

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden:
– A6-0150/2005 av Robert Goebbels för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik inom ramen för de integrerade riktlinjerna för tillväxt och sysselsättning (2005–2008), 
– A6-0149/2005 av Ana Mato Adrover för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik,
– A6-0142/2005 av Ria Oomen-Ruijten för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om den socialpolitiska dagordningen för perioden 2006–2010. 
Robert Goebbels (PSE ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Genom att vart tredje år utarbeta integrerade riktlinjer kommer man att bidra till en förbättrad samordning mellan de olika medlemsstaternas ekonomiska politik. Det nya integrerade förfarandet kommer att tjäna till att undanröja de trehundra årsrapporter som hittills har begärts från medlemsstaterna. I framtiden kommer det bara att finnas en övergripande nationell rapport från varje land. Stödet för Lissabonstrategin från företag, arbetsorganisationer och nationella parlament kommer att stärka den europeiska demokratin. Riktlinjerna i sig är emellertid alltför allmänna och tar inte hänsyn till medlemsstaternas påtagliga olikheter. Kommissionen måste därför uppmuntras att lägga fram ett meddelande där man fastställer de viktigaste utmaningarna för varje medlemsstat. Det behövs också en större differentiering mellan olika sektorer när man behandlar ekonomiska problem.
Kommissionens uppgift är inte enkel. Det finns inga enkla svar på dagens komplexa ekonomiska, sociala och miljömässiga utmaningar. Unionen har blivit ännu mer heterogen efter utvidgningen. Det faktum att lagstiftningsarbetet blir alltmer tekniskt underlättar inte kommunikationen med unionens medborgare. Debatterna om förslaget till en konstitution för Europa visar att det europeiska integrationsbygget förstås dåligt. I gemenskapens fackspråk förbises många av medborgarnas vardagsbekymmer. Europeiska unionen får i allt större utsträckning bära skulden för samhällets aktuella problem.
Det må vara hur det vill med den saken, men ryktena om att EU närmar sig sitt slut kan inte stå emot fakta. Sedd utifrån är unionen inte bara det mest framgångsrika fredsinitiativet någonsin, utan också den politiska enhet där de mänskliga rättigheterna bäst skyddas. Vår sociala marknadsekonomi skapar en hög levnadsstandard, samtidigt som den upprätthåller sociala normer och miljönormer som är bland de bästa i världen. Naturligtvis skulle Europeiska unionen kunna göra bättre ifrån sig. Detta är målsättningen med Lissabonstrategin. Under tre års tid har unionen skapat 6,5 miljoner nya arbetstillfällen, men man har inte lyckats stävja arbetslösheten. Den ekonomiska tillväxten fortsätter att vara alltför svag, särskilt i Frankrike, Tyskland och Italien. EU är dock världens främsta exportör och den mest betydelsefulla marknaden för resten av världen. EU:s löpande räkenskaper är balanserade, medan Förenta staterna dras med ett dubbelt underskott, såväl extern som internt.
En enhet som står för nästan en fjärdedel av världshandeln måste vara konkurrenskraftig. För att vara konkurrenskraftig är det nödvändigt att ha en högre produktivitet än konkurrenterna. En hög levnadsstandard är resultatet av en hög konkurrenskraft och en hög sysselsättningsnivå, men är inte i sig ett instrument för att mäta konkurrenskraft. Inkomstskillnaderna per capita mellan amerikaner och européer innebär inte att EU hamnar på efterkälken, utan återspeglar snarare en orimlig inkomstökning hos de rikaste 20 procenten i Förenta staterna. För européerna kan inte kampen för en högre produktivitet skiljas från kampen för en rättvisare fördelning av tillväxtens resultat, en högre grad av social sammanhållning och ett effektivt miljöskydd. Det är inte en tillfällighet att de nordiska länderna har den högsta sociala skyddsnivån och det bästa miljöskyddet. De höga offentliga utgifterna, som detta medför, har inte hindrat ekonomierna i de nordiska länderna från att fortsätta att växa inom världshierarkin när det gäller resultat och innovation.
EU:s prestationer på den globala marknaden är långt ifrån katastrofala. En analys som kommissionen har gjort visar att två tredjedelar av tillväxten i den amerikanska produktiviteten härrörde från tjänstesektorn, i första hand från grossist- och detaljhandeln, fastighetssektorn och finansförmedlingen. På dessa marknader råder inte någon direkt konkurrens mellan Förenta staterna och EU. Inom primär- och sekundärsektorerna har EU lyckats bättre än Förenta staterna och uppnått bättre produktivitetsnivåer inom 37 av de 56 studerade sektorerna. Förenta staterna har å andra sidan ett obestridligt försprång inom produktionen av halvledare och kontorsmaskiner. När det gäller kommunikationstjänster, datatjänster och andra relaterade tjänster är produktiviteten emellertid högre i EU. På det hela taget är det endast inom vissa högteknologiska sektorer som EU ligger efter, nämligen informations- och kommunikationsteknik, bioteknik, läkemedel och genmodifierade produkter.
Vår eftersläpning är som störst inom forskningsområdet. I absoluta tal lägger Förenta staterna årligen ut omkring 110 miljarder US-dollar mer än EU på forskning och utveckling, ett belopp som motsvarar EU:s budget. Här har EU:s industri mycket att ta igen. Av Förenta staternas 1,3 miljoner forskare arbetar 80 procent inom den privata sektorn, jämfört med enbart 48 procent av EU:s en miljon forskare.
De integrerade riktlinjerna bör finslipas under den kommande treårsperioden. Euroområdet har för närvarande goda makroekonomiska förutsättningar, med låg inflation, en stark valuta och mycket låga räntenivåer. De tre medlemsstaterna utanför euroområdet har emellertid högre tillväxtsiffror, även om deras penningpolitiska oberoende sker på bekostnad av högre räntenivåer. Åtta av de tio nya medlemsländerna har en betydande tillväxt, men de har också strukturella problem. De integrerade riktlinjerna, herr talman, bör i större utsträckning ta hänsyn till de olika medlemsstaternas specifika situationer och problem. 
Ana Mato Adrover (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Sedan Europeiska rådet i Lissabon år 2000 har EU:s ekonomi påverkats negativt av olika händelser. Detta har lett till mycket lägre tillväxt än vad vi hade förväntat oss, och i nuläget är vi ännu långt ifrån att nå de mål som fastställdes i Lissabon. I februari antog kommissionen ett dokument med titeln ”Att arbeta tillsammans för tillväxt och sysselsättning – Nystart för Lissabonstrategin”, där man tydligt påpekade att om EU vill fortsätta att sträva efter att bli det mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomiska området i världen till 2010 då måste Lissabonstrategin omorienteras och inriktas på två tydliga mål: för det första ekonomisk tillväxt och för det andra sysselsättning.
Detta har bland annat lett till att ekonomiska och sysselsättningspolitiska riktlinjer har utarbetats, som för första gången är integrerade och gäller för en treårsperiod. Riktlinjerna skall införlivas i nationella reformprogram, som också blir nyskapande. Riktlinjerna grundar sig på föreställningen att ekonomisk tillväxt på ett avgörande sätt kan bidra till skapandet av nya arbetstillfällen och att detta är den bästa garantin för att tillhandahålla sociala trygghetssystem.
Jag vill tacka er för de mer än 90 framlagda ändringsförslagen, som har lett till 14 kompromisser. Dessa kompromisser godkändes nästan enhälligt av utskottet för sysselsättning och sociala frågor, och min avsikt är att stå fast vid dem i dag, för sammanhangets skull och av respekt för de ledamöter som har undertecknat dem. Jag kommer därför att förkasta de sju ändringsförslagen från gruppen De gröna. Dessa har i själva verket redan debatterats och delvis uppgått i kompromisserna, och de har också godkänts av de olika parlamentsgrupperna. Eftersom vi allihop efter ett mödosamt arbete har fogat oss för att nå samförstånd om ett bra betänkande som skulle kunna stödjas av en stor majoritet, förefaller det logiskt att vi i dag stöder detta betänkande. Jag vill särskilt tacka utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, som utifrån ett genusperspektiv har lagt fram en utmärkt text som praktiskt taget i sin helhet har uppgått i de kompromisser och riktlinjer som införts som ändringsförslag. Tack så mycket för ert arbete.
Mina damer och herrar! Jag anser att vi under förhandlingarna i parlamentet har lyckats förbättra kommissionens text genom att bygga ut den och införa nya frågor.
För det första, när det gäller att kombinera arbete och familjeliv: sådana viktiga aspekter som en jämn fördelning av familjeansvaret mellan makar, stöd för flexibla arbetsformer, i synnerhet deltidsanställningar, pappaledighet eller möjligheter till omsorg för barn eller andra individer i behov av vård, i synnerhet de äldre, och detta i överensstämmelse med de mål som fastställdes vid toppmötet i Barcelona 2002.
För det andra, för att minska antalet arbetsplatsolyckor. I betänkandet förespråkas förebyggande åtgärder, och vi rekommenderar en bred överenskommelse på EU-nivå för att minska antalet arbetsplatsolyckor, som orsakar så många dödsfall över hela EU.
För det tredje, och nog så viktigt, företeelsen invandring. Vi förespråkar att lagliga invandrare skall integreras och att allt slags rasistiskt beteende skall bekämpas.
För det fjärde, när det gäller utbildning: att förbättra all slags utbildning och stödja yrkesutbildningen, som måste upphöra att vara ett slags andra klassens universitetsutbildning, att främja livslångt lärande, ny teknik och företagaranda, språk och utbytesprogram mellan lärare och studenter.
För det femte, för att bekämpa gisslet med våld i hemmet: sysselsättningsplaner för kvinnor som har utsatts för könsrelaterat våld.
För det sjätte, vårt åtagande för social sammanhållning och integration och för att bekämpa diskriminering i arbetslivet, stödja integrerad verksamhet och vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att garantera att arbetsmarknaden är öppen för arbetssökande, i synnerhet kvinnor, ungdomar, de äldre och individer med något slags funktionshinder.
Texten, liksom bidragen från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män, omfattar en rad åtgärder för att säkerställa verklig jämlikhet mellan kvinnor och män, inte enbart med avseende på sysselsättning, utan också när det gäller andra frågor, såsom lön, befordran och trakasserier på arbetsplatsen.
För det sjunde, sysselsättning för de äldre och en gradvis och flexibel pensionering. Vi stöder de äldres deltagande på arbetsmarknaden och en frivillig förlängning av yrkeslivet genom åtgärder som uppmuntrar till arbete och som gör förtidspensionering mindre lockande.
Slutligen tas även andra frågor upp i betänkandet, såsom miljön, hållbar utveckling och den sociala ekonomin, och där främjas också arbetet inom den kooperativa och ideella sektorn, de regionala och lokala myndigheternas roll och sökandet efter nya källor till sysselsättning, vilket är mycket viktigt.
Sammanfattningsvis anser jag, mina damer och herrar, att det betänkande som vi i dag debatterar kommer att berika och förbättra den text som kommissionen ursprungligen lade fram. Jag vill därför återigen innerligt tacka alla de ledamöter som har lagt fram ändringsförslag, inte bara för deras engagemang, utan också för deras vilja att nå en överenskommelse. För det är tack vare deras arbete som vi i dag slutligen kommer att godkänna de riktlinjer som gör det möjligt för EU:s sysselsättningsstrategi att bidra mer effektivt till att de mål som fastställdes i Lissabon och som på sysselsättningens område går ut på att senast 2010 ha uppnått fler och bättre arbetstillfällen kan nås.
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Ett socialt EU i världsekonomin, arbetstillfällen och nya möjligheter, det var så Europeiska kommissionen i februari sammanfattade den socialpolitiska dagordningen för de kommande åren. I dag skall vi försöka ta vid där dokumenten slutade. Jag hoppas därför att kommissionen, och förvisso också rådet, kommer att göra plats – i positiv bemärkelse – för de prioriteringar som vi i dag kommer att fastställa i det betänkande som vi senare skall rösta om.
Ibland har jag en känsla av att socialpolitiken betraktas som ett område som bara ynkryggar sysslar med. Socialpolitiken spelar inte längre någon stor roll i EU. Men om vi vill nå målen, återfå förtroendet i våra samhällen och se till att de arbetslösa kan återvända till arbetsmarknaden, om vi vill uppnå allt detta, då kommer vi att behöva denna europeiska sociala modell.
När jag – i samband med de diskussioner som för närvarande pågår i Frankrike, men också i Nederländerna – studerar det nya konstitutionella fördraget lägger jag märke till att den sociala marknadsekonomin betraktas som vägledande princip och att all politik som vi genomför i Europeiska unionen berörs av den. Med den vetskapen bör vi tillämpa den sociala marknadsekonomin i varje del av vår politik.
Detta innebär att förverkligandet av Lissabonmålen, det vill säga att uppnå sysselsättning och att skapa säkra och högkvalitativa arbetstillfällen, är viktigare än allt annat när vi betraktar den socialpolitiska dagordningen. Detta innebär också att vi måste se till att de små och medelstora företagen, som när allt kommer omkring är drivkraften bakom fler och bättre arbetstillfällen, ges varje möjlighet. Detta är vad Lissabonstrategin handlar om.
Lissabonstrategin innebär emellertid också att vi måste se till att människor som nu är arbetslösa, oförmögna att arbeta eller som har något funktionshinder, med följden att de inte i tillräcklig utsträckning lyckas förena arbete och arbetsliv, också ges en chans på arbetsmarknaden genom den sociala ram som vi vill ha i EU. Lissabonstrategin innebär också att personer med en funktionsnedsättning får en ny chans på arbetsmarknaden, med sin återstående arbetsförmåga, tack vare omskolning eller vidareutbildning. Vi har under åratal – i några årtionden skulle jag tro – talat om att verka för omskolning och vidareutbildning och att ständigt vara aktiva för att omskola personer utifrån arbetsmarknadens behov. Bortsett från några undantag är detta något som i själva verket har skett alltför sällan på det här området. Jag anser därför att kommissionsledamoten bör sätta utbildningen högst upp på dagordningen.
Sedan har vi den sociala marknadsekonomin. Vi måste ha en ekonomi som passar alla. Detta innebär även att vi noggrant måste undersöka vilka effekter de demografiska förändringarna i vårt samhälle får för vårt sociala trygghetssystem. Om vi vet att vi under de kommande åren kommer att ha en arbetande befolkning vars andel unga blir allt mindre och vars andel äldre blir allt större innebär detta att vi måste anpassa vårt sociala trygghetssystem till dessa demografiska faktorer.
Europeiska kommissionen är bra på att analysera, men i detta memorandum har den misslyckats med att utarbeta en fullkomlig politik. Jag hoppas att vi genom de prioriteringar som vi kommer att fastställa under omröstningen kommer att lyckas att göra den socialpolitiska dagordningen mer ändamålsenlig. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Jag vill tacka föredragandena för deras framläggning av de tre betänkanden som vi skall diskutera inom ramen för en enda debatt, vilket vi i kommissionen är glada över.
För en och en halv månad sedan, den 12 april, hade vice ordförande Günter Verheugen, kommissionsledamot Vladimir Špidla och jag själv tillfälle att för parlamentet lägga fram ett integrerat paket med riktlinjer för Lissabonstrategins översyn och tillämpning. I ett enda meddelande, en enda diskussion och en enda strategi förenades de två instrument som anges i fördraget, nämligen de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och riktlinjerna för sysselsättningen.
Kommissionen anser det vara viktigt att behålla detta integrerade tillvägagångssätt. De två instrument som grundar sig på fördraget – de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och riktlinjerna för sysselsättningen – har samma mål, även om de tillämpas olika och på olika nivåer, nämligen att öka tillväxten och sysselsättningen och att därigenom stärka den sociala sammanhållningen, den sociala modell som anges i Lissabonmålen och en socialt och miljömässigt hållbar utveckling – ett annat av Lissabonstrategins huvudinslag – och allt detta bör givetvis göras på ett sätt som förbättrar vår konkurrenskraft och vår möjlighet till fortsatt tillväxt. Detta integrerade tillvägagångssätt är således den första faktor som jag vill hänvisa till, och dessutom i linje med parlamentets ståndpunkt.
Under den tid som återstår innan min kollega Vladimir Špidla skall tala – tyvärr kan Günter Verheugen inte närvara i dag – skall jag kommentera betänkandet av Robert Goebbels om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
I betänkandet fäster Robert Goebbels uppmärksamheten vid den överdrivna pessimismen bland företag, investerare och konsumenter om EU:s ekonomi. Jag håller fullständigt med honom i denna bedömning, och jag delar farhågorna om bristen på förtroende. Inom EU-ekonomin finns det för närvarande förutsättningar att växa mer än vad vi i själva verket gör. I synnerhet inom vissa av euroområdets största nationella ekonomier borde vi växa mer, och därför behöver vi stärka förtroendet mellan investerare och konsumenter, för de objektiva kriterierna existerar redan.
Förutom förtroendeproblemet har vi också problemet med de stora skillnader mellan medlemsstaterna, som alltsedan vi beslutade oss för att ha en gemensam valutapolitik ställer oss inför en utmaning som både kommissionen och rådet, i synnerhet eurogruppen, arbetar med, nämligen hur man skall bemöta dessa skillnader, både med beaktande av budgetdisciplinen – vi kommer att diskutera reformen av stabilitets- och tillväxtpakten här i parlamentet om några dagar – och på grundval av en samordnad ekonomisk politik och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Detta bör också ske på ett sådant sätt att de rekommendationer som har anpassats efter de särskilda förhållandena i respektive nationell ekonomi tillämpas, så att den ekonomiska politiken i hela euroområdet och hela Europeiska unionen kan samordnas och så att alla medlemsstater därigenom uppnår bättre resultat.
Vi kommer att debattera dessa stora skillnader under ett kommande sammanträde i eurogruppen, på grundval av en rapport som kommissionen har uppmanats att lägga fram. Men vi vill också att varje land skall definiera sina egna prioriteringar och därigenom ta större ansvar. Därför fäster vi stor vikt vid de nationella programmen, som skall antas på nationell nivå i höst. Om vi har lärt oss något av de första fem årens tillämpning av Lissabonstrategin så är det att alla påstår sig dela samma mål och strategier men att ingen har tillämpat de rekommendationer som är följden av denna gemensamma mål- och strategianalys.
Följaktligen fäster vi stor vikt vid dessa nationella planer, som återigen kommer att diskuteras både av rådet och av kommissionen och, med all säkerhet, av parlamentet. När kommissionen lade fram det integrerade paketet beslutade den därför – och i detta avseende instämmer jag inte i en av kommentarerna i Robert Goebbels betänkande – att riktlinjerna inte skulle gälla på nationell nivå. Detta för att öka ansvarstagandet på nationell nivå och för att debatten i medlemsstaterna skall kunna vara en politisk debatt där regeringarna och parlamenten definierar de politiska prioriteringarna och instrumenten för de politiska åtgärderna under innevarande år. Men nu, mellan juni och juli, kommer vi att hålla förberedande sammanträden för att utarbeta nationella program för vart och ett av de 25 medlemsstaterna. Vid dessa sammanträden kommer kommissionen givetvis, på grundval av de riktlinjer som kollegiet har antagit och som har diskuterats i parlamentet och även rådet, att lägga fram en rad förslag för varje medlemsstat om nationella prioriteringar, i syfte att så effektivt som möjligt hjälpa dem att utarbeta dessa program. Jag hoppas att programmen verkligen kommer att göra det möjligt för oss att förverkliga de mål som uppställs även i Robert Goebbels betänkande, liksom i betänkandena av Ana Mato Adrover och Ria Oomen-Ruijten. 
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att tacka utskottet för sysselsättning och sociala frågor. I synnerhet vill jag tacka föredraganden Ria Oomen-Ruijten, för hennes utomordentliga arbete med den socialpolitiska dagordningen, och Ana Mato Adrover, för hennes högkvalitativa arbete och för hennes aktiva och framåtsyftande tillvägagångssätt för att förbereda parlamentets ståndpunkt när det gäller riktlinjerna.
Jag gläder mig åt att parlamentets ståndpunkt i fråga om riktlinjerna för den ekonomiska politiken återspeglar den nya fokuseringen på Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning och att den också återspeglar sysselsättningspolitikens tre prioriteringar, nämligen ett ökat deltagande på arbetsmarknaden, flexibilitet och investeringar i mänskligt kapital.
Mina damer och herrar! Jag håller inte med dem som anser att den europeiska sociala modellen är ett misslyckande och att EU som region halkar ännu mer efter. Det rådet inga tvivel om att vi fortfarande måste lägga ned en hel del arbete och göra stora ansträngningar för att utveckla denna modell och för att vara konkurrenskraftiga och tidsenliga, men det räcker med att jämföra våra grundläggande begränsningar med dem i andra regioner i världen där liknande förhållanden råder för att se att EU inte alls gör dåligt ifrån sig.
Mina damer och herrar! Jag är glad över att de ändringsförslag som parlamentet har lagt fram inte syftar till att förändra riktlinjernas struktur. I stället är den bakomliggande avsikten att i större utsträckning framhäva diskussionen om vissa frågor. Dessa frågor omfattar både specifika problem som vissa grupper, såsom kvinnor, unga och äldre arbetstagare eller funktionshindrade personer, upplever och vissa frågor som anses vara centrala, såsom partnerskap, att främja skapandet av nya arbetstillfällen, att förebygga arbetsplatsolyckor och att uppnå en balans mellan flexibilitet och arbetstrygghet.
Kommissionen välkomnar den allmänna innebörden i parlamentets ståndpunkt och kommer att göra sitt bästa för att se till att den beaktas vederbörligen i riktlinjernas slutliga version, som rådet för sysselsättning och socialpolitik kommer att besluta om den 2 och 3 juni.
I konkreta ordalag kommer kommissionen att göra sitt bästa för att se till att syftet bakom parlamentets ändringsförslag tas upp under debatten. Kommissionen är för en revidering av skälen, för att belysa att arbetet med reformerna inte framskridit tillräckligt under de senaste fem åren och för att se till att tonvikten läggs på den sociala sammanhållningen och på miljödimensionen som en del av Lissabonstrategin. Enligt min mening är detta själva kärnan i Lissabonstrategin. Medvetenheten om att det handlar om tre dimensioner, snarare än bara en, och att vi måste identifiera dessa dimensioner och ta med dem i beräkningen i varje politiskt beslut som vi hädanefter fattar.
För att övergå till frågan om individuella riktlinjer kan jag försäkra er om att kommissionen är för förslaget om att öka EU:s delaktighet i frågor som partnerskap, jämlikhet mellan kvinnor och män, problem som unga människor upplever och skapande av nya arbetstillfällen. Samtidigt vill kommissionen emellertid inte utarbeta separata riktlinjer för förebyggandet av arbetsplatsolyckor, eftersom detta skulle gå utanför de ramar som fastställdes i rådets slutsatser.
