förfarande. Dessutom röstade utskottet som i går var samlat till ett extra sammanträde i enhällighet och jag vill tacka er herr ordförande eftersom detta sammanträde ägde rum tack vare er.
Men det visar sig att plenarsammanträdets tidsplan i dag är fullspäckad och att föredraganden inte är tillräckligt förberedd för att den aktuella och brådskande debatten skall kunna föras under bra omständigheter. Jag ser mig t.o.m. tvingad - enligt mandatet som ordförande i mitt utskott - att meddela de medlemmar i utskottet som i går röstade för ett aktuellt och brådskande förfarande, att ha samvetsfrihet i fråga om konflikten mellan svårigheten att få till stånd en hedervärd och kvalitativ debatt, som vi ju inte kan få, och angelägenheten om parlamentarisk effektivitet, vilket skulle innebära att vi i princip skulle få rösta utan debatt. Röstfrihet till våra uppdragsgivare alltså, det är allt jag kan säga, och vad gäller resten av kammaren förlitar jag mig på dess klokhet.
Vi delade känslan av att detta var brådskande, och vi samtyckte till det österrikiska ordförandeskapets vilja att avsluta ärendet. Detta förutsätter att vi diskuterar i kväll och röstar i morgon. Men eftersom dessa villkor inte är uppfyllda, sätter jag min tillit till kammarens klokhet.

Ordföranden
Vill någon uttrycka en annan åsikt?
Herr Galeote, ni har ordet.

Galeote Quecedo
Herr ordförande! De skäl som klart och tydligt har anförts av Rocard är de första vi hör emot tillämpningen av ett brådskande förfarande. Anledningen är att föredragande Torres Couto är frånvarande, och att man inte hade räknat med att hans betänkande skulle komma till omröstning under den här sessionen. Därför tycker jag, må vara av artighet mot föredraganden, att vi inte kan påskynda förfarandet på det här sättet.
Apropå detta vill jag anföra ytterligare ett skäl. Europeiska kommissionen har i sista ögonblicket, via kommissionär van den Broek, uppställt ett problem när det gäller finansieringen av Bureaux d&#x02BC;Assistance Technique , som till exempel Europeiska fonden för de mänskliga rättigheterna. Problemet kan inte lösas genom ett tillägg till redan befintliga kommentarer för 1999 års budget, utan tvärtom krävs ett uttryckligt ändringsförslag. Vikten av att lösa den här frågan förpliktar oss att se till att tillräckligt med tid finns för att debattera ett sådant allvarligt ärende. Jag anser följaktligen att en förhastad omröstning av en sådan viktig fråga är olämplig.

Ordföranden
Tack herr Galeote.
Vi skall nu genomföra omröstningen om begäran om brådskande förfarande.
(Parlamentet avslog begäran om brådskande förfarande.)

Ordföranden
I enlighet med artikel 99.2 i arbetsordningen har 31 ledamöter framställt en invändning mot en granskning av Portobetänkandet utan debatt. I enlighet med nämnda artikel skall Portobetänkandet därför ingå vid en påföljande session med debatt .

Framtidens kommission
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelande till ledamöterna från kommissionen om " Morgondagens kommission" .
Ordet går till herr Santer, kommissionens ordförande.

Santer
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag har kommit hit för att informera er om två ärenden som har skapat stor uppståndelse under den senaste tiden, och som i högsta grad intresserar kammaren, vilket jag har förstått av de föregående diskussionerna. Det handlar om framtiden för Enheten för samordning av åtgärderna i kampen mot bedrägeri (UCLAF) och förfarandet för ansvarsfrihet för 1996. Eftersom dessa båda ärenden har en direkt koppling till kommissionens organisation och sätt att fungera, vill jag dra nytta av det här tillfället för att ta upp det omfattande interna reformarbete som jag har inlett och kommer att avsluta under 1999. Våra reflektioner måste utgå från ett grundantagande. Europa mår bra, vi gör framsteg i de stora frågorna, och den integration vi har uppnått är ytterst omfattande. Europas framgångar kräver ett svar av oss, en justering av vår organisation och våra tillvägagångssätt. Det europeiska enandet måste ständigt byggas upp på nytt och befästas. Institutionerna är den processens nerv, och verktyg. Vilket är ytterligare ett skäl till att bevara ett förtroendeklimat mellan institutionerna och till att sköta våra respektive förbindelser på ett ansvarsfullt sätt. Vissa debatter präglas av en ton som oroar mig. Jag skulle vilja bidra till att återskapa en lugn atmosfär som gynnar vårt gemensamma mål, dvs. ett Europa med en resolut inriktning mot framtiden.
Herr ordförande! Diskussionen om betänkandet Bösch i oktober utgjorde ett tillfälle för att ta upp ett antal frågor om bedrägeribekämpningen inom unionen. Sanningen att säga har det gjorts stora framsteg på det området sedan 1995. UCLAF har fått utvidgade befogenheter: 1997 upphöjdes den till att bli en " task force" . I juli 1998 antog vi en allmän verksamhetsram för UCLAF, vilken inom de närmaste dagarna kommer att följas av detaljerade tillämpningsföreskrifter.
Tack vare UCLAF: s effektiva insatser har ett antal affärer som berör tjänstemän i kommissionen kunnat avslöjas. Trots detta har parlamentet upprepade gånger väckt frågan om våra utredares självständighet och oberoende. Jag vill med eftertryck än en gång bekräfta att dessa alltid har arbetat i full frihet.
Det vore dock förnuftigt med en tydlig åtskillnad mellan kontrollanter och kontroller. För att undanröja alla tvetydigheter får man inte stanna på halva vägen, man måste slutföra diskussionen om en utomstående kontroll för att kunna komma fram till en logisk slutsats. Det vi har kommit fram till är alltså att inrättandet av en totalt oberoende byrå, som inte på något sätt lyder under kommissionen eller någon annan institution, är den mest effektiva lösningen - och den mest försvarbara lösningen för att vi skall uppnå det mål som finns i Böschbetänkandet, vilket vi samtycker till.
Herr ordförande! Två klargöranden är dock på sin plats här. Först och främst kommer den framtida byråns enda uppgift att vara att genomföra utredningar, såväl i medlemsstaterna som inom alla gemenskapsinstitutioner och gemenskapsorgan. Den kommer inte att ägna sig åt lagstiftningsförslag, och inte heller åt att samordna bekämpningen av bedrägerier som skadar unionens och därmed medlemsstaternas finansiella intressen; den typen av uppgifter kommer även i fortsättningen att utföras av kommissionen, i överensstämmelse med fördraget.
Vidare vill jag framhålla att i väntan på att den nya strukturen skall börja fungera, kommer den nuvarande UCLAF att fortsätta sitt arbete med att spåra bedragare, på grundval av de ramar som kommissionen fastställde i juli i år.
Vårt förslag, som godkändes i går kväll, ligger just nu hos Europaparlamentet och rådet. Förutom byråns mål och administrativa struktur, innehåller förslaget grundläggande principer för hur utredningar skall genomföras; det reglerar förbindelserna mellan institutioner och inrättar en kontroll av lagenligheten i byråns verksamhet. Nu är det bara upp till var och en att ta sitt eget ansvar. Jag har tagit mitt. Det är nu parlamentets och rådets sak att ta det ansvar som tillfaller dem. Finns det en politisk vilja kan det bli ett beslut inom ett halvår. Jag uppmuntrades av att mitt tal om den här problematiken togs emot mycket positivt av stats- och regeringscheferna i Pörtschach. Jag är säker på att också parlamentet - som har gjort bekämpningen av bedrägerier mot Europeiska unionen till ett av sina viktigaste mål - kommer att göra allt för att få det här ärendet att gå framåt.
Herr ordförande! Bedrägeribekämpningen är en av de aspekter som tas upp i samband med debatten om ansvarsfrihet. Vi kommer att få tillfälle att diskutera den aspekten under december månads sammanträdesperiod. Jag skulle emellertid redan i dag vilja säga ett par ord om denna fråga, eftersom den allmänna debatten redan är i full gång.
I sin resolution av den 31 mars i år ställde Europaparlamentet upp en rad villkor för att ansvarsfrihet för budgetåret 1996 skulle beviljas. En del villkor hade ett samband med budgetåret 1996, andra var mer allmänna.
Kommissionen har gett ett klart och konstruktivt svar på alla era frågetecken. Ni har fått ett detaljerat informationsblad till ert förfogande. Jag ser ingenting, herr ordförande, som hindrar att det delas ut till alla ledamöter i Europaparlamentet, snarare tvärtom.
Det finns två eller tre punkter där jag inte kan följa Europaparlamentets önskningar. Ni vet att vi har vänt oss till rättsväsendet varje gång UCLAF har konstaterat en misstanke om bedrägeri. Jag har aldrig rubbat på den principen och jag kommer aldrig att göra det. När det gäller Med, kan jag helt enkelt inte acceptera att hela det ärendet vidarebefordras till de rättsliga myndigheterna, eftersom UCLAF inte har konstaterat några misstankar om bedrägeri. Skulle vi agera på annat sätt skulle vi frånsäga oss vårt ansvar, och det skulle för övrigt inte stämma särskilt bra överens med min uppfattning om en rättsstat.
Vad beträffar parlamentets rätt till information, som möjliggör dess kontrollutövning, är det naturligtvis en okränkbar princip för våra demokratier. Jag är personligen mycket angelägen om den. Jag är för en maximal öppenhet, men den skall vara förenlig med lagstiftningen och med ett ärendes gång. Jag har gått mycket långt i den riktningen. Jag har vidarebefordrat dokument till Europaparlamentet som på ett nationellt plan inte brukar vidarebefordras till nationella parlament - i alla fall inte enligt min erfarenhet, och den är mycket lång.
Det är dock viktigt att skilja dessa två saker åt: å ena sidan parlamentets generella rätt till information, vilket följer av dess kontrollfunktion, och å andra sidan särskilda fall som kräver en specifik konfidentiell hantering.
När det gäller parlamentets allmänna rätt till information, kan jag bekräfta kommissionens vilja till att samarbeta med parlamentet, så att parlamentet skall kunna utöva sina befogenheter; den politiska och finansiella kontrollen. Men när det gäller de ärenden som är föremål för rättsliga och disciplinära förfaranden, vill jag erinra om en rättsprincip som är erkänd av alla: sekretessen kring en utredning. Vi får inte ta några risker som kan äventyra förfarandets gång. Detsamma gäller för de ärenden som lyder under reglerna om sekretess, som har att göra med affärshemligheter och en respekt för privatlivet; för dessa regler har kommissionen ett särskilt ansvar som den inte kan frånsäga sig.
Därför förekommer inga namn i UCLAF: s rapport om ECHO, som har översänts till er. Jag medger att dokumentets ursprungliga utformning hade kunnat lämna fältet öppet för kritik. Jag lät alltså göra om den för att underlätta läsningen. Kommissionen har inte på något sätt försökt dölja vad det än må vara. Jag vill dessutom påminna om att ordföranden i budgetkontrollutskottet och föredraganden har kunnat läsa allt i ärendet på plats.
De senaste årens förbindelser mellan parlamentet och kommissionen, när det gäller tillgång till information, har alltid grundat sig på ett ömsesidigt förtroende. De svårigheter som har uppstått de senaste månaderna bör inte få oss att förlora det viktigaste ur sikte. Tiden är mogen för att sätta in svårigheterna i sitt rätta sammanhang och att finna medel för att återupprätta förtroendet.
Det är i denna konstruktiva anda som jag har föreslagit er, herr ordförande i parlamentet, att upprätta en uppförandekod som gör att situationen kan klaras upp och att båda institutionernas behov kan tillmötesgås.
Herr ordförande! Diskussionerna om ansvarsfrihet för 1996 har hållit på i flera månader. Ekofinrådet tillkännagav sin ståndpunkt den 9 mars, inom ramen för bestämmelserna i artikel 206 i fördraget, och den innehöll en rekommendation från rådets sida. Rådet gav en positiv rekommendation. Det är nu dags att fatta ett beslut. För egen del anser jag att alla objektiva krav är uppfyllda för att bevilja kommissionen ansvarsfrihet.
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det finns ett direkt samband mellan de frågor som jag just har talat om och initiativet " Framtidens kommission" , som kommer att vara en av mina främsta prioriteringar under 1999. Sanningen att säga går initiativets viktigaste beståndsdelar tillbaka till 1995, till inledningen av min mandatperiod. Jag tänker på en förbättring av den finansiella förvaltningen och en bättre kontroll av utnyttjandet av allmänna medel inom ramen för SEM 2000 (Sound and efficient management). I det sammanhanget har vi t.ex. upprättat en tydlig åtskillnad mellan beslutsfattare och finansiella förvaltare. Det är första gången det görs inom vår organisation. Vi har också inrättat en gemensam struktur för bistånd till andra länder.
Jag skall också ta upp programmet MAP 2000 (Modernisation of Administration and Personnel) som inleddes under 1997, vilket ökar generaldirektörernas självständighet i fråga om organisationsplaner, utnämningar och förvaltning. Det är ett stort steg framåt mot ett större ansvarstagande inom våra avdelningar.
Men det är framför allt sedan början av det här året som vi har utvecklat en mer övergripande, mer enhetlig och mer synlig strategi, och som mer direkt berör all personal. Målet med initiativet " Framtidens kommission" är enkelt: att åtgärda brister och uppvärdera fördelarna inom vår institution, för att kunna överlämna ett hus i ordning och reda till våra efterträdare.
Våra överväganden kretsar kring tre huvudpunkter. För det första kommissionens framtida roll och uppdrag; för det andra, kommissionens strukturer och organisation; för det tredje, den interna förvaltningen.
När det gäller den första punkten, anser jag att vi måste försöka svara på ett antal grundläggande frågor, frågor som förresten också riktar sig till, mutatis mutandis , övriga institutioner och till medlemsstaterna. Hur skall vi finna oss till rätta med den höga integrationsnivå som unionen har uppnått? Hur skall vi förvalta nya verksamhetsområden som t.ex. sysselsättning, hälsa och rättsliga och inrikes frågor? Hur skall vi fastställa prioriteringarna för en utvidgad union? Hur skall vi förse begreppen subsidiaritet och proportionalitet med ett begripligt innehåll?
Det är mot bakgrund av sådana överväganden som jag låter undersöka kommissionens strukturer. För att bereda mark har jag inlett ett omfattande screeningarbete. Det kommer att ge en klar och uttömmande bild av det aktuella läget. Under första hälften av 1999 kommer jag att utveckla ett samlande begrepp för strukturen för ledamöternas poster och avdelningarnas organisation. Jag har kommit fram till att den typen av reformer måste förberedas under en lång tid. Strukturerna måste ha anpassats för att uppdragen verkligen skall kunna utvecklas.
Jag kommer nu fram till den tredje punkten för våra överväganden om kommissionens framtid: den interna förvaltningen, i begreppets vida bemärkelse. Mycket har gjorts under de senaste åren. I fråga om finansiell förvaltning kommer kommissionen, tack vare de pågående reformerna, att steg för steg lyckas avskaffa tidigare vanor, som står i relation till en massiv ökning av uppgifter och medel som skall förvaltas. I det sammanhanget skulle jag vilja uppmärksamma er på en viktig sak. Man kan inte ständigt begära att kommissionen skall utföra nya uppgifter, utan att tänka på hur stor personal den har till sitt förfogande för att fullgöra dem. Tidigare var det alltför ofta så att kommissionen själv försummade den aspekten på saker och ting. Vi bär alla en liten del av ansvaret i den frågan. Jag önskar att vi tillsammans undersöker hur vi skall lösa de problem som har att göra med en brist på överensstämmelse mellan mål och medel. Det tillvägagångssätt som man på senare tid har valt, i fråga om rättsliga grunder och minibudgetar, tycker jag verkar vara bra. Det finns en gyllene regel som bör vägleda vårt arbete: den mest oinskränkta öppenheten och tydliga regler.
Förvaltningsreformen kommer självklart att beröra finansiella aspekter. Vi är i färd med att föra diskussioner med personalen och dess företrädare om hur vi kan förbättra rekryteringen, vidareutbildningen, graderingssystemet, den interna kommunikationen, disciplinsystemet och många andra frågor. En mycket intressant rapport som har upprättats av en partssammansatt grupp bestående av personalens och administrationens företrädare, har nyligen distribuerats i huset och varit föremål för omfattande överläggningar - man har nu också tagit kontakt med övriga institutioner i den här frågan. Också här räknar jag med att kunna dra nödvändiga slutsatser under första hälften av 1999, vilket i förekommande fall kan innebära en ändring av tjänsteföreskrifterna.
Herr ordförande! Dessa ord sammanfattar den reformplan som jag förbereder tillsammans med mina kolleger, varav flera för övrigt har funnits med mig här i dag. Efter en reform av fördragen; efter eurons införande; efter sysselsättningsstrategin; efter Agenda 2000: nu räknar jag med att kunna föra denna nya stora utmaning i hamn. Jag gör det eftersom vi behöver agera, eftersom jag tror på kommissionens centrala roll, eftersom jag sätter min tillit till framtiden för den europeiska offentliga tjänsten. Jag har tagit mitt ansvar i egenskap av ordförande. Jag har dragit igång reformer. Jag tror mig kunna säga att vi har slagit in på den rätta vägen, och jag kommer inte att avvika från den.

Fabra Vallés
Herr ordförande i kommissionen! Ni började ert anförande med att säga att ni vill ha ett Europa som blickar mot framtiden. Jag skulle dock vilja fråga er: När vill ni ha detta Europa som blickar mot framtiden? När kan vi, tillsammans med en tolk och med en medlem av parlamentets administration, studera den information som ni har överlämnat? När skall en reaktion hos kommissionen inte behöva framkallas av parlamentets påtryckningar? När skall UCLAF kunna fullfölja sitt arbete utan kommissionens påtryckningar?
Herr ordförande i kommissionen, ni klagar över alltför stora påtryckningar från parlamentets sida. Det enda jag kan säga är att om institutionerna inte röner mothugg så kommer de obönhörligen att gå mot sin undergång.

Santer
När det gäller den politiska aspekten kan jag med lätthet tala om för Fabra Vallés att vi är inriktade på framtiden. Inom mindre än en månad skall vi förverkliga eurons tillkomst, vilket gör att Europa kommer att kunna hävda sig utåt och spela sin roll på ett internationellt plan. I går beslutade vi också, i Ekofinrådet, om eurons externa företrädare. Det handlar om framtidens Europa, ett Europa som lägger grunden till sin internationella dominans.
Ni ställer en fråga angående information. Jag vägrar tro att UCLAF, och jag har pratat om det med chefen för UCLAF, har utsatts för påtryckningar från kommissionens sida. Därför säger jag: om så är fallet, låt oss då inrätta det som vi just har föreslagit för er, en bedrägerienhet som är verkligt oberoende av alla institutioner, men som också alla institutioner har tillgång till. Då skulle vi få en garanti om att det verkligen finns en neutral instans - ni för Europaparlamentet, vi för kommissionen och andra för övriga institutioner.
Därför har vi, efter långa och mogna diskussioner och med stöd av Europaparlamentet - det måste jag säga, eftersom jag i början på oktober svarade på era frågor under debatten om Böschbetänkandet - ja, därför har vi verkligen slagit in på en framtidens väg när det gäller information. Och det är just det som är syftet med vårt förslag till en ny bedrägerienhet. Jag skall inte ta upp frågan om dess beteckning, utan i stället tala om det framtida UCLAF, om att det skall vara oberoende, neutralt och att de organ som konsulteras också är neutrala gentemot UCLAF.
Det är i den bemärkelsen vi är inriktade på framtiden. Så säg nu för Guds skull inte att Europa inte är inriktat på framtiden. I dag - och jag vet vad jag pratar om - befinner sig Europa i en mycket bättre situation än när jag blev ordförande i kommissionen i januari 1995.

Müller
Herr kommissionsordförande! Om informationspolitiken är så viktig för er, då undrar jag varför ert förslag, som vi naturligtvis skall granska med största omsorg, inte innehåller några förebyggande åtgärder som förklarar hur Europaparlamentet skall erhålla information från den nya enheten. Det är ju den första fråga som uppstår. Hur kan man med den nya enheten eftersträva en förbättring, när situationen för parlamentet förvärras på det informationspolitiska området?
Det andra jag vill ta upp, herr kommissionsordförande: Kärnan i ert förslag är artikel 3 om enhetens undersökningsrätt. Där föreligger det en märklig motsägelse. I artikel 3.1 som avser externa kontroller, sägs att enheten själv av kommissionen kan begära att få vidta en undersökning i någon av medlemsstaterna. Men artikel 3.2 är ännu mer intressant, ...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Santer
Jag förstår mycket väl att den ärade ledamoten ännu inte har kunnat granska innehållet i förslaget. Och det är för att vi där ställer frågor. Och vi är ju dessutom här för att svara på just de frågorna, eftersom de åsyftar ett antal berättigade punkter som vi också har tänkt på. Tro inte att vi inte har tänkt på dem. Det är därför vi har gett ett svar på de här frågorna.
För det första är Europaparlamentet precis som övriga institutioner en fullvärdig medlem i administrativa rådet. Och om ni läser de andra bestämmelserna i förslaget - det verkar som om ni har läst dem eftersom ni citerar ur dem - kan ni se att administrativa rådet varje år skall upprätta en verksamhetsrapport enligt artikel 9 sista punkten, och det är administrativa rådet, som också parlamentet är en del av, som skall lämna över den till institutionerna. Självklart kommer denna nya byrå, dess direktör och dess olika avdelningar att stå till parlamentets förfogande, men den är också till för alla andra institutioner som också vill utföra kontroller och utredningar.
Den nya byrån kommer bara att ha ansvar för dessa utredningar, det är er andra fråga. Kommissionen förblir politiskt ansvarig för att hänvisa ärenden till byrån och för att utvärdera utredningarna. Detta går inom ramen för bestämmelserna. Så det låter jag er gärna göra; ni bör grundligt granska de olika förslag som har utarbetats på ett ansvarsfullt sätt tillsammans med våra rättstjänster, för att skapa er en uppfattning om den allmänna ordningen för detta organ.
Ni kan vara förvissade om att vi vill nå det mål som sätts upp i Böschbetänkandet, och som åsyftar en oberoende och självständig bedrägerienhet. Detta är ert mål. Vi söker efter vägar och medel för att uppnå det. Jag kan alltså inte förstå var det skulle finnas attitydskillnader mellan Europaparlamentet och oss själva. Jag tror tvärtom att denna byrå kan hjälpa oss i framtiden, för att underlätta bedrägeribekämpningen, för att garantera en större öppenhet och för att inte utsätta oss för den kritik som nu har formulerats - som jag inte accepterar och inte kommer att acceptera - eftersom den innebär att kommissionen skall ha utövat något slags påtryckning, och att den även nu skulle utöva något slags påtryckning på UCLAF.

Malone
Herr ordförande! Vi måste säga till Santer att det är glädjande att se att han föreslår vissa reformer. Detta är naturligtvis viktigt, men det är också viktigt att ha majoriteten med sig. Mot bakgrund av gårdagens beslut i Ekofin där nu en majoritet på nio medlemsstater är för, eller avstår från att rösta om, frågan om en förlängning av tax-freeförsäljning, kommer nu kommissionen att böja sig för denna majoritets vilja och gå med på att genomföra den sedan länge emotsedda undersökningen om sysselsättningseffekterna av ett avskaffande. Detta är särskilt relevant mot bakgrund av den franske finansministerns anmärkningar rörande sysselsättningseffekterna av ett avskaffande, och den uttalade viljeförklaringen av det kommande tyska ordförandeskapet, som sade att de kommer att verka för en lång fördröjning. Kommissionen kanske skulle vilja berätta för oss hur de skall ta sig ur detta dilemma, nu när de uppenbarligen inte har något stöd från medborgarnas sida.

Santer
Jag skulle kunna prata länge om det här problemet. Lyckligtvis är duty free -handeln ännu inte föremål för en utredning inom UCLAF. Men det hindrar inte att jag gärna svarar på frågan.
Det är litet som med Loch Ness, som jämt och ständigt återkommer. Men jag vill be er överväga det faktum att duty free -handeln avskaffades 1991 genom ett enhälligt beslut från finansministrarna,
(Applåder) vilket kommer att verkställas under 1999. Man föreskrev alltså en period på åtta år, för att just möjliggöra studier och övergångslösningar. Det är innebörden i bestämmelsen och i längden på de tidsperiod som då fastställdes av de tolv finansministrarna. Jag kommer mycket väl ihåg den diskussionen. Jag följde den på nära håll eftersom beslutet fattades under vårt ordförandeskap. Men det var alltså ett enhälligt beslut.
Nu när jag är på andra sidan barriären, måste jag i egenskap av ordförande i kommissionen säga er att kommissionen är fördragens väktare, och att den måste genomföra de beslut som en gång har fattats enhälligt i ministerrådet. Om det nu skulle finnas ett enhälligt krav på en annan bestämmelse, skulle jag vara den sista som motsatte mig det. Men jag konstaterar att det inte finns en enhällighet i rådet för att nå fram till ett annat beslut. Nej! Det finns en enhällighet som överförde direktivet 1991 och det har ni godkänt här. Låt oss alltså vara konsekventa med oss själva och med våra institutionella bestämmelser, och förbli trovärdiga gentemot oss själva. Vi måste genomföra de beslut som har fattats. Var skulle vi annars hamna, om kommissionen varje gång ett beslut fattats eller ett direktiv antagits frågade sig hur man skulle kunna kringgå direktivet, hur man skulle kunna se igenom tillämpningen av direktivet? Där tror jag att vi har en konstitutionell och institutionell funktion att fylla, och det är den funktionen vi vill åta oss. Kommissionen kommer inte att ta något initiativ i den riktningen.

Tillich
Herr ordförande, herr kommissionsordförande! Det var två tusen tjänster som inte var tillsatta i början av 1998. Det var alltså inte på bristen på tjänster som gjorde att ni inte kunde utföra kontroller. Dessutom har en ledamot av er kommission talat om för mig, att UCLAF begagnar sig av Stasi-metoder; det var den östtyska säkerhetstjänsten på DDR-tiden. Jag anser att han a) inte kan avgöra det och b) borde låta bli att göra det. Jag betraktar förslaget om en förordning beträffande OLAF som en bestraffning för det arbete som UCLAF hittills har genomfört och som kommissionen inte har tillvaratagit. Därför tycker jag att ni idiotförklarar oss, för att föreslå en kontroll på uppdrag av kommissionen, alltså först och främst ett bildande av OLAF, innebär att man eliminerar varje form av kontroll, åtminstone inom er institution, vars öppenhet ni försöker göra reklam för här. Jag skulle vilja fråga er, hur ni har tänkt garantera denna öppenhet!

Santer
Jag kan garantera er att jag hittills aldrig - och jag har ett långt politiskt förflutet, jag blev medlem av vår regering år 1972 - aldrig någonsin har idiotförklarat en parlamentsledamot! Det vill jag poängtera en gång för alla! Jag har stor respekt för parlamentet, och som ordförande i kommissionen har jag även respekt för detta parlament. Därför kommer jag aldrig att finna mig i sådana påståenden eller anklagelser, det vill jag sannerligen poängtera!
Herr ordförande! Jag pratade tyska för att man inte skulle behöva översätta.
Jag vill säga att jag aldrig själv har riktat någon kritik mot UCLAF: s sätt att fungera. Tvärtom, det var när jag blev ordförande i kommissionen, i januari 1995, som UCLAF blev operativt. Och vi har tack vare samarbetet med parlamentet ständigt förbättrat dess organisation. 1997 beslutade vi att upprätta en " task force" för att UCLAF skall kunna utöva sina funktioner. Jag har aldrig kritiserat UCLAF för att arbeta med Stasi-metoder. Den som pratar på det sättet måste ge mig bevis på det han säger. Jag har en stor respekt för det svåra arbete som utförs av kommissionens tjänstemän, och jag måste säga er, att skälet till att vissa utredningar ger upphov till diskussioner i Europaparlamentet, inte bara här men också i pressen, det är att vissa bedrägerier tack vare UCLAF har avslöjats, bedrägerier som går längre tillbaka i tiden än den nuvarande kommissionen. Tack vare att våra egna avdelningar har aktiverat sig har vi hamnat i den situation, som ett antal ledamöter nu kritiserar. På min dialekt finns ett ordstäv som säger - jag uttrycker det på tyska eftersom ni pratar tyska och då kommer att förstå det mycket bättre: Gutheit ist ein Stück von Dummheit .
Det är kanske det som har hänt oss. Vi har på något sätt fallit offer för våra egna initiativ. Läs därför - klarsynt, självständigt, men också utan att kritisera våra avsikter - de förslag som vi har gett er. Rådet har gett ett allmänt godkännande av riktlinjerna, och stats- och regeringscheferna ansåg att förslagens inriktning är berättigad. Så för Guds skull, ge dem en värdig och icke-partisk bedömning, när ni väl har granskat kommissionens meddelande grundligt.

Kjer Hansen
Herr ordförande! Det finns inte mycket överensstämmelse mellan det förslag som kommissionen nu lägger fram, och det krav som parlamentet genom en mycket bred majoritet har ställt om en förstärkning av UCLAF. Något som jag mycket undrar över, herr ordförande, är hur ni kan tala om en självständig byrå. Hur kan det nya UCLAF vara självständigt när det även framöver kommer att vara kommissionen som bestämmer på vilket sätt undersökningarna skall följas upp? Det är ju inte tal om någon som helst självständighet, utan om att kommissionen framöver helt kommer att styra vad som skall granskas. Herr ordförande! Är det inte snarare tal om att man kommer att göra sig fri från ansvar, och försöka att undvika det ansvar som man faktiskt har i samband med, till exempel, de saker som vi har sysselsatt oss med under den senaste tiden? Därför, herr Santer, är det djupt otillfredsställande att ni inte har velat föra en debatt med oss om det förslag som nu har lagts fram.

Santer
Självklart herr ordförande, parlamentet har gott om tid för att ingående diskutera den här punkten. Och om ni studerar den kommer ni att konstatera att UCLAF verkligen är ett oberoende organ, med en egen status av juridisk person och med uppdraget att genomföra utredningar i samband med bekämpningen av de bedrägerier som belastar gemenskapsbudgeten, både utredningar i medlemsstaterna och inom institutioner eller oberoende organ på gemenskapsnivå. Så långt definitionen. Kommissionen är inte den enda institution som kan begära utredningar av UCLAF, även om den är den första som har berörts av utredningarna. För övrigt gör UCLAF just nu utredningar i medlemsstaterna. Det är dess huvudsakliga verksamhet. Därför ansåg vi det nödvändigt att också integrera rådet i UCLAF. Alla institutioner har rätt att begära utredningar från UCLAF, och det framtida UCLAF skall själv kunna inleda utredningar.
Jag tror att ni måste läsa dokumentet, och ni kommer då att förstå att det ni just har påstått faktiskt inte är berättigat, och då väljer jag mina ord. Det krävs att man studerar det här dokumentet, som har utarbetats av jurister och som åsyftar alla de omständigheter som ni ifrågasätter. Kommissionen har inte velat tillskansa sig ensamrätten för att begära utredningar från UCLAF. Alla institutioner har rätt att göra det, precis som alla institutioner i allmänhet finns representerade i det administrativa rådet. Här har vi det bästa beviset på detta organs neutralitet och oberoende, där parlamentet liksom andra organ har någonting att säga till om. Jag tror att det är bästa sättet för att försäkra sig om att denna nya institution skall bli effektiv.

Bösch
Herr Santer, det ni här stöder er på ur Böschs betänkande, det har jag aldrig skrivit, för det ni har fått det till har inget gemensamt med det betänkande som parlamentet har lagt fram! Jag vill kommentera förfaringssättet och varför vi har blivit så upprörda här. Er kommissionär Gradin lovade oss redan i juli, att parlamentet skulle engageras i en eventuell reform av UCLAF. Vår parlamentsordförande påminde henne skriftligt om detta, jag tror det var i slutet av november i år. Men ingenting har hänt! I dag får vi ta del av dessa handlingar, och ni säger: Läs först igenom det som vi har skrivit. Är det på det viset ni försöker återupprätta förtroendet mellan institutionerna, herr ordförande?
En annan kommentar vad innehållet beträffar. Vi kräver i Böschs betänkande, som ni åberopar, ett stärkande av UCLAF. Ni splittrar och slår sönder den antibedrägeriverksamhet som kommissionen hittills har bedrivit. Är det på det viset ni vill återupprätta medborgarnas förtroende för kommissionens antibedrägeripolitik? Det var de två frågor som jag ville ställa.

Santer
Jag kan med lätthet svara på de här frågorna. Det mål ni har eftersträvat i det här betänkandet och som jag skriver under på - vilket jag har sagt många gånger, senast under debatten här i oktober - det är att garantera ett oberoende för UCLAF. Det är just det mål ni har eftersträvat. Men UCLAF kommer aldrig att kunna garanteras ett oberoende om den är en avdelning inom kommissionen som styrs av Europaparlamentet. Det skulle inte vara trovärdigt, och det är inte heller tänkbart ur en rättslig eller institutionell synvinkel. Därför har vi gått vidare från era förslag, samtidigt som vi strävar efter samma mål som ni. Fundera en stund över följande. Det går utan tvekan utanför ert förslag, men det ryms inom den interinstitutionella ram som jag tycker är viktig. Det handlar inte om att göra interna utredningar inom kommissionen. Just nu gör UCLAF fler än 900 utredningar i medlemsstaterna, där det behövs flest utredningar. Inom kommissionen görs det bara 27 utredningar. Flertalet utredningar rör medlemsstaterna.
Rådet och alla andra institutioner bör alltså integreras i detta nya organ, och jag ser ingen koppling mellan er fråga och det förslag vi har lagt fram, som just syftar till att uppnå ert mål, dock genom att vidareutveckla det och genom att placera det i ett interinstitutionellt sammanhang, och på så sätt ge medborgarna ett större förtroende för kontrollorganen. Så kommer det framtida UCLAF att se ut, denna europeiska enhet för bedrägeriutredningar, som kommer att vara ett oberoende organ med en egen status av juridisk person vilket kommer att bistås av framstående experter, som vi skriver; oberoende, framstående experter som erbjuder alla nödvändiga garantier om oberoende. Jag tror verkligen att UCLAF och dess oberoende kommer att stärkas av detta.

Giansily
Herr ordförande, herr kommissionsordförande! För ett år sedan röstade parlamentet för ett ändringsförslag till budgeten som avsåg en obetydlig fråga, nämligen utnämningen av en biträdande direktör för en byrå som lyder under kommissionen. Varken kommissionär Papoutsis som är förmyndare för organet i fråga, eller kommissionär Liikanen som har ansvar för personalen, kan få direktören att rätta sig efter ett av kammarens omröstningsresultat. En sådan affär kräver inte en utredning från UCLAF: s sida, men den visar helt enkelt att vissa av era kommissionärer inte kan få sina tjänstemän att rätta sig efter deras ord; de struntar blankt i kammarens omröstningar. Och därför är vår grupp just nu inte benägen att rösta för ansvarsfrihet, för vi anser att de konstaterade bedrägerierna bara återspeglar en maktfullkomlig teknokrati som är avskuren från verkligheten, och som på något sätt gör vad den vill.
Min fråga är följande: om ni inte beviljas ansvarsfrihet, är ni då beredda att avskeda kommissionären i fråga, den kommissionär som har ansvar för det område där man har upptäckt en faktiskt förskingring av medel, och då tänker jag på ECHO? Med andra ord: är ni beredda att straffa oduglighet, för i det här specifika fallet tror jag på den berörda kommissionärens personliga hederlighet.

Santer
Ni får ursäkta mig, men jag kan inte svara på frågan som rör utnämningen av en biträdande direktör. Det måste finnas en anledning till det som har hänt. Jag skall kontrollera den här frågan och meddela er skälen till våra utnämningar. Men det måste stå klart att det inte är en omröstning i Europaparlamentet som utnämner en direktör. Det finns en ansvarsfördelning. Det är kommissionen som beslutar om utnämningar inom dess egna avdelningar, och vi begär inte att få veta vilka direktörer som tillsätts inom Europaparlamentet. Det finns ett antal interinstitutionella regler som skall respekteras.
När det gäller vägran att bevilja kommissionen ansvarsfrihet, skulle jag vilja säga att ansvarsfriheten skall beviljas enligt bestämmelserna i artikel 206 i fördraget. Enligt denna artikel skall parlamentet bevilja kommissionen ansvarsfrihet på rekommendation av rådet. För en stund sedan nämnde jag att rådet har rekommenderat parlamentet att bevilja ansvarsfrihet. Ekofinrådet, där man vet vad man pratar om, har alltså redan lämnat en rekommendation till Europaparlamentet. Man får inte glömma att rådet är en av den budgetansvariga myndighetens grenar.
Vad beträffar vissa kommissionärers avgång är fördragets bestämmelser tydliga, och jag håller mig till fördragets konstitutionella och institutionella bestämmelser. Kommissionen är fördragets väktare och jag rättar mig efter fördragets bestämmelser. Varken mer eller mindre. Det är min skyldighet, det är min rättighet och jag fogar mig efter det.

Elles
Herr ordförande! Jag har en känsla av att ni försöker att stänga stalldörren när hästarna redan har sprungit ut. Ni har sagt till kammaren under denna eftermiddag att ni har skickat dokument till parlamentet som ingen skulle ha skickat till nationella parlament. Det är nog så att inget nationellt parlament någonsin skulle ha godtagit en rapport med asterisker eller censur från en förvaltning till ett direktvalt parlament.
För det andra, inom ramen för ansvarsfrihet för 1996, för vilket jag är föredragande, finns det en känsla av att bristerna i förvaltningsorganisationen i kommissionens topp har lett till en hel massa oegentligheter och förseelser på lägre nivåer vid genomförandet av politiken. Ni har lagt fram en del idéer om förebyggande undersökningar. Vi bad om detta under 1995, och nu är det nästan 1999. Vi har inte ens sett den rapport om tjänsteföreskrifterna som det förra parlamentet bad om. Vi har aldrig sett något av detta.
Slutligen, ni säger att ni utser tjänstemän på hög nivå. Vi känner alla till att det oftast är gamla goda vänner som får toppjobben. Många i denna kammare har en känsla av att ni är en chef som inte har kontroll över det övergripande systemet. Hur skulle vi kunna lita på att ni nästa år kan genomföra alla de reformer som ni har informerat parlamentet om i dag?

Santer
Herr ordförande! Jag envisas med att anse att vi har försett Europaparlamentet med rapporter som vi inte hade kunnat ge till nationella parlament. Detta är uppenbart, helt självklart. Jag står fast vid min ståndpunkt, herr Elles. Jag har varit parlamentsledamot tillräckligt länge för att veta det. Man måste också respektera sekretessen kring en utredning och rätten till ett skydd av privatlivet för de personer och tjänstemän som berörs av utredningarna. Det gäller i alla länder. Jag skulle bli förvånad om detta inte respekterades i Förenade kungariket, som också vakar över de mänskliga rättigheterna.
(Blandade reaktioner) Jo, jo! Jag envisas med detta och jag säger det. Ni kan lämna in en misstroendeförklaring mot mig, men jag säger det ändå.
För det andra, tjänstemännens ställning. I det avseendet kan vi inte fatta beslut på egen hand, det måste vi göra tillsammans med personalens företrädare, med fackföreningarna. Vi har inrättat en partssammansatt kommitté som leds av den f.d. generalsekreteraren, Williamson, som för några veckor sedan lämnade in sitt förslag. Jag beklagar att det blev något sent, men vi tillträdde våra ämbeten 1995, och screeningen kunde inte bli klar redan 1995. Man måste trots allt ställa rimliga krav. Och det är just vad jag ibland också önskar av parlamentsledamöterna.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag skulle vilja återkomma till det dokument om OLAF som ni lade fram till oss, eftersom det finns en ovisshet där, en sak som är svår att förstå. Ni kanske kan klargöra hur byrån skall kunna inleda utredningar. I dag kan nuvarande UCLAF sätta igång utredningar på eget initiativ, vilket den också gör. Av dokumentet kan man dock få ett intryck av - jag upplever inte det men däremot vissa av mina kolleger, och därför skulle jag vilja att ni utförligt klargör den punkten - att OLAF enligt dokumentet bara skall kunna agera enligt instruktioner från den institution som den har i uppdrag att kontrollera. Skulle ni kunna klargöra den punkten.
När det sedan gäller sekretessen oroar jag mig, eftersom det verkar som om sekretessen inom nuvarande UCLAF i många fall inte är tillräcklig, och en del ärenden har läckt ut från UCLAF. Jag skulle alltså vilja veta vilka exakta åtgärder som byrån har vidtagit för att garantera sekretessen kring de egna utredningarna?

Santer
Herr ordförande! Detta är en precis fråga och jag skall också svara precist. Enligt artikel 3 i bestämmelsen kan kommissionen, på eget initiativ men också på begäran av en medlemsstat eller av byrån, ge byrån i uppdrag att genomföra en utredning. Men av punkterna 6 oc h 12 i framställningen framgår det också att byrån skall ha en stor del i att inleda utredningar - eftersom ni just pratar om att inleda - det är punkt 6. Detta skall uppnås genom att bl.a. ge byrån rätt att på eget initiativ påbörja utredningar. Byrån kan alltså påbörja en utredning på eget initiativ. Självklart kan också alla institutioner ge byrån i uppdrag att genomföra utredningar. Och i de andra bestämmelserna i byråns stadga kommer ni att få se, att man har vidtagit ett antal försiktighetsåtgärder för att sekretessen skall bevaras.
På grundval av våra erfarenheter av UCLAF: s sätt att fungera, har vi försökt åtgärda ett antal brister som fanns i UCLAF: s nuvarande stadga, och det har vi också gjort. Resultatet finns i det dokument som ni har framför er. Ni har gott om tid på er för att studera det, granska det, att framföra kommentarer och ändringsförslag, så att vårt gemensamma arbete kan ge ett samfällt resultat.

Morgan
Herr ordförande! Ni har talat om för oss att ni tar ett ansvar på allvar som ordförande för kommissionen, och vi vill som parlament gärna se på vårt ansvar med allvar. Detta ansvar inbegriper att ställa kommissionen till svars. Detta är mycket svårt när vissa dokument inte sänds vidare till oss. Kan ni säga till oss i dag att ni regelbundet kommer att ge oss en lista över alla undersökningar om misstänkta bedrägerier, och inte bara då och då som vi nu får dem, och svara på frågan om när den nya bedrägerienheten planeras komma igång med sin verksamhet? Hur kan vi få garantier om att ni inte bara sparkar bollen över sidlinjen? Kommer enheten att komma igång med sin verksamhet under denna kommissions tioårsperiod och, i så fall, när?

Santer
Herr ordförande! Jag tror mig kunna säga att ingenting hindrar oss från att ge er en lista över de utredningar som har påbörjats av UCLAF. Jag ser inga som helst hinder. Men en utredning innebär inte nödvändigtvis att man upptäcker oegentligheter eller bedrägerier. Och listan kan inte spridas ut hur som helst. Om UCLAF har satt igång en utredning betyder det inte nödvändigtvis att det förekommer oegentligheter, bedrägeri eller något annat. Ibland sprids sammanblandningar ut till allmänheten på det sättet, och det vore att göra UCLAF en björntjänst. Vi har velat ta hänsyn till allt detta i vårt förslag.
Ni vill också veta när den nya OLAF kommer att börja fungera. Jag har vädjat till samtliga institutioners goda vilja för att byrån skall kunna bli operativ. Vår bedömning är att den kan börja fungera om sex till sju månader om det finns en politisk vilja till det.

