Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 15. november 1996, for genoptaget.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra sidste møde er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Corrie
Hr. formand, jeg anmoder om, at der fremover reserveres to elevatorer til medlemmerne. Grunden til, at der er så få medlemmer til stede i salen nu, er, at mere end 200 medlemmer forsøger at tage elevatoren samtidig. Fordi de besøgende ikke kan komme op, bruger de elevatoren til at tage ned på -2 og så op igen. Hvis der var to elevatorer til medlemmerne, kunne der være mange flere til stede nu.

Formanden
De har ret, hr. kollega! Men det hører ikke til godkendelse af protokollen.

Watson
Hr. formand, mit punkt har ikke noget at gøre med hr. Corries. Det drejer sig om en begivenhed, der fandt sted lidt tidligere. I dag har formanden for Udvalget om Andragender modtaget et andragende fra omtrent 4 millioner europæiske borgere - et af de højeste antal underskrifter nogensinde - til støtte for Parlamentets anmodning om et forbud mod dyreforsøg inden for kosmetikfremstilling. Deres ønske om at fremlægge andragendet blev meddelt Parlamentet flere uger i forvejen. Begivenheden blev tilrettelagt sammen med Parlamentets tjenester, og alligevel har de ved deres ankomst i dag haft store vanskeligheder med at få adgang, og deres teknikere blev mødt med en holdning fra Parlamentets personale, der grænser til det fjendtlige. Parlamentet skal være åbent for alle Europas borgere, og begivenheder som denne bør støttes. Jeg vil bede Dem om at undersøge, hvad der er sket her i dag og finde ud af, hvorfor det var så vanskeligt for denne gruppe, der protesterer mod dyreforsøg, at komme ind i Parlamentet.

Formanden
Hr. kollega, det vil jeg undersøge!

Newton
Hr. formand, tak fordi De vil undersøge sagen. Jeg ville også fortælle, at Parlamentet for et par minutter siden modtog et andragende med det højeste antal underskrifter nogensinde. Mere end 4 millioner borgere i Den Europæiske Union og andre fra alle de femten medlemsstater har underskrevet dette andragende, der støtter Europa-Parlamentets anmodning om et forbud mod dyreforsøg inden for kosmetikfremstilling. Jeg ved, at De vil se på denne sag, og Udvalget om Andragender vil behandle dette andragende med stor alvor.
(Protokollen godkendtes)

Chanterie
Hr. formand, da jeg kom ind i bygningen, fik jeg overrakt et dokument med titlen »Enquête parking D3«. Et dokument, hvorpå der står en adresse i Bruxelles, og hvori der anmodes om, at man deltager i en rundspørge. Jeg vil gerne spørge Dem, hr. formand, er dette en rundspørge, som er godkendt af Parlamentets Præsidium? Formodes vi dermed at yde et nyttigt bidrag, eller formodes vi ikke dermed at yde et nyttigt bidrag? Det ville jeg lige spørge om.

Formanden
Hr. kollega, det kan jeg ikke sådan på stående fod svare Dem på. Vær så venlig at give mig et eksemplar, så ser vi på det. Jeg skal først lige se, hvad det overhovedet er for noget.

Aktuelle politiske spørgsmål
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelse fra Kommissionen om aktuelle politiske spørgsmål af væsentlig betydning. Jeg foreslår, at vi i dag undtagelsesvis opdeler denne spørgetid i to blokke på hver 30 minutter; første del vedrører situationen i området omkring de store afrikanske søer, anden del forstyrrelserne i den frie bevægelighed for varer og personer inden for landevejstransporten i Den Europæiske Union.

Pinheiro
Hr. formand, i de sidste par uger har hele verden været vidne til en dramatisk udvikling omkring de store afrikanske søer, hvilket har skabt nye, enorme udfordringer af humanitær og politisk art: Den massive tilbagevenden af flygtninge fra Østzaire til Rwanda inden for et par dage, men også spredningen af hundredtusindvis af flygtninge i Østzaire, hvilket har skabt en farlig, potentielt destabiliserende situation.
Den zairiske hærs nederlag var et alvorligt slag for Kinshasa. Regeringen og overgangsparlamentet er dybt splittede over spørgsmålet om, hvordan de skal løse krisen i Østzaire, mens oprørerne og deres allierede hurtigt vinder terræn. Kampene i Kivu har haft alvorlige følger for Burundi, hvor de intensiveres og antallet af overskridelser af menneskerettighederne øges i forskellige dele af landet og Tanzania, som nu huser det største antal flygtninge i området. Der er også et presserende behov for en grundlæggende omvurdering af den politiske situation.
Jeg har foreslået Rådet (udvikling og almindelige spørgsmål) en handlingsplan for Unionens hjælp til området omkring de store afrikanske søer, som vi håber kan danne rammen om alle relevante humanitære, politiske og udviklingsmæssige emner, blandt andet nødhjælp, integration af flygtninge og tvangsforflyttede befolkningsgrupper, social og økonomisk genopbygning, opbygning af et uafhængigt, retfærdigt retssystem, opbygning eller styrkelse af de administrative strukturer og konstitutionelle institutioner samt en fredsbevarende indsats på regionalt plan.
En taskforce under GD VIII arbejder med detaljerne i denne plan efter at have foretaget en rejse til regionen sammen med ECHO og den særlige udsending; denne taskforce ser på både regionale og internationale fredsbevarende bestræbelser og til andre donorers aktiviteter. Planen vil naturligvis blive tilpasset udviklingen i regionen, men de grundlæggende antagelser er fortsat relevante. Vi må erkende, at vi står over for en kompleks række problemer med militære, politiske og socioøkonomiske aspekter.
Disse aspekter er til stede i en eller anden form i alle de berørte lande, men ikke med samme intensitet, og vi skal fokusere på prioriteterne i hvert enkelt land. I Rwanda er prioriteten en vellykket integration af flygtningene i Rwandas samfund. Ud over de umiddelbare humanitære behov er dette også afgørende for landets politiske fremtid og for freden mellem de forskellige etniske samfund. Menneskerettigheder og en hurtig opbygning af et velfungerende, retfærdigt retssystem er afgørende i denne sammenhæng.
I Zaire er der et presserende behov for humanitær hjælp til befolkningen, men også for at få løst op for spændingerne i og omkring Kivu for at undgå en langvarig borgerkrig. Det er stadig ikke klart, hvilken rolle en multinational styrke kan spille i den henseende, da den militære situation er blevet meget mere kompliceret. Det er dog vigtigt, at alle politiske kræfter hurtigt indleder fredsforhandlinger.
I Burundi skal vi søge at hindre yderligere opblussen af kampene og skabe grundlag for en fornyet politisk dialog. Den fælles holdning blandt landene i regionen, som den vil komme til udtryk på det kommende møde i Arusha-processen, der finder sted i begyndelsen af december i Congo, bliver afgørende for at forpligte de politiske kræfter i Burundi til at indgå i de længe ventede fredsforhandlinger. Arushaprocessen har været det vigtigste forum for at få løst konflikterne i regionen, og denne proces kan blive til en permanent konferencemekanisme for landene i det centrale og østlige Afrika. Det kan bane vejen for konferencen om fred, sikkerhed og udvikling i området omkring de store afrikanske søer. Der bør indkaldes til denne konference, så snart de største hindringer er fjernet, det vil sige, når alle landene er enedes om at løse konflikterne og accepterer en række principper, der er afgørende for varig fred i området.
Der er tale om følgende syv principper: respekt for alle de implicerede landes grænser og territoriale integritet; respekt for international humanitær lovgivning vedrørende flygtninge og tvangsforflyttede borgere; effektiv beskyttelse af mindretal og deres borgerrettigheder; respekt for menneskerettighederne og retsstaten og genetablering af et velfungerende, retfærdigt retssystem; fordømmelse og effektiv retlig forfølgelse af etnisk diskrimination, etnisk propaganda og alle former for aktiviteter, der er affødt af etnisk had; respekt for demokratiske principper og forfatningsmæssig orden; og til sidst oprettelse af regionale rammer for økonomisk samarbejde om en global koordinering af genopbygningen.
Efter min mening skal konferencen ikke blot munde ud i en multilateral fredsaftale, den skal også være forum for drøftelser af, hvilken international hjælp der er nødvendig for at konsolidere en sådan aftale og gennemføre beslutningerne. Konferencen vil på den måde blive hjørnestenen i en fredsstrategi, der forbinder den regionale indsats og det internationale samfunds forpligtelser.
De spørger måske, hvorfor jeg ikke har talt om flygtningesituationen. Lad mig gøre det helt klart, at humanitær hjælp til Østzaire ikke er mulig, medmindre NGO'erne og de humanitære hjælpeorganisationer får militær sikkerhed i området. Dette problem er desværre endnu ikke løst på sikkerhedsplan i FN, og heller ikke på rådsplan i Den Europæiske Union.

Aelvoet
Mit spørgsmål til kommissæren er egentlig følgende. Hvis man ikke træffer nogen beslutning i de førstkommende dage i forbindelse med udsendelsen af en interventionsstyrke, så er det for sent. Jeg hører nu, at der ikke er enighed herom i Rådet. Mit spørgsmål er: Kan der ikke ske noget, for at der i det mindste på rådsplan tages et initiativ i samråd med OAU, som har gjort det klart, at den vil foretage sig noget med hensyn til en interventionsstyrke.
Det andet konkrete spørgsmål: Hvornår begynder Kommissionen at gøre noget ved det, som man allerede for fem år siden havde lovet, nemlig udarbejdelsen af et europæisk våbenregister. Problemet med våbenleverancer til begge sider, både til hutuerne og til tutsierne, medfører, at denne konflikt kun kan bilægges med våben og ikke på en politisk måde.
Et sidste spørgsmål: Hvilke beslutninger er der truffet på kommissionsplan eller på rådsplan i forbindelse med udsendelsen af et tilstrækkeligt stort antal observatører i Rwanda for at sørge for, at reintegrationen ikke fører til en stille nedslagtning af tilbagevendte flygtninge.

Pinheiro
Det er vanskeligt at vurdere det nuværende antal flygtninge i Østzaire. I henhold til rapporter fra Verdensfødevareprogrammet for et par uger siden var der omkring 700.000. Senere er tallet blevet anslået til at være meget lavere, omkring 250.000. Uanset hvor mange der er, er det alt for mange. Vi kan ikke bede vore NGO'er om at tage til steder, hvor militæret siger, at de ikke kan vide sig sikre. Hvis det er usikkert for militæret, kan det ikke være sikkert for NGO'erne. En ting er imidlertid sikker: Situationen i Zaire er langt fra sikker, og det er derfor yderst vanskeligt at bede NGO'erne om at tage dertil.
Der bør lægges pres på Sikkerhedsrådet for at sende tropper til Østzaire så hurtigt som muligt. Kommissionen søger at udforme planen på en sådan måde, at der ikke gives indtryk af, at situationen er løst - langt fra. Derfor vil vi i begyndelsen af december forelægge denne brede plan, der vedrører humanitære, politiske og genopbygningsmæssige forhold. Jeg håber så, at alle vil leve op til deres ansvar.
Med hensyn til humanitære anliggender er det af største betydning, at der kommer observatører til området hurtigst muligt, jo flere, jo bedre. Vi er i kontakt med både UNHCR og FN's agenturer for menneskerettigheder for at hjælpe dem med at udsende betydeligt flere menneskerettighedsobservatører, både til Rwanda og Burundi. I Rwanda håber vi snart at have omkring 300, i Burundi i nærheden af 170. Derudover er medlemsstaterne rede til også at sende observatører. Det eneste, Rådet og Kommissionen har bedt om, er, at observatørerne er godt forberedt, så de kan hjælpe og ikke gøre det hele mere vanskeligt.
Med hensyn til våbenleverancer er der sket et vist skifte fra FN's side. Så vidt jeg ved, er der foretaget private undersøgelser, vist nok af CNN, og de viser med al tydelighed, at der har været tale om våbenleverancer til den tidligere hær i Rwanda og andre under embargoen. Det kan jeg ikke sige mere om på nuværende tidspunkt, men jeg vil fortælle mere, når jeg ved mere.

Andrews
Jeg takker kommissæren for hans redegørelse og vil gerne gå lidt videre med våbenleverancerne til hutuerne. Hutuerne blev for et par år siden besejret af tutsierne og afvæbnet, og nu har de åbenbart igen fået våben. Som De ved, hr. kommissær, er der oplysninger fremme om, at disse våben kommer fra Den Europæiske Unions medlemsstater, og det forekommer umoralsk at tillade noget sådant. Hvad påtænker De at gøre i den henseende?
Vedrørende den multinationale styrke ser det ud til, at Canada er helt rede til at lede en sådan styrke, men nogen blokerer den. Kan De fortælle, hvem der blokerer denne multinationale styrke, som jo var parat til at rykke ind i området uden ophør, sådan som De har foreslået? Hvad gør Kommissionen for at overvåge flygtningene, når de vender tilbage til landsbyerne?
Omtrent 600.000 flygtninge er forsvundet i området. Det er utroligt, at vi ikke kan finde ud af, hvor de er, så vi kan hjælpe dem. NGO'erne ved, hvor de er, og der er ikke nogen grund til, at vi ikke også skulle have disse oplysninger.

Pinheiro
Som De ved, er det desværre sjældent i internationalt diplomati, at man siger tingene så direkte, som man kunne ønske. Der er ingen lande, der åbenlyst blokerer, men visse lande - og her kan jeg blandt andet nævne Frankrig, Italien og Spanien - presser på for at få militær handling, mens andre er mere tøvende og ønsker klarere linjer, før de indgår forpligtelser.
Vedrørende overvågning af de tilbagevendende flygtninge bedømte et hold fra GD VIII sidste uge situationen i Rwanda til, at der kan ydes nødhjælp i form af ly og hjælp med at løse nogle af de problemer, der er opstået på grund af den store strøm af tilbagevendende flygtninge. Det største problem er ikke mad eller medicin, men hovedsagelig tag over hovedet og at finde ud af, hvordan flygtningene kan tjene til livets ophold i de kommende måneder.
Med hensyn til de 600.000 forsvundne flygtninge er det meget vanskeligt at foretage en vurdering. Tallene ligger mellem 250.000 og 750.000, men uanset det rigtige tal er det utroligt. Desuden er der et andet problem, som vi ikke har været så opmærksomme på. Jeg tænker her på det enorme antal flygtninge i Tanzania på omtrent 700.000. Jeg vil gerne understrege, at forholdene er vanskelige ved grænsen mellem Burundi og Tanzania, og medmindre det internationale samfund handler hurtigt, kan vi risikere en gentagelse af det, der skete ved grænsen mellem Zaire og Rwanda. Det er en af årsagerne til, at Kommissionen er rede til at stille forslag om denne plan, så alle kan blive klar over de farer, der truer, ud over dem, vi allerede har kendskab til nu.

André-Léonard
Hr. formand, hidtil har vi beklaget de internationale organisationers manglende evne til at sende en neutral multinational styrke på stedet. I dag er striden om antallet af flygtninge, der endnu er til stede i området, heftigere end nogensinde. Det er således stadig mere presserende at handle, ellers vil døden tage sig af at løse problemet. Vores europæiske stater, der er medlemmer af Sikkerhedsrådet, har været ude af stand til at igangsætte debatten og skabe en europæisk holdning, der kan bringe Sikkerhedsrådet ud af dødvandet. Mener Parlamentet ikke, at Europa her får en enestående lejlighed til at vise, at det eksisterer?
Jeg vil også gerne komme ind på problemet med hjælpen til flygtningene og de hjemvendte til Rwanda. Som De ved, nægter Rwanda stadig at tage imod humanitær hjælp og administrere flygtningenes tilbagevenden. Denne holdning er uacceptabel i den nuværende sammenhæng. Kunne Den Europæiske Union ikke bruge sin indflydelse til at overbevise Rwanda om at ændre indstilling?
Til slut vil jeg gerne vide, hvad der sker med vores diplomatiske stilling i Burundi, hvor det er kendt, at der har været et statskup, og hvor man tilsyneladende forhandler med hr. Buyoya. Hvad sker der, hr. formand?

Pinheiro
Vedrørende den multinationale styrke har vi blandt andet foreslået, at Unionen yder et bidrag over Kommissionens budget, så afrikanerne gennem trustfonden for FN's Sikkerhedsråds kan få mulighed for at deltage i denne styrke. Desværre ledes dette ud fra humanitære hensyn af FN, og derfor kan Den Europæiske Union lægge pres, men ikke træde i stedet for FN i den rolle.
Med hensyn til Rwanda har myndighederne her hidtil samarbejdet udmærket med FN's kontorer om genindslusning af flygtningene. Trods mindre uheld er det overordnede billede meget positivt. I Burundi søger vi at løse problemet gennem den regionale Arusha-gruppe, det vil sige gennem de punkter, som staterne i området er nået til enighed om. Vi har derfor været forsigtige med ikke at legitimere en regering, som landene i regionen ikke anerkender som legitim. I den sammenhæng vil jeg også understrege, at Den Europæiske Unions delegation meget snart, forhåbentlig i denne uge, igen åbner i Burundi.

Sauquillo Pérez del Arco
Tak for Deres svar, hr. kommissær. Et af spørgsmålene lød: hvad venter Rådet på for at sende en militærstyrke til området.
For det andet vil jeg gerne have oplyst, hvilke skridt Rådet har taget - eller er i færd med at tage - med henblik på at få regeringen i Rwanda til at samarbejde med de humanitære organisationer og støtte deres arbejde? Grunden til, at jeg spørger, er, at nogle organisationer hindres i at varetage deres opgaver, fordi deres juridiske status ikke anerkendes.
Mit tredje spørgsmål drejer sig om den af Dem omtalte regionale fredskonference. Parlamentet har i lang tid og i flere beslutninger anmodet om en sådan konference. Hvornår vil den efter Deres mening kunne indkaldes?

Pinheiro
Rådet har ikke beføjelser til at beslutte, men det kan godkende erklæringer og lægge pres på dem, der skal træffe beslutninger. Desværre var Rådets konklusioner ikke så stærke, som mange havde håbet. Derfor er sagen igen blevet lagt frem for FN i New York, så der er ingen fast dato for militærstyrkens afrejse.
Ud over hvad jeg allerede har sagt om Rwanda, vil jeg gerne understrege, at Kommissionen har stillet alle de midler, det har været muligt, til rådighed på nuværende tidspunkt - både gennem NGO'er og FN's kontorer - for at få det hele til at fungere bedst muligt dernede. Hidtil har myndighederne i Rwanda på mange måder været samarbejdsvillige, og det glæder mig. Jeg håber, det fortsætter fremover.
Vedrørende fredskonferencen skal den indkaldes så hurtigt som muligt. Dels er der på grund af problemerne i nogle af landene et presserende behov for denne konference, dels er hele situationen så kompleks, at det er umuligt at løse den bilateralt. Kun en fredskonference i FN-regi kan være et første forsøg på at forbedre situationen. Jeg siger lige ud, at hvis vi ikke når frem til en vis form for fred gennem denne konference, kan vi risikere en regional krig, der omfatter mange lande i området, herunder også nogle, der hidtil ikke har været inddraget i konflikten. Jeg behøver ikke at sige, at krig i Zaire får alvorlige følger, ikke kun i området omkring de store søer, men i mange af de lande, der grænser op til Zaire. Det er en af grundene til, at vi hurtigst skal gøre noget ved den politiske situation, og den særlige udsending gør et storartet arbejde i området. Han er en af de få, som alle er villige til at tale med. Det er ikke let, men vi bør gøre forsøget, og jeg håber, at jeg i begyndelsen af december kan fortælle, hvad vi foreslår.

Günther
Hr. formand, jeg har i denne forbindelse tre spørgsmål til Kommissionen. For det første: Man har fulgt det princip, at flygtninge kun må vende tilbage frivilligt. Ville en del af denne eskalering måske have været undgået, hvis man havde lagt noget mere eftertryk på flygtningenes tilbagevenden? For det andet, om spørgsmålet observatører. Er det ikke lidt sent først at sende observatører, når katastrofen allerede er der, for hvis der ikke er noget spillerum for NGO'erne på grund af den usikre situation, gælder det så ikke også for eventuelle observatører, uanset hvor mange observatører der udsendes? Det tredje spørgsmål vedrører den konference, De kom ind på: De syv punkter er sikkert meget ambitiøse. Hvorfor har sådanne konferencer hidtil ikke fungeret? Netop spørgsmål om beskyttelse af de etniske mindretal og deres retsstilling, overholdelse af grænser, alt det er ikke til stede, og det er jo for en god dels vedkommende årsagerne til denne eskalering. Tænkes der i den forbindelse kun på en konference organiseret under De Forenede Nationers ansvar, eller bliver OAU også inddraget?

Pinheiro
Det eneste alternativ til en frivillig tilbagevenden af flygtningene er at sigte på dem med et våben og sige: «Enten tager I tilbage, eller også bliver I dræbt, enten med dette våben, eller fordi vi tilbageholder vand, mad og husly.« Den eneste acceptable løsning er en frivillig tilbagevenden.
Vi havde udstationeret menneskerettighedsobservatører på stedet. Problemet er, at sikkerheden var så dårlig, at observatørerne var tvunget til at forlade området. Vi kan ikke bede observatører - der er civile borgere og undertiden frivillige - om at gå ind i en situation, der er yderst usikker, og hvor der er en risiko for at blive dræbt. Vi kunne derfor ikke bede observatørerne om at blive på stedet, også selv om det var det, vi ønskede. Observatører kan nu være sikre i Rwanda og visse dele af Burundi, men det er simpelthen ikke muligt i Østzaire. Det tillader sikkerhedssituationen ikke, og derfor kan NGO'erne heller ikke være der.
Vedrørende konferencen skal der to til at slutte fred. De to parter skal enes om at sætte sig til samme bord. Ellers er det meningsløst. Hidtil har der været afholdt en konference med deltagelse af regionalstaterne, men vi ønsker at gå endnu længere og få alle til at sidde ved samme bord. Man har fra begyndelsen krævet, at det skal ske under FN, men det betyder ikke, at hverken Den Afrikanske Enhedsorganisation eller Den Europæiske Union, som så langt er den, der yder mest til den humanitære og genopbygningsmæssige hjælp i området, ikke er til stede. Det håber jeg, vi er, og at vi kan komme med et bidrag, når der indkaldes til konferencen.

Glenys Kinnock
Jeg har to spørgsmål angående Rwanda. Det første vedrører de særlige problemer, som de tilbagevendende kvinder kommer til at stå overfor. 70 % af Rwandas befolkning er kvinder. Mange af de tilbagevendende flygtninge er kvinder, mange er enker eller enlige mødre og derfor brændemærkede. I henhold til lovgivningen i Rwanda har de hverken ejendoms- eller arveret. Hvad vil Kommissionen gøre for at sikre disse kvinders ret til ejendom, ly og beskyttelse, når de vender tilbage til Rwanda?
For det andet er De sikkert bekendt med, hr. kommissær, at en af de vigtigste ting, vi må sikre, er, at befolkningen i Rwanda har indtryk af, at de vender tilbage til et land, som vil yde dem retfærdighed. Vi skal sikre retfærdig rettergang over for dem, der har begået folkedrab. Hvordan beskytter, sikrer og støtter vi regeringen i Rwandas ønske om at indlede disse retssager i januar? Det er af afgørende betydning efter vedtagelsen af lovgivningen om folkedrab, at disse retssager indledes i januar. Hvad vil De gøre for sikre, at det sker?

Pinheiro
Det er et særdeles relevant spørgsmål. Vi har været i kontakt med FN's Flygtningehøjkommissariat og FN's Højkommissariatet for Menneskerettigheder for at sikre kvinder og børn særlig behandling og opmærksomhed i Rwanda. Jeg kan meddele Dem, at jeg tidligere på dagen har modtaget et brev fra de to organisationer med garanti for, at dette forhold vil blive behandlet som en hastesag. Med hensyn til retfærdighed har regeringen i Rwanda vedtaget love til sikring af, at den sker fyldest. Det har ikke været let for den. Men de logistiske midler, der er en forudsætning for at gennemføre retssagerne, er ikke til stede. Et af formålene med Kommissionens vurderingsgruppes rejse til Rwanda i sidste uge var netop at undersøge dette aspekt. Jeg håber bestemt, at vi kan finde midlerne, så vi til januar, der også er vort mål, kan være sikre på, at retfærdigheden sker fyldest i Rwanda - og det ret hurtigt.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Pinheiro!

Formanden
Næste punkt er anden del af spørgetiden og dermed forstyrrelserne i den frie bevægelighed for varer og personer inden for landevejstransporten. Jeg giver ordet til hr. kommissær Kinnock.