Låt mig nu säga ett par ord om den socialpolitiska dagordningen. Det råder inga tvivel om att den spelar en huvudroll, eftersom den utgör en integrerad del av både Lissabonstrategin och strategin för hållbar utveckling. I den socialpolitiska dagordningen anges riktlinjer för de åtgärder som vi bör vidta för att avancera i riktning mot bättre arbeten och mot ett mer balanserat samhälle där solidariteten spelar en större roll. Europeiska rådet erkände detta vid vårens toppmöte genom att enas om en bra slutsats om den socialpolitiska dagordningen. Samtidigt betonade rådet att dagordningen förstärker den europeiska sociala modellen, vars grundläggande mål är full sysselsättning och starkare social sammanhållning, och att den i sig skulle bidra till att EU når Lissabonmålen.
Även om tillväxt och sysselsättning är överhängande prioriteringar är emellertid ökad konkurrenskraft och snabbare tillväxt snarare medel för att nå målen än själva målen i sig. Endast tillväxt garanterar varken solidaritet eller social hållbarhet. Vi bör också fatta politiska beslut som gör så att våra olika mål förstärker varandra. Dessa integrerade riktlinjer är ett steg i den riktningen.
Detta är den hållning som man har intagit i den socialpolitiska dagordningen, vars syfte är att hjälpa till att övervinna de huvudsakliga strukturproblem som EU står inför och som omfattar demografiska förändringar, global konkurrens och teknisk förändring och innovation. Man fattade ett noga övervägt beslut att lägga fram kommissionens social- och sysselsättningspolitiska mål på ett annorlunda sätt än vad som var fallet i den förra socialpolitiska dagordningen.
Förutom att fastställa huvudproblemen och framföra idéer om framtida åtgärder förutsätter den nya dagordningen att den politik som formuleras är öppen och genomblickbar och omfattar alla berörda parter. Dagordningen rymmer ingen detaljerad eller uttömmande förteckning över åtgärder, eftersom det skulle vara fullständigt ologiskt att i dagsläget besluta om åtgärder som vi inte kommer att vidta förrän om fyra eller fem år, även om det givetvis är bra att fastställa riktlinjer och strategiska mål. Detta innebär också att vi inte från början behöver fastställa vilka politiska och tekniska instrument som skall användas. Ett stort antal instrument står till vårt förfogande för åtgärder på gemenskapsnivå, däribland lagstiftning, den öppna samordningsmetoden, ekonomiska instrument, i synnerhet Europeiska socialfonden, och social dialog.
Det mest effektiva instrumentet eller den mest effektiva kombinationen av instrument bör inte väljas i förväg på grundval av rådande opinion, och inget instrument får på förhand ges företräde framför andra. Även om lagstiftningen kommer att förbli ett centralt instrument finns det åtskilliga orsaker till varför vi bör undvika att endast använda oss av lagstiftning. Vi känner alla till att graden av genomförande och iakttagande många gånger är långt ifrån idealisk. På vissa områden, till exempel kampen mot diskrimineringen, måste därför företräde ges åt att genomföra de befintliga åtgärderna i det här skedet, vilket lagstiftningsmässigt är såväl värdefullt som fördelaktigt.
Jag har inte för avsikt att älta detaljer i enskilda frågor, men jag är villig att höra era frågor och jag ser med intresse fram emot resten av debatten. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   –Herr talman! Som föredragande för yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män om riktlinjer för sysselsättningspolitiken är jag besviken över att våra mest grundläggande idéer saknas i det slutliga betänkande som utskottet för sysselsättning och sociala frågor har lagt fram.
I yttrandet betonade jag behovet av att främja fler karriärmöjligheter för kvinnor, eftersom en ökning av kvinnors anställbarhet är det enda sättet att förbättra deras arbetsutsikter. Vi rekommenderar därför positiv särbehandling för att förbättra sysselsättningssituationen för kvinnor. Vi har inte heller glömt egenföretagarna och deras medhjälpande makar och makor – miljontals osedda arbetstagare, främst kvinnor, som förbises när statistik över kvinnors sysselsättningsgrad ställs samman. Det är absurt att glömma bort dem och att inte se till att de får socialt skydd och del av affärsvinsterna genom att föreslå åtgärder, till exempel ramstadgar, som skulle sätta stopp för den otrygga slags anställning som det innebär att vara medhjälpande make eller maka. Denna idé godkändes av parlamentet 1997, efter mitt betänkande om medhjälpande makar och makor i familjeföretag, men har fortfarande inte anammats av kommissionen. Betänkandet under behandling var ett tillfälle att påminna om detta, och det är beklagligt att så inte har skett.
En annan idé som framfördes i mitt yttrande var att främja möjligheterna till ”vald arbetstid” och frivilliga deltidslösningar. Ingen av dessa idéer fick genomslag i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, vilket är beklagligt. Kanske kommer kommissionen att ta dem i beaktande. Det hoppas jag verkligen, herr kommissionsledamot, för denna väntan känns väldigt lång. Vi får inte glömma att förslagen antogs enhälligt av parlamentet 1997 och att i dag, 2005, ännu ingenting har gjorts för att ändra direktivet från 1986 som rör likabehandling av egenföretagare och medhjälpande makar och makor. 
Zita Gurmai (PSE ),
   . – Jag skulle vilja tacka mina kolleger för det värdefulla bidraget till den socialpolitiska dagordningen. Denna dagordning är mycket viktig för att uppfylla Lissabonkriteriet och nå en balans mellan ekonomisk tillväxt och ett socialt EU. Jag vill ange de viktigaste områdena som borde belysas i denna dagordning.
Jag är övertygad om att vårt gemensamma arbete har varit framgångsrikt och att vi har utformat en vision och en långsiktig strategi för ett socialt EU. Detta var dock de första viktiga stegen, och vi borde nu omvandla skriftliga idéer och strategier till handling. Låt mig fästa er uppmärksamhet på några viktiga aspekter av min ståndpunkt.
För det första är den nya dagordningen ett svar på de förnyade Lissabonmålen. Socialdemokraterna ser den sociala politiken som en av hörnstenarna i EU:s struktur.
För det andra borde vi anta ett nytt ett generationsövergripande synsätt för att få med en kraft som klarar av problemen med socialt uteslutna grupper – inte bara den unga generationen, utan också pensionärer, funktionshindrade och kvinnor – på dagordningen. Social dialog är ett av våra allra viktigaste mål. Det är oroväckande att det kommer att bli svårt för icke-statliga kvinnoorganisationer att få tillgång till gemenskapsmedel, och vi anser att det behövs en mer heltäckande, långsiktig strategi för jämställdhet mellan könen.
Det harmoniserade målet för regelbunden, heltäckande och noggrann statistik behövs för att övervaka förfarandet med att genomföra uppgifterna. Vi är medvetna om Eurostats siffror, men dessa grundar sig på nationella statistiska uppgifter. Den oerhörda potential som finns hos små och medelstora företag (SMF) borde utvecklas och införlivas i dokumentet, eftersom SMF motsvarar över 90 procent av företagen inom de europeiska ekonomierna och 79 procent av de anställda tillhör SMF.
Det behövs ytterligare gemenskapsprogram, eftersom de nationella strategierna är avsedda att skapa gynnsamma villkor, exempelvis genom särskilda program. Detta skulle verkligen bidra till att skapa nya arbetstillfällen. Jag välkomnar det kommande inrättandet av Europeiska jämställdhetsinstitutet, som kommer att ges möjlighet att övervaka jämställdhetsvillkoren i medlemsstaterna. 
José Albino Silva Peneda,
   .– Herr talman, mina damer och herrar! Vi vill ta upp frågan om arbetslöshet. Arbetstillfällen kan inte skapas utan företag, och företag kan startas utan entreprenörer, det vill säga människor med initiativförmåga som är villiga att ta risker.
Initiativförmågan beror på ett antal faktorer, som makroekonomisk stabilitet, goda styrelseformer och, kanske det viktigaste, främjande av utbredd företagskultur som bygger på förtroende för politik och institutioner.
Förtroende är dock inget som kan skapas genom lagstiftning. Bara de som står högst i beslutsprocessen kan skapa stort förtroende i kunskapssamhället. Detta gäller visserligen för stora koncerner och företag, men små och medelstora företag, som utgör över 90 procent av alla företag i EU och som sysselsätter två tredjedelar av alla arbetstagare, är mycket missgynnade och får bara ökat förtroende om de ökar i storlek. Detta beror på i vilken utsträckning de uppmuntras att aktivt samarbeta med universitet och kompetenscentrum. De regioner som visar sig ha politisk drivkraft kommer att spela en viktig roll för att främja samarbete av detta slag. På så sätt sprider de förtroende, som är en viktig ingrediens för att öka investeringarna och skapa arbetstillfällen.
Jag menar därför att skapandet av fler arbetstillfällen i EU till stor del beror på vad som händer i regionerna. De som bortser från att EU:s framtid ligger hos regionerna och hos de små och medelstora företagen är samma personer som kräver minskade resurser för sammanhållningspolitiken och som ligger bakom den berömda skrivelsen om ett tak på 1 procent av BNP på medlemsstaternas bidrag till budgetplanen. Låt det därför inte råda någon tvekan om att vi kommer att åstadkomma varken ekonomisk tillväxt eller fler arbetstillfällen i EU om vi följer den linjen. 
Anne Van Lancker,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka Ria Oomen-Ruijten, som med sitt betänkande visar att parlamentet tydligt kräver en ambitiös social dagordning för Europeiska unionen. Jag tycker att det är viktigt att vi för denna debatt i samband med diskussionerna om integrerade riktlinjer för ekonomin och sysselsättningen, eftersom ekonomin och sysselsättningen inte strider mot en bra och socialt ambitiös politik. Tvärtom, skulle jag vilja säga, eftersom skyddet för arbetstagarnas sociala rättigheter, kampen mot social utslagning och satsningen på livslångt lärande är avgörande om vi vill ge ekonomin och sysselsättningen råg i ryggen.
Herr kommissionsledamot! Trots vad kommissionen påstår i den sociala dagordningen fanns det sannerligen inga som helst spår av socialpolitik vid framläggningen av Lissabonstrategin, och detta är en förlorad möjlighet. Att döma av de diskussioner som jag har medverkat i hittills i samband med folkomröstningen om konstitutionen i Frankrike är det uppenbart att folket i EU, inte bara i Frankrike, vill att unionen skall ha en mer social prägel, och jag anser att det vore bra om vi ökade ansträngningarna på detta område.
Kommissionen har gett rätta signaler i sin dagordning. Men den kunde ha gjort detta på ett mer konkret sätt, och den kunde ha gett oss lite mer. Jag tycker till exempel att det är riktigt att kommissionen inriktar sig på genomförande och efterlevnad av lagstiftning, men i en utvidgad union, herr kommissionsledamot, måste vi också vara ambitiösa när det gäller sociala mål. Vi behöver fortfarande ny lagstiftning. Parlamentet har exempelvis under en lång tid krävt en översyn av direktivet om det europeiska företagsrådet eller ett direktiv om skydd för arbetstagarna i händelse av uppsägning av enskilda personer.
Enligt min åsikt bör Europeiska unionen även i försättningen spela en banbrytande roll i kampen mot diskriminering, och människor med funktionshinder räknar i stor utsträckning med att EU skall stifta fler lagar på området. Konstitutionen skapar mycket höga förväntningar när det gäller sociala rättigheter, och jag uppmanar er, herr kommissionsledamot, att infria dem nu. Jag anser att den europeiska socialpolitiska dagordningen skulle gagnas av en förstärkning, och jag ser fram mot en utomordentlig interinstitutionell dialog för att ytterligare stärka den dagordning som har lagts fram av kommissionen. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . – Kommissionsledamöter! Det gläder mig att diskussionerna om de ekonomiska utsikterna är komplexa till sin karaktär. Vi har sällan fört diskussionen om dagens EU som en unik blandning av gamla tekniskt avancerade medlemsstater och nya snabbt växande medlemsstater. Vi har heller inte diskuterat hur detta ger oss stora konkurrensfördelar. Denna kulturella och intellektuella mångfald i världen är det viktigaste av allt. Ny teknologi sprids mycket snabbt, och ledare är de som kan använda den kreativa energin snabbast och mest effektivt. För att kunna använda den kreativa energin och vända våra kulturella resurser och vårt kulturarv till konkurrensfördelar behöver vi en rad tydligt definierade prioriteringar.
Ett av problemen med EU:s ekonomiska politik är att medborgarna och ibland även de som genomför politiken går vilse bland alla prioriteringarna eftersom dessa är så många – vi vill så gärna göra allting på en gång – vilket gör det svårt att se vilken väg unionen har tagit. Jag tror att det skulle klargöra saker och ting för alla om vi kunde fastställa tre huvudriktningar på den väg som vi följer. Först och främst bör vi inrikta oss på att modernisera ekonomin och dess strukturer. Vi vill se en utbyggnad av den kreativa industrin och utveckling av nya ekonomiska grenar, och Lissabonmålen kan bidra till detta. Vi vill också uppdatera våra kunskaper och sociala strukturer, eftersom en kvalitativ ny kunskap och kvalitativ ny social miljö kan lösgöra människors energi, vilket gör att vi kan dra fördel av vårt europeiska kulturarv. För det tredje måste vi diskutera något som vi inte alltid är så villiga att gå in på, nämligen moderniseringen av den institutionella organisationen inom EU. Ett framgångsrikt antagande av den nya konstitutionen skulle göra en sådan modernisering möjlig. Här borde vi kanske också diskutera hur kommissionen själv arbetar och hur parlamentet och alla institutioner arbetar, eftersom det överflöd av program och organ som finns ger medborgarna fel intryck. De vet helt enkelt inte vart de skall vända sig. Prioriteringarna bör inte enbart vara att minska överflödet av lagstiftning och den administrativa bördan för företag och medborgare, utan också att få tydligare struktur inom förvaltning och i fördelning av anslag. Detta är våra prioriteringar. 
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Jag skulle först av allt vilja kommentera de breda ekonomiska politiska riktlinjer som vi har framför oss. Min grupp anser inte att ekonomisk tillväxt automatiskt leder till betydande sysselsättning, inte heller leder det automatiskt till hållbar utveckling. Vi anser att detta element är för svagt i de aktuella förslagen.
Vi erkänner att det finns alternativ att välja mellan när det gäller hur vi försöker utveckla våra ekonomier, och att strävan efter konkurrens och mer avreglering är en felaktig väg om vi verkligen vill utnyttja Lissabonmålen till fullo. Så vi välkomnar återinförandet av våra ändringsförslag om till exempel miljöinnovationer, eftersom vi anser att detta är vägledande i de val vi måste göra om vi vill skapa en hållbart utvecklad ekonomi.
Vi är dessutom oroliga för forskningsinslaget i just detta betänkande. Vi är inte för en ökad bioteknisk forskning om det kommer att handla om forskning kring embryostamceller eller genetiskt modifierade organismer. Vi godtar inte heller att kärnenergi inkluderas som en del av Kyotostrategin. Jag tror faktiskt att människor förmodligen skulle bli oerhört chockade om vi gjorde det.
En del av Lissabonmålen omfattar också social sammanhållning, en del som ofta glöms bort, och således betydelsen av den sociala dagordningen som vi har framför oss. Vi välkomnar varmt Ria Oomen-Ruijtens praktiska betänkande och erkännandet av behovet att använda alla tillgängliga förmågor för att verkligen ta itu med diskriminering, oavsett om det gäller löneskillnader mellan könen, diskriminering mot svarta och etniska minoritetsgrupper, eller när det gäller funktionshinder eller ålder. Vi stöder de tilläggsåtgärder som förespråkas i det ursprungliga betänkandet. Allmännyttiga tjänster är också nödvändiga som en metod för social sammanhållning, och därför välkomnar vi rekommendationen i detta betänkande om ett behov av ett ramdirektiv på detta område.
Vi välkomnar också kommissionens tilläggsåtgärder om den sociala dimensionen i globaliseringen, eftersom vi anser att otillräcklig uppmärksamhet har riktats mot denna. Vi önskar därför att Europaparlamentet skall vara fullständigt inbegripet i det framtida arbetet med detta. 
Ilda Figueiredo,
   . – Herr talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Det vi diskuterar är avgörande för den ekonomiska och sociala utvecklingen i alla EU:s medlemsstater. Tyvärr räcker inte de vaga, allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik eller de restriktiva förslagen om den sociala agendan till för att sätta fart på den ekonomiska tillväxten, skapa de fler än 22 miljoner arbetstillfällen med fulla rättigheter som krävs för att nå Lissabonmålen samt främja social integration av de över 70 miljoner människor som lever under fattigdomsgränsen.
Vid en tidpunkt då vi behöver en social agenda som verkligen syftar till social integration tog rådet ett steg i rakt motsatt riktning vid sitt vårmöte genom att begränsa målen i fråga om social integration och kampen mot barnfattigdom och nonchalera att det inte går att hjälpa barnen utan att förändra de vuxnas situation. Det vidtog inte heller några praktiska åtgärder för att främja och utvärdera framsteg med jämställdheten mellan män och kvinnor, till exempel när det gäller tillgång till jobb med rättigheter och löner, där läget är lika illa som tidigare, om inte värre.
De politiska riktlinjerna har fortfarande en inriktning som vi vet är fel. Svaret borde inte ha varit mer av samma sak. Nu står det klart att resultaten inte har varit positiva på den väg som vi har följt, och på sätt och vis bekräftar dessa betänkanden detta. Problemet är att man inte drar rätt slutsatser och att vi fortsätter att bedriva samma politik och vidta samma åtgärder, fortfarande utlämnade åt den besatthet av prisstabilitet och en anpassningsbar och flexibel arbetskraft som råder. Vi framhärdar med avregleringarna av både de inre och de yttre marknaderna, nu med strålkastarljuset på tjänsterna och på privatiseringen av de sociala trygghetssystemen och – än värre – pensionerna. 
Den dominerande besattheten är fortfarande den som gäller underskott och stabilitets- och tillväxtpakten, trots att vi har ett ekonomiskt problem, inte ett finansiellt. Målet är självfallet att underlätta en återhållsam löneutveckling och att se till att produktivitetsvinsterna tillfaller de stora ekonomiska grupperna, för att därigenom sopa den verkliga skandal som redan pågår under mattan, nämligen omfördelningen av vinstmedel. Vinsterna har inte varit så här höga på 25 år. Herr talman, mina damer och herrar! Av dessa skäl måste EU:s politik och inriktning förändras i grunden. 
John Whittaker,
   . – Herr talman! Jag skall kommentera riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Vi lägger ned mycket tid på att beklaga det dåliga resultatet för de stora ekonomierna i euroområdet, men kommer riktlinjerna för ekonomisk politik att få dem att prestera bättre? Riktlinjerna kanske bättre kan beskrivas som en önskelista.
Regeringar uppmanas att upprätthålla en sund skattepolitik, öka flexibiliteten, hålla löneökningarna nere, förbättra konkurrensen, främja forskning och utveckling samt utveckla en stark industriell bas. Allt detta är aktningsvärda ting som regeringar skulle vilja uppnå hur som helst, men behöver de Europeiska unionen för att tala om det för dem?
I stället för att ge detta råd har jag en bättre plan. Låt individer och företag vara i fred, skrota förordningar i stället för att hitta på nya eller strama upp de befintliga, precis som de byråkratiska kontrollerna av finansiella transaktioner, som vi diskuterade här i kammaren i går kväll. De flesta av dem fungerar inte ordentligt, och allihop ökar kostnaderna för företag och förstör arbetstillfällen.
Tyvärr är dessa institutioner bara duktiga på en sak: att göra fler regler. Om vi bara kunde lämna näringslivet i fred för att generera välstånd skulle vi kanske ha råd med EU:s många program, som att ta hand om miljön och främja en hög social trygghetsnivå. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag gratulerar föredraganden, Ana Mato Adrover, till de stora ansträngningar som hon har gjort med betänkandet, som är en sammanfattning av ett antal principförklaringar. Även om man kan instämma i dessa förklaringar generellt sett är de ibland osammanhängande, särskilt när man försöker förena ökad sysselsättning med karriärutvecklingsåtgärder och framför allt när man försöker förena flexibilitet på arbetsmarknaden med anställningstrygghet, utan att specificera hur det skall gå till.
Därför instämmer vi i många av de ändringsförslag som har lagts fram, vilka kompletterar och förbättrar texten. Det gäller till exempel ändringsförslag 12, 20 och 23 i Mato Adrover-betänkandet. Detsamma gäller ändringsförslag 13, som har lagts fram av Astrid Lulling, föredragande från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män.
Jag anser att parlamentets ansträngningar kommer att bidra till att komplettera ursprungstexten. Icke desto mindre hoppas jag att alla nödvändiga mått och steg kommer att tas under lagstiftningsprocessen för att minska otryggheten på arbetsmarknaden och skapa ett socialt skyddsnät och att möjligheterna till tillfälliga anställningar – med avtal eller tidsbegränsade – kommer att begränsas, särskilt när de används vid upprepade tillfällen.
Det är avgörande att vi gör det möjligt för de anställda att blir delaktiga i företagens skötsel och vinster, vilket är det bästa sättet att både förbättra arbetsresultaten och höja de anställdas självförtroende. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   –Herr talman! När det gäller de ekonomiska riktlinjerna, som vi har diskuterat idag med anledning av Goebbels betänkande vill jag säga att det är viktigt att vi aldrig underskattar den växande konkurrens som vi ser från de asiatiska ekonomierna likaväl som de amerikanska. Om tio år kommer vi i dessa länder att ha 800 miljoner medelinkomsttagare. Det kommer att förändra den ekonomiska relationen och ställa stora krav på vår möjlighet att utnyttja den.
Ibland överskattar vi också vår egen förmåga att möta denna omvandling. Jag slås ibland av att vi glömmer bort hur många som faktiskt är arbetslösa i Europa och i de olika länderna. Även i de länder där vi redovisar höga sysselsättningssiffror. I Sverige rör det sig om att 20–25 procent saknar ett jobb eller inte har ett jobb att gå till p.g.a. att vi har så många förtidspensionerade och p.g.a. sjukfrånvaron och den faktiska arbetslösheten. Detta är ett socialt problem, men det är också ett ekonomiskt problem när det gäller vår möjlighet att skapa välfärd eftersom, som det sades här innan, det är inte tillväxt som skapar jobb. Det är jobb och företagarna som skapar tillväxt. Vi har ett gott hopp i det enkla faktum att vi är framgångsrika i de länder och de delar av ekonomierna där vi har genomfört reformer. Inom telekom-marknaderna, där vi har avreglerat, är vi som mest framgångsrika i de länder där ekonomin är som mest avreglerad. I de länder som har reformerat sina arbetsmarknader ser vi en bättre utveckling när det gäller sysselsättning och i de länder som har skatter som underlättar för företagande ser vi mera företagande.
Problemet för Europa är inte att vi har för höga räntor och för lite efterfrågestimulans – tvärtom vi har historiskt låga räntor och en mycket stor stimulansbörda p.g.a. räntorna och höga offentliga utgifter. Det vi behöver är reformer. I de riktlinjer som vi har kommit överens om i ekonomiutskottet trycker vi på behovet av en flexiblare arbetsmarknad, bättre villkor för företagande och en fokusering på produktivitet och konkurrenskraft genom öppnare marknader. Därför kommer vi att stödja detta betänkande och se till att vinna stöd för de förslag som vi tillför betänkandet. 