Buffetaut
Herr kommissionsordförande! Jag har med stort intresse läst det meddelande som har skickats ut under er ledning, med titeln " Framtidens kommission" . På sidan 4 kan jag konstatera vad kommissionen avser att koncentrera sig mer på under de kommande åren: allmänna, stora politikområden, utrikespolitiken, valutan, den interna säkerheten, den inre marknaden, den ekonomiska och sociala sammanhållningen och de gemensamma politikområdena, dvs. i själva verket de befogenheter som en regering i en suverän stat besitter.
Jag skulle vilja fråga er, herr ordförande, vilka befogenheter som kommer att bli över för de nationella demokratierna med tanke på detta, och om nästföljande punkt verkligen är tillämplig på nationella demokratier - enligt vilken det finns anledning att fundera över en mer omfattande delegering av enklare förvaltningsuppgifter?

Santer
Herr ordförande! Detta dokument redogör för hela Europeiska unionens framtid. Jag skulle gärna sammanfatta det ämnet, och det har jag också gjort i många debatter om unionen. Men ur min synvinkel kommer den framtida unionen alltid att bestå av nationer med en nationell identitet som integreras i en politisk union. Vi vill inte utforma Europas förenta stater efter Förenta staternas modell. Det är inte vårt projekt. Man kan harmonisera ekonomiska regler för att inrätta en inre gemensam marknad. Men man kan aldrig harmonisera nationerna. Den nationella identiteten kommer alltid att vara en del av den framtida unionen.
Men nationerna har tack vare unionen en möjlighet att överföra en del av sin suveränitet till överstatliga organ, till kommissionen, till Europeiska centralbanken, för att tillsammans och på ett likställt sätt dela på ett antal uppgifter i syfte att bli starkare och hävda sig bättre på den internationella scenen. De befogenheter som kvarstår för medlemsstaterna hör inte bara till förvaltningsområdet, nej tvärtom. Med stöd av subsidiaritetsprincipen och principen om proportionalitet - ytterst viktiga principer som den europeiska arkitekturen bygger på - måste vi övertyga oss själva om att medlemsstaterna har en roll att spela i framtiden.

Wemheuer
Herr ordförande, jag vill ställa två frågor. Kollegan Fabras fråga om Europas framtid besvarade ni tidigare med: euron. Tror ni verkligen att euron är Europas framtid? Sedan sade ni i ert anförande, att vi är på god väg, med tanke på hur vi tar oss an frågan om de rättsliga grunderna - som det inte handlar om nu - och minibudgeten. Vet ni att borttagandet av minibudgeten är något som budgetinstanserna, det vill säga rådet och parlamentet å ena sidan och kommissionen å andra sidan, kom överens om redan för budgeten 1993, och att vi inte är på god väg utan snarare på ett oacceptabelt sätt har kommit efter?

Santer
Självklart, Europa är inte bara euron. Europa är inte bara den inre marknaden. Europa är verkligen mer än så. Men euron kommer ändå att bli en avgörande faktor för den ekonomiska integrationen i Europa, i första hand för att fullända den inre marknaden - för jag kan inte begripa hur en inre marknad någonstans i världen skulle kunna fungera med fjorton olika valutor, utan att det uppstår konkurrenssnedvridningar. Den kommer också att bli en mäktig faktor för den politiska integrationen, eftersom den ger Europa och den inre marknaden en europeisk identitet, och den kommer för det tredje att medverka till att befästa ett penningpolitiskt stabilt område. Den kommer alltså att bli en stabiliserande faktor i våra internationella monetära förbindelser. Av alla dessa skäl är euron en mäktig integrationsfaktor. Vi är mycket nöjda över att euron kan införas i elva av våra medlemsstater. Vi hoppas naturligtvis att den kommer att införas i de fyra andra som ännu inte är medlemmar av detta monetära område.
När det gäller minibudgetarna, stämmer det att ett antal förslag fattades under 1993. Det var för övrigt då man upptäckte en del bedrägerier. Då fanns det minibudgetar, och det var det som gjorde det möjligt för UCLAF att upptäcka bedrägerier i samband med fyra ECHO-kontrakt. Det förfarande som inleddes då, och som syftar till att gradvis avveckla den typen av minibudgetar, inleddes under verkligt svåra omständigheter, men det har kunnat genomföras i ett gott samförstånd mellan Europaparlamentet och kommissionen, och det är så vi bör fortsätta.
Om ni skulle läsa rapporterna från medlemsstaternas revisionsorgan, kommer ni att se att många oegentligheter har avslöjats på det sättet. Den tanken slog mig när jag såg rapporten från revisionsrätten i Tyska federala republiken. Mellan rapporten från Europeiska revisionsrätten och den tyska revisionsrätten kan jag inte se särskilt stora skillnader.

Böge
Herr ordförande! Åberopa inte rådet för rekommendationen av ansvarsfrihet. I företaget Europa är det ni som sitter i styrelsen och vi som deltar i medlemsmötena. Därför upprepar jag än en gång: Det som sägs i artikel 3 i förslaget avviker från parlamentets ursprungliga förslag och kan därför inte godtas av oss!
(Applåder) Jag vill också ställa en fråga till kommissionen beträffande den öppenhet som nämns. Herr ordförande, kan ni antingen bekräfta eller dementera att kommissionens rättstjänst, på grund av förfrågningar från de belgiska myndigheterna, har utfärdat en rekommendation till kommissionens tjänstemän, om att de vid frågor om huruvida uppdragsavtalen mellan olika företag och kommissionen omfattar sociala förmåner, gör bäst i att åberopa immuniteten och i övrigt fortsätta med den typen av avtal? Finns det sådana dokument? Om det gör det, är ni i så fall beredd att i förtroende låta budgetkontrollutskottet ta del av dessa?

Santer
När det gäller den första frågan, vill jag helt enkelt tala om för den ärade ledamoten att rådet är en institution i Europeiska unionen. Det skall man inte underskatta. Och rådets företrädare är närvarande här. Vi har flera europeiska institutioner, det har förmodligen inte undgått er. Jag håller mig till institutionerna och till deras sätt att fungera inom ramen för Europeiska unionen. Det är för övrigt min rätt och min skyldighet att göra det.
När det gäller den andra frågan svarar jag er att jag inte känner till någonting i den frågan, och jag kan alltså ingenting säga. Om ni har andra klargöranden att framföra har ni tillfälle att göra det här. Men i egenskap av ordförande kan jag inte svara er.

Ordföranden
Tack, herr ordförande!
Första punkten på föredragningslistan är därmed avslutad.

Europeiska rådet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalande om förberedelserna för Europeiska rådet den 11 december 1998 i Wien.
Ordet går till Ferrero-Waldner, rådets ordförande.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade ledamöter! Om drygt en vecka kommer det österrikiska ordförandeskapet att nå sin kulmen i samband med Europeiska rådet i Wien. Rådsmötet har naturligtvis en särskild betydelse för oss, eftersom det kommer att vara det första europeiska råd som äger rum i Österrike. Med tanke på de stora frågor som unionens utskott för närvarande diskuterar och förhandlar om, och som i synnerhet är viktiga för och direkt påverkar medborgarna i våra stater, är Europeiska rådet av stor betydelse för alla unionens medlemsstater.
I många av dessa frågor kommer man att fatta principbeslut som anger kursen för Europa de kommande åren och årtiondena. Men Europeiska unionen har redan fattat en rad beslut de senaste åren som visar inriktningen, och nu måste dessa förverkligas. Den 1 januari 1999 kommer att bli ett historiskt datum. Genom det nära förestående införandet av den gemensamma valutan förhöjer vi kvaliteten på den europeiska enheten. Euron som är, precis som den tyske förbundspresidenten Herzog uttryckte det, den stabilaste valutan i världen redan innan den införs, är kulmen på en framgångsrik historia under snart fem årtionden.
Vilka är de främsta komponenterna i det experiment som är så unikt i vår kontinents historia? Enhet genom ett tillvaratagande av mångfalden, solidaritet i stället för dominans och ett gemensamt utövande av suveräniteten i de gemensamma institutionerna. Vår uppgift är inte på långa vägar avklarad i och med eurons införande, för trots de enorma insatserna från unionen och medlemsstaternas sida, som vi har all anledning att vara stolta över, är planerna för den gemensamma framtiden i dag mycket diffusa. Den nya ordningen i Europa sedan konfrontationerna mellan öst och väst har upphört, och med den ständigt ökande globaliseringen, har åstadkommit en enorm dynamik. Hörnpelarna för vår politiska världsordning har rasat inom loppet av bara några år. Det internationella ekonomiska landskapet genomgår en daglig förändring. Den nya tekniken och dess konsekvenser för människan och miljön kräver att staterna och statsgemenskapen vidtar åtgärder. Sociala förändringar och en omfattande internationell rörlighet löser upp strukturerna.
Därför uppkommer ständigt nya utmaningar, där tidigare lösningar inte längre är gångbara. Om vi i denna tid av radikala förändringar vill bevara det vi har uppnått efter fem årtionden, måste vi vara öppna för reformer och anpassningar. Den verkliga faran - det vill jag poängtera - består inte i förändringarna, utan i fasthållandet, i stagnationen. Unionen behöver därför nya initiativ. Man behöver fastställa de strategiska koncepten på nytt. Det anser jag vara det främsta syftet med den diskussionsprocess om Europas framtid som inleddes i Cardiff, och som fortgick under det österrikiska ordförandeskapet i oktober på det utmärkta rådsmötet i Pörtschach.
Denna tankeprocess har enligt min uppfattning visat två tydliga inriktningar. För det för första: ett klart erkännande av en dynamisk fortsättning på den europeiska enhetsprocessen. De utmaningar vi har framför oss kräver mer och inte mindre Europa. Men vi behöver också en stärkt handlingsförmåga, bättre instrument och större beredskap att använda dem på ett solidariskt sätt.
För det andra: Vi måste rikta in oss mer på unionens verksamhet i sådana frågor som intresserar och direkt angår de europeiska medborgarna. Men om vi vill garantera medborgarnas stöd för unionens vidare utveckling, måste vi också, och denna uppgift bör prioriteras, placera sysselsättningen, en ren miljö och säkerhet högst upp på den europeiska dagordningen. Dessa överläggningar är dessutom av avgörande betydelse för förberedelserna till Europeiska rådets möte i Wien den 11 och 12 december. I Wien kommer man därför att behandla ett brett spektrum av viktiga frågor.
Sysselsättningen kommer även i fortsättningen att ha högsta prioritet. Här håller det äntligen på att ske en förändring till det bättre. Arbetslösheten i Europa är i dag lägre än 10 procent. Det senaste året har det skapats fler nya arbetstillfällen i Europa än i Förenta staterna. Det ger oss ingen anledning att anstränga oss mindre, men det är ett tecken på att en positiv utveckling håller på att ske. Den samordningsmekanism som man enades om i Luxemburg har därmed bestått den första prövningen. Den gemensamma bedömningen av genomförandet av de nationella sysselsättningsplanerna visar, att regeringarna gör stora ansträngningar för att förverkliga sina planer. En sådan uppmuntrande utveckling måste sporra oss att konsekvent följa den väg som vi har slagit in på.
Unionens framtida sysselsättningsstrategi bör vila på tre pelare. För det första: riktlinjer om sysselsättning som skall stärka arbetstagarnas flexibilitet och anpassningsförmåga och underlätta skapandet av arbetstillfällen i nya företag. Europeiska rådet i Wien kommer att ta del av förslaget till sysselsättningspolitiska riktlinjer för år 1999, som anger den vidare utvecklingen liksom prioriterade frågor, så som jämställdhet mellan män och kvinnor, livslångt lärande, äldre arbetstagare och ett stärkande av företagsandan.
För det andra: ekonomiska strukturreformer som skall höja konkurrenskraften på varu- och arbetsmarknaden och främja innovationskapaciteten. För det tredje: en makroekonomisk politik som effektivt stöder och främjar tillväxten.
En mycket viktig finanspolitisk fråga är unionens externa företrädare i frågor som rör den ekonomiska unionen och den monetära unionen. Europa måste föra en gemensam talan hos de internationella finansinstituten och i G 7 och i större utsträckning än tidigare hävda sin ekonomiska betydelse. Denna viktiga fråga måste få en lösning, nu när det bara återstår några få veckor tills den tredje etappen träder i kraft. Det pågår för närvarande - som ni vet - intensiva förhandlingar mellan finansministrarna. Vi förväntar oss att få ta del av de konkreta resultaten på Europeiska rådets möte.
Införandet av euron kommer att stärka behovet av en bättre samordning av skattepolitiken. Vi förväntar oss att man i Wien tar initiativ till att påskynda arbetet i dessa frågor. Europeiska rådet kommer även att få ta del av finansministrarnas rapport om reformen av den internationella finansarkitekturen. De senaste månaderna har det tydligt framkommit att vår förmåga att hantera finanskriser inte på långa vägar motsvarar utmaningarna i en globaliserad världsekonomi. Europa måste ge ett viktigt bidrag. Förbättrade finansieringsinstrument för de transeuropeiska näten, liksom ytterligare steg för att förverkliga och till fullo utnyttja den inre marknaden är andra finanspolitiska frågor för Wien. Europeiska rådet kommer i synnerhet på det miljöpolitiska området att behandla konceptet för en integrering av miljöaspekterna på unionens olika politiska områden. De första betänkandena på området transport, energifrågor och jordbruk har redan lagts fram. I Wien får man besluta hur denna viktiga process skall drivas vidare.
Agenda 2000 är givetvis en central fråga för ordförandeskapet. I min förklaring i Europaparlamentets plenisal den 18 november rapporterade jag om de framgångar som hittills har uppnåtts. Jag deltog själv i dag på förmiddagen i ett samtal med företrädare för Europaparlamentet, där vi diskuterade frågan om anslutningsinstrument i syfte att stärka dialogen och informationsutbytet mellan rådet och parlamentet, så som vi lovade i Trilog.
Det råder stor enighet i rådet om anslutningsinstrumenten, det transeuropeiska nätet och garantifondsförordningen. Den tekniska delen av arbetet med dessa juridiska texter har slagits fast. På det strukturpolitiska området finns det en rad politiska nyckelfrågor och där kan man åtminstone skönja konturerna av en lösning. Även i den rapport som jordbruksministrarnas lade fram den 23 november kan man märka en tydlig trend, så enighet borde kunna uppnås före mars 1999. Det gäller att ta fram alternativa lösningar för den ekonomiska planeringen, som klarar den dubbla utmaningen med budgetdisciplin å ena sidan och säkrandet av de nödvändiga medlen för en vidareutveckling av unionens politik å andra sidan. På utrikesministrarnas nästa sammankomst den 6 december skall vi försöka komma vidare i klargörandet av nyckelfaktorerna och därmed skapa en god grund för Europeiska rådets överläggningar i Wien.
Vad Agenda 2000 som helhetspaket beträffar, så ligger det i sakens natur att man inte kommer att kunna fatta några avgörande beslut i enskilda ärenden i Wien. Men vi anser att alla de framsteg som har skett under det österrikiska ordförandeskapet utgör en förutsättning för att ett avgörande end game skall kunna inledas i förhandlingarna redan i början av 1999.
Utvidgningsprocessen har fortgått de senaste fem månaderna. Inledandet av de konkreta anslutningsförhandlingarna med " 5+1" , framgången med acquis screening med de elva och förverkligandet av anslutningspartnerskapen visar att unionen, men även våra framtida partner, antar denna stora utmaning med entusiasm men samtidigt med försiktighet. Kommissionens rapport om kandidatländernas framsteg innehåller en öppen och väl underbyggd analys av nivån på uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna och har fått ett positivt mottagande såväl av medlemsstaterna som av kandidatländerna.
Denna rapport kommer även att tjäna som utgångspunkt för diskussionerna om utvidgningsfrågor i Wien. Vi vill tydligt markera unionens engagemang i en framgångsrik utvidgning, för våra partner ett uppmuntrande tecken på att de aktivt skall fortsätta att driva sina reformförsök.
En starkare europeisk handlingsförmåga på området inre säkerhet och på det utrikes- och säkerhetspolitiska området - det var en viktig del av budskapet från Pörtschach. Europeiska rådet i Wien kommer att behandla tre rapporter från inrikes- och justitieministrarna. Den första, en handlingsplan för bildandet av ett område för frihet, säkerhet och lagstadgad rätt. Den andra, en rapport om förverkligandet av handlingsplanen för bekämpandet av den organiserade brottsligheten, och den tredje en rapport om narkotikafrågor. I övrigt kommer det att handla om integreringen av Schengen i EU-fördraget och om initiativ i syfte att stärka samarbetet på området migrationspolitik.
Den sammankomst i Tampere, som man enades om i Pörtschach för det andra halvåret, kommer att bidra till att den inre säkerheten ägnas särskild uppmärksamhet år 1999. På det utrikes- och säkerhetspolitiska området kommer det i Wien, å ena sidan att handla om viktiga frågor, som situationen i Ryssland eller fredsprocessen i Mellanöstern och händelseutvecklingen på Västra Balkan. Å andra sidan skall man ta upp strukturella frågor, förberedelserna av tillämpningen av de nya instrument som fastställs i Amsterdamfördraget för en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och den fortsatta diskussionen om de säkerhets- och försvarspolitiska frågor som har aktualiserats under det österrikiska ordförandeskapet.
Det var en kort sammanfattning av de viktigaste frågorna inför toppmötet i Wien. Som ni ser, är det ett omfattande och anspråksfullt program vilket antyder att vi befinner oss i en dynamisk fas av integreringsprocessen. Jag vill passa på att personligen tacka för det goda samarbetet med Europaparlamentet under det österrikiska ordförandeskapet. Den ambitiösa europeiska dagordningen har givit oss flera tillfällen att samarbeta. Jag tänker då i synnerhet på det regelbundna åsiktsutbytet om aktuella utrikespolitiska frågor, den informella dialogen om Agenda 2000, informationsflödet om läget för utvidgningsprocessen, men även om enigheten kring det femte forskningsramprogrammet. Jag hoppas att vi även hinner anta den gemensamma budgeten för 1999 före årets slut.
Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag finner det oumbärligt för förbindelserna mellan institutionerna att vi bevakar de stora målen och intressena hos våra medborgare, och inte låter arbetet hindras av sådana problem som bör kunna undvikas. Det förutsätter en öppen debatt som jag själv är beredd att delta i.
Nu ställs det större krav på unionen än någonsin under tidigare årtionden. Man har tidigare vid upprepade tillfällen visat prov på sin förmåga att uppbåda den vilja och kreativitet som krävs för att möta stora utmaningar. Jag är övertygad om att samma sak kommer att ske på tröskeln till det nya årtusendet, och jag hoppas att Europeiska rådet i Wien kommer att bidra till detta.
(Applåder)

Santer
Herr ordförande, fru rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Europeiska rådets toppmöte i Wien kommer att avsluta det österrikiska ordförandeskapets halvår.
Det är den första ordförandeskapsperioden för den federala republiken Österrike, och jag välkomnar det arbete som ordförandeskapet har genomfört. Ordförandeskapet har bl.a. präglats av det informella mötet i Pörtschach, där stats- och regeringscheferna kunde närma sig varandra i sina ståndpunkter om Europeiska unionens framtid. Den 21 oktober avslutade jag mitt anförande inför kammaren om toppmötet i Pörtschach på det här sättet: " Såsom det alltid har varit i gemenskapens historia, består den avgörande utmaningen i att göra verklighet av tankarna om Europas utveckling" . Jag föreslår alltså att vi nu går igenom de huvudsakliga frågor där det har gjorts framsteg under det gångna halvåret, frågor som Europeiska rådet kommer att stadfästa eller avsluta.
Jag börjar givetvis med utvidgningen. Rådet kommer att granska kommissionens första rapport om kandidatländernas framsteg, vilken man begärde vid Europeiska rådets toppmöte i Cardiff. Denna rapport visar att hela processen nu är i gång. Kommissionens analys visar också att situationen skiljer sig från land till land. Den erinrar om utvidgningsprocessens dynamiska karaktär. Vi bedömer staternas framsteg enligt kriterierna från Köpenhamn eller Madrid. Rådet kommer att påminna om att alla kandidatländer måste göra hållbara insatser inför anslutningen.
Samtidigt, och det känner ni till, har förhandlingarna om Agenda 2000 börjat att gå framåt, bl.a. tack vare kammarens samarbete. Vi står inför en viktig etapp på vägen som, innan den aktuella mandatperiodens slut, skall leda oss fram till att anta alla de åtgärder som föreslås i samband med Agenda 2000. Vid Europeiska rådets toppmöte i Cardiff och vid det informella mötet i Pörtschach uttryckte stats- och regeringscheferna en politisk vilja till att avsluta förhandlingarna om Agenda 2000 vid det särskilda toppmötet i mars nästa år.
Varför bör man avsluta i mars? Enligt min mening talar många faktorer för det. Först och främst kommer valen till Europaparlamentet att inverka på kammarens verksamhet redan i mars-april, och jag kan redan i dag konstatera att valen får en del konsekvenser för den parlamentariska verksamheten. Vidare den skada som en försening skulle tillfoga unionens trovärdighet, och till sist praktiska överväganden som har att göra med programplaneringen för strukturfonderna, inrättandet av politikområden, men också att en eventuell försening i inrättandet av instrument inför anslutningen skulle kunna få negativa effekter för själva anslutningsprocessen.
Den fråga som uppstår är givetvis följande: Kan vi avsluta redan i mars? Mitt svar är ja. Ja, eftersom alla uppgifter faktiskt ligger på bordet. Dels kommissionens 19 detaljerade förslag, som är föremål för era betänkanden, och dels kommissionens rapport om de egna medlen. I egenskap av en av den budgetansvariga myndighetens två grenar kommer ni också att vara en av undertecknarna av ett nytt interinstitutionellt budgetavtal. Ett nytt avtal som tillfredsställer den budgetansvariga myndighetens båda grenar är självklart en mycket viktig del av Agenda 2000.
Herr ordförande! Jag önskar att Europeiska rådet kan utgöra en bra utgångspunkt för de diskussioner som kommer att avslutas under tyskt ordförandeskap. Men självklart är det så, att så länge det inte blir något avtal om helheten, kommer det inte att bli något avtal om någonting alls. Med den reservationen önskar jag att vi lyckas uppnå tre saker i Wien. För det första att vi når fram till avtal om lagtexternas många aspekter som jag skulle kalla " tekniska" . I det avseendet gläder jag mig åt de framsteg som nyligen har gjorts när det gäller strukturfonderna, Sammanhållningsfonden, strategin inför anslutningen och de transeuropeiska näten. Sedan att försöka göra framsteg inom det politiska området. Jag tänker t.ex. på vissa aspekter av jordbruksreformerna och landsbygdens utveckling, strukturella åtgärder, och på budgetplanens " format" . Och till sist att skissera på konturerna av ett definitivt paket, som framför allt bör fokuseras på reformernas och de därmed förbundna budgetfrågornas finansiella effekter.
Herr ordförande! Två frågor som prioriteras av medborgarna finns med på dagordningen för detta toppmöte i rådet: sysselsättningen och området för frihet, säkerhet och rättvisa. Jag börjar med sysselsättningen. I Wien kommer Europeiska rådet för första gången att utvärdera de framsteg som medlemsstaterna har gjort i tillämpningen av de nationella sysselsättningsplanerna, inom ramen för strategin från Luxemburg. Vem hade för två år sedan kunnat tro att vi skulle få ett sådant stöd från medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter, att vi skulle ha europeiska riktlinjer och nationella handlingsplaner? Vem hade kunnat tro att medlemsstaterna skulle acceptera att få se sina sysselsättningsfrämjande åtgärder granskade, utvärderade och t.o.m. bedömda av deras jämställda, och vem hade kunnat tro att denna föredömliga dynamik skulle skapas, en dynamik som i dag har fått ny fart i Europa? Denna strategi har vi främst diskuterat med medlemsstaternas regeringar, och det är tillsammans med dem som vi har inrättat mekanismer för utvärdering, utbyten och benchmarking .
På grundval av den granskning som staterna kommer att göra i Wien, kommer kommissionen att lägga fram förslag för att justera riktlinjerna för 1999. Riktlinjerna, det måste jag säga, har varit minimala. Enligt min mening måste vi framför allt befästa processen. De nationella handlingsplanerna ingår i en strategi på medellång sikt, men det finns betydande nya drivkrafter. Vi kommer särskilt att fullfölja vår strategi för ett mer företagarvänligt Europa, genom att inrätta en alleuropeisk riskkapitalmarknad som ger våra företag samma fördelar som de amerikanska företagen, och genom att hämta in vår eftersläpning i användningen av informationsteknik. Vi har också bett medlemsstaterna att ändra på deras system för arbetslöshetsersättning och deras skattesystem, och i synnerhet att se över politiken i fråga om förtidspensionering.
När det gäller området för frihet, säkerhet och rättvisa, vet ni att vi i Pörtschach fattade beslut om att den 15 oktober 1999 hålla ett första specialmöte om det ämnet, alltså under finskt ordförandeskap. Det beslutet går i linje med min önskan, som jag uttryckte redan när jag tillträdde, om att prioritera det här området. Amsterdamfördragets ikraftträdande, liksom starten av Europol, kommer att ge oss möjligheter att få se påtagliga framsteg inom det rättsliga och polisiära samarbetet, asylpolitiken, invandringen, samtliga områden där medborgarna i våra länder har höga förväntningar. Vi kan bara föreställa oss den här typen av politiska frågor - som förblir nationella - i ett europeiskt sammanhang. De konkreta frågor som har att göra med asyl, invandring, polisiärt samarbete, och t.o.m. utvisning, som vi har konfronterats med de senaste månaderna, visar tydligt att vi måste angripa de här problemen på gemenskapsnivå, och jag hoppas att den handlingsplan som rådet och kommissionen kommer att presentera i Wien, utgör en etapp i förberedelsen av toppmötet i Tampere.
Herr ordförande! I Wien kommer vi också att ha en diskussion om den europeiska och internationella ekonomiska utvecklingen. Nya regeringar har tillträtt i en del medlemsstater och den internationella finansiella krisen har fördjupats efter händelserna i augusti i Ryssland, och det har under hösten lett till en intensiv debatt om ekonomisk politik och finans- och penningpolitik, både på europeisk och på internationell nivå. Den internationella krisen har fått en lugnare vändning, men den är inte löst för det; vi måste förbli vaksamma och påminna oss om resultaten under våra debatter. Vilka är då dessa resultat, som man med all säkerhet kommer att prata om i Wien?
Till följd av diskussionerna kring räntan, kan jag för det första konstatera att vi har kommit överens om att alla villkor nu var uppfyllda för att ha en låg räntenivå redan vid eurons tillkomst. Den dialog vi redan har fört med Europeiska centralbanken har visat att en stram budgetpolitik kommer att underlätta en penningpolitik som, vid sidan om prisstabilitet, skulle kunna ta hänsyn till den ekonomiska situationen på ett mer allmänt sätt. Sedan de senaste diskussionerna inom gruppen Euro 11 verkar det som om det finns ett brett samförstånd om denna policy-mix. Och jag är övertygad om att dialogen kommer att fortsätta på ett tillfredsställande sätt när väl euron har införts.
För det andra har jag noterat en allmän vilja till att stärka samordningen av ländernas ekonomiska, finansiella och sociala politik, och jag kan i det avseendet uppfatta påtagliga framsteg inom gruppen Euro 11, men också inom rådet. Samtidigt framträder en klart uttalad vilja om att samordna skattepolitiken. Vi gjorde en sammanfattning om det ämnet i går, vid mötet i Ekofinrådet, och även där är framstegen slående, trots den realism som man alltid måste bevara när man pratar om skattefrågor.
Höstens debatt har också fäst uppmärksamheten på betydelsen av infrastrukturer för den ekonomiska strukturen och vilken roll offentliga investeringar har i det sammanhanget. Jag är glad över att kunna konstatera att samtidigt som man betonar hur viktiga den typen av investeringar är, har man i debatten inte ifrågasatt stabilitets- och tillväxtpaktens principer. Debatten har dock gett oss en inriktning när det gäller de instrument som kan ha en inverkan på investeringar, och jag är glad över att kunna meddela er att kommissionen antog just ett sådant dokument i förmiddags, vilket vi självklart kommer att vidarebefordra vid Europeiska rådets toppmöte i Wien.
Jag skall bara ta upp tre saker angående det ämnet. Först angående Europeiska investeringsbanken. Efter framgången för det speciella handlingsprogrammet från Amsterdam, tror jag att banken skulle kunna stärka sin roll genom att utöka sin uppsättning instrument till förmån för infrastrukturprojekt, och i synnerhet projekt för de transeuropeiska näten. Det skulle kunna ske i form av en specialservice, genom vilken banken skulle kunna uppmuntra till en uppdelning av risker mellan privat och offentlig sektor, och därmed uppmuntra till mer omfattande finansiella stöd till infrastrukturprojekt. Det skulle också vara bra att utvidga kriterierna för berättigande till stöd från Europeiska investeringsfonden, vilket skulle öka fondens betydelse för en utveckling av infrastrukturen i vid bemärkelse.
För det andra måste vi erkänna att vissa transeuropeiska infrastrukturprojekt inte kommer att kunna förverkligas utan stöd av subventioner, i brist på en tillräcklig ekonomisk lönsamhet. Inom den allmänna ramen för Agenda 2000 diskuteras just nu vårt förslag om ett nytt förslag till finansiellt system för de transeuropeiska näten. Förutom en betydande finansiell summa, innehåller detta förslag en del nyskapande idéer. Jag tänker särskilt på idén om att införa fleråriga finansiella bidrag, om idén att utnyttja riskkapitalfonder, såväl som på möjligheten att medfinansiera projekt upp till ett belopp av 20 procent av den totala kostnaden, i stället för 10 procent som det är nu. Till sist är det fråga om hinder mot uppkomsten av en verklig - och jag säger faktiskt verklig - alleuropeisk investeringskapitalmarknad, för vilken det finns ett mandat från Cardiff, och som skulle kunna utgöra en viktig källa till nya arbetstillfällen med hjälp av det kapital som den skulle kunna alstra för nyskapande företag.
Herr ordförande! När det gäller den internationella situationen är man nu i stor utsträckning överens om att unionen efter införandet av euron kommer att få ett större ansvar i förhållande till det internationella finansiella systemet, och att vi kommer att tala med en enda röst. Vi har kommit överens om att alla frågor som ännu inte är lösta, angående eurons externa företrädare, måste få ett svar i Wien, även frågan som rör kommissionens deltagande i internationella församlingar. I det avseendet gläder jag mig åt att Ekofinrådet i går lyckades nå fram till ett generellt avtal om den frågan, alltså i god tid innan Europeiska rådets toppmöte. Och jag gläder mig också åt det stöd som Europaparlamentet har gett oss på det här området. Jag tänker slutligen på de internationella finansiella institutionernas sätt att fungera, och på vårt ansvar som en mer betydelsefull biståndsgivare.
Men vi får inte begränsa oss till de ekonomiska aspekterna, och jag hoppas att vi kommer att kunna ta upp bredare frågor i Wien, och då tänker jag på Europas roll i globaliseringen, som påverkar alla dimensioner i våra samhällen. Med den nya drivkraft euron och Amsterdamfördraget kommer att ge oss, får inte unionen tiga still i en värld som förväntar sig ett svar, ett svar från ett Europa som talar med en enda röst.
Herr ordförande! Detta är de huvudsakliga punkter som vi sannolikt kommer att diskutera i Wien. Jag vill dock inte avsluta mitt anförande här i parlamentet utan att erinra om att vi i Wien kommer att fira 50-årsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Också det kommer att bli ett tillfälle för att mana till en beslutsam insats från unionens sida för att försvara de värden som finns i den förklaringen. Europeiska rådets toppmöte i Wien kommer alltså att bli ett toppmöte för konkreta och grundläggande riktlinjer, som hjälper oss att anta det 21: a århundradets utmaningar.

Medina Ortega
Herr ordförande! Jag vill börja mitt anförande med att gratulera det österrikiska ordförandeskapet till ett väl genomfört arbete. I första hand vill jag påpeka att det extraordinära toppmötet i Pörtschach blev en angenäm överraskning för oss europeiska ledamöter, eftersom man i Pörtschach, i jämförelse med tidigare Europeiska råd, talade om mera Europa i stället för om mindre Europa.
Namnet Wien är mycket fascinerande och kanske vore det lägligt att Europa under Europeiska rådets möte antog en mera allmän förklaring, men efter det österrikiska ordförandeskapets redogörelse förstår jag att det handlar om att förverkliga mera konkreta mål.
Det österrikiska ordförandeskapet menade att medborgarna är det viktigaste just nu, våra medborgare, de som har röstat på oss och som förväntar sig att deras problem blir lösta. Och precis som det österrikiska ordförandeskapet sade så är arbetslösheten det största problemet. Det är något som Europeiska unionen just nu måste prioritera. Med en tioprocentig arbetslöshet, med nästan 20 miljoner arbetslösa, är alla andra problem sekundära.
Under det extraordinära toppmötet i Luxemburg, för vilket Santer var den drivande kraften, gjordes också stora framsteg i den här frågan, däremot ansträngde man sig för litet när det gäller finansieringen. De medel som erbjöds i Luxemburg, 10 000 miljoner ecu från Europeiska investeringsbanken och 450 miljoner ecu under tre år från gemenskapsbudgeten, är inte tillräckliga. Vill vi bekämpa arbetslösheten så råder det inga tvivel om att vi måste tillgripa andra medel.
Min fråga till rådet lyder: Vore det inte möjligt att beakta några av de förslag som har lagts fram för att mobilisera kapital, i första hand Jospins förslag som aktualiserar tidigare förslag av Delors, beträffande användandet av europeiska lån för de stora transeuropeiska nätverken, vilket också det österrikiska ordförandeskapet syftade på, eller helt enkelt Prodis förslag om att mobilisera resurser eller reserver från centralbankerna så snart euron har införts?
Det står klart att vi i det här läget behöver resurser för investering. Det ställer dessutom det som verkade vara dogmen i den europeiska uppbyggnaden i tvivelsmål, det vill säga eurons anknytning till stabilitetspakten där det viktigaste var inflationen. I ett läge där frågan inte verkar vara inflation utan deflation, där världen verkar vara hotad av en ekonomisk kris, frågar vi oss här i Europeiska parlamentet, i rådet och i kommissionen om inte investeringsfrämjande åtgärder borde vidtas.
Är det någon mening med att skära i utgifterna, inklusive investeringskostnaderna, och att investeringarna bromsas av stabilitetspakten? Det verkar som om stabilitetspakten bör kompletteras med en sysselsättningspakt som medger en mobilisering av resurser för att bekämpa arbetslösheten.
Slutligen vill jag säga att rådets ordförande också nämnde budgetplanerna. Faran, fru ordförande i rådet, är enligt vår mening i parlamentet att vi med dessa budgetplaner går mot mindre Europa i stället för mot mera Europa.
Jag hoppas att Europeiska rådet i Wien, upplysta av de inofficiella slutsatserna från Pörtschach, väljer att gå mot mera Europa, eftersom vi inte kommer att kunna bygga det Europa som gemenskapsmedborgarna vill ha utan mera Europa.

Azzolini
Herrar ordförande, kära kolleger! Det informella toppmötet i Pörtschach nyligen visade tyvärr att Europa fortfarande är på jakt efter en egen identitet. Även om Europa redan i dag erkänns som ett ekonomiskt maktcentrum - som snart kommer att förfoga över en gemensam valuta - så är våra regeringar alltför försiktiga och osäkra när det gäller att ge Europa en mer dynamisk och politisk roll, såväl internt som internationellt. I det sammanhanget skulle jag för det Europeiska folkpartiets grupp (Kristdemokratiska gruppen) vilja peka på ett problem som för övrigt redan har tagits upp av det österrikiska ordförandeskapet, nämligen frågan om hur de elva nationer som ingår i eurosamarbetet skall kunna företrädas på lämplig sätt i olika internationella organ. Av de olika frågor som har diskuterats har hittills endast en, den som rör balansen mellan stabilitet och tillväxt, lett fram till en gemensam ståndpunkt. Flera länder har förklarat att det krävs en dialog med Europeiska centralbanken (ECB). Vi måste därför ställa frågan till rådet om detta är ett sätt att dölja de problem som förekommer i relationerna mellan regeringarna och ECB eller om det i stället, vilket vi hoppas, är en bekräftelse på viljan att skydda detta organs roll och självständighet.
Låt mig också påpeka att de stora uppoffringar som samtliga länder har tvingats göra för att kunna skapa en stark och trovärdig valuta inte kan och inte får omintetgöras av eftertankens kranka blekhet eller, ännu värre, av riskabla ingripanden som skulle kunna leda fram till en svag valuta utan en solid framtid. Regeringarna vet faktiskt mycket väl att en sund penningpolitik är en förutsättning för att man skall kunna skapa en fast grund för tillväxt och utveckling, men det är uppenbart att det dessutom krävs en väl anpassad ekonomisk politik, en samordnad ekonomisk politik, för att kunna få fart på den ekonomiska tillväxten och framför allt sysselsättningen, det verkligt stora problemet i Europa. Det är just den uppgiften som regeringarna absolut inte får smita ifrån.
Tyvärr har det informella toppmötet när det gäller övriga punkter på dagordningen blivit en besvikelse. Frånsett avsiktsförklaringar och löften har det till exempel inte gjorts några nya åtgärder när det gäller den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, även om man måste notera premiärminister Blairs positiva inställning till att låta Västeuropeiska unionen uppgå i Europeiska unionen. Men ingeting har sagts om rättsliga och inrikes frågor eller om kriminalitet och illegal invandring. Inte något, slutligen, om att inleda institutionella reformer.
Herr ordförande! Låt mig avslutningsvis säga att de utmaningar som ligger framför oss under de kommande åren kräver en förnyad politisk vision och nya ideal. Vi hoppas därför att det kommande europeiska rådet i Wien skall kunna leva upp till våra och alla andra medborgares förväntningar och på det viset bekräfta de förhoppningar som uttryckts av det österrikiska ordförandeskapet. Jag tror, slutligen, att även Europaparlamentet, våra folks demokratiska röst och företrädare, i det här sammanhanget måste få spela en pådrivande och avgörande politisk roll, naturligtvis tillsammans med övriga institutioner.

Frischenschlager
Herr ordförande, fru ordförande, fru statssekreterare! Ni har angivit en lång lista med frågor. I själva verket utelämnade ni ingen fråga som är av betydelse. Men det kan bara göras på bekostnad av angivelser av tyngdpunkten. Jag anser att det är viktigt, att toppmötet i Wien kommer att innebära ett politiskt genombrott i åtminstone en central fråga, nämligen Agenda 2000. Denna fråga som är så viktig för utvidgningen, men även för den inre sammanhållningen bland de femton i EU, måste få en lösning det här halvåret, innan valstriden börjar inför Europavalen. Jag anser att det är den viktigaste frågan och hoppas därför att man lyckas med det.
För det andra en fråga som ni inte tog upp och som uppenbarligen angår oss ledamöter i hög utsträckning. Det gäller ledamotsstadgan. Det är viktigt att man på toppmötet i Wien finner en lösning på den frågan. Det är till viss del parlamentets ansvar, men i slutändan även rådets ansvar. Det handlar inte bara om att skapa rimliga arbetsvillkor för ledamöterna. Vi befinner oss just nu i en svår fas. Det inträffar skandaler och framförs anklagelser. Fru ordförande, det är viktigt att vi som ledamöter har ryggen fri, när vi deltar i valkampen inför dessa demokratiska val, och inte behöver ta itu med anklagelser utan snarare med europeiska frågor. Jag ber er ta denna fråga på allvar och se till att denna fråga kan strykas på dagordningen den 12 december inför valen, på det sätt som parlamentet föredrar och som vi förhoppningsvis kommer att föreslå i morgon.

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! Enligt fördragen är rådet inte en beslutsinstans, utan en mycket viktig instans för den politiska drivkraften - den mest legitima i unionen, eftersom alla stats- och regeringschefer är direkt ansvariga inför sina respektive parlament.
Före Europeiska rådets möte kan vi bara uttrycka våra önskningar. Vi får akta oss för att upprätta en fullständig katalog à la Prévert över alla våra önskningar, det riskerar oundvikligen att framkalla besvikelser och svikna förhoppningar. Låt oss i stället försöka begränsa oss till några prioriteringar. För egen del kommer jag att ta fasta på tre.
Första prioriteringen: reformen av Agenda 2000 och den framtida finansieringen av unionen. Man kan faktiskt höra sägas, på allra högsta nivå och i ett ökande antal länder - och då är det inte fråga om de minsta - att bidraget till unionens budget borde motsvara de ekonomiska förmåner dessa stater får av unionen. Detta är en generalisering av tesen om ett rimligt återgäldande, som en gång gjorde Thatcher berömd. Det är minst sagt en underlig uppfattning om den europeiska solidariteten, eftersom det är regeringar som säger sig vara världsmästare på att ta hänsyn till den sociala aspekten. Aldrig har unionen haft så många regeringar med en socialistisk ledning eller en socialistisk delaktighet, och ändå har man aldrig förnekat solidaritetsprincipen lika mycket som nu, åtminstone i avsiktsförklaringar, en princip som ändå är kittet i vår gemensamma verksamhet och det som är garantin för välståndet i alla unionens länder.
Jag vill här högtidligen varna för risken för en nedmontering av den gemensamma jordbrukspolitiken, som en medfinansiering skulle leda till. Jag vill också varna för att minskade resurser till strukturfonderna, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden medför risker för den ekonomiska och sociala jämvikten.
Andra prioriteringen: utvidgningen av unionen. Vi har redan sagt det: denna utvidgning kan inte jämföras med de tidigare, p.g.a. den politiska symboliken och de stora frågor som rör sociala och ekonomiska aspekter och handeln. Vi måste akta oss för att inte utesluta vissa stater med diskutabla förevändningar, och därigenom återskapa artificiella skiljelinjer mellan kandidatländerna. Vi får inte heller underskatta de betydande svårigheter som väntar de ekonomiska aktörerna i de 15 nuvarande medlemsstaterna och i kandidatländerna.
Sista prioriteringen som jag vill betona nu strax före Europeiska rådets toppmöte: en reform av institutionerna. En reform som står i samband med den kommande utvidgningen, och som nödvändigtvis måste genomföras innan någon utvidgning blir verklighet, men utan att tjäna som förevändning för att skjuta upp utvidgningen. Bollen ligger faktiskt hos stats- och regeringscheferna. Så låt oss ställa krav, mina kära kolleger, och högtidligen kräva att stats- och regeringscheferna i de 15 skall, utan tabun eller baktankar, diskutera de verkliga reformer som Europa måste genomföra om det vill fortsätta leva och utvecklas.