Neil Kinnock
Jeg vil gerne takke Udvalget om Transport og Turisme og dets formand, hr. Cornelissen, for at give mig mulighed for at afgive en redegørelse her i Parlamentet om de skadelige, pågående forstyrrelser i transportsektoren i Frankrig. Kommissionen deler naturligvis den udbredte bekymring over begivenhederne, der får omfattende økonomiske og sociale følger både i og uden for Frankrig.
En sådan forstyrrelse med i nærheden af 200 blokader i hele Frankrig forårsager naturligvis problemer, både for dem, der er direkte involveret, og for de mange uskyldige ofre for problemet. Der har endog været beretninger om fysisk vold, og det må fordømmes på det skarpeste. Kommissionen håber naturligvis, at de implicerede parter - arbejdstagerne, arbejdsgiverne og de franske myndigheder - gør alt i deres magt for at nå frem til en hurtig og varig løsning på problemet og får lettet de negative følger for dem, der ikke er direkte deltagere.
Som Parlamentet er bekendt med, har både hr. Santer og jeg på vegne af Kommissionen opfordret de franske myndigheder til at tage skridt til at afhjælpe situationen og sikre, at Traktatens bestemmelser vedrørende fri bevægelighed i det indre marked overholdes. Som Parlamentet også ved, har Kommissionen i praksis ikke nogen effektiv lovfæstet ret til eller mulighed for at gribe ind i en national tvist, medmindre det påvises, at en medlemsstat ikke opfylder sin pligt til at beskytte den fri bevægelighed for varer og personer, således som det er specificeret i Traktaten. Sådan ser virkeligheden ud. Det er bestemt ikke noget alibi for at forholde sig passiv. Sådan er lovens bogstav.
Det bør dog bemærkes, at nogen af dem, der har råbt højest om, at Kommissionen skal gøre noget for at hindre eller sætte en stopper for sådanne tvistigheder, kan findes blandt dem, der i endnu højere toner ville fordømme det, hvis Kommissionen fik beføjelse til at sætte sig over de nationale myndigheder og nationale beslutninger i sådanne tilfælde.
Selvfølgelig er det på ingen måde en undskyldning for ikke at gøre noget, når så mange borgere og virksomheder fra alle medlemsstater berøres af en konflikt i en medlemsstat. Både jeg, mit kabinet og mine tjenestegrene har derfor konsekvent gjort, hvad vi kan. I torsdags havde jeg et møde med transportministeren med ansvar for transportsektoren i Paris. Hun var selvfølgelig allerede meget optaget af emnet. Fredag fulgte jeg op på mit møde med hende med et brev, hvor jeg gav udtryk for min bekymring over udviklingen i Frankrig og opfordrede hende til at fortsætte arbejdet med at finde en løsning. Som Parlamentet kan forvente, er Kommissionen og vil fortsat være i tæt kontakt med de franske myndigheder under konflikten.
Den franske regerings bestræbelser på at sikre en afslutning på konflikten gennem forhandlinger understøttes af udnævnelsen af en forligsmand og en række lange møder mellem parterne. Det seneste sluttede langt ud på natten, og det næste finder sted om et kvarters tid i Paris. Jeg har hørt, at der er gjort visse fremskridt i forbindelse med pensionsbestemmelser for arbejdstagere i transportsektoren, og det bifalder jeg, selvom der helt klart er omfattende, grundlæggende spørgsmål, som stadig ikke er løst. 20.000 ikke-franske lastbiler var udsat for blokade i sidste weekend. Det faldt til 5.000 i mandags, men er desværre steget inden for de seneste to døgn. Alligevel er det lykkedes for de franske myndigheder at få frigivet yderligere 150 britiske, spanske og portugisiske lastbiler.
De 200 blokader betyder imidlertid, at den generelle situation som sådan ikke er blevet mindre spændt. De fleste spørgsmål, der ligger bag konflikten, skal naturligvis alene løses af arbejdstagerne, arbejdsgiverne og den franske regering. Nogle af problemerne såsom køretid, hvileperioder og arbejdstid er forhold, der er dækket af relevant EU-lovgivning, eller også er der stillet forslag til lovgivning på disse områder. Vedrørende køretid og hvileperioder påstår nogle chauffører, at arbejdsgiverne ikke overholder den eksisterende lovgivning. Jeg kan selvfølgelig ikke foretage en endelig vurdering af dette på nuværende tidspunkt, men Kommissionen ønsker naturligvis - og har også pligt til - at søge at sikre, at al fælles og national lovgivning håndhæves og overholdes.
Vi har taget en række skridt for at bidrage hertil. Et er et forslag om en ny fartskriver, som gør det lettere at kontrollere køretid og gør det vanskeligere at snyde. Jeg nærer håb om, at Rådet (transportministrene), der mødes i begyndelsen af næste måned, gør betydelige fremskridt med dette forslag, så vi kan nå frem til en fælles holdning under det nederlandske formandskab i begyndelsen af det nye år.
Vi har også tidligere taget skridt i denne retning. I 1995 indkaldte Kommissionen til et møde med nationale administrationer for at fremme samarbejdet mellem medlemsstaterne med henblik på at forbedre fortolkningen og håndhævelsen af lovgivningen om køretid. Vi rapporterer naturligvis om gennemførelsen af denne lovgivning. Vedrørende arbejdstiden mere direkte og generelt er Parlamentet bekendt med, at transportsektoren er udelukket fra det eksisterende direktiv om arbejdstid. Kommissionen har hele tiden sagt, at der bør indføres hensigtsmæssige bestemmelser for denne sektor, idet der skal tages hensyn til dens specifikke karakteristika.
På grundlag af de seneste fremskridt i de fælles transportudvalg mellem arbejdsgivere og arbejdstagere vil Kommissionen offentliggøre en hvidbog om udelukkede sektorer, og vi tror, at det er muligt at gøre fremskridt med ikke-mobile arbejdstagere i transportsektoren. Vedrørende mobile arbejdstagere såsom lastbilchauffører sker fremskridtet meget langsommere og vanskeligere, hvilket ikke vil være Parlamentet ubekendt.
Emnet erstatning er naturligvis dukket op i den eksisterende konflikt. Jeg må meddele Parlamentet, at Kommissionen ikke har beføjelser til at gribe ind på dette specifikke område, da der ikke findes en generel fællesskabslovgivning, som dækker retten til erstatning for enkeltpersoner eller virksomheder, der er berørt af strejker, og det er heller ikke sandsynligt, at vi får en sådan lovgivning. Medlemsstaterne har dog indført erstatningsordninger i særlige tilfælde som reaktion på en bekymring, der er kommet til udtryk på nationalt og fælles plan. Jeg har derfor noteret mig rapporter om, at de franske myndigheder har sagt, at de vil tage skridt til at kompensere udenlandske chauffører, og at de lokale prefectures kan udlevere erstatningsformularer.
Parlamentet er sikkert bekendt med, at i demokratiske samfund er retten til at tilbageholde arbejdskraften en grundlæggende borgerrettighed, og mens nogle medlemsstater specifikt har nedfældet dette i deres love og forfatninger, udelukker protokollen om socialpolitik, der er bilagt Traktaten, at Fællesskabet har en retlig kompetence i forbindelse med strejkeretten. Derfor findes der ingen fællesskabslovgivning eller - bestemmelser vedrørende strejker. Det må stå klart for Parlamentet og alle andre parlamenter i Unionen, at strejkeretten naturligvis skal bruges i respekt for loven, og det omfatter en forpligtelse til at sikre fri bevægelighed for varer, tjenesteydelser og mennesker i det indre marked, i Det Europæiske Fællesskab. Det er især dette aspekt, som Kommissionen koncentrerer sig om, selvom vi naturligvis som mange andre i Unionen håber, at rygterne om, at konflikten kan blive løst i den kommende weekend, er sande.
(Bifald)
Rocard
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er helt enig med Dem i, at denne konflikt er fuldstændig privat, og at den ikke henhører under den offentlige magt. Den franske regerings klodsethed har begrænset sig til at være for længe om at vælge en mægler og også være for længe om at gribe ind med hensyn til de økonomiske betingelser for dette erhvervs funktion, der presser det til ikke at overholde sikkerhedsreglerne.
Nu er der bare tilbage, at vi opstiller problemet med arbejdsbetingelserne i dette erhverv, der i Frankrig er et af de sidste, der har nogle yderst forældede, om ikke feudale, arbejdsgivere. Alt dette er meget overraskende. Den gennemsnitlige arbejdstid for folk i landevejstransporterhvervet i Frankrig er på 62, 5 timer.
Hr. kommissær, mit spørgsmål er: Mener De ikke, at der for Den Europæiske Union er stof til gennem et direktiv at forsøge at harmonisere sikkerhedsbetingelserne for landevejstransport i hele Unionen? Det er mit eneste spørgsmål.

Neil Kinnock
Tak til hr. Rocard. Som det er ham bekendt, søger Kommissionen altid at sikre, at der er ensartede betingelser i hele Unionen, især for så vidt angår rimelige betingelser for konkurrence og civiliserede arbejdsforhold. Han ved, hvilke problemer man støder på på mange arbejdsområder, og det gælder bestemt transportsektoren, herunder transport ad landevejen.
Kommissionen kan ikke fremlægge sin holdning til kvaliteten af eller andet om forholdene i den franske transportsektor. Jeg mener dog, at hvis der blev foretaget en omvurdering af de generelle krav i forbindelse med rimelig konkurrence og civiliserede arbejdsforhold, kan man godt forestille sig, at der i tidens løb kunne løses op for nogle af de forhold, der siges at ligge bag denne konflikt, hvilket ville være til fordel for alle.

Paisley
Jeg bifalder, hvad kommissæren har sagt, men vil bede ham huske på Unionens randområder såsom Nordirland. Nogle af lastbilerne fra mit land har ligget stille i mere end en uge. Jeg glæder mig over, hvad han sagde, og de initiativer, han har taget. Men det er meget vigtigt for Unionens randområder.

Neil Kinnock
Jeg vil gerne takke det ærede medlem. Jeg er sikker på, at han forstår, at vi vil gøre, hvad vi kan for at udøve vor politiske indflydelse, ikke mindst fordi vi har forståelse for de store sociale og personlige problemer, der er opstået for mange lastbilchauffører og deres familier, og de negative følger, sådan en konflikt får for alle dele af Den Europæiske Unions økonomi, især i randområderne.

Wijsenbeek
Med al respekt for kommissæren er der et par aspekter i det, han netop sagde, som jeg godt vil sætte spørgsmålstegn ved. For det første fartskriveren; det var Kommissionen, der oprindeligt stillede et forslag, der ikke tog hensyn til den mest moderne teknologi, nemlig computeren. For det andet har vi som Parlament i årevis krævet nye forslag om køre- og hviletid, herunder forslag til arbejdstid. Hidtil har Kommissionen ikke stillet nye forslag. Endelig kan det da godt være, at det er rimeligt, at Kommissionen tager retten til fri bevægelighed op, men det er klart, at den forvolder stor skade på chauffører og vognmænd i hele Fællesskabet, og at kontrollen med anvendelsen af køre- og hviletid halter langt bagefter. Vi har netop modtaget tallene for 1991 og 1992. Vi har dem stadig ikke for 1993 og 1994, og vi ved, at der oven i købet er medlemsstater, der ikke indleverer dem.

Neil Kinnock
Når det ærede medlem siger »med al respekt«, søger jeg næsten altid dække. Jeg kan se, at min erfaring med hans vid og klogskab er velbegrundet, og jeg burde have forventet den slags spørgsmål, som han med rette stiller.
For så vidt angår fartskriveren, vil han med sit nære, aktive kendskab til dette særlige emne være bekendt med, at det, Kommissionen meget længe har søgt at gøre, ikke er at opnå det perfekte, hvilket vi selvfølgelig gerne vil, men at gøre større fremskridt i retning af at mindske snyderi og sikre anstændige forhold. Vi har nu mulighed for at anvende avanceret elektronisk teknologi i fartskriveren, og det glæder mig meget. Han ved, at det ved tidligere lejligheder ikke engang har været nemt at nå frem til den form for enighed, der er nødvendig for selv mere beskedne ændringer, som ville få det resultat, som både han og jeg ønsker.
Det samme gælder for spørgsmålet om arbejdstid. Både han og jeg ønsker at sikre rimelige konkurrencebetingelser og civiliserede arbejdsforhold. Skylden for, at der ikke er gjort fremskridt i den retning, kan bestemt ikke tillægges Kommissionen. Som hr. Wijsenbeek ved, er det Kommissionens lovfæstede pligt og beføjelse at stille forslag. Det er medlemsstaternes demokratiske ret at træffe beslutning om disse forslag. Hvis de ved tidligere lejligheder har valgt ikke at gå i retning af større ændringer i arbejdstiden inden for transportsektoren, er det næppe min skyld. Hvad jeg imidlertid sammen med Parlamentets og medlemsstaternes repræsentanter vil gøre, er fortsat at kæmpe for gradvise ændringer, som øger effektiviteten og konkurrenceevnen, samtidig med at vi sikrer anstændige arbejdsforhold.

McIntosh
Nogle af os kunne være fristede til at komme i badetøj for at fange Deres øje for fremtiden.
Vi accepterer, at hr. kommissær Kinnock har handlet hurtigt, og han har nævnt to tilfælde, hvor Kommissionen som Traktatens vogter kan gribe ind over for den franske regering. De bunder begge i forsømmelse. Det første er, hvis den franske regering har forsømt at gennemføre bestemmelserne vedrørende chaufførernes arbejdstid. Det andet er, hvis den franske regering har forsømt at sikre overholdelsen af Traktatens bestemmelser om fri bevægelighed.
Vedrørende erstatning er ferske fødevarer, fordærvelige produkter og selv levende dyr blevet forsinket i mere end otte dage. De kan gå til grunde, og der skal betales erstatning. Vi har ret til på vælgernes vegne at anmode Kommissionen om at gøre noget for at sikre erstatning. Vil han gøre det på vore vegne?

Neil Kinnock
Jeg vil gerne takke det ærede medlem. Jeg vil helt undlade at kommentere hendes bemærkninger om badetøj. Det kunne jo komplicere et allerede meget vanskeligt emne.
Vedrørende erstatning må jeg med beklagelse sige, at jeg ikke kan tilføje noget til den klare redegørelse, jeg kom med tidligere, både vedrørende den generelle fællesskabslovgivning og de franske myndigheders villighed til at indføre procedurer, der skal gøre det muligt for dem, der har lidt tab på grund af konflikten, at stille relevante krav gennem det lokale prefectures kontor. De kan frit få udleveret de relevante ansøgningsskemaer og indgive deres krav. Sådan ser den lovgivningsmæssige virkelighed ud, og jeg kan på nuværende tidspunkt ikke tilføje noget som helst til dette.
Vedrørende påstanden om, at de franske myndigheder ikke lever op til deres ansvar i henhold til fællesskabslovgivningen, vil det i forbindelse med bestemmelserne for køretid blive taget op til overvejelse. På nuværende tidspunkt må jeg sige, at det bliver vanskeligt at bevise, at svaghederne skyldes rent lovgivningsmæssige forsømmelser fra den franske regerings side. Vi er altid rede til at overvåge og undersøge disse forhold.
For så vidt angår de grundlæggende traktatbestemmelser om at sikre fri bevægelighed for varer og personer, er Kommissionen som ved tidligere lejligheder rede til at bruge sine beføjelser i henhold til Traktaten, hvis der er tale om indlysende forsømmelse fra en medlemsstats side. De franske myndigheders villighed til at udnævne en forligsmand og deltage aktivt i møder af op til 12-14 timers varighed giver ikke tilstrækkelig grund til at antage, at der har været tale om forsømmelse eller manglende vilje til at sikre den fri bevægelighed. Vi vil fortsat iagttage udviklingen på tæt hold og om nødvendigt forfølge sager, der er forbundet med forsømmelse, men der findes ikke beviser, som berettiger sådanne tiltag på nuværende tidspunkt.

Colom i Naval
Hr. formand, indledningsvis skal jeg beklage, at en gruppe besøgende, som jeg har inviteret til denne forhandling, ikke er at finde på tilhørerpladserne, fordi de sidder fast på de franske landeveje.
Kommissæren har i klare vendinger tilkendegivet, at det ikke er muligt at yde erstatning for de skader, som de lastbiler, der tilbageholdes på fransk område, påføres. For Spaniens vedkommende er tabet, for så vidt angår letfordærvelige produkter, allerede nu af størrelsesordenen 250 mio ECU. Endvidere er høsten af citrusfrugter i Middelhavsområdet indstillet i afventning af løsningen på denne konflikt, hvilket fører til tab af mange timers arbejde og en stigning i arbejdsløsheden. Og hvad med det nedsatte arbejdstempo i de spanske middelhavshavne, som ikke kan videreeksportere produkter hidrørende fra tredjelande til de øvrige fællesskabslande? Agter Fællesskabet heller ikke at gøre noget for at afhjælpe disse problemer?

Neil Kinnock
Jeg er fuldt vidende om de beklagelige forhold, som hr. Colom i Naval gør opmærksom på. Den dybe bekymring, han giver udtryk for, deles af hele Fællesskabet, hvilket mange repræsentanter fra erhvervslivet, familier og nationale regeringer har givet udtryk for. Det forholder sig sådan, at selvom vi med dyb beklagelse erkender, at der opstår store, varige tab på grund af en sådan konflikt, så er vi på nuværende tidspunkt ikke i en sådan situation, at Kommissionen effektivt og realistisk kan gribe ind for at forebygge eller afbøde skaderne. Jeg ved, at han forstår, at man i nogle sammenhænge føler samme frustration i sådanne forhold som alle andre almindelige borgere. Men sådan er virkeligheden. Jeg ville give et forkert billede af virkeligheden, hvis jeg sagde noget andet til Parlamentet.
Jeg understreger, at hvis der kan tages berettigede skridt, som får den ønskede virkning, nemlig at bringe den skadelige konflikt til en ende, er Kommissionen som altid rede til at tage sådanne skridt. Men de er ikke berettigede på nuværende tidspunkt.

Cohn-Bendit
Hr. formand, hr. kommissær, med hele den manglende respekt, som jeg har over for institutionerne, vil jeg gerne sige to ting. Problemet er ikke den fri bevægelighed, problemet er det sociale Europa. Jeg tror, at Europa og kommissærerne er for forsigtige. De burde gribe lejligheden og vise, at uden det sociale Europa opstår denne slags problemer, for det er et problem med harmonisering af arbejdsretten, og det er også et problem med beskyttelse af den offentlige sundhed.
Jo mere lastvognschaufførerne kører, jo mere udgør de en fare på vejene. Jo mere Kommissionen eller Europa er ude af stand til at beskytte sine borgere, jo mere er vi alle i fare. Og jeg vil gerne for det tredje sige til alle parlamentsmedlemmerne, til alle, der her prøver at tale om fri bevægelighed: Enhver social forandring sker ved strejke, og når der er en strejke, er der en social forandring. Derfor burde Kommissionen takke de strejkende, fordi de udvikler det sociale Europa.

Neil Kinnock
Jeg kan på egne og sikkert også på formandens vegne sige, at vi ikke har brug for belæringer fra det ærede medlem om strejkers berettigelse, historie eller art. Jeg kan også fortælle ham, at han får vanskeligt ved at påvise, at gradvise, produktive sociale ændringer i historiens løb alene skyldes strejker. Respekt for lovens udvikling er lige så vigtig for at sikre borgernes rettigheder og privilegier i et frit samfund, hvilket jeg er sikker på, at det ærede medlem uden tøven vil erkende i et ædru øjeblik.
Jeg vil endvidere sige til ham, at når han siger, at vi her ikke står over for et problem med den fri bevægelighed, men med det sociale Europa, forstår jeg godt, hvad det er, han reelt siger, og det er jeg ikke uden sympati for, hvilket han sikkert forstår. Men han siger, at hvor der er lastbiler, er der også farer, og så længe vi har mange lastbiler, har vi også farer. Som kommissær med ansvar for transport forstår jeg også her, hvad der ligger bag hans ord. Men jeg er ikke sikker på, at han i sit ønske om at beskytte de sociale interesser for de parter, der er involveret i denne konflikt, vil blive mødt med sympati, hvis det, han argumenterer for, er færre lastbiler på de franske veje.

Killilea
Jeg takker kommissæren for hans redegørelse. Han sagde, at han havde gjort visse fremskridt, fordi det var lykkedes at frigive et vist antal lastbiler, især fra Spanien og Storbritannien. Jeg hørte ikke, at han nævnede Irland. Der er mange irske lastbiler, som er fastlåst med fordærvelige varer, især lamme- og oksekød, i kølebiler, som nu i 12-14 dage har overlevet på små mængder diesel, så fryserne kan køre. Kan kommissæren fortælle mig, om han har taget eller stadig kan tage skridt for at få disse fordærvelige varer ud af systemet hurtigst muligt, så de ikke går tabt, især under hensyntagen til de enorme omkostninger, der er forbundet med de ladninger, jeg har nævnt. Og også under hensyntagen til at Irland er fuldstændig afhængig af eksport af både lamme- og oksekød.

Neil Kinnock
Jeg kan forsikre det ærede medlem om, at jeg som tidligere nævnt er helt bevidst om følgerne af konflikten for alle dele af Unionen, men især for randområderne. Det får naturligvis store følger for Irland. Jeg nævnede Det Forenede Kongerige, Spanien og Portugal, fordi jeg ønskede at fortælle så nøjagtigt som muligt om de seneste frigivelser. Det er på ingen måde et tegn på en overfladisk holdning til enkeltpersoner og virksomheder fra andre medlemsstater eller for den sags skyld til repræsentanter fra lande, der ligger uden for Fællesskabet.
Som det ærede medlem påpeger, er der allerede sket store skader. For så vidt angår initiativer, har den franske regering, desværre med beskeden succes, taget mange for at få frigivet lastbiler, og så vidt jeg har hørt, prioriterer den ladninger, der indeholder fordærvelige varer, og som jo af indlysende grunde udgør en særlig risiko. Der er grænser for, hvor meget de kan gøre, men jeg er sikker på, at de gør, hvad de kan.
Det ærede medlem deler måske mine følelser for de gode nyheder. De europæiske transportfagforeninger har meddelt mig, at de britiske lastbiler, der var blokeret i Calais, netop er blevet frigivet takket være fagforeningernes indgriben, og jeg håber, at den form for indgriben får følger for enkeltpersoner og virksomheder fra andre lande også.

Cornelissen
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans redegørelse og for hans indsats. Det er ikke første gang, og jeg er bange for, at det heller ikke er sidste gang, at veje blokeres for at udøve pres på forhandlingerne i en arbejdskonflikt. Jeg vil gerne bede kommissæren om at undersøge mulighederne for at skabe lovmæssige instrumenter med henblik på at garantere fri trafik på de europæiske hovedfærdselsårer. Jeg henviser til den nederlandske lovgivning, hvor den uafhængige dommer gennem en kort proces kan anmodes om en dom om aktioners retmæssighed.
Mit andet spørgsmål er, om kommissæren vil anmode om, at anvendelse af rød diesel tillades midlertidigt for at gøre det muligt for lastbiler uden for blokaderne at flygte fra Frankrig. Hr. formand, enhver medalje har en bagside. Lastbiltrafikkens uundværlighed vises her tydeligt.

Neil Kinnock
Tak for dette spørgsmål. Jeg deler det ærede medlems store bekymring, og som tidligere nævnt er jeg meget glad for, at han og hans kolleger har givet mig lejlighed til at afgive denne redegørelse. Formålet med de strejker, der finder sted i Frankrig, er indlysende, men at forsøge at udvikle en fællesskabslovgivning, der kan sammenlignes med nederlandsk praksis, bliver yderst vanskeligt.
Jeg sætter overhovedet ikke spørgsmålstegn ved værdien af sådan lovgivning eller de bagvedliggende principper. I Nederlandene er det sådan, at beslutninger truffet af det nederlandske parlament og regeringen om en slags automatisk forbud under visse omstændigheder kan respekteres på nederlandsk territorium. Det er yderst usandsynligt, at Det Europæiske Fællesskab giver Kommissionen eller Domstolen beføjelser til at gennemføre dette princip i resten af Fællesskabet.
Når vi er i den situation, hvilket sker temmelig ofte, at enkelte medlemsstater gør modstand over for selv domme, der er afsagt af Domstolen i henhold til den eksisterende lovgivning, vil de ærede medlemmer, uanset hvor frustrerede de er - og det forstår jeg godt - indse, at det er usandsynligt, at det stillede forslag kan få praktiske følger eller sikre generel enighed i Fællesskabets institutioner.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, jeg håber, De på Deres helikoptertur over Tyrol fik et godt indtryk af lastbiltrafikken i dette område. Det er dog kun en indledende bemærkning. Mine to korte spørgsmål lyder som følger: De blev først irriteret over hr. Cohn-Bendits udtalelse, og det forstår jeg godt. Men bør situationen i Frankrig ikke foranledige Kommissionen til at gøre det klart over for Rådet, hvor vigtig den sociale dialog er i Europa? Vi kan kun undgå sådanne principielle problemer og strejker, hvis den sociale dialog er et grundprincip! For det andet ville jeg bede Dem, hr. kommissær, om klart at fastslå også her i Parlamentet - fordi det vil være forbilledligt inden for rammerne af behandlingen af jernbanehvidbogen, her var der jo for kort tid siden en demonstration - at De rettidigt og i god tid vil diskutere med fagforeningerne.

Neil Kinnock
Tak til det ærede medlem. Den sidste del af spørgsmålet er ikke så relevant for det spørgsmål, der er stillet af Udvalget om Transport og Turisme. Jeg accepterer derfor formandens påbud om helt at koncentrere mig om emner, der har forbindelse med transportkonflikten i Frankrig, selvom jeg dog lige vil sige, at den generelle høring og drøftelse om hvidbogen om transport ad jernbane fortsætter og i vid udstrækning kommer til at inddrage arbejdsmarkedets parter.
Vedrørende situationen i Frankrig benytter jeg og mine kolleger i Rådet (transportministrene) enhver lejlighed til at understrege værdien af det, som det ærede medlem beskrev som - og som generelt opfattes som - den sociale dialog. Garantier, som kan udvikles på denne baggrund, er et stort bidrag til at bevare ro på arbejdsmarkedet på et tilfredsstillende grundlag, hvor ingen af parterne giver afkald på grundlæggende krav og rettigheder. Det kan jeg dog gøre, lige så meget jeg ønsker.
Min grundlæggende bekymring for øjeblikket er, hvordan vi får løst denne specifikke konflikt. Måske kunne et andet niveau i den sociale dialog have bidraget til at komme af med årsagerne til konflikter som den nuværende. Det, jeg ønsker nu, er at sikre, at Parlamentet, Kommissionen og alle andre fokuserer på, hvad der kan gøres i forsøget på at bringe en tilfredsstillende, varig afslutning på denne konflikt.

Camisón Asensio
Hr. formand, kommissæren er - som det fremgik af hans indlæg for lidt siden - til fulde klar over alvoren i de problemer, der er opstået, ikke alene i Frankrig, men også i nabolandene. Fra Spanien kommer der foruroligende meldinger: tab, der beløber sig til 1.000 millioner for frugt- og grøntssagssektoren i Alicante; 5.000 i Almería; i Castellón er høsten af citrusfrugter indstillet; i Portugal er tekstil- og bilindustrien på randen af sammenbrud, osv.
Jeg skal ikke komme ind på konfliktens perspektiver, som De jo selv har redegjort for, og heller ikke gå nærmere ind på spørgsmålet om, hvad Kommissionen foretager sig. Til gengæld vil jeg stille Dem et helt konkret spørgsmål: har De oplysninger, der tyder på, at konflikten vil blive yderligere intensiveret på baggrund af varslet om strejke i den franske lufttrafik? Grunden til, at jeg stiller Dem dette spørgsmål, hr. kommissær, er, at nogle virksomheder, som transporterer spanske frugt- og grøntssagsprodukter, har anvendt lufttransport som en alternativ løsning.

Neil Kinnock
Jeg deler det ærede medlems og også andre medlemmers dybe uro, både dem, der har nævnt spørgsmålet, og dem, der ikke har. Enhver fornuftig person må være dybt bekymret over følgerne af strejken, ikke kun på kort, men også på længere sigt, især for dem, der er afhængige af at transportere deres varer ad landevejen.
For så vidt angår andre konflikter, ville det være uklogt af mig på nuværende tidspunkt at søge at kommentere spekulationer om, hvorvidt denne konflikt kan spredes til transportsektoren i andre lande. Jeg har for eksempel i dag hørt, at den danske transportblokade på en eller anden måde er forbundet med det, der sker i Frankrig. Jeg kan helt bestemt sige, at det ifølge mine oplysninger overhovedet ikke er tilfældet. Jeg vil ikke yderligere kommentere mulighederne af, at strejken spreder sig til den civile luftfartssektor, da der ikke på nuværende tidspunkt er pålidelige, detaljerede oplysninger til rådighed om dette emne.

Formanden
Vi takker hr. kommissær Kinnock for, at han har stået til rådighed med svar på vores spørgsmål. Hermed er spørgetiden afsluttet.