Jan Andersson (PSE ).
   –Herr talman! Jag vill börja med att tacka de två föredraganden och särskilt Ana Mato Adrover för ett gott samarbete i socialutskottet under rätt svåra omständigheter.
Låt mig först säga att jag tycker det är bra att vi har integrerade riktlinjer, eftersom sysselsättningspolitiken och den ekonomiska politiken är integrerade. Vi skall dessutom, och det har vi lagt till i våra förslag, se till den hållbara utvecklingen, både den ekonomiska, den sociala och den miljömässiga hållbara utvecklingen.
Situationen i Europa är inte ljus för tillfället, tillväxten är för låg, arbetslösheten är för hög. Jag tycker personligen när det gäller den ekonomiska politiken att vi borde koncentrera oss mer på tillväxtbefrämjande åtgärder överallt i Europa för att få igång tillväxten. Stabiliseringspolitik är viktig – där har vi lyckats över förväntan – men vi borde nu koncentrera oss mer på tillväxtbefrämjande åtgärder.
Vi möter en ökad konkurrens i världen. Frågan är hur vi skall möta den. Skall vi möta Kina och Indien med sämre arbetsvillkor och sämre löner? Svaret är nej. Vi skall möta den med forskning och utveckling, med bättre arbetstillfällen, med att satsa på arbetskraften genom kompetensutveckling. Vi kommer att se omstruktureringar. Vi har sett omstruktureringar och vi kommer att se dem igen. Det är viktigt hur vi genomför omstruktureringarna. Att arbetstagarna blir involverade, att de inte ställs utanför processen, att de blir deltagande och att företagen tar ett socialt ansvar. Gör vi inte det så kommer vi att se fler demonstrationer på gatorna. Det ger också en bättre omstrukturering om arbetstagarna är delaktiga i processen. Vi måste skapa en arbetsmarknad där vi kan förena arbetsliv och föräldraskap och då kan vi inte ha för långa arbetstider eller regler på europeisk nivå som tillåter hur långa arbetstider som helst, för det missgynnar det ena könet. Vi måste skapa villkor på arbetsmarknaden så både män och kvinnor kan delta. Till sist: missgynnade grupper. Vi måste göra större ansträngningar när det gäller människor som kommer som flyktingar till Europa, som ofta ställs utanför arbetsmarknaden, och när det gäller funktionshindrade och andra, så att också de kan delta i en betydligt större utsträckning på arbetsmarknaden. 
Patrizia Toia (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I dag diskuterar vi ett antal förslag och åtgärder som kopplar samman social tillväxt, sysselsättning och ekonomisk tillväxt.
Detta innebär att vi är medvetna om att den globala konkurrensen och de aktuella trenderna i dag gör att Europa står inför betydande utmaningar för framtiden.
Särskilt när det gäller dokumentet om den sociala agendan och sysselsättningen är vi medvetna om att dessa utmaningar också innebär att den europeiska sociala modellen prövas på allvar. Vi visar ofta hur stolta vi är över den och håller upp den för världen som ett bevis på att vårt samhälle har lyckats kombinera ekonomisk tillväxt med industriell och nyskapande utveckling, samtidigt som vi har behållit en social modell och en betydande social dimension av denna ekonomiska och institutionella modell. 
I linje med vad som redan har sagts anser jag också att EU måste ge sig i kast med dessa utmaningar med mycket tydliga mål och ytterst effektiva metoder, men också med stora ambitioner, för om utmaningarna är stora så måste ambitionerna också vara det. Därför instämmer jag i det som föregående talare har sagt, nämligen att vår sociala agenda också måste ha ett ambitiöst perspektiv. Detta innebär att utforma ett program – riktat till medborgarna, företagen och arbetsmarknadens parter – som förklarar att EU tillsammans med sina medborgare vill skapa visshet och tillhandahålla instrument som bidrar till att öka tilltron och tryggheten.
När det gäller instrumenten och när vi granskar Lissabonstrategin igen i dag har vi alla insett vikten av integration och av att kunna skapa synergieffekter mellan vårt arbete till stöd för utvecklingen av små och medelstora företag samt för att främja nyskapande entreprenörer och företag, så att vi får en mer blomstrande ekonomi tillsammans och i förening med – inte som bakgrund till eller vid sidan om – en social dimension och en socialpolitik. 
Jag anser att ett samhälle är välmående när det kan ge sina medborgare möjligheter. Vidare anser jag att lämpliga instrument för att bidra både till social sammanhållning och till ekonomisk tillväxt och välmåga är att skapa tillväxt i humankapital genom att bistå dem som har det sämst ställt, ge kvinnorna möjlighet till vidareutbildning och anställning samt skapa omfattande utbildningsmöjligheter för ungdomarna, som är de som mest drabbas av denna otrygghet i dag. 
Ett samhälle kan aldrig bli mäktigt ekonomiskt sett om det finns allvarlig ojämlikhet och stora skillnader i dess innersta eller om det saknar mänsklig potential.
Därför anser jag att hela politiken för social integration, politiken för att skapa sysselsättning för kvinnor och hänvisningen till ungdomarna är centrala inslag i en starkt sammanhållande socialpolitik och samtidigt i en politik för ekonomisk tillväxt och utveckling i vårt EU. Som min gruppkollega påpekade måste EU i sin nya skepnad i dag vidta åtgärder för att minska skillnaderna, genom att vädja till alla medlemsstaterna att bedriva en politik som syftar till sammanhållning och inre integration utifrån detta perspektiv. 
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
   –Herr talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Allra först vill jag säga att integrationen av riktlinjerna för den ekonomiska politiken och för sysselsättningspolitiken är ett steg i rätt riktning. Det är dock fel att hålla riktlinjerna för hållbar utveckling åtskilda från dem. Detta innebär att vi inte kan göra annat än att beskriva det som att integrationen har trängts undan.
Sedan vill jag ta upp innehållet i de sysselsättningspolitiska riktlinjerna och i det betänkande som Ana Mato Adrover har sammanställt på ett så hängivet sätt. I grund och botten innebär kommissionens förslag att arbetsmarknaden på nåd och onåd utlämnas åt avregleringarna. Syftet är inte längre anställning med en lön som man kan leva på och arbetstillfällen med kvalitet, utan snarare en avreglering av arbetsvillkor och löner. Jag kan inte förstå att det inte hördes några protester när det blev känt att det högsta politiska organet i riktlinjerna kräver att lönerna skall hållas nere.
Jag anser också att det är oansvarigt att röra oss i riktning mot att avskaffa arbetsgivaravgifterna för de anställdas sjukförsäkringar. Jag anser också att det är synd att föredraganden avvisade vårt förslag om att återinföra den fjärde pelaren i sysselsättningspolitiken, nämligen åtgärder för att hjälpa kvinnor att få tillgång till sysselsättning. Integreringen av ett jämställdhetsperspektiv är inget substitut för detta, utan snarare ett viktigt tillskott. I avsaknad av den fjärde pelaren har medlemsstaterna upphört med att aktivt hjälpa kvinnor att få sysselsättning, och detta kan vi inte godta.
Främjandet av sysselsättning för kvinnor måste även fortsättningsvis vara en prioriterad fråga, och jag upprepar min enträgna vädjan till parlamentets ledamöter om att återinföra den fjärde pelaren, eftersom det endast är den som kan ge oss möjlighet att kontrollera på hur stort allvar medlemsstaterna tar kvinnornas framåtskridande. Jag ber er att stödja vårt ändringsförslag 30.
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi vet alla att de politiska åtgärderna och, vad viktigare är, de tillgängliga resurserna för att främja den sociala agendan och aktivt stödja sysselsättningen är otillräckliga. Tyvärr undergräver halvtidsutvärderingen av Lissabonstrategin och förslaget till ny budgetplan vikten av den sociala agendan med följden att pengarna till denna minskar, när vi i stället behöver investera mer i kunskap, forskning, nyskapande, utbildning och stöd till de svagaste i samhället, det vill säga personer med funktionshinder, invandrare och sårbara grupper såsom ungdomar, äldre, kvinnor, outbildad arbetskraft och arbetslösa.
Jag vill tacka Ana Mato Adrover för hennes utmärkta arbete med riktlinjerna för sysselsättningspolitiken. Ändringsförslagen från utskottet för sysselsättning och sociala frågor förbättrar kommissionens ursprungliga text. I de ändringsförslag som gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen har lagt fram kräver man tydligare mål, och ändringsförslagen förbättrar texten ytterligare, och därför kommer vi att stödja dem. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Herr talman! I maj varje år debatterar vi riktlinjerna för EU:s ekonomiska politik här i plenisalen. I dag verkar det som om det hade varit lämpligare att tala om etik än om ekonomi. Det finns mycket i Goebbelsbetänkandet som jag kan identifiera mig med. Jag stöder integrationen av socialpolitiken och instämmer i den oro som har framförts över att framstegen med investeringarna för att uppfylla Kyotoavtalet är otillräckliga.
Där borde dock Robert Goebbels ha hejdat sig. Jag håller med Jean Lambert om att betänkandet är alltför långtgående på ett speciellt område. I modifieringsförslag 12 argumenterar föredraganden för mer objektiv information om den kontroversiella forskningen om genetiskt modifierade organismer och om stamcellsforskning på embryon. Jag anser att vi har bättre saker att göra än att främja kontroversiell forskning. För mig är det viktigt att människolivets värde är centralt i stamcellsforskningen, och detta är oförenligt med embryoforskning som medför att embryon förstörs. 
Parlamentet har varit tydligt i fråga om stamcellsforskningen i tidigare antagna dokument, och texten i resolutionen överensstämmer således inte med dessa dokument. Till exempel antog parlamentet den 10 mars en resolution om handeln med mänskliga äggceller, och i punkt 15 i den resolutionen anges det uttryckligen att stamcellsforskning på embryon kan överlåtas till medlemsstaterna, där sådan forskning är tillåten. Medlemsstaterna ”får” utföra sådan forskning, men de behöver inte göra det. Detta är en tydlig åtskillnad som saknas i den här resolutionen.
Jag kommer inte att stödja resolutionen om Ieke van den Burgs modifieringsförslag 12 och ändringsförslag 24 antas som de är. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Rådet har lagt fram väldigt många ändamålsenliga, intelligenta och rationella förslag. Tyvärr har det i sitt förslag inte på något sätt tagit upp den fråga som är viktigast för medborgarna i de nya medlemsstaterna, nämligen frågan om verkligt lika rättigheter på arbetsmarknaden.
De medborgare i de nya medlemsstaterna som har en seriös och oförbehållsam inställning till den europeiska integrationen kan inte och kommer verkligen inte att godta en situation där tolv av de gamla medlemsstaterna i EU, alla utom Förenade kungariket, Irland och Sverige, fortfarande behandlar människor från de nya medlemsstaterna, såsom Polen, Tjeckien, Ungern, Slovakien, Litauen, Lettland och Estland, som andra klassens medborgare. Dessa människor får arbete, men bara i den svarta sektorn. De kan tjäna pengar, men betydligt mindre än invånarna i det EU som fanns före utvidgningen i maj 2004.
Rådet bör inte stoppa huvudet i sanden och hoppas att problemet kommer att försvinna. Frågan omfattas inte av kommissionens behörighet, utan av rådets. En fullständig och omedelbar avreglering av arbetsmarknaderna skulle verkligen revolutionera EU:s ekonomi och bevisa för medborgarna i de nya EU-medlemsstaterna att det inte finns någonting som heter första klassens och andra klassens Europa.
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Robert Goebbels till hans betänkande. Det innehåller viktiga kommentarer om var EU:s beslutsfattare behöver koncentrera sina ansträngningar under de närmaste åren.
Jag skulle vilja upp några punkter som nämndes i betänkandet. För det första är det de stora länderna i euroområdet som är i stort behov av reformering. Förra veckans val i Tyskland och den kommande folkomröstningen i Frankrike sänder ut starka signaler om att väljarna är missnöjda med sina regeringars hantering av ekonomin. En annan viktig signal: Finland har nu de lägsta realräntorna inom EU, och slår även historiskt den klassiska måttstocken, Tyskland, i priset på kapital.
Nyckeln till EU:s konkurrenskraft och sysselsättningstillväxt är reform. Kollektiva löneförhandlingar borde reformeras för att ta mer hänsyn till produktivitetstillväxt. Kvinnornas inträde på arbetsmarknaden behöver också förstärkas.
Jag skulle dessutom vilja uttrycka mitt starka stöd för de ändringsförslag till betänkandet som lagts fram av min kollega Gunnar Hökmark på PPE-DE-gruppens vägnar. Vi måste fortsätta att betona vikten av att minska arbetslösheten genom att stärka tillväxten och öka investeringarna och konkurrensen, den servicenivå och det handlingsutrymme som står till medborgarnas förfogande. Företagaranda måste uppmuntras genom exempelvis en skattemässig ram som gynnar små och medelstora företag, och jämställdhet måste gälla för både kvinnor och män.
Idén om en flexibel och trygg arbetsmarknad som är öppen för alla medborgare är utmärkt. Vi får inte tillåta att våra stagnerade regler och metoder hindrar dem som är villiga att arbeta från att komma in eller stanna på arbetsmarknaden. EU behöver folk som är villiga att arbeta i dag, och behovet kommer att öka under de kommande åren. Vi borde uppmuntra våra medborgare att arbeta genom att reformera våra skattesystem, till exempel genom att minska bördan på låginkomsttagarna. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta dessa punkter från parlamentet på allvar. 
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Som flera kolleger i min grupp redan har sagt är vi helt för en integrerad syn på dessa riktlinjer. Jag bör väl dock tillägga att detta inte får leda till att diskussionen blir ytlig. Det är mycket viktigt att göra mer än att skrapa på ytan och särskilt att ge fackutskottet en roll på dess specifika område.
I utskottet för ekonomi och valutafrågor betonar vår grupp att det behövs mer ekonomisk samordning, och jag vill också be kommissionsledamot Joaquín Almunia att undersöka hur vi kan göra diskussionen om dessa paket med riktlinjer och årliga budgetrapporter om konvergens inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten mer konsekvent.
En tredje punkt som jag vill ta upp är att det är viktigt att ge Europaparlamentet en fullfjädrad roll i de här processerna och också att se till att vi får tillräckligt med tid och utrymme för våra bidrag till förfarandena under de kommande åren. Även om detta mer är en teknisk fråga om förfaranden och tidsplaner hoppas jag att vi skall kunna komma fram till sunda överenskommelser nästa år, för de här frågorna visade sig vara lite problematiska förra året. Jag anser att detta är viktigt från innehållssynpunkt, eftersom jag anser att ni i kommissionen har parlamentet mycket mer på er sida i sökandet efter ett verkligt europeiskt perspektiv.
Slutligen är jag bekymrad över att rådet fortfarande använder detta europeiska perspektiv som ledstjärna bara vid enstaka tillfällen, och jag vill be kommissionen att undersöka saken. När det gäller detta vill jag rikta mig speciellt till Vladimir Špidla, eftersom det irriterade mig oerhört hur man hanterade en ståndpunkt om arbetstidsdirektivet som vi antog vid förra plenarsammanträdet. Detta följdes omedelbart av en mycket negativ reaktion på parlamentets ståndpunkt, vilket starkt bidrog till att en medlemsstat som hade lagt till några andra medlemsstater till arbetstidsakten lade in sitt veto. Jag anser inte att kommissionen bör behandla parlamentet på det här sättet. 
Gabriele Zimmer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag anser att det är fel att påstå att de integrerade riktlinjer som vi debatterar i kammaren i dag en gång för alla skulle hjälpa upp näringslivet och sysselsättningen i Europeiska unionen. Ändå innebär riktlinjerna att marknadsstyrningen prioriteras, och syftet med detta är framför allt att se till att de anställda i alla sektorer uppfyller marknadens krav.
Detta kan ingalunda bidra till att lösa samhällets och ekonomins strukturella problem. De politiska kriserna, som den som Tyskland genomgår, visar tydligt att dessa instrument inte fungerar utan har misslyckats. Jag inser inte alls hur man bara genom att kombinera instrument som tidigare har varit oanvändbara plötsligt skulle bidra till ett riktigt genombrott när det gäller att skapa arbetstillfällen och ekonomisk tillväxt i Europeiska unionen.
Därför kräver jag att man snarast tänker igenom dessa principer igen. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Arbetslösheten i EU:s medlemsstater har praktiskt taget fyrdubblats sedan början av 1970-talet, och bemanningsföretagen håller på att bli de största arbetsgivarna i många länder. Globaliseringens framfart berövar oss ett stort antal arbetstillfällen, och efter en nedgång återgår aldrig arbetslösheten till den nivå som den låg på innan lågkonjunkturen. 
Produktiva sektorer som jordbruk, gruvdrift och tung industri marginaliseras i ökande utsträckning. Det som återstår för oss är tjänstesektorn – som sannolikt inte kommer att räcka till på lång sikt – där nästan 67 procent av hela arbetsstyrkan nu arbetar. Om köpkraften fortsätter att sjunka kommer det dock att uppstå en kontinuerlig nedåtgående spiral, och det råder inget tvivel om att de problem med den sociala tryggheten som vi redan har kommer att bli än mer akuta.
Detta får mig att undra i vilken utsträckning den pågående privatiseringen av de offentliga tjänsterna, till exempel av järnvägen och posten, som inte har lett till alla de resultat som man hoppades på, kommer att visa sig ha varit ett stort misstag. Jämte den utbildade arbetskraften är infrastrukturen i vilket fall som helst en faktor som gör det attraktivt att placera företag i Europa. Tanken att låga skatter och lönedumpning skulle föra oss närmare den praktiskt taget fulla sysselsättning som vi har uppställt som mål tycker jag är högst diskutabel. 
José Manuel García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skall inte ta upp alltför mycket tid med att tala om åtgärderna i de två betänkanden som vi diskuterar.
Jag instämmer till etthundra procent i det som Gunnar Hökmark sade.
Jag vill inrikta mig på analysen ett ögonblick, herr talman. EU fungerar inte som det borde. Robert Goebbels har inte velat strö salt i såren, utan har gett en ljus bild av läget, och det har Joaquín Almunia också gjort. Han säger att det finns förutsättningar för att EU skall kunna fungera ordentligt, men befolkningen vet att det inte går bra.
Den väldiga pessimismen hos alla våra invånare har framgått mycket tydligt av de debatter som för närvarande pågår om folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna. Vi växer långsammare än Förenta staterna, vi skapar mindre sysselsättning, vi är mindre produktiva och vi är mycket långt ifrån att nå Lissabonmålen.