Puerta
Herr ordförande! Jag instämmer till fullo med Ferrero-Waldner om att Europeiska rådet i Wien blir avgörande för lösningen av nyckelproblem i den europeiska uppbyggnaden. I första hand arbetslösheten. Vår grupp insisterar därför på en sysselsättningspolitik som går längre än den nationella politiken och gemenskapsdirektiven.
Är det möjligt att vi efter toppmötet i Wien kan ägna oss åt en europeisk sysselsättningspolitik? Vi borde lägga oss lika mycket vinn om detta som vi gjorde med den gemensamma valutan, eftersom stabilitetspakten och dess rigorösa tillämpning enligt vår mening hämmar de sysselsättningsskapande åtgärderna och missgynnar medborgarnas intressen.
Vi instämmer inte med Tony Blairs och José María Aznars uttalanden, statsministrar i Storbritannien och Spanien, vilka baserades på större flexibilitet på arbetsmarknaden och ett minskat arbetslöshetsunderstöd för att, enligt dem, undvika att de arbetslösa envist håller sig fast vid arbetslöshetsunderstödet. Med en sådan filosofi och med sådana recept främjar vi varken sysselsättningspolitiken eller försvarar den europeiska sociala modellen.
Vi tycker att den franska regeringens idé med 35 timmars arbetsvecka och Oskar Lafontaines förslag, som sammantaget skulle kunna medföra kraftiga investeringar särskilt i de europeiska transportnäten, kommunikation och energi, är mera positiv. Kommissionen som vi så ofta kritiserar har lagt fram intressanta förslag, som hittills har blockerats av rådet och av vilka följande kan nämnas: sänkt mervärdesskatt på arbetskraftsintensiva tjänster, eller införandet av ekoskatter för finansiering av sysselsättningsskapande politik.
Fru ordförande, med hänsyn till Agenda 2000 så är Ecoifinrådets misslyckande oroväckande. Hela Agenda 2000, och då särskilt betänkandet om egna medel, programplaneringen av fonder samt den externa representationen av euron, har senarelagts.
Å andra sidan menar vi att det österrikiska ordförandeskapets förslag om att procentuellt frysa utgifterna till 85 000 miljoner ecu för nästkommande år innebär en tillbakagång för den interna solidariteten. För att inte tala om vad som kan hända om man hörsammar några av medlemsstaternas förslag om att i största allmänhet reducera gemenskapsbudgeten, den skulle då hamna på 1, 10 procent av gemenskapens BNI. Detta skulle medföra stor ovisshet för utvidgningen, en utvidgning som ännu inte har klara riktlinjer och en tidsindelning som kan garantera ett framgångsrikt utfall.
Herr ordförande, avslutningsvis vill jag påtala vikten av att klart och tydligt fastställa riktlinjerna för relationerna med Turkiet samt ge ett strategiskt och solidariskt svar på de ofantliga problem som Centralamerika brottas med.
Till sist vill jag ta upp problemet med Europaparlamentet. För att uppnå vederhäftighet och öppenhet gentemot oss själva och gentemot allmänheten i Europa, behöver vi en gång för alla en stadga för Europaparlamentets ledamöter.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Å parlamentets vägnar välkomnar jag Gundars Bojars, ordförande för delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Lettland, samt Edvins Inkens, ordförande för utskottet för europeiska frågor, vilka har tagit plats på åhörarläktaren för att följa debatten om betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor angående kandidatländernas anslutning. Välkomna.
(Applåder)

Europeiska rådet (fortsättning)
Voggenhuber
Herr ordförande, fru rådsordförande! Det är allt fler människor i Europa som med förfäran ser hur 1800-talet uppenbarar sig på tröskeln till 2000-talet. En allt mer aggressiv nyklassisk ekonomisk ideologi försöker uppenbarligen ta oss tillbaka till det förgångna. Inom denna nyliberalism betraktas arbetslösheten som ett mått på modernisering och minskade inkomster för löntagarna som ett framsteg. Avregleringen blev nästan ett pseudoreligiöst budord. Det finns inget finansmarknaden blir så lyrisk inför som meddelanden om personalnedskärningar och avskedanden. Den ödeläggelse som denna ideologi på senare år har orsakat i Sydostasien, i utvecklingsländer med god ekonomisk tillväxt och i Ryssland har tydligen inte gjort något intryck. Den som inte vill tillbaka till 1800-talet stämplas som reaktionär.
Politikerna ägnar sig sedan flera år tillbaka åt massarbetslösheten och den tilltagande fattigdomen. Men bortsett från politisk konfessionell litteratur och social poesi är det inte mycket man har åstadkommit. Man får onekligen intryck av att vissa delar av den europeiska politiken fungerar som hjälporgan till denna aggressiva ideologi. Därför kräver vi bestämt att man agerar konstruktivt på toppmötet i Wien och slutar tabubelägga de centrala reformfrågorna. Vi kräver kvantifierade och kvantifierbara mål med tydliga datum och utvärderingsförfaranden. Ett slut på den ruinerande europeiska skattedumpningen, en harmonisering av skattesystemen, ansatser till en ekologisk skattereform, påminnelser om ECB: s plikt att stödja de europeiska ekonomiska politiska målen inom ramen för en prisstabilitet.
Vi kräver att finansmarknaden regleras och att man inte räknar med de arbetsskapande investeringarna inom ramen för stabilitetspakten. Vi kräver en diskussion om en rättvis fördelning av arbetet genom en förkortad arbetstid. Låt oss övergå från politisk poesi till ett ansvarsfullt handlande!

Sainjon
Herr ordförande! De europeiska medborgarna, och i synnerhet arbetslösa och ungdomar, förväntar sig mycket av den europeiska sociala modellen, och de hoppas kunna dra nytta av den historiska möjlighet som har uppstått i och med att det nu sitter vänsterregeringar i flertalet av Europas länder. Dessa regeringar har egentligen inte rätt att misslyckas med att genomföra en politik som motsvarar medborgarnas förhoppningar. I dag räcker det inte längre med att vara generös och medkännande inför verkligheten.
Stunden är kommen för att vid toppmötet i Wien idealisera det sociala Europa, genom att se till att folk känner sig delaktiga i en stor utvecklingsplan för sociala frågor, som, skulle jag nästan säga, är värdig våra demokratiska och framstegsvänliga traditioner. Det som berör dem allra mest är framför allt arbetslösheten, vilket ministern tog upp. Det är där vi måste slå till hårt, och även om man kan glädja sig åt att arbetslösheten tenderar att gå tillbaka, är det nu mycket viktigt att konkretisera de förslag som lades fram i Luxemburg i november 1997 vid toppmötet om sysselsättningen, vid vilket man bl.a. prioriterade att man inte skall låta en ung människa gå utan sysselsättning i mer än sex månader, och en vuxen inte mer än ett år. Låt oss följa den vägen och gå ännu längre genom att skapa ett nytt välfärdssamhälle som främjar sysselsättning och livslång utbildning för alla medborgare i unionen.
Alla som blir av med jobbet eller inte har någon sysselsättning bör automatiskt påbörja en obligatorisk avlönad utbildning, som inte skulle vara ett slags " praktik-parkering" . Det är enligt min mening ett sätt att bannlysa ordet " arbetslöshet" ur vår vokabulär. Ibland är praktiktjänster nödvändiga, men de kommer inte att bli meningsfulla om de inte har en tydlig koppling till ett projekt för att slussa in och utbilda praktikanten. Det handlar om att man skall kunna växla mellan aktivitet och utbildning under hela livet, genom att gå över från den ena till den andra utan ofrivilliga avbrott. Detta är ett stort nyskapande förslag. Det förslaget bör unionens regeringar bära med sig, inte bara vid toppmötet i Wien, utan också vid de kommande valen till Europaparlamentet i juni 1999.

Parigi
Herr ordförande, mina damer och herrar! A propos utrikespolitiken - ett område som utgör en del av denna debatt - låt mig för att stryka under bristen på en sådan inom gemenskapen ta upp fallet Öcalan som en symbolfråga. Vänsterns Europa har här visat upp sig i sämsta tänkbara dager. Amatörismen och demagogin från vissa representanter för den italienska regeringen har bara motsvarats av det hyckleri och den feghet, orden kommer från Frankfurter Allgemeine Zeitung , som har utmärkt den tyska regeringen som, trots att man lät domstolen utfärda en internationell arresteringsorder mot PKK-ledaren, föredrog att lämna denna heta potatis i händerna på sina progressiva italienska kamrater. Till detta skall läggas att den grekiska premiärministern Kostas Simitis - vars regering tidigare, även om det inte har skett officiellt, vägrat ta emot Öcalan - har uttalat sig positivt om att bevilja PPK-ledaren politisk asyl, samtidigt som man överlåter denna " ära" åt Italien, ett land som enligt den grekiska premiärministern " har läget under kontroll" .
Låt mig säga att om detta är ett exempel på den internationella politiska solidariteten mellan partier som tillhör samma socialistinternational, så kan man bara hoppas att den inte i denna föga upplyftande form tillåts styra gemenskapens politik. I anknytning till fallet Öcalan förekommer påtryckningar, hot, terroristaktioner, verkställda eller bara hotade från olika etniska och religiösa grupper som organiserats och som förekommer i stor mängd inom Europas gränser, något som har påpekats av en av den tyska vänsterns främsta intellektuella, Peter Schneider, som säger: " Det är uppenbart att Turkiet lyckas styra den turkiska minoriteten i Tyskland som en femte kolonn. Kurderna verkar bete sig på samma sätt."
Man bör tillägga att dessa invandrare skulle kunna påverkas, inte bara i riktning mot våldsamheter, utan också, i samband med val, att avge sina röster till förmån för de medborgare eller koalitioner som bäst tillvaratar eller lovar tillvarata deras intresse.
Fallet Öcalan har med andra ord, enligt vad Nationell Allians anser, avslöjat bristerna i den nuvarande gemenskapskonstruktionen, dvs. dess stora svaghet när det gäller en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och dess stora brister när det gäller internationell lag och rätt. En nästan välgörande kris, det som har inträffat, som har visat otillräckligheten och den bristande viljan hos de enskilda medlemsstaterna när det gäller att möta och på egen hand försöka lösa problem, vars återverkningar kan bli mycket allvarliga när det gäller den offentliga ordningen och diplomatiska och kommersiella relationer. Ytterligare ett skäl, med andra ord, för att utforma en äkta gemensam utrikespolitik och för att skapa en verklig europeisk domstol, som skulle kunna juridiskt lösa sådana ärenden som fallet Öcalan.

Swoboda
Herr ordförande! Jag vill återgå till den egentliga frågan, nämligen toppmötet i Wien, och ta upp två punkter som jag anser är avgörande för om toppmötet skall bli framgångsrikt eller ej, nämligen sysselsättningen och utrikespolitiken. Vad sysselsättningen beträffar, så har vissa redan tagit ställning i den frågan. Det beror inte på att vi inte kommer på något bättre, utan eftersom denna fråga är så otroligt viktig för Europa med sin oacceptabelt höga arbetslöshet, måste vi ständigt ta nya initiativ för sysselsättningen.
Genom Amsterdamfördraget har vi uppnått en del. I Cardiff och framför allt i Pörtschach bekräftades att sysselsättningspolitiken i högre utsträckning måste prioriteras. De enskilda medlemsstaternas nationella sysselsättningsplaner har granskats av kommissionen. Jag måste säga att de fick en mild behandling, och jag vet att kommissionen borde ha gått hårdare fram med vissa medlemsländer. Jag hoppas att det bara var en mildhet i den första omgången, för jag är övertygad om att kommissionen och förmodligen även rådet måste gå hårdare fram med de medlemsländer som inte har förverkligat sina planer, idéer och målsättningar.
Vi måste vidta de åtgärder som vi, i synnerhet Manolo Medina, redan har talat om. Hur står det till med investeringarna i Europa? Genomförs verkligen de åtgärder som omfattas av Delors vitbok, så som man tillkännagav i Pörtschach? Hur är det med ländernas samarbete på skatteområdet? Jag får ibland intryck av att rådets medlemmar och vissa länder är rädda för att visa kurage. Man säger att man vill göra något, men så snart ett konkret förslag läggs fram, hittar man på undanflykter för att slippa undan, och jag vill än en gång tydligt påpeka: Jag anser att sysselsättningspolitiken är mycket viktig, liksom tydliga riktlinjer för sysselsättningen och en hårdare prövning av de enskilda länderna av kommissionen.
Utrikespolitik: Det har redan sagts en del om detta, och det är bra att åtminstone kommissionär van den Broek är här, som kanske på kort sikt kan glädjas ett tag över att han inte får någon kollega från rådet på det utrikespolitiska området. Men jag vill påminna er om det som sades tydligt i Cardiff: I Wien skall man fatta beslut om Mr. eller Mrs. GUSP. Detta bekräftades i Pörtschach. Men nu hör jag rykten om att man visserligen vill, men inte kan enas om namnet, och att rådet åter igen drar sig för beslutet att utse en högre företrädare. Antingen har man klart för sig hur viktigt det är att utse en sådan företrädare; då måste han utses nu, det vill säga snarast, med tanke på alla dåliga erfarenheter, eller så är det inte viktigt för rådet, och då skall dessa bestämmelserna strykas i Amsterdagfördraget.
Det andra alternativet är fullständigt oacceptabelt, även för parlamentet. Man säger: Ja, Mr. eller Mrs. GUSP är en viktig personlighet. Vi måste baka in det i samma paket som kommissionsordföranden och andra personer. Jag undrar: vet inte rådet, vet inte länderna att kommissionens ordförande kommer att utses av detta parlament i framtiden, och att det inte kommer att ske förrän vid en senare tidpunkt? Har inte rådet uppfattat att beslutsförhållandena är annorlunda, och att det är de som måste fatta det viktiga beslutet om den person som skall företräda rådet i utrikespolitiken, alltså vem som skall vara kontaktperson och partner till kollegan van den Broeks och de andra kollegerna i kommissionen? Det beslutet skall fattas nu. Det skulle vara ett tydligt tecken på svaghet hos rådet, det skulle innebära en fortsättning på rådets obeslutsamhet i utrikespolitiska frågor, om det inte fattade dessa beslut i Wien, och jag anser att parlamentet klart och tydligt bör säga: Om Europeiska unionens utrikespolitik skall förändras och effektiviseras, då behöver vi en högre företrädare för rådet, som man måste fatta beslut om i Wien!

Brinkhorst
Herr ordförande! Jag vill återigen säga att det är synd att rådets ordförande inte längre är här. Vi har liksom fått en vana att spela för galleriet nu för tiden. Jag skulle vilja ta upp två ämnen. Ett rör frågan om finansiella aspekter när det gäller Agenda 2000. Om Ekofins rapport från i går och i förrgår stämmer det minsta, så verkar det dessvärre råda en väldig oreda inom Europeiska gemenskapen. I Agence Europe står det att läsa att Spanien starkt var emot de förslag till diskussionsämnen som skulle lämnas till Europeiska rådet inför sammanträdet i Wien. Detta visar att det vid denna tidpunkt sannerligen inte skett så stora framsteg. Om rådets ordförande hade funnits här, skulle jag frågat henne om vilken strategi ordförandeskapet har i detta avseende.
För det andra, frågan om den tredje pelaren: I Cardiff talades mycket om framsteg vad gäller rättsliga och inrikes frågor. Men uppriktigt sagt så har det inte skett så många framsteg sedan dess. Detta är ett ganska viktigt konstaterande. Vi var närvarande vid utskottets för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor sammanträde i går när rådets ordförande, inrikesministern, talade. Integrationen av Schengenavtalet inom ramen för EU-fördraget skulle ha skett omkring 16 månader efter Amsterdamfördragets undertecknande, och skulle sålunda redan ha trätt i kraft. Det har det inte. Vi vet fortfarande inte vilken del som skall placeras under den första pelaren och den tredje pelaren. Om vi ratificerar Amsterdamfördraget och inget har hänt, finns det en risk att allt kommer att bli kvar under den tredje pelaren. För att lägga sten på börda, verkar det nu som om det i rådet för rättsliga och inrikes frågor talas om att inrätta en särskild kommitté för att övervaka rättsliga frågor som inte förutsetts i samband med första pelaren. Under första pelaren har vi Coreper, kommissionen, men inte K4-kommittén, den särskilda kommittén för rättsliga och inrikes frågor. Vi skulle vilja fråga vilken inställning ordförandeskapet har i denna fråga. Kan det stå emot? Vilken inställning har kommissionen? Jag ser att kommissionär van den Broek är här. Jag hoppas att hans svar är att kommissionen inte kan acceptera någon icke rättsligt korrekt situation rörande rättsliga och inrikes frågor. Särskilt när det gäller denna kommitté är det mycket viktigt att det blir denna traditionella struktur, och att den inte ligger under tredje pelaren och i regeringsstrukturen.

Ainardi
Herr ordförande! Frågan om sysselsättningen är en central angelägenhet för unionens medborgare, och vi bör göra allt för att effektivt bekämpa arbetslösheten, skapa arbetstillfällen, särskilt för ungdomar och långtidsarbetslösa. Toppmötet i Pörtschach präglades av en ny ton, nya förslag och en ökad tonvikt vid tillväxt och sysselsättning. Det skall också sägas att man har tagit avstånd från liberalismen och uttryckt en önskan om ett mer humant samhälle vid alla de val som nyligen har ägt rum i ett antal av unionens länder.
Nu måste avsikterna konkretiseras. Det är vad medborgarna förväntar sig av det kommande toppmötet i Wien. Visst hörde jag vad Santer sade för en stund sedan, men när jag tog del av 1999 års riktlinjer för sysselsättningen vilka kommissionen kommer att presentera för stats- och regeringscheferna, blir jag något orolig. Kommissionen fortsätter med att främja åtgärder som förespråkar flexibilitet i arbetslivet och en dämpad social utveckling i konkurrenskraftens namn. Den senaste europeiska dagen för järnvägsarbetarnas demonstration mot kommissionens strävan efter avregleringar, uttryckte på ett mycket bra sätt den offentliga sektorns krav, som motsvarar aktuella behov och nödvändigheter i unionen. Det senaste fransk-tyska toppmötet bekräftar viljan till att stärka den europeiska sociala modellen. Där förespråkades t.o.m. tvingande och kontrollerbara mål. Så ja: toppmötet i Wien måste övergå i handling.
För att få avsikt och handling att stämma överens finns det enligt min mening tre oundgängliga villkor. För det första att omdefiniera Europeiska centralbankens befogenheter och uppdrag, och kravet på att den skall kontrolleras demokratiskt av Europaparlamentet och de nationella parlamenten. För det andra en räntesänkning, men det skall vara en selektiv sänkning som gynnar projekt till förmån för nya arbetstillfällen. För det tredje att den befintliga stabilitetspakten skall ersättas med en riktig tillväxt- och sysselsättningspakt.
Tills sist: inga framsteg är möjliga utan medborgarnas delaktighet. Det är verkligen nödvändigt att främja en genuin social dialog och att utveckla stora allmänna debatter om sysselsättningen, denna viktiga fråga för unionen. En årlig konferens om den ekonomiska politiken och sysselsättningen skulle kunna medverka till det, eftersom man då skulle kunna se vilka resultat som har uppnåtts och föreslå justeringar av sysselsättningspolitiken, med om nödvändigt tvingande och kvantitativa kriterier.

Raschhofer
Herr ordförande! Med tanke på den mängd svåra frågor som står på dagordningen för toppmötet i Wien - och rådets ordförande har ju sannerligen presenterat ett potpurri - kan man bara hoppas att det österrikiska ordförandeskapet fattar mod inför debatten och önska dem lycka till. Det som kommer att bli avgörande är om de rätta besluten fattas på vissa prioriterade områden, till exempel frågan om utvidgningen och Agenda 2000. Med tanke på alla viktiga olösta kärnfrågor på struktur- och jordbruksområdet, undrar jag hur man skall kunna hålla tidsschemat. Det undrar jag inte minst eftersom det handlar om sådant som är av stor betydelse, vilket gör det hela så komplicerat, och inte bara om visioner.
Det österrikiska ordförandeskapet måste se till att lägga i rätt växel och styra i rätt riktning. Det är en svår uppgift. Genom att ta upp frågan om sysselsättningen är man på rätt väg, men det saknas en effektiv tillämpning i praktiken. Däremot saknas det inte analyser och dokument. Även här är det ont om tid, för vägen från beslutsfattandet till ett konkret resultat i form av mer sysselsättning och färre arbetslösa är krokig och lång.

Görlach
Herr ordförande! Trots att inga namnkunniga företrädare för ordförandeskapet från Österrike är närvarande, vill jag uttrycka min respekt för det arbete som det österrikiska ordförandeskapet hittills har åstadkommit. Man har tagit sig an många problem som behöver lösas och bidragit till att det tyska ordförandeskapet, efter övertagandet av stafettpinnen, inom en snar framtid kommer att kunna uträtta resultat och fatta beslut. Det ter sig, enligt många av våra kolleger här, som en omöjlighet med en sådan mängd av uppgifter, men jag vill verkligen poängtera att det inte, framför allt inte nu i Wien inför överlämnandet av ordförandeskapet, får uppstå några tvivel om att tidsplanen för Agenda 2000 kommer att följas det första halvåret. Vi i parlamentet skall utforma vårt arbete på ett sådant sätt, att det inte finns utrymme för några bortförklaringar från rådets sida. Det kommer att bli svårt, vi måste lära oss att komma överens, men vi förväntar oss att det skall gå.
Inför alla problem som måste lösas i Agenda 2000- och det vore bra om man verkligen klargjorde detta i Wien - bör det kommande ordförandeskapet inte glömma att göra förberedelser, även för de nödvändiga institutionella reformerna. Vi vet att agendan inte kan slutföras och förverkligas förrän i samband med nästa regeringskonferens, men man bör inte vänta tills det är dags för en ny sådan. Förberedelserna måste påbörjas redan nu. Man måste lägga fram förslag och alternativ i syfte att pådriva de inre reformerna, i synnerhet sådant som rör de institutionella reformerna. För vad hjälper det om vi lyckas med Agenda 2000 i jordbruks- och strukturfonderna - om än med vissa kompromisser - och når så långt i förhandlingarna att vi kan diskutera upptagandet av nya medlemmar, om vi inte har genomfört de institutionella reformerna? Det kommer att bli svårt för parlamentet, och vi känner till diskussionerna i alla våra grupper, om att just de institutionella reformerna måste avslutas innan de första nya medlemmarna kan upptas.
En sak till vill jag nämna: Frågan om sysselsättningen kommer att finnas med på dagordningen även i Wien. Men det skulle vara bra, om man med hjälp av alla institutioner och ledamöter kunde sätta stopp för den olustiga debatten i Storbritannien, som en del av pressen driver på. Här handlar det inte om en skatteharmonisering i utjämnande syfte. Det handlar helt enkelt om att medlemsstaterna även i sysselsättningsfrågan hittar ett sätt att enas om hur man, givetvis med hjälp av skattepolitiken, kan främja investeringar. Det måste klargöras, hur man med en ändamålsenlig, överenskommen, gemensam verksamhet inom skattesektorn kan lätta på den i många medlemsstater så påtagliga skattebördan för arbete, så att det blir lönande att skapa sysselsättning, inte bara med hjälp av investeringar, utan med investeringar plus sysselsättningstal. Det borde man gemensamt klargöra. Om vi skall vara ärliga, går det inte så annorlunda till i Europeiska unionen än det ibland gör i närbelägna nationer. Man försöker genom låga avgifter och billiga marker att locka av varandra investerare. Något sådant behövs inte i Europeiska unionen, däremot en överenskommelse på sysselsättningens område som är till allas fördel, en sådan är absolut nödvändig!
Jag är helt överens med min kollega Swoboda. Rådet bör så snart som möjligt utse en ansvarig från rådets sida för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det måste visserligen ske snarast, men man bör inte de närmaste månaderna försöka baka ihop allt det som bör uppklaras på personalområdet i ett jättepaket. Man bör undvika ett misslyckande genom att först försäkra sig om parlamentets samtycke, eftersom parlamentet tack vare Amsterdam är med och bestämmer i personalfrågor. Det borde rådet tänka på, eftersom det är Europaval i juni nästa år.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag vill börja med den fråga som Görlach tog upp, dvs. det faktum att det är val till Europaparlamentet i EU nästa år. Toppmötet i Wien kommer att spela en avgörande roll när det gäller att fastställa dagordningen för nästa års första sex månader. Det kommer inte bara att vara det tyska ordförandeskapets dagordning. Vi måste också visa i Wien att det finns ett engagemang att återknyta medborgarna i Europa till EU-projektet.
Som vi känner till från våra egna medlemsstater, så har vi under de senaste åren misslyckats med att göra detta. Det är därför sysselsättningsfrågan, som diskuterades vid det informella toppmötet, måste utgöra en av de viktigaste frågorna under diskussionerna i Wien. Den socialdemokratiska gruppen insisterar på att vi vidtar konkreta åtgärder rörande livslångt lärande och utbildningsinitiativ, och därigenom försöker att ge våra medborgare en bättre grundutbildning, och de färdigheter som krävs för att utföra så kallade förädlade arbetsuppgifter. Sysselsättningsfrågan måste vara den viktigaste punkten på denna dagordning.
Om vi vill att yngre personer skall engagera sig i Europeiska unions-projektet, så måste vi se till att vi har något att erbjuda dem. De flesta yngre personer i dag i Europeiska unionen, antingen de bor i Tyskland, Finland, Förenade kungariket eller södra Europa, oroar sig över sin framtid och sina framtida möjligheter på arbetsmarknaden, eller sin framtida samhällsroll. Vi hoppas att det när Wien-toppmötet är över, finns konkreta åtgärder som är kopplade till de åtgärdsplaner på sysselsättningsområdet som fastställts i varje medlemsstat, som kommer att bidra till att sänka den övergripande arbetslöshetsnivån, i synnerhet långtidsarbetslöshet och arbetslöshet bland yngre personer.
I samband med att vi återknyter Europa till dess medborgare är det viktigt att vi ser på vår globala roll. Under de senaste månaderna och under förra året drabbades vi av en global ekonomisk kris. Vi har sett stora problem på många marknader världen över, och som ett resultat av detta har naturligtvis vår egen ekonomi drabbats. Det är oerhört viktigt att man under Wien-toppmötet skickar ut starka signaler om att Europa har för avsikt att ta sitt ansvar när det gäller att skapa stabilitet i världsekonomin.
Detta innebär att vi återigen i Wien måste ta upp frågan om en större öppenhet och snabbare återhämtningsförmåga rörande de internationella finansiella systemen. Vi måste förbättra de nationella strategiernas övervakningsprocesser. Vi måste fastställa hur länder med framväxande ekonomier kan skydda sig själva mot en överdrivet stor finansiell instabilitet. Europa kan inte bara vara inåtblickande under dessa möten, vi måste agera utåt. I och med införandet av euron, kommer Europeiska unionen att bli ett stabiliserande centrum i den globala ekonomin.
Jag skulle också vilja säga något om arbetsmarknaden och behovet av flexibilitet på denna marknad. Det råder en omfattande debatt i Europeiska unionen om att vi behöver flexibilitet på arbetsmarknaden. En av mina kolleger nämnde detta för en stund sedan. I en dynamisk världsekonomi måste det finnas flexibilitet på arbetsmarknaden. Det måste finnas efterfrågan på den befintliga arbetskraften. Om vi betraktar arbetsmarknaden på samma sätt som vi gjorde för tio år sedan, eller till och med för fem år sedan, kommer detta att leda till högre arbetslöshet.
Jag vill också ta upp frågan om beskattning, eftersom Görlach nämnde den i sitt tal. Vi känner till att det österrikiska ordförandeskapet har försökt att genomdriva vissa åtgärder rörande skattesamordning. Termen det gäller är alltså " samordning" , inte " harmonisering" . Det gläder mig mycket att kommissionär Mario Monti har ändrat Europeiska unionens dagordning i denna fråga. Vi vill inte ha en gemensam valuta och en gemensam marknad med skatteharmonisering. Vi vill samordna på de områden där det kan främja sysselsättningen och investeringarna. Jag tror att det skulle vara till stor hjälp om särskilt brittiska media kunde lära sig att skilja på termerna samordning och harmonisering, i synnerhet därför att de finns på engelska.

d'Ancona
Herr ordförande! Jag har bara ett par minuter och därför bara två kommentarer och en fråga som jag vill ställa som ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Den första kommentaren gäller de berörda ministrarnas beredvillighet. Ministrarna Michalek och Schlögl har alltid gjort sig besväret att utbyta åsikter med oss. Det sker inom och utom vårt utskotts sammanträden, så sent som i går reste båda ministrarna till Bryssel för att utbyta åsikter med utskottet.
Men tillfredsställelsen över dessa informella insatser gäller tyvärr inte längre den formella sidan av saken. Tvärtemot det som fastställts i Maastrichtfördraget under artikel 6 och tvärtemot under tidigare ordförandeskap har vi inte rådfrågats i ett antal viktiga ärenden. Det har inte varit något samråd om ett sådant viktigt och aktuellt problem som asyl- och flyktingpolitik. Det så kallade " Österrikiska strategidokumentet" hamnade av en ren tillfällighet i våra händer. Hur kan man tro att man kan klara sig utan parlamentets åsikt i denna för samhället känsliga fråga?
Det andra exemplet är ännu mer svidande. Det handlar om en handlingsplan i syfte att skapa en plats för säkerhet, frihet och rättvisa. En plan för framtiden således. Men återigen har inget yttrande begärts av parlamentet. Kort sagt, av de fyra ärenden som kommer att tas upp på toppmötet i Wien, vilket vi just hörde, och det är förutom de två nämnda även narkotika och organiserad brottslighet, har inte något yttrande begärts från parlamentet i något av dessa fyra ärenden. Det strider mot artikel 6 i Maastrichtfördraget. Det är anledningen till min fråga till rådsordföranden, som tyvärr har försvunnit: när kommer man att begära detta yttrande, i synnerhet i fråga om handlingsplanen, men även vad gäller det andra viktiga strategidokumentet?

Alavanos
Herr ordförande! Jag vill göra tre påpekanden.
För det första: Jag anser att toppmötet i Wien på allvar måste ta itu med de frågor som tagits upp av den tyska, den franska, den italienska eller andra regeringar, frågor om en rättelse av utvecklingen efter Maastricht, frågor som gäller relationerna mellan politiken och bankvärlden, räntenivån, frågan om huruvida valutastabiliteten är det enda viktiga eller om det är lika viktigt med utveckling och sysselsättning, beskattning av det rörliga kapitalet, osv. En diskussion har inletts. Medlemsländernas regeringar måste, när de samlas till toppmötet i Wien, gemensamt komma fram till nya riktlinjer för Europeiska unionen.
Mitt andra påpekande gäller Agenda 2 000. Det är naturligtvis en fråga som inte kommer att bli inaktuell. Vad jag vill säga är att om några - med rätta, om ni så vill - har önskat en utvidgning av unionen mot Central- och Östeuropa, så måste de också vara beredda att ta på sig en stor del av denna kostnad och inte lägga denna börda på den södra delen av Europeiska unionen och därigenom omintetgöra de rättigheter som uppnåtts i södra Europa.
Mitt sista påpekande är att det måste ske en förändring av utrikespolitiken, i synnerhet i relationerna med Turkiet. Cardiff-mötet innebar en beklaglig parentes, och vi måste komma tillbaka till de konkreta Luxemburg-kriterierna när det gäller den kurdiska frågan - ett aktuellt ämne -, Cypernfrågan, förhållandet till grannländerna och när det gäller de mänskliga rättigheterna. Det anser jag att toppmötet i Wien måste göra.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Alavanos.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Ansökan om medlemskap
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0430/98 av Caccavale för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om Lettlands ansökan om medlemskap i Europeiska unionen inför Europeiska rådet i Wien (11-12 december 1998) [KOM(97)2005 - C4-0377/97]; -A4-0428/98 av Bernard-Reymond för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om Rumäniens ansökan om anslutning till Europeiska unionen inför Europeiska rådets möte i Wien (11-12 december 1998) [KOM(97)2003 - C4-0375/97]; -A4-0427/98 av Wiersma för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om Slovakiens ansökan om anslutning till Europeiska unionen inför Europeiska rådets möte i Wien (11-12 december 1998)[KOM(97)2004 - C4-0376/97]; -A4-0431/98 av Kristoffersen för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om Litauens ansökan om anslutning till Europeiska unionen inför Europeiska rådets möte i Wien (11-12 december 1998)[KOM(97)2007 - C4-0379/97]; -A4-0429/98 av Aelvoet för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om Bulgariens ansökan om anslutning till Europeiska unionen inför Europeiska rådets möte i Wien (11-12 december 1998) [KOM(97)2008 - C4-0380/97].
Caccavale
Herr ordförande, kära kolleger! Låt mig först av allt göra ett påpekande av allmän natur. När det gäller anslutningsprocessen - och det gläder mig att här i kammaren se kommissionär Van den Broek - så har kommissionen gjort fel. Europaparlamentet sade tydligt ifrån att det var ett misstag ett dela in kandidatländerna i två grupper, även om man gjorde vissa språkliga kompromisser mellan de länder som är " in" och " pre-in" . Detta verkar vara uppenbart för alla, även kommissionen har erkänt det, något som vi naturligtvis gläder oss åt.
När det gäller Lettland är saken klar. Det landet har gjort fantastiska ekonomiska framsteg under de senaste åren. Man har kunnat konstatera en närmast lodrät sänkning av inflationen, en inflation som i dag ligger på runt 7 procent. Bruttonationalinkomsten växer med mellan 8 och 9 procent per år. Budgeten är balanserad sedan två år tillbaka, något som man kunde önska sig för många av de nuvarande medlemsstaterna. Slutligen har man på ett mycket snabbt sätt inlett och nästan genomfört privatiseringsprocessen. Lettland uppfyller med andra ord alla krav för att omedelbart kunna inleda förhandlingarna om anslutning.
När det gäller de politiska kriterierna så verkar det som om den lettiska demokratin nu är väl etablerad. Inte bara därför att man fortsätter att genomföra val som går fullständigt fredligt till och med respekt för alla demokratiska kriterier, utan också i ljuset av det som inträffade vid de senaste veckornas berömda folkomröstning. I folkomröstningen gav man medborgarna en möjlighet att välja mellan att bekräfta den nya medborgarlagen - som utvidgade möjligheten att bli lettiska medborgare till så kallade icke-medborgare, dvs, statslösa - eller att i stället avskaffa den.
Detta visade på stort mod, stark demokratisk övertygelse, ett viktigt test för demokratin. Jag frågar mig hur många av medlemsstaterna inom Europeiska unionen som skulle kunna lägga en så känslig fråga i händerna på sina medborgare, en fråga som djupt berör samtliga medborgare i Lettland, oavsett om de är medborgare eller inte.
Naturligtvis återstår fortfarande vissa problem att lösa. Integrationen av icke-medborgarna är ännu inte total, varför det fortfarande är ungefär 25 procent av befolkningen som saknar pass, som fortfarande befinner sig i en oklar situation i förhållande till tidigare sovjetiska förhållanden. Administrationen är fortfarande gammalmodig och kan ännu inte uppfylla medborgarnas behov. Rättsväsendet är fortfarande darrigt, med lagar som fortfarande inte har skrivits, med en ledande klass av domare och advokater som ännu inte är i nivå med sina uppgifter. Med andra ord befinner sig rättsstaten fortfarande under utveckling.
Herr ordförande! Vi får inte glömma att i Lettland, för bara sju år sedan - alltså för bara sju år sedan, inte sjuttio - fladdrade den röda fanan med hammaren och skäran från de högsta flaggstängerna. Landet var en integrerad del av Sovjetunionen, en regim som hade avskaffat alla medborgerliga rättigheter, som hade trampat ner alla möjligheter till utveckling och som naturligtvis har lämnat ett förskräckligt arv efter sig. Om man inte är medveten om detta - och därmed också om deportationerna och den militära ockupationen av landet - så kan man aldrig förstå varför den statliga byråkratins och rättssystemets arv har varit så förödande, så negativt.
Det är därför, herr ordförande, som man i dag andas en europeisk luft som är mycket starkare, intensivare och mer livgivande än den man kanske andas i Rom, Paris och London. Herr ordförande! Jag anser att detta är en unik utmaning för oss. Vi måste ge dessa länder en möjlighet att omedelbart starta anslutningsprocessen och inleda förhandlingarna. När man säger att förhandlingarna inleds, så innebär inte det att de avslutas i morgon. Men det innebär att man låter de här länderna ta plats vid förhandlingsbordet på jämbördig fot med övriga stater, på samma villkor som Polen, Republiken Tjeckien, Estland, Ungern och så vidare. Därför, herr ordförande, innehåller mitt betänkande, som har godkänts av utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, en entydig uppmaning till rådet och kommissionen att ompröva sitt ställningstagande när det gäller Lettland och utan ytterligare förseningar inleda förhandlingarna med det landet.

Bernard-Reymond
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Rumänien går nu igenom en ganska svår period. När det gäller ekonomin: bruttonationalprodukten sjönk under 1997 med mer än 6 procent, och har tyvärr fortsatt att sjunka under 1998. Trots stora framsteg är inflationen fortfarande mycket hög, valutan har deprecierats med 25 procent sedan början av året, budgetunderskottet stiger, statsskulden ökar, det sociala klimatet försämras. Dessa makroekonomiska signaler är inte särskilt uppmuntrande och gör det mycket svårare att genomföra de strukturella reformer som är nödvändiga och brådskande, men som ännu inte har konkretiserats.
Till stor del beror den här situationen på ett ytterst tungt arv, med all säkerhet det tyngsta i jämförelse med alla f.d. folkdemokratier i det europeiska öst. Men situationen beror också på de svårigheter som regeringen har stött på i strävan efter politisk enhetlighet och kontinuitet, eftersom koalitionen som sitter vid makten är något heterogen, och eftersom dess stöd av majoriteten i parlamentet är lite väl omväxlande. Det är i det sammanhanget som Rumäniens situation skall studeras, i förhållande till Köpenhamnskriterierna och mot bakgrund av kommissionens rapport av den 4 november.
På det politiska planet har Rumänien tveklöst gjort avsevärda insatser, och handlade det bara om det kriteriet skulle man i dag kunna säga Rumänien står på tröskeln till ett medlemsskap. Visst återstår det saker som skall fulländas, när det gäller skydd av gatubarn, polisens kontroll av den rättsliga makten, journalisters oberoende, fångarnas villkor, kampen mot korruptionen, romernas situation. Men regeringens vilja i dessa olika frågor lämnar inga tvivel, och vi är säkra på att varje år kommer att medföra framsteg inom dessa olika områden.
På det ekonomiska planet har regeringen sänkt tullavgifterna, frisläppt flertalet priser och valutamarknaden, och beslutat att påskynda privatiseringen. Men den lagstiftningsram som är nödvändig för en utveckling av marknadsekonomin är långt ifrån fullbordad. Vad beträffar överföringen av gemenskapens regelverk har Rumänien obestridligen också här gjort mycket meriterande insatser, men de substantiella reformerna låter fortfarande vänta på sig.
Under de här omständigheterna verkar det som om Rumänien bör inleda en övergripande politik i fyra riktningar. Framför allt att återupprätta den allmänna ekonomiska balansen, som är ett nödvändigt villkor för all utveckling. Samtidigt bör Rumänien beslutsamt fullfölja den strukturella reformeringen av sin ekonomi, och särskilt fortsätta med privatiseringarna, reformen av banksystemet, omstruktureringen av stora kombinat och moderniseringen av jordbruket. Den tredje punkten gäller den mänskliga aspekten av de strukturella reformerna. Det innebär att förvaltningen skall reformeras, korruptionen bekämpas och att regeringens politik bör bli mer sammanhållen. Dessa tre inriktningar utgör de verktyg som Rumänien inte kan klara sig utan för att kunna gå vidare på vägen mot en anslutning.
Och som jag nyss nämnde, måste Rumänien till sist fullfölja sina moderniseringsinsatser med hänsyn till det första Köpenhamnskriteriet, eftersom nästan ingenting är helt avslutat på det området. Man förstår alltså att det under de här omständigheterna är alltför tidigt att planera att inleda anslutningsförhandlingarna med Rumänien. Detta säger vi samtidigt som vi verkligen beklagar det, eftersom Rumänien står oss väldigt nära; det är ett europeiskt land kulturellt, historiskt och geografiskt sett samt genom den återfunna demokratin. Att Rumänien på sikt kan bli medlem väcker inga tvivel, men vägen dit är kantad av viktiga reformer som den rumänska regeringen måste fullfölja eller inleda, och som Europeiska unionen måste ge ett starkt stöd till.