Udnævnelse af formanden for EMI
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er
indstilling (A4-0373/96) af von Wogau for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om genudnævnelse af formanden for Det Europæiske Monetære Institut fra 1. januar 1997 til 30. juni 1997; og
indstilling (A4-0372/96) af von Wogau for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om udnævnelse af formanden for Det Europæiske Monetære Institut fra 1. juli 1997.
von Wogau
Hr. formand, kære kolleger, efter Maastricht-traktaten medvirker Europa-Parlamentet ved udnævnelse af formanden for Det Europæiske Monetære Institut, idet det nemlig skal afgive en udtalelse om kandidatens person. Vi skal altså i dag afgive en udtalelse, for det første om forlængelse af embedsperioden for den nuværende formand, hr. Alexandre Lamfalussy, indtil midten af 1997, der således er foreslået, og for det andet om udnævnelse af hr. Wim Duisenberg til hans efterfølger fra juli næste år.
Jeg vil ved denne lejlighed gerne takke hr. Alexandre Lamfalussy for det arbejde, han har præsteret i de forløbne år. Han har oprettet Det Europæiske Monetære Institut i overensstemmelse med bestemmelserne i Maastricht-traktaten. Jeg minder om, hvor vanskelig denne begyndelse har været. Jeg tænker på de bygningsmæssige foranstaltninger, der her skulle træffes. Jeg tænker på et besøg på det monetære institut i Frankfurt, hvor man praktisk taget bare færdedes på en byggeplads. Alligevel er det lykkedes Alexandre Lamfalussy for det første at lede Det Europæiske Monetære Institut på fremragende vis og for det andet også at overholde tidsplanen. Når man i dag kan gå ud fra, at tidsplanen for virkeliggørelse af Den Monetære Union med sikkerhed i hvert fald kan overholdes fra den side, så kan vi takke Alexandre Lamfalussy for det. Jeg vil også gerne takke ham for det fremragende samarbejde med Europa-Parlamentet, for de talrige drøftelser i Europa-Parlamentets Underudvalg om Monetær Politik, for de mange personlige kontakter, for hans udtalelse i plenum her i Parlamentet. Hans samarbejde med Europa-Parlamentet har været forbilledligt. Derfor foreslår Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik at forlænge embedsperioden for Alexandre Lamfalussy indtil juni 1997.
Som efterfølger for Alexandre Lamfalussy har vi fået foreslået hr. Wim Duisenberg. Vi havde i udvalget en høring med ham den 30. oktober i år. Her anvendte vi den samme procedure som ved udnævnelse af de europæiske kommissærer, nemlig først en offentlig høring af kandidaten om hans personlige forhold og faglige kvalifikationer. Umiddelbart derefter trækker udvalget sig tilbage for at drøfte og tage stilling til spørgsmålet. Vi har taget denne opgave meget seriøst, for vi ved, at der er tale om et overordentlig vigtigt personspørgsmål.
Vi skal være klar over, at der kun er 765 dage til den magiske dato, nemlig nytåret 1999. I særdeleshed vil det i den korte periode fra foråret 1998, hvor der træffes afgørelse om deltagerne, indtil december 1998 gælde om hurtigst muligt at gøre denne Europæiske Centralbank funktionsdygtig. Det vil ikke blive let. Derfor ville det være fornuftigt, hvis den personlighed, der nu udnævnes til at lede Det Europæiske Monetære Institut, senere også kunne påtage sig ledelsen af Den Europæiske Centralbank. Vi har derfor stillet hr. Duisenberg dette spørgsmål. Hr. Duisenberg har besvaret spørgsmålet, om han også er kandidat til Den Europæiske Centralbank, med et kort og tørt ja. Jeg mener, det var en vigtig oplysning. Det har undret mig, at pressen praktisk taget ikke har taget notits af det, og heller ikke af, at det var en formel høring, hvor Europa-Parlamentet udøvede sine rettigheder. Vi ved, at beslutningen om den første centralbankformand så træffes af stats- og regeringscheferne efter Europa-Parlamentets udtalelse, men jeg har alligevel anset det for vigtigt at høre hr. Duisenberg svare så klart på dette spørgsmål.
Ved høringen kom det klart til udtryk, at hr. Duisenberg har en stor international erfaring i monetære forhold fra sin erhvervsmæssige karriere. Han har desuden været finansminister i Nederlandene, og han er en overordentlig succesrig guvernør for den nederlandske centralbank. Han har med fornøjelse gjort opmærksom på, at han på nogle punkter har haft endnu mere succes med hensyn til den nederlandske gyldens stabilitet end hans kolleger i den tyske forbundsbank.
Udvalget er på grundlag af denne forhandling kommet til det resultat, at hr. Duisenberg klart er en egnet personlighed, og vi indstiller til Europa-Parlamentet at stemme for udnævnelse af hr. Duisenberg i morgen. Dertil knytter vi imidlertid samtidig også forventninger og ønsker. Vi alle respekterer Den Europæiske Centralbanks uafhængighed og anser den for at være overordentlig vigtig. Men vi er ligeledes overbevist om, at det ikke må ske, at dette euro-Tower i Frankfurt bliver til et elfenbenstårn, for centralbankformanden og Den Europæiske Centralbank træffer beslutninger, der er af stor betydning for mange borgere i hele Den Europæiske Union. Derfor skal centralbankformanden gøre rede for sin politik. Det rette forum herfor er Europa-Parlamentet, dets udvalg og plenum i Europa-Parlamentet. Derfor forventer og håber vi, at hr. Duisenberg vil fortsætte det fremragende samarbejde, vi har indledt med hr. Alexandre Lamfalussy.
Formanden for Det Europæiske Monetære Institut er også samtidig garant for den europæiske valutas stabilitet. Jeg vil gerne endnu en gang komme ind på, hvorfor vi i Europa-Parlamentet med et meget bredt flertal er overbevist om betydningen af en stabil europæisk valuta. Sidste lørdag mødte jeg en kvinde på markedspladsen i Offenburg. Hun sagde til mig, at hun er meget skeptisk over for den europæiske valuta. Jeg spurgte hende, hvorfor. Hun fortalte mig, hun havde arbejdet som ekspeditrice i 54 år og nu påtænker at gå på pension. Hun har fået tilsendt sin pensionsmeddelelse og har så erfaret, at hun kan regne med 1.130 D-mark om måneden. Hun skal betale en husleje på 700 D-mark om måneden. Her vil enhver da kunne forstå, at denne kvinde spørger sig selv, om husleje og fødevarer bliver dyrere inden for en overskuelig fremtid, fordi det her drejer sig om hendes eksistensgrundlag. Folk med små indkomster kan ikke undgå inflationen på samme måde som folk med store indkomster. De rammes umiddelbart, og disse mennesker forventer af os, at vi gør alt for at sikre, at euroen vil blive en stabil valuta. Havde jeg dér på markedspladsen mødt hr. Soros eller hr. Costollany, som tjener deres penge ved spekulation, så ville de naturligvis have haft andre bekymringer, for vi ved, at man også kan tjene penge på inflationen. Og her er jeg ved den anden grund til, at valutaens stabilitet er så vigtig: Inflation leder investeringerne i den forkerte retning, i uproduktive retninger. Hvis vi ønsker, at der investeres i fremtiden, at der investeres i arbejdspladser, så har vi som det allerførste brug for en stabil valuta som grundlag herfor.
Jeg er overbevist om, at der for tiden er gode betingelser herfor, men at der fortsat er meget at gøre. På den anden side kan man positivt notere, at 10 ud af 15 lande p.t. opfylder stabilitetskriteriet, dvs. en inflationstakt på 2, 6 % og mindre. Jeg mener, det er en stor succes, der viser, at medlemsstaterne i Den Europæiske Union har gjort sig gevaldige bestræbelser på området stabilitetspolitik. Men lige så tydeligt er det også, at p.t. er der kun tre lande i Den Europæiske Union, der opfylder underskudskriteriet, og det viser, at der fortsat skal store bestræbelser til for rent faktisk at virkeliggøre Den Monetære Union som planlagt pr. 1.1.1999. Jeg er overbevist om, at det for at bevare tilliden er nødvendigt at holde fast ved stabilitetskriterierne med Maastricht-traktatens ordlyd og ånd.
Den anden grund til, at jeg er positivt stemt og har positive forventninger med hensyn til den europæiske valuta og dens stabilitet, er Den Europæiske Centralbanks uafhængighed og stabilitetsorientering. Det er en overordentlig vigtig forudsætning herfor. Men vi skal også være klar over, at spørgsmålet om, hvorvidt vi rent faktisk vil få succes med Den Europæiske Monetære Union, i sidste ende ikke afhænger af nogle artikler i traktaterne, heller ikke af de paragraffer, vi for tiden udtænker meget omhyggeligt, heller ikke af stabilitetspagtens nøjagtige ordlyd, men derimod helt afgørende af de personligheder, der vil præge den fremtidige Europæiske Centralbank. Jeg er overbevist om, at hr. Duisenberg vil blive en af dem, og jeg er overbevist om, at vi med denne meget vigtige personafgørelse, vi træffer i dag, også træffer den rigtige afgørelse!

Randzio-Plath
Fru formand, også De Europæiske Socialdemokraters Gruppe anser det for rigtigt at forlænge mandatet for den nuværende EMI-formand, hr. Lamfalussy, og vi tilslutter os også at bedømme hr. Duisenberg som egnet kandidat til at efterfølge formanden for Det Europæiske Monetære Institut. Det faktum, at hr. Lamfalussy har kunnet opbygge og forme dette Europæiske Monetære Institut, både personelt, organisatorisk og administrationsmæssigt, har været et lykketræf for den monetære historie, og dét ikke kun for opbygningen af dette institut. Selv med hensyn til personalets status har der virkelig været væsentlige fremskridt; det samme gælder den accept og troværdighed, projektet Den Monetære Union har opnået på de finansielle markeder og i befolkningen.
Vi i Europa-Parlamentet kan derfor være taknemmelige for hans engagement til fordel for Den Europæiske Monetære Union og udtrykker vores respekt for, at der har stået en formand ved navn Alexandre Lamfalussy i spidsen for Det Europæiske Monetære Institut. Jeg vil her ikke blot minde om, at hr. Lamfalussy som aftalt har opfyldt sin demokratiske pligt til at aflægge beretning i dialogerne med Underudvalget om Monetær Politik og her i plenum. Det har også været muligt at lægge projekter frem for ham, der var af betydning for Europa-Parlamentet. Jeg vil her blot nævne et enkelt eksempel: EuropaParlamentet har på et meget tidligt tidspunkt gjort sig til talsmand for en europæisk vekselkursmekanisme, for at det indre marked ikke skal blive spaltet og medlemsstaterne ikke skal blive delt op i to grupper, hvor den ene er de lande, der deltager, og den anden de lande, der ikke deltager i Den Monetære Union. Stik imod den tidligere opfattelse indså formanden for Det Europæiske Monetære Institut meget hurtigt nødvendigheden af at finde en ny mekanisme, der både kunne dæmme op for spekulation og også vise solidaritet uden at tage målforpligtelsen fra den fremtidige Europæiske Centralbank.
Med høringen af hans efterfølger, hr. Duisenberg, er det endnu en gang kommet klart til udtryk, hvilke krav Europa-Parlamentet stiller til en formand for Det Europæiske Monetære Institut. Den personlige integritet og de personlige kvalifikationer er et klart kendetegn. Men også spørgsmålene om monetære koncepter, om indstillingen til den monetære politik og pengepolitikkens rolle i Den Europæiske Union har været ganske vigtige synspunkter. Inden for rammerne af denne spørgsmål-svar-dialog i denne høring har Parlamentet via sine medlemmer klart kunnet give udtryk for, hvilke store forventninger vi har til den fremtidige formand for Det Europæiske Monetære Institut. Disse krav er naturligvis så meget større, som denne kandidat samtidig har erklæret, at han også er kandidat til hvervet som formand for Den Europæiske Centralbank. Derfor tager vi også hans ord alvorligt om, at den demokratiske pligt til at aflægge beretning, som monetære myndigheder har her i Den Europæiske Union, også gælder for ham. For så vidt forventer jeg af ham i hans funktion som formand for Det Europæiske Monetære Institut yderligere fremskridt i forbindelse med forberedelsen. Det skal fortsætte således, at Den Monetære Union teknisk og organisatorisk set ikke kan strande. Men jeg forventer også, han sørger for, at alle nationale centralbanker er uafhængige før oprettelsen af Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank. Han kunne jo formå sin regering til, at centralbanken i Nederlandene nu bliver uafhængig meget hurtigt. Det ville være et tegn på troværdighed.
Det samme gælder for dialogen med Europa-Parlamentet og Underudvalget om Monetær Politik, og det vil også være nødvendigt at dokumentere denne demokratiske pligt til at aflægge beretning ved, at Den Europæiske Centralbank bringer transparens ind i begrundelsen for monetære afgørelser, idet denne institution skal være garanteret fuld uafhængighed. Derfor skal vedtægterne, statutten, for Den Europæiske Centralbank forberedes, for at Den Europæiske Centralbank kan oprettes i 1998. Også her har vi store forventninger til denne formand, der har tilsikret, at valuta- og pengepolitik for ham ikke er en neutral politik, men også er til for, at erhvervs- og beskæftigelsespolitik...
(Formanden afbrød taleren)

Gasòliba i Böhm
Fru formand, på Den Liberale Gruppes vegne vil jeg udtrykke ubetinget støtte til såvel forslaget om at genudnævne hr. Alexandre Lamfalussy til formand for Det Europæiske Monetære Institut fra 1. januar 1997 til 30. juni 1997, som til forslaget om, at han efterfølges på posten af hr. Wim Duisenberg. EMI står over for en kolossal opgave med at forberede den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union og indførelsen af euroen. Dagsordenen er nu omfattende, og tidsrammen må ikke forskubbes, eftersom der er mindre end to år til oprettelsen af Den Europæiske Centralbank og kun lidt over to år til indførelsen af euroen.
Hr. Lamfalussy og hr. Duisenberg skal sørge for, at EMI i de kommende måneder træffer de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at Det Europæiske Centralbanksystem kan fungere, og at der fastlægges regler, retningslinjer og lovgivningsmæssige, organisatoriske og logistiske rammer for forbindelserne mellem medlemsstaternes centralbanker, Det Europæiske Centralbanksystem og Den Europæiske Centralbank.
Vi står over for en vidtrækkende proces hen imod konsolidering af en af hovedhjørnestenene og en af de vigtigste landvindinger for den europæiske integrationsproces i de sidste to årtier, som ligeledes er afgørende for udformningen af Unionen her på tærsklen til det 21. århundrede.
Hvis det lykkes os at skabe en bred europæisk Union, som arbejder med en fælles valuta forvaltet af en Europæisk Centralbank, et Europæisk Centralbanksystem inden for rammerne af en overordnet fælles monetær og økonomisk politik, vil vi have taget et meget stort skridt på den europæiske integrations vej. Det er denne opgave, der i de kommende måneder skal løftes af hr. Lamfalussy og navnlig af hr. Duisenberg, og vi vil gerne understrege, at de begge kan regne med vort uforbeholdne samarbejde og støtte til at løse denne opgave, der som nævnt er af vital betydning for den europæiske integrationsproces, sådan som den er konciperet i unionstraktaten.

Hautala
Fru formand, min partigruppe i udvalget kunne ikke tilslutte sig indstillingen, der blev vedtaget enstemmigt, om at udnævne hr. Duisenberg til formand for Det Europæiske Monetære Institut. Der er ikke nogen tvivl om, at han er meget erfaren og særdeles kompetent, når man ser på hans personlige egenskaber, men efter vores mening er hans grundlæggende indstilling til pengepolitik og den økonomiske politik ikke af en sådan beskaffenhed, at vi kan gå ind for den. Han lader til at være en ivrig tilhænger af en monetaristisk politik, og han har meget lidt til overs for, at der er brug for en fælles økonomisk politik inden for rammerne af den monetære union. Vi mener derimod, at det er der bestemt brug for.
Selvom den kommende Europæiske Centralbanks uafhængighed af politiske interesser bør sikres, er det dog vigtigt, at der i centralbankens ledelse sidder personer, der har en realistisk holdning til de realøkonomiske forhold i samfundet. Da vi ikke er helt overbevist om dette, har jeg foreslået min gruppe at undlade at stemme ved afstemningen i morgen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Konvergens og fælles valuta
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger: :
A4-0379/96 af Metten for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om EuropaParlamentets udtalelse om konvergensafgørelsen for 1997 truffet af Rådet i dets sammensætning af stats- og regeringscheferne, jf. traktatens artikel 109 J, stk. 2 (11505/96 - C4-0586/96); -A4-0371/96 af Christodoulou for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om I. forslag til Rådets forordning (EF) om styrkelse af overvågningen og samordningen af budgetstillinger (KOM(96)0496 - C4-0576/96-96/0247/SYN)); II. forslag til Rådets forordning (EF) om fremskyndelse og afklaring af gennemførelsen af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud (KOM(96)0496 - C4-0577/96-96/0248(CNS)); -A4-0375/96 af Herman for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om I. forslag til Rådets forordning (EF) om visse bestemmelser i forbindelse med indførelse af euro (KOM(96)0499 - C4-0578/96-96/0249/CNS)); II. forslag til Rådets forordning (EF) om indførelsen af euro (KOM(96)0499 - C4-0579/96-96/0250(CNS)); -A4-0352/96 af Hoppenstedt for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om rapporten fra Det Europæiske Monetære Institut om overgangen til den fælles valuta (C4-0559/95); -A4-0374/96 af Harrison for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om de monetære politikkers indvirkning på realøkonomien, inflationen, renteniveauet, væksten og beskæftigelsen i ØMU'ens tredje fase og konvergenskriteriernes økonomiske funktion.
Metten
Fru formand, den betænkning om konvergens, som bærer mit navn, er den officielle udtalelse, som Parlamentet skal give stats- og regeringscheferne om datoen for indledningen af tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. I Traktaten står der nemlig, at ØMU kunne indledes tidligere end i 1999, nemlig hvis et flertal af medlemsstaterne allerede nu ville være kvalificerede, og hvis regeringscheferne derfor ville finde det hensigtsmæssigt. I betragtning af, at tolv af medlemsstaterne har et såkaldt uforholdsmæssigt stort underskud, er det tydeligt, at den første betingelse ikke er opfyldt. Traktaten fastsætter, at indledningen skal finde sted den 1. januar 1999 med alle de medlemsstater, som på det tidspunkt er kvalificerede.
Den betænkning, som jeg her forsvarer, bekræfter denne konklusion. Fordi Parlamentets Økonomiudvalg naturligvis i lang tid har forudset denne situation, er denne betænkning brugt til et andet formål, nemlig til at fjerne den fleksibilitet, som er knyttet til kriterierne i Traktaten, fra tabuemnerne. Derfor gøres der i begrundelsen i denne betænkning udførligt rede for, hvilket spillerum Traktaten giver, og hvilke politiske fortolkninger Traktaten anmoder om. Denne betænkning sigter således mod at tydeliggøre, men ikke mod at foreskrive. På baggrund af den på det tidspunkt gældende situation kan sidstnævnte eventuelt alligevel ske i den betænkning, som Parlamentet skal udarbejde om valget af egnede kandidater til ØMU i 1998.
Jeg tror, at Parlamentet kan være yderst tilfreds med, at Kommissionen har anvendt samme fremgangsmåde i sin konvergensberetning af 6. november i år. Selv om konvergensberetningen fra Det Europæiske Monetære Institut af 5. november i år har et strengere tonefald, er der heller ingen fundamentale forskelle hermed.
Kort sagt, muligheden for en fleksibel bedømmelse af kriterierne står dermed fast på den politiske dagsorden. For den, som sammenligner dette med den reaktion, som den forhenværende præsident, Giscard d'Estaing fremkaldte på en kongres her i Parlamentet i Bruxelles i februar i år, da han i virkeligheden ikke gjorde andet end at gøre opmærksom på fleksibiliteten i Traktaten, må forandringen i den offentlige bevidsthed være påfaldende. Det er for en vigtig del Parlamentets fortjeneste, og her har denne betænkning kunnet spille en nyttig rolle.
Om fleksibiliteten i Traktaten også virkelig vil være nødvendig, er et andet spørgsmål. Samtidig med konvergensberetningen offentliggjorde Kommissionen efterårsforudsigelser, der var baseret på medlemsstaternes seneste tal og hensigter. Hvis disse forudsigelser ville blive virkeliggjort, så er en ØMU med ti medlemsstater mulig den 1. januar 1999. Selv hvis 3, 0 % i den forbindelse anvendes som kriterium for budgetunderskud. Min holdning ville være, at efterhånden som de økonomiske udviklinger er gunstigere, er der mindre grund til at anvende de relativerende sætninger, som udgør en del af kriterierne. På den anden side er det i fælles interesse, at den første bølge af ØMU-deltagere er så stor som mulig, for at den todeling, som ØMU skaber, varer så kort som muligt.
Hele diskussionen om, hvorvidt det ikke vil betyde, at euroen så bliver for svag, forekommer mig overordentlig kunstlet. De præstationer, som der kræves af medlemsstaterne, er enorme, hvilket allerede kan illustreres med den kendsgerning, at hele systemets såkaldte modelland, Tyskland, vil have det største besvær med at opfylde dem i tide. Svagere end D-marken vil euroen bestemt ikke blive, i hvert fald ikke med Centralbanken, som vil være mere uafhængig end nogen eksisterende centralbank, inklusive den tyske.
Det bør snarere vække bekymring, at euroen skal blive for hård på bekostning af Unionens konkurrenceevne og beskæftigelse. Den franske diskussion herom er berettiget, selv om forslagene om at gøre noget ved dette gennem devaluering af den franske franc forekommer at være katastrofale. Dette problem kan imidlertid behandles, når de nærmere regler om valutakursmekanismen og valutakurspolitikken udformes. Det vil være det rette tidspunkt og den rette lejlighed, og Parlamentet vil bestemt lade høre fra sig i den forbindelse.

Christodoulou
Fru formand, alle aspekter af vekselvirkningen mellem den monetære politik og den økonomiske politik er endnu ikke helt klarlagte; men det ser dog ud til, at den monetære politik i sig selv, uden medvirken fra den økonomiske politik, ikke vil være i stand til at bevare den monetære stabilitet i ØMU'ens tredje fase. Dette betyder dog ikke, at den økonomiske politik udelukkende bør have til formål at tjene den monetære stabilitet. Dette ville begrænse mulighederne for at føre en effektiv generel økonomisk politik, ikke kun i de medlemsstater, der bør intensivere bestræbelserne på at opnå konvergens mellem deres egen økonomi og økonomierne i de mere udviklede EU-lande, men også i de medlemsstater, som oplever en forringelse af deres konkurrenceevne. Årsagen til, at vi ønsker ØMU'en, er - ud over den grundlæggende målsætning om styrkelse af Europas foreningsproces - at den vil støtte enhedsmarkedet og som følge heraf Den Europæiske Unions internationale konkurrencedygtighed. Jeg tror imidlertid ikke, at dette kan opnås udelukkende med monetære midler.
Når dette er sagt, er det desuden nødvendigt i den tredje fase af ØMU at sikre den nødvendige ligevægt mellem målet om den fælles valutas stabilitet og målet om at støtte den indsats, der gøres af både de medlemsstater, der deltager, og de medlemsstater, der ikke deltager i Den Økonomiske og Monetære Union. For at sikre denne ligevægt og undgå tendenser til konkurrence og uhensigtsmæssig adfærd internt i Fællesskabet er det nødvendigt at samordne budgetpolitikkerne.
Ikke alene favoriserer Kommissionens forslag det synspunkt, at den økonomiske politik ene og alene skal tjene målet om valutarisk stabilitet, men de ændrer også delvist ved den generelle karakter af de nuværende bestemmelser. Forslagene kendetegnes af temmelig stor ufleksibilitet og er af grundlæggende repressiv karakter. Jeg skal ikke sætte spørgsmålstegn ved behovet for at opnå og bevare den økonomiske stabilitet; den er absolut nødvendig. Der er heller ingen tvivl om, at økonomisk stabilitet, som er et af Unionens faste mål, er en vigtig forudsætning for, at ØMU kan fungere effektivt. Det skal dog bemærkes, at økonomisk stabilitet alene ikke kan løse alle de økonomiske problemer, som EU har i dag og vil få fremover, ligesom den heller ikke i sig selv kan sikre den europæiske økonomi en varig konkurrenceevne over for Unionens store handelspartnere.
Man bør derfor undgå de yderligtgående synspunkter, og det gælder både de meget strenge og usmidige, der vil fjerne alle udviklingsmæssige aspekter fra den økonomiske politik, og de synspunkter, der forsøger at gøre reglerne overdrevent fleksible og indføre elementer, der sår tvivl om formålet med disse reglers vedtagelse. I ingen af tilfældene vil reglerne være anvendelige.
Endvidere bør de regler, der skal vedtages, være i overensstemmelse med traktaten, og selv om de fastsætter strengere mål på mellemlang sigt, må de ikke føre til, at konvergenskriterierne reelt bliver meget strengere, og heller ikke vanskeliggøre bestræbelserne på at skabe konvergens mellem de medlemsstater, der deltager i ØMU, og de, der ikke deltager, men bør tværtimod støtte disse bestræbelser. For vi må ikke stikke os selv blår i øjnene. Konvergensbestræbelserne - og her taler jeg især om den virkelige økonomiske konvergens - standser ikke ved opfyldelsen af kriterierne for optagelse i tredje fase, ligesom de heller ikke er gjort med foranstaltninger, som er rent automatiske mekanismer. De økonomiske, og navnlig de valutariske fænomener, er dynamiske i sig selv, og ethvert forsøg på at lukke dem inde i usmidige og statiske regler, vil ikke få de forventede resultater.
De ændringsforslag, vi anmoder om at få vedtaget, også de ændringsforslag, der udgør et kompromis, forsøger at bibringe Kommissionens forslag nogle forbedringer og at holde dem så tæt på den økonomiske virkelighed som muligt, uden overhovedet at fjerne dem fra traktatens ramme af bestemmelser. Hvis Kommissionens forslag forbliver uændrede, kan de som sagt ikke bruges.
Jeg skal derfor påpege, at vi med disse ændringsforslag foreslår:
for det første, at konvergensprogrammerne inddrages i de nationale budgetprocedurer, ligesom de nationale parlamenter involveres mest muligt. Hvad Europa-Parlamentet angår, kræves mere information, både før og efter;
for det andet præciseres og fremhæves de muligheder, Kommissionen har i kraft af artikel 104 C, stk. 3, i forbindelse med bedømmelsen af, om det økonomiske kriterium er opfyldt, for at tage flere elementer vedrørende det pågældende medlemslands økonomiske og finansielle situation i betragtning. Derfor kræver vi, at der ud over de mål, der er fastsat i stabilitetsprogrammerne, også gøres rede for de forventede hovedtræk af den økonomiske udvikling, herunder også elementer, der vedrører jobskabelse, offentlige investeringer set i forhold til bruttonationalprodukt o.lign;
for det tredje får vi en mere præcis, fyldig og realistisk definition af de tilfælde, hvor en overskridelse af referenceværdien for det offentlige underskud betragtes som exceptionelt og midlertidigt;
for det fjerde sættes der ikke spørgsmålstegn ved den pekuniære sanktion, men der tages delvist afstand fra dens karakter af automatisk mekanisme. Et af ændringsforslagene kræver, at den pågældende sanktion ikke pålægges »som regel«, sådan som Kommissionens forslag foreskriver, men »principielt« kan pålægges. Der indføres altså et - meget lille - fleksibelt element, så Rådet kan bevare den mulighed for at undersøge spørgsmålet, som traktaten giver det. Endvidere kræves der, at den pekuniære sanktion og bøden, såfremt den ændres til en bøde, ikke betragtes som en offentlig udgift i forbindelse med undersøgelsen af det offentlige underskud;
endelig har man fundet det nødvendigt at indføre muligheden for en regelmæssig revision af forordningernes bestemmelser, dels for at gøre dem mere effektive set i lyset af den erfaring, der vil blive vundet, dels for at tage hensyn til de institutionelle, essentielle ændringer, som muligvis vil blive vedtaget.
Kommissionen bør imødekomme disse forslag og vise samarbejdsvilje og forståelse, da dette er et forsøg på at lette vort arbejde. De beslutninger, den træffer, og dens modtagelse af Europa-Parlamentets betænkning bør have en klar politisk, og ikke kun en teknisk, karakter og bør tage hensyn til alle EUlandenes ønsker og følelser. Vi forstår de problemer, den har, og forstår de formål, som den forsøger at tjene, men som dens egen formand, hr. Santer, sagde, er Kommissionens rolle politisk, og det er netop denne politiske rolle, vi vil have den skal opfylde ved at godkende de ændringsforslag, vi har stillet.

Herman
Fru formand, hr. kommissær, selv om Parlamentet ikke har haft tilstrækkelig tid til at uddybe alle de juridiske problemer ved indførelsen af euroen, kan Udvalget og Parlamentet godkende de overordnede linjer i de to forslag til forordning, som De forelægger for os. De udgør begge et solidt grundlag for at gå videre med det største valutamæssige foretagende nogensinde.
Aldrig før i vores befolkningers historie har et foretagende af et sådant omfang med en så radikal forandring, der vedrører så mange mennesker, fundet sted. Derfor kan Parlamentet ikke understrege nok, hvor nødvendigt det er at informere, forberede og berolige befolkningerne. Vi har i den forbindelse taget grundigt fejl. Der er nu ikke længere mange dage til at udbedre denne mangel.
Det er samme årsag, der får os til at fastholde, at teksten skal være sikret mod enhver juridisk indsigelse. Det er ikke tilfældet, det beklager jeg at sige. Og ØKOFIN-Rådet såvel som Kommissionen har trods de mange udtalelser fra de jurister, de har omgivet sig med, for let affejet den indvending, der er gjort med hensyn til Madrid-afgørelsen, om ved et topmøde at kunne ændre det, der er bestemt i en traktat. Ligegyldig hvor meget De benytter alle de kunstgreb, som juristerne er i stand til at foretage for at forklare, at ecu ikke betyder ecu, at den betyder »european currency unit«, så holder det ikke. Og De vil se det. Jeg er ked af at sige det.
Det er det samme med andre vigtigere ændringsforslag, hvor jeg bebrejder Kommissionen, at den har kapituleret for hurtigt. Faktisk er euroen ikke kun staternes valuta, den er også Fællesskabets valuta. Det har De ikke ønsket, hvorfor ikke? Fordi Deres jurister har sagt til Dem: Kommissionen er ikke en stat. Forkert. Ifølge traktaterne - og beviset er, at man skaber en valuta - har en centralbank beføjelse til at udstede den europæiske valuta. Den har således muligheden for at hjemle den, herunder udadtil. Og det er ikke, fordi to medlemsstater momentant udtræder ved opting out , at De skal kapitulere over for dem.
For det andet er den beslutning, som De skal træffe om dette emne, ikke baseret på artikel 235, men på artikel 104, der kan virke ved kvalificeret flertal. Indvendingerne fra Danmark og England kan her således reduceres til nul. De kan stemme imod, og man kan alligevel stemme for. Jeg bebrejder således Kommissionen, at den har været så utroligt tilbageholdende med at forsvare sine egne interesser. Derfor håber jeg, hr. formand, at De ved hjælp af overvejelser og uddybende analyser kan acceptere de ændringsforslag, som vi foreslår i den forbindelse.
Jeg vil tilføje, at jeg ønsker at forsvare to andre ændringsforslag. Navnlig det ændringsforslag, der siger, at det er Centralbanken, der udsteder den europæiske valuta, og at det er de nationale centralbanker, der sætter den i omløb. Jeg har modtaget indvendinger herimod: Men vi tager teksten i traktaten. Forkert igen! I traktatens tekst er Centralbankens statutter ensbetydende med traktatens statutter, og når der således er en modsigelse mellem Centralbankens statutter, der er en del af traktaten og selve traktatens tekst, må denne modsigelse forliges ved at fortolke ånden hos forfatterne og i teksterne. Og i den forbindelse vil De ikke have noget besvær med også at godkende vores ændringsforslag, der siger, at det er Centralbanken, der udsteder valutaen, og at det er de nationale banker, der bringer den i omløb. Det er det, der skal gøres, det er det, De bør godkende, hvis De er logiske og konsekvente med Dem selv.
Endelig en sidste bemærkning om det princip, der så mange gange er blevet fremført, som siger, at der ikke er nogen forpligtelser, hvad angår euroen, men at der ikke er noget forbud. Den sande fortolkning af dette princip er ikke i Deres tekst, den er i vores. Vi siger, at når parterne ønsker det, kan de bruge euroen, som de vil, og det er ikke, fordi en kontrakt i starten blev udfærdiget i national valuta, navnlig hvis den er gammel, og denne nationale valuta i dag er erstattet af euroen, det er ikke af den grund, at den skal gennemføres i den nationale valuta i overgangsperioden. Den sande juridiske fortolkning af princippet, som De har fremført gentagne gange, er bedre udtrykt i vores tekst end i Deres. Og jeg håber, at De også her efter at have overvejet spørgsmålet igen og lyttet mere opmærksomt til Parlamentet vil tage det i betragtning, og at De vil vedtage det.
Hr. formand, det var tre bemærkninger, som jeg gerne ville fremføre. Jeg har med tilfredshed bemærket, at Kommissionens hensigt var at tage højde for Parlamentets bekymringer, hvad angår beskyttelsen af forbrugerne, og at De i den forbindelse havde til hensigt snart i en anden tekst at forelægge nogle forslag herom. Det glæder jeg mig over. Vi kan, hvis det er tilfældet, betragte det faktum, at De afviste vores ændringsforslag på dette punkt med en vis forståelse og megen overbærenhed.