Denna väldiga pessimism har fått våra invånare att ge uttryck för högst förståeliga farhågor. Hur skall vi hantera globaliseringens utmaningar? Hur skall vi hantera konkurrensen från tillväxtländerna? För närvarande diskuterar vi textilsektorns problem, men konkurrensen från länderna i öst kommer snart att medföra nya problem. Hur skall vi förhindra att företagen omlokaliserar? Hur skall vi hantera den utmaning som invandringen utgör? Hur skall vi trygga en välfärdsstat som hotas av att befolkningen åldras?
Dessa farhågor växer eftersom institutionerna inte har gett något kraftfullt svar. Vi har diskuterat stabilitets- och tillväxtpakten – vilket vi fortsätter att göra – och vi bör göra det mycket klart att vi har nått ett läge med allmänt bristande efterlevnad, ett slags amnesti, och att vi har åsidosatt de striktaste regler för att garantera budgetmässig stabilitet.
Vi klarar inte att fastställa en budgetplan, och alla tecken tyder på att vi vill lägga mindre pengar på unionen. Med mindre pengar kommer vi inte att skapa mer EU, utan snarare mindre EU.
Som mina kolleger har påpekat är vi mycket långt ifrån att genomföra de nödvändiga reformerna. Parlamentet har sänt ett bra budskap genom att sammanföra de två betänkanden som vi diskuterar i dag och försöka eliminera inkonsekvenserna så att budskapet blir klart. Nu är det kommissionens och rådets uppgift att förmå medlemsstaterna att hålla sig till det som beslutas här. Det stämmer att vi skall diskutera de nationella programmen när de har sammanställts, men jag hoppas att kommissionen inte nöjer sig med att vara bara en brevlåda eller begränsar sig till att artigt berömma de nationella programmen, utan att den kommer att kräva att staterna visar prov på mod, beslutsamhet och djärvhet. Detta är vad som behövs för att råda bot på den väldiga pessimism som jag har försökt att beskriva här. 
Pervenche Berès (PSE ).
   – Herr talman, kommissionsledamöter! Låt mig kommentera tre punkter. Den första är metoden. Europaparlamentet är fullt medvetet om vikten av nationellt ansvarstagande på de områden som vi diskuterar. Det var därför som vi anordnade ett möte med våra kolleger från de nationella parlamenten den 25 april. Jag ser detta som ett första möte som bör upprepas om vi vill åstadkomma en riktig policydebatt om de allmänna riktlinjer som fastställs på EU-nivå tillsammans med medlemsstaterna och som tillämpas av medlemsstaterna själva.
När det gäller metoden känner ni vidare säkert till att parlamentet känner en viss oro, en rädsla för att det inte alltid kommer att kunna bidra till utformningen och antagandet av dessa allmänna riktlinjer på grund av sammanträdeskalendern. Jag hoppas att vi kommer att nå en tillfredsställande överenskommelse om den här punkten för framtiden.
Min andra kommentar gäller det allmänna klimatet. Det går inte att beordra fram förtroende, och förtroende saknas för närvarande. Därför kan vi tala om strukturella reformer så mycket vi vill, men de kommer att vara ovälkomna. Allmänheten kommer inte att godta dem i det rådande klimatet. Den viktigaste prioriteringen är att få fart på tillväxten, och när denna har återställts kommer vi att kunna ta itu med de nödvändiga strukturella reformerna. Jag vill säga till min kollega Piia-Noora Kauppi att reformfrågan inte är samma sak för stora och små länder, vilket jag är säker på att hon vet. Detta faktum måste också genomsyra alla våra planer för vår gemensamma enhet. När OECD sänder signaler till Europeiska centralbanken och banken svarar som den gjorde nyligen är det dags att oroa sig för hur den makroekonomiska debatten förs på EU-nivå.
Min tredje kommentar är att det instrument som vi har, de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, i det rådande klimatet bör vara det grundläggande redskapet för förhandsbedömning. Alltför ofta tycks dock riktlinjerna vara tomma ord som inte följs av handling. Vi måste göra riktlinjerna till ett strängt instrument om samordningen av den ekonomiska politiken i Lissabonstrategin skall bli framgångsrik och om vi skall undvika det slags avslagna värderingar som vi brukade få innan strategin sågs över.
De allmänna riktlinjerna är ett stödinstrument för den övergripande strategin, men de kommer inte att göra någon nytta om de inte kompletteras med en reform av stabilitets- och tillväxtpakten som innebär att man tar tjuren vid hornen och av en budgetplan som är ägnad att finansiera solidaritet till allas fromma. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det råder inget tvivel om att vi måste göra något åt vår ekonomiska och sociala politik samt miljöpolitik. Det är på grund av att vissa saker måste förändras om det som är bra skall kunna behållas som vi måste anpassa alla dessa tre politikområden till de nya krav som ställs på dem för att därigenom kunna minimera riskerna och utnyttja möjligheterna.
Det vi behöver är en ny självständighet. Samtidigt som vi måste se till att bojorna tas av och byråkratin minskas måste vi behålla de nödvändiga skyddsmekanismerna. Det måste bli lättare att starta företag, forskningen måste öka och den inre marknaden måste bli verklighet.
Det som gör mig lite bedrövad är min känsla av att medlemsstaterna och de olika politiska grupperna i parlamentet under de senaste veckorna och månaderna – till skillnad mot kommissionen – inte har använt riktlinjerna för den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken till att föra samman företag och arbetskraft, utan i stället har tagit till gammalmodiga klasskampsmodeller i debatten. Arbetsgivarna på den ena sidan och de anställda på den andra, sociala skyddsmekanismer ställda mot avregleringar. På detta sätt kommer vi inte att kunna lösa problemen och öka människornas tillit till den politiska beslutsprocessen.
Vi betraktar inte marknaden som ett mål i sig, utan som ett medel för att nå ett mål. Trots detta måste vi göra den mer konkurrenskraftig. Vi strävar efter att öka konkurrenskraften, skapa arbetstillfällen och ta vårt miljöansvar på allvar. En bra social- och miljöpolitik behöver inte alls ofrånkomligen hindra konkurrensen, utan kan hjälpa oss att bli mer konkurrenskraftiga, främja tillväxt och skapa nya arbetstillfällen.
Detta leder tanken till anledningen till att vi behöver konstitutionen, nämligen att den tryggar de grundläggande sociala rättigheterna. Vi måste bli av med enhälligheten i fråga om skattepolitiken. Vi måste fullborda den inre marknaden. Europeiska unionen behöver grundläggande sociala rättigheter och normer om vi skall kunna få mer liberalitet och en mer marknadsorienterad ekonomi, för vi vill blåsa nytt liv i den sociala marknadsekonomin med miljöansvar som modell, inte kasta ut barnet med badvattnet.
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det saknas tillväxt i Europa, och nu ser jag att också OECD:s ekonomer säger samma sak klart och otvetydigt. Alla som på allvar ägnar sig åt EU från ekonomisk synpunkt kan inse detta. Egentligen ligger inte Europa så illa till när det gäller exportmarknaderna. Vi är den enda region i världen som har gjort bättre ifrån sig än Förenta staterna och Japan under de senaste åren i fråga om exporten. Jag säger inte att detta är tillräckligt. Det jag säger är dock att detta inte är det största problemet, utan att det största problemet just nu är att tillväxten i Europas inre ekonomi och på Europas inre marknad inte är tillräckligt hög. En sådan tillväxt uppstår inte heller av sig själv. Den uppstår inte genom halvhjärtade reformer som inte befolkningen tror på och stöder. En sådan tillväxt uppstår bara genom en kombination av moderna reformer som, i stället för att få länder att konkurrera genom att sänka de sociala förmånerna, uttrycks i mänskliga ordalag och tar skepnaden av en mer modern och socialt aktiv arbetsmarknadspolitik, kombinerad med samordnade investeringar.
Ni har lagt fram ett sunt ekonomiskt program, kommissionsledamot Almunia. Jag kan skriva under på allting i det. Det enda som jag vill säga är att jag väldigt gärna vill ha ytterligare en dimension. Det som jag så innerligt skulle vilja höra som resultat av de ekonomiska riktlinjerna är ett konstruktivt budskap till alla medlemsstaterna att ”låt oss nu, gemensamt och i varje enskilt land, satsa på Lissabonmålen under de kommande tre eller fyra åren, och låt oss göra det samtidigt”, för att göra detta på en och samma gång skulle vara EU:s hemliga vapen. På så sätt skulle vi utnyttja vårt ekonomiska oberoende av varandra och kombinera social trygghet med ekonomisk konkurrenskraft och sund tillväxt. Detta är någonting som vi i Norden har visat på och som vi kan sprida över hela Europa. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! I flera avseenden befinner sig EU:s ekonomi på längre avstånd från målet att bli världens mest konkurrenskraftiga ekonomi än den gjorde 2000. EU:s fortsatt alltför dåliga ekonomiska resultat beror på att dess insats av arbetskraft fortsätter att vara ganska låg, särskilt när det gäller ungdomar och äldre. Ett annat problem är den låga produktivitetstillväxten, som beror på att de tekniska framstegen och innovationsverksamheten har stannat av och att informations- och kommunikationstekniken införs i alltför långsam takt.
I detta sammanhang bör Europeiska unionen och dess medlemsstater lägga tonvikten på att investera i kunskap. Det är nödvändigt att förverkliga ett kunskapssamhälle som grundar sig på humankapital, utbildning, forskning och innovativ politik för att öka vår tillväxtpotential och förbereda oss för framtiden. EU behöver investera mer i humankapital och livslångt lärande till gagn för individer, företag och samhället som helhet.
Vi får inte glömma att det krävs andra färdigheter i kunskapsbaserade ekonomier än i traditionella industrier och att dessa färdigheter hela tiden måste förbättras med tanke på de tekniska förändringar och innovationer som sker. Om de anställda skall kunna behålla arbetet och klättra uppför karriärstegen måste de fortlöpande förnya sina kunskaper och färdigheter. Utbildningssystemen måste därför motsvara näringslivets behov.
Kunskap som ansamlas genom investeringar i forskning och utveckling, innovation och utbildning är en viktig drivkraft för långsiktig tillväxt. Ändå innehåller det förslag till budgetplan för 2007–2013 som Luxemburgs ordförandeskap har lagt fram drastiska nedskärningar av anslagen till vetenskap, forskning, utbildning och transporter. Dessa nedskärningar skulle minska finansieringen med mer än 40 procent i förhållande till det ursprungliga förslaget, eller med andra ord 50 miljarder euro.
Enligt min åsikt bör vi inte sätta upp ambitiösa mål för oss om vi sedan misslyckas med att säkra den nödvändiga finansieringen för dem. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Vi denna slutpunkt i debatten vill jag än en gång tacka föredragandena, särskilt föredraganden för betänkandet om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, Robert Goebbels, för det utmärkta arbetet. Jag anser att vi också har hört många andra positiva inlägg under debatten om betänkandena.
Jag vill kommentera en särskild del av förfarandet. I år har tidrymden för debatten varit särskilt kort, för att kommissionen och rådet skall kunna beakta de åsikter som parlamentet uttrycker i dessa betänkanden, men detta beror på att vi befinner oss i början av perioden och på den mycket snäva tidtabell som gäller för alla institutioner när denna nya period av samordning av den ekonomiska politiken skall påbörjas, inom ramen för en översyn av Lissabonstrategin. Jag är säker på att tidrymden kommer att bli längre nästa år och att vi alla kommer att kunna arbeta mycket effektivare, och parlamentets åsikter kommer utan tvekan kommer att beaktas.
För det andra anser jag att inläggen här har visat att det finns ett mycket brett och grundläggande samförstånd om de tre saker som krävs för att hela EU skall kunna öka sin ekonomiska tillväxt, sin tillväxtpotential och därför sin förmåga att skapa mer sysselsättning och göra framsteg i riktning mot alla Lissabonmålen. Vi måste förbättra kvaliteten på de offentliga finanserna, vi måste förbättra kvaliteten på de offentliga utgifterna – och här instämmer jag i vissa av de inlägg som har gjorts – vi måste införa hållbarhetsdimensionen i den offentliga verksamheten, i de strukturella reformerna och i de offentliga finanserna – som flera ledamöter har nämnt – men vi måste också hävda principen att vi behöver budgetdisciplin och sunda offentliga finanser, för annars kan inte något av de andra målen nås.
Detta synsätt omfattar också översynen av Lissabonstrategin, reformen av stabilitetspakten, som vi kommer att diskutera här i parlamentet om några dagar, och förhoppningsvis även den nya budgetplanen för 2007–2013, efter Europeiska rådets möte i juni.
Tillåt mig en sista kommentar: Såsom har sagts förhåller det sig så att strukturreformer är svåra att sätta i gång och genomföra i en miljö med låg tillväxt. Men det är också så att de länder som växer mest är de länder som har genomfört reformer, vilket har påpekats i debatten. Låt oss därför inte vända denna debatt till ett försök att göra det omöjliga. Vi måste åstadkomma ökad tillväxt, och reformerna är ett mycket viktigt inslag. Vi måste besluta vad som måste reformeras och hur detta skall göras, men det råder inget tvivel om att vi behöver reformer, att vi behöver förbättra funktionen på varumarknaden och arbetsmarknaden, förbättra kvaliteten på de offentliga finanserna och göra plats för mer forskning, utveckling, innovation och kunskap i den offentliga verksamheten. Hur de nödvändiga reformerna skall kombineras med den nödvändiga acceptansen av dessa reformer kan inte föreskrivas i ett meddelande, utan är snarare en politisk del av ett politiskt ledarskap. 
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Det budskap som Joaquín Almunia och jag kommer att ta med oss från debatten är att det råder ett brett samförstånd om de centrala delarna av kommissionens förslag. Jag anser att det vore lämpligt att belysa några av de viktigaste synsätt som har framgått av debatten, och jag vill tillägga att dessa i själva verket finns med i kommissionens förslag, om än i annan form.
För det första att EU måste konkurrera med kvalitet för att kunna konkurrera framgångsrikt på den globala marknaden. Vår konkurrensförmåga får inte grunda sig på låga löner eller faktorer som har med stordrift att göra, utan måste grunda sig på ökad innovation, forskning och utveckling samt på ökade kunskaper eller, för att tillämpa den vanliga jargongen, utveckling av ”humankapitalet”.
Den andra punkt som mycket klart framgått och som har bekräftats under debatten är att vi behöver ett övergripande eller samordnat tillvägagångssätt. I ett sådant tillvägagångssätt skulle man ta med i beräkningen att de frågor som vi behandlar utgör en komplex helhet och att de enskilda delarna av denna helhet inte får lyftas ur sitt sammanhang i förhoppning om att åstadkomma någon sorts framgång. Det behöver inte sägas att samtidigt som kommissionen är övertygad om att den viktigaste frågan nu är en kvalitetsbaserad konkurrensförmåga som leder till tillväxt, framgår det klart och tydligt av strategin för tillväxt och sysselsättning att kommissionen inte utan vidare godtar att tillväxten i sig är svaret på allting eller att denna inte behöver åtföljas av annan aktiv politik.
Enligt min åsikt har debatten som helhet visat att mycket komplexa frågor kan ställas om i vilken utsträckning de framlagda förslagen talar för alla. Som jag ser saken är detta helt klart en fråga som alltid kan diskuteras. Vidare är jag säker på att debatten i parlamentet kommer att leda till förbättringar av de slutliga versionerna av dessa strategiska EU-dokument, eftersom de senare syftar till två mål. Det första är naturligtvis att utforma en sammanhängande politik som återspeglar våra värderingar. En av värderingarna handlar om att gynna ett socialt sammanhållet och ekonomiskt produktivt samhälle med hög livskvalitet för medborgarna. Enligt min åsikt kan ingen ifrågasätta detta mål. Men samtidigt som vi undersöker hur vi kan utarbeta effektiva strategidokument är vårt andra mål att skapa en gemensam europeisk vilja, och detta är verkligen något som ofta har nämnts här i kammaren. Det skulle göra det möjligt för oss att arbeta tillsammans och i harmoni i riktning mot mål som motsvarar våra värderingar och att komma till rätta med problemen i tillvaron.
Mina damer och herrar! På kommissionens vägnar kan jag försäkra er om att vi kommer att göra allt som står i vår makt för att se till att resultatet av debatten här i parlamentet beaktas som sig bör i de slutliga dokumenten, vilka kommer att diskuteras i rådet i början av juni. 
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Flera talare har frågat Vladimír Špidla om direktivet för arbetstid och om hur han behandlade parlamentets ståndpunkt vid det senaste plenarsammanträdet. Jag uppfattade inget svar på detta. 
Talmannen.
   – Fru van den Burg! Vi kan inte förvandla debatten till en fri debatt. Jag kan bara låta er få ordet igen om det gäller en ordningsfråga. 
Vladimír Špidla,
   . – Det råder inget tvivel om att arbetstidsdirektivet är ett mycket viktigt dokument, och jag anser att jag agerade med största möjliga ansvar när jag lade fram mina synpunkter under den tidigare debatten om direktivet. Ett av de utmärkande grunddragen i EU:s integrationsmodell är sökandet efter en komplex kompromiss mellan EU:s institutioner, medlemsstaterna, parlamentet, rådet och kommissionen. Jag är beredd att göra min del för att se till att kommande debatter om direktivet resulterar i en kompromiss där vi lyckas med att få största möjliga stöd, och detta kommer i själva verket att vara den största utmaningen för mig. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 11.00.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Tack, herr talman! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar. Som reformister vill vi understryka vissa handlingsåtgärder som vi anser måste vidtas. 
Först och främst måste man främja en politik med mekanismer som är enklare och mer rättvisa när det gäller tillgången till samt kvarstannandet och deltagandet på arbetsmarknaden. Detta gäller främst de grupper – ungdomar, kvinnor, funktionshindrade, invandrare och minoriteter i allmänhet– som i dag har större svårigheter att integrera sig i produktionssystemet.
Bestämmelser som reglerar säkerheten på arbetsplatsen måste införas och harmonieras så att hälsoriskerna minskar. I tidningsartiklar beskrivs alltför ofta händelser som är ofattbara i vårt europeiska samhälle. 
Principen om likabehandling måste främjas genom praktiska åtgärder.
Utbildningssystemen måste hela tiden anpassas och uppdateras efter marknadens behov, som står i ständig och dynamisk utveckling och förändring. 
Slutligen måste främjandet av goda förbindelser mellan arbetsmarknadens parter garanteras genom förbättrad information och samråd med arbetstagarna, jämte åtgärder för ett mer långtgående och mer effektivt samspel och samarbete med fackföreningsparten, vilket möjliggör verklig social och territoriell sammanhållning. 
Hur mycket man än redan har gjort återstår det fortfarande mycket mer att göra för att lägga grunden till ett mer rättvist och objektivt ”europeiskt system”. 


Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Var vänliga och sitt ned och ta ned plakaten. Detta är varken rätt tid eller plats för att uttrycka ert stöd på detta vis.
Jag ber er att respektera arbetsordningen, sitta ned och ta ned plakaten.
Om ni inte tar ned dem kommer jag att be parlamentets säkerhetstjänst att göra det. 
Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen.

Astrid Lulling (PPE-DE ),
   . – Herr talman! I min egenskap av föredragande vill jag bara påminna parlamentet om vad det handlar om i denna andra behandling av förslaget till förordning om statistik, vars syfte är att inrätta en EU-ram för sammanställning och förmedling av kvartalsvisa icke-finansiella räkenskaper efter institutionell sektor. Förordningen kommer att bli ett viktigt instrument för att genomföra penningpolitiken inom euroområdet – och jag hoppas att ni alla är övertygade anhängare av den gemensamma valutan – och för att övervaka medlemsstaternas ekonomiska politik. Vid första behandlingen förra året, den 30 mars 2004, föreslog Europaparlamentet endast en ändring, som hade utformats för att klargöra det femte skälet.
Jag vill påpeka att dessa räkenskaper för EU:s institutioner kommer att integreras i räkenskaperna för aktuellt område, vare sig det gäller euroområdet eller hela EU. Rådet, som har tagit mycket lång tid på sig för detta – mer än ett år – har också infört en ändring, som bara gäller artikel 2. En gemensam ståndpunkt antogs slutligen den 8 mars 2005, tack vare Luxemburgs ordförandeskap, som fick rådet att inse sakens angelägenhet, vilket rådet borde ha gjort långt tidigare. Det är ändå skrämmande att rådet har behövt ett år för att lägga fram sin gemensamma ståndpunkt om ett förslag till förordning som både parlamentet och rådet bara hade gjort var sin ändring i.
Eftersom den gemensamma valutan har funnits i ett antal år, bör EU rusta sig med instrument som gör det möjligt att med kortare intervall än ett år samla in statistik som täcker alla transaktioner på vart och ett av de större områdena. Rådet har godkänt vårt ändringsförslag, och jag uppmanar parlamentet att anta den gemensamma ståndpunkten, som utskottet för ekonomi och valutafrågor enhälligt har rekommenderat, så att förordningen kan träda i kraft. Det föreslagna datumet är den 1 juni 2005.
Talmannen.
   – Med tanke på den fullständiga brist på respekt som ni har visat under Astrid Lullings tal måste jag återkalla ledamöterna till ordningen. Var vänliga och var tysta. Sitt ned och var lugna, eftersom vi skall genomföra omröstningen. Vi kan inte ha ledamöter som springer runt i gångarna. Då vet vi inte vilka som röstar och vilka som inte gör det. 

Jo Leinen (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Ni har det nya avtalet om förbindelserna mellan Europaparlamentet och kommissionen framför er. Om ni röstar för avtalet kommer ni att hjälpa till att bygga upp samarbetet mellan de två institutionerna och även reagera riktigt på gårdagens destruktiva debatt, som syftade till att omintetgöra det.
Jag vill tacka alla dem som under de senaste sex månaderna har utarbetat avtalet, för detta skede förstärker parlamentets rättigheter, både som lagstiftande myndighet och som budgetmyndighet. Detta skede – som inte enbart ägt rum för syns skull, utan som har varit ett öppet förfarande – har också klargjort det politiska ansvar som kommissionens ordförande och ledamöter har. Jag betraktar avtalet som ett verkligt steg framåt, eftersom det för in en ny kultur av samarbete, en kultur som syftar till öppna arbetsförfaranden, som är ett uttryck för ömsesidig respekt för våra institutioners funktioner och som innebär att EU:s beslutsfattande skall kännetecknas av konstruktiv dialog. Jag ber er att rösta för att det skall antas. 