Wiersma
Herr ordförande! För ett år sedan kom vi i parlamentet till slutsatsen att Slovakien inte var tillräckligt demokratiskt för att få ingå i den grupp av kandidatländer med vilken förhandlingar om EU-medlemskap skulle inledas. Landet uppfyllde alla övriga kriterier förutom detta enda, det viktigaste, och jag tror att det var en sorglig dag för Slovakiens medborgare. Jag tror att det beslut som fattades av detta parlament och även av kommissionen och rådet var riktigt. Man skulle kunna säga att den dåvarande regeringen strulade till allt som har med demokrati att göra, och det var även för oss anledning till att rösta för beslutet om att inte ta med Slovakien i den grupp av länder som man senare börjat förhandla med, även om landet uppfyllde de ekonomiska kriterierna vid det tillfället.
Men i går, och nu har vi lagt ytterligare ett år bakom oss, var jag närvarande i Bratislava vid den parlamentariska debatten om Slovakiens europeiska ambitioner i ett nyvalt parlament med en ny regering som gör allt för att få oss att glömma det som har varit. Slovakien står återigen på den europeiska kartan efter valet i september där regeringskoalitionen, som vi hade så mycket problem med, ställdes åt sidan. Den slovakiske väljaren valde för Europa och mot isoleringen.
I dag talar vi på nytt om Slovakien, och vilken skillnad. För medan vi kritiskt behöll distansen förra året är vi nu i stånd att engagera oss positivt. Vår kritik bidrog till förändringen. Det förpliktigar oss nu att ge en positiv signal. Diskussionen om Slovakien har även av den anledningen en politisk karaktär i dag och måste få en politisk accent, även på grund av detta parlaments historia med det landet under de gångna åren.
Den nya regeringen har just tillträtt, och dess första gärningar pekar i rätt riktning. Dess föresatser, se regeringsavtalet, är mycket hoppingivande. Slovakien slår in på en annan kurs med normala demokratiska förhållanden där grundlagen respekteras, med utrymme för opposition, med en direkt vald president, med ett samhälle som kännetecknas av öppenhet och insyn där det finns plats för varje medborgare, inklusive den ungerska minoriteten som är företrädd i den nya regeringen, och, det är mycket viktigt, med en öppen attityd gentemot Europeiska unionen.
Den nya regeringen sätter fart på detta. Den har en konstitutionell majoritet. Vi måste stödja den där vi kan. Men det är inte bara demokratin som behöver renoveras, även ekonomin kräver uppmärksamhet. Den förra regeringen lät underskott uppstå på ett oansvarigt sätt, och har i själva verket lämnat en ekonomisk giftpil efter sig. Med hjälp av EU och andra och med stöd av makroekonomiska indikatorer som fortfarande är relativt gynnsamma skall Slovakien kunna lösa de ekonomiska problemen. Vi förväntar då också snabba åtgärder av regeringen av den art som kommissionen har förordat. Det handlar om att ta itu med de ekonomiska problemen, den dåligt fungerande banksektorn, öppenhet i ekonomin och att arbeta in regelverket i snabbare takt.
Jag skulle härtill vilja göra en kommentar om själva mitt betänkande, det har också att göra med den ekonomiska situationen. Vi kräver en kritisk energipolitik av den slovakiska regeringen. En energipolitik som även är inriktad mot att stänga osäkra kärnreaktorer. Jag tror att det är en viktig punkt. Men jag har sett att det bara omnämns i betänkandet om Bulgarien. För mig är det viktigt, om jag skall acceptera den punkten i mitt betänkande, att detta även förekommer i de andra betänkandena för att undvika att ge intryck av att vi bara kräver uppmärksamhet av Slovakien och Bulgarien vad den punkten beträffar. Jag anser att detta också måste gälla för andra länder. Men detta säger jag bara som en parentes.
I Slovakien hade man gärna sett att vi nu skulle kunna rekommendera Europeiska rådet att inleda förhandlingar om medlemskap. Jag skulle verkligen önska att vi kunde göra detta, men utvidgning är någonting allvarligt där intentioner måste kunna prövas mot politik. Det senare är för närvarande en omöjlighet, och ingen kan förebrås för detta. Den slovakiska regeringen börjar i dag att omsätta ord i handling. Om jag har förstått rätt sker förtroendeomröstningen om den nya regeringen just nu eller i kväll i det slovakiska parlamentet. Kommissionen har därför med rätta påbjudit ytterligare en tids avvaktan. Men väntrummen i Bryssel är stora och väntetiderna ovissa. Jag anser att Slovakien har rätt till en överenskommelse, till en ny chans. Till en sådan överenskommelse hör en tydlig tidsangivelse, och ingenting i stil med " det får vi se år 2000" . Den slovakiska regeringen vill verkligen göra sitt allra bästa. Då måste Europeiska unionen svara med en extra utvärdering under våren 1999. Det är det uttalande som via mitt betänkande föreligger parlamentet.
Slovakerna är medvetna om riskerna, men vill gärna ha denna nya chans. Efter negativt tryck finns det nu behov av positiv stimulans. Koppla därför inte Slovakiens öde till Litauens eller Lettlands, utan till den handlingskraft som det slovakiska folket besitter, vilka förtjänar en individuell behandling. Det handlar om resultaten per kandidatland. Där vi kan få upp tempot är det huvudsakligen det vi måste göra.

Kristoffersen
Herr ordförande! Herr kommissionär! Ärade kolleger! Det är ju i realiteten den europeiska återföreningen som det nu handlar om i och med utvidgningen av Europeiska unionen, och denna återförening omfattar också de baltiska länderna vid Östersjön. Det var de tre baltiska länderna som fördes in i den sovjetiska intressesfären när Hitler och Stalin i slutet av 1930-talet delade upp Europa genom det beryktade Molotov/von Ribbentrop-avtalet, som undertecknades av de två utrikesministrarna från Moskva och Berlin. Nu finns öppningen mellan öst och väst, det har ju snart gått ett årtionde sedan Berlinmuren föll, och vi har nu en plattform som kan bidra till att föra samman Europa igen, om man har mod till detta och en verklig politisk vilja att använda denna plattform till en utvidgning av Europeiska unionen. Det är denna tydliga linje som vi måste visa upp här i Europaparlamentet, riktad mot det förestående toppmötet i Wien.
För mig som dansk är det naturligt att rikta blicken över Östersjön, det hav som återigen blivit förbindelsernas hav, samarbetets hav. Det håller på att ske snabba förändringar inom östersjöområdet, även i de tre baltiska staterna Estland, Lettland och Litauen. I alla tre. De har återvunnit och återfunnit sin identitet som självständiga länder efter ett halvt århundrade av sovjetisk ockupation. Som föredragande för Litauens ansökan om medlemskap i EU, ser jag, herr kommissionär och ärade kolleger, ingen grund för att placera Litauen annorlunda än de två andra baltiska länderna, även om det naturligtvis är fråga om enskilda förhandlingar och att det inte nödvändigtvis blir så att de blir medlemmar på samma gång.
För Litauen är det av största betydelse - politiskt och psykologiskt - att den positiva hållningen, den positiva atmosfären upprätthålls, och det är då berättigat att sända en klar signal till Litauen om att EU fullständigt erkänner de betydande framsteg som gjorts rörande den ekonomiska reformutvecklingen, den demokratiska kvaliteten och även landvinningarna på det administrativa området, även om det fortfarande finns en del att göra på detta område. Ja, det är på det hela taget fråga om en utveckling som gör att Litauen är i stånd att uppfylla kraven enligt de så kallade Köpenhamnskriterierna, och därmed också bidrar till ett säkerställande av den regionala stabiliteten inom detta område.
I den resolution om Litauen, som finns i det betänkande jag utarbetat, finns också en hänvisning till nödvändigheten av att det sker framsteg med hänsyn till Litauens långsiktiga energiplanering. Det handlar här i högsta grad om kärnkraftverket Ignalina, och vad som skall ske med detta. Den litauiska regeringen - vill jag gärna upplysa om - är fullständigt medveten om allvaret i denna sak, och den litauiska regeringen vill påbörja ett samarbete med EU om ett inrättande av en grupp av sakkunniga som skall bedöma möjligheterna i detta sammanhang. Mina senaste upplysningar från Vilnius säger att regeringen vill lägga fram ett förslag till det litauiska parlamentet om inrättande av en grupp av sakkunniga, och diskussionen pekar också på möjligheten att stänga kraftverket, eller minska verksamheten, men samtidigt skall det också ske en bedömning av möjligheterna till att förbättra säkerheten. Debatten om Ignalina är i varje fall inne i en mycket konkret fas. I dialogen med regeringen i Vilnius ställs också frågan om EU är villigt till, och har möjlighet att ge stöd till kostnaderna i detta sammanhang. Samtidigt förväntar man sig att en slutlig lösning rörande Ignalina inte skall vara ett villkor för upptagande av intensiva förhandlingar om Litauens medlemskap. Jag uppmanar därför i mitt betänkande också till att det skall ske ett påskyndande av anslutningsprocessen, så att intensiva förhandlingar kan påbörjas inom en snar framtid.

Aelvoet
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Analysen av de olika kandidatländernas framsteg utspelar sig otvivelaktigt i en ny sfär. Efter det informella toppmötet i Pörtschach har en hel del observatörer uppmärksammat, och enligt min åsikt med rätta, att man fick ett intryck av att rådet snarare trampade på bromsen i stället för gaspedalen i fråga om utvidgningen. Därför måste vi med en viss oro invänta vad som kommer att utspela sig under rådets möte i Wien. Dessutom ser vi också att utvidgningsprocessen utspelar sig mot bakgrund av en internationell finansiell och även ekonomisk kris som inte bara berör Sydostasien eller Ryssland eller Japan och Latinamerika, utan som så smått börjar beröra hela världen. Det var verkligen länge sedan så många röster hördes, ända upp på IMF- och Världsbanksnivå, som förespråkar klara globala spelregler för att markera och begränsa den ram inom vilken marknadskrafterna kan spela. Medborgarnas krav på ett agerande från myndigheternas eller statens sida, inte för att ta det fulla ansvaret men väl för att fastställa reglerna, hörs också mycket tydligare, även inom Europeiska unionen. Denna internationella bakgrund uppmanar oss också till att noggrant titta på de svåra och mycket krävande övergångsprocesser som kandidatländerna måste gå igenom.
Vid sidan av politiska kriterier, rättsstat, mänskliga rättigheter, demokrati, talas det i Köpenhamnskriterierna även om en väl fungerande fri marknadsekonomi. Den privata sektorns andel måste således växa effektivt i de flesta länder, annars kan man inte tala om en fri marknad. Men det är av största vikt att den privatiseringsprocess som äger rum där förlöper på ett öppet och politiskt socialt ansvarigt sätt. Kravet på en snabb privatisering kan annars lätt leda till far west -tillstånd där några få roffar åt sig de nationella rikedomarna medan majoriteten får det mycket sämre. Se bara på Ryssland i det sammanhanget. Vi anser att rådet och kommissionen måste övervaka privatiseringsförloppet noggrant.
Vi var mycket nöjda med kommissionens tillkännagivande i början av november med anledning av rapporterna om kandidatländerna och de förslag rörande anslutning som hör samman med detta. Vi var från Europaparlamentets sida särskilt glada att se att kommissionen verkligen vill hålla det tempo som anges genom att ställa förhandlingar i utsikt för Lettland, Litauen och Slovakien på relativt kort sikt. Jag hoppas också att rådet kommer att vilja följa det tempot.
Vad kommissionsrapporten om Bulgarien beträffar är det för mig som föredragande för Bulgarien mycket glädjande att man belönar de ansträngningar som det landet har gjort på ett rättvist sätt: Makroekonomisk stabilisering är till största delen redan förverkligad, inflationen har minskats på ett drastiskt sätt, banksektorn har kommit under kontroll, jordbruksreformerna och lanseringen av små och medelstora företag skulle kunna placeras högre på dagordningen. Vad gäller reformer av administrationen har allt redan godkänts av parlamentet på den nya lagstiftningsnivån. Nu gäller det att också genomföra dessa reformer på området utan att ge intryck av att omstruktureringen sker på grundval av partitillhörighet. Det har tagits viktiga initiativ till lagstiftning för att även möjliggöra decentralisering.
Det finns två besvärliga frågor i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Bulgarien. Å ena sidan handlar det om viseringstvånget, det faktum att man står på negativa listan. Vad det beträffar drar parlamentet och rådet nu åt samma håll, men en politisk lösning på rådsnivå kommer inte under överskådlig framtid. Vi fortsätter således från parlamentets sida att ge mycket klara signaler till en politisk lösning, men vi vet att man kanske kommer att bli tvungen att laborera med en maximal administrativ förenkling i avvaktan på en övergripande politisk lösning för att därigenom ändå förenkla detta för medborgarna i Bulgarien.
Den andra problempunkten är naturligtvis Bulgariens energipolitik. Vad det beträffar erkänner parlamentet de ansträngningar som man nu har gjort för att åtminstone utarbeta en energistrategi på medellång sikt, men vi går absolut inte med på regeringens plädering för att flytta fram tidsgränserna för stängning av de fyra första enheterna i Kozloduy på lång sikt och förlänga dem till 2012, vilket är totalt oacceptabelt. Det är enligt vår uppfattning i första hand med tanke på säkerheten för den bulgariska befolkningen, men naturligtvis även för alla andra europeiska medborgare, som man måste börja arbeta på en konkret och korrekt tillämpning av Nuclear Safety Account från 1993.
Vi tillönskar den bulgariska regeringen och befolkningen en dynamisk anslutningsprocess och hoppas helhjärtat att rådet i Wien kommer att följa kommissionens tempo och att det således inte kommer att handla om en uppskjutning, utan att utvidgningen kommer att fortsätta i ett snabbt tempo.

van den Broek
Herr ordförande! Den 4 november hade jag äran att här tillkännage offentliggörandet av de första regelbundet utkommande rapporterna om de tolv kandidatländer som kan komma i fråga för medlemskap i EU. Sedan den 4 november har kommissionens rapporter underkastats en intensiv granskning, i synnerhet av kandidatländerna själva men även av medlemsstaterna och Europaparlamentet. Det gläder mig att med undantag för en eller två milda och på sätt och vis förståeliga missnöjesyttringar från vissa kandidatländer, så har deras reaktion på kommissionens arbete varit positiv. Det är faktiskt så att kandidatländerna i de flesta fall har visat sig beredda att på ett konstruktivt sätt ta till sig kommissionens analys.
Jag välkomnar detta tillfälle till en mer djupgående debatt om utvidgningen i parlamentet. Vi har denna eftermiddag lyssnat på föredragandena som talat om sina betänkanden, något som jag verkligen har sett fram emot. De har lagt fram sina resolutionsförslag om vart och ett av de fem pre-ins -länderna i Centraleuropa.
Jag skulle vilja säga litet mer om kommissionens ståndpunkt vad gäller dessa fem kandidatländer, och jag skulle också vid slutet av denna debatt vilja svara på de frågor som ställts av ledamöter av Europaparlamentet. Jag skulle vilja börja med att påminna om att utvidgningen är en process som inte bara rör fem länder, utan tretton. I detta hänseende vill jag säga till Caccavale att skillnaden för oss mellan ins och pre-ins inte har att göra med att vi ser olika anslutningsdatum för olika kandidatländer. Jag vill återkomma till denna fråga i slutet av min intervention.
Kommissionen offentliggjorde som ett resultat av detta tolv regelbundet återkommande rapporter som omfattade de tio kandidatländerna från Central- och Östeuropa, samt Turkiet och Cypern. Det trettonde landet, Malta, drog tillbaka sin ansökan om medlemskap i september. Vi kan naturligtvis bara välkomna detta beslut. Som ni känner till har vi meddelat att vi kommer att slutföra uppdateringen av 1993 års yttrande om Malta, hoppas jag, före mitten av februari nästa år.
Rörande de regelbundna rapporterna om de centraleuropeiska länderna, vill jag redan från början betona att kommissionens analys genomfördes på ett objektivt och opartiskt sätt, och att den var fri från alla politiska fördomar. Vår bedömning var baserad på exakt samma Köpenhamns- och Madridkriterier som förra årets yttranden. I avsikt att behandla alla kandidatländer på ett rättvist sätt, så omfattar rapporterna bara beslut eller åtgärder som faktiskt har fattats eller genomförts sedan förra årets yttranden. Lagstiftning som är under beredning kommer, när den antas, att belysas i de kommande rapporterna. Vår analys visar att den övergripande utvidgningsprocessen i stort sett rör sig framåt som planerat, och att kandidatländernas vilja att ansluta sig till EU i grosso modo kvarstår.
Jag skall nu kort sammanfatta vad vi har kommit fram till om respektive land. I det stora hela är kommissionen mycket nöjd med det resultat som länderna i fråga har uppnått. Låt mig ta Slovakien först. Förra året drog kommissionen slutsatsen att det bland kandidatländerna bara var Slovakien som inte uppfyllde de politiska Köpenhamskriterierna. Efter förra månadens allmänna val har det emellertid bildats en ny regering, och en ny drivkraft för politiska och ekonomiska reformer kan skapas. Det var just denna känsla vi fick när företrädare för den nya regeringen för inte så länge sedan besökte Bryssel, ledda av den nya premiärministern, Dzurinda. Den nya politiska situationen i Slovakien efter de nyligen hållna parlamentsvalen, för detta land ett viktigt steg närmare ett medlemskap i EU. Jag måste emellertid understryka att Slovakien även i fortsättningen kommer att behandlas på exakt samma sätt som de övriga kandidatländerna, det vill säga på grundval av Köpenhamnskriterierna.
Kommissionen kommer därför att rekommendera att förhandlingarna inleds, under förutsättning att dess politiska institutioner visar förmåga att fungera på ett stabilt och demokratiskt sätt. Det kommer också att bli nödvändigt, att innan förhandlingarna påbörjas, bekräfta att Slovakien har vidtagit åtgärder för att förbättra den ekonomiska situationen, och att man också infört en större öppenhet. Ni känner till att detta var en av de huvudsakliga faktorerna i fråga om de ekonomiska kriterierna som vi kritiserade i vår rapport - eller vi sade åtminstone att den nya regeringen måste ta itu med den situation den hade ärvt.
Det är också mot denna bakgrund som, även om jag i hög grad välkomnar och förstår Wiersmas vädjan att få en interimsrapport från kommissionen, det skulle vara mycket svårt för oss att utarbeta en interimsrapport om verksamhet som startar under de kommande månaderna och att dra säkra slutsatser om de ekonomiska punkter som för närvarande inte gör det möjligt för oss att rekommendera att förhandlingarna inleds. Jag håller fullständigt med föredraganden om att de politiska förändringar som verkar utvecklas mer och mer efter parlamentsvalen inger hopp om, vilket vi kom fram till i vår rapport, att man under den närmaste framtiden kan rekommendera att förhandlingar inleds. I denna fråga hänvisar jag er till slutsatserna i rapporten.
När det gäller Lettland så fastställdes i kommissionens yttrande från förra året att landet uppfyllde de politiska kriterierna för medlemskap, även om vi då konstaterade att det fanns vissa brister, i synnerhet rörande integrationen av icke-medborgare. Föredraganden hänvisade också till detta. I år har vi, i rapporten, betonat det positiva resultatet i folkomröstningen om medborgarskapslagstiftning, som gav en viktigt skjuts framåt i denna integrationsprocess. Jag kommer att underlätta för en naturalisering av icke-medborgare och statslösa barn. Efter denna folkomröstning offentliggjorde vi ett uttalande i detta syfte.
När det gäller dess ekonomi så har Lettland gjort imponerande framsteg under de senaste tolv månaderna. BNI-tillväxten är hög och inflationen fortsätter att falla. Lettland är nu nära att uppfylla de kriterier som visar på en fungerande marknadsekonomi. Landet har dock en bit kvar, eftersom det inte har genomfört tillräckligt genomgripande reformer. Landet har fortfarande att se till att luckor i dess lagstiftning täpps till, särskilt inom den finansiella sektorn, och det måste också förenkla den rättsliga miljön för företag och stärka den makroekonomiska stabiliteten. Men om drivkraften rörande reformerna i landet upprätthålls, borde det vara möjligt att kunna bekräfta nästa år att Lettland anses uppfylla de ekonomiska kriterierna, och som ett resultat av detta också föreslå att förhandlingar kan inledas vid slutet av året.
Jag håller också med föredraganden om att Litauen under den senaste tiden har gjort betydande framsteg. Kommissionen bekräftade dess ståndpunkt i yttrandet om att Litauen uppfyller de politiska kriterierna, även om landet borde intensifiera kampen mot korruption och genomföra reformer på det rättsliga området. Det har skett framsteg i det ekonomiska reformarbetet, även om jag måste säga att våra sakkunniga av sin analys drog slutsatsen att Litauen ännu inte kan anses uppfylla de ekonomiska kriterierna fullt ut, särskilt när man har i åtanke att många strategiska beslut fattats under den senaste tiden, och på grund av att landet saknar en tillräcklig mängd genomförda reformer. Det krävas alltså kompletterande åtgärder, och en viss del av den utveckling som sket under den senaste tiden måste få tid att verka, innan det är möjligt att bedöma dess praktiska inverkan. Privatiseringen måste fullföljas, och för att nämna ett exempel, så har dess konkurslagstiftning inte varit i funktion länge nog för att göra det möjligt att bedöma hur denna mycket viktiga nya lag fungerar.
Vad gäller kärnkraftverket i Ignalina, så grundades inte kommissionens allmänna slutsatser om Litauen på grundval av situationen rörande denna anläggning. Jag har kortfattat fastställt skälen till varför Litauen fortfarande inte uppfyller de ekonomiska kriterier som krävs för att inleda förhandlingar. Å andra sidan hoppas vi att Litauen kommer att lägga fram en tillfredsställande, heltäckande energistrategi och återigen bekräfta att landet är fast beslutet att inte använda enhet 1 vid Ignalina. Jag upprepar emellertid att det inte var tillståndet hos detta kärnkraftverk som låg till grund för slutsatsen att det ännu inte är tid att inleda förhandlingar. När man tittar på slutsatserna rörande Litauen i vår rapport, upptäcker man att det finns ett tydligt incitament för att öppna möjligheterna till att inleda förhandlingar under en överskådlig framtid.
Bulgarien uppfyller de politiska kriterierna, och gör framsteg när det gäller att uppfylla de övriga kriterierna för medlemskap. Landet har gjort framsteg framförallt när det rör kampen mot korruption och rättsliga reformer, men måste ta mer långtgående initiativ. Landet har också påskyndat dess förberedelser rörande tillnärmning till gemenskapens regelverk, och gjort tydliga framsteg rörande genomdrivandet av förbättringar på det immaterialrättsliga området, och finansiella tjänster, vilket var kritiska områden förra året. I allmänna termer måste Bulgarien säkerställa genomförandet av lagstiftning efter det att denna har antagits. Föredraganden, Aelvoet, nämnde energisektorn, och vi hoppas att Bulgarien kommer att påskynda sina initiativ för att anpassa denna sektor som en förberedelse för integrationen i EU, särskilt vad gäller åtagandena rörande stängningen av kärnkraftverket i Kozloduy, så har dessa inte iakttagits i tillräcklig omfattning. Vi står i nära kontakt med myndigheterna i Bulgarien för att nå en lämplig lösning i denna fråga.
Bulgarien uppfyller ännu inte de ekonomiska villkoren, och har fortfarande åtskilligt med arbete framför sig. På samma gång är de betydande framsteg som har gjorts ett skäl till att känna tillfredsställelse, i synnerhet vad gäller den övergripande stabiliseringen av ekonomin. Regeringen har fortsatt att visa beslutsamhet när det gäller att genomföra reformer. Prioriteringarna under den kommande perioden bör inkludera öppen privatisering, och omstrukturering av industrin.
Sist men inte minst: Rumänien uppfyller de politiska kriterierna, men behöver göra en samlad ansträngning för att komma till rätta med korruptionen och stärka sin offentliga förvaltning. Särskild uppmärksamhet bör också riktas mot en förbättring av domstolarnas arbete och skyddet av enskilda individers rättigheter och romernas rättigheter. Jag måste säga att vad gäller romernas rättigheter så har många av kandidatländerna fortfarande ganska mycket arbete kvar för att säkerställa att den sociala särbehandlingen och diskrimineringen avskaffas. Tyvärr så har den rumänska ekonomin försvagats sedan yttrandet offentliggjordes. Denna slutsats drogs även av föredraganden, Bernard-Raymond, och den regelmässiga rapporten fastställer med viss noggrannhet vad som behöver göras. Vi vet att de rumänska myndigheterna är medvetna om problemets brådskande och viktiga natur, och vi har ett mycket nära samarbete med dem för att hjälpa dem med att få till stånd de åtgärder som krävs.
Jag skulle naturligtvis kunna gå in mer i detalj vad gäller detta, men parlamentsledamöterna har erhållit de mycket detaljerade rapporterna, så jag vill avsluta med att säga att på grundval av våra skilda utvärderingar, så gjorde kommissionen inte den bedömningen att det var nödvändigt att ställa ut nya rekommendationer rörande inledandet av förhandlingar. Kommissionen har emellertid försökt att vara tydlig på denna punkt, och dessa rekommendationer inlemmades i våra slutsatser. Vi kan säga att kandidatländerna har gjort ansträngningar för att behålla drivkraften, och kommissionen har också spelat sin roll och kommer även att göra detta framöver. Jag vill upprepa att det enda sättet på vilket man kan bevara trovärdigheten i processen, för att inte tala om kommissionens trovärdighet, är att fortsätta på den inslagna vägen att varje kandidatland bedöms på egna meriter. I detta avseende upprepar jag att vi inte talar om pre-ins och ins som om de tillhörde två olika grupper som för evigt kommer att hållas åtskilda. Ett inledande av förhandlingarna måste rekommenderas när kandidatlandet har gjort förberedelser i en sådan omfattning att de öppnar för detta. Det är naturligt att samma sak gäller för medlemskap, som kan bli aktuellt när respektive ansökande land är redo.
Slutligen så hoppas jag, i likhet med föredragandena, att toppmötet i Wien nästa vecka kommer att medföra ytterligare uppmuntran och uttrycka önskan om att bevara drivkraften i utvidgningsprocessen och återigen bekräfta stödet till denna process. Jag hoppas att medlemsstaterna under de kommande månaderna, under det nästa ordförandeskapet, kommer att förstå vilka förberedelser de måste göra för att ro utvidgningen i hamn. Detta skulle vara en mycket välkommen signal till kandidatländerna, eftersom jag förstått när jag läst deras tidningar att de kan ha fått intrycket att Europeiska unionen är så fokuserad på sina interna problem, att den håller på att förlora drivkraften att reagera positivt på de initiativ som kandidatländerna tar för att hålla utvidgningsprocessen vid liv.

Titley
Herr ordförande! Jag vill börja med att upprepa att den socialdemokratiska gruppen välkomnar utvidgningen och anser att den skall vara en övergripande process, utan några reservationer eller slutna grupper, och där varje land bedöms helt och hållet på egna meriter oavsett vad som händer på andra håll. Vi måste emellertid förstå att vi håller på med ett maraton, inte ett 100-meterslopp. Ett land som förivrar sig och rycker fram för fort kanske inte orkar med den sista biten. Ett land som för tillfället kanske ligger litet efter de andra kan mycket väl komma i kapp under spurten.
Vi kan därför inte i allt för stor utsträckning låta oss påverkas av kortsiktiga initiativ, utan vi bör i stället grunda våra omdömen helt och hållet på de långsiktiga åtgärder som regeringarna vidtar, och på hållbarheten i deras reformprogram. Att förfara på annat sätt skulle föra med sig orimliga förväntningar i både kandidatländerna och bland medborgarna i Europeiska unionen. Vi måste inse och komma ihåg att de lösningar vi föreslår måste vara godtagbara för medborgarna i EU och i kandidatländerna, och de kommer ofta att behöva få ett erkännande genom en folkomröstning.
Slovakien har gjort enorma politiska framsteg, som vi måste erkänna. Men vi måste avvakta och se om den nya regeringen kan uppfylla sina åtaganden. Lettland har på samma sätt gjort enorma framsteg, särskilt i samband med folkomröstningen om medborgarskap. Men, återigen, vi måste avvakta och se om den nya regeringen kan upprätthålla dessa framsteg. Både Lettland och Litauen har gjort enorma ekonomiska framsteg men, som kommissionär van den Broek betonade, vi måste se om de kan upprätthålla dessa framsteg. På samma sätt har Bulgarien gjort stora framsteg efter en tveksam start, men vi har läst i ett yttrande från kommissionen att landet har börjat halka efter.
Vi måste se till att det sker ett lämpligt genomförande av gemenskapens regelverk. Det räcker inte bara med att anta lagstiftningen, man måste också kunna tillämpa den. Detta är skälet till att jag inte håller med dem som menar att vi nu borde inleda förhandlingarna med Lettland och Litauen. Vi måste vara flexibla; vi måste försöka att inleda förhandlingarna så snart som möjligt, men vi skall inte förhasta oss av rädsla för att tillfället skall gå förlorat.
Det finns först och främst två viktiga frågor i detta sammanhang. För det första, kärnsäkerhet. Vi vet att de sovjetbyggda reaktorerna i Central- och Östeuropa inte kan moderniseras på ett säkert sätt till en rimlig kostnad. Alla länder måste ha en övergripande energistrategi som ligger helt i linje med de avtal om kärnsäkerhet som har ingåtts, innan de kan bli medlemmar i Europeiska unionen. Kristoffersen har nämnt Ignalina. Litauen har gått med på att stänga Ignalina för gott när det är dags att byta ut tryckrören. Uttalanden från sakkunniga får inte leda oss bort från denna väg. Det får inte bli någon ytterligare drift av kärnkraftverket.
Jag vill till sist betona vad van den Broek sade om korruption. Medborgarna kommer inte att acceptera ett utvidgat Europa, om det kommer att föra med sig möjligheter för korrupta tjänstemän, narkotikakungar, maffiafolk och pedofiler. Vi måste vidta åtgärder för att ta itu med detta.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp vill jag tacka kommissionär van den Broek för hans effektiva insats vid kommissionen. Tillåt mig även framföra mina gratulationer till den nya regeringen i Slovakien, och då särskilt till det slovakiska folket som under demokratiska former har valt denna regering. Sedan oktober månad har anslutningsperspektiven börjat förändras. Den nya regeringen med premiärminister Dzurina i spetsen har i sitt yttrande till Europaparlamentet i Strasbourg förklarat, att de vill påskynda anslutningsprocessen. Denna ansats måste vi nu på lämpligt sätt ta ställning till.
De demokratiska krafterna i Slovakien kräver ett klartecken från Europeiska gemenskapens sida, som bekräftar att de är på rätt väg. Det förestående toppmötet i Wien utgör ett lämpligt tillfälle för detta. Där bör man signalera att Slovakien, under förutsättning av en varaktig politisk stabilitet, inom en snar framtid kommer att ingå i den grupp länder som man har beslutat att inleda förhandlingar med. Kommissionen bör inte avlägga den slutliga rapporten om Slovakien, utan rådet bör under det första halvåret 1999 framföra sin åsikt om ansökan om medlemsskap inom ramen för kommissionens tilläggsrapport.
Köpenhamnskriterierna, hittills en avgörande faktor i bedömningen av ansökan om medlemsskap, bör uppfyllas snarast möjligt. Jag tror att Slovakien har inneburit ett verkligt genombrott i den europeiska historien!

Bertens
Herr ordförande! Den liberala gruppen är full av lovord över kommissionens arbete; framstegsrapporterna om kandidatländerna tydliggör med rätta att alla kandidater fortfarande har en hel del arbete kvar att göra. Att förhandlingarna inleds är naturligtvis ingen garanti för anslutning. Det är bara ett tecken på uppskattning för framstegen. Den tjeckiska och den slovenska regeringen måste för övrigt inse att de inte har nått ända fram. Kommissionen varnar för att förnöjsamt slå sig till ro. Detta med rätta. Den valda systematiken leder till större dynamik och bryter igenom svåra dödlägen, som till exempel kring medborgarskapet i Lettland.
I parlamentet förekommer det viss förvirring i fråga om framstegen i förhandlingarna. Vi måste se upp så att vi inte ger kandidatländerna fel signal. Vårt svar måste vara stimulerande, men också baserat på realistiska förväntningar. I överensstämmelse med vår egen resolution för precis ett år sedan kommer det en framstegsrapport årligen. Önskemålet hos vissa grupper i parlamentet att få en rapport varje halvår bottnar enligt min åsikt bara i rådvillhet. Min grupp motsätter sig att skapa arbete i onödan, och enligt min åsikt har kommissionen för mycket att göra för att kunna utarbeta en dylik rapport en gång i halvåret. Dessutom får vi inte ge intryck av att deltagande i grupp 2 innebär att kandidaterna läggs på is. Det framgår av utvecklingen i Litauen och Lettland.
Efter att ha övervägt allt väljer min grupp att vara för att inleda förhandlingarna med Lettland och Litauen nu. De har ju nått samma nivå som Estland i juli 1997.

Pasty
Herr ordförande, kära kolleger! De parlamentsval som ägde rum i Slovakien i slutet av september har bekräftat det jag personligen aldrig har tvivlat på, nämligen att alla politiskt ansvariga och det slovakiska folket är djupt fästa vid demokratins regler och vid respekten för grundläggande friheter. Motsättningarna mellan majoriteten och oppositionen kunde för inte så länge sedan anta en något skarp ton, men är inte just det ett bevis på en demokratisk vitalitet som vi bör glädja oss åt?
Eftersom vi nu har detta bevis, önskar jag precis som föredraganden Wiersma, att Slovakien före halvårsskiftet 1999 kan ansluta sig till den grupp stater i Central- och Östeuropa med vilka Europeiska unionen officiellt kommer att inleda anslutningsförhandlingar. Vi vet alla att en överväldigande majoritet av det slovakiska folket är för ett medlemsskap, eftersom dess historia och kultur tillhör det stora Europa som vi önskar bygga upp tillsammans.
Att skjuta upp deras medlemsskap i förhållande till deras nära grannar, det skulle få helt ödesdigra psykologiska och politiska konsekvenser som vi till varje pris bör undvika. Jag tvivlar inte heller på det slovakiska folket vilja att anpassa sig efter de krav som formulerades som anslutningskriterier vid toppmötet i Köpenhamn. När det gäller skydd av minoriteter, och mer särskilt den ungerska minoriteten, kan jag konstatera att denna minoritet alltid har haft en representation i det slovakiska parlamentet som står i proportion till dess numerära betydelse, något som inte alltid är fallet för andra minoriteter i andra central- och östeuropeiska stater.
Det är ett berättigat krav att minoritetens rättigheter, bl.a. de språkliga, skall garanteras. Men denna minoritet måste också visa att den verkligen vill integreras i den slovakiska nationen samt avstå från alla former av återföreningssträvande. Det gläder mig att ledamöter från den ungerska minoriteten deltar i den nya regeringen. För övrigt måste Slovakien, precis som alla andra kandidatländer, fortfarande göra enorma reforminsatser för att lyckas med den svåra övergången från en statsstyrd ekonomi till en social marknadsekonomi, och vi européer har ett ansvar för att hjälpa våra slovakiska vänner att angripa dessa svårigheter.
Sammanfattningsvis gläder jag mig med föredraganden åt att vägen nu är öppen för att Slovakien kan bli en av de främsta kandidaterna till ett medlemsskap. Vi måste hjälpa våra vänner slovakerna för att övervinna de sista hinder som reser sig på denna väg, om de själva, vilket jag inte tvivlar på, gör de ansträngningar som krävs för att ansluta sig till oss.

Ojala
Herr ordförande! Jag tänker speciellt tala om romernas eller zigenarnas situation i de nu aktuella kandidatländerna. Några av dessa betänkanden tar upp zigenarnas och även andra etniska minoriteters situation liksom när det gäller Rumänien även sexuella minoriteters situation. Jag är dock rädd för att vi kommer att möta svårigheter om vi enbart ser på zigenarnas situation land för land i samband med utvidgningsförhandlingarna. Zigenarna eller romerna är en mycket stor europeisk minoritet. Alla kandidatländer, även Lettland som i dag var företrätt här, har en zigenarminoritet, även om den i Lettland är synnerligen liten. Zigenarnas problem är emellertid mycket bekymmersamma. Exempelvis i Tjeckien, som tillhör de främsta bland kandidatländerna, finns mycket stora problem. Jag hoppas att Europeiska unionen skulle kunna öka samarbetet med Europarådet för att förbättra zigenarnas situation.

Gahrton
Herr ordförande! Nyligen gav Lettlands president Ulmanis i en artikel i Dagens Nyheter uttryck för stark oro inför vissa EU-kretsars allt ljummare intresse för EU-utvidgning österut. Särskilt stor irritation har den godtyckliga uppdelningen av kandidatländerna i två grupper vållat, inte minst när det gäller Baltikum.
När parlamentets utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor behandlade betänkandena av Caccavale och Kristoffersen hade föredragandena på ett utmärkt sätt kommit fram till att ingen nämnvärd skillnad längre kan iakttas mellan å ena sidan Estland och å andra sidan Lettland och Litauen. Därför fanns det förslag om skärpta krav på att dessa länder snabbt skall lyftas upp i " A-laget" . Dessvärre kapsejsade denna ansats, främst på grund av en ohelig allians mellan företrädare för brittiska Labour och svenska liberaler.
De gröna är givetvis för de baltvänligaste formuleringarna - i Litauens fall dock självklart på villkor att kärnkraftverket Ignalina stängs. Men det är tydligt att alltfler börjar få kalla fötter inför en utvidgning som kan ge EU dubbelt så många medlemsstater som i dag. Kanske blir den nya vågen EU-medlemmar inte lika " lydig" som den förra. Så skulle man i varje fall tolka både Ulmanis DN-artikel och den polske presidenten Kwasniewskis tal inför Europaparlamentet i Strasbourg nyligen.
För egen del är jag övertygad om att EU skulle må mycket väl av en våg av nya medlemsstater som vågar vara litet olydiga och vågar ställa krav, i stället för att likt mitt eget hemland nöja sig med att vifta på svansen i hopp om att få en klapp på huvudet av rådet och kommissionen. Jag vill uppmana alla att rösta för lika behandling av Lettland och Litauen under medlemskapsförhandlingarna.

Lalumière
Herr ordförande, herr kommissionär! Det var med ett stort nöje som jag tog del av betänkandena om dessa fem kandidatländer, som kommissionen har grupperat i en andra anslutningsvåg - även om ni ifrågasätter det uttrycket, herr kommissionär.
Dessa betänkanden framhåller de framsteg som har gjorts i åtminstone fyra av dessa länder; det femte, Rumänien, har tyvärr fortfarande stora problem. Framstegen gör att skillnaderna mellan länderna i den första kategorin och de i den andra tenderar att minska. Det gläder mig, för jag har många gånger haft tillfälle att beklaga den här indelningen, som kommissionen föreslog och som bekräftades av Europeiska rådet i Luxemburg 1997. Den riskerar att återuppliva rivaliteter, konflikter och farliga besvikelser i detta känsliga område i Centraleuropa.
Kort sagt, utvecklingen tenderar att minska den klyftan. Desto bättre, och jag önskar att man så snart som möjligt kan inleda förhandlingar med de här nya länderna, även om man måste, precis som ni begär herr kommissionär, gå igenom den fas som föregår nästa rapport. Mot den bakgrunden, som är tillfredsställande, framhåller givetvis föredragandena det ena eller det andra specifika kännetecknet för vart och ett av dessa länder; spektakulära ekonomiska resultat i Bulgarien, där man i princip började från noll, en lösning av den politiska situationen i Slovakien som öppnar uppmuntrande perspektiv för detta land, Lettlands stora insatser för en bättre behandling av den ryska minoriteten, etc. Kort sagt, framsteg överallt.
Men den utvecklingen kan inte dölja att det fortfarande är en bit kvar, och vi skulle göra alla kandidater en björntjänst, både de i första och de i den andra kategorin, om vi förväxlade framstegens dynamik, vilken existerar, med den slutliga framgången. Det är en sak att anta reformer, det är en annan sak att konkret genomföra dem.
Det gäller t.ex. reformerna av de offentliga förvaltningarna och det offentliga ämbetet. Det krävs tid för att i praktiken undanröja de politiska påtryckningar och de kriterier för politiskt urval som var brukliga under den gamla regimen. Och förseningarna vad gäller reformerna av förvaltningar och av det offentliga ämbetet förhindrar, tillsammans med andra nackdelar, en bra förberedelse av förhandlingarna och av de ärenden som läggs fram till kommissionen. Man kan göra samma pessimistiska konstateranden när det gäller rättvisans oberoende, som är svår att förankra i vissa länders seder och bruk.
Jag skall avsluta genom att insistera på ytterligare en punkt. De ansträngningar man kräver av folken i kandidatländerna är avsevärda. Risken är att Europeiska unionen framstår som den huvudsakligen ansvarige för många personers svårigheter, som ibland gränsar till tragik. Europa/syndabocken, det känner vi till. Herr kommissionär! Skulle inte kommissionen kunna inrikta sitt stöd på sociala program till förmån för de minst gynnade kategorierna? Inträdet i den europeiska familjen kan inte lyckas om den vanlige medborgaren till slut förknippar Europa med lidande och bekymmer.

Truscott
Herr ordförande! Efter inledandet av anslutningsprocessen den 30 mars 1998 i Bryssel, under det brittiska ordförandeskapet, har processen blivit allt mer intensiv. Den fruktan som fanns i början om att det skulle ske en separation mellan ins och pre-ins har övervunnits av logiken i förundersökningsprocessen och EU: s förberedelsestrategi för medlemskap. Det bör inte finnas någon diskriminering mellan kandidatländerna, i de fall de försöker att följa Köpenhamnskriterierna, ta itu med införlivandet av gemenskapens regelverk och göra förberedelser för den inre marknaden och den gemensamma valutan.
Som rapporterna som ligger framför oss i dag visar, och som kommissionen visar i sitt sammansatta dokument och sina regelmässiga rapporter, så är det emellertid inte alla kandidatländer som rör sig framåt med samma hastighet när det gäller att uppfylla kriterierna för medlemskap. Om vi till exempel tar en titt på de baltiska staterna, så kan jag inte acceptera argumentet att vi betraktar tre länder som är lika som bär. Estland, Lettland och Litauen har olika kulturer, traditioner, ekonomier och erfarenheter, även om de också till vissa delar har en liknande historia och att de har ett nära samarbete.
Vi bör erkänna framstegen där de görs, som kommissionären sade tidigare i denna debatt. Med detta i åtanke tycker jag det är rätt att belysa de framsteg som gjorts av Lettland, så att det kan fattas ett beslut om att inleda förhandlingar med Riga före det att det tyska ordförandeskapet är till ända. Lettland har gjort verkliga framsteg rörande dess medborgarskapslagstiftning, ekonomin, förvaltningen och förberedelserna för tillämpningen av gemenskapens regelverk. De framsteg som har gjorts i Litauen är också anmärkningsvärda, men mindre imponerande, inom områdena som rör kärnenergi, privatisering, skapande av institutioner, rättsväsendet och inrättande av standard- och certifieringssystem. Estland har fortsatt att göra framsteg inom de flesta områden, men har inte uppvisat tillfredsställande resultat när det gäller den rättsliga behandlingen av den rysktalande minoriteten.
EU måste för sin del trycka på för att genomföra de reformer som skall ligga till grund för utvidgningen.

Trakatellis
Herr ordförande! Jag skall koncentrera mig på frågan om kärnkraftssäkerhet, som har fått prioritet i Agenda 2 000.
Efter olyckan i Tjernobyl och dess mardrömslika följder för nästan hela Europa insåg man vilka omfattande risker som är förknippade med kärnkraftverken. Olyckan aktualiserade frågor om driftssäkerhet, om lagring och hantering av radioaktivt avfall. Det blev därför nödvändigt att utforma en mera konkret politik för kärnkraftssäkerhet, och detta har blivit än mera nödvändigt med tanke på framtida förhandlingar om medlemskap för staterna i det forna Sovjetunionen.
Kommissionens ståndpunkt, så som den formuleras i meddelandet om kärnkraftssäkerhet till kandidatländerna, är att man måste stänga de reaktorer som inte uppfyller säkerhetsvillkoren och som inte kan förbättras, så att de får en acceptabel säkerhetsnivå. Bulgarien var det första land som fick ekonomiskt bistånd. Detta innebar dock en tydlig och juridiskt bindande förpliktelse att genomföra förbättringar på kort sikt och därefter att stänga fyra reaktorer före år 2000. Bulgarien har redan anhållit om omprövning av avtalet och en förlängd tidsfrist, vilket kommissionen med rätta har motsatt sig. Vi kan inte unna oss lyxen att sitta med armarna i kors. Europaparlamentet kräver att Bulgarien skall uppfylla överenskommelsen om driftstopp för de farliga reaktorerna i Kozloduy, och denna fråga måste absolut tas upp av Europeiska rådet i Wien. Det måste tydligt klargöras för den bulgariska regeringen att varje tänkbar begäran om förlängd tidsfrist eller förändring av denna utveckling skulle innebära ett ytterst farligt ställningstagande, vilket i sin tur skulle motverka Bulgariens ansträngningar att uppnå medlemskap i unionen. Det är nämligen så, herr ordförande, att ingenting kan vara viktigare för Europas medborgare än att undvika ett nytt Tjernobyl.
Det finns ytterligare en viktig punkt, som gäller Rumänien. Vi begär i dag att Rumäniens regering och parlament skall komma fram till en slutgiltig och rättvis lösning av frågan om återlämnande av egendom.