Formanden
Jeg takker Dem, hr. Herman. Der er ingen tvivl om, at Kommissæren hurtigt vil besvare Deres fyndige forespørgsel.

Hoppenstedt
Fru formand, mine damer og herrer, indledningsvis skal jeg minde om, at den foreliggende rapport fra Det Europæiske Monetære Institut om overgangen til den fælles valuta blev forelagt i november 1995 med henblik på forberedelse af konklusionen til Det Europæiske Råd i Madrid i november 1995 for indførelse af den fælles europæiske valuta.
Verona, Luxembourg og Firenze var andre mellemstationer, hvor først og fremmest budgetdisciplin blev behandlet samt forholdet mellem de medlemsstater, der fremover vil tilhøre euro-området, og de øvrige medlemsstater inden for rammerne af et eventuelt nyt EMS II. Rådet i Dublin står tidsmæssigt set for døren. Rettidigt kommer min betænkning ind på de væsentlige fremtidige spørgsmål efter vedtagelse i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik.
Det fortjener særlig understregning at fastslå endnu en gang - og noget overlapper naturligvis hinanden - at kun en valutamæssigt forenet, økonomisk stærk og politisk stabil Europæisk Union kan være med til at løse de globale problemer, der vedrører økonomi og verdenshandel. Euroen skal være katalysator for og bindeled i den fortsatte europæiske samling. Nytten og nødvendigheden af euroen består først og fremmest i, og det er jo også velkendt, at først med euroens indførelse kan det indre marked komme til fuld udfoldelse, at indførelsen af euroen gør det indre markeds forskellige delmarkeder mere overskuelige, sammenlignelige og beregnelige, og at de europæiske produkter bliver billigere, fordi veksel- og kursstigningsudgifter falder bort.
Takket være euroen vil der i større udstrækning opstå et finansmarked, der giver brede anlægs- og finansieringsmuligheder. Fordelen ved euroen som anker- og reservevaluta er blandt andet stabilitet samt øgede aktivitetsmuligheder i det europæiske erhvervsliv. Spekulation kan hindres mere effektivt, den europæiske eksportindustris kalkulationer får et sikrere grundlag, og således forhindres det, at antallet af arbejdspladser reduceres yderligere.
Det skal være garanteret, at Maastricht-traktatens betingelser for at indføre den fælles valuta overholdes. De traktatfæstede kriterier skal naturligvis være bindende, og dét på sigt. Det skal forhindres, at der foretages kortsigtede skønhedsoperationer i de næste budgetter, som jo vil ligge til grund for bedømmelsen af, om en medlemsstat er moden til tiltrædelse. For at sikre den nødvendige budgetdisciplin også efter indtræden i Den Økonomiske og Monetære Union, skal der oprettes en stabilitetspagt, der ikke må være en proformapagt, der blot har til formål at berolige de europæiske borgere, men derimod skal indeholde effektive mekanismer.
Den generelle tilslutning fra alle medlemsstater til en langsigtet stabilitetspolitik ved Rådet i Dublin vil være den afgørende prøve på, om det, jeg netop har sagt, er ærligt ment. Vi som politikere bliver ikke trætte - eftermiddagen i dag er et godt eksempel på det - af at diskutere om euroen og alle vigtige bestanddele i en vellykket Monetær Union. Mindst lige så vigtig er den dybtgående diskussion og information med og til borgerne. Derfor må den oplysningskampagne, der er iværksat af Parlamentet, Kommissionen og medlemsstaterne, hilses særlig velkommen, ligesom alle oplysningsarrangementer og fremtidige oplysninger til interesserede kredse.
Et sidste, for os ganske særlig vigtigt emne er den fase, hvori vi skal vænne os til euroen, først og fremmest den dobbelte prismærkning. Omkostningerne til dobbelt prismærkning vil ifølge beregninger skønnet af handelsstandsforeninger ligge på over 25 milliarder ecu, en gigantisk størrelsesorden, hvis de da er nogenlunde korrekt beregnet. Allerede i år er det her nødvendigt at finde frem til nogle omkostningsgunstige løsninger, der på den ene side sikrer forbrugerne tilstrækkelig transparens og på den anden side medfører mindre intensive omkostninger til dobbelt prismærkning netop i detail- og postordrehandelen.
Vi har altid sagt, ved omstillingen til euroen, den nye europæiske valuta, må der ikke være vindere og tabere, det vil sige, at omkostningerne ikke ensidigt må væltes over på forbrugerne. Det ville sikkert være en hjælp, hvis man i perioden fra 1999 til 2002 på alle offentlige områder tilskyndede eller forpligtede til at anføre enhver lønudbetaling, ethvert gebyr og enhver anden afregning både i euro og i den nationale valuta til information for borgerne for således at tilbyde dem en længere tilvænningsfase og i sidste instans således forkorte den hidtil fastlagte fase med dobbelt prismærkning. Jeg beder om Deres tilslutning til betænkningen ved afstemningen i morgen, og jeg mener, at det relativt store votum i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik for betænkningen også bør følges i Parlamentet.

Harrison
Hr. formand, før jeg introducerer min betænkning om Den Økonomiske og Monetære Union og de monetære politikkers indvirkning på realøkonomien, vil jeg gerne kommentere debatten om ØMU'en som helhed og den måde, den er blevet modtaget på i mit land, Det Forenede Kongerige. I sidste uge var der stor uro i London, da regeringen med rette blev angrebet for at hindre en debat om ØMU'en i Underhuset på baggrund af præsentationen af ØMU-relaterede dokumenter, herunder nogle af dem, vi drøfter her i dag. Det, der imidlertid overraskede mig, var reaktionen i Underhuset og dets alter ego, medierne i London. Moderen til alle parlamenter er åbenbart uvidende om, at hendes voksne datter, Europa-Parlamentet, har drøftet nogle af disse vigtige dokumenter i ugevis. De valgte britiske parlamentsmedlemmer har spillet en meget central rolle i denne parlamentsgennemgang og kraftigt forsvaret britiske interesser, mens de på konstruktiv vis deltog i opbygningen af Europa gennem ØMU'en. Læser de ikke aviser? Men det er jo netop problemet: Medierne i London lever op til deres ry om, at de er efterladende i deres rapportering fra Europa-Parlamentet - for de fortæller ingenting. Ud fra en kombination af uvidenhed, arrogance, dovenskab, frygt og afsky nedgør og nedrakker de Parlamentets velargumenterede svar på de problemer, som den britiske mand og kvinde på gaden har i dag, ikke mindst jagten på arbejde.
I punkt 13 i min betænkning tager vi afstand fra den moderne holdning i de britiske incestuøse mediecirkler, der går ud på, at den fælles valuta ikke skaber job. Det gør den. Og derfor er den helt i overensstemmelse med EU-traktatens artikel 2 om fremme af anstændige job og respekt for miljøet.
Maastricht-traktaten har i sin nuværende udformning nogle svagheder, som Harrison-betænkningen søger at afhjælpe. Lad os se på Den Europæiske Centralbank, som kommer til at spille en afgørende rolle for os alle i de kommende år. Vælgeren spørger med rette, hvilken demokratisk kontrol der vil blive udøvet over for bankdirektøren, og hvem han/hun er ansvarlig overfor. Han/hun kommer til at spille en afgørende rolle for valutakurser og dermed rentesatser og inflationsniveau, som vi alle er afhængige af, da vi som husejere eller forretningsfolk forsøger at komme fri af skærene i vort eget lokale økonomiske miljø.
Min betænkning er på ingen måde en trussel mod Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Storbritannien husker kun alt for godt fru Thatchers indblanding, da hun ignorerede Sir Nigel Wicks fra Det Monetære Udvalg og bestemte, hvilken sats der skulle være gældende for Det Forenede Kongerige, da det i 1991 kom ind i ERM, og som efterfølgende var til stor skade for britisk erhvervsliv. Jeg mener, at vi kan øge ansvarligheden ved at indgå en interinstitutionel aftale med Rådet og Kommissionen om proceduren for udnævnelsen af ECB's direktion og medlemmerne af Det Økonomiske og Finansielle Udvalg og ved at drøfte årsberetningen fra Den Europæiske Centralbank. Disse forslag understreger betænkningens centrale indhold, nemlig at monetær politik ikke er neutral. Den påvirker realøkonomien, og det bør vi regelmæssigt minde Centralbankens direktion om.
Et andet problem for ØMU'en vedrører det misforhold, at ECB følger en fælles monetær politik, mens supplerende skattepolitikker besluttes og gennemføres separat af de 15 medlemsstater. EU's strukturfonde, TEN'erne og Den Europæiske Investeringsbanks arbejde bidrager altsammen til at lukke dette hul. Det er imidlertid af afgørende betydning at sikre størst mulig sammenhæng mellem medlemsstaternes økonomiske og skattemæssige planlægning. Det kan gøres ved i højere grad at gøre brug af Traktatens brede retningslinjer og multilaterale overvågningsprocedurer. Europa-Parlamentet bør inddrages i begge disse forhold. Denne demokratiske kontrol er vigtig og tilbageviser delvist de britiske konservative EU-modstanderes hysteriske påstand om, at Europa-Kommissionen i al hemmelighed tiltager sig den vigtigste rolle i koordineringen mellem medlemsstaternes budgetmæssige og økonomiske planlægning. En sådan koordinering er naturligvis netop, hvad den britiske konservative regering har ønsket. Den britiske beslutning om ikke at deltage i ØMU'en unddrager ikke den britiske regering for dette ansvar.
Det sidste, jeg vil understrege i min betænkning, er realøkonomiens betydning, der overses på grund af den overvældende koncentration om de monetære kriterier. Jeg henviser i forbindelse med at styre Europas økonomier i retning af konvergens til Traktatens artikel 109 J, stk. 1, hvor der nævnes andre økonomiske indikatorer, som bør medtages, når konvergenskriterierne vurderes. For at kompensere for følgerne af, at medlemsstaternes vækstmuligheder mindskes på grund af den budgetmæssige konsolidering, skal vi tage hensyn til investeringsmønstre, arbejdsløshedstal, undersøgelser af lønomkostninger pr. enhed og især det fremskridt, der er gjort i retning af at få gennemført det indre marked. Hvis disse elementer får den vægt, de bør have, bidrager vi til at bortvejre den frygt, som borgerne nærer for, at ØMU'en alene drejer sig om tørre, umenneskelige, monetære kriterier.
Så nu er jeg tilbage, hvor jeg startede. ØMU'en bliver kun en succes, hvis den kan give vore borgere et anstændigt liv, og det er det mål, Harrison-betænkningen sigter mod at få opfyldt.

Willockx
Hr. formand, kære kolleger, vi har her at gøre med en forhandling, hvis betydning vanskeligt kan overvurderes. Jeg vil gerne understrege, at det egentlig her drejer sig om at fastlægge de økonomiske rammer for fremtidens samfund. Det er derfor vigtigt, at vi under denne forhandling forsøger at afstemme dem med den brede befolknings ønsker. Vi må derfor passe på, at denne forhandling ikke devalueres til en forhandling mellem teknokrater. Vi må drage omsorg for, og det er Parlamentets opgave, at denne vanskelige sag gøres forståelig for befolkningen.
Hvad siger vi om stabilitetspagtens indhold. For det første er der generel enighed om, at vi fortsat skal stræbe efter sund offentlig økonomisk forvaltning. Det er den bedste garanti for gode og effektivt arbejdende myndigheder, og det er faktisk grundlaget for fremtidens beskæftigelse.
For det andet må vi passe på, at sund offentlig økonomisk forvaltning ikke kun gøres afhængig af udviklingen af udgifterne. Vi må passe på, at der ikke gennem stærk konkurrence mellem medlemsstaterne med hensyn til skatter og afgifter foretages en skatte- og afgiftsmæssig udhuling, som forøger presset på udgifterne endnu mere. Vi må skabe det spillerum, som er nødvendigt for på visse tidspunkter at tillade regeringerne og de europæiske instanser at føre en anticyklisk politik. Derfor siger vi, at Kommissionen i sit arbejde i forhold til de oprindelige forslag, som var en følge af Rådet i Dublin, uden tvivl har taget skridt i den rigtige retning.
Sammenfattet siger vi ja til konsolideringen af konvergensen. Vi siger nej til fortsættelsen af den deflatoriske karakter, som nødtvungent er forenet med bestræbelserne efter konvergenskriterierne. Fra Budgetudvalgets side henleder vi særligt opmærksomheden på en præcis definition af den nye indtægtskilde, som Europa helst ikke vil modtage, men det kan ske, når deposita fra bøder skal deponeres ved overskridelse af en række kriterier. Vi har fra Budgetudvalgets side anmodet om en meget præcis definition af den måde, hvorpå bogføringen skal ske, den måde, hvorpå beregningen af rente af disse deposita skal ske.
Hr. rådsformand, må jeg henvende mig direkte til Dem og appellere til Dem om i denne vigtige sag i forbindelse med Ministerrådets endelige beslutning at tage hensyn til, hvad der fortolkes her i Parlamentet af et stort flertal af medlemmerne. Jeg tror, at dette er væsentligt for sikringen af Europas fremtidige troværdighed over for samfundet.

Whitehead
Hr. formand, det er mig en glæde at kunne fortælle de europæiske borgere om disse vigtige emner her i eftermiddag. Der er tale om meget principielle sager. Jeg påstår ikke, at de emner, jeg kommer ind på, er dem, der optager Europas statsmænd mest, men de optager Europas borgere. Europas borgere skal vide, at deres interesser beskyttes, når en af de mest grundlæggende ændringer i deres dagligdag bliver indført, hvilket jeg tror sker inden for de næste fem år. Jeg beklager, at kommissæren med ansvar for forbrugeranliggender og hendes hold åbenbart ikke har bemærket eller har stort kendskab til de forslag, vi skal tage stilling til. Det glæder mig, at Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har accepteret så mange af Miljøudvalgets forbrugerændringsforslag.
Jeg vil blot nævne et enkelt punkt i forbindelse med årsberetningen, nemlig det dobbelte prissystem. Jeg mener, at det er nødvendigt, at borgerne i overgangsperioden har en enkel referenceramme for valutaen og de værdier, der er blevet dannet i tidens løb, når den nye valuta indføres, og også i tiden efter indførelsen.
I Det Forenede Kongerige har vi i de seneste år skullet omstille os til metersystemet, som de øvrige tilstedeværende medlemsstater er fortrolige med. Vi ved, hvor vanskeligt det var at gennemføre denne omstilling, især for ældre og dårligt informerede borgere, og derfor støtter vi ændringsforslaget om at indføre et dobbelt prissystem, som jeg håber bliver vedtaget i denne betænkning.

De Clercq
Hr. formand, i Det Europæiske Monetære Instituts rapport om overgangen til den fælles valuta mangler en overordentlig vigtig dimension, nemlig med hensyn til euroens internationale konsekvenser for Den Europæiske Union. Hvilke internationale konsekvenser vil indførelsen af den fælles valuta få for Den Europæiske Union?
For det første styrkes Den Europæiske Unions politiske vægt og internationale rolle ved gennemførelsen af den økonomiske og finansielle politik i international sammenhæng. Euroen vil gøre genoprettelsen af ligevægten i det internationale monetære system lettere, navnlig i henseende til dollaren.
For det andet sætter euroen Den Europæiske Union i stand til bedre at gøre modstand mod eksterne begivenheder, hvilket indebærer en fundamental forbedring i forhold til det nuværende Europæiske Monetære System.
For det tredje gør euroen det muligt at få den multilaterale dialog i gang igen med henblik på en mere effektiv koordinering af de vigtigste handelsblokkes økonomiske politik. EU vil således være bedre rustet til at opfordre til mere afbalancerede makroøkonomiske forhold i verden.
Euroen fører således til større ansvar for Europa ved løsningen af internationale økonomiske og monetære problemer. Herved vokser Unionens stilling inden for de finansielle økonomiske internationale organisationer og ligeledes behovet for at definere Den Europæiske Unions deltagelse i disse organisationer.
Endvidere anser vi det for at være absolut nødvendigt, at der udarbejdes et eksternt referencescenario for forløbet af overgangen til den fælles valuta. Disse to konklusioner støttede hr. Hoppenstedt, og det takker vi ham for. Euroen sætter således Unionen i stand til på det monetære område at spille en rolle, som er mere i overensstemmelse med den vægt, som den lægger på det økonomiske og det handelsmæssige område. Den fælles valutas internationale konsekvenser bør derfor have al den opmærksomhed, som de fortjener.

Quinn
Hr. formand, i dag er en vigtig dag for den europæiske integrationsproces. Parlamentets overvejelser i denne mødeperiode markerer et nyt skridt i forberedelserne til Den Økonomiske og Monetære Union. Det glæder mig derfor meget at have lejlighed til at tale her i dag i min egenskab af formand for Rådet (økonomi- og finansministrene).
Hr. formand, De drøfter i dag en række ØMU-forhold, herunder udkastet til Rådets resolution, udarbejdet af Europa-Kommissionen i forrige måned i forbindelse med stabilitetspagten og de retlige rammer for euroen. De kommer også til at drøfte Deres holdning i henhold til EU-traktatens artikel 109 J. Til det sidste emne har De allerede Det Europæiske Råds henstilling under denne artikel.
Det kommer ikke som nogen overraskelse, at ØKOFIN den 11. november på grundlag af rapporter fra Kommissionen og Det Europæiske Monetære Institut og henstillingen fra Kommissionen vedtog en henstilling om, at Det Europæiske Råd skal beslutte følgende: For det første at et flertal af medlemsstaterne ikke opfylder betingelserne for indførelse af den fælles valuta; for det andet at Fællesskabet derfor ikke går ind i den tredje fase af ØMU'en i 1997; og for det tredje at den i artikel 109 J anførte procedure finder anvendelse tidligst muligt i 1998.
ØKOFIN's henstilling fra 11. november blev sendt til Parlamentet samme dag, og Parlamentet udarbejder nu sin egen holdning. Denne holdning er naturligvis alene et anliggende for Parlamentet, og i min egenskab af formand for Rådet har jeg derfor ikke mere at sige om den. Jeg vil dog benytte lejligheden til at nævne, at den hast, hvormed Parlamentet har udarbejdet sin holdning, og Deres hurtige behandling af de andre ØMU-emner, som De har foran Dem i dag, glæder mig meget som rådsformand for ØKOFIN, og det gælder også alle de øvrige medlemmer af Rådet.
Jeg vil nu aflægge en kort beretning om, hvad der skal gøres, inden ØMU'en kan indføres pr. 1. januar 1999. Som De ved, markerede Det Europæiske Råds samling i december sidste år i Madrid et afgørende skridt i forberedelserne til ØMU'en, idet euroen blev døbt, og der blev vedtaget en detaljeret tidsplan for overgangen hertil. Kort sagt indføres euroen den 1. januar 1999 med en uigenkaldelig fastsættelse af konverteringssatserne for de deltagende medlemsstaters valuta, og euroen bliver en valuta i sig selv.
Den monetære politik for den nye valuta gennemføres naturligvis i euroer lige fra begyndelsen, og ny omsættelig offentlig gæld udstedes i euroer fra 1. januar 1999. Der kommer så en overgangsperiode, indtil euro-sedlerne og mønterne kommer i omsætning i lighed med de nationale sedler og mønter. Sidstnævnte vil så gradvist blive trukket tilbage, indtil euroen er endeligt indført.
Det irske formandskab har nydt godt af både Det Europæiske Råds samling i Madrid og de fremskridt, der blev gjort under det italienske formandskab, især under det uformelle rådsmøde i Verona i april. Som opfølgning på Det Europæiske Råds samling i Firenze anmodede Rådet ØKOFIN, Kommissionen og EMI om inden for deres respektive kompetenceområder at arbejde med tre emner i forhold til ØMU'en: forholdet mellem deltagende og ikke-deltagende medlemsstater, herunder en ny valutakursmekanisme; for det andet teknisk forberedende arbejde med de retlige rammer for euroen og for det tredje skattemæssig stabilitet i ØMU'ens tredje fase; ØKOFIN blev anmodet om at forelægge konklusioner med en beskrivelse af de videre fremskridt på Det Europæiske Råds samling i Dublin.
Jeg kan fortælle, at vi har gjort store fremskridt på alle tre områder. Jeg var i september i Dublin vært for et uformelt møde mellem EU's finansministre og direktørerne for centralbankerne, og der så vi, hvilke fremskridt der er gjort, og vi udstak rammerne for Det Europæiske Råds samling i december i Dublin. Det blev slået fast på det uformelle møde, at vi er godt på vej til at opfylde målene for vort formandskab.
Det, der kom ud af dette møde, gjorde det muligt for Kommissionen i sidste måned at vedtage lovgivningsmæssige forslag til stabilitetspagten og de retlige rammer for euroen samt at udforme et udkast til meddelelse til Rådet om forholdet mellem deltagende og ikke-deltagende medlemsstater. Vedrørende sidstnævnte emne beskriver rapporten fra ØKOFIN til Det Europæiske Råds samling i Dublin den nye valutakursmekanisme, som skal introduceres i forbindelse med euroens indførelse.
Hovedtrækkene i den nye valutakursmekanisme er naturligvis allerede kendt, især at de centrale kurser for deltagervalutaerne kun vurderes i forhold til euroen. Det skyldes både dens rolle som central valuta og ønsket om at understrege konvergensmålet for euro-området. Den nye mekanisme sigter mod at bidrage til at beskytte medlemsstaterne mod overdrevne kursudsving og vil derfor medvirke til at støtte det indre marked. Detaljerne for den nye mekanisme vil blive fastlagt i Dublin, selvom de naturligvis ikke kan endeligt fastlægges, før Den Europæiske Centralbank indvies i 1998.
ØKOFIN's rapport om dette emne til samlingen i Dublin kommer også til at omhandle øget overvågning af de økonomiske politikker med henblik på at sikre, at de bidrager til den konvergens, der er afgørende for monetær stabilitet. Vedrørende anden del af ØKOFIN's arbejde er De bekendt med, at Kommissionen i forrige måned vedtog to udkast til rådsforordninger om de retlige rammer for euroen.
Det første udkast til forordning er baseret på Traktatens artikel 235 om de emner, der skal vedtages som hastespørgsmål, blandt andet videreførelse af kontrakter og udskiftning af ECU'en med euroen på en-tilen-basis. Det andet er baseret på Traktatens artikel 109 L, stk. 4 og indeholder de øvrige bestemmelser vedrørende de retlige rammer. Da det i artikel 109 L, stk. 4 hedder, at Rådet træffer afgørelse med enstemmighed blandt medlemsstaterne uden dispensation, vedtages sidstnævnte forslag først senere.
En arbejdsgruppe under Rådet har set på de to forslag, og den 11. november noterede ØKOFIN, at der er gjort store fremskridt, især i forbindelse med forslaget under artikel 235. Naturligvis afhænger fremskridt i retning af endelig vedtagelse ikke alene af Rådet, men også af Parlamentet, og det glæder mig, at De behandler disse to udkast til forordninger så hurtigt. Jeg vil gerne tilføje, at jeg er bekendt med, at Rådet har udtrykt bekymring for, om hele dette projekts forbrugerdimension bliver viet tilstrækkelig opmærksomhed, og vi har jo netop fået et bidrag om denne dimension fra en af de foregående talere. Jeg forventer derfor, at Kommissionen vil stille forslag til dette særlige forhold.
Det tredje emne, som ØKOFIN skal behandle, vedrører en sikring af budgetdisciplinen i ØMU'ens tredje fase, med andre ord stabilitetspagten. Kommissionen har også stillet to forslag til rådsforordninger på dette område. Det første vedrører en klarlæggelse af proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store offentlige underskud i henhold til artikel 104 C og omhandler sanktioner. Det andet forslag vedrører en styrkelse af overvågningen og koordineringen af budgetterne i henhold til Traktatens artikel 103, stk. 5. Det andet forslag er underlagt samarbejdsproceduren i Europa-Parlamentet. Rådet vil høre EuropaParlamentet om det første i overensstemmelse med Traktatens artikel 104 C.
Kommissionens to forslag tyder på, at der er sket fremskridt i retning af at få udformet en stabilitetspagt. Der er allerede udbredt enighed om mange elementer. Vi er for eksempel enige om, at medlemsstaterne i ØMU'en skal være forpligtede til at fremlægge stabilitetsprogrammer og sikre ansvarlig forvaltning af deres offentlige finanser samt holde deres underskud under Traktatens referenceværdi på 3 % af BNP i løbet af en normal økonomisk cyklus. Der er også enighed om, at der skal indføres et varslingssystem, så vi kan undgå uforholdsmæssigt store underskud.
Arbejdet skrider fremad med de resterende aspekter af pagten. Dette arbejde omfatter blandt andet en beskrivelse af de sanktioner, der er nedfældet i Traktaten, og som finder anvendelse, hvis et medlem af ØMU'en ikke tager skridt til at afhjælpe et uforholdsmæssigt stort underskud, og en definition af, hvornår et regeringsunderskud, der i uforholdsmæssig høj grad overstiger den i Traktaten fastlagte referenceværdi, skal betragtes som »exceptionel og midlertidig«. ØKOFIN-ministrene havde en frugtbar, nyttig meningsudveksling på deres møde den 11. november og behandler igen sagen på mandag i Bruxelles. Vi må så se, i hvor høj grad det er muligt at fastlægge detaljerne i arbejdet med stabilitetspagten inden det irske formandskabs afslutning, men jeg nærer håb om, at Det Europæiske Råd kan gøre yderligere fremskridt i Dublin.
Før jeg afslutter mine bemærkninger om stabilitetspagten, har jeg lyst til at forklare nogle af de tanker, der ligger bag den. Pagten sigter især mod at skabe et stabilt grundlag for euroen ved at sikre, at medlemmerne af euroen holder deres generelle regeringsunderskud under Traktatens loft på 3 % af bruttonationalproduktet i løbet af en normal økonomisk cyklus. Men jeg vil gerne tilføje, at ud over at sikre stabile skattepolitikker sigter pagten også mod at skabe betingelserne for, at lave rentesatser kan hænge sammen med en lav inflation. Ud fra irske erfaringer kan jeg sige, at lave rentesatser og lav inflation fremmer investeringer og dermed alle medlemsstaters og Parlamentets medlemmers mål, nemlig at øge bæredygtig vækst og beskæftigelse.
Ikke mere om de fremskridt, vi har gjort med ØMU'en og udsigterne for Det Europæiske Råds samling i december i Dublin. Men det er ikke kun ØKOFIN og heller ikke Parlamentet, der forbereder ØMU'en. Det vil derfor være hensigtsmæssigt at slutte med kort at nævne noget af det, der sker andetsteds, og som er yderligere tegn på den tydelige bevægelse i retning af ØMU'en. Nogle af Dem er måske vidende om, at de offentlige administrationer og bankerne i medlemsstaterne er i færd med at foretage de praktiske forberedelser til overgangen til euroen. Dette er i nogle medlemsstater endog på et særdeles fremskredent niveau. ØMU'ens faste forankring fremgår også af, at konvergenshandelen mellem medlemsstaterne på den meget kyniske institution, der hedder finansmarkedet, har reduceret forskellene mellem medlemsstaternes rentesatser. Der er også sket en betragtelig forøgelse af konvergensen mellem medlemsstaterne, for så vidt angår inflationen, hvilket også er nævnt i de seneste rapporter fra Kommissionen og EMI. Vi har også på det seneste været vidner til, at både den finske mark og den italienske lire er kommet med i kursmekanismen.
Jeg taler her dels som politiker, dels til politikere, og for mig ser det ud til, at det tydeligste tegn på medlemsstaternes engagement i ØMU'en er den beslutsomme måde, de alle søger at få orden på deres offentlige finanser på. Denne beslutsomhed skyldes ikke alene ØMU'en, men også, at det i sig selv er fornuftigt at have orden i den offentlige økonomi. Som jeg sagde tidligere, viser det irske eksempel, hvis jeg må have lov at nævne det igen, at skattemæssig konsolidering rent faktisk virker. Men det gør det ikke lettere, og det er medlemsstaternes villighed til at gøre dette hårde arbejde, der viser, at de er interesserede i at gennemføre ØMU-processen.
Før jeg slutter, vil jeg svare på et par punkter, der er blevet nævnt i løbet af forhandlingen. For det første vedrørende forbrugerne og det dobbelte prissystem, hr. Whitebreads bidrag, og her vil jeg blot sige, at vi i Dublin i den uge, der starter den 9. december og indtil Rådets samling her sigter mod at anmode og få tilsagn om samarbejde fra nogle af vore store detailenheder og - hvad vigtigere er - fra vore beværtninger om at indføre et dobbelt prissystem, så vore borgere kan blive kendte med denne procedure, og under forudsætning af at det bliver endeligt besluttet, forventer vi, at nogle af supermarkedernes avisreklamer i perioden op til jul rent faktisk angiver dobbelte priser. Jeg kunne ønske mig, at denne proces også finder sted i de øvrige medlemsstater, ja, også i Storbritannien, hr. Harrison.
Vedrørende de internationale følger af euroen, hvilket hr. De Clercq nævnte tidligere, hvis jeg ikke tager fejl, er det noget, vi skal se nærmere på. På en konference i Berlin for kort tid siden, som blev tilrettelagt af den såkaldte kænguru-gruppe, fortalte jeg lidt om mine synspunkter om dette forhold. Vi bliver bestemt mindre sårbare over for eksterne økonomiske kriser, end det er tilfældet nu med de 14 forskellige valutaer, og det har stor betydning. Vi kommer til at kunne fakturere flere af vore kunder uden for euroområdet direkte i euroen, end vi kan nu.
Sidst, men ikke mindst, i hvert tilfælde for mig, der taler i min egenskab af medlem af den socialistiske familie i Den Europæiske Union, kan vi sikre vore tidligere kolonier, de nu uafhængige stater i Afrika og andre steder, en meget sundere valuta, som deres produkter opgives i, en valuta, der ikke svinger i værdi i samme grad som andre internationale valutaer, især dollaren. Det vil igen medvirke til at skabe økonomisk stabilitet på hele det internationale marked.
Jeg mener dog ikke, at der hidtil er gjort nok med at få undersøgt dette særlige fænomen ved euroens internationale dimension, og det er noget, vi nu får lejlighed til, da vi i det store og hele er færdige med meget af arbejdet med detaljerne i, hvordan valutasystemet kommer til at fungere i praksis.
Til sidst et par ord til min gamle ven, hr. Freddy Willockx: Ja, De har ret. Den europæiske fælles valuta kommer ikke til at fungere, hvis ikke den støttes af folket, Europas borgere. Den får ikke deres støtte, hvis den ikke overholder to indbyrdes forbundne mål. For det første skal den opfattes som og være en sund, hård valuta, og det siger jeg som socialist. Den skal opfattes som og være en sund, hård valuta, der bevarer sin værdi. For det andet vil en sådan sund, hård valuta kombineret med en sund skattemæssig og budgetmæssig forvaltning af de offentlige finanser i alle medlemsstaterne skabe det rum og de muligheder, som skal danne rammen for borgernes egne investeringsbeslutninger, der træffes på baggrund af lav inflation og lave renter.
Det er på denne baggrund, at de stater, der har skabt deres eget rum, kan foretage indgreb i markedssystemerne og dermed sikre, at de kan yde de tjenester, de skal, og nå ud til de sektorer i arbejdsmarkedet eller af befolkningen, der ufrivilligt er blevet marginaliseret eller udstødt. En svag valuta og høje underskud hjælper ikke den europæiske borger, hverken nu eller i fremtiden. Jeg mener derfor, at de bestemmelser, vi søger at indføre for den fælles valuta, er de bedste for den europæiske borger, hvilket han vil erkende og give den politiske støtte, der er en forudsætning for et vellykket system.