– Mina damer och herrar! Innan det interinstitutionella avtalet undertecknas, ett avtal som parlamentet just har godkänt och som ordförande José Manuel Barroso och jag kommer att underteckna, vill jag gratulera kommissionen och parlamentet till att ha uppnått detta det fjärde ramavtalet, som fastslår grunderna för vårt samarbete.
Jag menar att öppenheten i båda institutionernas arbete kommer att öka som ett resultat av detta avtal. Det stärker också parlamentets roll som kontrollorgan och som ett demokratiskt uttryck för Europeiska unionen och förbättrar därför också den demokratiska legitimiteten för vårt gemensamma projekt. Vidare ger det en bättre definition av kommissionens politiska ansvar.
Det står nu klart att varje kommissionsledamot, oaktat principen om kollegialt ansvar, är ansvarig för det som ligger inom hans eller hennes ansvarsområde. För den händelse att kommissionen får nya ledamöter föreskrivs det att dessa måste delta i en utfrågning i Europaparlamentet innan de påbörjar sina uppgifter. Och det fastslås också att kommissionens ordförande eller den vice ordförande som är ansvarig för förbindelserna med parlamentet var tredje månad skall sammanträffa med ordförandena i de politiska grupperna, för att upprätthålla en permanent dialog mellan våra institutioner.
Men bortom avtalets ordalydelse är vår avsikt med denna överenskommelse att understödja ett ständigt samarbete inom ramen för parlamentets lagstiftande åtgärder, som måste ta formen av en klar strategi och bättre resultat. Vi kommer omedelbart att kunna utröna i vilken utsträckning andan i avtalet också kommer att styra våra institutioners verksamhet.
De arbetar på ett komplext sätt, och ibland tvingar deras beslut oss att ta den ena eller andra vägen på ett sätt som i viss mån förutbestämmer resultatet. Vi kommer snart att se detta, till exempel när det gäller de händelser som hänger samman med direktivet om arbetstider, som parlamentet nyligen godkände med absolut majoritet. De beslut som kommissionen fattar i detta avseende kommer att avgöra vilket förfarande som skall följas, och de kommer i viss mån också att förutbestämma resultatet.
Det avtal som vi undertecknar i dag är, oaktat ordalydelsen, avsett att stärka demokratin i EU:s arbete, något som EU:s medborgare obestridligen begär.
Jag tackar allesammans och gratulerar till avtalet.
José Manuel Barroso,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag gläder mig åt resultatet av parlamentets omröstning. I kraft av vårt gemensamma beslut har parlamentet och kommissionen nu ett förnyat instrument som ger nya utsikter till samarbete och gemensam verksamhet.
Avtalet täcker alla de punkter som är viktiga för våra institutioner, punkter som är centrala i den europeiska demokratin, nämligen kommissionens politiska redovisningsskyldighet gentemot parlamentet samt öppenhet och samarbete såväl på lagstiftningsområdet och budgetområdet som i de internationella förbindelserna. Vi har stärkt rollen för båda institutionerna. Vi har visat att EU:s institutioner klarar av samlade aktioner i en anda av rättvist och givande samarbete, i full överensstämmelse med de gällande fördragen. Kommissionen har uppfyllt den avsikt som jag haft sedan början av vår mandatperiod, nämligen att uppnå ett konstruktivt samförstånd och ett hållbart strategiskt partnerskap med Europaparlamentet.
Det gläder mig att jag kan underteckna detta avtal tillsammans med er, herr talman, i närvaro av min vice ordförande Margot Wallström, som är ansvarig för förbindelserna med parlamentet. På kommissionens vägnar vill jag uttrycka min fasta övertygelse om att avtalet innebär ytterligare ett steg framåt i samarbetet mellan våra institutioner för att bygga upp EU. 



Guido Sacconi (PSE ).
   – Herr talman! Eftersom jag måste protestera mot ordningsföljden i omröstningen om artikel 3a och artikel 4, undrar jag om jag skall göra det nu eller vänta till omröstningen om ändringsförslag 29.
Talmannen.
   – Omröstningsordningen har varit fastställd sedan en tid tillbaka, men vi skall ta upp er punkt när vi kommer fram till den berörda delen av omröstningen.
Adriana Poli Bortone (UEN ),
   . – Herr talman! Trots att jag inte har begärt ordet vill jag påpeka för ledamöterna att artikel 4 eventuellt kommer att införas på nytt, vilket skulle innebära att de näringsprofiler som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet tvärtom valde att slopa kommer tillbaka.
Jag rekommenderar starkt att ändringsförslaget godkänns, eftersom det tjänar till att återge förordningen som helhet mening. 
Guido Sacconi (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill inte kommentera ändringsförslagets förtjänster, utan vill bara påpeka att en omröstning först om den nya artikel 3, som tar upp ändringsförslagen 99 och 32, kanske kan godtas ur formell men inte ur praktisk synvinkel, eftersom den nya artikel 3 inte är något annat än en ny version av och ett knep för att återinföra innehållet i artikel 4.
Det är ett faktum, och detta i sådan utsträckning att om ni till exempel hade modet – eller oturen – att läsa ändringsförslag 99 och jämföra det med ändringsförslag 88 så skulle ni se att de är identiska, bortsett från en liten detalj som rör datumen.
Jag anser därför att det är lämpligare att rösta om ändringsförslagen rörande artikel 4 i sig och att därefter, om så krävs, ta upp dem som gäller den nya artikel 3, som syftar till att ersätta artikel 4 genom bakdörren. 
Talmannen.
   – Ändringsförslagen har lagts fram på vederbörligt sätt, och jag kommer att överlämna det åt kammarens vishet. 

Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Tack för att ni låter mig gå emellan här; jag inser att det finns många omröstningar att komma igenom. Det är viktigt att notera den unika karaktären hos just denna resolution. Den hänför sig till ett avtal mellan järnvägsindustrins båda sidor, arbetsgivare och fackföreningar, och är det första avtalet av sitt slag som företräder 95 procent av arbetstagarna och arbetsgivarna inom denna industri.
Strängt taget har parlamentet ingen direkt roll i frågan; det är en fråga som rådet skall godkänna. Men jag har gott hopp om att rådet kommer att anta det, som ett brådskande ärende, utan ytterligare dröjsmål om vi kan få ett överväldigande stöd för det här i dag. Detta är ett viktigt initiativ, och vi borde uppmuntra inte bara järnvägsindustrin utan också andra industrisektorer att anta denna typ av sociala partneravtal om arbetsvillkor för arbetsgivare. 

Wojciech Roszkowski (UEN ).
    –  Jag vill föreslå en muntlig ändring av ändringsförslag 42. Jag föreslår att följande mening, som jag skall citera på engelska:
 ”… att se till den ryska inställningen till alla medlemsstater, och de nya EU-medlemsstaterna i synnerhet, för att undersöka den ryska välviljan i förhållande till Europeiska unionen.” 
 skall ersättas med följande mening, som jag även den skall citera på engelska:
 ”… att manifestera solidaritet och enhet inom EU mellan såväl de gamla som nya medlemsstaterna i det fall att Ryssland strävar mot att inrätta olika strategier gentemot medlemsstaterna.” 
 Detta belyser vikten av solidaritetsprincipen i EU:s utrikespolitik. Jag uppmanar därför ledamöterna att stödja denna ändring av ändringsförslag 42.

Cecilia Malmström (ALDE ),
   . – Herr talman! För att anpassa det till aktuella händelser skulle jag vilja föreslå ett muntligt ändringsförslag till den första delen av ändringsförslag 7, vilket lyder som följer: ”Europaparlamentet uppmanar återigen Ryssland att ratificera det gränsavtal som nyligen ingåtts med Estland och att utan ytterligare fördröjning underteckna och ratificera gränsavtalet med Lettland.” Resten förblir oförändrad. 

Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja lägga till en ny punkt efter punkt 31 om Rysslands mycket föråldrade socialförsäkringslagstiftning. I denna lagstiftning ges möjlighet till ryska militära insatser i de baltiska staterna, som ingår i Europeiska unionen, och den innehåller garantier för att den ryska militären skall användas för detta. Denna ryska lagstiftning antogs 1993. Den har sedan ändrats ett antal gånger. Sista gången var 2003, men de baltiska staterna omnämns fortfarande som en plats för möjliga ryska militära insatser.
Jag beklagar att jag fick ett svagt svar från kommissionen. Om parlamentet skall vara mer konsekvent i sin ståndpunkt när det gäller en sådan absurditet krävs ert stöd.
Texten i det muntliga ändringsförslag lyder som följer: ”Europaparlamentet föreslår att Ryssland tar bort från sin gällande socialförsäkringslagstiftning beskrivningen av de baltiska staterna som ett område i vilket ryska soldater ännu idag kan användas och skadas i militära strider.”
Jag ber om ert stöd. 

Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mitt muntliga ändringsförslag lyder som följer: ”Parlamentet uppmanar det av den ryska regeringen kontrollerade budget ”LUKOIL” och den litauiska regeringen att ingå ett avtal om ersättningsgarantier för det fall en miljökatastrof skulle inträffa vid oljeborrningsanläggningen D-6 i närheten av Corunian split, som av UNESCO förklarats utgöra ett världskulturarv.” 

Maciej Marian Giertych (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja föreslå att vi fogar in ordet ”tysk” före ordet ”nazist”, så att det står ”tysk nazist”. 


Maria Carlshamre (ALDE ).
   – Herr talman! Det muntliga ändringsförslaget avser en ändring i punkt 14 och gäller ett ord. I stället för ”bör” skall det stå ”kan”. Jag läser upp texten för er: ”Europaparlamentet påpekar att medlemsstaterna och EU-institutionerna i lagens intresse har en särskild rätt att väcka talan vid EG-domstolen. Parlamentet anser att det med hjälp av detta medel försvara medborgarnas rättigheter när de grundläggande rättigheterna kan påverkas av en EU-rättsakt.” 


–PSE-gruppen vill göra ändringsförslag 6 till ett tillägg till punkt 5. Finns det några invändningar? 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vi vill inte att ändringsförslag 6 blir ett tillägg till punkt 5; vi vill att det skall ersätta punkt 5. Vi skulle vilja rösta om detta. Min grupp kommer att rösta för att ändringsförslag 6 ersätter texten i punkt 5. Jag hoppas att jag har rett ut situationen. Detta kommer att vara till lycka för EU. 
Robert Goebbels (PSE ),
   . – Herr talman! Om Gunnar Hökmark och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater inte vill ha detta tillägg, ber jag parlamentet att rösta mot Gunnar Hökmarks ändringsförslag. 

Jean Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja meddela kammaren att det finns ett misstag i omröstningslistan när det gäller var ändringsförslag 24 skall delas upp. Vi ville dela upp texten så att ordet ”bioteknik” försvann. Så vi sätter punkt efter ”förebyggande hälsovård”. 

Sophia in ‘t Veld (ALDE ).
   – Herr Hatzidakis! Detta är egentligen ingen ordningsfråga. Jag vill bara fästa kammarens uppmärksamhet på ändringsförslag 8, i vilket det framförs krav på att tjänster i allmänhetens intresse skall undantas från kravet på anmälningsskyldighet inom ramen för politiken för statligt stöd. Vi antog faktiskt ett betänkande i denna fråga i februari – det var faktiskt mitt eget betänkande – och detta ändringsförslag skulle bli den exakta motsatsen till slutsatserna i det betänkandet, som antogs med en stabil majoritet. 
Talmannen.
   – Tack så mycket för era kommentarer, fru in 't Veld, vi skall notera dem. 

Queiró (PPE-DE ),
   .– För en stark ekonomisk verksamhet krävs den mest exakta information som för närvarande finns tillgänglig om de olika ekonomiska indikatorerna, samtidigt som rätten till privatlivet måste respekteras. Eftersom betänkandet uppfyller vissa av dessa krav har jag röstat för det. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Junilistan anser att en ettårig förlängning av det femåriga programmet för företag och företagaranda inte är önskvärt. Programmet har inte den gränsöverskridande karaktär som krävs för att anse att subsidiaritetsprincipen skall ha respekterats. Det bör vara medlemsstaternas ansvar att om de så vill underlätta små- och medelstora företags tillgång till finansiering och riskkapital, liksom att bistå med information om EU-lagstiftning, europeiska standarder och samarbetspartners. För småföretagande runt om i Europa är det angeläget att företag kan pröva sig fram till olika lösningar i enlighet med principen om institutionell konkurrens.
För att hålla tillbaka kostnaderna för ett förlängt program röstar vi nej till betänkandet. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Det fleråriga programmet för företag och företagarandra, särskilt för små och medelstora företag, var ursprungligen planerat att löpa från den 1 januari 2001 till den 31 december 2005.
Programmet är den viktigaste beståndsdelen i gemenskapens politik för att främja företagaranda och stödja innovation i EU:s små och medelstora företag. Jag har därför röstat för betänkandet, där man förespråkar att programmet skall förlängas till den 31 december 2006 och där man belyser behovet av att öka det årliga anslaget till 91 miljoner euro.
Dessa åtgärder kommer att förbättra samordningen mellan det fleråriga programmet, dess efterföljare – ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation (CIP) – och det sjunde ramprogrammet för forskning.
Det är viktigt att behålla och förlänga stödet till entreprenörer och små och medelstora företag i EU eftersom de utgör ryggraden i EU:s ekonomi. Om vi skall kunna nå Lissabonmålen måste de fortsätta att växa. De finansiella instrumenten i det befintliga programmet måste också behållas, eftersom de till stor del täcker behoven i de nya medlemsstaterna, och om finansieringen begränsas kommer det att hämma dessa länders integrering i EU:s ekonomi. 
Pleštinská (PPE-DE ),
   .– Herr talman!
Låt mig förklara varför jag röstade för Thomsenbetänkandet om det fleråriga programmet för företag och företagaranda.
För närmare 20,5 miljoner företag som sysselsätter cirka 122 miljoner människor har detta fleråriga program för 2001–2005 varit en av källorna till EU:s finansieringspolitik på entreprenörsområdet och ett verktyg för att nå de mål som fastslagits i Europeiska stadgan för småföretag. Det har också hjälpt de tio nya medlemsstaterna att bygga upp det institutionella nät av euroinfocenter som samordnar verksamheten för att stödja och utveckla små och medelstora företag. Den finansiering som godkänns genom detta betänkande för 2006 kommer att överbrygga det befintliga och det nya strukturprogrammet ”CIP” – programmet för konkurrenskraft och innovation, som enligt planerna skall löpa 2007–2013.
Med denna omröstning har Europaparlamentet gett de små och medelstora företagen ”grönt ljus” som de mest lovande källorna till skapande av nya arbetstillfällen, innovation i den ekonomiska utvecklingen och ökad social delaktighet. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– I ljuset av programmets resultat och den stora enigheten om förslaget om att öka anslagen har jag röstat för det. Vidare är jag övertygad om att programmet kommer att få en positiv effekt och öka konkurrensförmågan samt företagens innovation. 
Silva Peneda (PPE-DE ),
   .– Inom ramen för budgetplanen för 2007–2013 har EU inrättat ett ramprogram för konkurrenskraft och innovation (CIP) för företag och företagaranda i syfte att stödja innovation i små och medelstora företag. För att överbrygga gapet mellan de befintliga programmen, som avslutas 2005, och detta nya ramprogram har parlamentet ökat sitt stöd till 91 miljoner euro för 2006.
Jag välkomnar detta initiativ eftersom de små och medelstora företagen är ryggraden i EU:s ekonomi och ett viktigt inslag för att nå Lissabonmålen. Om EU skall kunna bli mer konkurrenskraftigt, uppnå ekonomisk tillväxt och skapa sysselsättning, måste de små och medelstora företagens företagarkunskaper tas till vara.
För att uppnå sin fulla potential måste EU ta initiativ som gör företagande mer attraktivt. Dessa åtgärder måste bland annat omfatta att skapa en kultur av företagaranda, dämpa den oro som är förknippad med risktagande och konstruera en enkel och effektiv administrativ ram.
Trots att det vid utvärderingen av programmen till stöd för de små och medelstora företagen konstaterades att de tilltänkta målen hade nåtts, är det viktigt att förbättra samordningen mellan de framtida ramprogrammen för konkurrenskraft och innovation och strukturfonderna, mot bakgrund av den regionala utvecklingen, som åstadkoms genom partnerskap mellan lokala och regionala aktörer. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Betänkandet ondgör sig över att EU-parlamentet varken rådfrågats eller informerats om åtgärderna som rör Europols arbete och organisation och kräver att rådet skall vidta åtgärder för att öka den demokratiska kontrollen genom att parlamentet involveras. Junilistan anser att en ökad demokratisk, rättslig och budgetrelaterad kontroll av Europol är önskvärd, men då Europolkonventionen utgör ett mellanstatligt samarbete är det de nationella parlamenten som skall utöva denna kontroll och inte Europaparlamentet.
Därför har vi röstat nej till betänkandet. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Mot bakgrund av EG-domstolens utslag att gemenskapens institutioner har exklusiv behörighet på detta område och med tanke på behovet av reglering och enighet, är jag för betänkandet. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Eftersom jag är för kärnpunkten i betänkandet, som är av mycket stor betydelse för en effektiv fiskeripolitik, vill jag säga att jag stöder den föreslagna ändringen av tidsramen så att programmet kan fylla sitt syfte. Jag röstade därför för betänkandet. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi anser att den Europeiska unionens fiskeavtalspolitik måste omprövas. Överexploatering av fiskevatten driver folk i utvecklingsländer in i än större fattigdom samt berövar den marina miljön en vital länk i näringskedjan.
Vi anser att om unionen sluter ett fiskeavtal med tredje land skall det totala beloppet för den ekonomiska kompensationen till detta land finansieras av de medlemsländer i unionen vars fiskefartyg nyttjar avtalets möjligheter i fråga. De medlemsländerna får sedan själva var för sig avgöra om de i sin tur skall finansiera denna utgift genom att ta ut avgifter från sina respektive fiskefartyg. Detta är ett principiellt ställningstagande av Junilistan vad gäller EU:s fiskeavtal med tredjeländer.
Enskilda ändringsförslag av parlamentet är positiva, till exempel formuleringar om en hållbar förvaltning av fiskeresurserna. Dessa förslag är dock ytterst begränsade. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade för betänkandet för att säkerställa fiskemöjligheterna för gemenskapens flottor, inklusive de fem fartygen för fiske med flytlinor, i dessa vatten fram till den 30 juni 2007. Det senaste protokollet löpte ut den 30 juni 2003 och förlängdes för ytterligare ett år.
Avtalet ger ekonomisk ersättning på omkring 1 miljon euro, fiskerättigheter på 9 000 ton per år, 1 300 GT bruttotonnage per månad för djuphavsfisk och arbete för 48 franska, spanska och portugisiska fartyg. Kommissionen gjorde en analys av förhållandet mellan kostnader och intäkter för detta avtal vilken gav vid handen att protokollet innebar en avsevärd subventionering av EU:s tonfiskeflottor i dessa vatten. Det resulterade i ett mervärde om 1,7 miljoner euro. Mervärdet för Elfenbenskustens ekonomi uppskattades till 2,5 miljoner euro.
Ändå, och trots den lovvärda omtanken om fiskets hållbarhet i Elfenbenskusten och viljan att skydda lokalt traditionellt fiske, har detta protokoll – bortsett från fisket efter tonfisk, som sker med not – underutnyttjats, vilket också visar på den nuvarande situationen för gemenskapens avlägsna flottor, särskilt i Portugal. Det är absolut nödvändigt att göra en bedömning av situationen och av fördelningen av fiskemöjligheterna. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Som jag sagt vid flera tillfällen är fiskefrågan av särskild vikt för Portugal. Att försvara nationella intressen står därför i förgrunden för mina idéer om detta betänkande.
Med tanke på att fiskemöjligheterna för fem fartyg som fiskar med flytlinor har behållits, anser jag att detta intresse har blivit vederbörligen skyddat, och jag har därför röstat för betänkandet. 

Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Jag håller med föredraganden om att man bör förenkla finansieringsstrukturen för att göra finansieringen öppnare och effektivare. Jag delar hennes tvivel om huruvida finansförvaltningen faktiskt kommer att bli enklare i framtiden. Två finansieringssystem med olika betalningssätt och åtaganden måste utformas, och medlemsstaterna måste också ställa ytterligare underlag till förfogande. Förvaltningen måste följaktligen anpassas, vilket kan bli kontraproduktivt för jordbrukare och för alla dem som är delaktiga i landsbygdens utveckling.
Svårigheten med finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken återfinns under rubriken modulering och nedtrappning när det gäller kriterierna och de belopp som skall överföras till de två fonderna, det vill säga Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket och Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling. Att döma av den pågående debatten i parlamentet och rådet om budgetplanen för 2007–2013 kommer någon ändring i detta avseende inte att ske, snarare tvärtom. De belopp som hittills har föreslagits vittnar om påtryckningar från de större länderna om deras finansiella bidrag och minskar effektivt möjligheten att bedriva en sammanhållningspolitik och en gemensam jordbrukspolitik som skyddar suveräniteten för livsmedel, de små och medelstora jordbruksföretagen och människorna på landsbygden. Portugal och de små och medelstora jordbruksföretagen är de som riskerar att förlora mest på denna politik. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Frågan om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken måste diskuteras vid lämpligt tillfälle och med tydliga mål. Hela frågan om jordbruket och landsbygden, tillsammans med miljön och det viktiga bibehållandet av jämvikten mellan att å ena sidan utnyttja resurserna och å andra sidan den ekonomiska genomförbarheten och hållbarheten i detta, kräver vederbörligt övervägande och ingående diskussioner. Den faktiska politiska inriktningen i betänkandet förtjänar mitt stöd. Det är en förenklingspolitik som eventuellt kan medföra att genomförandet av programmen och de fonder som berörs blir effektivare och lättare att övervaka. Mot denna bakgrund och oaktat den framtida inriktningen på gemenskapens jordbrukspolitik stöder jag förslaget. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi stödjer i princip ramavtalet för att det praktiska arbetet i EU-parlamentet skall fungera och för att få en genomlysning av kommissionens verksamhet med bland annat dess expertgrupper.
Vi har valt att stödja betänkandet trots skrivningen i skäl A som leder åt fel håll och som påstår att upprättandet av en konstitution för Europa skulle fördjupa demokratin i EU. 
Kirkhope (PPE-DE ),
   .– Jag och mina brittiska konservativa kolleger är för att förbättra förbindelserna mellan Europeiska kommissionen och Europaparlamentet, och vi välkomnar särskilt kraven på större öppenhet.
Vissa av de berörda förfarandena är dock fortfarande bristfälliga med hänsyn till urvalet av kommissionsledamöter, och det finns ett stort behov av ansvarsskyldighet på denna nivå.
Till följd av det har jag och mina kolleger lagt ned våra röster i den slutliga omröstningen om detta betänkande. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag har vid många tillfällen haft möjlighet att i detalj tala om den institutionella modell för EU som jag anser är den mest lämpliga. Jag vill därför inte upprepa detta, även om jag kände att det var viktigt att nämna det.
Oaktat den rådande opinionen så finns det en aspekt som vi måste enas om, nämligen att gemenskapens institutioner måste verka tillsammans i en anda av samarbete, eftersom detta gagnar en friktionsfri verksamhet inom EU, vilket är något som jag helhjärtat förespråkar.
Jag anser därför att betänkandet, inom den ram som jag har angett ovan, förtjänar mitt stöd och min röst. 

Ó Neachtain (UEN ),
   .– I egenskap av ledamot av utskottet för transport stöder jag Kochbetänkandet till hundra procent, eftersom det syftar till att göra det obligatoriskt att alla fordon – minibussar, bussar, långfärdsbussar, lätta kommersiella fordon och lastbilar – utrustas med fästanordningar för säten och huvudstöd. Genomförandet av sådana säkerhetssystem i alla fordon kommer att förverkligas från och med 2006 och framåt.
Jag anser att detta direktiv är kraftigt försenat. Det är högst beklagligt att detta är en åtgärd som helt enkelt har kommit för sent för många resenärer i Irland, vilket jag är säker på gäller även för andra medlemsstater. Tyvärr uppstår alltför ofta den stimulans som behövs för att förbättra väg- och transportsäkerhet ur förödande lektioner från det förflutna som man fått lära sig den hårda vägen. 

De Rossa (PSE ),
   .– Med tanke på de nyligen inträffade tragiska händelserna i Meath i Irland, där fem ungdomar förlorade sina liv i en skolbussolycka, finns det ett akut behov av snabba framsteg när det gäller bland annat anpassning av säkerhetsbälten och barnbälten i alla bussar, däribland skolbussar. Detta direktiv borde godkännas och tillämpas så snart som möjligt. Alla önskemål om tillfälliga undantag måste hållas nere till ett absolut minimum och bör granskas noggrant av kommissionen. Tillämpningen av detta direktiv borde också kopplas till fullständig efterlevnad av direktiv 2003/23/EG som föreskriver obligatorisk användning av bilbälten i bussar, där sådana finns monterade, från och med maj 2006. Måndagens olycka får inte upprepas. 

Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle ha föredragit att rösta mot ändringsförslag 61, som behandlar personer i politiskt känslig ställning. Jag skulle ha föredragit kommissionens ursprungliga version, i vilken det står att bara invecklade och betydande transaktioner på marknaden skall falla under kategorin personer i politiskt känslig ställning. Kommissionens ursprungliga version skulle ha varit mycket bättre på den punkten än den kompromiss som antogs. 
Lulling (PPE-DE ),
   .– Jag befarar att Europaparlamentet har gjort ett misstag genom att ge efter för kraven på så kallad politisk korrekthet.
Arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt har utfärdat rekommendationer om ”personer i politiskt känslig ställning”. Det är naturligt att bekämpa förskingring av medel, som ibland förekommer till och med på högsta regeringsnivå i vissa länder.
Europeiska unionen är förpliktat att genomföra dessa rekommendationer, men får inte gå längre än så, så att inga andra svårigheter uppkommer. I själva verket anser jag att den antagna definitionen av ”personer i politiskt känslig ställning” är förvånansvärt diffus. Att definiera dem som personer med viktiga offentliga funktioner, deras familjemedlemmar och till och med deras nära medarbetare är så långtgående att man kan undra vem som inte skulle passa in på denna beskrivning. Att man inte skiljer mellan EU-medborgare och andra medborgare strider mot alla de principer som vår gemenskapslagstiftning grundar sig på. En av unionens medlemsstater kan inte jämställa andra medlemsstater med länder utanför EU.
Utskottet för ekonomi och valutafrågor har kommit med det lämpligaste förslaget i frågan. Jag beklagar verkligen att det inte har beaktats, eftersom kampen mot penningtvätt inte kan utkämpas med ett vagt instrument som bara kan åstadkomma ineffektivitet och förslösade ansträngningar.
Av ovannämnda skäl har jag röstat mot Nassauerbetänkandet. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar försöket att bygga på det ursprungliga direktivet mot penningtvätt från 1991. Det är ytterst viktigt att vi vidtar åtgärder för att bekämpa dessa brott, som skulle kunna undergräva förtroendet för EU:s finansiella system och som har allmänt kända kopplingar till finansieringen av terrorism. 
Jag välkomnar den riskbaserade strategi som kommissionen väljer när det gäller skyldigheterna för dem som omfattas av direktivet. Detta betyder att det i direktivet inte krävs ingående undersökningsprocesser av kunden om de relevanta finansiella transaktionerna endast medför en minimal risk för penningtvätt. Den minimala risken för penningtvätt eller finansiering av terrorism rättfärdigar dessutom också beslutet att utesluta de bolag ur direktivet som endast emellanåt erbjuder begränsade finansiella tjänster. 
Även om penningtvätt definieras som ett lagbrott som kräver straffrättsliga påföljder bör direktivet begränsas till att endast förbjuda penningtvätt och finansiering av terrorism och låta medlemsstaterna själva besluta om vilka straff de vill införa. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Även om penningtvätt inte sker enbart för att finansiera terrorism stämmer det att detta ”brott för riktiga brottslingar” spelar en viktig roll för att finansiera terroristverksamhet.
EU får aldrig glömma bort att terrorismen är ett verkligt och permanent hot, ett hot som vi måste angripa. Detta gäller både ”ny terrorism”, som har antagit en ny skala och betydelse efter den 11 september, och former av terrorism som har funnits mycket längre och som fortfarande finns i EU, till exempel i form av ETA.
Kampen mot terrorismen förutsätter därför en aldrig sviktande vaksamhet och beslutsamhet. Lagstiftningen måste anpassas, men detta måste göras utan att det påverkar friheten, vare sig den individuella eller kollektiva. Detta gäller både yttrandefriheten och den ekonomiska friheten. Men vi måste också vara medvetna om vilka av de krav som ställs på de ekonomiska aktörerna som är rättvisa, förnuftiga och effektiva, och vilka som är ogenomförbara, ineffektiva eller enbart oförnuftiga. Vi måste se till att det råder jämvikt mellan frihet och säkerhet, så att vi inte får det ena på bekostnad av det andra. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Detta betänkande behandlar gemenskapens strategi för att främja det angelägna målet att uppnå jämställdhet mellan män och kvinnor.
Vi har röstat nej till betänkandet eftersom vi har förtroende för att medlemsstaternas respektive nationella parlament handhar denna viktiga fråga på ett lämpligt sätt. Vi vänder oss principiellt emot den allmänna trenden att EU:s institutioner strävar efter att uppnå inflytande och kompetens inom allt fler områden. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   .– Jag vill gratulera Rodi Kratsa-Tsagaropoulou till hennes viktiga betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av rådets beslut 2001/51/EG om inrättande av ett program avseende gemenskapens strategi för jämställdhet mellan kvinnor och män och av Europaparlamentets och rådets beslut nr 848/2004/EG om inrättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor män. Jag välkomnar betänkandet, särskilt hänvisningen till behovet av att förlänga dessa två program till 2006.
Även om programmen förväntas bli ändrade i framtiden är det nu mycket viktigt att det arbete som görs av EU på detta område stöds genom fortsatt och förlängd verksamhet till dess budgetplanen för 2007–2013 har antagits, särskilt nu när EU omfattar 25 länder. 
David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar varmt detta steg mot att främja jämställdhet mellan män och kvinnor på EU-nivå. Om man skall uppnå en bättre balans när det gäller jämställdhet mellan könen måste vi verkligen samarbeta mot samma mål på alla nivåer.
Det är viktigt att arbetet med dessa två program får stöd efter deras slutdatum den 31 december 2005, så att värdefulla prioriterade teman som lika lön, förenande av arbete och familj samt könsroller och stereotyper kan få stöd även i fortsättningen.
Jag stämmer därför in i föredragandens krav på lämpliga budgetbestämmelser i den nya budgetplanen för perioden 2007–2013 i syfte att finansiera gemenskapens handlingsprogram avseende gemenskapens strategi för jämställdhet mellan kvinnor och män och handlingsprogrammet för gemenskapen för att främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Med tanke på handlingsprogrammens inriktning och behovet av att behandla frågan om att anpassa tidsramen för deras finansiering till antagandet av budgetplanen för 2007–2013 känner jag att min röst bör återspegla innehållet i betänkandet, och jag stöder det därför. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag har ett särskilt intresse av trafiksäkerhetsfrågor, både rent allmänt och som ledamot och vice ordförande i utskottet för transport och turism.
Därför, och mot bakgrund av att betänkandet innehåller förnuftiga och genomförbara förslag, har jag röstat för det. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi är mycket besvikna över att en viktig artikel om begränsningar av användningen av närings- och hälsopåståenden togs bort i omröstningen om betänkandet. I den aktuella artikeln uppmanades kommissionen att fastställa särskilda näringsprofiler som livsmedlen måste motsvara för att förses med märkning om näringsvärde eller hälsoeffekter. Dessa näringsprofiler skulle fastställas med hänvisning till mängderna fett, mättade fettsyror, socker och salt/natrium i livsmedlen.
Vi beklagar också att villkoren för när hälsopåståenden är tillåtna har urvattnats. Enligt det ursprungliga förslaget skulle hälsopåståendena behöva godkännas eller bevisas, medan berörda myndigheter endast skall informeras om användningen av hälsopåståenden enligt det ändringsförslag som just har antagits. Endast då tvivel uppkommer blir de föremål för bedömning. Förfarandet rättfärdigas med att det är mindre besvärligt, men sanningen är att det är konsumenterna som förlorar på det.
Det är viktigt att konsumenterna informeras och skyddas. Det är en rättighet som inte får överlåtas på de ekonomiska och finansiella intressen som prioriterar minskade kostnader, oavsett vilken skada detta gör konsumenterna. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Den inre marknaden förutsätter samarbete och harmonisering av medlemsländernas lagstiftning. Det är dock viktigt att ta hänsyn till proportionalitet i lagstiftning och till de nationella parlamentens roll och betydelse. Vi är av uppfattningen att medlemsstaterna i första hand skall besluta om regler vad gäller näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel.
Vi är kritiska till flera av kommissionens artiklar, t.ex. att kommissionen skall ha rätt att utarbeta näringsprofiler som måste följas vid hälsopåståenden i samband med reklam (Art. 4) och regleringar om vilka underförstådda hälsopåståenden som inte skall tillåtas (Art. 11). EU-parlamentet har dock tillfört en del positiva ändringsförslag, varför vi valt att stödja betänkandet som helhet. 
Grossetête (PPE-DE ),
   – Jag röstade för förordningen.
Det finns alltför många påståenden i dag om våra livsmedelsprodukter, som bara gör konsumenterna förvirrade när de gör sina val. Dessutom har somliga överdrivet allmänna försäkringar som ”hälsosam” eller ”bra för dig” absolut ingen vetenskaplig grund, och de kan till och med lura köparen.
Det förefaller därför helt rättvist att de som marknadsför livsmedel i förpackningar med näringspåståenden bör kunna försvara dessa. Det var i den andan som förordningen sammanställdes.
Samtidigt får systemet inte straffa lokala producenter och små och medelstora företag. Jag förespråkar därför åtgärder för att ge dessa företag särskilt stöd så att de kan sammanställa dokumentation som stöder påståendena och så att de klarar av de extra kostnader som detta innebär. 
Astrid Lulling (PPE-DE ),
   .– Jag är emot att vin skall ingå i förslaget till förordning om näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel, som genom artikel 4 förbjuder näringspåståenden och hälsopåståenden för drycker som innehåller mer än 1,2 volymprocent alkohol.
Märkningen av vin styrs redan av väldigt stränga lagar. Dessutom har forskarna upptäckt fördelarna med en måttlig vinkonsumtion. Vin är ett livsmedel, en medicin. Det är lugnande, bra för matsmältningen, motverkar allergier och kan fungera som ett effektivt förebyggande medel mot kärlsjukdomar, cancer och demens.
Ni måste hålla med om att det vore synd om man inte kunde understryka dessa fördelar för konsumenterna och låta dem få veta att vin – precis som all annan mat och dryck – kan ingå i en hälsosam diet och göra gott för en människas hälsa om det konsumeras med måtta.
Slutligen är vindrickandet sedan tusentals år tillbaka en del av en europeisk tradition som varje land har tagit upp enligt sina egna kosthållningsvanor.
Att förbjuda näringspåståenden och hälsopåståenden i alla EU-länder skulle vara detsamma som att ignorera varje EU-lands förhållande till denna traditionella produkt, och det skulle kunna skada en viktig europeisk industri som för närvarande genomgår en kris utan motstycke. 
Toine Manders (ALDE ),
   .– Jag tyckte att jag borde rösta för ändringsförslag 29, där man vill slopa de näringsprofiler som kommissionen har föreslagit. Jag kan förstå Jules Maatens avvikande ståndpunkt eftersom han i egenskap av skuggföredragande för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa måste främja den ståndpunkt som gruppen har enats om.
När det gäller näringspåståenden och hälsopåståenden om livsmedel borde den vägledande principen vara att det inte finns bra eller dålig mat, bara bra eller dålig kosthållning. Påståenden om livsmedel måste bygga på vetenskapliga fakta och behöver inte passa in i en profil som de styrande har infört. Dessutom stämmer enhetliga livsmedelsprofiler dåligt överens med de många olika levnadsvanorna och kostvanorna i EU:s medlemsstater. Om man inför näringsprofiler som villkor för att få göra näringspåståenden och hälsopåståenden om matvaror bryter man följaktligen mot subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen. Ett annat hinder för konceptet med näringsprofiler är den oproportionerliga börda detta medför för de små och medelstora företagen, som faktiskt är starkt representerade inom livsmedelsindustrin. 

Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Den ekonomiska modell som vi förespråkar sörjer å ena sidan för frihet och företagsamhet och å andra sidan för statlig kontroll för att se till att grundläggande regler följs som utgör objektiva villkor för att konsumenterna skall kunna välja och veta vad de väljer.
Jag röstade för betänkandet eftersom det stämmer överens med detta syfte. 

Jens-Peter Bonde (IND/DEM ),
   .– Näringspåståenden och hälsopåståenden
I dag har vi röstat om viktiga frågor som rör miljö- och hälsoförhållanden i Danmark.
I Danmark har vi en hälsopolitik som bygger på en balanserad diet med hälsosamma och naturliga livsmedel. Detta innebär att vi i Danmark hittills har lyckats behålla våra förbud mot hälsopåståenden, livsmedel som berikats på konstgjord väg samt tillskott av vitaminer och mineraler.
I flera EU-medlemsstater har en omfattande liberalisering på livsmedelsområdet gradvis lett till att det definitivt behövs en sträng lagstiftning som är utformad för att skydda konsumenternas säkerhet och hälsa. Folkhälsa och konsumentskydd går hand i hand.
I Danmark vill vi behålla en hög skyddsnivå, men för att göra detta måste vi ha kvar våra bestämmelser med ett nationellt förbud mot onödigt tillskott av vitaminer och mineraler som är skadliga för hälsan. Detta är enda sättet att se till att vårt folk får den hälsogaranti som det förtjänar.
Tack för era röster. Tack för ordet. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Resolutionen anger riktlinjer för medlemsländernas sysselsättningspolitik. Även om flera av förslagen är bra anser vi inte att EU skall blanda sig i detta område. Sysselsättningspolitiken bestäms bäst i respektive medlemsland, i enlighet med landets specifika förhållanden. 
Carl Lang (NI ),
   – När Europeiska rådet sammanträdde i Lissabon år 2000 blev vi lovade att EU:s ekonomi skulle bli världens mest konkurrenskraftiga ekonomi till 2010. Men i betänkandet av Ana Mato Adrover konstateras i stället att tillväxtmålen och sysselsättningsmålen inte har nåtts. Detta är inte ett dugg förvånande. Det mirakel som förutspåtts till 2010 kommer inte att ske.
Vidare är detta förslag till nya riktlinjer inget annat än en femtioelfte kungörelse av ädla känslor som förolämpar de miljontals människor som lever för dagen utan social trygghet och i fattigdom.
Dessa demagogiska påhitt skapar en rökridå för att dölja en outhärdlig framtid för arbetstagare som hotas av så kallad jobbdumpning, en framtid där individerna måste sälja sig själva till lägsta pris medan Kinas fabriker och Brasiliens lantbruk förstör vår ekonomi, som med berått mod offras på den fria handelns och den ohämmade globaliseringens altare.
Verkligheten i Europa är förlorade arbetstillfällen och företagens sökande efter guld i öst, som en upptakt på deras slutliga avfärd från Europa. Verkligheten är den att arbetstillfällen flyttas ut medan invandrare fortsätter att flytta in till ingen nytta. I stället för fina ord är det dags för handling så att företräde och nationellt skydd och gemenskapsskydd äntligen får råda inom en mer kontrollerad ekonomi och arbetsmarknad. 

Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi delar inte de visioner som EU-parlamentets utskott för konstitutionella frågor har när det gäller inrättandet av en europeisk avdelning för yttre åtgärder. Inrättandet av denna avdelning är ett steg på vägen mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik för EU där medlemsstaterna helt har avhänt sig detta politikområde till unionen.
Vi menar att varje medlemsland i EU fortsatt skall föra den utrikespolitik som man så önskar, utformad genom val av representanter till det nationella parlamentet alternativt genom val av president eller genom nationella folkomröstningar. 

Jeanine Hennis-Plasschaert (ALDE ),
   .– Jag röstade mot resolutionen om villkoren för anlitande av mobil personal i gränsöverskridande driftskompatibel järnvägstrafik. I resolutionen välkomnar man ett direktiv från rådet i vilket man gör lagstiftning av en överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter. Överenskommelsen mellan Europeiska järnvägsgemenskapen (industrin) och Europeiska transportarbetarfederationen (fackföreningarna) överstiger kraven eftersom vi redan har ett arbetstidsdirektiv (2003/88), som på ett bra sätt täcker in mobil personal. Vidare företräder Europeiska järnvägsgemenskapen endast de järnvägsföretag som har landsomfattande monopol i medlemsstaterna. Kommissionen nämnde inte det europeiska förbundet för järnvägsfrakt, European Rail Freight Association (ERFA), som företräder mindre företag, som en av arbetsmarknadens parter, trots att det nya direktivet ställer omöjliga krav på dessa små järnvägsföretag. Direktivet innehåller till exempel krav på att mobil personal efter en natt hemifrån till varje pris måste tillbringa följande natt hemma. Detta är i sig inte bara överreglering utan även ett hinder för nya aktörer på marknaden som faktiskt erbjuder gränsöverskridande godstransporttjänster. Kort sagt kan EU inte använda direktivet om det vill förändra transportsätten från vägtransporter till järnvägstransporter och om det vill göra EU mer konkurrenskraftigt inom ramen för Lissabonstrategin. Därför röstade jag mot. 

David Martin (PSE ),
   .– Jag välkomnar att detta betänkande fokuseras på vikten av vår förbindelse med vår nära granne Ryssland, som blir allt närmare i och med EU:s utvidgning. Jag instämmer med föredraganden om att det ligger i båda parters intresse att Ryssland blir bättre integrerat i EU:s strukturer, och det finns en mer gemensam strategi gentemot länder som omfattas av vår grannskapsstrategi.
Men om Ryssland skall bli medlem i WTO måste landet respektera WTO:s regelverk: det måste bli ett slut på i synnerhet varumärkesförfalskning och pirattillverkning av varor.
Jag delar den besvikelse som föredraganden uttrycker över den påtagliga omsvängningen i Rysslands demokratisering och dess likgiltighet inför vissa av OSSE:s principer och Europarådets dokument. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .– Den klara slutsatsen av den diskussion som ägde rum i utskottet om det här betänkandet var att EU nu tack vare den senaste utvidgningen har en annorlunda uppfattning och ett annat minne som präglar dess förbindelser med Ryssland.
Utöver EU:s traditionella intressen när det gäller demokratisering, respekt för friheter, efterlevnad av internationella normer och främjande av en ekonomisk modell där fri företagsamhet inte får förväxlas med absolut frihet för vissa utvalda eller med en frihet som varierar beroende på vem som har makten, håller EU nu på att upptäcka vilka som är de flesta av unionens senaste medlemsstaters intressen. Dessa intressen måste utan förbehåll utgöra en integrerad del av våra förbindelser med Ryssland.
Vidare kan man knappast beskriva den senaste tidens nyheter som uppmuntrande. Efter viss inledande oro, som hanterades på ett bra sätt, har världssamfundet nu starka skäl att oroa sig över läget i Ryssland och över landets planer på det internationella planet.
Med detta sagt får vi inte glömma att det är oerhört viktigt att vi har bra förbindelser med vårt enorma grannland. 

Carlos Coelho (PPE-DE ),
   .– Om det skall gå att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa är det väldigt viktigt att försvara och främja de grundläggande rättigheterna.
Vi måste undvika att ha ett stort antal byråer vars verksamheter överlappar varandra och skapar merarbete. Denna nya byrå kommer att fylla ett syfte endast om den kan komplettera bristerna i metoderna för insamling av uppgifter och om den kan hålla sig à jour med trender och processer som inte har fungerat i medlemsstaterna. Annars är det svårt att mäta hur stor utmaningen egentligen är och att bedöma hur effektiv gemenskapslagstiftningen är på dessa områden.
Befintliga byråer måste införlivas (som Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, vars verksamhet har lämnat mycket att önska).
Den nya byråns uppgift kommer att bli att avge ståndpunkter och rekommendationer och inte att blanda sig i de beslutsfattande institutionernas arbete.
Oönskade konflikter med liknande organ, som Europeiska rådets högkommissarie för mänskliga rättigheter, måste också undvikas.
Det gläder mig även att kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, har inrättat en arbetsgrupp för grundläggande rättigheter, antidiskriminering och likabehandling vilken består av kommissionsledamöter som skall utarbeta en omfattande och sammanhängande strategi till skydd för de mänskliga rättigheterna. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Betänkandet behandlar utvidgandet av mandatet för det Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet så att det blir en byrå för mänskliga rättigheter. Utan att respektera resultatet av folkomröstningarna i medlemsstaterna föreslår parlamentet riktlinjer för byråns roll och uppgifter som om konstitutionen redan trätt i kraft. Det saknas dessutom anledning och innebär ett onödigt dubbelarbete att inrätta ytterligare ett EU-organ som skall avge yttranden, rekommendationer och genomföra medvetandehöjande arbete på människorättsområdet, ett område där Europarådet, OSSE och olika FN-organ redan utför utmärkta insatser.
Därför har Junilistan röstat nej till betänkandet. 

Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Vi röstade mot betänkandet på grund av fixeringen vid underskottet och vid stabilitets- och tillväxtpakten fastän det snarare är ett ekonomiskt än ett finansiellt problem som det rör sig om. I betänkandet förbiser man att vårt problem beror på efterfrågan och kräver ökad köpkraft och i sin tur högre löner. Man förbiser också att vi har ett verkligt ekonomiskt problem och att det vi därför behöver är bättre stöd till tillverkningsindustrin. Vi måste också snarast utnyttja säkerhetsklausulerna för textilsektorn och på så sätt rädda tusentals företag från nedläggning och förhindra en okontrollerbar ökning av arbetslösheten.
Dessutom måste vi så fort som möjligt göra en djupgående konsekvensbedömning av Ekonomiska och monetära unionen och av eurons ökade värde när det gäller den europeiska ekonomins minskade konkurrenskraft och den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Det som behövs är mod att skrota stabilitets- och tillväxtpakten och att ersätta den med en tillväxt- och sysselsättningspakt där man fokuserar på investeringar i tillverkningsindustrin och i social utveckling.
EU:s politik och inriktning måste förändras radikalt. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   .– Goebbels initiativbetänkande är ännu ett flagrant exempel på hur Europaparlamentet försöker göra nationell politik till en gemensam EU-politik. Det framförs i våra ögon många ganska sunda åsikter om hur tillväxten bör stimuleras, vikten av relevanta investeringar, hur miljösatsningar kan bidra till ekonomisk tillväxt och hur arbetslöshet skapar social orättvisa.
Junilistan menar dock att varje medlemsland själva måste få avgöra vilken typ av skattesystem man vill ha eller hur man anser sig bli ett ”konkurrenskraftigt” land. Institutionell konkurrens mellan medlemsländerna kommer att visa vilket system som är mest framgångsrikt. Sådan etablerad best practice kommer sedan andra medlemsländer att följa i eget välförstått intresse. 

Andersson (PSE ),
   .– Vi stöder betänkandet om den socialpolitiska dagordningen för perioden 2006–2010. När det gäller skrivningen om ett lagstiftningsinitiativ om en ”garanterad minimiinkomst” tolkar vi det som syftande på det vi i Sverige kallar socialbidrag och inte ett införande av ett system med minimilön. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .– Som vi sade när vi talade i kammaren är de restriktiva förslagen inom ramen för den sociala dagordningen lite väl otillräckliga i förhållande till vad som krävs om vi skall kunna skapa fler än 22 miljoner arbetstillfällen med rättigheter, och därmed nå målen i Lissabonstrategin, och främja integrationen av de 70 miljoner människor som lever under fattigdomsstrecket i samhället.
Vid en tidpunkt då vi behöver en social dagordning där man verkligen engagerar sig i social integration gick rådets arbete vid vårmötet i helt motsatt riktning – rådet begränsade målen för social delaktighet och fattigdomsbekämpning till att gälla enbart kampen mot fattigdom bland barn och kringgick därmed det faktum att det inte går att hjälp barn utan att förändra de vuxnas situation. Rådet misslyckades också med att vidta praktiska åtgärder för att främja och utvärdera framsteg med jämställdheten mellan könen, till exempel när det gäller tillgång till arbeten med rättigheter och bra lön, där läget är lika dåligt som det var förut, om inte sämre.
Läget när det gäller inkomstfördelningen är fortfarande lika allvarligt, eller allvarligare, och rättigheterna för arbetstagare, pensionärer, användare och konsumenter har försämrats och hotas nu genom de förslag till direktiv som vi har framför oss om arbetstidens förläggning och upprättandet av en inre marknad för tjänster. 
Toine Manders (ALDE ),
   .– Ledamöterna från det nederländska folkpartiet för frihet och demokrati ansåg att det borde rösta mot betänkandet av Ria Oomen-Ruijten om den socialpolitiska dagordningen för perioden 2006–2010. I betänkandet behandlar man ett antal frågor som inte bör regleras på EU-nivå, till exempel förslaget till lagstiftningsinitiativ om en europeisk minimilön. Partiet kan inte heller förstå syftet med att främja en europeisk modell för utbildning och yrkesutbildning. Detta är typexempel på oönskade ingripanden från Bryssels sida som undergräver den nationella suveräniteten, vilket det nederländska folkpartiet inte kan godta.
Uppmaningen om att kommissionen skall upprätta en frivillig ram för nationsövergripande kollektivförhandlingar är också överflödig. Arbetsmarknadsparterna verkar redan på EU-nivå och kan lösa dessa frågor mycket mer effektivt på egen hand. Kronan på verket är den stora mängden nya direktiv som föreslås i betänkandet, av vilka många skulle ha en kvävande effekt på företagarna så att dessa inte längre skulle ha möjlighet att driva sina företag. Detta skulle kunna slå tillbaka på sysselsättningen, vilket enligt min mening aldrig bör vara syftet med socialpolitik. Det nederländska folkpartiet anser att den bästa socialpolitiken på EU-nivå är att skapa arbetstillfällen. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   .– Översynen av Lissabonstrategin grundar sig på de tre inslagen konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning.
I syfte att nylansera det sociala inslaget har rådet lagt fram en ny socialpolitisk dagordning för 2006–2010, som enligt min åsikt inte uppfyller de krav som man bör kunna förvänta sig.
Jag har inget emot den bakomliggande filosofin om att skapa en Europeisk ”arbetsmarknad” eller de olika åtgärder som föreslås, till exempel att sluta nationsövergripande kollektivavtal, främja arbetstillfällen för kvinnor och bekämpa fattigdom.
Jag har andra invändningar. Jag anser inte att detta vaga och inte riktigt bindande instrument är vare sig den bästa lösningen eller en proportionerlig lösning på det brådskande behovet av modernisering i syfte att uppnå tillväxt och konkurrenskraft.
I den socialpolitiska dagordningen fäster man till exempel inte mycket vikt vid lokala ekonomier och vid små och medelstora företag, som är nyckelfaktorer för ekonomisk utveckling och arbetstillfällen och som svarar för mer än 90 procent av all företagsverksamhet i EU.
Det dominerande intrycket är att detta är en förteckning över goda politiska föresatser. Så även om jag instämmer i diagnosen är jag alltså rädd för att den behandling som har rekommenderats inte är den bästa.
Jag röstade för betänkandet därför att jag instämmer i kommissionens påpekanden om initiativet i betänkandet. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