Cars
Herr ordförande! Den nytillträdde socialdemokratiske förbundskanslern Schröder och hans " gröne" utrikesminister Fischer har gjort uttalanden som går ut på att utvidgningsprocessen inte får gå för fort. Jag finner dessa uttalanden oroande. Min och andra liberalers bestämda uppfattning är att utvidgningsprocessen snarare går för långsamt än för fort.
Kommissionen gör nu värdefulla insatser för att stödja kandidatländernas ansträngningar att bygga upp sina rättssystem, sina administrationer och sina ekonomier. Vi uppskattar detta arbete. Så snart kandidatländerna uppfyller sina grundläggande åtaganden, skall dörren till EU stå vidöppen för dem. Därför måste EU nu påskynda sitt eget reformarbete. De politiker som ser som sin uppgift att kasta grus i EU-maskineriet bör ta det till sina hjärtan. Brister inom EU får inte stänga någon ute.
Vi Europapolitiker måste också försöka övervinna den tveksamma, ibland till och med negativa, inställningen till utvidgningen som finns bland medborgarna i flera av våra medlemsländer. Vi måste visa på de mycket stora vinster för alla som utvidgningen ger.
Vi liberaler hoppas att Schröder, Fischer och andra anslår nya och mer positiva tonfall samt att kommissionen inte förtröttas i sina ansträngningar att skapa ett helt och helat Europa.

Giansily
Herr ordförande! Jag tar ordet i egenskap av ledamot av delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Rumänien, genom att yttra mig om vår kollega Pierre Bernard-Reymonds utmärkta betänkande. Jag instämmer i den analys som har gjorts med en stor omsorg om objektivitet, och bl.a. beklagandet av att den strukturella reformen av ekonomin går först, vilket tar sig uttryck i allt större makroekonomiska obalanser.
I ett land där den ekonomiska makten sammanblandades med den politiska makten under nästan ett halvsekel, är man knappast förberedd på att införliva gemenskapens regelverk och verkligen få Rumänien att övergå till marknadsekonomi. Jag vill betona hur mycket beröm president Emil Constantinescu förtjänar, för sin benhårda vilja och tro på att hans land hör till Europeiska unionen. Och de två efter varandra följande premiärministrarna, Victo Ciorbea och Radu Vasile, har i två år lyckats behålla samma man på den extremt känsliga posten som minister med ansvar för den europeiska integrationen, Alexandru Herlea. Han har upprättat förbindelser med kommissionens rådgivare och med kammaren, förbindelser med ömsesidig respekt och stort förtroende, vilket har att göra med en utmärkt kunskap i aktuella ärenden och en hedervärd intellektuell ärlighet.
Med hänsyn till sin analys kommer föredraganden fram till att kammaren inte bör förorda en start av anslutningsförhandlingarna med Rumänien. För egen del ber jag om att man redan 1999 skall göra en riktig insats för att höja Phare-programmens medel till förmån för detta land. Det är det enda kandidatlandet, en f.d. medlem av Warszawa-paktens medlemmar, som inte har en gemensam gräns med någon av unionens femton medlemmar: Rumänien har fallit offer för ett slags isoleringshandikapp, för fr.o.m. början av 1950-talet ända till 1990 har detta land inte hittat andra samtalspartner än Moskvas vasaller, mot vilken gräns det än vänder sig. Bulgarerna, serberna, ungrarna eller ukrainarna kunde inte utgöra demokratiska förebilder. I förhållande till Rumänien, som var medlem av den latinska unionen, har vi ett särskilt ansvar som vi måste beakta.

Schroedter
Herr ordförande! Jag anser att det är viktigt att kommissionär van den Broek åter igen har poängterat att vi betraktar anslutningsprocessen som en dynamisk process. Det får inte förekomma några fasta grupper och framför allt ingen indelning av länder i olika kategorier. Det vill jag i synnerhet påpeka vad Rumänien och Bulgarien beträffar. Det är det ena. Å andra sidan håller vi med om den kritik som kommissionen riktar mot Rumänien, för att de verkligen ligger långt efter i sin politiska strävan. Det är med oro vi konstaterar inskränkningar i tryckfriheten. Men ännu mer kritiskt betraktar Europaparlamentet kriminaliseringen och diskrimineringen av de homosexuella i Rumänien. Här begär vi att landet visar ett beslutsamt agerande för att återupprätta dessa personers egenvärde och mänskliga rättigheter.
Även från kommissionens sida kräver vi tydliga signaler om partnerskapsförhandlingar och inte bara vackra fraser. Ett exempel på en sådan tydlig signal skulle vara att man omprövade viseringspolitiken för Rumänien ersatte den med partnerskap och likaberättigande.

Papakyriazis
Det gigantiska företaget att utvidga Europeiska unionen, ett företag av historisk räckvidd och utan återvändo, bör vara ett beslut som redan fattats och som nu förverkligas, och inte en vision som bör förverkligas någon gång i framtiden. Jag anser att dagens behandling av denna fråga på sätt och vis bekräftar just denna inställning, och jag tror att man vid toppmötet i Wien officiellt kommer att inta samma ståndpunkt.
Genom vår behandling av frågan här i dag tillgodoses också Europaparlamentets sedan länge framförda krav, att utgångspunkten för anslutningsförfarandet, herr Van den Broek, bör vara densamma för alla de elva kandidatländerna. De länder vi diskuterar i dag bevisar samtliga att denna vår inställning är riktig.
När det gäller Bulgarien gläder jag mig över att Europaparlamentet står fast vid att det vill stödja detta lands ansökan om medlemskap, och att man har tagit fasta på kommissionens positiva utvärdering. Vi bör också gratulera Bulgarien, Bulgariens regering, men också alla de politiska partierna, den bulgariska staten, det bulgariska samhället, Bulgariens medborgare. Vi får dock inte bortse från att mycket arbete ännu återstår. Jag nämner tre viktiga punkter: för det första: fullbordandet och den praktiska tillämpningen av lagstiftningen om den offentliga förvaltningen och domstolsväsendet, så att denna lagstiftning blir reell, effektiv, oberoende, tydlig och rättvis; för det andra: den sociala tryggheten, socialpolitiken och inledandet av en verklig social dialog; för det tredje: Kozloduy, naturligtvis, där Bulgarien gentemot Europeiska unionens myndigheter har förbundit sig att successivt stänga de fyra reaktorer som inte kan förbättras eller bytas ut.

Gomolka
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag vill i egenskap av Europaparlamentets delegationsledare i det blandade parlamentariska utskottet för Europeiska unionen och Lettland börja med att tacka föredraganden. Caccavale har gjort en mycket omsorgsfull framställning av den senaste utvecklingen i Lettland som är på väg in i Europeiska unionen. Han har givit tydliga motiveringar till de slutsatser som krävs. Därför kan man utan förbehåll stödja hans betänkande och det framlagda resolutionsförslaget. I betänkandet påvisas med rätta de framsteg som Lettland har lyckats göra de senaste månaderna och åren. Särskilt den 3 oktober i år måste betraktas som ett viktigt och kanske även historiskt datum. Den dagen var det inte bara parlamentsvalen som ägde rum. Landets medborgare hade blivit uppmanade att samtidigt, inom ramen för en folkomröstning, framföra sin åsikt om den planerade ändringen av medborgarskapsrätten. Det positiva resultatet av denna omröstning kan betraktas som ett tecken på politisk mognad. Det innebär en möjlighet att i högre utsträckning än tidigare integrera den tämligen stora ryska befolkningen.
Alla försök i syfte att höja antalet lojala medborgare och motverka desintegreringen förtjänar vårt stöd. Beslutet att underlätta och förenkla erhållandet av medborgarskap har en tydlig framtidsinriktning. Detta beslut får ännu större betydelse om man ser på den dystra, tragiska historiska bakgrunden, för invånarnas etniska sammansättning är till stor del resultat av en ockupation som pågått under årtionden. Därför är majoritetsbeslutet för lättnader i medborgarskapsrätten inte bara ett tecken på politisk mognad, utan även ett beslut som vittnar om mänsklig storhet. Just med tanke på hur komplicerat de lettiska medborgarnas beslut var, förtjänar det vårt erkännande. Därför förtjänar Lettland vårt stöd, något som även ligger i vårt intresse.

Bösch
Herr ordförande, herr kommissionär van den Broek, kära kolleger! Jag vill framföra ett hjärtligt tack till vår kollega Wiersma och utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor för det betänkande som de har utarbetat om Slovakien och våra förbindelser med Slovakien. Det ger en utmärkt beskrivning av den nya situation som vi möter i Slovakien efter parlamentsvalet i slutet av september. Herr kommissionär, om vi betraktar utvidgningsprocessen som en dynamisk och öppen process, något som kommissionen alltid har påpekat, då tror jag att det är dags att vi granskar den här modellen i Slovakiens fall. Hur skulle vi kunna låta bli att vara dynamiska och öppna, när ett land som Slovakien med ett valdeltagande på 85 procent bevisar att de vill bryta isoleringen och ta sig dit där grannstaterna befinner sig, nämligen först i kön till utvidgningen.
Vi har förståelse för, herr kommissionär, att man i den utvärdering ni har lagt fram inte har kunnat ta hänsyn till den senaste utvecklingen i den slovakiska politiken och det slovakiska samhället. Desto viktigare och mer betydelsefullt är därför kravet från vår föredragande - jag är övertygad om att parlamentet kommer att anta det med stor majoritet - att vi kommer överens om att göra en ny utvärdering av situationen i Slovakien nästa vår, där vi kommer att kunna göra det aktuella läget i den slovakiska republiken rättvisa. Ni är hjärtligt inbjuden att delta i detta. Jag anser att det gagnar hela unionen och i synnerhet en positiv utveckling i den slovakiska republiken.

Voggenhuber
Herr ordförande! Europeiska unionen har synat kandidatländerna i sömmarna. Vi har redan i samband med avis givit vårt första utlåtande. Med acquis screening följer nu en vidare bedömning av framstegen i dessa länder. Jag önskar att de central- och östeuropeiska länderna kunde komma överens om att vända på steken och avge en avis om unionen, en avis där de bedömer hur det står till hos oss, beträffande de reformer och förutsättningar som krävs för ett medlemsskap, vilka förutsättningar som vi har skapat för ett medlemsskap. Jag tror att ett sådant utlåtande från kandidatländerna om unionens insatser skulle ge ett ganska pinsamt resultat. En sådan avis skulle säkert omfatta talrika försummelser, den fördröjda reformen av institutionerna - sanningen är att vi inte ens har påbörjat denna - trögheten i de långsamma förhandlingarna om jordbruksreformen eller EU: s oförmåga att reagera på lämpligt sätt inför en ny händelseutveckling, som till exempel i Slovakien.

Burenstam Linder
Herr ordförande! Redan Romfördragets inledning fastslår att grunden skall läggas för en fastare sammanslutning mellan de europeiska folken och att de barriärer som delar Europa skall undanröjas. Det är en triumf för Europeiska unionen att man har kommit ända dit, att tio länder, bakom vad som en gång var järnridån, nu strävar efter att förankra sin demokrati, sin frihet och sina reformer i EU. Vi har givit rättigheter och utställt löften till dessa länder. Vi får inte göra dem besvikna.
Kommissionens utvärderingar är välkomna. Det land som under de senaste arton månaderna har gjort de största framstegen, nämligen Lettland, kommer under nästa år, om inget helt oförutsett inträffar, att inbjudas till aktiva förhandlingar om medlemskap. Även de litauiska framstegen uppmärksammas. Detta ger ytterligare stimulans till reformansträngningar i de andra länderna i Östoch Centraleuropa som ännu inte har nått så långt.
Att alla dessa länder försöker kvalificera sig för medlemskap i EU har redan givit länderna i Europeiska unionen stora fördelar. Strävan efter att förbättra demokrati och mänskliga rättigheter har skapat ett fredligare Europa. Vi skall vara medvetna om att det inte bara är i det forna Jugoslavien som det finns en etnisk mosaik som har kunnat utlösa svåra konflikter. Framgångsrika reformer har givit stabilare ekonomier och bättre marknader. Budgetkostnaderna i samband med en östutvidgning är bagateller jämfört med de ekonomiska och politiska vinsterna för dem och för oss.
Jag hoppas att ett ministerråd, nu dominerat av socialistregeringar, inte skulle välja att bromsa utvidgningsprocessen. Det är illavarslande att ledande politiker, som också har varit motståndare till Tysklands enande, nu anslår tonfall som - rätt eller fel - allmänt tolkas som att östutvidgningen kommer att fördröjas. Socialister har kanske svårare än moderater och kristdemokrater att se de triumfatoriska fördelar för fred och välstånd som ligger i att kommunismen konkurreras ut av marknadsekonomierna. Att driva på östutvidgningen är därför en viktig uppgift för Europaparlamentet.

Evans
Herr ordförande! I egenskap av ledamot av det blandade parlamentariska utskottet EU-Rumänien, skulle jag vilja ventilera några av mina funderingar. Som föredraganden, Bernard-Reymond, säger i sitt utmärkta betänkande, så har Rumänien gått igenom en rad svårigheter och har förmodligen inte kommit så nära en anslutning som vi eller de hade hoppats. Jag har besökt Rumänien åtskilliga gånger under de senaste tio åren, och i detta sammanhang är det omöjligt att inte uppfatta och erkänna de enorma framsteg och genomgripande förändringar som har skett i det rumänska samhället, näringslivet och utbildningsväsendet; mycket av detta har till exempel skett genom samarbete med partner i EU och Tempus-programmet.
Föredraganden har redan hänvisat till den ekonomiska situationen, men enligt parlamentet så har Rumänien fortfarande många svåra beslut framför sig. Dess lagstiftare är ännu inte tillräckligt framsynta för att kunna ta itu med de utmaningar kommer framöver. De måste till exempel vara beredda att upphäva artikel 200. De måste förbättra förfarandena inom rättsväsendet och, i motsats till vad Schroedter säger, menar jag att de kan föregripa EU genom att avskaffa viseringstvånget för EU-medborgare som vill besöka Rumänien. Rumänien är tveklöst europeiskt genom sin historia, kultur och språk. Landet har haft en turbulent historia, men har nu kommit in på rätt spår och jag ser fram emot att fortfarande vara ledamot av Europaparlamentet när vi välkomnar våra rumänska kolleger hit.

Schwaiger
Herr ordförande! Dynamiken hos den nya slovakiska regeringen under kristdemokraternas ledning och deras strävan är att snart få ingå i den grupp kandidatländer som förhandlar om ett medlemsskap. Vi bör stödja dem helhjärtat i detta. Avsikten med deras reformprogram är att stärka institutionernas rättsstatliga struktur och ge nya impulser till det pluralistiska samhället och ekonomin. Nu är det viktigt att vi med medel från Phare-programmet ger dem all den hjälp som behövs för en demokratisk uppbyggnad av de statliga organen och förvaltningen. Upprättandet av demokratiska strukturer går snabbt framåt. Reformviljan är uppenbar. Nu gäller det att omedelbart främja och omvandla den på lämpligt sätt, något som inbegriper stadgar för minoriteterna.
Vårt ekonomiska stöd bör koncentreras på företagsbildandet, på förbättrade startmöjligheter för små och medelstora företag. Den slovakiska förvaltningens starka vilja att så snart som möjligt överta gemenskapens regelverk, bör aktivt stödjas av fakulteterna för företagsledning och förvaltning på våra universitet. Nu gäller det att kommissionen redan på toppmötet i Wien ger en politisk signal om att de politiska reformerna skall påskyndas. Kommissionen bör inte heller tveka att de närmaste månaderna i en delrapport bekräfta den positiva ekonomiska utvecklingen, så att upptagandet i den första gruppen kandidatländer kan ske redan nästa sommar.

Konrad
Herr ordförande, ärade damer och herrar! Det är en viktig debatt vi för i dag. Den är viktig, eftersom vi tydligt vill visa att EU inte bara riktar sin uppmärksamhet mot sex kandidatländer utan mot elva. Ett av dessa länder är Rumänien, och jag anser att vi bör ta oss en noggrann titt på det landet. Det stämmer att reformerna har tappat fart, i synnerhet de ekonomiska reformerna. Det stämmer, att det förekommer mer korruption och att den grå ekonomin är omfattande i Rumänien. Det stämmer, att de strukturella ekonomiska reformerna har blivit fördröjda. Det stämmer, att Internationella valutafonden har spärrat krediterna där. Men det stämmer också, att Rumänien och även den rumänska befolkningen har viljan att bli medlemmar i Europeiska unionen. Jag anser att vi i unionen bör stödja denna process så gott vi kan.
Det förutsätter att vi är villiga att följa denna utveckling på ett konstruktivt sätt, något som inte alltid bara en penningfråga. Jag tror att vi ständigt, varje gång de vanliga problemen med kandidatländerna uppstår, måste framhålla att de som aldrig har haft några goda intentioner med Europeiska unionens utvidgningsprocess utan alltid har varit ute efter att förhala den, inte får dra nytta av dessa problem i sin argumentering. Därför känner jag en stark tillförsikt om att Rumänien någon gång skall bli medlem i Europeiska unionen - de har alla möjligheter att bli det - och att vi som Europeiska unionen gör det vi alltid har velat göra, nämligen omvandla Västeuropeiska unionen till en gemensam europeisk union.

Flemming
Herr ordförande! Jag gläds över det föreliggande betänkandet om Slovakien, eftersom det är positivt till landets medlemsskap. Slovakien är en omtyckt granne till Österrike och därigenom till Europeiska unionen. Jag skulle vilja att landet blev medlem så snart som möjligt. Men det finns två problem: Mochovce och Bohunice. Mochovce kommer inte att undgå vår uppmärksamhet. Bohunice är en ständig källa till bekymmer och rädsla hos befolkningen. Jag skulle vara emot att stängningen av Bohunice ställdes som ett krav för att inleda anslutningsförhandlingarna. Men jag har svårt att föreställa mig att parlamentet kommer att godkänna Slovakiens medlemsskap så länge man inte har stängt Bohunice.

Van den Broek
Herr ordförande! En mycket kort reaktion från min sida. Först och främst tackar jag för de mycket konstruktiva inläggen från parlamentets sida, varifrån jag drar slutsatsen att vi ändå kan säga att parlamentet huvudsakligen stöder rapportens slutsatser och även dess innehåll, analysen. Jag tror att det är ytterst viktigt, även gentemot kandidatländerna, om det kombineras med ytterligare uppmuntrande signaler, då tror jag att det kan bevara och konsolidera processens dynamik och fart.
Jag har särskilt uppmärksammat den oro som här och där fortfarande tränger igenom i fråga om differentiering mellan olika grupper och liknande. Låt mig säger er detta. Bortsett från det faktum att vi står fast vid, i likhet med er antar jag, principen om att varje kandidat bedöms efter sina egna förtjänster och belönas efter sina egna framsteg och inte vad det beträffar tvingas att komma på efterkälken tillsammans med dem som gör långsammare framsteg, håller vi helt och hållet med om att de som oförskyllt har ännu mer kvar att göra, till exempel för att kunna inleda förhandlingar, kräver extra uppmärksamhet och även extra stöd från vår sida. Jag påminner er om att jag förra året sade att vi just på grund av detta har skapat denna inhämtningsmöjlighet även i Phare-programmet, catch up facility som sådan.
Vidare kan jag dessutom meddela att kandidaterna som under loppet av första kvartalet ännu inte förhandlar, även vad screeningprocessen beträffar, övergår från multilateral screening till bilateral, vilket i den bemärkelsen även kommer att bli mer likt den process som äger rum i den första gruppen, om jag får uttrycka mig så.
Min sista kommentar syftar till att än en gång understryka att det handlar om vad länderna själva presterar, att ni inte heller får utesluta, jag ansluter mig i någon mån till det som Titley påbörjade i kväll, att det bland de länder som förhandlar snart kommer att bli en differentiering mellan dem som gör snabbare framsteg i förhandlingarna än andra. Där det nu ändå är så att man av taktiska skäl avancerar samtidigt, såväl i fråga om antalet kapitel som behandlas som antalet kapitel som avslutas, kan det under årets lopp naturligtvis uppstå differentiering, och det kan finnas förhandlingsländer som gör fler framsteg än andra. Det bör då också belönas, och även kommissionen bör då, och i synnerhet rådet som leder förhandlingarna, som vi känner det också anpassa sig till en sådan differentiering. Om detta råder det således inga skilda uppfattningar.
Min sista kommentar: Flera talesmän har här i kväll återigen pekat på hur viktigt det är att stänga osäkra kärnkraftverk. Jag kan bara försäkra er att de tre kandidatländer som konfronteras med det fenomenet, som för med sig svåra politiska, ekonomiska och sociala implikationer, också är mycket väl medvetna om uppmaningen från parlamentet, från rådet och från kommissionen att göra allvar av program för stängning av dessa anläggningar. Vi kommer även på det området att arbeta i den riktningen i gott samråd med kandidatländerna.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionsledamot. Tack för ert tydliga svar.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Förbindelserna EU/Turkiet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0432/98) av Swoboda för utskottet för utrikes-, säkerhetsoch försvarsfrågor om
meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om den vidare utvecklingen av förbindelserna med Turkiet (KOM(97)0394 - C4-0490/97) och meddelandet från kommissionen till rådet " Europeisk strategi för Turkiet - inledande konkreta förslag från kommissionen" (KOM(98)0124 - C4-0634/98).

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det här har säkert inte varit något lätt betänkande, och det är inte heller på en lätt tidpunkt som jag lägger fram det. Jag vill ta upp tio punkter här, som enligt mig är de som utmärker betänkandet eller åtminstone är tänkta att göra det, och jag hoppas att det visar sig stämma.
Punkt ett: Jag tror att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet, trots de nuvarande svårigheterna, kommer att bli mer avslappnade, och jag håller med kommissionen om att dessa förbindelser skall grunda sig på tullunionen och kommissionens strategiska roll. Kommissionens strategiska roll har i stort fått ett positivt bemötande i Turkiet och får därför fungera som ett utgångsläge.
Punkt två: Turkiet bör verkligen inse, och det framgår även av betänkandet, att dörren för Turkiet står öppen. Det råder ingen tvekan om detta, och det bör Turkiet lägga märke till. Punkt tre: Vi vill se Turkiet som medlem, eftersom vi anser att Turkiet kan ge ett viktigt bidrag till upprättandet av den gemensamma säkerheten och utvecklingen av vår ekonomi och vårt samhälle i Europa.
Punkt fyra: Därför måste det även finnas ordnade ekonomiska förbindelser mellan Turkiet och Europa. Jag välkomnar det faktum, att kommissionen har lagt fram förslag på den punkten som parlamentet skall bedöma separat, och jag föreslår även att man fortsätter att granska vilka av Europeiska unionens program, i synnerhet sådana för de östeuropeiska kandidatländerna, som också är tillämpbara i Turkiet.
Punkt fem: Jag vill poängtera att Köpenhamnskriterierna givetvis även omfattar Turkiet. Punkt sex: Vi, det vill säga rådet, kommissionen och parlamentet, ser alla en stor - en del säger till och med en växande - men åtminstone en stor lucka beträffande uppfyllandet av de politiska kriterierna från Köpenhamn, i synnerhet i frågor som demokrati, rättstaten och respekten för minoriteternas rättigheter, antingen större minoritetsgrupper som kurderna, eller mindre minoriteter som armenierna och grekerna. Den respekten måste i Turkiet omfatta alla landets medborgare.
Punkt sju: Jag utgår i mitt betänkande från att Turkiet själv får komma med förslag på hur och när och under vilka former man vill närma sig Europa och standarden i Europeiska unionen, i synnerhet vad de politiska kriterierna beträffar. Jag vill undvika att vi först ställer ett krav, som vi sedan måste granska: Är det här bra för Turkiet? Vad har Turkiet gjort av detta? Nej, om Turkiet accepterar att de måste uppfylla Köpenhamnskriterierna - en förutsättning för deras ansökan om medlemsskap i Europeiska unionen -, får de den närmaste tiden själva utarbeta förslag på hur de har tänkt närma sig dessa kriterier och uppfylla dem, på de olika demokratiska nivåerna, inom rättsstaten och beträffandet erkännandet av minoriteternas rättigheter.
Punkt åtta: Vi är mycket angelägna om att Turkiet har goda relationer till alla sina grannländer, i synnerhet till Grekland. Jag brukar alltid säga att man i Turkiet, just i Turkiet, bör ha förståelse för familjerelationer och familjens betydelse, och inte bör förvånas över att vi stöder en familjemedlem i Europeiska unionen, nämligen Grekland, i deras försök att upprätta goda relationer till grannländerna. Jag stöder även Greklands förslag på hur tvisten eller delar av tvisten kan lösas, och dessa lösningar är helt acceptabla och rättvisa gentemot Turkiet.
Punkt nio: Cypernfrågan är ett problem som vi måste ta itu med, och det förutsätter ett samarbete från Turkiets sida. Vi är för en rättvis lösning på Cypernfrågan. Vi är inte för en ensidig lösning på frågan. Öns turkiska invånare skall ha alla möjligheter till medverkan och medbestämmande, men detta måste ske inom ramen för en gemensam lösning för den grekiska och den turkiska befolkningen, och det bör även klargöras, att parlamentet stöder Cyperns strävan efter medlemsskap i Europeiska unionen fullt ut.
Punkt tio: Kurdfrågan, som tyvärr har aktualiserats de senaste dagarna. Här vill jag göra följande påpekande: Vi är för en fredlig lösning på kurdfrågan. Vi tillbakavisar alla former av terrorism. Vi tillbakavisar alla former av våld. Vi tillbakavisar även lösningar som kan störa eller förstöra Turkiets enhetlighet och integritet. Vi erkänner helt och hållet Turkiets rätt till och intresse av en enhetlig stat, men inom denna enhetliga stat måste även den kurdiska befolkningen ha möjligheter att tillvarata sina kulturella rättigheter, i synnerhet sitt språk och sina uttryckssätt via media och böcker etc.
Jag tror att det, trots krisen i samband med Öcalan, kan finnas ett sätt för Turkiet att uppnå en definitiv lösning på sina problem med kurdfrågan, att de får Europeiska unionens stöd till en fredlig lösning på kurdfrågan och till kampen mot terrorismen. Vi, Europeiska unionen och detta parlament, kommer garanterat inte att stödja terrorismen, och i synnerhet inte om man i Turkiet är beredd att lösa kurdfrågan på fredlig väg. Det har jag haft i åtanke när jag har utarbetat mitt betänkande. Därför tror jag att det är möjligt att börja om från början, att många spänningar kan lösas upp och att man kan skapa ett öppet förhållande till Turkiet, men en sak måste Turkiet ha klart för sig: Turkiet måste uppfylla de politiska och ekonomiska kriterierna, om man vill bli medlem i Europeiska unionen.

Schwaiger
Herr ordförande, kära kolleger! Det är uppenbart, att den nuvarande turkiska premiärministern Mesut Yilmaz inte gör det lätt för oss att diskutera utvecklingen av våra förbindelser med Turkiet utan starkare känslor och formulera samstämmiga förslag sine ira et studio från Europeiska unionens sida. Hot mot en av medlemsstaternas regeringar, nämligen den italienska, bojkott av italienska varor och politiska angrepp på Europeiska unionen är - det tror jag att vi alla är överens om - inga lämpliga metoder för att underlätta ett närmande från Turkiets sida, det största land som är associerat med oss, men vår kollega Swobodas välformulerade betänkande, som kan bli en riktlinje för partnerskapsstrategin, skall å andra sidan inte lastas med reaktionerna inför utlämningen av kurdledaren Öcalan.
Jag välkomnar också nyheten, att kommissionen avger den årliga rapport som redan har förelegat om läget för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet i form av en lägesrapport, som även avser de andra kandidatländerna. Det har resulterat i en lista över de framsteg, men även det underskott, som är avgörande för den politiska, ekonomiska och samhälleliga situationen i Turkiet. För oss i utskottet för externa ekonomiska förbindelser handlar det om att på medellång sikt stegvis gå framåt och partnermässigt sett befästa och intensifiera det ekonomiska och politiska samarbetet med Turkiet.
Det innebär för Europeiska unionens del - det är vår del av partnerskapsfördraget - att vi skall uppfylla våra ekonomiska åtaganden inom ramen för tullunionen, införliva Turkiet i europeiska program så som Leonardo, Sokrates och Ungdom för Europa och samordna politiken på områdena energi, transport, miljö och narkotikabekämpning. Turkiet bör, och där håller jag med om det Swoboda sade, inte erhålla en lista med krav från oss, utan de bör helt enkelt ena alla sina insatser för utvecklingen av demokratin, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna, men även av ramvillkoren för ekonomin, övertagandet av gemenskapens regelverk i en handlingsplan Europa och sedan synliggöra denna som en riktlinje för det allt mer intensiva samarbetet.
Om Swobodas betänkande, i samma konstruktiva anda, skulle innebära lösningen på problemen mellan Turkiet och Europeiska unionen, om det i morgon skulle antas av Europaparlamentet, då kan vi rösta för detta betänkande och betrakta det som en riktlinje. Men vi anser att det om det lastades för tungt skulle motverka sitt syfte.

Titley
Herr ordförande! En mycket viktig händelse rörande förbindelserna mellan EU och Turkiet sker i just detta ögonblick. Detta kanske kommer som en överraskning för ledamöterna att det inte sker i denna kammare utan i Turkiet, därför att i just detta ögonblick spelar Galatasaray mot Juventus. Om detta resulterar i våld mot italienska medborgare antar jag att förbindelserna mellan EU och Turkiet blir ännu sämre. Efter att ha sett vad som hände Manchester United när de besökte Turkiet för några år sedan, gör att man befarar det värsta.
Den socialdemokratiska gruppen fördömer helt och hållet den hysteri som piskats upp mot Italien av delar av det turkiska samhället på grund av PKK-affären. Vi fördömer varje form av ingripande mot ett domstolsbeslut som fattats i en medlemsstat där rättsstatsprincipen råder. Jag vill att det skall sägas klart och tydligt att de av oss som vill se att det förs en mer positiv politik gentemot Turkiet kommer att tystas ned om den turkiska regeringen eller det turkiska samhället uppmuntrar till pöbelvåld mot EU-medborgare. Ett angrepp på ett EU-land är det samma som ett angrepp på oss alla.
När jag nu sagt detta, så välkomnar jag Swoboda-betänkandet och i synnerhet det sätt på vilket föredraganden har dragit nytta av sakkunskapen hos olika organisationer i Turkiet, såsom fackföreningar och grupper som värnar om de mänskliga rättigheterna, för att lägga fram ett positivt och konstruktivt bidrag till utvecklingen av förbindelserna mellan EU och Turkiet. Den socialdemokratiska gruppen har fört en konsekvent linje rörande Turkiets ansökan om medlemskap i EU. Vi anser att Turkiet skulle utgöra ett värdefullt bidrag för fred och säkerhet i vår region. Vi accepterar inte religiösa eller kulturella skäl som hinder för Turkiets anslutning till EU. Turkiet måste emellertid dömas på samma grunder som övriga länder. Det måste följa Köpenhamnskriterierna, och kommissionens rapport säger klart och tydligt att landet inte gör det. Jag stöder föredragandens förslag att det nu är upp till Turkiet att lägga fram en tidtabell för konkreta reformer, för att på så sätt visa hur allvarligt menad deras medlemsansökan egentligen är. Turkiet måste också acceptera EU: s rätt att förhandla om medlemskap med valfritt land.
Det är emellertid viktigt att vi inte är passiva när det gäller våra förbindelser med Turkiet. Vi måste hjälpa till med att hitta en lösning på det kurdiska problemet, som på många sätt är orsak till mycket av Turkiets paranoia och osäkerhet. Vi vet att Turkiets problem är att regeringen är svag och staten är stark. Vi bör därför se till att stärka regeringen genom stöd till en reform av den offentliga förvaltningen, genom förbättrade tolkningsmöjligheter och genom att säkerställa det demokratiska organisationsarbetet på gräsrotsnivå.

Oostlander
Herr ordförande! Jag skulle först och främst vilja framföra hjärtliga lyckönskningar till Swoboda för det balanserade, grannlaga och grundliga betänkande som han har lagt fram. Det tydliggör på vilket sätt Europeiska unionen vill behandla Turkiet. Först och främst måste man då konstatera att Romfördraget i princip är öppet även för Turkiet, precis som det är öppet för demokratiska rättsstater i enlighet med de politiska värden som vi inom EU delar med varandra. Det utesluter naturligtvis inte på något sätt en stat med en stor islamisk befolkning. Lika litet skulle vi inta en negativ attityd gentemot en stat som Bosnien med en stor islamisk befolkning om den någon gång skulle anmäla sig hos Europeiska unionen. Jag fäster stor vikt vid att säga det mycket uttryckligt så att ingen kan gömma sig bakom detta och påstå att det kanske skulle ligga en svårighet här från Europeiska unionens sida.
Däremot måste vi förvänta oss att ett land som vill ansluta sig i likhet med alla andra länder verkligen uppfyller de kriterier som finns för detta. För vi ansluter oss inte till ett annat land, utan andra länder ansluter sig till EU. EU förväntar sig att länder som säger sig vilja bli medlemmar i EU också tar verkliga steg i den riktningen, och då inte bara ekonomiskt beträffande den egna ekonomiska strukturen, utan först och främst steg på området politiska värden för en rättsstat och för demokratin.
Man kommer att behöva vara konstruktiv då det gäller att lösa de egna minoritetsproblemen. Man kommer att behöva vara konstruktiv då det gäller att bidra till den internationella freden och rättsordningen. På det området finns det för ögonblicket en hel att anmärka på hos Turkiet. För man förtrycker likväl de egna minoriteterna, har problem vid östgränsen, har inte något som helst konstruktivt bidrag till regleringen av Cypernfrågan.
Turkiet får inte agera som om det kan kräva medlemskap i Europeiska unionen på egna villkor. Man får verkligen inte vara blind för de steg som man fortfarande har att ta.
Jag tror att vi gör rätt i att begära att Turkiet upprättar ett tidsschema, vilket också står i betänkandet, där en plan utarbetas för att verkligen ta de nödvändiga politiska stegen i riktning mot Europeiska unionen. Gör de inte det kan det inte bli något, men om de verkligen gör det, då kommer de en gång att vara hjärtligt välkomna.

Van Bladel
Herr ordförande, herr kommissionär! Ett viktigt fastställande i Swobodas betänkande är att Turkiet har möjlighet att ansluta sig till EU, på villkor att landet uppfyller de ekonomiska och politiska kriterierna. I det sammanhanget har analysen av situationen i Turkiet egentligen inte i grunden förändrats sedan upprättandet av tullunionen.
Vi har framför oss åter en lista över önskvärdheter vilka vi, av erfarenhet och efter tre turkiska regeringar, vet inte skyndsamt kommer att infrias, hur nödvändiga de än må vara. Därför välkomnar jag hjärtligt kommissionens initiativ till en europeisk strategi för Turkiet. Kommissionen, och detta måste sägas, särskilt kommissionen har förresten enligt min uppfattning alltid spelat en ytterst kritiskt positiv roll i denna svåra relation med Turkiet. Detta har lett till att kontakten mellan EU och Turkiet aldrig helt har klippts av. Jag hoppas att den rollen inom överskådlig tid bär frukt.
Swoboda gav för en timme sedan sitt bidrag till förberedelserna inför toppmötet i Wien, men jag hörde honom som föredragande inte säga någonting om den primära vikten av att under detta toppmöte diskutera frågan om en europeisk strategi för Turkiet. Jag betraktar detta bestämt som en prioritetsfråga; annars riskerar alla de lägliga operativa förslagen, fördjupandet av tullunionen, att hamna utom synhåll.
Genom PKK-ledaren Öcalans ankomst i Rom kommer möjligen frågan huruvida denna terroristledare skall dömas eller ej att dominera tankarna vid toppmötet. Därför måste detta hinder röjas före toppmötet genom att göra vad en EU-rättsstat är skyldig att göra; särskilt Tyskland i egenskap av närmast följande ordförande i EU är skyldigt att ge arresteringsordern innehåll och döma Öcalan. Att återsända honom till Moskva är ytterst fegt och skulle bara i onödan utgöra både ännu en belastning och en frustration i förbindelserna med Turkiet.

Ephremidis
Herr ordförande! Vår föredragande gjorde ett aktningsvärt försök att försköna betänkandet. Jag anser att det var ett misslyckat försök. Hans betänkande är partiskt, det är fyllt av misstänkta utelämnanden och det präglas i sin helhet av en ospecificerad, omotiverad välvilja gentemot Turkiet.
Skall jag ge några exempel på utelämnanden? Inte ett ord om de negativa konsekvenserna av att miljoner turkar kommer att välla in på gemenskapens arbetsmarknad, om förhandlingarna eventuellt leder till turkiskt medlemskap.
Säger betänkandet något om författning, om straffrätt? Inte ett ord om tortyr, försvinnanden, mord på fångar, allt detta som sker med stöd av denna författning och denna straffrätt. I betänkandet nämns Cypernfrågan och den kurdiska frågan, och det är väl bra. Men det avstår avsiktligt från att nämna Turkiets expansionistiska politik i Egeiska havet, en politik som ackompanjeras av hot, t.o.m. hot om våld.
Vidare, herr ordförande, är det betecknande att betänkandet försöker legitimera den dominerande ställning som militärledningen de facto har i Turkiets offentliga liv. Detta framgår av punkt 18 i betänkandet, där det krävs att överläggningar om anslutning till unionen, förhandlingar osv., också skall äga rum med de väpnade styrkorna. I vilket land har något sådant föreslagits? För vilket land? Varför föreslår ni i punkt 18 överläggningar med den turkiska militärledningen?
Av dessa skäl, herr ordförande, och av många andra, som en enda minut inte räcker till för...
(Talaren avbröts av ordföranden.)

Ceyhun
Herr ordförande! Eftersom vi varken vill ha tortyr eller avrättningar i Turkiet, vill jag tacka Swoboda för den tydliga målsättningen i hans väl avvägda betänkande. Han öppnar dörren för Turkiets medlemsskap i unionen och rekommenderar upprättandet av en tidsplan för de demokratiska reformerna i Turkiet. Han tar därigenom upp den konkreta frågan om grundförutsättningarna för ett medlemsskap i unionen. Jag beklagar verkligen, att ett sådant tydligt koncept inte var möjligt för ett år sedan i Luxemburg. Den gången stärktes de krafter i Turkiet som betraktar unionen som ett korståg och som vill ha ett annat Turkiet. De demokratiska krafterna försvagades.
Nu har medlemsstaterna en ny möjlighet i Wien att ange färdriktningen för ett stärkande av demokratin i Turkiet. Jag hoppas att ni följer Swobodas betänkande. Jag tycker nog att det är Turkiets tur nu. Efter ett betänkande som detta måste Turkiet bekänna färg. Därför är jag mycket glad över att vi har fått denna möjlighet igen.

Ordföranden
Tack, herr Ceyhun, och gratulerar till ert första tal här i parlamentet.

Dupuis
Herr ordförande, herr kommissionär! Betänkandet av Swoboda går säkerligen i rätt riktning. Men jag känner ändå ett visst obehag när det gäller hans allmänna kritik av rättsstaten i Turkiet. Det är inte bara en medlemsstat - Ephremedis skall inte känna sig utpekad, jag tänker inte särskilt på hans land - det är inte bara en medlemsstat i unionen som i dag borde rannsaka sitt djupaste samvete om hur det egentligen står till med rättsstaten, och då tänker jag särskilt på Europaparlamentets värdland.
Och det finns ingenting i betänkandet av Swoboda som berör rådets taktlöshet gentemot Turkiet när det gäller utvidgningsfrågan; det grundlösa uteslutandet av Turkiet från listan över länder som kan få bli medlemmar av Europeiska unionen. Det finns också en sak som är allt annat än sympatisk, och det är att en del av tullavtalet ströks. När det finns ett avtal kan man inte enhälligt avskaffa en av avtalets delar, och bara behålla den som är förmånlig för Europeiska unionen, men det är just vad vi har fått se.
Samtidigt tror jag att det här finns ett antal bra saker och jag vill särskilt välkomna det faktum att Swoboda har upprättat en tidsplan. Det fundamentala, det är att se till att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet grundas på en tidsplan för reformerna, som kan leda till en anslutning. Och min uppmaning - jag tror att kommissionen också lutar åt det - är att vi så snart som möjligt fastställer en sådan tidsplan, för att man skall kunna gå åt ett bestämt håll och inte upprätthålla en vag situation, såsom det tyvärr har varit under en alltför lång tid.

Roubatis
Herr ordförande! Först vill jag gratulera Swoboda till hans mycket omsorgsfullt utarbetade betänkande och den betydelsefulla insats som han har gjort. Han har utarbetat ett betänkande som går i rätt riktning, för vår uppgift här i parlamentet är inte att skapa svårigheter för Turkiet. Vår uppgift är tvärtom att göra situationen lättare för Turkiet, när detta land nu har ansökt om medlemskap, så att det en gång skall kunna betraktas som ett kandidatland som på allvar kan göra anspråk på medlemskap.
Men vad är denna Europeiska union? Det anser jag att Turkiet måste förstå. Det är inte bara en ekonomisk gemenskap. Det är framför allt en union av fria stater och deras medborgare, som har vissa gemensamma värderingar. Vilka är dessa värden? Demokrati, respekt för individen och hans rättigheter, åsiktsfrihet, skydd för minoritetsgrupper, respekt för det avvikande. Jag är rädd att det finns ganska många i Turkiet som inte förstår vad dessa värden innebär, och jag tror att detta betänkande kan hjälpa dem att förstå det.
Kriget var en svår prövning för oss i Europa. Turkiet, som var neutralt i det sista kriget, kanske inte förstår vad freden betyder för oss. Kanske det är därför Turkiet så lätt och så ofta hotar freden, hotar med krig, t.o.m. mot medlemmar i Europeiska unionen. Inom Europeiska unionen är vi naturligtvis inte fullkomliga i alla avseenden, när det gäller att skydda våra medborgares rättigheter. Men vi erkänner något som inte erkänns av Turkiet; att det för oss i ett demokratiskt land är en bjudande plikt att respektera våra medborgare, att inte behandla dem godtyckligt, att inte låta dem drabbas av tortyr, försvinnanden, att inte tillgripa folkmord för att underkuva en minoritet. Som jag sade, har Turkiet självt ansökt om medlemskap i Europeiska unionen. Landet har naturligtvis rätt att ompröva sin ansökan. Men om Turkiet inte vill ompröva sin ansökan, bör det respektera de principer jag tidigare nämnde.
Och en sak till: Turkiet måste omedelbart vidta konkreta åtgärder, det måste ta avstånd från kriget och acceptera utslaget från Internationella domstolen i Haag, landet måste gå med på att upphöra med kriget mot sina egna medborgare. Då kommer Turkiet att upptäcka att man har vänner inom Europeiska unionen. Man har vänner, som gärna vill hjälpa landet att utvecklas. Man har vänner, som gärna vill att det turkiska folket skall göra framsteg, så att det en dag blir berett att komma mycket närmare Europa.
Jag vill ännu en gång gratulera Swoboda. Det här betänkandet är mycket betydelsefullt, och jag hoppas att det inte leder till missförstånd i Turkiet, för det har utarbetats av människor som vill hjälpa Turkiet att äntligen ta steget in i det tjugoförsta århundradet.