Alan J. Donnelly
Hr. formand, jeg vil gerne først på vegne af hele Parlamentet takke formanden for ØKOFIN-Rådet for hans indlæg i dag og endnu mere for den måde, han har inddraget Europa-Parlamentet i dialogen på, siden Irland overtog formandskabet for Den Europæiske Union. Jeg er sikker på, at jeg på vegne af hele Parlamentet kan sige, at vi har været yderst glade for hans deltagelse, ikke kun i møderne her i Parlamentet, men også i Parlamentets Økonomiudvalg og naturligvis i de uformelle møder, vi har haft i de seneste par måneder. Jeg vil også gerne takke ordførerne, der på forbilledlig vis har ledet arbejdet på Parlamentets vegne. Vi har kunnet koordinere disse betænkninger, så vi kan have en generel forhandling i dag om disse forhold, der er yderst vigtige og af historisk betydning for Den Europæiske Union.
Det er et stort privilegium at kunne gennemføre en forhandling om den fælles valuta i dag. Vi drøfter betænkninger, der er blevet diskuteret i de forskellige parlamentsudvalg, vi har haft lejlighed til at drøfte dem i vore politiske grupper, og vi har nu en offentlig forhandling her i salen som så mange gange tidligere. Jeg håber, at formanden for ØKOFIN-Rådet på mandag, når han leder mødet i Finansministerrådet, vil tilskynde alle sine kolleger til på samme måde at gå ind i drøftelser i deres nationale parlamenter, for på den måde kan vi overvinde den euroskepsis, der eksisterer i Europa om den fælles valuta, ved at have offentlige drøftelser i vore egne parlamenter, vore nationale parlamenter, og dermed sikre, at disse emner drøftes i alle deres aspekter.
Jeg håber, at Parlamentet sammen med mig vil fordømme alle regeringer, der hindrer det nationale parlament i at have en drøftelse om dette emne, der er af så stor betydning for borgerne i Den Europæiske Union. Han kunne for eksempel især hviske det i øret på hr. Clark og tilskynde den britiske regering til at gennemføre en fuldstændig debat om dette emne i det britiske parlament så hurtigt som muligt.
Jeg vil især tale om stabilitetspagten. På vegne af min gruppe vil jeg sige, at vi fuldt ud støtter den fælles valuta. Vi støtter kraftigt den økonomiske integration, hvilket omfatter budgetdisciplin, og vi støtter tidsplanen for indførelsen af den fælles valuta pr. 1. januar 1999. Vi er dog ikke rede til at acceptere den budgetmæssige spændetrøje, som den tyske finansminister forsøger at påtvinge Den Europæiske Union.
Vi ønsker en stabilitetspagt, der sigter mod øget beskæftigelse med de deraf positive økonomiske følger for Europa, en pagt, der tilskynder til forsigtighed med hensyn til udgifter og låntagning, men som gør det muligt for landene at tage de nødvendige skridt i retning af at hindre kriser i deres økonomier. Vi skal ikke søge at binde de nationale regeringers hænder og hindre dem i at styre deres egen økonomi. En stabilitetspagt vedtaget af ØKOFIN-Rådet, som gør noget sådant, er uacceptabel, ikke kun for Parlamentet, men også for de 15 nationale parlamenter i Den Europæiske Union, er jeg overbevist om.
Den 16. oktober vedtog Europa-Kommissionen et forslag til en stabilitetspagt, der skulle sikre budgetdisciplin i ØMU'ens tredje fase. Det, vi troede var en skattemæssig spændetrøje, skabt ud fra en irrationel frygt for skattemæssig uansvarlighed mere end rationelle økonomiske forhold, viste sig at være et mere fornuftigt, omend stadig delvist utilfredsstillende instrument til at løse medlemsstaternes legitime behov for budgetidsciplin i den kommende monetære union. Ved at undgå at sætte tal på den store negative årlige vækst i definitionen af exceptionelle, midlertidige omstændigheder - hvis disse anerkendes, er der mulighed for midlertidig ophævelse af overholdelsen af budgetunderskudskriteriet - nægtede Kommissionen at berøve medlemsstaterne den nødvendige budgetmæssige fleksibilitet til at handle hurtigt og effektivt over for et betydeligt fald i væksten.
Jeg vil gerne rose Kommissionen for at have nægtet at binde medlemsstaterne på hænder og fødder. Jeg håber, at Kommissionen efter morgendagens afstemning her i Parlamentet vil holde fast ved denne holdning. Jeg tvivler dog stærkt på, at ØKOFIN-Rådet vil støtte det, som Europa-Kommissionen har foreslået. Hvis Parlamentet i morgen vedtager en meget mere generel definition, kombineret med Kommissionens holdninger, håber jeg, at ØKOFIN-Rådet vil sikre, at vi ikke får en begrænsende definition af nogle af de forhold, der er knyttet til stabilitetspagten.
Vi er nødt til at indse, at en medlemsstat, der lider under et fald i det reelle BNP på 1 % i et givent år, hvilket uundgåeligt følges af arbejdsløshed, øgede udgifter til arbejdsløshedsunderstøttelse og et fald i skatteindtægterne, i en så vanskelig situation vil komme ud for et hastigt stigende budgetunderskud på flere procentpoints, hvilket sandsynligvis betyder, at det overskrider grænsen på 3 % og dermed bliver uforholdsmæssigt stort. Hvis landets største prioritet, selv i så vanskelig en situation, var at bekæmpe det stigende underskud, ville det ikke kunne gøre noget for at løse arbejdsløshedsproblemet og problemet med faldet i økonomien.
Vi kan ikke acceptere, at medlemsstaterne iføres sådan en spændetrøje. Vi kan ikke risikere, at Unionens økonomier kommer i den situation, og jeg tror ikke, at de nationale parlamenter vil acceptere det. Vi er nødt til at erkende, at 90 % af Europas økonomi er afhængig af, at det europæiske marked sikrer konsekvente overførselsmekanismer for de øvrige medlemsstater. Hvis vi accepterer Waigel-forslaget, kan vi risikere en kraftig krise i Europa, og sandsynligvis er det de største stater, der først påvirkes. De store medlemsstater ville blive skadet af de foranstaltninger, som vi måske indfører under topmødet i Dublin.
Jeg vil gerne sige til formanden for ØKOFIN-Rådet, at ja, vi vil gerne have en stabilitetspagt, men den skal tage hensyn til den økonomiske vækst. Ja, vi vil gerne have forsigtige udgifts- og låntagningsmønstre. Vi vil gerne sikre, at medlemsstaterne ikke underminerer den fælles valuta, når den er indført, men lad os nu være realistiske. Vi må ikke indføre en mekanisme, der er unødvendig, og som kan styrte Europa ud i en dyb krise. Det vil Europa-Parlamentet ikke acceptere, det vil medlemsstaterne ikke acceptere, og hvad vigtigere er, Europas borgere fordømmer os, hvis vi indfører noget sådant.

Fourçans
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske Kommissionen, det er ikke så ofte, så man må af og til sige det. Jeg vil gerne ønske den til lykke med dens arbejde om konvergensen. Den har forstået at skabe et konsensusklima, således at et maksimalt antal lande vil kunne indtræde i den fælles valuta, når tiden er inde. Den har også kunnet overholde tidsplanen, hvilket er meget rosværdigt, det ved vi. Hvilket herved bekræftes, hr. kommissær, hvilket var nødvendigt at påvise.
Nu, kære kolleger, vil jeg gerne fortælle Dem om mine reaktioner på udtalelserne fra en tidligere højtstående person inden for det franske statsvæsen, for de har direkte forbindelse med vores diskussion. Han kalder en spade for en spade og foreslår simpelthen en devaluering af den franske franc. Jeg siger det helt klart, en devaluering ville være farlig for Frankrig, farlig for den fælles valuta og farlig for Europa. Hvad betyder en devaluering? I sig selv ikke noget. Der kan ikke laves forordninger for valutakurserne. Det ved vi alle her. Vi er ikke længere i et system med faste valutakurser. Bretton-Woods-aftalerne styrer ikke, styrer ikke længere, valutaerne indbyrdes.
Hvis man vil nedsætte værdien af den franske franc, er der intet, der er lettere. Det vil være tilstrækkeligt, at Frankrig vender tilbage til sin tidligere meget forsonlige politik. Hvis man igen lod underskuddene løbe af sted, er der ingen tvivl om, at francen ville falde. Er det virkelig det, man skal ønske for Frankrig og for Europa? Hvis den franske nationalbank genoptog sine gamle inflationistiske vaner, så ville francen falde. Er det virkelig her, man vil hen for Frankrig og for Europa?
At forsøge at helbrede arbejdsløshedsondet og vækststilstanden med en budgetmæssig og valutamæssig forsonlighed er ikke løsningen. At ville give valutaen det væsentlige ansvar for vores skuffelser med hensyn til beskæftigelse og skabelse af rigdomme er en forældet og, tør jeg sige, spøgelsesagtig vision. Men dette er rigtigt for alle landene i Den Europæiske Union og for de andre for øvrigt.
Et andet problem, der er forbundet med vores diskussion og de bemærkninger, som hr. Quinn har fremført, er den fremtidige værdi af euroen over for dollaren. Det er et alvorligt problem, der kræver overvejelse, og som vi i Europa-Parlamentet må udtale os klart om. Euroen vil i lang tid svinge i forhold til dollaren. Det kan ikke være anderledes. Der er således ikke nogen fælles verdensvaluta. Lad os drømme lidt. Euroen vil svinge. Dens værdi vil være afhængig af den økonomiske politik, der føres af Unionens lande med forskelligt grundlag, og naturligvis af den monetære politik, der føres af Den Europæiske Centralbank. Men heller ikke her, er det en politisk ordre, der vil bestemme euroens værdi. Man ved, at Den Europæiske Centralbanks formål vil være stabilitet i priserne. Den skal arbejde for dette formål, men også skabe gunstige betingelser for en stærk og varig vækst og et højt beskæftigelsesniveau, som det er bestemt i traktaten om Den Europæiske Union.
At tale om en overvurderet euro, som der er nogen, der har tendens til at gøre det i dag, har ingen økonomisk betydning og henhører mere under legepladsretorik end økonomisk virkelighed. Selv om euroen er absolut nødvendig for at begunstige Europas økonomiske situation, må man ikke tro og give indtryk af, at vores arbejdsløshedsproblemer bliver løst som ved et trylleslag med den fælles valuta, om den så er undervurderet i forhold til dollaren. Det var de punkter, jeg gerne ville fremkomme med, kære kolleger.

Garosci
Hr. formand, jeg vil opdele mit indlæg i to dele, da vi i dag behandler forskellige politisk-økonomiske emner. Jeg vil således først tale om overgangen til den fælles valuta og dernæst om indførelsen og den forhåbentlig endelige bekræftelse af euroen som fælles europæiske valuta.
Hvad angår overgangen til den fælles valuta, er mit største ønske, at Kommissionen vil gøre alt, hvad der er nødvendigt og muligt, for at de medlemsstater, der ikke fra begyndelsen af kan deltage i den tredje fase, kan fortsætte konvergensbestræbelserne. Med andre ord bør vi sætte de stater, der i dag retter deres bestræbelser i den retning, i stand til at gennemføre en tendensændring, således at parametrene overholdes, og Europa tæller det størst mulige antal medlemsstater - om ikke lige femten - på det tidspunkt, hvor den fælles valuta indføres; dette vil nemlig være det første eksempel på et konkret instrument, som vil gøre Den Europæiske Union mere nærværende og konkret for den enkelte borger. Den fælles valuta er en enestående chance; omkring og med den fælles valuta vil vi kunne skabe Europa og gennemføre ting, det ikke hidtil er lykkedes at gennemføre.
Jeg er imidlertid stærkt bekymret for, at indførelsen af euroen får økonomiske og sociale konsekvenser, som vi i dag ikke helt er i stand til at gennemskue. Lad mig uddybe det: det at indføre euroen og at forklare den for alle brugere - i sidste instans forbrugerne - stiller nogle helt præcise krav og har nogle helt præcise omkostninger. Europa-Parlamentet og de andre europæiske institutioner bør være i stand til at leve op til dette. På den ene side bør vi således tænke på den oplysning, forbrugerne, borgerne, slutbrugerne har krav på, og på den anden side bør vi tænke på uddannelsen af de professionelle brugere, der skal præsentere euroen; jeg tænker her på distributions- og handelssektoren, fordi det vil være i butikkerne, i supermarkederne og i restauranterne og i rejsebureauerne, forbrugeren vil opdage euroen, og forbrugeren bør her stå over for ansatte, som er i stand til at forklare ham, hvorledes den fælles valuta fungerer. Vi bør derfor arbejde på to niveauer: med hensyn til den »store distribution« bør vi finansiere uddannelseskurser på alle niveauer - fra kassereren til lagerarbejderen - og på den anden side bør vi gennemføre foranstaltninger, hvad angår de mange små og mellemstore virksomheder, dvs. de små driftsledere af alle slags og inden for alle sektorer, som på salgsstederne og i virksomhedsorganisationen står over for forbrugeren, der stiller spørgsmålet: «Hvorledes fungerer euroen? Hvad er den værd i forhold til den nationale valuta? Hvorledes skal jeg betale mine indkøb? Det er netop og kun i det øjeblik, der opstår et stort enhedsmarked med 300 mio forbrugere, et marked, jeg foretrækker at kalde det »indre marked« frem for »enhedsmarkedet«, fordi det virkelig bliver et stort fælles system, som endelig vil give den europæiske borger fornemmelsen af sin europæiske identitet.

Cox
Hr. formand, jeg vil gerne tale om stabilitetspagten på vegne af ELDR-Gruppen. For det første vil jeg gerne sige, at jeg trods denne noget forhastede forhandling alligevel glæder mig over, at den finder sted. På dette meget følsomme og vigtige område af medlemsstaternes budgetpolitik og den tredje fase i Den Økonomiske og Monetære Union mener vi, at det er vigtigt, at den indtager en central plads og institutionelt er fast forankret i den første søjle. I lyset af integrationen af den monetære politik, som det er planen i henhold til projektet om den fælles valuta, er det afgørende, at den modsvarende økonomiske politik i takt med dens opståen inddrager alle Unionens institutioner. De kommende procedurer for den økonomiske politik må ikke bare blive et regeringsanliggende. Vi kan ikke se på en centraliseret monetær politik uden samtidig at beskæftige os med en sammenhængende, parallel økonomisk politik, der skal være omfattet af den rigtige, demokratiske kontrol.
Jeg lykønsker Kommissionen på vegne af Den Liberale Gruppe med, at den på hele Unionens vegne har indført begrebet stabilitetspagt, og jeg mener, at dens forslag afspejler en omhyggelig, god balance. Min gruppe støtter forslaget og stemmer mod næsten alle de stillede ændringsforslag, navnlig dem, der efter vor mening udsender de forkerte politiske signaler ved at udvande de underskudskriterier, der er så vigtige for en troværdig valuta. Vi vurderer vor endelige afstemning i lyset af, hvilke ændringsforslag, der bliver vedtaget.
Den tyske regering har gjort Den Europæiske Union en tjeneste ved at rejse denne debat og stille spørgsmålet om, hvilken økonomisk politik der skal føres og forvaltes i Unionens tredje fase. Desuden er vi alle vidende om, at mange tyskere er bekymrede, fordi de to gange i nyere tid har set deres opsparinger spist op af hyperinflation; det må aldrig ske igen. Det er kun rimeligt at lytte til, respektere og afhjælpe denne bekymring. Men vi mener ligeledes, at det er vigtigt ikke at omdanne en velfunderet, national bekymring til en kollektiv europæisk angst og et politisk dødvande.
Dublin II nærmer sig med stormskridt, og forud for denne samling afholdes der mandag et ØKOFINRådsmøde i Bruxelles, som vi har hørt. Vi mener, at der er en klar politisk forventning og også en forventning på finansmarkedet om, at Dublin II får vedtaget grundlaget for statutten for det europæiske selskab, ERM II og stabilitetspagten. Hvis det ikke sker, vil det efter min mening blive opfattet som et betragteligt tilbageskridt. Hvis Dublin II ikke kan løse disse problemer, hvorfor hastebehandler vi dem så her i Parlamentet under denne forhandling bare for at behage de andre institutioner?
Vedrørende de øvrige områder i stabilitetspagten, hvorom der er uenighed - hvad er midlertidige og undtagelsesvise forhold og de automatiske bøder til medlemsstater, der begår fejl - støtter ELDR den handlefrihed og selvbestemmelse, der ligger i Kommissionens forslag. Vi kan ikke acceptere, at det at træffe politiske beslutninger er en svaghed. Tværtimod mener vi, at det netop er forslagets styrke. Overdreven iver efter tekniske, kvantitative definitioner medfører en risiko for, at stabilitetspagten rent økonomisk bliver en spændetrøje. Der er dermed en politisk risiko for overdrevent detaljeret lovgivning, og der er en risiko for, at topmødet bliver en fiasko i stedet for en succes. Kommissionen bør stå fast på sin holdning, og hvis ØKOFIN og Kommissionen står fast, støtter vi dem af fuldt hjerte.

Theonas
Hr. formand, dagens forhandling viser endnu en gang, at Den Europæiske Union arbejder på fuld tryk med reguleringen af alle de spørgsmål, der knytter sig til overgangen til tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. Mens man stædigt nægter at inddrage spørgsmålet i regeringskonferencens forhandlinger, så der kan tages hensyn til de tragiske konsekvenser for EU's befolkninger og de fattigste landes økonomi, og så der kan inddrages andre elementer, ud over de famøse nominelle kriterier, i betingelserne for vedtagelsen af den fælles valuta, forbereder Den Europæiske Union os på besparelser mange år fremover og endnu flere offentlige nedskæringer via den tyskinspirerede stabilitetspagt. Det er ikke tilfældigt, at man i starten talte om besparelser frem til indførelsen af den fælles valuta for at undgå at komme for sent til ØMU-toget, og nu indfører permanente sparetider.
Der er nogle, der forsøger at sukre den bitre pille lidt, at dæmpe befolkningernes utilfredshed og protester ved at fremme enkelte forbedringer af den fælles valutapolitiske mekanisme, der er fastlagt i Maastrichttraktaten og i de kompetente EU-institutioners efterfølgende beslutninger. De ser de blindgyder, vi føres ind i på grund af de valg, der træffes i forbindelse med ØMU, og forsøger, uden at tage afstand fra hele projektet, at rejse bestemte problemstillinger og give udtryk for deres bekymringer ved at stille fortolkningskrav til kriterierne.
Hr. Mettens forsøg er forståeligt, men ændrer ikke væsentligt ved tingene. Der er ingen tvivl om, at en mere smidig fortolkning af kriterierne ville betyde flere staters deltagelse i euro'en; men det ville ikke løse ØMU'ens grundlæggende problem, så længe det er de private kredse i Den Europæiske Union, der står bag dennes gennemførelse, som bygger på etableringen af Unionen i flere hastigheder, et EU med en hård kerne omgivet af et bredere bælte af andenrangslande både på det økonomiske og det institutionelle plan. Det imødegår ikke problemet med både den monetære politik og valutapolitikken og med selve den økonomiske politik, som overgår til uigennemskuelige, udemokratiske mekanismer såsom det europæiske centralbanksystem, hvis beslutninger er helt uden parlamentarisk og demokratisk legitimitet.
Der er en iøjnefaldende, total ligegyldighed over for de konsekvenser, som ØMU'ens gennemførelse har for arbejdstagerne og beskæftigelsen i det virkelige erhvervsliv. Betænkningerne tilslutter sig behovet for ØMU'ens gennemførelse, men desværre nævnes ingenting om de millioner af arbejdspladser, der vil gå tabt, den strukturelle opløsning, der vil opstå i de lande, hvor der i forvejen er tilbagegang, destruktureringen af arbejdsforhold og kuldkastelsen af den sociale model, der har været kendetegnende for Europa de sidste årtier som resultat af arbejderbevægelsens kampe.
Arbejdstagernes tålmodighed er nu sluppet op. De spredte bekymringer for den europæiske idés fremtid, som kommer til udtryk, virker ikke overbevisende nok. Vi advarer endnu en gang om, at hvis man ikke snart opfatter de signaler, der kommer fra det stigende antal tilkendegivelser blandt Europas befolkninger i protest mod tyveriet af deres indkomst og andre goder, vil uvejret bryde løs.
Til sidst vil jeg sige, at min gruppe naturligvis ikke kan stemme for disse betænkninger. Vor nej-stemme er også udtryk for vor generelle modstand mod Maastricht-traktatens opbygning af Den Økonomiske og Monetære Union, en konstruktion, som stædigt holdes uden for regeringskonferencens indhold.

Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, kære kolleger, jeg er meget glad for, at vi i dag ikke debatterer, hvorvidt, men derimod hvordan vi skal indrette Den Monetære Union, og dét også på tværs af grupperne. I dag drejer det sig om lovgivningsmæssige krav til de nationale centralbankers uafhængighed, om den institutionelle uligevægt mellem de europæiske centralbanker, den offentlige accept og tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union.
Jeg vil gerne udtrykkeligt give min kollega, hr. Donelly, ret: Stabilitetspagt ja, men i retning af budgetstabilitet i de enkelte medlemsstater, i retning af beskæftigelsespolitik og på ingen måde i form af Waigels spændetrøje. Det vil jeg også gerne udtrykke klart på vores gruppes vegne.
Spørgsmålet om, i hvor høj grad en sådan overholdelse rent faktisk er nødvendig, har i mellemtiden været genstand for en heftig diskussion, for de politiske indrømmelser til Maastricht-modstanderne i form af en snæver fortolkning og streng overholdelse har gjort, at de fiskale konvergenskriterier har vundet i betydning, som ikke har noget som helst traktatfæstet fundament og heller ikke kan begrundes økonomisk. En stabil Monetær Union er imidlertid ikke nødvendigvis bundet til streng opfyldelse af de nævnte kvoter, og det skal komme helt klart til udtryk her. Det drejer sig snarere om den herved fastsatte retning, de enkelte medlemsstaters budgetpolitik skal bevæge sig i. Netop her skal det iagttages overalt, at budgetterne konsolideres, og at for stor statsgæld nedbringes. Allerede i dag er spredningen mellem underskudskvoterne mellem EU-staterne blevet tydeligt mindre, og det skal også gå i den retning.
Jeg vil til sidst gerne sige, at en hvorvidt-debat i forbindelse med Den Monetære Union står i vejen for den nuværende udvikling, nemlig omstillingen i bankerne, i de små og mellemstore virksomheder, og at jeg glæder mig meget over den måde, diskussionen føres på her i dag!