Bianco
Herr ordförande! Låt mig haka på det sista min kollega sade, för att påpeka att vår avsikt är att hjälpa Turkiet att närma sig Europa. För övrigt tror jag att parlamentet, rådet och kommissionen hela tiden har strävat i den riktningen.
Vi är medvetna om Turkiets geopolitiskt centrala placering och den roll som landet skulle kunna spela, även när det gäller att bevara freden i ett mycket känsligt område. Men Turkiet måste också förstå skälen bakom de invändningar, det motstånd och de påpekanden som har förekommit under förhandlingarnas gång. En av de frågor som fortfarande är olösta och som man inte kan sopa under mattan, är kurdfrågan som, även om vi försvarar Turkiets territoriella integritet, inte enbart kan betraktas som ett internt problem eftersom det rör sig om en fråga som är av avgörande betydelse för försvaret av minoriteternas rättigheter. Å andra sidan kan frågan inte heller lösas med hårda och våldsamma metoder, som till exempel det språk, inte alltid acceptabelt, som Turkiet har använt gentemot Italien.
Vi tror inte att detta är rätt sätt att lösa problemen. Endast genom dialog, genom att begränsa konflikterna kan man uppnå de mål som måste eftersträvas beslutsamt och på ett sätt som Europeiska unionen kommit överens om. Ibland har vi känt oss ensamma, det måste jag medge. För även om Europeiska rådet genom det österrikiska ordförandeskapet och kommissionen har gjort sin solidariska röst hörd, så rör det sig om problem som vi bara kan lösa gemensamt.

Speciale
Herr ordförande! Swobodas betänkande är enligt min åsikt ett bra betänkande, balanserat, klart och även beslutsamt när så krävs. Vi anser alla - och här tror jag att vi är överens - att dörren till Europa skall hållas öppen för Turkiet och att, vilket Bianco just har påpekat, Turkiets politiska bidrag till Europeiska unionen är betydelsefullt. Problemet är bara att det finns vissa hinder i dag. Det är det vi måste rikta in oss på. Det finns mycket starka hinder, framför allt på det politiska planet när det gäller de demokratiska garantierna, rättsstaten, minoriteterna. Som helhet måste vi konstatera att den situation som för närvarande råder inom Turkiet är oacceptabel. Oacceptabel för oss och jämfört med kriterierna från Köpenhamn. Detta är Turkiets problem och det är Turkiet som skall ändra sina strukturer och sitt uppträdande.
Swoboda har rätt när han säger att vi måste fråga Turkiet och dess regering vad man vill göra och när och hur man vill göra det. Vi måste gå in i en ny fas. Vi kan inte begränsa oss till att avge principförklaringar, fortsätta att säga att Turkiet är viktigt, att vi håller dörrarna öppna. Nu måste Turkiet, om man verkligen vill komma med i Europeiska unionen, säga konkret vad man tänker ändra på, när och på vilket sätt, hur man tänker ändra de delar av statsapparaten som strider mot Köpenhamnskriterierna. Detta är den springande punkten!
Turkiets beteende gentemot Italien nyligen har enligt min mening varit ett allvarligt misstag från den turkiska regeringens och det turkiska samhällets sida, inte bara eftersom det aggressiva och även våldsamma beteendet gett ett mycket dåligt intryck i Italien, utan för att det intrycket har skapats i hela Europeiska unionen och i ett för Turkiet känsligt ögonblick. Ur den synpunkten har det därför varit ett allvarligt misstag. Den italienska regeringen gjorde vad den skulle och alla har erkänt det. Den arresterade Öcalan eftersom det fanns en internationell arresteringsorder utfärdad i Tyskland, och Italien har följt den lag som gäller i landet: ingen utlämning är möjlig, har varit eller kommer att bli möjlig till en stat som tillämpar dödsstraffet och som inte ger tillräckliga garantier för att de mänskliga rättigheterna respekteras. Detta är Italiens inställning och inställningen från samtliga medlemsstater i Europeiska unionen.
Turkiet har ytterligare ett problem, förutom det som redan har nämnts. Man kan inte säga att det bara finns ett terroristproblem, men inte något kurdproblem. Detta är en nyckelfråga. Så länge som Turkiet inte erkänner att det finns ett kurdproblem, och inte bar ett terroristproblem, så kommer man inte att kunna lösa problemen i samband med Köpenhamnskriterierna på ett övertygande vis. Kurdfrågan är inte den enda, men den är typisk för Turkiets uppträdande. Stunden har nu kommit för att ställa tydliga krav på Turkiet och att kräva tydliga svar.

Stenzel
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag fick tillfälle att lyssna på den turkiske utrikesministern Cem igår i samband med Västeuropeiska unionens parlamentariska församling i Paris. I Turkiet är man tydligen glad över varje tillfälle att framträda i ett europeiskt forum. Det var anmärkningsvärt att den turkiske utrikesministern hade lagt märke till en förändrad inställning till Turkiet i kommissionens senaste rapport, där Turkiet framställs som en kandidat, och inte som i Luxemburg plötsligt som en " icke-kandidat" som skall ställa sig någonstans längst bak i kön. Det var uppenbarligen det intryck som han den gången hade fått. Det är ett positivt tecken på att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet håller på att förbättras.
Samtidigt var det slående att den turkiske utrikesministern inte på något sätt var beredd att avvika från karakteriseringen och definieringen av terrorproblemen, och han yttrade inte vid något tillfälle ordet " kurdproblem" . Därför anser jag att det är mycket värdefullt att denna fråga har tagits upp i Europaparlamentets betänkande, där man även kräver ett tydligt ställningstagande från Turkiets sida, eftersom Turkiet måste bedömas efter samma måttstock som alla andra kandidatländer. Jag är övertygad om att det nu finns goda chanser till en politisk lösning på kurdproblemet, därför att efter avtalet mellan Turkiet och Syrien, den aktuella överenskommelsen mellan Turkiet och Israel, och den faktiska utvisningen av Öcalan, finns det en chans att det gerillakrig, som under 15 års tid har krävt enorma uppoffringar från Turkiet och kurderna, upphör och att en dörr öppnas, så att frågan kan få en politisk lösning. Jag tror också att det hela bör ske på vårt initiativ så att vi kan ge råd till Turkiet, nämna problemet vid dess rätta namn och söka en politisk lösning.

Langen
Herr ordförande! Jag finner alla åtgärder i syfte att förbättra förbindelserna med Turkiet riktiga och motiverade. Därför ger jag mitt fulla stöd åt Swobodas betänkande i alla viktiga avseenden, och även till kommissionens underlag för detta, inklusive lägesrapporten. Jag är bara tveksam på tre punkter. Det är bland annat beträffande den bristande öppenhet som vi visar gentemot Turkiet. Därför ställer jag mig tveksam till formuleringen i punkt 1 och 29 i Swobodas betänkande, där man åter igen utlovar ett medlemsskap, något som enligt alla uppgifter, enligt alla realistiska överläggningar är vilseledande. Alla håller säkert med mig om att Turkiet tillhör de västliga demokratiernas familj och därför även måste finnas med bland oss. Men det innebär inte nödvändigtvis att vi måste avlägga löften till Turkiet som en potentiell medlem, ett kandidatland inför framtiden. Visserligen står det i Ankaraavtalet från 1963 som ingicks för 35 år sedan, att Turkiets möjligheter till ett medlemsskap i gemenskapen skall prövas. Men avtalet innehåller inga åtaganden utan enbart en prövningsberedskap. Men om vi åter igen låter påskina att Turkiets medlemsskap är nära förestående, då är det vilseledande, då är vi inte ärliga och öppna utan väljer fel väg igen i våra förbindelser med Turkiet.
Jag är positiv till att vi upprättar en särskild relation till Turkiet. Jag har ivrigt förespråkat tullunionen här i parlamentet och är medlem i det blandade parlamentariska utskottet, men att använda en annan måttstock för Turkiet än den som användes för de andra kandidatländerna och utlova ett medlemsskap är orealistiskt och falskt! Det är en punkt som inte finns med i betänkandet. Det vore lämpligt att parlamentet gjorde ett tydligt uttalande om blockaden av tullunionens finansprotokoll. Hur skall vi kunna ställa krav på Turkiet, när vi inte är i stånd att undanröja våra egna hinder i form av Greklands varaktiga blockad?

Lambrias
Herr ordförande! Från denna talarstol har jag upprepade gånger framhållit att det finns ett land, bland unionens 15 medlemsländer, som skulle vara lyckligare än alla andra, om Turkiet anslöts till Europeiska unionen, och detta land är Grekland. Av geografiska skäl är ju Grekland med nödvändighet granne till Turkiet. Om dessa två länder, med sitt utsatta och känsliga läge mellan Europa och Asien, mellan Balkan och Medelhavet, kunde ha ett nära samarbete, skulle nämligen detta samarbete vara värdefullt, givande och konstruktivt för hela Europa och dessutom, skulle jag vilja säga, för hela världens säkerhet.
Men en självklar och nödvändig förutsättning för detta är att relationerna mellan de båda länderna är vänskapliga och bygger på den internationella rättens principer. Grekland undertecknade skyndsamt, tillsammans med de andra 14 länderna, avtalet om en tullunion, men det verkar som om detta har gjort Turkiet övermodigt, eftersom det sedan dess har blivit mera provocerande, visat större aggressivitet och fräckhet mot Grekland och t.o.m. framfört alltmer omfattande territoriella krav. Det är följaktligen inte någon skev verklighetsuppfattning som ligger bakom Greklands vägran att underteckna biståndsprotokollet. Anledningen är att Turkiet inte har uppfyllt villkoren i rådets beslut i Luxemburg, enligt vilka Turkiet borde visa att det verkligen inriktar sig på europeisering.

Van den Broek
Herr ordförande! Får jag först be att få tacka Swoboda så hjärtligt för dennes djupgående och i mina ögon även balanserade betänkande. Jag anser mig kunna säga att kommissionen i betydande grad gör samma analys och även drar samma slutsatser som föredraganden.
Även jag har med något blandade känslor sett fram emot denna stunds debatt mot bakgrund av den senaste händelseutvecklingen i relationen med Turkiet och i synnerhet efter stoppandet av PKK-ledaren Öcalan. Inte desto mindre tror jag att vi måste se litet längre, men då även konstatera att Europeiska unionen under den senaste tiden, särskilt från och med 1995 genom upprättandet av en tullunion, men även nyligen genom utvecklandet av en särskild europeisk strategi för Turkiet, även med anledning av detta, också har valt att testa situationen i Turkiet utifrån Köpenhamnkriterierna. Jag känner också mycket väl igen Turkiets önskemål om att erkännas som kandidatland. En framstegsrapport har gjorts; med andra ord, tror jag, har Europeiska unionen tydligt visat sin goda vilja och även sin politiska övertygelse, nämligen att det är viktigt att vidareutveckla en varaktig institutionell relation med Turkiet. Vi kan naturligtvis beträffande problemet försöka att, och dessa förslag har också framlagts, genom bistånd och samarbete förbättra den ekonomiska situationen, bredda och fördjupa tullunionen, vidareutveckla den fortsatta harmoniseringen med gemenskapens regelverk, men en sak kan vi inte och det är att på något som helst vis tala om för Turkiet hur landet självt skall välja att förhålla sig till låt oss säga de politiska kriterierna från Köpenhamn. Vad detta beträffar har Europeiska unionen lagt måttstocken på precis samma höjd för alla kandidatländer. Noblesse oblige . Det gäller i detta fall även för Turkiet.
Med tanke på tiden sammanfattar jag. Jag skulle egentligen vilja hoppas att man nu kunde se början till en politisk lösning av en av de viktiga frågorna, kurdfrågan, vilken har påverkat oss rejält negativt i vår bedömning av de mänskliga rättigheterna, om jag så får uttrycka det; en lösning som man naturligtvis endast kan finna om problemet som sådant också blir erkänt som ett problem. Så långt har vi faktiskt inte kommit med Turkiet ännu. Men kan vi här inte förklara att Europeiska unionen vad detta beträffar är beredd att tillsammans med Turkiet fundera över en lösning på detta fängslande problem. Om man skulle kunna säkra utsikterna för en lösning så skulle det innebära ett framsteg för hela Turkiets relation till Europeiska unionen; det skulle innebära en enorm förbättring av relationen som också avsevärt skulle underlätta lösningen av andra problem som också är viktiga, såsom Cypern, relationen till Grekland och Egeiska havet.
Jag avrundar. Jag skulle vilja säga att den senaste utvecklingen och komplikationerna kring stoppandet av PKK-ledaren åtminstone har visat två saker mycket tydligt. Det är hur viktigt det är att en internationell brottmålsdomstol verkligen kommer till stånd för att kunna ägna sig åt sådana här frågor och för det andra, hur viktigt det är att man nu också gör ett seriöst försök att finna en politisk lösning av kurdfrågan.

Ordföranden
Tack, herr kommissionsledamot. Jag tror att Swoboda kan vara nöjd med denna debatt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.05 och återupptogs kl. 21.00.)

Ledamotsstadga
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0426/98) av Rothley för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslaget till stadga för Europaparlamentets ledamöter.
Ordet går till Fabre-Aubrespy för en ordningsfråga.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag skulle i enlighet med artikel 128 i arbetsordningen vilja lämna in en begäran om att inställa debatten om den punkt vi skall granska, p.g.a. otillåtlighet. Tre skäl talar för detta.
Det första, det är att betänkandet tillämpar Amsterdamfördraget, vilket nämns i styckena i ingressen, i punkterna B, D och E. Men detta fördrag har ännu inte ratificerats, det har ännu inte trätt i kraft. Att tillämpa fördragstexten innan den ens har ratificerats, det är att kränka bl.a. franska parlamentsledamöter och senatorer som ännu i går debatterade den konstitutionella reform som skall föregå ratificeringen av fördraget.
Andra skälet: förslaget till stadga som finns i det här betänkandet lägger till bestämmelser till Fördraget om upprättandet av de Europeiska gemenskaperna, till rättsakten från 1976 och till protokollet om immunitet och privilegier, vilket det inte har rätt att göra. I det avseendet är t.ex. bestämmelserna som syftar till att straffa EU-parlamentariker som innehar andra parlamentariska mandat otillåtliga.
Tredje skälet, herr ordförande: det här betänkandet är ett initiativbetänkande. Det måste alltså respektera artikel 148, vilken man hänvisar till som rättslig grund, och artikel 50, som tillämpas i kraft av punkt 6 i arbetsordningen. Förslaget i betänkandet måste alltså, jag citerar: " respektera subsidiaritetsprincipen och medborgarens fundamentala rättigheter - vilket inte stämmer i just det här fallet - samt respektera punkt 4 i samma artikel. Om det framlagda förslaget får finansiella konsekvenser, skall parlamentet ange hur en tillräcklig finansiell täckning skall ombesörjas" . Slut på citatet. Den bestämmelsen respekteras uppenbarligen inte, eftersom det förslag som läggs fram medför kostnader för gemenskapens budget, och det finns inget förslag som anger hur en finansiering skall ombesörjas.
Detta är tre skäl till min begäran om att denna text skall förklaras otillåtlig samt till min inledande fråga.

Ordföranden
Tack så mycket herr Fabre-Aubrespy. Ordförandeskapet menar att det är försvarligt och i enlighet med arbetsordningen att debattera detta betänkande, eftersom rådet uttryckligen har frågat om vår åsikt i saken. Enligt ordförandeskapet är det följaktligen inte otillåtligt och eftersom det inte är otillåtligt skall debatten och, när så passar, omröstningen genomföras.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Er ståndpunkt är mycket intressant, men det är inte er sak att framföra den om den begäran jag har lämnat in. Det är däremot er sak att fråga om det finns en talare för denna begäran, innan ni låter den gå till omröstning; artikel 128 i arbetsordningen.

Ordföranden
Fabre-Aubrespy, jag vet att ni är väl bevandrad i arbetsordningen. Just nu är det emellertid detta ordförandeskap som styr och eftersom betänkandet är godtagbart anser ordförandeskapet att ert förslag inte bör underställas debatt och omröstning. Instämmer ni inte med detta kan ni anföra besvär hos utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet i vilket ni ingår som en betydelsefull ledamot.
Ärade kollegor, ordförandeskapet har därmed fattat en ståndpunkt. Denna ståndpunkt, Fabre-Aubrespy, kan vara felaktig. Ni vet hur besvär skall anföras mot den. Ordförandeskapet inleder i varje fall debatten eftersom jag anser att betänkandet är godtagbart. Jag har anfört mina skäl, och även om ändringarna i Amsterdamfördraget inte har godkänts av alla medlemsstater så är ett uttalande från parlamentet i ett framtidsperspektiv legitimt, än mer eftersom rådet har bett om det.
Ordet går till föredragande Rothley.

Rothley
Herr ordförande, kära kolleger! Denna stadga innebär en möjlighet för parlamentet. Parlamentet kan anta en ny skepnad: ökat oberoende, större självständighet, större myndighet. Ett parlament där ledamöterna har förpliktelser gentemot väljarna och Europeiska unionen. Till parlamentets nya skepnad hör även att Europaparlamentets ledamöter får betalt. Lika lön för lika arbete. Där har vi det första problemet. Det kommer alltid att finnas regeringar och ledamöter från de nationella parlamenten som säger: Ledamöterna i Europaparlamentet får under inga omständigheter tjäna mer än ledamöterna i sina respektive nationella parlament. Och det kommer alltid att finnas ledamöter i Europaparlamentet som säger: Det är oacceptabelt, att vi tjänar mindre än de nationella ledamöterna. Så är det nu, och så kommer det att vara om 2, 5 eller 20 år.
Därför måste vi ta tag i det här problemet. Jag tror inte att vi kan lösa hela problemet i ett enda slag. Därför föreslår vi i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt ett övergångssystem. De ledamöter som blir valda för första gången i de kommande valen i juni nästa år, skall erhålla den genomsnittliga lön som är obligatorisk för alla som blir valda första gången. Varför då? Genomsnittslönen ger uttryck för respekt för de nationella parlamentens demokratiska beslut. Det är ingen idé att den italienska regeringen attackerar det spanska parlamentet och säger: Ni betalar era ledamöter för litet. Det är ingen idé att den spanska regeringen attackerar det italienska parlamentet och säger: Ni betalar era ledamöter för mycket. Det är ingen mening med det.
Europa kan inte fungera genom att man påtvingar alla andra sitt eget system: Det innebär alltså att den genomsnittliga lönen är ett uttryck för demokratisk respekt. För de ledamöter som blir omvalda finns det vissa problem: försörjningsrättsliga problem, skatterättsliga problem, och därför bör de ha möjlighet att välja - antingen det nya systemet eller det nuvarande systemet, men bara under 5 års tid. Under nästa valperiod kommer vi sedan att fatta ett beslut som kommer att gälla för alla, från och med den sjätte valperioden år 2004.
Om vi vill ha en stadga före valen i juni nästa år, vilket jag verkligen hoppas, då måste parlamentets förslag vara rimligt, det måste vara övertygande, förnuftigt, inte kräva några förklaringar utan vara helt begripligt. Vilka är då de övriga förslagen? Man säger: relatera lönen till en domares eller kommissionärs lön. Så gott som alla regeringar muttrar över tjänstemännens eller domarnas löner. Om vi säger att vi vill ha en viss del av den lön som en tjänsteman, kommissionär eller domare får, då blir det blankt nej i rådet. Den som inte vill att vi skall ha någon stadga kan alltså lägga fram det förslaget.
Det finns ytterligare en anledning. En ledamot är en självständig politisk aktör, som har förpliktelser gentemot sina väljare och Europeiska unionen. Jag är ingen halv domare i EG-domstolen och kommer aldrig att bli det heller!
(Applåder) Att gömma sig bakom en tjänstemans eller domares lön och gnugga händerna av förtjusning, tack och lov, tjänstemännen eller domarna har fått löneförhöjning igen, jag har inget med det att göra, det kanske är smart, men det är inte särskilt klokt. Europaparlamentet skall under fria, oberoende och medvetna former besluta om ersättningen till ledamöterna. Det är det enda som anstår parlamentet. Nackdelen med den sistnämnda lösningen är att man inte nämner något belopp. Men på det viset kan vi inte lösa Europaparlamentets problem, och Europaparlamentet har ett problem. Det har givit upphov till rykten, nu får det inte råka i vanrykte.
Resekostnader: Det är ett problem som vi måste lösa. Vi får inte väcka intrycket att vi bara gör det vi blir tvingade att göra. Men vi kan endast lösa problemet om vi talar om ersättningen. Ingen kan förvänta sig att en ledamot skall arbeta här för 2 827 ecu. Det går inte! Därför är ersättningen kopplad till bestämmelserna för reseersättningen. Därför måste vi nämna ett belopp, och därför måste vi införa följande mening i resolutionen: Presidiet skall fatta beslut utifrån stadgan. Sedan när vi har en stadga, kommer vi också att kunna ställa krav. Det vill säga, den politiska logiken i förslaget är att vi är beredda att lösa våra problem, och nu är det upp till rådet att bidra med vad det kan. Det är den politiska logiken i förslaget.
Många säger: Det där är för många detaljer. De holländska skattemyndigheterna skinnar våra kolleger och många säger: Det där är detaljer, de intresserar inte oss. Nej, det är inga oväsentliga detaljer. Vi har fått nog av alla vackra fraser. Vi har fått nog av den politiska lyriken. Vi har ett problem som vi måste lösa. Politikens uppgift är att lösa problem. Det är det som är vår uppgift. De senaste dagarna har jag ofta tänkt på en utmärkt fras av Churchill: Demokratin är det sämsta statsskicket av alla, bortsett från de övriga. Jag skulle vilja säga detsamma om det här förslaget. Det är det sämsta förslaget av alla, bortsett från de övriga, och därför ber jag att ni röstar för det.
(Skratt, applåder)
Méndez de Vigo
Herr ordförande! Jag hoppas att den stadga som just nu projekteras blir betydligt bättre och den enda existerande efter de 109 ändringsförslag som vi skall rösta om i morgon. Jag litar på att det blir så. Jag litar på att det blir så av ett enda skäl: den här stadgan är mycket viktig för parlamentet. Stadgan är en framgång för parlamentet, som prioriterade frågan när man förhandlade om Amsterdamfördraget. När ingen trodde på att vi skulle klara av att inkludera kravet på en stadga i fördraget så lyckas vi göra det. Med andra ord, vår första framgång.
För det andra så är stadgan mycket viktig för parlamentet, den är vår författning. Stadgan omfattar betydligt mer än bara lönefrågan. Stadgan markerar spelreglerna som vi ledamöter som direktvalts av medborgarna måste hålla oss till.
Det förslag vi lägger fram för rådet bör, som Rothley redan har nämnt, vara skäligt, eftersom rådet enhälligt skall godkänna det. Är förslaget inte skäligt kommer enhällighet inte att uppnås och den framgång vi haft blir i stället ett misslyckande.
Utskottet för institutionella frågor - vilket jag är stolt över att tillhöra - har i sitt yttrande begärt tre saker. För det första att de regler som antas skall vara genomblickbara, att medborgarna får veta vilka spelregler som gäller för ledamöterna i Europaparlamentet. För det andra att alla befintliga regler sammanförs i ett enda dokument. För det tredje att alla ledamöter bemöts på lika villkor.
Eftersom alla ledamöter är valda och fyller en och samma funktion tycker jag att den nuvarande situationen, som beror på tidigare beslut, är ganska så meningslös.
Herr ordförande, därför menar jag att om vi alla röstar för en skälig text har vi såväl styrkan av vår övertygelse som den politiska styrkan vi fick i Amsterdam. Jag hoppas att vi lyckas med detta.

Green
Herr ordförande! Min grupp anser att detta betänkande är av största betydelse för utvecklingen av denna kammares demokratiska legitimitet och trovärdighet. Det borde naturligtvis inte vara så. Vi borde bedömas efter det sätt på vilket vi utför våra uppgifter, dvs. lagstiftning, övervakning av kommissionens och rådets arbete och fastställande av unionens budget. Tyvärr så har dessa uppgifter, som jag tycker har utvecklats och utförts på ett konstruktivt och framåtblickande sätt under denna parlamentsperiod, fördunklats av en massiv kritik i alla medlemsstater under de senaste åren.
Denna kritik som med en slående likriktning når sitt crescendo i vår press när det gäller systemet för parlamentsledamöternas arvoden och utgifter. Jag skulle vilja uttala min uppskattning av parlamentets två ordföranden under denna parlamentsperiod. Först Klaus Hänsch och nu José Maria Gil-Robles har strävat efter att införa de reformer som är nödvändiga för att återigen tillföra denna kammare och dess ledamöter värdighet och offentlig acceptans.
Detta är första gången jag har yttrat mig i kammaren på min grupps vägnar om denna fråga. Under de senaste fyra och ett halvt åren har jag deltagit i ständiga diskussioner inom min grupp och med mina motparter i de övriga grupperna i kammaren för att säkerställa att vi nu skall kunna fatta de grundläggande beslut som är nödvändiga för att lösa detta problem. Jag menar att detta är sista chansen under denna parlamentsperiod att en gång för alla sätta stopp för detta ytterst skadliga offentliga förtal.
Jag om någon hoppas mycket starkt att kammaren i morgon kommer att anta ett lämpligt reformpaket. Vi vet alla att det kommer att finnas en del där ute som, vad vi än gör, aldrig kommer att tycka att vi gör tillräckligt. Tråkigt nog så finns det vissa i denna kammare som, under de senaste åren, på ett avsiktligt och oärligt sätt har underblåst debatten genom att lämna ut oriktiga uppgifter.
Låt oss därför göra vad vi tycker är rätt, vad vi tycker är försvarligt och vad vi tror medborgarna anser är skäligt. Låt oss också vara fullständigt öppna. Det är tydligt att frågan om utgiftssystemet inte kan lösas förrän vi också behandlat skillnaderna i ledamöternas löner. Denna stora löneskillnad för ledamöter som utför identiska uppgifter i lika pressande situationer vad gäller resor, arbetsdagens längd, obekvämlighet, bortavaro från familjen, och så vidare, är helt enkelt inte acceptabel. Det var därför av avgörande betydelse att regeringskonferensen i Amsterdam i juni förra året tog upp en begäran om att Europaparlamentet lägger fram ett förslag till ledamotsstadga. Rothley-betänkandet är vårt svar på denna begäran.
Min grupp menar att det inte är acceptabelt att föreslå en ledamotsstadga som helt enkelt lägger ihop de olika villkoren, immuniteten och privilegierna hos de 15 nationella parlamenten i EU, kollationerar dessa och sedan kallar resultatet en stadga för ledamöterna av Europaparlamentet. Om denna ledamotsstadga skall få en viss integritet och trovärdighet, så måste man titta på den roll som en ledamot av Europaparlamentet spelar. Vi måste fastställa en stadga som är lämplig för den typ av arbete vi utför, den miljö vi arbetar i, de resor som är en integrerad del av vårt arbete och de oförenligheter som detta resulterar i.
Jag vill gratulera Rothley till det extremt effektiva arbete han gjort i detta avseende. Jag måste nämna att det förmodligen inte finns en enda ledamot i denna kammare som kommer att vara helt nöjd med varje aspekt av Rothleys förslag, men min slutsats blir därför att han kommit så nära man kan begära. Vi kan inte hoppa över den viktiga frågan om ledamöternas lön, så jag föreslår att vi tar itu med den nu. Det borde vara givet att ledamöterna skall få samma lön. Vid alla andra liknande arbetsplatser skulle det inte vara acceptabelt med dylika löneskillnader. Det strider mot all logik och allt sunt förnuft, och är ett av våra stora problem.
Den stora frågan har varit vad som kan tänkas vara en lämplig lön för en ledamot av Europaparlamentet. Rothleys genomsnitt av alla de nationella parlamentens löner är en utmärkt lösning. Det är inte på långa vägar den högsta lönen som finns bland de nationella parlamenten, och inte heller den högsta lön som kunde ha föreslagits. Trots detta ligger den på en lämplig nivå. Den har karaktären av att vara öppen och förståelig, och min grupp förkastar andra formuleringar på grund av att de är tvetydiga och öppnar för kritik om att vi vill ha en överdrivet uppblåst lön.
För att lindra de klara problem som uppstår för de kolleger som drabbas av betydande lönesänkningar enligt detta system, föreslår Rothley att vi tillämpar en övergångsperiod som innebär att ledamöter, under nästa parlamentsperiod, som återväljs antingen kan välja den nya lönen eller den befintliga lönen. Medan vissa kolleger inte är så förtjusta i denna övergångsperiod, jag tillhör själv denna kategori, så måste man inse att vi här talar om en avsevärd sänkning av vissa ledamöters personliga inkomst. En sådan övergångsperiod skulle åtminstone ge dem en chans att planera sin framtid. Nya ledamöter kommer naturligtvis direkt att erhålla sin lön enligt det nya systemet.
I betänkandet föreslås att lönen skall beskattas inom gemenskapen, och alltså inte nationellt. Detta är ett kontroversiellt förslag som jag tror splittrar de flesta grupper i kammaren, och min är inget undantag. Många ledamöter känner att de vill fortsätta att betala samma skatt som medborgarna i det land de företräder. Andra menar att de erhåller en EU-lön och därmed, på samma sätt som de som är direkt anställda av Europeiska unionen skall betala EU-skatt. Jag tror att detta kommer att ordna upp sig, dvs. att det är svårt att förutspå hur kammaren kommer att rösta i denna fråga.
Den andra sidan av det mynt som en gemensam lön utgör, är ett system för ersättning av resekostnader som grundas på de faktiska utgifterna. För mig är detta självklart. Jag kan inte acceptera att vi godkänner en gemensam lön och i samma andetag fortsätter att tillåta ett utgiftssystem som grundas på allt annat än de faktiska utgifterna. Jag är övertygad om att ett sådant förslag inte skulle vara acceptabelt för medborgarna, våra väljare och för våra regeringar. I detta avseende är Rothleys förslag utmärkta, och jag hoppas ni stöder dem. Kompromissförslaget som lagts fram av min grupp och den liberala gruppen, med föredragandens aktiva stöd, tillfogar, enligt min mening, ännu större öppenhet och tydlighet till denna fråga och jag hoppas att det kommer att stödjas.
Det andra och viktigaste avsnittet i detta förslag till ledamotsstadga handlar om de oförenligheter och andra element som bestämmer våra rättigheter och skyldigheter, vårt mandat och vår självständighet som ledamöter av Europaparlamentet. En rad ändringsförslag från många grupper - även från min grupp - har lagts fram vilka bidrar till att balansera betänkandet, och jag hoppas att även dessa antas.
Om vi i morgon lyckas med att ta fram ett förslag till ledamotsstadga, så har vi tagit ett första betydelsefullt steg för att lösa denna långdragna och infekterade fråga. Det kommer sedan att vara en fråga för rådet att erkänna detta initiativ från parlamentets och dess ledamöters sida som det innebär att fatta de mycket svåra beslut som jag hoppas vi kommer att göra i morgon. Sedan kommer det att vara en fråga för rådet att visa att de är beredda att ge klartecken till nästa fas, dvs. detaljerade interinstitutionella förhandlingar så att stadgan kan bli verklighet före Europavalen i juni nästa år. Det är ont om tid. Att säkerställa samförstånd i en fråga av denna typ kan vara extra svårt. I morgon kommer vi, hoppas jag, att säkerställa den majoritet som krävs. Låt oss hoppas att Europeiska rådet också kan göra detta i Wien.

Fontaine
Herr ordförande, kära kolleger! Sedan några veckor har betänkandet av vår kollega Willy Rothley fått mycket bläck att flyta, och många ord. Men det som i första hand borde förvåna, och som trots det nästan totalt har förbigåtts med tystnad, det är att EU-parlamentarikerna - som, vilket alla vet, väljs i allmänna direkta val - nu i nästan 20 år har väntat förgäves på en gemensam stadga. Kommissionärerna har en stadga, domarna i EG-domstolen, medlemmarna i revisionsrätten, ombudsmannen (genom vår försorg), våra tjänstemän och självklart nationella parlamentariker, men när det handlar om EU-parlamentarikern har rådet inte nedlåtit sig till att anse det vara nödvändigt.
Men om det finns en situation som redan från början skulle ha förtjänat att man ägnade sig åt att anta lämpliga bestämmelser för en komplex verklighet, så är det just EU-parlamentarikerns situation. Europaparlamentsledamotens verklighet är i själva verket komplex i flera avseenden. Deras ersättningar anpassas efter nationella kollegers ersättningar, men skillnaderna mellan nationaliteter kan uppgå till det tredubbla, för att inte tala om de avgörande skillnaderna mellan skattesystemen, och denna orättvisa blir ännu större p.g.a. att nationella ledamöter i vissa medlemsstater, på papperet de sämst avlönade i unionen, erhåller direkta kompensationer i sina egna länder, som deras europeiska kolleger inte får.
Det andra elementet i denna verklighet, som både är skiftande och komplex, det är avstånden. En del kolleger befinner sig i närheten av sina arbetsplatser - Bryssel och Strasbourg - vissa t.o.m. på plats. Medan andra bor i periferin och ägnar en dag, kanske ännu mer, åt att ta sig till dessa platser, ibland genom att använda sig av flera samfärdsmedel.
Till sist ger frånvaron av ett enhetligt valsystem upphov till ytterligare orättvisor - här väntar vi på resultatet av betänkandet av vår kollega Anastassopoulos. Vissa kolleger är förtroendevalda för medlemsstater med en yta som gör att man relativt lätt kan röra sig bland väljarna; andra är förtroendevalda för enormt stora valkretsar, och de måste åka genom dessa områden än mer hängivet, eftersom det handlar om en omröstning av preferentiell karaktär.
Herr ordförande, kära kolleger! Till alla dem som sedan en tid tillbaka lystet har satt sig in i den här frågan, skulle jag helt enkelt vilja säga hur mycket de hade kunnat berömma sig av en objektiv syn på europeisk ledamots verklighet. Men det skulle kanske vara att begära för mycket av vissa, som uppenbarligen har strävat efter att systematiskt misskreditera Europaparlamentarikern. Alla i parlamentet önskar uppriktigt en öppenhet gällande alla ersättningar. Alla är också medvetna om - Green påpekade det för en stund sedan - att det är inte är acceptabelt med den här typen av skillnader mellan kolleger som sitter i samma bänkar, som gör ett ofta uttröttande arbete, vilket tyvärr bara invigda är i stånd att värdera, eftersom det är ett arbete som inte får minsta uppmärksamhet från media.

Cox
Herr ordförande! Min grupp fäster största vikt till detta betänkande och det arbete som gjorts av vår kollega Rothley. Vi gör detta på grund av politiska och institutionella skäl, inte personliga skäl, eftersom vissa kommer att vinna och andra kommer att förlora på detta system. Uppriktigt sagt, även om vi inte skulle få betalt alls hade det fortfarande funnits kritiker och kommentatorer som inte hade varit nöjda. Vi har också noterat att detta parlament konstant blivit förföljt av underminerande, negativ publicitet, särskilt när det gällt ledamöternas löner och kostnader. Detta är till skada för vår trovärdighet. Det minskar vår verksamhets legitimitet i medborgarnas ögon, och vi måste slå tillbaka. Allt för ofta är vi beredda att försvara ett system som vi egentligen inte tror på, och som för vissa av oss faktiskt inte går att försvara. Vårt nuvarande system är komplicerat och återspeglar det faktum att frågan lappades ihop för 20 år sedan i och med de direkta valen. Vi har nu Amsterdamfördraget i ryggen, och jag är glad att vi i allt snabbare takt har reagerat på utmaningarna som Cardiff-sammanträdet resulterade i. Jag hoppas att vi i morgon genom en slutlig omröstning kan leverera ett kraftfullt budskap från denna kammare till vår ordförande, som ett svar på de nämnda utmaningarna, som säger att vi har lyssnat och att bollen nu ligger hos rådet.
Jag vill i synnerhet gratulera föredraganden. Många trodde inte att detta kunde göras, särskilt inte inom tidsramen. Han lyckades göra det. Han har gjort det tillsammans med sina kolleger och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Jag vill också gratulera min egen kollega, Willy De Clerq, för hans roll som ordförande för detta utskott.
När det gäller detaljerna, så vill min grupp tillfoga andra dimensioner än den ekonomiska och att det nu uppenbarligen är en fråga om samförstånd. Min grupp vill stödja förslaget till ledamotsstadga under den slutliga omröstningen, trots att det finns saker i det som vi hade föredragit att se utformade på ett annat sätt. Min grupp stöder den explicita lön som anges av föredraganden och majoriteten i min grupp stöder förslaget till europeisk beskattning. Vi anser att man skall få lika lön för lika arbete. Det finns andra detaljer, men jag hoppar över dessa.
Slutligen, vi stöder detta förslag eftersom det ger oss kapacitet som politiker att inför våra väljare, inför nästa val, hoppas jag, vända bort blickarna från avundsjukan, från det som rör löner och kostnader, mot själva unionen, som är vår kallelse och mission. För att föra fram detta har jag redan tagit initiativ till en runda sammanträden genom min grupp med ledamöter av rådet, eftersom det är de, från och med i morgon hoppas jag, som måste ta sitt ansvar och hjälpa oss att kasta av det ok som allt för länge har tyngt ned oss.

Crowley
Herr ordförande! Jag talar i dag på min grupps vägnar rörande det förslag som har lagts fram för kammaren. Jag vill redan från början ge ett mycket kraftfullt och särskilt erkännande till vår föredragande, Rothley, som har haft en mycket svår uppgift och som lagt fram sin egen, ärliga åsikt rörande vad som kan vara möjligt att uppnå i det stora hela. Jag kan tyvärr inte instämma till fullo med det han har skrivit i sin rapport. Jag kan emellertid så här i början fastställa att min grupp fullt ut stöder idén med att ha en gemensam ledamotsstadga och att lägga fram ett resolutionsförslag som innehåller ett förslag till en gemensam ledamotsstadga.
Där våra åsikter går isär något, gäller frågan om vad som faktiskt borde finnas i detta slutliga resolutionsförslag och förslag till stadga. När det gäller principfrågan, så har säkert ingen parlamentsledamot så liten självrespekt att han eller hon inte tycker att en korrekt lön skall erhållas på en nivå som är gemensam för oss alla. Tyvärr, beroende på gamla misstag och brist på politisk vilja, inte vad gäller oss, utan från rådets sida, så har vi misslyckats med att få gehör för en gemensam lön utifrån vår gemensamma situation.
Det har smugits in mycket negativ publicitet om denna kammare, en del härrör från ledamöter av parlamentet för deras egen politiska vinning och övertygelse, och en del från tidigare ledamöter som har angripit parlamentet för att få en högre nationell profil som kan gynna deras politiska karriär, och så vidare. Så vi måste visa självrespekt genom att först och främst fastställa riktlinjerna och säkerställa överenskommelsen med rådet, och sedan bestämma exakt hur hög lönen skall bli. Genom att nu uttryckligen bestämma vilken gemensam genomsnittlig lön vi vill ha, kan vi få rådet att säga: det är för högt. Med en övergångsperiod skulle vi se till att orättvisorna fortsätter och att ledamöter som återväljs till kammaren som för närvarande tjänar två eller två och en halv gånger mer än vad jag tjänar för tillfället, kommer att föra vidare denna orättvisa. Om vi uppriktigt tror på och uppriktigt vill ha en gemensam stadga, borde det inte finnas något övergångssystem. Det finns andra försäkringstekniska metoder och redovisningsmetoder som kan klara av pensions- och hälso- och sjukvårdsfrågorna, och så vidare.
Jag vill slutligen rikta ledamöternas uppmärksamhet på en annan fråga. Den omröstningslista som vi kommer att få i morgon har utarbetats på ett mycket ovanligt sätt. På denna lista finns frågor som rör förslaget till ledamotsstadga och frågor som rör bilagan. Men ändringsförslagen som rör förslaget till stadga och principfrågorna finns på bilagesidan, och frågorna som rör bilagesidan finns på den sida som man hittar förslaget till stadga. Så vi får inte möjlighet att först besluta om vi stöder principen eller inte, och rösta om alla ändringsförslag som rör denna. Jag ber våra tjänstemän om att se till att vi får en korrekt omröstningslista i morgon förmiddag.

Sierra González
Herr ordförande! Det vore svårt att tala om betänkandet om stadga för Europaparlamentets ledamöter utan att först tillstå att föredraganden förmodligen var under tidspress när det utformades. Trots detta har han med urskillning inrättat - vilket jag tycker är bra - det absolut nödvändiga skyddet för självständighet och transparens.
På samma sätt som jag måste se förtjänsterna i arbetet och tala om vad jag instämmer med, så måste jag tala om vad jag inte instämmer med, vilket i korthet kan delas upp i följande tre huvudpunkter. Förslaget om att fastställa ledamöternas arvode, möjligheten till en extern utvärdering för att fastställa nämnda arvode samt inrättandet av fakultativa övergångsbestämmelser under den femte parlamentsperioden.
Vad är anledningen till min avvikande mening? Med hänsyn till förslaget om ledamöternas arvode, även om jag delar föredragandens ståndpunkt om likvärdig behandling, kan vi inte bortse från att en sådan tillämpning återinför ojämlikheten, i några av medlemsstaterna och mellan ledamöterna i Europaparlamentet och de nationella parlamenten.
Med hänsyn till den externa utvärderingen kan inte parlamentsaktiviteterna utvärderas på samma sätt som ett företag eftersom parlamentet inte är ett företag. Möjligheten till extern utvärdering kan därför tolkas som ett sätt att undvika ansvar för ett fastställt arvode.
Till sist vad gäller övergångsbestämmelserna så är jag av en avvikande mening eftersom jag menar att själva behörigheten, i det här fallet som vald parlamentsledamot, ger oss vissa rättigheter.
Avslutningsvis vill jag säga att om ändringsförslagen inte godkänns så kan jag inte lägga min röst på betänkandet, även om jag erkänner dess otvivelaktiga förtjänster.

Aelvoet
Herr ordförande! Det allra sämsta som vi kan råka ut för, kolleger, är ett plottrande med den befintliga regleringen vilken är oförsvarlig eftersom den leder till olika inkomst för lika arbete och dessutom är kopplad till förmånliga reseersättningar som ger vissa en andra och en tredje inkomst som det inte skattas en krona för. Detta är oförsvarbart. Låt oss nu satsa på ett bra och korrekt system. Jag hoppas sålunda att Rothleys förslag går igenom och att detta blir modellen för den genomsnittliga lönen, för det skulle inte vara förståndigt att gömma oss bakom en procentsats av något annat, inte förståndigt och inte modigt, och dessutom hoppas jag att principerna om immunitet och icke-kumulering kommer att upptas i stadgan.
Naturligtvis finns det ett antal viktiga punkter som kräver en kraftansträngning, men vi är beredda att i denna situation göra en sådan för att bli av med det dåliga systemet vi har, till exempel övergångsperioden, det faktum att vi fortsätter att göra reseersättningen beroende av stadgans godkännande och den frivilliga kompletterande pensionen. Jag hoppas i alla fall att vi kan avsluta detta i morgon, och då kan vi kanske använda duschkabinerna för att skölja av oss plottrigheten.