Ewing
Hr. formand, jeg vil gerne nævne, at et af Parlamentets medlemmer, hr. Goldsmith, der sjældent beærer os med sin tilstedeværelse under forhandlinger om økonomiske anliggender, ja sådan set om hvad som helst, under stor mediedækning har sagt, at Europa går i søvne - ind i ØMU'en. Det betragter jeg som en grov fornærmelse af Parlamentet, alle ordførere, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, formanden for ØKOFIN, hr. Santer og Kommissionen.
Jeg vil hellere beskrive vort fremskridt som en zigzag-kurs, for hvis man ser på de udtalelser, der er blevet fremsat, blev det først nævnt, at fem medlemsstater opfylder kriterierne, så var det fire, og i henhold til de seneste forlydender er det kun to. Jeg vil gerne lykønske Irland med, at det har den førende økonomi i Europa og nu opfylder kriterierne. Min gruppe og mit parti i Skotland er tilhængere af ØMU'en. Vi mener, det er absurd at have et indre marked uden en fælles valuta.
Jeg har hr. Sainjons taletid, da han er blevet syg, og jeg har accepteret at sige et par ord på hans vegne. Han ønsker en fælles valuta, der arbejder for at skabe arbejdspladser, og Europa bør koncentrere sig om at opfylde dette mål. Euroen skal opfattes som en drivkraft bag økonomiske og sociale fremskridt. Han siger, at den betyder tre ting for Europa i dag. Den vil bidrage til at konsolidere freden på vort kontinent og i vore befolkninger; alle regeringer, der går i den rigtige retning, skal naturligvis kunne komme med, og vi må sikre, at vi ikke overvurderer euroen og dermed ødelægger noget for os selv.
Alle betænkningerne er fortræffelige. Jeg begynder med Metten-betænkningen; jeg kan godt lide den tillidsfulde tone, den er skrevet i. Han har tillid til, at der i den tredje fase er tilstrækkeligt mange kvalificerede medlemsstater. Han påpeger også, at det ikke er muligt at anvende kriterierne bogstaveligt, og hvis det sker, er der ikke tilstrækkelig mange stater, der opfylder kriterierne. I begrundelsen påpeger han, at vi enten kan gøre det med brask og bram, eller vi kan gøre det som nu, hvor vi først sikrer konvergensen og så skaber Unionen.
Så kommer vi til behovet for fleksibilitet, som andre talere har nævnt. Her er der forskelle. Danmark, der opfylder kriterierne, har for eksempel en rentesats, der er 1 % højere end i andre stater, der ikke opfylder kriterierne. Så det ser ud til, at flere spørgsmål stadig er ubesvarede, blandt andet spørgsmålet om, hvad fleksibilitet betyder. Hvornår er der tale om et betragteligt fald i underskuddet? Hvornår er der tale om en tilfredsstillende nedbringelse af gælden? Hvad er en tilfredsstillende hastighed? Er der grænser for fleksibiliteten? Hvis vi ser på Belgiens gæld, der er dobbelt så stor som det tilladte eller foreslåede beløb, skal der så indføres en grænse, eller skal vi blot sige, at hvis vi bevæger os konstant og konsekvent i den rigtige retning, så opfylder staten kriterierne? Er der en trussel for datoen den 1. januar?
Jeg vil gerne lykønske hr. Christodoulou med, at han behandler de økonomiske aspekter og ønsket om jobskabelse. Det var ikke holdningen, da jeg fremsatte ændringsforslag i den retning for et år siden, men det er gruppen åbenbart kommet overens med.
Vedrørende stabilitetspagten har jeg et spørgsmål til Kommissionen. Vil den stille forslag om at overvåge dem, der er omfattet af undtagelsesbestemmelsen? Skal vi give Storbritannien samme undtagelse som de øvrige, der ikke er med, men som gerne vil? Hvis Storbritannien ikke ønsker at komme med og bruger undtagelsen, hvilket jeg ville beklage, er de så i samme situation? Hvor mange år skal vi have overvågningsforpligtelsen om årlig rapportering?
Jeg er fuldstændig enig i alt det, hr. Donnelly sagde, og især i hans bøn om ikke at falde i fælden med den af Tyskland foreslåede spændetrøje.
Jeg vil gerne lykønske hr. Herman med hans lidenskabelige indlæg og hans behov for at informere, forberede og forsikre. Er det ikke beklageligt, at der i den medlemsstat, jeg hører ind under, næsten ikke gøres noget forsøg på at informere? Den forpligtelse er de åbenbart undtaget fra. Jeg vil gerne her gentage, hvad jeg ofte har sagt om offentlighedens accept af den nye valuta. Jeg mener og klynger mig til tanken om, at den ene side af sedlen og mønten skal være magen til de sedler, der udstedes af bankerne. Det vil i vid udstrækning få befolkningen til at føle, at dette virkelig er deres valuta.
I Hoppenstedt-betænkningen, der følger efter Metten-betænkningen, gentager han mange af anmodningerne og beklager nogle af de udtalelser, der er fremkommet om, at medlemsstaterne skal indføre besparelser på grund af Maastricht, at det europæiske ideal er blevet undermineret. Jeg synes, at hr. Harrison har gjort sit dokument meget levende ved at understrege behovet for en politisk blanding af centraliseret valutapolitik og decentraliserede økonomiske politikker og beskæftigelsespolitikker. Han nævner i begrundelsen det temmelig negative eksempel med den tyske sammenslutning, hvor en forkert blanding af politikker skabte særdeles store problemer. Hr. Harrison har gjort udmærket rede for sin betænkning i dag.
Vedrørende de triste spådomme om nedgang i antal arbejdspladser kunne jeg godt tænke mig, at de, der taler om jobnedgang, fortæller os helt nøjagtigt, hvordan vi kommer til at miste disse job. Det har de sagt så tit, at det næsten er blevet til en sandhed. Medierne i Storbritannien siger det hele tiden. En taler nævnte behovet for uddannelse. Der bliver behov for tilpasning til edb, og især i begyndelsen bliver der sikkert tale om flere job. Så jeg synes, vi skal tilbagevise denne kritik.
For eksportørerne, og mit land Skotland eksporterer seks gange mere pr. indbygger end de fleste andre lande, bliver det lettere at vurdere og sammenligne markederne, turisterne kommer til at nyde godt af det, og vi fjerner vekselgebyrerne, der udgør 25 mia. ECU.

Randzio-Plath
Hr. formand, den monetære debat i dag understreger på ny, at Europa-Parlamentet ikke kun besværger monetære institutioners og myndigheders demokratiske pligt til at aflægge beretning, men at det i virkeligheden selv forsøger at beklæde en position, der også repræsenterer interessen i, at Den Monetære Union realiseres. Jeg vil først gerne nævne den europæiske pengelov, der heldigvis i begge kommissionsforslag giver meget klart udtryk for, at vi ønsker at få en klar juridisk status for euroen, mere retssikkerhed og transparens. Aftalekontinuiteten er for os et helt vigtigt signal. I første række hilser jeg det velkommen, at Kommissionen har taget fat på disse projekter rettidigt, som det netop er sket i Madrid og også allerede før Madrid i grønbogen. Vi ønsker, at borgerne, men også markederne kan indstille sig rettidigt på Den Monetære Union, for en dårlig forberedelse garanterer naturligvis også et dårligt projekt, og det modsatte må være i vores alles interesse.
Jeg vil gerne med hensyn til de europæiske pengelove, hvis jeg da må kalde dem sådan, påpege, at de vil være et vigtigt instrument til også at overbevise borgerne og de økonomiske aktører om, at Den Monetære Union kommer. Det ville virkelig glæde mig, hvis det også i disse forordninger, og ikke kun i en senere forordning, kommer klart til udtryk, at transaktionsomkostningerne, som vi afskaffer med Den Monetære Union, ikke pludselig dukker op igen i form af konverteringsomkostninger, når det indre marked og Den Europæiske Monetære Union er virkeliggjort. Jeg anser det for meget vigtigt, at det står klart. Det skal også stå helt klart, at den dobbelte prismærkning ikke kun er et ideologisk mål, men er nødvendig for at overholde det, vi hele tiden lover borgerne, nemlig at denne Monetære Union er en teknisk, værdineutral valutaomstilling og ikke nogen valutareform. Derfor er vi naturligvis nødt til at tale med de pågældende aktører om udformningen af den dobbelte prismærkning, for at det i videst muligt omfang bliver klart for alle, at priserne ikke ændrer sig som følge af euroen og indførelsen af den fælles valuta. Vi har brug for Den Monetære Union, men hvad angår den oplysning, at priserne ikke forhøjes, skal vi også lade borgerne tilegne sig en ny prisfornemmelse, en vanskelig psykologisk proces, der er nødvendig for Den Monetære Unions succes.
Lad mig også komme ind på de andre projekter. Med rette gøres der overalt opmærksom på centralbankernes uafhængighed. Med rette gøres der i betænkningerne - for eksempel Hoppenstedt og Harrison - også opmærksom på nødvendigheden af at udvikle pengepolitiske koncepter, der er i overensstemmelse med vores andre mål og integreres i et forbedret policy mix . Her har jeg nu imidlertid et problem. Jeg så gerne, at alle projekter vedtages i Dublin af Rådet i dets sammensætning af de europæiske stats- og regeringschefer, men jeg så også gerne, at stabilitetspagten besluttes således, som vi også kræver som Europa-Parlament. Én ting står nemlig klart: En europæisk stabilitetspagt, der ikke indgås mellem de femten medlemsstater, eller et europæisk stabilitetsråd, hvori ikke alle femten stater bestemmer og kan tale med, er et valuta-Schengen, som vi som Europa-Parlament afviser. Men vi kan ikke på den ene side kræve, at der i en ny europæisk vekselkursmekanisme er en forbindelse mellem euroen og de andre valutaer, og på den anden side forsøge at muliggøre en ny undtagelse! Det må på ingen måde ske, og for så vidt skal det være meget tydeligt! Ligeledes har jeg den opfattelse, at den tyske forbundsregering helt klart er nødt til at gå ind på Europa-Parlamentets krav om ikke at optage nogen talmæssigt fastlagte underskudsmål i stabilitetspagten, for dette ville efter mit skøn politisk ikke blot være ufornuftigt og oven i købet skadeligt, men det ville økonomisk også være betænkeligt.
Det ville også være et problem, hvis Maastricht-traktaten blev ændret, og det ville efter min bedømmelse netop ikke gå uden ratificeringsproceduren. Derfor ville jeg hilse det velkommen, hvis Rådet og Kommissionen kunne overtage forslagene i Europa-Parlamentets forslag til stabilitetspagten.

Areito Toledo
Hr. formand, den valutaunion, som vil se dagens lys den 1. januar 1999, er et afgørende og uigenkaldeligt skridt i den europæiske integrationsproces. Der påhviler Kommissionen og Europa-Parlamentet et stort ansvar for at overvåge sikkerheden og troværdigheden i processen hen imod Den Monetære Union såvel som dennes soliditet og stabilitet, efter at den er etableret. Rådet må i nærmeste fremtid udtale sig om tre - endnu ikke nærmere fastlagte - afgørende aspekter for den fremtidige Europæiske Unions troværdighed, sikkerhed og stabilitet. Jeg tænker på stabilitetspagten, fastlæggelsen af det nye europæiske monetære system med henblik på at sikre stabile kurser mellem euroen og valutaerne i de medlemsstater, som endnu ikke deltager i euro-zonen samt euroens juridiske status.
Jeg skal ikke komme nærmere ind på de to førstnævnte aspekter, som er blevet behandlet i tidligere indlæg, og jeg vil derfor koncentrere mig om det tredje aspekt, som er emnet for hr. Hermans betænkning. Formålet med Rådets forordninger om indførelsen af euroen er at skabe retssikkerhed for de økonomiske aktører, for så vidt angår finansielle og kommercielle transaktioner, såvel før som efter den 1. januar 1999 i forbindelse med indførelsen af euroen og den gradvise udskiftning af de nationale valutaer. Rådets indfaldsvinkel hertil er efter vores mening korrekt. Den kan dog forbedres set fra et juridisk synspunkt, og vi støtter i den forbindelse de i hr. Hermans betænkning indeholdte ændringsforslag. Vi mener desuden, at der skal lægges større vægt på at sikre gennemsigtighed i informeringen af forbrugerne og borgerne generelt, efterhånden som deres nationale valutaer erstattes af euroen. Dette er da uden tvivl også ånden og indholdet i de ændringsforslag, som stilles desangående i hr. Hermans betænkning, som vi tilslutter os.
I forbindelse med gennemførelsen af Den Monetære Union kræves der optimal informering af borgerne. Betydningen af overgangen fra en national valuta til euro skal forklares så enkelt som muligt. Ingen må være i tvivl om bevarelsen af købekraften i forbindelse med overgangen til euroen, og alle skal kunne forstå nødvendigheden af i en vis periode at foretage og modtage betalinger og at angive priser i såvel euro som national valuta.
Denne opgave er ikke løst med udstedelsen af nogle forordninger, hr. kommissær, den egentlige indsats starter først efter vedtagelsen af forordningerne og med alle medlemsstaternes samarbejde. Vi må ikke glemme, at der er tale om en ny valuta for alle borgerne, og at et samfunds holdning og adfærd ikke ændres med offentliggørelsen af en retsakt i den nationale lovtidende. Vi er vidende om, at Kommissionen agter at fremsætte forslag til et direktiv herom. Men vi er langt fra sikre på, at et direktiv vil være tilstrækkeligt. Vi må overveje en virkelig mobiliseringsplan, som Parlamentet ganske givet gerne vil drøfte med kommissæren.

Giansily
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i forbindelse med hr. Mettens betænkning har Parlamentet i overensstemmelse med traktatens artikel 109 J, stk. 2 udarbejdet en udtalelse til stats- og regeringscheferne om et flertal af medlemsstaternes overholdelse af de nødvendige betingelser for vedtagelsen af en fælles valuta. Jeg erindrer om, at stats- og regeringscheferne på Det Europæiske Råd i Firenze besluttede, at den vurdering, der er omtalt i traktatens artikel 109 J, ikke vil være nødvendig.
Hvorom alting er, medfører den reviderede og mere realistiske version af betænkningen ikke flere særlige bemærkninger og burde kunne få vores gruppes godkendelse. Det er for øvrigt stadigvæk rigtigt, at en meget restriktiv fortolkning af konvergenskriterierne ville holde et vist antal medlemsstater uden for den monetære union, som i værste fald ville medføre et betydeligt brud i det indre marked, og det kunne begunstige en opblussen af euroen, mens en mere afbalanceret fortolkning ville nedsætte risikoen for en deling af det indre marked og i samme forhold begrænse den alvorlige fare, som en overvurderet euro ville udgøre.
Hvad angår hr. Hermans betænkning, skylder den europæiske fælles valutas juridiske status at sikre processens uigenkaldelighed og troværdighed, men også at undgå de ekstraomkostninger, der følger af en dobbelthed med nationale valutaer og euroen. Det må således forhindres, at euroen og de nationale valutaer eksisterer juridisk samtidig. Det ville således være at foretrække, at euroen fra den 1. januar 1999 var den eneste juridisk anerkendte valuta. På samme måde er der en konsensus, i kraft af hvilken kontrakternes juridiske kontinuitet ikke må berøres af indførelsen af den fælles valuta, og det er en god ting. I forbindelse med en internationalt gældende valutalov må vi faktisk erindre, at enhver stat er suveræn til at definere sin valutas egenskaber, fastsætte og ændre omvekslingskursen for den gamle valuta til den nye. Men den europæiske forordning, der er ved at blive færdiggjort, burde være en lov af denne type. Det monetære nominalprincip, der er universalt anerkendt, vil således være gældende.
Hvad angår de kontrakter, der er underlagt et tredjelands ret, kan indførelsen af euroen heller ikke betragtes som en ødelæggelse af kontrakternes balance. Alt i alt forekommer de problemer, der er opstået ved kontrakternes kontinuitet mindre komplekse end, man i starten kunne tro. Men man kan også forestille sig, at fastlæggelsen af euroens juridiske status vil være en vanskelig sag i det mindste i overgangsperioden. Mellem De Femten støder denne definition for øjeblikket på begrebet midlertidige og exceptionelle betingelser, der vil gøre det muligt for en stat at undslippe sanktionssystemet, hvis dets budgetmæssige underskud overstiger det pålagte loft på 3 % af BNP.
Vores gruppe støtter naturligvis hr. Hermans betænkning, men jeg mener imidlertid, at det er relevant at erindre, at det er valutaloven, der definerer navnet på Unionens valuta, og derfor er der ikke behov for at vende tilbage hertil.

Watson
Hr. formand, jeg bifalder de betænkninger, vi drøfter i dag. Der er ingen tvivl om, at vi er på vej mod den fælles valuta. Den får det indre marked til at fungere bedre og skaber velfærd og arbejde. Den nedbringer renten i lande som mit, og for borgeren betyder det et fysisk symbol på europæisk enhed.
De Liberale Demokrater i Parlamentet mener, at de vellykkede afsnit i Maastricht som tiden går beviser deres værd. For eksempel bør vi respektere konvergenskriterierne og bestemmelserne om at nedbringe uforholdsmæssigt store underskud. I min medlemsstat står vi i en temmelig mærkelig situation, hvor medlemmerne af regeringspartiet er bekymrede over, at de nu skal til at indtage en dosis af deres egen medicin. De har fjernet lokalstyrets økonomiske uafhængighed i Storbritannien. De har begrænset de lokale myndigheders muligheder for at bestemme over egne udgifter, fordi de har brugt flere penge, end regeringen mener, de skulle, og nu frygter den, at Storbritannien bliver idømt bøder på samme måde, hvis de overskrider loftet på 3 % af BNP, hvilket netop er, hvad de har idømt nogle af de lokale myndigheder. Hvis disse medlemmer ikke havde opført sig som de lokale myndigheder i Wandsworth i London, ville de have mindre at være bekymrede over.
Jeg har to specifikke spørgsmål, som jeg gerne vil stille her i aften, det ene til Rådet, det andet til Kommissionen. Kan rådsformanden bekræfte, at der på mødet i ØKOFIN på mandag ikke bliver truffet beslutninger, som det blev meddelt i Underhuset i går? Kan han også bekræfte, at artikel 103 udelukker enhver mulighed for at idømme bøder til medlemsstater, der ikke går med i tredje fase af Den Monetære Union?
Kan kommissæren bekræfte, at medlemsstaternes politikker for at opkræve fællesskabsbaserede afgifter såsom moms og told i deres jagt på at forbedre de offentlige finanser ikke er i strid med Traktatens krav om at behandle fællesskabsbaserede afgifter på samme måde som medlemsstatsbaserede afgifter. Jeg vil gerne have et svar på disse spørgsmål i aften.

Bertinotti
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg må indrømme, jeg bliver noget bekymret, når jeg læser alle disse betænkninger; for så vidt som man glemmer det, der reelt sker i de forskellige lande i Europa, som om der bliver udbredt et tæppe af abstrakte forhold mellem abstrakte økonomier for at skjule befolkningens virkelige levevilkår. Monetarismen triumferer under forhold, hvor man ikke alene ser bort fra det sociale aspekt, men endog ser bort fra sammenhængen mellem valutasituation og vækst eller stagnation; og man ser bort fra politikkerne til industriel udvikling, for ikke at tale om konjunkturbevægelserne. Men man behøver kun at prikke hul i tæppet for at se, hvad der gemmer sig underneden. Det man da ser, er sammenhængen mellem den økonomiske politik, der er ført indtil nu, og følgerne, nemlig en alvorlig social krise; sammenhængen mellem forsøget på at opfylde de konvergenskriterier, der atter bliver foreslået og politikkerne til sanering af de offentlige budgetter gennem en begrænsning af ubalance og underskud på den ene side og de store problemer, Europa slås med, på den anden side: strukturel massearbejdsløshed, anslag imod socialstaten, deregulering af arbejdsmarkedet og konstante ændringer i lønningernes købekraft.
Det er derfor nødvendigt at se på det fejlagtige i denne approach, som netop repræsenteres ved det politiske og kulturelle bagland, idet det implicit antages, at der er en sammenhæng mellem Europa, den fælles valuta og Maastricht-traktaten, som i virkeligheden alt sammen er indeholdt i Maastricht-traktaten: Europa som et politisk rum og som et projekt forsvinder, og den fælles valuta strander simpelthen på Maastricht-traktaten, ligesom også stabilitetspagten bliver fremstillet som en forstærkelse af disse tendenser. Der tillades nu en vis fleksibilitet, for at man hurtigt kan tilvejebringe den fælles valuta, idet det er helt klart, at dette nødvendigvis kræver en kritisk masse af europæiske lande; to til tre lande vil nemlig ikke være nok. Men det, der tillades i dag, nemlig nogle få kosmetiske indgreb i statsbudgettet, vil ikke være tilladt i morgen; man vil endda gå så vidt som til at indføre sanktioner over for det land, der ikke opfylder betingelserne.
Resultatet bliver da en endnu strengere monetaristisk logik, som truer selve den europæiske civilisation. Hvis man virkelig vil tale om en fælles valuta, der indebærer en positiv indfaldsvinkel til de reelle problemer vedrørende økonomierne og den europæiske sociale dimension, er det nødvendigt at have mod til at adskille det, der kan adskilles, dvs. selve processen frem imod den fælles valuta på grundlag af de politikker, der opstilles i Maastricht-traktaten, idet man sætter det nødvendige på dagsordenen - nemlig ændringer og justeringer af Maastricht-traktaten - hvis man vil undgå, at den europæiske valuta munder ud i en krise for europæisk civilisation.

Hautala
Hr. formand, jeg vil først sige et par ord om hr. Mettens betænkning. I sit forslag forsøger han på meget udmærket vis at tilvejebringe forudsætninger for, at flest mulige lande kan overgå til ØMU'ens tredje fase i begyndelsen af januar i 1999. Kravet fra vores gruppe har også været, at flest mulige medlemslande - i hvert fald flertallet - skal kunne overgå til denne fase.
I denne sammenhæng er det dog ikke helt uden problemer, hvordan vanskelighederne løses: som løsning foreslås en ikke-aritmetisk fortolkning. Man kan også kalde det for en kreativ fortolkning.
Jeg vil dog gøre opmærksom på, at eksempelvis Eurostats generaldirektør har udtalt i Parlamentet, at der er rigeligt med gråzoner i forbindelse med indsnævringen af budgetunderskuddet i medlemslandene, og at de alle skal klarlægges inden 1998, for at alle landene kan blive behandlet ens. Som et eksempel kan nævnes inddragelse af pensionsfondene i det franske statslige telefonselskab, Telecom, ved behandlingen af budgetunderskuddet. Med sådanne fiduser og tricks kan man bestemt ikke opnå en situation med en stabil valuta.
Jeg vil stille hr. kommissær de Silguy følgende spørgsmål: Agter man snarest at udarbejde en redegørelse om gråzonetilfælde og forskellige fiduser? Er man ikke allerede ved at komme i en situation, hvor der kan stilles spørgsmålstegn ved den fremtidige eurovalutas stabilitet?

Blokland
Hr. formand, forhandlingen om euroen i Europa-Parlamentet består af en række mærkværdigheder. Tillad mig at nævne et par.
Parlamentarikere klager over den kendsgerning, at medlemsstater gennemfører enorme besparelser »på grund af Maastricht«. Det stimulerer faktisk ikke den europæiske tanke. Den virkelige årsag er imidlertid, at ØMU koste hvad det koste vil skal gennemføres ifølge den fastsatte tidsplan. Det er mærkværdigt, at Europa-Parlamentet også synes dette.
Medlemsstaternes nationale budgetpolitik tager i øjeblikket sigte på at opfylde konvergensnormerne. Med dette mål gør nogle medlemsstater bogholderimæssige krumspring, som umuligt kan forenes med målsætningen, nemlig virkelig konvergens. Det placerer en tidsbombe under ØMU's solide karakter. Jeg hører mærkeligt nok ikke ret meget herom her i Forsamlingen.
Et meget mærkværdigt tilfælde er ændringsforslag nr. 15 i sektion II i Christodoulou-betænkningen. Han synes, at Grækenland skal have en særbehandling på grund af højere udgifter til forsvar. Kan Nederlandene så måske også betinge sig en undtagelse i betragtning af store udgifter til diger og kystsikringsanlæg? Vor Oosterschelde-dæmning kostede otte mia gylden. Andre europæiske lande har igen andre problemer. Diskussionens niveau viser, at Den Europæiske Union er uegnet til at blive en monetær union.
Endelig er det ikke så mærkeligt, at der under hr. Duisenbergs høring blev anmodet om deltagelse af repræsentanter for Parlamentet i ECB's fremtidige råd eller om tilsendelse af fortrolige dokumenter. Nogle kolleger kan ikke vænne sig til tanken om en uafhængig centralbank. Mærkeligt nok går de ind for euroen. Den borger, som har tillid til disse skiftende holdninger, har jeg endnu ikke mødt.

Hendrick
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordførerne for disse fortrinlige betænkninger. De har gjort et stort stykke arbejde og har dækket alle de aspekter, der vil blive drøftet i Dublin. De har givet et meget nuanceret billede af, hvordan vi kan vejlede Kommissionen og ministrene i Dublin.
Jeg starter med, hvorfor vi ønsker en fælles valuta. Der er 20 millioner arbejdsløse i Unionen. Vi ønsker forbedringer i det indre marked, som mange andre har sagt ved forskellige lejligheder, og her, hvor der er omtrent 20 millioner små og mellemstore virksomheder i Europa og 20 millioner arbejdsløse, har vi ikke brug for en matematiker til at regne ud, at hvis hver enkelt virksomhed ansatte en person mere, kunne vi fuldstændig fjerne arbejdsløsheden i Europa. Hvis vi spørger erhvervsvirksomhederne, hvilke økonomiske forhold de skal have for at ansætte en mere, vil de først og fremmest sige, at de ønsker lave renter, så de kan låne til investeringer. For det andet vil de, hvis de eksporterer eller importerer, beskyttes mod kurssvingninger for at øge samhandlen. For det tredje er der brug for en stabil valuta, der kan bruges i hele verden. Svaret på disse krav er naturligvis euroen, og euroen vil hjælpe mange virksomheder i Europa og bidrage til at forbedre jobsituationen som helhed.
Et område, der står mit hjerte nært, er turismen. Jeg har den ære at repræsentere et område i det nordvestlige England, Blackpool og Fylde, der er meget afhængigt af turismen. Euroen bliver til gavn for turismen. 20 % af den økonomiske aktivitet i Europa er direkte eller indirekte forbundet med turismen. Et andet område, der er meget vigtigt og en nøgleindustri i Europa, er flyindustrien. Det er en stor industri i min egen valgkreds, Lancashire, og vi står for øjeblikket i den latterlige situation, at europæiske virksomheder har en stor samhandel, men alle ordrer på fly afgives i dollar, ikke i medlemsstaternes egne valutaer eller i euroen.
Hvordan når vi frem til det? Det gør vi ved at have en stabilitetspagt, der kan bevare disciplinen mellem medlemsstaternes budgetter. Denne pagt bør ikke omfatte stramme regler, men tilskynde til stabilitet. Jeg tror ikke, at der automatisk skal idømmes bøder. En ny ERM er nødvendig, men bør ikke være en forudsætning for at gå ind i den tredje fase. Det Forenede Kongerige har problemer, i højere grad politiske end økonomiske, som jeg er sikker på vil blive løst med et regeringsskifte, og så bliver Det Forenede Kongerige rede til at gå ind i tredje fase under en socialistisk regering.

Secchi
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg ønsker at bidrage til denne meget vigtige debat med en række yderligere betragtninger, der tager udgangspunkt i det forhold, at globaliseringen af finansmarkederne gør, at den økonomiske konvergens mellem medlemsstaterne under alle omstændigheder er nødvendig for at sikre en afbalanceret udvikling af finansmarkederne uden dramatiske konsekvenser for realøkonomien.
Dette kan helt klart ikke gennemføres via en engangsløsning, men bør sikres gennem en permanent løsning. Derfor vil det også være nødvendigt at overholde konvergenskriterierne og en eller anden form for stabilitetspagt, også selv om man ikke bevæger sig i retning af den fælles valuta; dette for ikke at udsætte det europæiske økonomiske system og det europæiske marked, som knyttes stadig tættere sammen, for risikoen for rystelser med alle mulige alvorlige konsekvenser.
Imidlertid lider konvergenskriterierne og stabilitetspagten under en approach, som jeg ville kalde regnskabsmæssig, som alene er kvantitativ, og som ikke beskæftiger sig med sammensætningen af indtægterne og udgifterne på de offentlige budgetter, men begrænser sig til at undersøge saldiene på disse budgetter. Hvad angår indtægterne, har Europa-Parlamentet allerede ved tidligere lejligheder - f.eks. for nylig vedrørende det indre marked - ikke alene delt Kommissionens bekymringer, for så vidt angår de negative virkninger af forskellene mellem medlemsstaterne og af den fiskale konkurrence, som findes på mange områder, men har også givet udtryk for, at den europæiske økonomiske politik i fremtiden vil være præget af en stor uligevægt mellem den fælles monetære politik, de budgetpolitikker, der vil blive stramt koordineret i kraft af stabilitetspagten, og de øvrige tilknyttede politikker, som vil være præget af forskelle og manglende koordinering.
Der er derfor behov for en langt mere koordineret approach mellem medlemsstaterne, som bør skabes naturligt og gradvis, og det samme er efter min mening også nødvendigt, hvad angår makrosektoren for offentlige udgifter. I de enkelte medlemsstater skaber et sådant krav ikke kun problemer af generel art i forbindelse med nødvendigheden af at mindske statens rolle i økonomien og at frigøre ressourcer, som tilflyder markedet, men det skaber også problemer på grund af forskelle mellem de største offentlige udgiftsområder, nemlig social sikring, sundhedsvæsen og offentligt ansatte, som med den automatik og de regler, der i øjeblikket findes på disse områder, er underlagt bestemte udgiftsmønstre, der gør, at stabilitetspagten bliver enten lidet troværdig eller ligefrem en spændetrøje, som politisk set er uacceptabel for mange lande.
Ud fra disse betragtninger ønsker vi at henlede opmærksomheden på nødvendigheden af at arbejde videre ud fra denne filosofi, dels hvad angår problematikken vedrørende koordineringen af skatteindtægter, dels hvad angår nødvendigheden af at udvikle former for koordinering med hensyn til sammensætningen af de offentlige udgifter, også selv om dette er et meget følsomt område.

Hyland
Hr. formand, en fælles valuta medfører sandsynligvis lavere renter i mange dele af Den Europæiske Union. Det irske pund, der er en af de mindre valutaer i Unionen, har undertiden været udsat for ydre pres, som har medført meget høje renter. Irlands mulighed for at komme med i en stor valutazone, der kan modstå ydre pres, bifaldes af de fleste irere.
En af de største omkostninger for de små og mellemstore virksomheder, der jo har det største jobskabende potentiale, er renten på den kapital, der lånes til at finansiere produktudvikling eller anskaffelse af fast ejendom og udstyr. Lån til køb af fast ejendom er normalt den største og dyreste udgift, som enkeltpersoner sætter sig i. Renteudsving har betydet, at lån til udvidelse af virksomheden eller til huskøb har vist sig at være et meget risikabelt foretagende, som ofte har resulteret i konkurser eller tvangssalg, når renten er steget mere end vanligt.
En enkelt valuta ville medføre lavere renter og dermed gøre det muligt for små og mellemstore virksomheder at arbejde under mere stabile forhold og også mindske presset på private husejere, der skal betale af på deres huslån.

Moretti
Hr. formand, søndag aften den 24. november arbejdede ØKO-FIN-Rådet under en ekstraordinær samling ihærdigt på at komme julemanden en helt måned i forkøbet over for italienerne og finde en genial løsning, nemlig fastsættelsen af en vekselkurs på 990 for liren over for den tyske mark inden for Det Europæiske Monetære Systems valutakursmekanisme; jeg skal minde om, at vekselkursen for liren nogle få uger forinden lå på 1010 til 1020. Dette kan give anledning til bekymring, når man tænker på, at denne beslutning i høj grad vil svække de lyse udsigter, der netop tegnede sig for den norditalienske eksport. Og ikke kun det, men denne løsning indebærer en yderligere forringelse af de små og mellemstore virksomheders indtægter, virksomheder, som i forvejen lider under et uretfærdigt skattesystem, og som nu må overveje fremtiden, og hvorledes de skal kunne overleve med et valutakurssystem, der stiller dem ugunstigt.
Den monetære konvergens i Den Europæiske Union har i 1996 været imponerende trods det uheldige økonomiske klima. Hvis dette fortsætter, vil næsten alle medlemsstaterne, der ønsker det, kunne indtræde i den tredje fase af Den Europæiske Monetære Union den 1. januar 1999. Det skorter ikke på fantasi i Den Europæiske Union, men derimod på konkret handling: jo snævrere fortolkningen af konvergenskriterierne og de øvrige relevante faktorer er, des færre medlemsstater vil kvalificere sig, og dog vil jeg understrege, at denne fortolkning vil være en politisk afgørelse, der skal træffes med et flertal på to tredjedele i ØKO-FIN-Rådet.
Hvilken målestok vil man anvende på arbejdsløshedsproblemerne, på de offentlige udgifter, på rentesatsen og inflationsraten, som i Italien har nået et historisk lavt niveau alene som følge af et fald i forbruget? Den enkelte stats gode vilje er ikke tilstrækkelig til at sikre et fuldt medlemskab af Den Europæiske Union; ej heller er euroskatten, som Italien har foreslået, tilstrækkelig. Det er tvingende nødvendigt, at alle stater underkaster sig på forhånd aftalte, stramme betingelser, også hvad angår manøvremarginerne.

Ribeiro
Hr. formand, de foreliggende betænkninger fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik er meget betegnende og afslørende for de i øjeblikket fremherskende koncepter og strategiopfattelser. Mit virke som medlem af Europa-Parlamentet har ikke fået mig til at glemme min uddannelse i økonomi og mine erfaringer som økonom og lærer i økonomi, og derfor er jeg mig yderst bevidst, hvad det er for vinde, der blæser i øjeblikket. Det er mig således stærkt imod at deltage i udarbejdelsen og bedømmelsen af dokumenter og beslutningsforslag, som efter titlen at dømme beskæftiger sig med realøkonomiske spørgsmål, men i stedet fortaber sig i et vildnis af termer og koncepter som rentesatser, valutakurser, kapitalmarkeder, inflation, pengemængde, fælles valuta, statutter og struktur for Den Europæiske Centralbank, uforholdsmæssig stort økonomisk underskud og andre småtskårne nominelle overvejelser, uden at man på noget tidspunkt støder på en eneste henvisning til så væsentlige spørgsmål som udnyttelse af ressourcerne, tildeling og anvendelse af produktionsfaktorer, graden af opfyldelse af sociale behov, stadier i den økonomiske vækst, økonomisk og social udvikling, fordeling af indkomsten, levestandard og velfærd for befolkningerne.
I mere end et årti har Kommissionen flyttet rundt med brikkerne nominel og reel konvergens; vi har gennemgået en fase, hvor disse to former for konvergens sammenblandedes, og hvor en rent nominel konvergens betegnedes som økonomisk konvergens, og er nu kommet dertil, hvor »alt sættes på ét bræt« og kun nominel konvergens nyder prestige og er genstand for opmærksomhed, selv når dokumenternes titel kunne give anledning til at forvente en anden indfaldsvinkel.
Efter at hensynet til realøkonomiske forhold således er lagt på hylden, er det interessant at bemærke, at de foreliggende betænkninger afspejler den aktuelle optagethed af at øge fleksibiliteten i vurderingen af opfyldelsen af konvergenskriterierne, som i årevis er blevet præsenteret som ubønhørlige og ufleksible krav for at hindre enhver mulighed for at unddrage sig en fælles tværnational strategi og en fælles valutaog pengepolitik. Men det er ikke nok! Uden at bekymre sig om det selvmodsigende i forehavendet springer man fra forslag om større fleksibilitet i vurderingen af opfyldelsen af kriterierne til forslag om endnu større stivhed og ortodoksi i form af en stabilitetspagt, som lader hånt om følgerne for realøkonomien. Er denne da endnu ikke udryddet?
De foreliggende betænkninger er karakteristiske for en bestemt tid, en moderetning, en arbejdsstil, en besættelse. Men der vil komme andre tider.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, det er positivt, at der gennem de utallige betænkninger her er mulighed for at problematisere Den Europæiske Monetære Union bredere, åbne horisonten af spørgsmål og behandle spørgsmålene mere differentieret. Men samtidig fører det åbenbart til, at kollegerne så hellere gør noget andet, og det finder jeg beklageligt i betragtning af, at der her er tale om et så altafgørende spørgsmål.
Immervæk kommer det her tydeligt til udtryk, at vi som Parlament vender os mod Waigels drømme om at simulere stringent opfyldelse af kriterierne ved hjælp af en europæisk spændetrøje, der i fremtiden skal erstatte økonomisk politik i hele EU ved hjælp af en rent mekanisk bogholderpraksis. Hr. Ribeiro har ret: Vi skal søge nye veje til at opnå de traktatfæstede mål, til at kunne måle ØMU'en i forhold til de virkelige krav, nemlig bekæmpelse af massearbejdsløsheden og overvindelse af miljøkrisen; disse mål giver vi jo igen og igen førsteprioritet uden reelt at gøre det.
Der findes i betænkningerne en række ting, vi kan stemme for, men der er nogle åbne spørgsmål, der ikke er behandlet: Beskæftigelsesproblemer på grund af forhastet budgetkonsolidering, det såkaldte fænomen »at spare sig ihjel«, hensynet til kriterier for realkonvergens ud over Christodoulous rigtige tiltag. Der er ingen henvisning til nødvendigheden af bindende transnationale regler på social- og miljøområdet som betingelse for en fremtidsdygtig, realøkonomisk udvikling, og der er ikke et ord om de forskellige tricks, renteafregninger og budgetforfalskninger, der benyttes for kun tilsyneladende at opfylde kriterierne og så, når det kommer til stykket, tage problemerne med ind i en Monetær Union.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, man må af og til stille sig selv de mest fundamentale spørgsmål igen. Hvem ønsker den monetære union i dag? Ikke specielt borgerne, så vidt jeg ved. Hvor er anmodningerne fra borgere, der kræver, at en monetær union indføres hurtigt? Hvor er disse borgeres krav?
I virkeligheden er det nogle kosmopolitiske ideologer med ønske om at lade de nationale identiteter forsvinde, der står bag projektet. Og deres drivkræfter er de kristne demokratiske og de socialistiske regeringer i de fleste af staterne i Europa.
Den anden aktør i denne sag er de store multinationale virksomheder, der altid ønsker at reducere eksistensen lidt mere af uafhængige stater, der kunne modsætte sig deres beslutningsmetoder. Endelig deltager De Forenede Stater i samme proces, for de foretrækker at kontrollere en enkelt europæisk partner i stedet for flere nationale partnere. Der er således en politisk vilje, det er rigtigt, men ingen økonomisk nødvendighed i denne sag. Er den monetære union økonomisk nødvendig?
Den historiske erfaring viser, at det er bedre at have en valuta, hvis territoriale anvendelse er begrænset, men som er tilpasset økonomien, som det er tilfældet med den schweiziske franc for eksempel, i stedet for en valuta, der anvendes på et helt kontinent, og som er mere eller mindre godt administreret. Den historiske erfaring viser også, at de nye selvstændige lande straks opretter deres egen valuta - det er uden tvivl ikke et tilfælde - og ofte med succes, som det er tilfældet i Tjekkoslovakiet, Tjekkiet snarere, Slovenien eller Estland. Det er på det tidspunkt, hvor oprettelsen af nye valutaer i Østeuropa stadfæster adgangen til selvstændighed og frihed, at man i Vesten planlægger at afskaffe de nationale valutaer. Hvilket paradoks!
Hvilke principper kan vi i dag inspireres af? Hr. Hoppenstedts betænkning anfører med rette, at indførelsen af euroen ikke kan gennemføres mod borgernes vilje, hvilket efter vores mening betyder, at den kun kan lade sig gøre, hvis folkeafstemninger giver grønt lys til de nationale regeringer. Det er det første princip, der skal overholdes, i et rigtigt demokrati.
For øvrigt er processen med den økonomiske vækst pr. definition en proces med differentieret udvikling og en proces med divergenser. Den konvergenspolitik, der føres med henblik på den monetære union går imod denne naturlige virkelighed. Livet er altid divergenser. Konvergensen sker snarere på kirkegårdene. Man må altså vælge mellem to prioriteter. Enten at gennemføre den monetære union, koste hvad det vil, for så bagefter at acceptere en lav vækstrate, det er konvergensen, dvs. forkalkningen, eller også søge en stærk og bæredygtig vækst med fuld beskæftigelse, hvilket forudsætter, at man giver afkald på den monetære union, der ikke er en nødvendighed.
Siden 1945 er væksten i Europa, på det tidspunkt hvor den var stærk, altid sket med forskellige valutaer. De Forenede Stater havde på det tidspunkt en fælles valuta og havde dog en mindre vækst. Der er således ikke en forbindelse mellem økonomisk vækst og monetær union. Vores andet princip er således prioriteten for væksten snarere end den forenede europæiske valuta.
Vores tredje princip er, at det er farligt at give stadig mere magt til de internationale teknokratiske myndigheder. Derfor er den nuværende proces med en monetær union antidemokratisk, antisocial og antinational.

Katiforis
Hr. formand, mine damer og herrer, komplimenterne til ordførerne bør i dag gå ud over de sædvanlige formelle. Der er virkelig tale om en historisk debat her i Parlamentet, selv om det ikke kan ses af fremmødet.
Vore ordførere har gjort et meget vigtigt stykke arbejde, og for flere af dem, navnlig hr. Herman og hr. Christodoulou, er det udført under et uacceptabelt tidspres, som ikke bør forekomme igen. Imidlertid vil jeg også hilse hr. Donnellys bemærkning om, at vi er midt i en historisk debat, velkommen, og hr. Hermans inspirerede ord, der understregede, hvor vigtigt dette øjeblik er, fordi vi nu kan se frem til virkeliggørelsen af den fælles valuta. Jeg synes også, at vor tak skal rettes til de udvalgsmedlemmer, som har arbejdet usædvanligt hårdt for dette fælles mål og - forhåbentlig - vil fortsætte deres arbejde, indtil projektet er heldigt gennemført.
Vor glæde burde være og ville være meget større, hvis vi sammen med fremskridtene mod den monetære union også kunne fejre en tilsvarende succes med mindskelsen af arbejdsløsheden og begrænsningen af de regionale skævheder. Disse ting, som er nogle af Europas vigtigste mål i sig selv, især den mindskelse af arbejdsløsheden, som ifølge vore erklæringer - desværre nøjes vi med ordene - er vort vigtigste problem, er heller ikke helt uden sammenhæng med den fælles valutas succes, tværtimod.
Desværre tegner situationen ikke særlig godt på dette område, hverken med det ene eller det andet, dvs. arbejdsløsheden og de regionale skævheder. Kommissær Wulf-Mathies' seneste rapport konstaterer stagnation, hvad angår mindskelsen af de regionale skævheder, og med hensyn til arbejdsløsheden, der er vokset med 600 % i Europa de sidste 30 år, er der heller ingen tegn på bedring. Men det værste er, at kursen henimod den fælles valuta er gjort identisk med en særlig form for økonomisk politik, som helt formålsløst forværrer de reelle problemer med arbejdsløshed og regional skævhed.
Man siger, at denne økonomiske nedskæringspolitik er nødvendig for at bekæmpe inflationen. Hvilken inflation? Ingen fra denne fløj af Parlamentet er tilhænger af inflation, som rammer arbejdstagerne først og hårdest. Men når den gennemsnitlige inflationsrate i Europa stabiliserer sig omkring 2 % - med undtagelse af Grækenland, som har en høj inflation, men forhåbentlig kun kort tid endnu - begynder påkaldelsen af behovet for prisstabilitet for at retfærdiggøre fortsættelsen af en meget restriktiv økonomisk politik at ligne de generalstabsplaner, der blev udarbejdet til slagene i den sidste krig. Vi ved alle, hvad der skete de hære, som støttede sig til sådanne planer. Specielt foruroligende er det, at Kommissionen i stedet for at prøve at finde en ny politik sender signaler, der peger på om muligt stadigt strengere foranstaltninger, sådan som det kommer til udtryk i den stabilitetspagt, som især Christodouloubetænkningen omhandler. Man må forstå, at stabilitetspagten i realiteten ændrer protokol 5, artikel 1, ved at ændre underskuddet på 3 % fra referenceværdi til absolut maksimum, hvorved der faktisk skabes en ny referenceværdi på omkring 1, 5 %. Det bør endvidere understreges, at udgifterne til offentlige investeringer ikke fratrækkes ved beregningen af dette underskud, hvilket krænker traktatens ånd og på en måde også dens bogstav.
Jeg håber, at man i det mindste vil høre ordføreren, hr. Christodoulou, og anerkende den fraregning af forsvarsudgifter, som han har anmodet om for de medlemsstater, der af forsvarsmæssige årsager er nødsaget til at bibeholde uforholdsmæssigt høje militære udgifter. Dette er imidlertid et specielt spørgsmål. De mere basale spørgsmål er stabilitetspagtsprocedurens tvivlsomme legitimitet og den næring, den vil give til arbejdsløsheden. Der var medlemmer, der gav formandskabets repræsentant ret i, at et højt beskæftigelsesniveau er absolut foreneligt med lave underskud. I en statisk verden, hvor de samme økonomiske størrelser gentages år for år, hvor kapitalen ikke hobes op, hvor ingen fødes og ingen dør, er dette korrekt. Men i den virkelige verden, vi lever i, som er i dynamisk udvikling, er det farlig ansvarsløshed at hævde, at vi kan fjerne underskuddene uden herved at øge arbejdsløsheden.
Vi må arbejde henimod den fælles valuta; men det skal ske med ansvarsfølelse over for den europæiske arbejdstager, fordi den fælles valuta har brug for ham som allieret og ikke som modstander, også fordi det er ham, den fælles valuta i sidste ende skal tjene, så den skal ikke indlede sin løbebane med at skade ham.

Peijs
Hr. formand, vi befinder os i en vigtig periode med optakten til ØMU. Nu er tiden inde til, at vi som Parlament skal afgive et tydeligt signal til borgerne og de finansielle markeder om euroens indførelse og de betingelser, hvorpå denne valuta vil blive indført.
Det fører mig til Metten-betænkningen. Her drejer det sig om følgende spørgsmål. Skal vi stræbe efter et budget, som er i balance, eller tillader vi underskud på over de 3 %? I betænkningen siges det, at en gæld på over 3 % skal være acceptabel. Fordelene herved, siger ordføreren, skulle være større end risikoen for stigende inflation i Europa. Det tvivler jeg i allerhøjeste grad på.
Var vi desuden i forbindelse med hr. Christodoulous betænkning ikke enige om, at der skal stræbes efter budgetter, som næsten er i balance eller viser et overskud? Hr. Mettens holdning skaber efter min mening blot forvirring. Kriterierne i Traktaten er jo tydelige nok. Et underskud tæt ved de 3 % falder ind under Traktatens kriterier og behøver ikke give nogen problemer. Desuden gælder det også, at et underskud på 3 % klart er maksimum i stabilitetspagten, medmindre der på ny ville være tale om usædvanlige og midlertidige omstændigheder.
Det store spørgsmål er naturligvis, hvilket budskab Parlamentet har udadtil med dette dokument. Men efter min mening skal det i det mindste være et tydeligt budskab, nemlig, at konvergenskriterierne garanterer en bæredygtig og stabil ØMU. Selv når fortolkningsmargenen anvendes i kriterierne, betyder det ikke, at dette skulle påvirke ØMU's bæredygtighed og valutaen. Den nødvendige fleksibilitet har jo to forskellige virkninger. Ikke blot betyder den, at en medlemsstat med et offentligt underskud på f.eks. 3, 1 % godt kan få adgang, fordi tendensen bag ved dette tal er overbevisende, men det betyder også at en medlemsstat, som kan reducere sit underskud med temmelig mange kunstige engangsindgreb til 2, 8, måske ikke opfylder kriterierne.
Så er der stabilitetspagten. Her vil jeg komme ind på hr. Christodoulous betænkning. Jeg tror, at de to vigtige spørgsmål om sanktionernes omfang og definitionen af de usædvanlige og midlertidige omstændigheder hurtigst muligt skal kortsluttes og nævnes. Forhandlingerne er allerede kørt fast nogle gange på grund af dette. Men for at kunne garantere tilstrækkelig sikkerhed og en stabil valuta og undgå evige diskussioner bagefter, må disse indtil nu udefinerede begreber defineres og udformes mere præcist.
Endnu et punkt, og det drejer sig om dobbelt prisfastsættelse, Hoppenstedt-betænkningen. Intense diskussioner med detailhandelen har overbevist mig om, at en lovbestemt forpligtelse til dobbeltpriser ikke vil være godt. Jeg havde en anden mening og har ladet mig overbevise af detailhandlerne om, at der er en masse andre muligheder for at løse de problemer, som forbrugerne vil støde på. Jeg tror, at vi må arbejde hen imod et system med særdeles god information, men uden en lovbestemt forpligtelse til dobbeltpriser.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordførerne og sige, at de har givet et vigtigt bidrag til forhandlingen om den fælles valuta. Fra et irsk synspunkt er det centrale i en forhandling om indførelsen af den fælles europæiske valuta, om Irland skal gå med i en sådan monetær union, hvis Storbritannien nægter at deltage i ØMU'en. Den afgørende beslutning vil snart blive truffet. I begyndelsen af 1998 beslutter Rådet, hvilke medlemsstater der er kvalificerede til at komme med i ØMU'en, hvilket sker på baggrund af opdaterede statistikker for 1997.
Det står klart, at Irland vil kunne være blandt de lande, som i første omgang kan deltage i den nye europæiske fælles valuta. Det skyldes, at vor gæld/BNP-ratio falder årligt, og at vor økonomi er steget konstant siden 1987 med hjælp fra to europæiske strukturfondsprogrammer. Den irske regering bør forpligte sig til at tiltræde den fælles valuta, uanset om Storbritannien kommer med. Siden 1960 er der sket en kraftig ændring i Irlands handelsmønster. Vor samhandel med Det Forenede Kongerige er faldet drastisk, og til gengæld er vor handel med kontinentet steget.
Deltagelse i euroen betyder, at medlemskab af en stærk og stabil monetær union medfører et fald i rentesatserne på mellemlangt sigt. Fordelene ved en fælles valuta er blandt andet stigende produktivitet, beskæftigelse og samhandel.
Til sidst vil jeg sige, at jeg er noget skuffet over, at den irske minister kun bliver og lytter til ordførernes indlæg og bidragene fra hovedtalsmændene. Jeg vil gerne sige til rådsformanden, at han bør lytte til alle bidragene.

Svensson
Hr. formand, idéen om Møntunionen har tre alvorlige, grundlæggende fejl: Den overfører magt fra demokratiske regeringer til en bureaukratisk og lukket institution og forøger dermed det demokratiske underskud i Unionen. Den bygger på en konstant depressionspolitik og tvinger regeringerne til passivitet over for den sociale krise, nøjagtig som i Tyskland i årene 1930-32. Men den er også en nationaløkonomisk vildfarelse, idet den gør en detalje i økonomien til et hovedspørgsmål.
I en reelt sund økonomi er der stigende indkomster, høj og stigende efterspørgsel, høj produktivitet, og der føres en aktiv finanspolitik af demokratiske parlamenter og regeringer. Valutaen og renten, som her på en underlig måde gøres til hovedspørgsmål og drivkræfter, er i virkeligheden kun specielle faktorer, som i sidste instans er fuldstændig afhængige af førnævnte store nationaløkonomiske og realøkonomiske strømme. Denne dogmatisme - Kommissionens forestillinger om rentens og valutaens betydning - betyder faktisk, at med rette kan sige, med et udtryk lånt fra den gamle, amerikanske populistiske politiker William Jennings Brian, at Møntunionen korsfæster de europæiske borgere på et kors af guld.

Martinez
Hr. formand, betænkningerne af Metten, Herman, Harrison, Christodoulou og Hoppenstedt fører os til endnu en gang at behandle konvergenskriterierne og koordineringen af de budgetmæssige politikker, således at den fælles valuta kan sættes på skinner, på »euro-tunnelens« skinner.
Midt i disse offentlige finanser, hvor valutavognen fører os ind i disse budgetpolitikker, er det spørgsmål, der rejser sig, følgende: Kan der stadig være flere budgetpolitikker, når man betragter kendsgerningerne? Det, man konstaterer, er faktisk en fælles budgetmæssig tanke med begrænsninger i udgifterne og stramhed på udgiftssiden og på indtægtssiden øgede afgifter, for eksempel hr. Prodis Europaskat. Man har det samme budget i Italien, Frankrig, Spanien og Grækenland med de samme konsekvenser, en million demonstranter i Rom, lastbilerne i Frankrig og arbejdsløshed overalt.
Da denne politik tydeligt er en politik imod naturen, må den pålægges. Derfor sanktionerne: Udvidelsen af artikel 104 C, stk. 9-11. Derfor - det er en nyhed - en budgetmæssig strafferet med en forbedring, nemlig stabilitetspagten, Kommissionens to forslag til forordning og ændringsforslagene. Når budgetpolitiet således arresterer en eller anden i en budgetmæssig beruselsestilstand, blæser vedkommende i en ballon, og hvis den overstiger de tre BNP-punkter, ja så får folket en bøde. Og hvis den nogensinde er på 0.5 BNP, kan man forestille sig et folk, der er dømt til at betale en bøde på 80 milliarder francs, et års indbetalinger til Det Europæiske Fællesskab. Hvorfor ikke? Alt dette naturligvis med en uafhængig Centralbank.
Den lille del af det asiatisk-europæiske kontinent, der har opfundet demokratiet, genopdager oligarkiet i centralbankens direktion med en ynkelig teoretisk berettigelse: Teorien om de rationelle foregribelser ville aktørerne foregribe. Og hvad hvis de ikke havde tillid til Centralbanken, hvis den var i hænderne på de offentlige myndigheder, der ville risikere at foregribe i den forkerte retning? Det er således nødvendigt, at den er uafhængig altid med det ynkelige billede, der viser, at der, hvor centralbankerne er uafhængige, er der mindst inflation. Sådan er det.
Det eneste, man glemmer, er, at alt afhænger af hvert lands politiske historie. I Frankrig er det historien om Vincent Auriol: Bankerne, dem lukker jeg, bankfolkene, dem lukker jeg inde. Og da man ikke glemmer denne historie, går man ind i en række tragedier. Første tragedie, den alvorligste, er en overført neurose. Tyskland har en neurose, det har haft siden Weimar, som også blev bekræftet af genforeningen, med det asymmetriske chok. Tyskland er bange for inflationen. Derfor disse behandlinger, derfor Grundgesetz , der giver Centralbanken forpligtelsen til at sikre prisstabilitet.
Men Frankrig har en anden neurose, det er den sociale kamp, det er klassekampen. Det er ikke, fordi hr. Kohl er overvægtig, at hr. Juppé skal på afmagring. Det er to forskellige historier.
En anden tragedie er glidebanetragedien. Den fælles valuta indebærer en fælles beskatning, ellers erstatter man de valutamæssige devalueringer med de skattemæssige devalueringer. Og endelig den mest dramatiske tragedie, det er, at markedet er et verdensmarked, og at den fælles valuta kun er europæisk. I Singapore drejer det sig ikke om en europæisk fælles valuta. I slutningen af 2000 vil det ikke dreje sig om en europæisk fælles valuta.
Hr. formand, jeg slutter her, det er tragedien med de døde stjerner. Når lyset fra en stjerne når os, er stjernen allerede død. Den europæiske strategiske stjerne er død i det øjeblik, hvor Europa realiseres. Det består i at komme tilbage til fremtiden med mørkt lys.