Maes
Herr ordförande! Betänkandet från Rothley har den stora fördelen att existera. Det kommer nog att bli föremål för diskussion, och även vi har några synpunkter. Vår grupp vill uttryckligen sluta upp bakom försvararna av en gemensam europeisk stadga för de europeiska parlamentsledamöterna, helt enkelt av respekt för det parlamentariska mandat vi innehar och som våra efterträdare skall inneha. Vi är övertygade om att Europaparlamentet brottas med ett " image-problem" , men vi menar att rådet slutligen nu måste inse nödvändigheten av att en gång för alla tillämpa principen om lika lön för lika arbete även på Europaparlamentet. Dessutom är vår grupp av den uppfattningen att uppställandet av en sådan stadga är ett mycket tydligt bevis på viljan till europeisk integration och även på den stora symboliska betydelse som ett Europaparlament, ett äkta parlament som det europeiska enandets slutartikel och som symbol, kan ha.
Därför menar vi att det är nödvändigt med en offentlig reglering där ersättning för de faktiskt uppkomna omkostnaderna måste utgöra grunden, och där missbruk måste uteslutas. Man kan ställa sig frågan, och det är det olika medlemmar av vår grupp som har gjort, herr Rothley, om det var nödvändigt att precisera detta så detaljerat i betänkandet; kunde inte ett antal frågor ha behandlats i en bilaga? Å andra sidan förstår vi till fullo att inget tvivel får råda beträffande grundlönen och att ett genomsnitt såsom ni föreslår utgör ett acceptabelt förslag för många i vår grupp; visserligen kopplat till en europeisk skattereglering, för annars medför de olika nationella skattesystemen orättvisor trots att lönerna är lika.
Slutligen kan vi inte ställa oss bakom en övergångsreglering. Jag förstår att ni har föreslagit detta av pragmatiska skäl, men vi anser av princip att den som nästa gång röstar för ett europeiskt mandat med full kännedom röstar för den nya stadgan. Vad gäller regleringen av de tillkommande pensionerna har ni lagt fram tre förslag. Egentligen vill ett antal av oss, bland annat jag själv, att denna reglering av de tillkommande pensionerna helt enkelt stryks. Vi vill inte att något regleras och betalas av Europaparlamentet, men finner att ett rimligt trygghetssystem, såsom ni föreslår, naturligtvis måste höra till stadgan.
Herr ordförande! För oss och för alla europeiska parlamentariker är väl inte pengarna det viktigaste. Det europeiska parlamentsmandatet är ett viktigt mandat. Det måste bli ännu viktigare i framtiden. Parlamentets makt måste växa ytterligare, och frånvaron av en stadga har här hittills varit en död vikt. Vi hoppas att det val vi gör i morgon kommer att vara ett gemensamt val för en gemensam stadga, och att vi kan sätta oss över våra meningsskiljaktigheter för att i alla fall göra detta principiella val.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, mina kära kolleger! Vi har alltså samlats denna onsdag kväll för en minisession i Bryssel, klockan nio på kvällen och utan allmänhetens närvaro, för att diskutera vår framtida stadga.
Ett vackert exempel på öppenhet, ett vackert exempel på demokratisk legitimitet. Vi gör det i enlighet med ett exceptionellt förfarande - och jag pratar inte ens om den förvånande nonchalans som ni, herr ordförande, gav prov på i förhållande till arbetsordningen - ett förfarande som har tvingat ordförandekonferensen att ingripa tre gånger. Först och främst för att tillåta vad som är och vad som bara kan vara ett initiativbetänkande, med stöd av artikel 148, sedan för att påskynda tidsplanen, som bl.a. präglades av ett extra sammanträde i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt på sex timmar i Strasburg den 17 november. Och till sist för att bokstavligen rätta betänkandet från rättsliga utskottet under ett extra sammanträde som hölls här i onsdags kl. 20.15. Jag vill tillägga att generalsekreterarna har ägnat flera möten åt detta betänkande.
Varför en sådan brådska? Varför en sådan uppmärksamhet? Varför en sådan oro i ordförandegruppen? Jo, mina kära kolleger, det är för att det krävs en text till varje pris - oavsett innehåll - före toppmötet i Wien; för att man behövde bolla över saken till rådet och dölja vår oförmåga att ändra på det aktuella reseersättningssystemet, som med all rätt är kritiserat, eftersom det är skandalöst, och för att få rådet att bära ansvaret för ett status quo.
Det är vad man begär av oss, och man gör det genom att inte respektera texterna, genom att tillämpa ett fördrag som inte är ratificerat, genom att komplettera texter som har utarbetats på högsta rättsliga nivå, man gör det genom att inte utöva våra framtida befogenheter. En riktig stadga borde omfatta olika bestämmelser som är tillämpbara på ledamöterna. En riktig stadga bör ta upp, inte bara ekonomiska frågor givetvis, utan också oförenligheter, privilegier och traktamenten samt uppföranderegler. En verklig stadga borde ge en rättslig grund, som just nu inte existerar, åt ersättningssystemet och åt utbetalning av traktamenten som har att göra med utövandet av vårt mandat, och samtidigt föra in en större öppenhet, som det just nu råder en akut brist på.
Det var ändamålet med det förslag till stadga som vi ingav i ändringsförslag 106. Men i stället tar förslaget från rättsliga utskottet upp de osammanhängande, skandalösa och löjeväckande bestämmelserna. Det osammanhängande, det är att man i punkt A i ingressen förklarar att alla former av diskriminering som grundas på nationalitet är förbjudna när det gäller ledamotsstadgan, samtidigt som man refererar till nationella system så fort dessa är mer förmånliga. Skandalen ligger i att ta upp kravet på att förhindra svåra personliga situationer, att bevara förvärvade rättigheter eller rättigheter som är i färd med att förvärvas, genom att inrätta ett övergångssystem och en dubbel löneskala. Det finns ingen som tvingar ledamöterna att ställa upp som kandidater igen, och mina damer och herrar socialister eller socialdemokrater, ni som presenterar er som sådana, ni vill ge ledamöterna det ni förvägrar anställda i företag i era respektive länder. Det löjeväckande till slut, det är att ta upp - i syfte att vara beredd på alla eventualiteter - en förhandsutbetalning av parlamentariska traktamenten. I allmänhet är det arbete som föranleder en lön, här är det lönen som ger rätt till arbete.
Denna stadga kommer inte att garantera parlamentets anseende. Aldrig har jag sett såpass löjliga nationella känslor komma till uttryck och en vilja att ta hänsyn till sin personliga situation, och aldrig har Europaparlamentet verkat stå så pass långt ifrån allmänhetens bekymmer.

Barzanti
Herr ordförande! Detta parlament står i begrepp att ta ett modigt steg som kommer att få betydelse för lång tid framöver. Att förfoga över en ledamotsstadga som slår fast de europeiska ledamöternas skyldigheter, mandatets karaktär och prerogativ samt de konkreta metoderna för att fullfölja det, är ett mål som länge har varit aktuellt och som nu äntligen kan uppnås. Detta har blivit möjligt tack vare Amsterdamfördraget som, även om det inte har trätt i kraft, är utgångspunkten för vår diskussion och för det snabba och engagerade arbete som föredraganden Rothley har utfört, Rothley som är expert på svåra ärenden.
Det vi här står i begrepp att genomföra är en plikt mot oss själva. Även resolutionen om den enhetliga valproceduren och det förslag som där ingick - föredragande var Anastassopoulos - var ett viktigt framsteg när det gäller att stryka under betydelsen av att ge vår församling en självständig ställning och därmed en egen demokratisk legitimitet, inte längre summan av de olika nationella representanterna utan ett säte som kan ge de europeiska folken en solidarisk och federalistisk röst. Ett enhetligt valsystem är i själva verket en förutsättning för att alla parlementsledamöters arbete skall bli jämförbart. Vad tänker rådet göra med anledning av detta? Frågan är inte av underordnad betydelse.
Det beslut vi står i begrepp att fatta är även en plikt gentemot det europeiska samhället. Alltför många gånger har vårt parlament, eller vissa av oss, blivit måltavla för illasinnade insinuationer, nedsättande och ondsinta presskampanjer. Nu krävs den största öppenhet i fråga om allt, inte som en försvarsreaktion utan för att det inte får finnas något att dölja eller gömma undan. Det vi gör är en utmaning mot rådet och unionens institutioner, som även de har att klarlägga hur deras politiskt valda ledamöter skall utföra sina åligganden, men även när det gäller tjänstemännen, oavsett vilka de är eller var de befinner sig.
Eftersom jag instämmer i de allmänna linjerna i de texter som har presenterats tänker jag bara uppehålla mig vid ett par punkter som hos mig själv och den socialistiska gruppen har väckt behov av förtydliganden, förvåning, tvivel eller avståndstagande, framför allt gäller detta de beskrivna åtgärdernas övergångskaraktär, en fråga som jag emellertid inte tänker ta upp.
Det skulle vara bra att få en mer noggrann diagnos när det gäller oförenligheten, som inte bara bör omfatta ledamöter i nationella parlament utan också till exempel borgmästare i städer eller kommuner med mer än hundratusen invånare. Jag vet att detta är en fråga som borde hanteras i samband med vallagen, men det skulle under alla omständigheter vara bra om man kunde ange riktlinjer i frågan. Jag tänker här framför allt på ändringsförslag 89. Det är tydligt att det som anges i bilagorna bör träda i kraft efter det att själva stadgan har trätt i kraft, mot bakgrund av det som sägs i den, och att det bör träda i kraft på ett sätt som inte är mekaniskt.
När det gäller parlamentsledamöternas ersättning så anser jag inte att det är riktigt att införa, även om det bara sker provisoriskt, kriteriet med det matematiska medelvärdet mellan de ersättningar som gäller i dag, eller när man nu tänker bestämma beloppet, i de nationella parlamenten. Varför skulle medelvärdet mellan ett antal belopp som är så olika och som har en funktion som är så olika från vår ersättning, som genom ett mirakel ge ett rättvist och acceptabelt resultat? Det skulle vara bättre att koppla beräkningen till den ersättning som betalas för uppgifter eller åligganden som utförts inom ramen för någon av de europeiska institutionerna och till en specifik, rättvis och väl genomtänkt utvärdering, lika för oss alla, och att ersättningen sedan beskattas enligt den skattesats som gäller inom gemenskapen. Jag tänker här på ändringsförslag 13 som jag anser har ett stort värde. Ersättningen - det är inte sant att den inte preciseras - skulle kunna anges i siffror när parlamentet väl har röstat.
Det som jag med ärligt uppsåt här har strukit under har som syfte att uppnå allmänna mål som ingen av oss bör underskatta. Låt ingen tappa bort, när han eller hon skall lägga sin röst, den känsla av stolthet och värdighet som borde besjäla oss alla när vi skall ge röst åt de europeiska folkens ideal och känslor. Bortom demagogin och den illasinnade propagandan eller det egennyttiga moraliserandet, så är det av avgörande betydelse att vi får möjlighet att utföra detta arbete, som är så hårt och komplicerat, med ett seriöst stöd som är lika för alla - för samtliga ledamöter som lever under olika förhållanden och som accepterar olika svårigheter, samtidigt som de har samma ansvar - och se till att vårt parlament verkligen är ett parlament för alla, mer ändamålsenligt, effektivare, öppnare, definitivt mer demokratiskt, ett parlament som verkligen vill vara ett Europaparlament för alla.

Añoveros Trias de Bes
) Herr ordförande! Först och främst och utan att verka trivial vill jag uppriktigt tacka min kollega Rothley för ett väl genomfört arbete under svåra omständigheter, tidspress och påtryckningar från alla, och detta trots att jag har en avvikande mening.
Ordföranden måste mycket riktigt kunna ta med sig ett förhandlingsdokument till Wien. Men som jag sade till min grupp i morse så överensstämmer också det som har hänt mycket väl med det spanska ordspråket " skomakarbarn har de sämsta skorna" . När det handlar om en så pass viktig fråga som verkligen intresserar och berör oss, agerar vi sent och på ett felaktigt sätt.
Visst stöder vi stadgan. Vi stöder den bestämt. Jag fruktar dock, herr ordförande, att det vi kommer att rösta om i morgon inte är stadgan för Europaparlamentets ledamöter. Det vi kommer att rösta om är ledamöternas arvoden. Det viktiga verkar vara om man kan tjäna på det och på vilket sätt. Det är den enda stadgan i världen som innehåller sådana kvantiteter, siffror och detaljer. Detta är inte öppenhet. Det är en felbedömd öppenhet. Det finns ingen anledning till att bilagan är en del av stadgan, utan bilagan skall, när den definitionsmässigt är vederbörligen förankrad i stadgan, vid ett senare tillfälle regleras av parlamentet och därmed ge den den öppenhet som krävs. Juridiskt sett är detta det korrekta och ni, Rothley, vet det lika väl som jag.
Vi har dock stora möjligheter att förbättra projektet genom ändringsförslagen. Rothley har visat stor receptivitet, då vissa frågor i egentlig mening inte är ekonomiskt betingade men likväl viktiga för stadgan. Jag syftar här på till exempel övergångsbestämmelser, skattefrågor, pensioner, obehörighet.
Vi måste också försöka undvika den uppenbara risken för att många av våra kollegor blir förfördelade. Om vi nu har lovordat stadgan, dess genomblickbarhet, dess opartiskhet och solidaritet så är det absurt att orättvisa och skadliga skillnader kan uppstå.
Jag upprepar, vi måste ta tillvara de många rimliga ändringsförslag som kan medverka till ett mera skäligt dokument. Låt oss inte förglömma att vi håller på att utforma vår framtid och framtiden för dem som kommer efter. Gud hjälpe oss så att vi inte behöver skämmas för en felbedömd öppenhet, så att vi inte skapar en förordning som inte bara är ogynnsam utan som också allvarligt kan skada oss.

Thors
Herr ordförande! Vi har i morgon möjlighet att visa att vi vill göra vår del av jobbet för att åstadkomma klarhet och entydighet. Trots mycket motstånd, har den liberala gruppen lyckats driva på processen så att vi kan ge vårt förslag. Det är med glädje som jag i kväll konstaterar att det är den allmänna meningen; så var det inte när vi började i juli. Därmed kan vi ställa frågan till rådet: Vill rådet få frågan löst, vill man få bort den från dagordningen? Det är något som Europa är betjänt av.
Jag är glad över att det verkar som om vi har en bred majoritet i morgon, och att alla visar ett så demokratiskt sinnelag att man vill godkänna detta. Vårt mål är ett system där vi har oberoende representanter, och där vi inte har en auktion där den som bjuder lägst vinner. Övergångsreglerna är skäliga med beaktande av att många kandidater redan har beslutat sig för om de vill ställa upp eller inte.
Som vi har konstaterat är vår grupp delad när det gäller beskattningen. Jag tillhör minoriteten som tycker att nationell beskattning kan gälla även i framtiden. Jag tycker att det är riktigt att vi antar principen i stora drag. Vi skall alltså inte besluta i egen sak, utan besluten skall gälla nästa parlament. Jag hoppas att vi kan gå in för att åstadkomma reformer i andra frågor, reformer som vi själva kan besluta om.
Slutligen vill jag säga att vi ibland har varit tvungna att stångas mot föredragandens envishet, men å andra sidan har hans envishet varit en av grunderna till att vi kan debatterna ett förslag och rösta om det i morgon. För detta vill jag tacka honom.

Ribeiro
Herr ordförande! Då vi ledamöter är valda av femton folk i en överstatlig struktur, borde vi då ha en gemensam stadga eller ej? Det är odiskutabelt att vi bör ha det. Emellertid visar vi, kanske alltför bekymrade inför massmedierna, vår oförmåga att ge en signal till rådet så att detta kan uppnå den enhällighet som parlamentet tyvärr är mycket långt ifrån.
Grundläggande fråga: förutsätter en gemensam stadga en gemensam lön? Givetvis inte. Vår inställning, som är mycket genomtänkt och tydligt offentliggjord för nästan två år sedan med all respekt för den motsatta ståndpunkten, är den att våra löner bör ha som referens det land och det folk vi kommer ifrån. Dessutom skulle betänkandet leda till absurditeter genom att, om än under en övergångstid, med en gemensam lön tillåta olika lönestadgor för ledamöter av samma nationalitet!
Ett sista ord, herr ordförande, om en fråga som är brännande sedan en tid tillbaka. Var försiktig och gör inte en moralistisk demagogi av ledamöternas resekostnader som kommer mycket långt ifrån till möteslokalerna. Om rökridåer skymmer sikten så avslöjar de också att det måste finnas eld under.

Ullmann
Herr ordförande, ärade kolleger! Det är mycket i Europeiska unionen som är långt ifrån europeiskt. Det gäller även Europaparlamentet. Ledamöternas arbete styrs än i dag av bestämmelser som stammar från en tid, då detta parlament enbart var en parlamentarisk församling med ledamöter från medlemsstaternas parlament. Det vi nu planerar är inget annat än en europeisering av de föreuropeiska förutsättningarna för arbetet i Europaparlamentet. I de debatter vi har fört har det framkommit vilka känsliga områden som berörs av detta steg - områden som levnadsstandard och personhistoriska förhållanden, ja personliga och individuella dilemman av de mest skiftande slag. Varifrån skall vi hämta styrkan till denna europeisering?
Unionens fördrag ger svar på detta. Europaparlamentet består av företrädare för folken i de stater som slutit sig samman i gemenskapen. Vi är inte bara företrädare för ett folk, utan för flera folk. Den som inte vet vad det innebär, den rekommenderar jag att komma till utskottet för framställningar, då får han se att vi inte bara måste företräda ett folk utan alla folk i Europeiska unionen. Men samtidigt företräder vi unionens medborgare som nu förväntar sig att deras ledamöter skall ta det steg som bevisar att de är folkens företrädare.

Van Dam
Herr ordförande! Redan för mer än 20 år sedan ålade rådet sig självt skyldigheten att uppställa en stadga för alla parlamentets ledamöter. Detta blev aldrig gjort. Det gör i och för sig inte så mycket då en gemensam stadga kan väcka tanken att parlamentet skulle företräda ett enda folk. Europeiska unionen består emellertid av en rik mångfald av olika folk. Vi väljs av befolkningen i vårt eget land och är också skyldiga att hålla ett öga på de nationella intressena.
Inte desto mindre har den interimistiska lösningen med nationellt arvode och europeisk ersättning lett till en splittrad situation. Här präglas bilden av extrema kostnadsersättningar, oegentligt brukande och till och med missbruk. Även om det kan sägas vara oroväckande att media intresserar sig mycket mindre för våra debatter än för ersättningarna, är det i och för sig berättigat att de fördömer utväxterna.
För att göra rent hus måste det bli ett slut på en situation där ersättningen för resekostnader långt överskrider de faktiskt uppkomna kostnaderna. Konkurrensen på luftfartsområdet har bidragit till att det i många fall finns avsevärt mer fördelaktiga möjligheter att flyga än med en biljett till fullt pris. Vid kortare avstånd, särskilt där snabba tågförbindelser finns tillgängliga, måste dessutom Europaparlamentets ledamöter fungera som förebilder genom att inte ta flyget utan tåget. Självfallet måste ersättningen anpassas efter detta. Ersättningen för användning av bil måste överensstämma med objektivt fastställda totala kostnader för ett bra och säkert fordon, såsom tjänstebilarna.
Herr ordförande! Från vår sida har det under flera år föreslagits att inte i något fall ersätta mer än de verkliga utläggen. Föredragandens förslag erbjuder nu en sammanhängande helhet av detta. Vi kommer således att stödja dessa, såsom även ändringsförslagen som syftar till återhållsam, kostnadstäckande ersättning. De ändringsförslag som syftar till att ånyo försöka rigga upp regleringen stöder vi inte.
De månatliga arvodena är ett problem av ett helt annat slag. Regeln är att varje ledamot av Europaparlamentet erhåller lika mycket som ledamöterna av deras nationella parlament. Som nederländare anser jag det för övrigt tvivelaktigt att mitt nationella parlament har kopplat loss lönerna för nederländska ledamöter av Europaparlamentet från de egna ledamöternas löner. Nederländerna tillämpar ett avdrag på ungefär 1 000 ecu per månad. Det är troligt att Nederländerna härmed handlar i strid med fördraget.
Med hänsyn till vårt nationella mandat är en enhetlig lönesättning inte vår främsta prioritering, även om de skillnader i lön mellan medlemsstaterna som föredraganden redogjorde för är enormt stora och svåra att motivera. Jag förmodar att det är möjligt att man i medlemsstater där ersättningen är väldigt låg inte betraktar parlamentsledamöternas arbete som en heltidssysselsättning. En ledamot av Europaparlamentet som tar sin uppgift på allvar har dock en funktion som kräver mer än heltidsarbete. Måhända ligger antalet sammanträdesveckor per år inte i något enda land ens i närheten av 45. Kumulering av ett mandat i Europaparlamentet med andra politiska uppdrag anser jag sålunda stå i strid med vikten och omfattningen av detta arbete.
Sammanfattningsvis vill jag gärna rekommendera uppsättningen ändringsförslag från Gruppen Oberoende för Nationernas Europa. Om dessa inte skulle antas, så blir vårt andrahandsalternativ att stödja de ändringsförslag som syftar till en uppstramning samt föredragandens linje; denne har gjort ett respektabelt försök att ta oss ur detta getingbo.

Anastassopoulos
Herr ordförande! Efter alla dessa år har vi nu kommit fram till kvällens debatt om Rothleys betänkande, och vi hoppas uppriktigt att vi närmar oss början till slutet.
Det är äntligen dags att införa den gemensamma ledamotsstadgan för parlamentets ledamöter. Några av oss har under alla dessa år kämpat hårt för denna utveckling. Skälen har varit mycket enkla. Den gemensamma ledamotsstadgan skulle undanröja den stötande bristen på jämlikhet bland EU-parlamentarikerna. Den grundläggande principen om lika lön för lika arbete har åsidosatts och åsidosätts alltjämt i Europaparlamentet, och våra ansträngningar att återställa viss balans har gett oss andra problem, och vi har blivit föremål för misstro och ibland avundsjuka. Det har framstått som alltmer nödvändigt att finna lösningar som inte medför allvarliga nackdelar.
Mot denna bakgrund begärde Europaparlamentets presidium, under Egon Klepschs tid och med den dåvarande ordföranden för kvestorerna, den belgiske socialisten Ernest Glynn, samt er talare som föredragande, att rådet skulle införa den gemensamma ledamotsstadgan. Därvid föreslogs det att EU-parlamentarikerna skulle likställas med domarna i EG-domstolen, så som man gör i ganska många av Europeiska unionens medlemsstater. Rådet accepterade emellertid inte vårt förslag, och sedan dess har frågan inte kunnat avgöras. Först sedan en ny bestämmelse i fjol infördes i Amsterdamfördraget på initiativ av den nuvarande ordföranden Gil-Robles, har vi fått ett incitament att åter ta upp detta problem.
Efter rapporten från David Martins arbetsgrupp försöker nu Willi Rothleys betänkande föreslå lösningar. Vår avhållne tyske kollega har lagt ned ett stort arbete på att utforma förslag, av vilka vissa inte saknar originalitet. och han har sannerligen arbetat under en fruktansvärd tidspress, för att vi skall kunna lägga fram ett första förslag vid toppmötet i Wien. Men jag anser att han, trots tidspressen, borde ha visat ännu större flexibilitet för att komma fram till lösningar som kan bli allmänt accepterade. I så allvarliga frågor är jag inte den ende som anser att vi inte kan lägga fram förslag som stöds av tillfälliga majoriteter med endast några rösters övervikt. Och jag hoppas att detta kan undvikas vid morgondagens omröstning.
Om rådet ger sitt samtycke, måste beslut om den gemensamma ledamotsstadgan snart fattas. Men, herr ordförande, det är nödvändigt att vi en gång för alla klargör vissa saker, även om det sker så här sent. Vissa av oss har i åratal kämpat för denna gemensamma ledamotsstadga, men vi har aldrig eftersträvat en gemensam stadga till varje pris. Det finns nämligen en gräns, utöver vilken det från vår sida inte kan bli fråga om några eftergifter, inte någon rabatt, inte något dagtingande. När det gäller att slå vakt om vår värdighet, kan det inte bli något tal om vare sig diskussioner eller förhandlingar. Och detta bör rådet förstå. Inga illasinnade massmediala attacker, som en del försöker iscensätta, får förmå oss att vika från denna princip. Vi kan omöjligen begära att likställas med de i och för sig sympatiska gemenskapstjänstemännen i kategori B2. Och jag delar inte Rothleys inställning utan föredrar den inriktning som präglar ändringsförslaget från Europeiska folkpartiets grupp. Men inte heller rådet bör visa någon tveksamhet i den här frågan, oavsett tänkbara anledningar, förevändningar och motiveringar. I Europaparlamentet har vi kämpat hårt för reformer, och vi har lagt fram viktiga reformförslag under de senaste åren, för vi anser att det är nödvändigt med radikala reformer. Men inte som en följd av angrepp från massmedia, angrepp som ofta innebär att man misstror oss.
Jag anser att vi, som demokratiskt valt organ, är skyldiga att vara särskilt lyhörda för all slags konstruktiv kritik. Men samtidigt bör vi visa vårt förakt för sådana angrepp som styrs av antieuropeiska känslor och som syftar till att smutskasta Europaparlamentet, liksom även andra av Europeiska unionens institutioner. Vi får inte ge vika för försök att skrämma oss, och vi kan inte dölja vår besvikelse över att vissa, låt vara ytterst få, av våra kolleger har medverkat i dessa angrepp genom att på ett ytterst demagogiskt sätt anklaga sina kolleger, samtidigt som de framställer sig själva som de enda omutliga, för att de skall vara säkra på att bli omvalda.
Vi vill ha den gemensamma ledamotsstadgan, herr ordförande. Men inte en förödmjukande stadga, som är ett hot mot vår egen värdighet. Och utifrån detta är vi beredda att tveklöst fortsätta vår kamp.

Sjöstedt
Herr ordförande! Vi är valda till detta parlament som ledamöter för valkretsar i våra hemländer, vars väljare vi representerar. Jag ser därför inget behov av att ersätta nationella regler om våra villkor med en gemensam stadga.
I argumentationen för detta förslag brukar det framföras att vi skall ha lika villkor, t.ex. lika lön. Förslaget innebär emellertid att vi fortsätter att ha olika villkor. Däremot får många av oss en kraftig löneförhöjning, något som är helt omotiverat. Det finns ingen anledning att vi skulle ha mer betalt än ledamöterna i våra nationella parlament.
Ännu mer orimligt är förslaget om att vi skall ha en speciell, mycket låg, EU-skatt. Vi bör precis som alla andra höginkomsttagare, som vi är, betala skatt där vi bor och lever. Jag hoppas att ingen här som röstar för förslaget om EU-skatt kommer att argumentera mot skattedumpning i andra sammanhang. För vad är detta förslag annat än att vi, en mycket privilegierad grupp, beviljar oss själva ytterligare förmåner?

Lindholm
Herr ordförande! EU är enligt fördraget ett samarbete mellan femton självständiga länder. Europaparlamentets ledamöter representerar väljarna i sina medlemsländer och inga andra. Det är självklart att lönenivån då skall bestämmas i medlemsländerna enligt nationella regler, och det är självklart att skatt skall betalas där man bor och lever, även om man är ledamot av parlamentet.
Det viktiga med betänkandet är emellertid de institutionella förändringarna som skulle ske genom denna stadga, som skulle innebära att ledamöterna frikopplas från väljare och nationella parlament, och som skulle göra oss till en sorts satelliter. Är inte missnöjet bland ledamöterna med lönerna egentligen bara simpel avundsjuka från en del håll? Ingen av oss svälter ju! Det är detta missnöje som nu tas till intäkt för att man skall få igenom en politisk stadga som innebär att hög lön, skatt och pension skall regleras av EU.
Beträffande reseersättningarna och kritiken mot dessa hade detta kunnat korrigeras för länge sedan, om parlamentets presidium hade velat det.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, mina damer och herrar! Föredraganden gör anspråk på att vilja lösa ett problem, inte på att bli av med ett problem. Han lade i september månad fram en lista med frågor, i form av ett arbetsdokument, för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, vilka skulle behandlas i en av honom föreslagen extern studie över hur ledamöternas uppgifter i Europaparlamentet värderas. Resultatet av denna studie skulle föreligga tre månader senare, efter fördragets ingående och ratificiering. Det har inte hunnit gå tre månader sedan detta arbetsdokument lades fram. Nu har vi ingen studie, men vi tänker redan anta en komplett stadga, och detta utan att ens kunna vara säkra på om Amsterdamfördraget, som skall utgöra den rättsliga grunden för stadgan, kommer att träda i kraft före sammanträdesperiodens slut i maj nästa år.
Jag har vid upprepade tillfällen under debattens gång protesterat mot detta snabba förfarande. Utan resultat! Det får jag finna mig i, men jag blir inte kvitt känslan av och övertygelsen om att vi inte löser något problem, vi gör oss bara av med det. Maximal insyn i alla bestämmelser som hör samman med stadgan, det är vår första princip. Fabre-Aubrespy har redan tagit upp detta. Den tidpunkt på dagen, eller snarare på natten, som valts för att behandla betänkandet i Europaparlamentet, så att säga bakom stängda dörrar, talar sitt tydliga språk. Motsvarar det våra föreställningar om insyn, eller skall barnet födas i det fördolda? Även här anser jag att vi inte försöker lösa ett problem utan egentligen bara vill bli av med det.
Trots detta är jag villig att erkänna att en gemensam europeisk stadga är av oerhört stor betydelse för Europaparlamentets värdighet. Det är ett klart bidrag till en ökad integrering. I synnerhet stärker det Europaparlamentets demokratiska legitimitet. Och det är viktigt att en sådan stadga antas med en tydlig majoritet. Man bör eftersträva absolut majoritet, för det är inte tänkbart att vi nöjer oss med en mindre majoritet, när vi samtidigt kräver absolut majoritet för en ändring - hur obetydlig den än må vara - av arbetsordningen.
Jag förstår inte riktigt varför föredraganden reagerar så starkt på att vissa kolleger föreslår att ersättningen kopplas till domarens lön. Enligt mig är det smart av honom att föreslå en genomsnittlig lön. Då följer han säkert minsta motståndets lag, men det är ett synnerligt smart drag. Men jag tycker att det viktigaste är att vi slutändan finner en ändamålsenlig lösning som vi kan motivera för alla - för oss själva och för allmänheten. Jag vill tacka föredraganden för hans insats på vägen mot ett sådant mål. Han förtjänar ett tack för sin insats.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Innan vi tar oss an ett betänkande, eller en juridisk handling, måste parlamentet ha i åtanke att vi företräder medborgarna i Europa och att vi dessutom är lagstiftare. Som företrädare för de europeiska medborgarna har vi vissa skyldigheter. Som lagstiftare måste vi utforma en bra juridisk handling, som både juridiskt och kvalitetsmässigt är korrekt.
Det förstnämnda är speciellt för det här fallet. Utan tvekan förväntar sig allmänheten att ledamöterna i Europaparlamentet får en gemensam stadga baserad på ledamöternas likvärdighet och att man sätter punkt för ett system som man historiskt sett har dragits med till följd av just denna brist på likvärdighet.
Herr ordförande, det första som måste poängteras är att föredraganden, när han tog sig an det här problemet, hade mod nog att inte gömma sig bakom det juridiska, bakom det spektrum av rättigheter och skyldigheter som en stadga omfattas av. Utan skyddvärn tog han beslutsamt tag i problemet.
Jag måste medge att jag har haft långa diskussioner med honom, men han har alltid varit konstruktiv, även om vi inte alltid har varit överens beträffande vissa specifika juridiska aspekter. Jag vill klart och tydligt visa mitt gillande, han har visat på stort mod.
Med hänsyn till de juridiska aspekterna, vilka jag skall koncentrera mig på, har man för det första nämnt att Amsterdamfördraget inte har trätt i kraft. Det är sant, men inget hindrar oss att inleda ett förberedande arbete för att när det väl träder i kraft tillsammans med rådet och i enlighet med deras beräkningar avsluta förfarandet. Jag är nämligen en av dem som är fullständigt övertygad om att Amsterdamfördraget kommer att träda i kraft, och hade jag inte vara övertygad om detta så skulle jag ha ifrågasatt inte bara detta betänkande utan också många andra.
För det andra har det sagts, Rothley har sagt, att övergångsbestämmelserna undergräver likvärdigheten under " övergången av övergången" , eftersom ledamöterna i parlamentet under nästa mandatperiod kommer att lyda under olika bestämmelser. Herr ordförande, vi som lagstiftare vet att varje betydelsefull lagreform ger upphov till en övergångsperiod som helt skiljer sig från det som regleras. Detta inträffar i alla juridiska system och naturligtvis även i gemenskapens juridiska system. Ur den synpunkten kan vi inte kritisera Rothleys förslag, vi kan vara mer eller mindre överens med honom, men det är något som ofta inträffar vid större lagreformer, och detta är en sådan.
Med hänsyn till arvodet var min inställning redan från början positiv. Inte för inte, utan för att jag inte kan komma på något bättre system, vilket jag sade då och upprepar nu. Här är jag av en annan åsikt än några av mina kollegor som anser att en jämförelse med en högre tjänsteman skulle vara bättre. Jag tror det inte.
Med hänsyn till de juridiska aspekterna har jag och föredraganden vissa större meningsskiljaktigheter av rent teknisk karaktär. Jag önskar honom all lycka med förhandlingarna med rådet. Jag menar att vissa saker juridiskt sett kan förbättras och jag hoppas att ändringsförslagen kan åstadkomma detta.
Herr ordförande, som jag började vill jag sluta, jag beundrar och tackar föredraganden för ett väl genomfört arbete.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Efter den uppståndelse som uppstod kring europaparlamentarikernas ersättningar och inkomster tycks det bli en positiv dag i morgon. Det verkar ju som att man nu efter 20 år äntligen lyckas med det som under åratal var omöjligt; lika lön för alla europaparlamentariker oavsett deras nationalitet och ett balanserat ersättningssystem utan missbruksrisker. Detta är positivt eftersom dessa löneskillnader och detta missbruk av ersättningar har fördärvat stämningen i grunden kring och i parlamentet.
Här vill jag ge en stor komplimang till kollega Rothley som på ett utmärkt sätt har utfört den komplicerade uppgiften att komma fram till en gemensam stadga. Jag vill också ansluta mig till Green som riktade komplimanger till Gil-Robles och tidigare ordförande Hänsch. Det är de och inga andra som väckte liv i den här frågan; emellanåt tror vissa att det var andra ledamöter, men det var dessa som gjorde det och även de förtjänar en stor komplimang.
Detta hindrar inte att jag på den nederländska CDA-delegationens vägnar vill framhålla vissa saker därför att vi vill ange ytterligare några linjer vid den fria omröstningen i vår grupp. Vi är för förslaget om en enhetlig lön baserad på genomsnittet av de nuvarande nationella lönerna. Vi finner denna princip viktigare än det gamla förslaget om ett bestämd procentsats av lönen för en domare vid EG-domstolen. Vi stöder sålunda Rothley.
Vi ställer oss bakom möjligheten att fortsätta tillämpa det gamla systemet i ytterligare fem år för dem som sedan åratal tillbaka ingår i detta. Vi anser detta vara ett klokt sätt att hantera den gamla situationen. Vi finner det också bra att den frivilliga kompletterande pensionen avvecklas. Om detta skall ske under 1999 eller 2004 är ett personligt val. Med det är bra att det inte tar onödigt lång tid.
Vad gäller beskattningen föredrar vi europeisk beskattning för ett europeiskt system och nationell beskattning för nationella system.
Vad det slutligen gäller resekostnaderna har vi alltid varit för balanserade ersättningar för resor och omkostnader. Vi är glada att detta nu äntligen blir ordentligt reglerat.
Det är en viktig dag i morgon och jag hoppas av hela mitt hjärta att Rothleybetänkandet antas av en stor majoritet så att vi äntligen kan sätta en punkt efter dessa obehagliga diskussioner.

Florio
Herr ordförande, kära kolleger! En ledamotsstadga har saknats i minst tjugo år - vilket flera av mina kolleger har påpekat - och det är därför välkommet med ett förslag i frågan. Men förslaget är, även om man måste ge Rothley ett erkännande för hans omfattande arbete, enligt min mening otillfredsställande, eftersom det blandar ihop problemet med ledamöternas status - ett stort och komplicerat problem som omfattar både rättigheter och skyldigheter - med problemet med ersättningen. Detta är en extrem förenkling som, så vitt jag vet, saknar motstycke i ledamotsstadgarna i andra delar av världen. Och även om förslaget i huvudsak begränsar sig till de ekonomiska aspekterna, så försöker det lösa problemet genom att använda medelvärdet av de nuvarande ersättningar som gäller i de enskilda nationalstaterna.
Personligen anser jag att det skulle vara rättvisare att koppla parlamentsledamöternas ersättning till den som gäller ett annat av gemenskapens lagstiftande organ och att parlamentet för närvarande engagerade sig i att, tillsammans med de övriga institutionerna, försöka få till stånd en allmän sänkning av samtliga löner inom gemenskapen, eftersom de objektivt sätt är alldeles för höga. Men när det gäller denna fråga, som jag och flera andra kolleger har tagit upp sedan 1995, har inget gjorts och man avser heller inte att göra något.
Tillåt mig slutligen ytterligare ett påpekande. Den föreslagna reformen vill behålla ledamöternas nuvarande diskutabla frivilliga pensionsfonder som finansieras med allmänna medel, men som hanteras privat på ett sätt som ät allt annat än uppmuntrande. Jag påtalade denna beklagliga situation redan 1995 när jag, efter att ha förstått hur fonden fungerade, lämnade den tillsammans med andra kolleger. Jag beklagar att man inte gripit detta tillfälle för att avskaffa fonden eller att bestämma att de ledamöter som önskar delta skulle finansiera det helt och håller ur egen ficka.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Florio.
Innan jag förklarar debatten avslutad har Fabre-Aubrespy begärt om ordet för en ordningsfråga.

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag skall bara tala i en minut, med stöd av artiklarna 19 och 22 i arbetsordningen som definierar era funktioner i egenskap av sammanträdets ordförande samt presidiets funktioner.
Under debatten har jag hört tjänstemännen ifrågasättas, och när jag pratade om detta med Anastassopoulos, som är vice ordförande - det är därför jag tar upp det här offentligt - nämnde han att ersättningssystemet för ledamöter eventuellt skulle anpassas efter det system som gäller för tjänstemännen, och sade att det skulle vara en kränkning av parlamentets värdighet.
Jag måste säga att jag blev chockad av det uttalandet, och vill be er - som är ledamot av presidiet, vilket är ansvarigt för den administrativa organisationen av parlamentets arbete - att låta tjänstemännen få veta vad ledamöterna anser om dem. Det finns länder där ministrarna och statschefen har en lön som fastställs i förhållande till tjänstemännens löner. Jag tycker inte att det systemet är bra, och att säga att en anpassning av ledamöternas ledamöter efter tjänstemännens skulle vara att kränka parlamentets värdighet, det anser jag är föraktfullt i förhållande till de tjänstemän som bistår oss, i det allmänna intressets tjänst.

Ordföranden
Tack så mycket, Fabre-Aubrespy. Det som ni har framfört kommer att antecknas i såväl den preliminära som i den slutliga versionen av protokollet.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Euro: externa företrädare
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0439/98) av Herman för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik
om kommissionens förslag till rådets beslut om hur gemenskapen skall företrädas och besluta om ståndpunkter på internationell nivå i samband med den ekonomiska och monetära unionen [KOM(98)0637 - C4-0638/98-00/0785(CNS)]. Ordet går först till föredragande Herman.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Vem skall utåt sett tala å eurons vägnar? Det verkar som om denna spännande fråga, som parlamentet redan har tagit upp flera gånger, just har lösts genom en kompromiss som kom till stånd i går, utan att man hörde parlamentets ståndpunkt.
Vem skall tala å eurons vägnar? Självklart är det centralbankens ordförande, eftersom det bara kommer att finnas en monetär politik. Och i det fallet kan man fråga sig vad de nationella centralbankscheferna skulle kunna göra i vilken internationell församling som helst, när de inte längre har någonting att säga till om. Men vi har en union som är ekonomisk och monetär. Vem skall då företräda den monetära unionens ekonomiska aspekter, vem kan bäst göra det? Enligt rådet är det rådets ordförande, eftersom det är rådet som skall ombesörja samordningen av medlemsländernas ekonomiska politik.
Tillåt oss att ifrågasätta det påståendet. Om vi bara skulle förlita oss på rådet för att säkra den ekonomiska samordningen, då skulle det aldrig bli någon ekonomisk samordning. Ministrarna som har sitt säte i ministerrådet försvarar framför allt den nationella politiken. Det är det de är till för, de är valda för det, det har betalt för det, och det finns ingen som är kallad att försvara det gemensamma intresset. Det är inte deras uppgift. Dessutom är rådet en periodisk institution. Rådets ordförande utnämns för en period på sex månader, och det finns stora skillnader mellan de ordförandeskap som avlöser varandra. Knappt har en ordförande haft tillfälle att ta del av aktuella ärenden, förvärva en viss auktoritet inom området, innan han måste lämna plats för sin efterträdare, som i sin tur måste påbörja sin praktik. Resultatet är katastrofalt, vilket man kan konstatera om man tittar på tidigare erfarenheter, när unionen har företrätts av rådsordföranden i något besvärligare förhandlingar. När det inte är kommissionen som leder förhandlingarna, det har vi sett i Genève, det har vi sett på andra ställen, då blir det ett bedrövligt resultat, eftersom ett samförstånd i rådet väldigt ofta grundas på den minsta gemensamma nämnaren.
Sedan är det väldigt ofta så, att rådets ordförande har svårt för att göra en åtskillnad mellan sin funktion som ordförande och funktionen som nationellt ansvarig. Jag skall bara ta ett exempel. Nästa ordförande i Ekofinrådet kommer att vara Oskar Lafontaine. Lafontaine är i dag välkänd i hela världen för sina relativt olämpliga och malplacerade uttalanden, som han har gjort angående en rad frågor, och som inte på något sätt återspeglar den gemensamma ståndpunkten. Jag vill inte anklaga Oskar Lafontaine för att vara schizofren, men när han åker till Washington för att tala å gemenskapens vägnar och använder ett helt annat språkbruk än vad han gör som finansminister i Tyskland, så kommer det inte att öka den monetära unionens anseende, i alla fall inte dess trovärdighet, i förhållande till världens finansministrar.
Därför anser jag att rådets ståndpunkt i det här fallet är olämplig. Den grundar sig på formella och inskränkta argument. Enligt min mening hade det varit bättre att göra kommissionen till det gemensamma intressets företrädare, för det är dess permanenta och institutionella kallelse. Dessutom förfogar den över en kontinuitet i frågan. Jag beklagar alltså verkligen att man inte tog fasta på dessa förnuftiga argument, som för övrigt stämmer överens med fördragets tradition, och att man går mot en kompromiss där kommissionen endast kommer att få en liten sits som teknisk assistent, som observatör. Den kommer att finnas företrädd där för att förse ministrarna med information, inte mer.
Jag beklagar det här beslutet. Jag hoppas att verkligheten kommer att göra sig gällande, att den internationella miljöns kontinuitet och hårdhet kommer att visa, att det är genom att öka kommissionens befogenheter på det här området som man kommer att uppnå det bästa resultat.

Porto
Herr ordförande! Med tanke på det odefinierade i Maastrichtfördraget är den nu gjorda definitionen, som gör det möjligt för Europeiska unionen att få en korrekt företrädare på det internationella planet, av största vikt. Betänkandet av Fernand Herman är ett betydelsefullt bidrag i denna riktning.
Det återstår naturligtvis att tänka över den strategi vi skall ha i förhållande till IMF. Vad gäller dess stadgar är det klart att det bara finns nationell representation, och gemenskapens oumbärliga agerande väntar på en lösning. Men även i framtiden måste man överväga om det kan vara motiverat med en stadgeförändring, då IMF ingriper i budgetpolitiken, vilken fortsättningsvis kommer att vara statlig, och vi får inte glömma att vårt deltagande därigenom blir viktigare.
Bortsett från de institutionella tveksamheterna kan vi ändå gratulera till att vi är säkra på den politik som vi skall följa, för att garantera eurons trovärdighet och stabilitet med en flexibel politik som undviker chocker med mycket negativa konsekvenser. Vi hoppas alltså att de nyliga regeringsförändringarna, speciellt förändringen i Tyskland, som Herman tog upp nyss, inte leder till förändringar på detta plan med ett naivt och flyktigt hopp om att på så sätt uppnå ett lättförtjänt folkstöd.

Gallagher
Herr ordförande! Införandet av euron kommer att få stora effekter inte bara för EU: s medborgare, utan också för det internationella valuta- och finanssystemet. Införandet av euron kommer att ge Europeiska gemenskapen en valutarelaterad tyngd som motsvarar dess ekonomiska och handelsmässiga påverkan på världsekonomin. Det är tråkigt att vissa ledamöter av den nya tyska regeringen ger upphov till politiska rubriker om skattefrågor, som ger euroskeptikerna vatten på sin kvarn, när det i stället fordras beslutsamhet och samförstånd vid denna viktiga tidpunkt.
Det är av yttersta vikt att gemenskapen talar med en röst på det internationella planet när man diskuterar och beslutar om frågor som rör EMU. Det är en alldeles för viktig fråga för distraherande och splittrande individuella utspel om skattefrågor, som helt klart ligger inom området för enhällighet och nationella regeringar. Det måste finnas en röst och en ståndpunkt. I förslaget till rådets beslut fastställs att för frågor som rör EMU så skall gemenskapen på internationell nivå företrädas av rådet och Europeiska centralbanken med deltagande av kommissionen. Var och en av dessa institutioner har sin egen specifika kompetens. De förändringar som införandet av euron innebär, kommer att påverka hållningen och företrädandet på internationell nivå.
Vi kan stödja förslaget till rådets beslut, men min grupp anser inte att förslaget är så förnuftigt. Vi stöder den roll för kommissionen som ligger i linje med Hermans förslag. Införandet av euron skall snart ske, och det är av yttersta vikt att vi talar med en röst och att en konsekvent linje följs på internationell nivå, såsom Herman rekommenderar.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Jag ger mitt fulla stöd till föredragandens ställningstagande, eftersom det också ligger gruppen varmt om hjärtat att Europeiska unionen företräds på ett lämpligt sätt. Därför är det helt korrekt, att Europeiska unionen i internationella finanssammanhang inta enbart företräds av Europeiska centralbanken, inte enbart av Euro 11-gruppen, utan även av Europeiska kommissionen. Det är Europeiska kommissionens uppgift att fungera som integreringens motor. Den har till uppgift att vaka över fördragen. Med tanke på det måste detta regleras på samma sätt i den internationella finansordningen som i världshandelsordningen. Europeiska kommissionen bör inta en särskilt framträdande roll.
Därför är gårdagens beslut av Ekofinrådet verkligen beklagansvärt. Det pekar inte heller framåt, vad det framtida beslutsfattandet beträffar, eftersom det inte kan garanteras att Europeiska unionen verkligen - om den bara framträder i samband med den monetära unionen - talar med en enad stämma. Men det måste vara vårt mål. Vi har fått betala ett högt pris inom Europeiska unionen, för att vi inte har talat med en stämma i förhandlingarna i samband med världshandeln. Det bör vi speciellt göra i frågor som den internationella finansordningen. Det är av demokratiska och integreringspolitiska skäl i högsta grad motiverat att anamma föredragande Hermans förslag och tillerkänna Europeiska kommissionen dess rättmätiga plats, inte andra plats, som företrädare för Europeiska unionen och Euro 11-området.

Paisley
Herr ordförande! I går kväll satt jag i underhuset och lyssnade på statssekreteraren i statsrådsberedningen. Han sade på ett mycket tydligt sätt att hans regering skulle motsätta sig varje försök att ta bort vetorätten rörande beskattning. Vi har under denna vecka hört talesmännen för Frankrike och Tyskland säga att de vill ta bort vetorätten, vilket innebär att vi nu befinner oss på kollisionskurs. Det kan inte vara till någon hjälp för vår ekonomi, särskilt inte när den lider av ett allt högre tryck. Det som hänt i Fjärran östern skulle kunna hända någon annanstans i morgon, till och med i Förenta staterna och i Europa. I dag befinner vi oss på kollisionskurs. Låt mig göra klart för alla att jag alltid har tyckt att framtiden för denna union ligger i ett samarbete mellan suveräna stater, och inte i ett inlemmande av nationsstater i en enda internationell superstat.

Metten
Herr ordförande! För tolv månader sedan upprättades euro-11-gruppen som ett informellt organ som visserligen inte var ansvarigt inför någon, men som följaktligen inte heller skulle fatta några formella beslut. Nu upplever vi redan att ordföranden i euro-11-gruppen skall företräda euroområdet utåt inom ramen för G7, IMF och uppdrag till enskilda länder. Inte nog med att man över en eftermiddag gav en rejäl knuff åt det flerhastighetskoncept som man genom Schengens plats i Amsterdamfördraget just vill bli av med; ännu mer betydelsefullt är att vi ser en mellanstatlig modell introduceras i vad som utgör det mest långtgående steget på gemenskapsnivå under den första pelaren. Under den andra pelaren skall vi slutligen, vetande varken ut eller in, försöka ge EU: s utrikespolitik ett ansikte och en röst. Samtidigt anförtror vi befogenheten att externt företräda Ekonomiska och monetära unionen, inte till kommissionen, fördragens väktare och verkställare, utan till ett halvårsvis växlande ordförandeskap för det officiellt icke-existerande mellanstatliga och totalt okontrollerade organet euro-11-rådet.
Här, damer och herrar, är det något fel i grunden. Här spårar EMU ur redan innan EMU har upprättats. Här ser vi konsekvenserna av att alltför många beslut i dagens Europa överlåts åt finansministrarnas subjektiva blickar, sufflerade av monetära kommitténs ännu mer slutna kretsar. Ett enda euroområde kräver en enda företrädare. Men Henry Kissingers krav på ett enda europeiskt telefonnummer uppfylls inte genom ett halvårsvis roterande ordförandeskap. I praktiken kommer amerikanerna att ringa endera den icke-växlande ordföranden i den ekonomiska och monetära kommittén eller annars en av de permanenta medlemmarna av G7 utan att för övrigt veta i vems namn denna kan tala. Om euroområdet tar sig självt, och dess plikt att handla med redovisningsskyldighet, på allvar, så skulle Europeiska kommissionen vara telefonnumret. Den europeiska samordningen borde äga rum på ett så tidigt stadium som möjligt så att Europa verkligen kan tala med en röst.
Kommissionen borde vägra att medverka till Ekofins aktuella förslag enligt vilka kommissionen får fungera som euro-11-gruppsordförandens hjälpreda. Således måste den dock återta sitt förslag. I det nuvarande G7 kan ingen företräda Europeiska unionen. Det är bättre att avskaffa den och att dra ett streck över det gamla samt börja om på nytt med ett G3.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag tackar kammaren för att ha tagit upp den här punkten på föredragningslistan. Det kommer i rätta ögonblicket, dvs. precis efter beslutet i rådet, och jag kommer kanske att förvåna er, men jag vill personligen tacka Europaparlamentet, som har gett en värdefullt bidrag och ett stöd till kommissionens förslag, och som i stor utsträckning har bidragit till framgången vid sammanträdet i rådet (ekonomi- och finansministrarna) i går. Jag skall återkomma till det om en stund. Men kommissionen är i alla fall tacksam mot er.
Det avtal som uppnåddes i går är tillfredsställande. Det rör sig om ett politiskt avtal. Den omfattar grunderna i kommissionens förslag, om på vilket sätt gemenskapen skall prägla eurons externa företrädare. Företrädaren kommer att vara tredelad. Innan jag lägger fram innehållet, de närmare bestämmelserna i det här avtalet, tillåt mig att erinra er om målet. Målet, det som står på spel, är av stor vikt, eftersom vi måste ge euron en röst så att gemenskapen verkligen närvarar på den internationella valutascenen för att försvara sina intressen, delta i hantering och förebyggande av kriser, och mera allmänt, i utvecklingen av det internationella monetära systemet. Med euron förser sig Europa med en verklig monetär existens. Den förser sig också med en närvaro på den internationella scenen, som i högre grad kommer att motsvara dess vikt i ekonomiskt hänseende.
Låt oss ta upp avtalets närmare bestämmelser. Först och främst är det ett bra avtal, och till dem som har framfört en del tvivel, skulle jag vilja säga att i den här frågan är det bästa det godas fiende. Det handlar om ett övergångsavtal, ett realistiskt avtal, ett avtal som har slutits före den 31 december, dvs. innan eurons tillkomst, vilket var långt ifrån självklart för bara några dagar sedan. Enligt min mening bör två viktiga aspekter framhållas. Den första aspekten är definitionen av en gemensam ståndpunkt för unionen. Med varje internationellt sammanträde kommer en gemensam ståndpunkt för unionen att definieras genom en samordning mellan medlemsstaterna, under ledning av, helt i sin ordning, ordföranden för Euro 11. Denna samordning kan för övrigt äga rum mycket snart, eftersom man har bett kommissionen att installera ett videokonferenssystem mellan kommissionen, centralbanken och finansministrarna.
Jag vill tillägga att dessa beslut, rådets ställningstaganden, kommer att förberedas av ekonomiska och finansiella kommittén, dvs. på grundval av ett bidrag eller eventuellt ett förslag från kommissionen, och det skall ske före varje stort internationellt möte. Vi får alltså en garanti om att Europeiska unionen, euroområdet, kommer att ha en ståndpunkt inför ett evenemang eller en tidsfrist.
För det andra: gemenskapens företrädare. Den företrädare vi har kommit fram till ger Europa möjlighet att tala med en enda röst, med respekt för berörda institutioners befogenheter. Det finns en ekonomisk dimension, det finns en monetär dimension. Det vore normalt om denna röst använde sig av flera röstnyanser för att uttrycka sig, vilket för övrigt stämmer överens med den önskan stats- och regeringscheferna framförde vid Europeiska rådets möte i Luxemburg, i december förra året. Gårdagens avtal föreskriver en roll för rådet, en roll för centralbanken och en roll för kommissionen. Det är en tredelad företrädare. Er föredragande har betonat det. Denna företrädare är oskiljaktig, men den är också nödvändig för att Ekonomiska och monetära unionen skall fungera bra.
För att vara mer precis och kanske skingra en del missförstånd, som förmodligen uppstod efter en del presskommentarer som gjordes i går, tillåt då någon som var med i förhandlingarna från början till slut, att exakt tala om för er vad som konkret beslutades i tre fall. Jag kommer bara att uppehålla mig vid tre fall. Först och främst de formella instanserna, som G7 eller G10. Det har beslutats, i enlighet med kommissionens förslag, att rådet kommer att företrädas av ordföranden för Euro 11, Europeiska centralbankens ordförande och kommissionens behörige ledamot. Dessa tre utgör en del av gemenskapens delegation. Det handlar inte om att kommissionen skall ha en liten sits. Ingenstans i avtalet kan ni hitta ord om teknisk assistans, en roll som kommissionen skulle ha. Kommissionen finns där för att ge hjälp, vilket är normalt, sitt stöd, för att fylla en nyttig och effektiv funktion. Och ni kan räkna med, herr föredragande, kommissionens tillgänglighet och vilja att utöva den rollen.
Tills sist: för att garantera en kontinuitet i företrädandet, med tanke på det roterande ordförandeskapet, kommer en minister från ett land som är medlem av G7 att ge sitt stöd till ordföranden för Euro 11.
När det gäller de formella internationella organisationerna, jag tar exemplet IMF, har kommissionen i kraft av gällande bestämmelser redan en status av observatör i interimskommittén. Avtalet föreskriver utöver detta en observatörsstatus för ECB i interimskommittén och i administrativa kommittén, och även att administrativa rådets gemensamma ståndpunkter skall framföras av den administratör som företräder ordförandeskapet för Euro 11, med bistånd av en företrädare från kommissionen. Det här betyder, på ett mycket konkret plan, att kommissionen kommer att ha tillgång till all nödvändig information för att kunna fylla sin funktion. bl.a. i fråga om multilateral övervakning.
När det till sist gäller bilaterala uppdrag, kommer ordförandeskapet för Euro 11 eller för Ekofinrådet att fastställa de närmare bestämmelserna för den typen av uppdrag i tredje land, och i det fallet måste vi ta fall för fall, och jag tror att det här helt enkelt handlar om sunt förnuft.
När dessa bestämmelser väl har godkänts av stats- och regeringscheferna kommer de att anta formen, utifrån ett förslag från kommissionen, av ett beslut enligt artikel 109.4, och de kommer att vara föremål för diskussioner med berörda tredje länder. I det avseendet vill jag informera er om att kommissionens ordförande Jacques Santer redan har meddelat, att eftersom det kommer att hållas ett euro-amerikanskt toppmöte den 18 december, är det hans sak att tillsammans med rådets ordförande, dvs. kansler Klima, att tala om detta med amerikanerna.
Sammanfattningsvis tror jag att man måste framhålla betydelsen av det här avtalet, dess övergångskaraktär. Till min stora sorg är vi inte 15 i euroområdet, utan bara elva. Till min stora sorg är det inte möjligt att på några veckor ändra på Internationella valutafondens stadgar. Men detta avtal är i alla fall ett positivt avtal, visserligen ett övergångsavtal, men dock ett avtal som gör att vi faktiskt kan starta EMU den 1 januari under bästa möjliga villkor. Och jag kan försäkra er om att vad beträffar kommissionen, så kommer den precis som tidigare att hålla er ständigt informerade om hur diskussionerna utvecklas och om utvecklingen av eurons internationella aspekter.

Ordföranden
Tack så mycket, herr de Silguy.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Finans- och valutakrisen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0441/98) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om de internationella ekonomiska och finansiella kriserna och deras inverkan på Europeiska unionens ekonomi.
Ordet går först till föredragande Randzio-Plath.

Randzio-Plath
Herr ordförande, kära kolleger! De ekonomiska och finansiella kriserna har för den gamla kontinenten Europa och Europeiska unionen uppenbarat behovet av en ny världsarkitektur. Bretton-Woods-institutionerna är över 54 år gamla; de är inte anpassade för utmaningar i samband med en globalisering. Därför behöver vi en ny världsekonomisk arkitektur som framför allt måste påbörjas med en reform av Internationella valutafonden. Interimskommittén är föråldrat som rådgivande och administrativt organ och måste ersättas med ett politiskt råd. En sådan institutionell reform är absolut nödvändig, eftersom vi behöver ett politiskt råd som fattar beslut, övertar ansvaret för de finansiella besluten och som inte vid eventuella misslyckanden håller tjänstemännen om ryggen.
Vi vill även att de finansiella besluten skall ha en politisk förankring. Dessutom anser jag att Internationella valutafonden, Internationella regleringsbanken, Världsbanken, men även världshandelsorganisationerna måste bedriva ett närmare samarbete som bättre samordnas. Vi behöver alltså en reform av institutionerna, och G7-förhandlingarna kommer säkert inte att vara undantagna från en sådan reform. Det är ju faktiskt så att inte alla världsdelar deltar i G7- mötena. Vi har bittert fått erfara att det inte är bra, att inte de berörda regionerna är involverade i beslutsprocessen i samband med krislösningar. Därför bör man hålla överläggningar om huruvida ett ekonomiskt säkerhetsråd i FN: s regi skulle lösa problemet med företrädare för alla världsdelar, och därigenom kunna understryka att säkerheten i dag framför allt är en ekonomisk och social säkerhet.
Här får man naturligtvis inte underskatta reformerna av de redan befintliga institutionerna. Även Internationella valutafondens arbetsmetoder måste förändras. Kraven och de schematiska anpassningarna har hittills snarare skärpt kriserna i stället för att stoppa eller övervinna dem. Men man får också lov att säga: en reform av arbetsmetoderna är den ena sidan av medaljen, det hela är framför allt beroende av att Internationella valutafonden har ändamålsenliga finansieringsramar. De senaste G7-besluten pekar i rätt riktning, men jag tror inte att vi ännu har hittat den lämpliga formen för arbetsmetoderna eller Internationella valutafondens finansieringsramar.
Även Internationella valutafondens bestämmelser bör omformas, förändras och utnyttjas bättre, så att man kan skaffa fram och organisera hjälpen så snabbt som möjligt vid eventuella likviditetsflaskhalsar, som varit en av orsakerna till de senaste månadernas och årens kriser. Här krävs det en öppenhet, så att man för betalningsinställelser, finansiella skyddsklausuler och anståndsavtal kan påbörja en plan för skuldomläggning, något som alltid har varit för sent påtänkt vid kriserna och inte heller passar in i konceptet. Här måste man också diskutera möjligheten att, vid sidan av bevakningen av det kortfristiga inflödet av kapital, organisera ett slags tidsbestämd kapitalkontroll av kapitalutflödet.
För oss i Europeiska unionen är det även viktigt med nya rättsliga instrument som bidrar till större insyn och en ökad mängd tillförlitliga finansiella datauppgifter. Det krävs en globalisering av regelverken och kontrollsystemen i en tidsålder med avregleringar och liberalisering av kapitalrörelser. När allt kommer omkring har marknadsekonomin världen över visat oss, att det inte går att skapa störningsfria ekonomi- och finansförbindelser utan ett regelverk. Därför bör man framför allt se upp med kortfristiga internationella kapitalrörelser, något som har orsakat kriser i många länder. Det krävs en total övervakning av dessa inflöden av kapital. Dessutom är det på tiden att regeringarna genom positiv stimulans bidrar till att mer långfristiga totalengagemang sätts i rörelse.
Sedan Tequila-krisen i Mexiko har det funnits ett moral-hazard -problem. Offentliga och privata investerare tar allt större risker i jakten på vinstoptimering. De förlitar sig på att Internationella valutafonden skall rycka in vid en likviditetskris, eftersom finanskrisernas negativa effekter på den reala nationalekonomin, på ekonomin, tillväxten, investeringarna och sysselsättningen är alltför stora och omöjliga att beräkna, och skattepengar därför kan mobiliseras för att minimera riskerna för de privata investerarna. Det är dags att se till att den privata sektorn blir delaktig i kostnaderna för krisbekämpningen.
En annan fråga: Ett effektivt system för kontroll och övervakning av de finansiella verksamheterna bör aktiveras och genomföras, med tanke på de ständiga nya finansprodukterna, som bidrar till en ömtålighet och instabilitet på finansmarknaderna. Vi kan inte förbjuda derivat, men vi måste också se till att de blir föremål för uppsikt och kontroll. Vi behöver förutom kontrollen av banker en kontroll av icke-banker. Det förutsätter ett nära samarbete mellan Internationella valutafonden, de nationella regeringarna och Internationella regleringsbanken. Vi behöver också en världsomfattande standard för förmedling av finansiella datauppgifter, men även för andra systems kvalitet.
Det kommer alltid att uppstå finanskriser. Riskerna för kriser måste minskas, eftersom kriserna på finansmarknaderna numera drabbar den reala ekonomin. Därför måste vi se till att krisernas effekt på tillväxten, investeringarna och sysselsättningen hejdas, inte bara i krisländerna, utan även i tillväxtländerna, utvecklingsländerna och industriländerna. Det fordrar en samverkan av det politiska samarbetet för att skapa ett jämnt konjunkturförlopp mellan Europa och Förenta staterna, liksom ett samarbete mellan Europeiska centralbanken och den amerikanska centralbanken. Vi måste också sörja för stabiliteten i valutaförbindelserna mellan de främsta valutorna. Vi måste i eurons tidsålder bidra till att även regionerna, som kan sörja för stabiliteten i de internationella valutarelationerna, ger sitt bidrag, så att det kan komma ett svar på utmaningen med en globalisering via ett rättvisare internationellt finansiellt system. Det handlar dessutom om en rättvisare lösning på fördelningsproblemet. Det kommer endast att vara möjligt, om Europeiska unionen vet, att man med hjälp av de europeiska handlingsplanerna kan bidra till denna krisbekämpningsstrategi, till en krishantering, inte bara genom att övervinna kriserna, utan även genom att förebygga dessa.

Metten
Herr ordförande! Jag vill här begränsa mig till vad vi i egenskap av Europeiska unionen skulle kunna göra åt den finansiella krisen. Först och främst måste vi fortsätta att vara öppna för export från de länder som har drabbats av finanskrisen. Det kan vi också vara därför att Europeiska unionen hittills till och med har dragit fördel av krisen, genom kapitalflykten mot kvalitet, från tredje land till Europa, har nämligen vår marknadsränta på kapital fallit ordentligt. Genom de låga råvarupriserna, förorsakade av den sinande efterfrågan, har vår inflation sjunkit till en historiskt låg nivå. Tillväxten i Europa är därigenom till och med ännu högre än vad som förutspåddes under våren. Om nu exporten från de krisdrabbade länderna med sina devalverade valutor ökar så kan vi inte omedelbart trampa på bromsen genom våra antidumpningstullar. Om dessa länder inte kan avsätta sina produkter i Europa som har ett överskott i handelsbalansen; var kan de då göra det?
För det andra måste Europa hjälpa till att möjliggöra kontroll av inströmningen av kortfristigt kapital i utvecklingsländerna. För detta är det ett avgörande första steg att hävda de internationellt avtalade försiktighetsreglerna vilka troligen kan skärpas ytterligare.
För det tredje måste IMF inrikta sig mindre på att köpa ut västerländska privata banker på bekostnad av det offentliga och i slutändan av befolkningen i de skuldtyngda länderna, och mer på att upprätthålla köpkraft, produktion och självständig förmåga i de skuldtyngda länderna. Då den privata banksektorn själv görs finansiellt medansvarig för att förekomma och motarbeta kriser, så är en sådan politik också finansiellt realiserbar utan en spridning av medel från IMF. Den omorientering av IMF som krävs för detta är knappast att vänta från IMF: s interimskommitté som är full av konservativa bankmän och finansministrar. Jag kan således inte se hur en uppvärdering av interimskommittén eller en sammanslagning av IMF: s kommittéer och Världsbanken skulle kunna utgöra ett instrument för en sådan nödvändig förändring.
För det fjärde måste EU hjälpa till att få till stånd ett införande av standardklausuler i kontrakten som möjliggör anstånd med skuldamorteringar mot bot. Med sådana klausuler skulle en stor del av det rådande eländet i de skuldtyngda länderna ha kunnat förekommas.
Slutligen måste naturligtvis mycket förändras i ett antal av de skuldtyngda länderna själva. Men att i efterhand plötsligt förklara att det även där var dömt att gå snett tjänar inget till. Många av de drabbade länderna fick utmärkta betyg av alla internationella organ och betydelsefulla experter. Minnesförlusten beträffande detta är osund och hindrar en reflektion över våra egna misstag som jag hittills i debatten om krisen pinsamt nog har saknat.

Langen
Herr ordförande! Världsekonomin befinner sig i en anmärkningsvärd kris. Ändå är Europeiska unionens fakta extremt positiva. Vi kan för deltagarländerna i den monetära unionen år 1998 förvänta oss en genomsnittlig inflation på 1, 5 procent, ett statligt budgetunderskott på 2 procent och en ekonomisk tillväxt på 3 procent, makroekonomiska fakta som vi inte har sett på länge. Vi bör i samtliga debatter om kriserna världen över poängtera, att det är Europeiska unionen som är stabilitetens fäste i världen, inte minst på grund av beslutet om euron, herr kommissionär de Silguy. Det är dessa fakta som måste ligga till grund för debatten. Det får vi inte glömma! Kollegan Randzio-Plaths betänkande innehåller många intressanta utgångspunkter, men somliga punkter kan vi absolut inte godta. Jag vill i all korthet ta upp dessa, eftersom jag inte förväntar mig att få dra över tiden så mycket som mina kolleger på andra sidan har gjort.
För det första: En kortsiktig kapitalkontroll leder, enligt vår uppfattning, inte till någonting. För det andra: Tillsättandet av ett ekonomiskt säkerhetsråd under Förenta nationernas beskydd, rena fantasier! För det tredje: Fru Randzio-Plath, ert kompromissförslag 5, som ni tillskriver oss, att inte medräkna investeringar som underskrider 3 procent beträffande budgetunderskottet för stabilitets- och tillväxtpakten. Ni hade inte alls behövt bocka er för Lafontaine på det viset!
Trots allt behöver vi en större insyn. Jag vill kort nämna tre punkter. Punkt ett: Insyn på nationell och internationell nivå, eftersom marknaderna annars inte kan fungera. Punkt två: Vi behöver en multilateral övervakning, framför allt med tanke på finanspolitiken. Punkt tre: Vi behöver reformer av de nationella finansmarknaderna. Bredden på valutorna yen, dollar och euro som Lafontaine har föreslagit, för oss absolut inte vidare, för något sådant kan man bara kräva, om man har först har gjort sig förtjänt av detta genom en solid ekonomisk, finans- och penningpolitik. I det avseendet är Europeiska unionen på rätt väg. Därför förespråkar vi den väg som kommissionen har utstakat.

Goedbloed
Herr ordförande! Den internationella finanskrisen har chockat världen och många säger sig vara överraskade. Vi har också konstaterat, och det framkommer i Randzio-Plaths betänkande, att det föreligger ett antal orsaker. Min kollega Metten säger: vi skall inte gråta i efterhand; men vi har också under vår hearing med finansexperterna tvingats konstatera att det finns hål i vårt informationssystem. IMF underrättas inte på ett tidigt stadium om vissa siffror, därför att siffrorna inte är tillförlitliga, därför att det är tydligt att diverse länder mäter med olika mått. Länder i Asien som har haft en mycket stark tillväxt, vilka även var viktiga för Europa och för Amerika, fick plötsligt den asiatiska influensan.
Asien insjuknade, Europa snörvlar om vi inte ser upp, och Europa har lyckats relativt bra med euron. De länder som där tyvärr ännu inte ansluter sig till euron har fortfarande ett problem. Öppenhet, god kontroll och entydiga regler är således grundläggande. Därför anser vi som liberaler att det visserligen är viktigt att man arbetar med samma standarder, men att det inte är till någon hjälp att börja arbeta med ett slags säkerhetsråd för ekonomi eller med behörighet för beslutsfattande inom IMF. Det betyder ännu fler pratkollegier, och jag trodde att vi hade fått nog av pratprogram på TV. Det handlar om handling. Det handlar om entydighet. Det handlar om tydlighet. Häri får också marknaden ha del. Här får också marknaden ta risker.
Om man sörjer för en god ekonomisk politik, för en god revision och om man tar hänsyn till de kulturella skillnaderna, för sådana finns det i Asien, då är det möjligt att just, och detta måste Europa se upp med, också med en europeisk roll se till att stabiliteten återställs så snart som möjligt; också stabiliteten kommer att ge möjligheter att skapa ökad sysselsättning och mer tillväxt både i dessa länder och i Europa.

Wolf
Herr ordförande! Jag tror att vi inte kommer vidare om vi tänker i de gamla banorna, herr Langen. Nu om någonsin behövs det nya tankegångar. Det är farligt om Europa och européerna tänker som ni, att vi befinner på de saligas ö och på fariseiskt vis kan glädja oss över att vi hittills har blivit skonade. Det handlar mer om att Europa utnyttjar sin förmånliga ställning till att aktivt bidra till att även andra får fast mark under fötterna. För att göra det behöver vi en stabilisering av växelkurserna, övervakning, insyn, kontroll och slutligen en socialekologisk omstrukturering av världsekonomins bärande institutioner.
Randzio-Plath har alldeles rätt i att vi dessutom behöver en grundläggande politisk enighet. En sådan måste uppnås inom ramen för FN, så komplicerat som det är och så svårt att föreställa sig efter 20 års nyliberal politik. Men även i finansvärlden, herr Langen, gäller herraväldets dialektik. Härskarens högmod går alltid före fall!

Ordföranden
Wolf, jag är mycket tacksam för era ord och för att ni inte överskred den fastställda tiden som bara var en minut lång.
Ordet går till herr Langen för en ordningsfråga.

Langen
Herr ordförande! Tillåt mig påpeka att kollegan Goedbloed från den liberala gruppen just har hållit sitt jungfrutal. Ni som är en så kommunikativ ordförande har glömt detta. Vill ni vara snäll och uppmärksamma det som det sig bör? Klockan är trots allt redan 23.20.
(Applåder)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Langen. Ordförandeskapet är alltid tacksam för kammarens hjälp. Jag är därför tacksam för att ni varnade mig. Goedbloeds anförande var så förträffligt så jag lade inte märke till att det var första gången för honom. Jag trodde att det var en av våra mer erfarna ledamöter. Det förklarar följaktligen varför jag inte märkte något. Herr Goedbloed, jag är övertygad om att era framtida bidrag till kammaren kommer att vara lysande, vilket ert anförande i dag har visat.
Randzio-Plath, en ordningsfråga? Inled inte en ny debatt.

Randzio-Plath
Herr ordförande! Eftersom min kollega från Europeiska folkpartiets grupp riktade en kommentar till en tysk politiker, vill jag påpeka, att mitt ändringsförslag 5 motsvarar Europaparlamentets ställningstagande, som antogs förra året i samband med principerna för den ekonomiska politiken, och detta av Europaparlamentets kammare.

Ordföranden
Tack, fru Randzio-Plath. Vi den här tiden på kvällen kan vi nog tillåta oss att vara generösa med ordningsfrågorna. En ny debatt skall dock inte inledas. Ordet går nu till herr Lukas för en minut.

Lukas
Herr ordförande! Det var synd att vår kollega fick hålla sitt jungfrutal vid midnatt inför en tom kammare. Men det är ännu mer synd att detta viktiga och utmärkta betänkande inte kunde diskuteras förrän nu. Jag finner betänkandet utmärkt, även om jag inte kan hålla med på alla punkter. Det skulle ju vara skrattretande att på en minut försöka ta upp alla punkter. Jag vill bara säga hur starkt jag beklagar - och det är ingen missuppfattning av ämnet - att problemen med barnarbete och övergrepp mot barn över huvud taget inte nämns i detta betänkande. Båda dessa problem är i sin moderna intensitet ett resultat av globaliseringen. Den asiatiska krisen har haft stor inverkan på dessa missförhållanden. Det vet den som känner till den sociala strukturen i dessa länder. I synnerhet sexturismen som riktar sig mot barn växer i samband med valutafallet. Jag anser att man kan tala om en globalisering av perversionen. Europeiska unionen borde även uttala sig om denna aspekt av krisen!

Secchi
Herr ordförande! Jag hoppar över diagnoserna, som redan har behandlats utförligt, och går direkt över till att diskutera tre punkter som gäller vad man bör göra. För det första verkar det alldeles klart att det finns två olika synsätt som står emot varandra. Vissa understryker behovet av mer kontroller och styrande åtgärder, andra åter tycker att det är viktigare att man får marknaden att fungera bättre. Denna andra tes tycker jag verkar den mest övertygande, bland annat i ljuset av det faktum att de senaste händelserna på finansmarknaderna har visat på behovet av att förstärka vaksamheten, öka öppenheten och informationsflödet och att utarbeta regler som passar bättre till den nya situation som har uppkommit. Motsatsen, att försöka indirekt eller direkt kontrollera de finansiella flödena är inte bara en illusion utan kan också leda till en helt otillräcklig resursallokering.
För det andra, när det gäller de snabba förändringarna vill jag stryka under det faktum att detta är ett problem som kommer att fortsätta och som framför allt kräver lämpliga instrument för att eliminera de risker som ryckigheten medför, snarare än ineffektiva kontrollåtgärder som inte har några möjligheter till framgång med tanke på de volymer och de arbetssätt som i dag utmärker de finansiella marknaderna. Detta kommer vi snart att se under de närmaste veckorna, till exempel när det gäller växelkursen euro/dollar. Ingen av oss tror väl dessutom att det i dag finns möjligheter att upprepa något i stil med det gamla Bretton Woods-systemet.
Låt mig slutligen bara understryka en tredje punkt. Låt oss - och detta gör föredraganden i sitt betänkande - ägna oss mer åt de svaga länkarna i kedjan, de ekonomier som i stil med Latinamerikas och Brasiliens befinner sig i svårigheter, även om situationen för dem inte är helt omöjlig och under alla omständigheter bara delvis deras eget fel, och som kräver ett maximalt stöd från vår sida, i deras och i vårt eget intresse.

Mendes Bota
Herr ordförande! I slutet av 1996 nådde Dow Jones index på Wall Street en nivå av 6 400 punkter. Det ena rekordet efter det andra slogs, fram till den 17 juli, då det nådde 9 337 punkter. Därifrån började nedgången: en dominoeffekt som spred sig till all världens börser, utan undantag, en allmän panik på finansmarknaderna, en rad länder på randen till ekonomisk kollaps, IMF, OECD, Europeiska unionen fick snabbt se de mirakulösa utsikterna om en ekonomisk tillväxt som hade meddelats för 1998 och 1999 falla.
Uppenbarligen togs alla på sängen av den globala ekonomiska krisen. Ekonomiprofessorer, finansanalytiker, krönikörer i business world , politiska beslutsfattare som sjöng världsmarknadens lovsång fram till för fyra månader sedan, överraskades alla av det monumentala fiaskot genom att man var så dåligt förberedd. Japan hade sedan länge börjat halka efter. Den ryska ekonomin hade länge varit lika sjuk som sin president, och ändå pumpade de europeiska bankerna in 48 miljarder dollar i ett land som inte längre hade kontroll över sin egen valuta. Det var länge sedan de så kallade tillväxtekonomierna började skuldsätta sig bortanför det rimligas gräns. Det var säkra år som plötsligt sattes på spel. Där finns ultraliberala apostlar från i går som i dag tvivlar på marknadernas självreglering eller på att det inte finns någon tillväxt utan en totalt fri rörlighet av kapital. Det är denna back to business , denna återvändo till en större intervenering från staternas och de internationella finansorganisationernas sida som är så tydlig i detta betänkande och denna resolution. Plötsligt har det finansiella huskurernas lexikon fyllts med ord som kontroll, öppenhet, reformer, offentliga investeringar, garantier, risker, samordning, koder, uppförande, etik, skydd, övervakning, balans, planer och åtgärder. Den styrande klassen blev till slut medveten om att marknadernas globalisering utan en politisk-juridisk inramning och utan att beakta den sociala dimensionen av dess konsekvenser är ett hot mot världens stabilitet.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag gratulerar Randzio-Plath till hennes betänkande, vilket uppmanar oss att grundligt fundera över ett allvarligt problem, nämligen vilka slutsatser vi bör dra av finanskriserna. Detta förtjänar vår uppmärksamhet. Vi gläder oss alltså åt ert initiativ, och vi noterar vederbörligen era rekommendationer. Ni skall veta att kommissionen inte är passiv, den är väl medveten om att unionen, bl.a. när det gäller eurons ankomst och dess utveckling, har en specifik funktion att fylla.
Om ni så tillåter, skulle jag vilja återkomma till tre viktiga frågor som föredraganden tar upp. För det första, med vilka botemedel kan vi komma tillrätta med den aktuella krisen? Vi bör inte ge oss på kapitalets fria rörlighet, Langen insisterade på detta. Det tror jag är en klok bedömning. Erfarenheten visar oss att alla former av kontroll av kapitalrörelser är overksamma och kontraproduktiva. Kapitalet försvinner, men det kommer inte tillbaka. Och nu är det så att utvecklingsländerna behöver kapital för att utvecklas. Men friheten åtföljs av krav, även för den privata sektorn, vilket ni betonade. Dessa krav är tre till antalet: öppenhet, övervakning och försiktighet.
När det gäller öppenheten har vi långt ifrån helt uppnått den. Vissa investeringsfonder förfogar i dag över placeringsmöjligheter på flera hundra miljarder euro, utan att begränsas av minsta skyldighet att öppet visa upp sina operationer, varken gentemot övervakningsmyndigheter eller ens de egna aktieägarna. Jag tror att detta dunkla faktum är farligt, och den senaste tidens händelser har visat oss det. Denna oklarhet är också chockerande, eftersom monetära institutioner står under ständig press för att hela tiden ta reda på mer om nivån för offentliga myndigheters valutareserver. Vi bör alltså fundera över hur vi kan sätta ett stopp för denna brist på symmetri i fråga om öppenhet.
Övervakningen: parallellt måste vi låta våra övervakningsinstrument utvecklas. Det berömda nyckeltalet Cook har utgjort ett betydelsefullt framsteg i den finansiella historien. Det har förmodligen gjort att många tragedier har kunnat undvikas, men jag tror att det i dag har nått sin begränsning, bl.a. med hänsyn till att det bara tillämpas på bankinrättningar. Vi måste alltså förse oss med medel för att övervaka operationer utanför balansräkningarna, och vi måste förse oss med medel för att göra vissa bokföringsmetoder striktare, jag tänker på omfattningen av de olyckliga fordringar som den pågående operationen Sanning i Asien redan har uppdagat.
Till sist, tredje faktorn: försiktighet. Vi måste öka vår förmåga till kollektivt förebyggande. I dag vet vi t.ex. att vi borde utveckla en multilateral övervakning av den makroekonomiska politiken, i synnerhet vad gäller växelkurser och kortsiktiga kapitalrörelser. På den punkten, om föredraganden så tillåter - en gång är kanske ingen gång - stöder jag inte er idé om att inrätta ett råd för ekonomisk säkerhet under Förenta nationernas ledning. Varför? För att vi redan förfogar över en organism inom Förenta nationerna, som kallas IMF, och den relevanta frågan i dag handlar enligt min mening om en utveckling av Internationella valutafondens strukturer, för att göra den mer lämpad för att förebygga och kanske t.o.m. att hantera kriser. I det perspektivet, i förhållande till det som ni kallar, om jag har förstått det hela rätt, " det politiska ansvaret" , anser jag att en eventuell omvandling av IMF: s interimskommitté till en riktig övergripande beslutsinstans med utökade befogenheter för övervakning, är en idé som förtjänar att utforskas, som för övrigt nyligen föreslogs av bl.a. president Chirac.
Andra frågan: vilken roll bör Europa ha? Den är tvåsidig. Europa måste främst ge prov på föredömlighet, och det kan också bidra till reflektionsarbetet. Men om det som verkligen är viktigt har en världsomfattande dimension och inte begränsar sig till en kontinent, då får Europa fullt ut ta sin del av ansvaret för att justera det internationella monetära och finansiella systemet. Det bidraget antar redan olika former. Jag skall snabbt nämna några exempel: jag tänker på det meddelande som nyligen presenterades av Mario Monti om finansiella tjänster: " Att utveckla en handlingsplan" , som redan i juni 1999 kommer att mynna ut i åtgärder och en tidsplan för flera områden, i syfte att begränsa den finansiella instabiliteten. Jag tänker också på inrättandet av the Federation of European Securities Commission , FESCO, under kommissionens ledning. Jag tänker på Europeiska centralbankssystemets kommitté för bankövervakning; båda två utgör ett framsteg. Det är särskilt viktigt att inrätta ett snabbt och säkert informationsutbyte mellan övervakningsmyndigheter och ansvariga monetära myndigheter. När det gäller bokföringsfrågor stöder kommissionen arbetet inom International Accounting Standard , och den kommer att på nytt granska, tillsammans med medlemsstaterna, de bestämmelser som är tillämpbara på finansiella inrättningars kapital, med hänsyn till arbetet inom Bâle-kommittén. Vad gäller handel vill jag erinra er om att kommissionen var den första instansen att uppmana till en ny multilateral förhandlingsrunda, " Millenium Round" , och till att vi skall se till att dessa förhandlingar kan ägna sig åt finansiella tjänster. Detta om föredömligheten, mycket kortfattat.
Bidraget till debatter: kommissionen har deltagit aktivt i debatter, bl.a. inom ramen för G7: s senaste initiativ. Den står bakom det meddelande som i går antogs av Ekofinrådet, inför Europeiska rådet, om en förstärkning av det internationella finansiella systemet. Detta meddelande betonar den centrala roll som unionen hädanefter bör ha i det internationella finansiella systemets nya arkitektur, samt ett förstärkt ekonomiskt och finansiellt samarbete med länderna på uppåtgående och länderna i utveckling.
Förebyggande. När kriser skall lösas bör den privata sektorn vara delaktig, och den bör ta sin del av ansvaret. Men Europas verkliga bidrag till den internationella debatten har att göra med kvaliteten på dess externa företrädare - det pratade vi alldeles nyss om, så jag skall inte återkomma till det.
Den tredje och sista frågan som jag med tanke på tidpunkten inte kommer att ta upp, eftersom jag trodde att den skulle tas upp i debatten, men som jag hoppas att vi kommer att få tillfälle att ta upp vid ett annat tillfälle, eftersom ni hade med den i ert betänkande, nämligen att ta reda på om det krävs en europeisk plan för en samordnad stimulering av investeringar. Jag skall bara säga att kommissionen, på mitt förslag, i förmiddags antog ett intressant meddelande i det ämnet. Detta meddelande tar upp ett antal möjligheter som Europa skulle kunna förverkliga, samtidigt som det erinrar om riktlinjerna i fråga om budgetpolitik. Jag hoppas att vi kommer att få tillfälle att ta upp den här punkten mera ingående under de kommande veckorna.
Ni kan se att kommissionen i stor utsträckning delar era synpunkter, och jag kan försäkra er om att den kommer att följa utvecklingen av de här frågorna på nära håll, i sina rekommendationer om konvergens- och stabilitetsprogram. Men för att avsluta skulle jag vilja lugna kammaren. Kommissionen kommer att ta sitt fulla ansvar i det pågående reflektionsarbetet om det internationella monetära systemets nya arkitektur. Införandet av euron uppmuntrar oss för övrigt till att spela en mer aktiv till i frågan. Jag tror att de beslut som fattades i går om de externa företrädarna kommer att ge oss det instrument som krävs för att göra dessa idéer gällande.

Ordföranden
Tack så mycket, herr de Silguy.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
Innan jag önskar er god natt vill jag påminna om att i morgon, torsdagen den 3 december 1998, börjar sessionen kl. 9.00 .
(Sammanträdet avslutades kl. 23.45.)