Cot
Hr. formand, der er øjeblikke, hvor man må tvinge skæbnen. De går hastigt fremad, hr. kommissær, for at overholde fristerne i Maastricht-traktaten. Denne hastighed er måske nødvendig. Den er ikke uden risici. Det Europæiske Råd i Madrid erkendte nødvendigheden af at skabe en juridisk sikkerhed i indførelsen af den fælles valuta. Hr. Herman har berettet om to forordninger, der omhandler et vist antal problemer. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har ikke villet afgive en udtalelse på de forhastede betingelser for høringen af Parlamentet. Det er dog ikke desto mindre bekymret med hensyn til et vist antal punkter, som jeg gerne vil gøre opmærksom på.
Jeg er ikke sikker på, hr. kommissær, at den juridiske sikkerhed ser sin fordel i ændringen af betegnelsen for den fælles valuta, gennem en forordning baseret på artikel 235 og teknikken med fortolkningen af traktaten. Jeg mener, at en pyntning på traktatens tekst ville have være mere tilrådeligt. Det er hr. Hermans mening, han er enig i denne sag. Det er også opfattelsen hos mine kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, det er endvidere opfattelsen for eksempel hos hr. Badinter i det franske senat den 6. oktober 1996. Man må indrømme, at der i det mindste er tvivl.
De mener, at den politiske risiko ved en revision af traktaten er større end den juridiske risiko ved de senere procedurer. Jeg forstår Dem. Men lad os ikke tale om juridisk sikkerhed, når der venter os en storm af klager over usikre resultater. Navnlig de to forordninger er tavse om det væsentlige problem med forbrugernes juridiske sikkerhed. De opfylder de legitime forventninger i bankkredse, hos valutaoperatører og de overordnede økonomiske aktører. Men der er ikke tale om den almindelige borger.
Men de juridiske problemer er betydelige. Det opdager vi hver dag; så sent som i går i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder vedrørende en tekst om forbrugslån. Jeg citerer i flæng: Den dobbelte prismærkning, der i vid udstrækning er behandlet, overførsler over grænserne, priskontrol og etablering af effektive klagemuligheder for krænkede forbrugere, bekæmpelse af forfalskning i et fælles marked, men af femten separate strafferetlige systemer, bekæmpelse af svig. Til denne liste vil jeg tilføje tvetydigheden af den korte artikel, der omhandler kontrakter i national valuta, hvilket er tilfældet i langt de fleste tilfælde af kontrakter i dag.
Disse betydelige vanskelige problemer kompliceres af juridiske instrumenter til iværksættelse, første søjle, tredje søjle, og af den vanskelige fordeling af juridiske kompetencer og politisk ansvar mellem Fællesskabet og medlemsstaterne. Men disse spørgsmål får ikke begyndelsen på et svar i de tekster, vi har fået forelagt.
Vi forventer ikke i dag løsninger af Dem, men en forpligtelse til en metodologi og en tidsplan. Operatørernes juridiske sikkerhed er naturligvis nødvendig, men vi har ikke ret til at forsømme Unionens almindelige borgeres tillid. Det ville være uacceptabelt og uforsigtigt. Ellers vil den folkelige støtte til euroen, som formanden, hr. Quinn, erindrede om betydningen af for lidt siden, forsvinde, og vi vil igen have det frygtelige scenario, som den foregående taler muntrede sig med at genopfriske.

Porto
Hr. formand, nu da tidspunktet for indførelsen af den europæiske fælles valuta rykker nærmere, er der grund til at udtrykke tilfredshed med de fordele og den sikkerhed, den vil medføre. Men samtidig er der grund til øget opmærksomhed og overvågning af, at processen forløber gnidningsløst, også efter at euroen er sat i omløb. For Portugals vedkommende vil de fordele, der er forbundet med en fælles valuta, være yderst mærkbare, da den portugisiske økonomi er meget åben over for omverdenen med en grad af handelsmæssig åbenhed, som kun overgås en smule af Benelux-landene, Irland og et af de nordiske lande; i Portugal er små og mellemstore virksomheder i overtal, og de er under de nuværende forhold udsat for særlig store ulemper i form af transaktionsomkostninger, usikkerhed og omregninger, fordi der findes så mange forskellige valutaer i Europa.
Det glæder mig derfor overmåde meget, at det i en nylig beretning fra Kommissionen erkendes, at Portugal efter alt at dømme vil indtage en førerposition, for så vidt angår opfyldelsen af de i Maastricht fastsatte konvergenskriterier. Dette positive resultat skyldes en vellykket indsats i de seneste år, der har bevirket, at inflationsraten, der i 1985 var på 24, 7 %, er faldet fra 13, 4 % i 1990 til 2, 6 % i 1996, at forskellen i rentesats i forhold til gennemsnittet i Den Europæiske Union er faldet fra 7 procentpoint til under 3 point, budgetunderskuddet til 4 %, og at den offentlige gæld, der stadig er højere end 60 % af BNP, vil udvise en faldende tendens i 1996/1997. På trods af alle disse tiltag er arbejdsløshedsprocenten, der dog udviste en mindre stigning i 1994, fastholdt på lidt over 7 %, det vil sige langt under gennemsnittet i Unionen.
Det skal understreges, at denne udvikling har fundet sted på trods af, at der i den omhandlede periode har fundet et regeringsskifte sted, og at den nye regering repræsenterer et andet parti end den foregående. Til alt held for Portugal har de to successive regeringer imidlertid samme positive syn på den europæiske integrationsproces, og med over 80 % af de portugisiske arbejdstageres stemmer ved det nylige valg, hvor den europæiske integrationsproces var et centralt element i valgkampagnerne, kan det tilmed siges, at disse stemmer er udtryk for den portugisiske befolknings klare tilslutning.
Portugal vil således kunne deltage i den fælles valuta, men kan ikke af den grund undlade at tage hensyn til det forhold, at det vil være en fordel for landet selv og for Den Europæiske Union som helhed, at det størst mulige antal lande deltager, som det med rette understreges i hr. Mettens betænkning, da det kun således vil være muligt at undgå de risici og ulemper - konkurrenceorienterede devalueringer - som uanset de fastsatte forbud og sanktioner kan risikere at blive gennemført i de ikke-deltagende lande. Med deltagelsen af et så stort antal lande som muligt vil euroen få større vægt i verdensøkonomien, hvilket er i alles interesse.
En stærk europæisk valuta vil under alle omstændigheder forudsætte en reel tilnærmelse af økonomierne. Det er således i alles interesse, at strukturpolitikkerne videreføres - og styrkes - og at der slækkes på kravet om additionalitet, således at de bestræbelser, der skal udfoldes i de forskellige lande, ikke lægger hindringer i vejen for den nominelle konvergensproces, som skal fortsættes, også efter at den fælles valuta er sat i omløb. Hermed vil euroens accept i den brede offentlighed desuden blive styrket, da den, ud over alle de kostbare oplysningskampagner, vi måtte iværksætte, i forlængelse af mere realistiske politikker vil kunne føles som en faktor, der bidrager til fremskridt og socialt velfærd.

Sjöstedt
Hr. formand, i eftermiddag har vi først og fremmest drøftet Den Monetære Union som et teknisk og juridisk spørgsmål. Men det er i virkeligheden et højst politisk spørgsmål, som ydermere ikke er afgjort endnu. Der er sagt meget her om nødvendigheden af folkelig tilslutning og om, at man skal lytte til borgerne, selvom alle ved, at befolkningens flertal i en lang række medlemslande i dag er modstandere af den fælles mønt. Hvis vi mener det alvorligt, at man skal lytte til borgerne, må vi give dem mulighed for at give deres mening til kende gennem en folkeafstemning. Derfor vil jeg gerne komplimentere det britiske Labour-parti for at have lovet, at der vil blive afholdt en folkeafstemning; flere andre lande burde gøre det samme.
Den fælles mønt er grundlæggende et politisk projekt. Kun meget få vægtige argumenter taler for Møntunionen. Den svenske regering nedsatte et udvalg bestående af en række fremstående nationaløkonomer, som skulle undersøge, hvordan Møntunionen ville påvirke den svenske økonomi. Udvalget fremlagde for nylig resultatet af sit arbejde. Det pegede på, at der ville være en række meget begrænsede fordele, men også nogle meget store økonomiske risici. Navnlig understregede det sandsynligheden af en dramatisk forøgelse af arbejdsløsheden. I dag er det i praksis helt usandsynligt, at Sverige tilslutter sig Møntunionen fra dennes eventuelle begyndelse i 1999.
ØMU drejer sig imidlertid ikke kun om fremtiden, men også om vor hverdag lige nu. ØMU's økonomiske politik dominerer jo Vesteuropa allerede i dag. Resultaterne er ikke imponerende: faldende vækst, ringe vækst og svag efterspørgsel i økonomien. Prisen er høj arbejdsløshed. Medlemsstaterne opfylder konvergenskriterierne ved at gennemføre drastiske sociale forringelser og unødvendige privatiseringer. Prisen for den dogmatiske ØMU-politik betales af de arbejdsløse og af dem, som rammes af disse sociale nedskæringer. Gennemføres Møntunionen, vil der blive skabt et system uden for demokratisk kontrol, hvor den økonomiske udvikling styres af en traktattekst, en stabilitetspagt og en uafhængig centralbank. Men at spørge vælgeren ved almindelige valg, hvad han mener om den økonomiske politik, vil ikke længere være interessant. Derfor er Møntunionen en uacceptabel afdemokratisering.

Amadeo
Hr. formand, konvergenskriterierne er i dag genstand for drøftelser i et negativt økonomisk klima, hvilket tvinger os til ikke at gøre op med den strenge aritmetiske logik; men jo strengere denne logik overholdes, des færre vil de medlemsstater være, der kvalificerer sig. Selv om man kan konstatere en imponerende grad af nominel konvergens, må vi understrege, at mindst ti lande i realiteten ikke vil være i stand til at opfylde alle de konvergenskriterier, der er nødvendige for at igangsætte Den Økonomiske og Monetære Unions anden fase. En snæver aritmetisk fortolkning af konvergenskriterierne ville derfor ikke kun være i modstrid med traktatens ånd, men ville vanskeliggøre vejen frem mod Den Monetære Union. Desuden ville en alt for snæver fortolkning kunne medvirke til at skabe en kløft i det indre marked og øge muligheden for en opskrivning af euroen, medens en mere afbalanceret fortolkning ville mindske problemet med en spaltning af det indre marked og nedsætte risikoen for, at man overvurderede euroen.
Hertil kommer, at selv Tyskland, som rejser spørgsmålet om den fælles valuta som Europas ansigt udadtil, ikke opfylder konvergenskriterierne fuldt ud: specielt i 1996 ligger forholdet mellem bruttonationalproduktet og den offentlige gæld på omkring 3, 5 til 4 %. Og jeg skal minde om, at Frankrig på statsbudgettet har opført den positive balance for et halvoffentligt privat selskab for at nå frem et forhold på 3 % mellem bruttonationalproduktet og den offentlige gæld.
Lad os ikke glemme, at arbejdsløsheden, som aldrig før har været så høj som nu - omkring de 12 % - ikke tåler en yderligere stigning gennem skattestigninger for de produktive erhverv i medlemsstaterne; navnlig ikke i Italien. Det ville medføre en konjunktur, som netop helt klart ville bevirke en stigning i arbejdsløsheden.
Derfor - enten bør konvergenskriterierne ændres, eller også - og endnu bedre - bør ikrafttrædelsesdatoen for Den Monetære Union, som i øjeblikket er den 1. januar 1999, udskydes to år. Dette er en realistisk og stærkt europæisk holdning, for så vidt som den tager hensyn til nødvendigheden af at skabe et Europa, der rummer alle de lande, der danner grundstammen i Europa i det øjemed at sigte imod ikke alene et købmændenes Europa, men også imod et stort Europa, der hviler på en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, på en fælles kamp imod den organiserede kriminalitet og narkotika og på et økonomisk samarbejde.
De sande euroskeptikere er dem, der stiller alt for skrappe betingelser for at hindre dannelsen af et stort politisk Europa, der alene er muligt gennem en integration af de Femten her og nu; de sande euroskeptikere er dem, der ønsker et Europa med to eller tre hastigheder eller med variabel geometri. På den måde vil integrationen gå i vasken, og det vil ikke være til gavn for de europæiske borgere, men for de lande, der har den stærkeste økonomiske og politiske lobby, og som i perfekt samklang med forsvaret af USA's lederskab ønsker at pleje deres egne små interesser.

Caudron
Hr. formand, jeg vil gerne bruge mine tre minutter om færdiggørelsen af ØMU'en og indførelsen af euroen til at sige, at jeg er enig i målet, bekymret med hensyn til de benyttede metoder og i tvivl med hensyn til resultaterne, hvis det politiske og sociale Europa ikke hurtigt fuldender den igangværende Økonomiske og Monetære Union.
For det første, enighed om målet. Det er faktisk nødvendigt at fuldende ØMU'en. Euroen skal indføres inden for de fastsatte tidsfrister. Det er det absolut nødvendige supplement til det økonomiske Europa, det store marked og den fri bevægelighed. Jeg vil tilføje, at euroen kan for de europæiske borgere være en fantastisk foreningsvektor og et grundlæggende element for europæisk borgerskab. Jeg går således personligt ind for euroen.
Men for det andet ledsages enigheden om målet af en bekymring med hensyn til metoderne. En for streng fortolkning af konvergenskriterierne, en manglende politisk og social indfaldsvinkel til denne konvergens har allerede nu en dobbelt ulempe. Først bruges disse kriterier i dag som syndebuk for alle vores vanskeligheder i de femten lande. Man siger, at de er ansvarlige for arbejdsløsheden, og i Frankrig for vanskelighederne for de offentlige tjenester. Disse kriterier risikerer for øvrigt at skræmme for mange lande bort, navnlig alle Unionens sydlige lande. Det er således nødvendigt, og jeg er ikke den første, der siger det, med en mindre monetaristisk indfaldsvinkel til konvergensen, der for øvrigt er nødvendigt for vore femten landes økonomier. Jeg vil tilføje, at en stram stabilitetspagt med tal på ville faktisk indføre et nyt kriterium i det øjeblik, hvor det ville være nødvendigt med mere fleksibilitet for de kriterier, der allerede er besluttet og godkendt af De Femten. Ikke alene ville det være en fejl på et tidspunkt, hvor man har det vanskeligt med at overholde de første, men man kunne også spørge sig selv om lovligheden af denne type pagt uden en ny godkendelse af de femten nationale repræsentationer.
For det tredje, enighed om målet, bekymringer om metoderne og tvivl om resultaterne. Lad os passe på, kære kolleger, når vores offentligheder bliver mere og mere tilhængere af euroen, lad os passe på, at den europæiske maskine ikke blokeres på grund af arbejdsløshedens ødelæggelse og virkninger på vælgernes valg i vores forskellige lande. Lad os passe på, at en for teknokratisk læsning ikke skræmmer landene i syd. Lad os til sidst navnlig passe på, at det økonomiske og finansielle Europa ikke bliver Europas politisk og særlig socialt faderløse barn. Det er således nødvendigt, at regeringskonferencen inden 1998 munder ud i et politisk og socialt Europa for borgerne. Og det er man i dag meget langt fra, kære kolleger.
Til sidst ganske kort: For at nå et mål, man i vid udstrækning er enig om, euroen, må man således have mere fleksibilitet i konvergenskriterierne, ikke tilføje flere, bekæmpe arbejdsløsheden, fattigdommen og kæmpe for de offentlige tjenester og navnlig opbygge grundlaget for et stærkt politisk Europa med frivillige og dristige sociale politikker.

Pomés Ruiz
Hr. formand, det er nogle meget vigtige betænkninger vedrørende den fremtidige Økonomiske og Monetære Union, vi skal stemme om i morgen. Jeg vil i den korte tid, jeg har til rådighed, koncentrere mig om hr. Mettens betænkning og navnlig dens diskussion af et af de efter min mening vigtigste konvergenskriterier, nemlig inflationskriteriet.
Dette kriterium er ikke et regnskabsmæssigt kriterium i samme forstand som rentesatsen. Det er et statistisk kriterium, som fremkommer på grundlag af en statistisk metode. Jeg benytter mig af kommissær de Silguys tilstedeværelse til at erindre om, at i Tyskland beregnes inflationsraten ikke ved en simpel aritmetisk operation. Inflationen i Bayern er ikke ækvivalent med inflationen i de små delstater. Inflationen er et vejet gennemsnit i forhold til den enkelte delstats betydning. Sådan beregnes inflationsraten i Tyskland såvel som i Spanien, og sådan beregner Eurostat inflationssatsen i Europa.
På baggrund af et svar fra kommissionsmedlem de Silguy, hvori han foreslog, at det omhandlede konvergenskriterium kunne beregnes som en strengt aritmetisk gennemsnitsværdi af de tre lande med den laveste inflation, stillede jeg sammen med nogle kolleger et ændringsforslag, der tager hensyn til, at inflationskriteriet er et udpræget statistisk kriterium. Ligesom i Tyskland må inflationen beregnes som et vejet gennemsnit, gennemsnittet for de tre lande med den laveste inflation skal også vejes. Jeg ønsker ikke at svække konvergenskriterierne. Jeg ønsker derimod at undgå, hvad der efter min mening er naturstridige fortolkninger.
Den 19. november udtalte hr. Franchet, direktøren for Fællesskabets Statistiske Kontor, at han anvender en vejet formel til at beregne inflationen, og at han, hvis man spørger ham, vil foreslå et vejet gennemsnit for de tre lande med den laveste inflation. De lande, som udfolder store bestræbelser for at opfylde konvergenskriterierne, har ret til at kræve, at Kommissionen anlægger en loyal, ikke naturstridig fortolkning.

Torres Marques
Hr. formand, mine damer og herrer, det er vigtige spørgsmål for de europæiske borgere og for Europa, der er på dagsordenen i dag. Efter min mening vil indførelsen af den fælles valuta være et stærkt fundament, ikke alene for virkeliggørelsen af et reelt indre marked, men også for at skabe opsving i økonomisk vækst, investering og beskæftigelse. Og den vil i sig selv være et symbol, som forener alle de europæere, som efter 1999 kan og ønsker at indføre euroen. Af disse grunde er det vigtigt, at Portugal fortsætter bestræbelserne på at opfylde konvergenskriterierne med henblik på at komme med i den første fase af Den Økonomiske og Monetære Union.
Der er rettet megen kritik mod konvergenskriterierne og forslaget om indgåelse af en stabilitetspagt med henblik på at få Den Økonomiske og Monetære Union til at fungere. Efter min mening skyldes denne kritik i langt højere grad den ufleksible fortolkning, som nogle lægger ned over Maastricht-traktaten, end det, der i velovervejede, fornuftige og politisk korrekte vendinger rent faktisk står i traktaten. Jeg vil i den forbindelse oversætte, hvad den tidligere forbundskansler Helmut Schmidt har skrevet i et brev til direktøren for Bundesbank, som er offentliggjort i »Le Monde«. Heri hedder det: «Deres insisterende og inopportune udtalelser gør ikke alene disse upopulære, hvilket De accepterer, men gør også Tyskland som sådan upopulær, hvilket vi ikke fortjener og heller ikke er rede til at acceptere.« Hvad Europa mangler, er efter min mening at virkeliggøre den så højt ønskede sociale, økonomiske og monetære konvergens på fornuftige betingelser. Med eller uden Maastricht er det uomgængelig nødvendigt at nedbringe den offentlige gæld, inflationen og rentesatserne. Det er netop, fordi disse mål endnu ikke er nået, at vi kæmper med de problemer, vi nu klager over - som f.eks. lave vækstrater og høje arbejdsløshedsprocenter.
De betænkninger, der er emnet for denne forhandling under ét, omhandler forskellige aspekter ved indførelsen af euroen, som behandles med en åbenhed, en politisk kløgt og en teknisk kompetence, som vil gøre dem mere acceptable og forståelige for Den Europæiske Unions borgere. Jeg vil gerne takke ordførerne for deres arbejde og for deres indsats for at nå frem til brede konsensusforslag, som jeg håber Parlamentet vil vedtage. Disse betænkninger tjener Europa-Parlamentet til ære og bør fungere som basismateriale for finansministrenes og statschefernes forberedelser af de rådsmøder, der i nærmeste fremtid skal afholdes i Irland.
Da det ikke er muligt på så kort tid at komme ind på alle de behandlede emner, vil jeg kort omtale nogle aspekter, som efter min mening er fundamentale, nemlig de nationale parlamenters deltagelse i og medansvar for stabilitetsprogrammerne og den multilaterale overvågning, der skal gennemføres. Endvidere finder vi det vigtigt, at der i Kommissionens forslag indføjes en ny artikel om Samhørighedsfonden, hvori det fastslås, at denne videreføres i den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union, så længe de udviklingsforskelle, der lå til grund for oprettelsen af denne fond, stadig gør sig gældende, og at bevillingerne til og anvendelseskriterierne for Samhørighedsfonden fastsættes ved en rådsforordning.

Wibe
Hr. formand, meget af det, der står i disse fem betænkninger, er godt, og det skyldes naturligvis, at vi socialister vandt afstemningerne i Økonomiudvalget. Jeg og nogle af mine kolleger fra det svenske Socialdemokrati vil imidlertid hverken stemme for eller imod betænkningerne af Metten, Christodoulou og Herman. Vort standpunkt i dette spørgsmål hænger sammen med, at vi ikke tror på, at ØMU-projektet er økonomisk sundt. Det er en opfattelse, som deles af størsteparten af den svenske befolkning og, tør jeg påstå, størsteparten af den vestlige verdens nationaløkonomer.
Der er jo en indlysende fare for, at ØMU fører til stigende arbejdsløshed. Der er to årsager til denne fare. For det første at inflationsbekæmpelsen overordnes alle andre økonomiske målsætninger. Det får arbejdsløsheden til at stige, dog ikke på grund af Phillips' simple forbindelse mellem inflation og arbejdsløshed, men på grund af den blotte kendsgerning, at nulinflation får visse virksomheder til at gennemføre direkte lønsænkninger for at tilpasse de relative lønninger til udbud og efterspørgsel. Den anden årsag er den mangel på fleksibilitet, som fastlåsningen af vekselkurserne vil medføre. Denne mangel må på længere sigt kompenseres af noget andet, enten løntilpasninger eller arbejdskraftmigration; det betyder på det konkrete plan, at den arbejdsløse tekstilarbejder i Manchester skal tage et job som edb-konsulent i Milano. Jeg tror ikke på dette. ØMU er et højrisikoprojekt, og det er de lavtlønnede og lavtuddannede, der skal løbe risiciene.
Endelig, hr. formand, vil jeg gerne advare mod stabilitetspagten. Det centrale i denne pagt er, at lande, der får økonomiske problemer, skal idømmes bøder. Dette vil forværre problemerne, ikke løse dem.

Pérez Royo
Hr. formand, at vi i dag behandler flere betænkninger vedrørende Den Økonomiske og Monetære Union viser, at Parlamentet tillægger overgangen til den fælles valuta stor betydning. Jeg takker ordførerne og vil i det efterfølgende beskæftige mig med forskellige spørgsmål i forbindelse med stabilitetspagten.
Indledningsvis finder jeg det på sin plads at erindre om nogle overvejelser vedrørende budgetstabilitetskriteriet, som hyppigt glemmes på trods af deres indlysende relevans eller måske netop af denne grund. For det første at konvergenspolitikken, for så vidt angår kriteriet om offentlige underskud, i sig selv er god; med eller uden Maastricht er det, som formanden for Rådet af Økonomi- og Finansministre, hr. Quinn, har sagt i dag, et mål i sig selv.
En situation, hvor mere end 5 % af BNP hvert år går til at betale renter af gæld, i nogle tilfælde endda over 10 % af BNP, er uholdbar. Bestræbelserne på at konsolidere budgetterne er sunde i sig selv med henblik på at sikre en bæredygtig vækst. Hvad tidsplanen for gennemførelsen af Den Monetære Union har bidraget med, er dels et incitament til at fuldføre opgaven uden alt for store forsinkelser og dels at sikre, at processen gennemføres på samordnet vis i alle medlemsstaterne.
For det andet skal der i forbindelse med stabilitetspagten - som også er omtalt i traktaten - tages hensyn til, at det i højere grad end en rigoristisk opfyldelse af kriteriet om, at budgetunderskuddet højst må være på 3 % af BNP, er vigtigt, at der vises evne og politisk vilje til på et bæredygtigt grundlag at fastholde en balance og undgå et uforholdsmæssig stort budgetunderskud. Det er i denne ånd, Kommissionen har fremsat sit forslag om en stabilitetspagt, hvori nogle af kanterne i det første tyske forslag er slebet af.
Betænkningen fra Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik støtter i alt væsentligt Kommissionens forslag og tilføjer nogle aspekter, som jeg gerne vil uddybe. Økonomiudvalget påpeger således, at det er nødvendigt at tage hensyn til konjunktursvingninger ved vurderingen af, om 3 %-kriteriet er opfyldt. Det andet punkt vedrører stabilitetskravet og de offentlige investeringsudgifter, idet 3 %-kriteriet i mange lande forsøges opfyldt gennem overdreven nedskæring i de offentlige investeringsudgifter, og klart nok kan denne praksis ikke fortsætte, uden at fremtiden for vore økonomier sættes på spil. Derfor støtter vi helhjertet ændringsforslagene om, at der sondres mellem løbende udgifter og offentlige investeringsudgifter ved vurderingen af det enkelte lands offentlige underskud.
Endelig vil jeg omtale Samhørighedsfonden, som fire medlemslande som bekendt er omfattet af. Denne fond blev oprettet i den nuværende konvergensfase som et instrument til at modvirke konvergensbestræbelsernes eventuelle negative virkninger på de offentlige investeringer i de svageste økonomier.
Den filosofi, som lå til grund for oprettelsen af Samhørighedsfonden, der går ud på at støtte er nødvendig i den nuværende konvergensfase, er fortsat gyldig i forbindelse med stabilitetsprogrammerne, som også fremover vil kræve en meget stor indsats for at opfylde budgetkriteriet i de såkaldte samhørighedslandes økonomier.
Som folkevalgt repræsentant for et af samhørighedslandene har jeg under henvisning til det solidaritetsprincip, som Parlamentet så ofte har slået til lyd for, følt mig forpligtet til at insistere på dette punkt, der da også er blevet indføjet i Økonomiudvalgets ændringsforslag, som jeg håber plenarforsamlingen vedtager i morgen.

Ettl
Hr. formand, de foreliggende betænkninger udgør en betydningsfuld etappe i uddybningen af den europæiske integration. Indførelsen af euroen og dens ledsageforanstaltninger er et konsekvent skridt i retning af virkeliggørelsen af det indre marked for således at generere dette markeds positive effekter såsom øgede erhvervsmæssige aktiviteter, beskæftigelse og social stabilitet samt for i sig selv at styrke Den Europæiske Unions dynamik. Men denne fremstilling af euro-potentialet skal ikke spærre udsigten til væsentlige aspekter ved indførelse af euroen, i særdeleshed til den politiske og sociale dimension i ikke så få tekniske afgørelser.
Europas borgere vil måle euroen og hhv. Den Europæiske Union og os parlamentarikere i forhold til beskæftigelsen eller arbejdsløshedens omfang og i forhold til den sociale stabilitet. Euroen betyder væsentlige lettelser for erhvervslivet, er en væsentlig faktor med henblik på at opnå prisstabilitet og forudse operationerne samt hæmmer spekulationsrisikoen. Desuden sikrer den Unionen mod alt for kraftige dollarsvingninger og stabiliserer den internationale valutastruktur.
Området Europa vil dermed entydigt få større betydning. Men hvis Den Europæiske Union og EuropaParlamentet ønsker at fremtræde troværdigt og vi ikke ønsker at drive frustrerede borgere, der lever i frygt for deres arbejdsplads, i armene på populistiske forførere, så skal de positive virkninger af euroens indførelse ikke kun komme erhvervslivet til gode, men især også arbejdstageren i det sociale Europa.
Det vil vise sig, om de kristelig-sociale og konservative politikere repræsenterer borgerne eller i virkeligheden kun er søndagsprædikanter, når det gælder sociale anliggender. Det vil også vise sig, om de liberale politikere ofrer deres principper for det absolutte højeste mål, nemlig pengestabilitet, uden hensyn til beskæftigelsen og de sociale konsekvenser. En rent matematisk fortolkning af konvergenskriterierne, der kun er relateret til pengeværdien, ville være recessionsskærpende. Den skærper kun presset på arbejdstagerne på arbejdsmarkedet. Den således lovpriste etableringsfrihed ville mutere til stadig migrationstvang til aktuelle erhvervscentre.
For at opnå en positiv dynamik er det nødvendigt, at et størst muligt antal lande deltager lige fra begyndelsen i tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union. Bøder som sanktionsmekanismer er kontraproduktive, beskæftigelsesfjendtlige og imod enhver økonomisk dynamik. Også andre kohærensmekanismer - eventuelt tab af stemmeret i valutapolitiske spørgsmål - ville være tilstrækkelige.
Hvis midler alligevel føres tilbage til EU-budgettet, skal de bindende anvendes til arbejdsmarkedspolitiske foranstaltninger. Naturligvis må omstillingen til euroen ikke gennemføres af banker i den offentlige sektor eller andre virksomhedsområder på bekostning af forbruget. Endelig skal der ikke mindst gøres opmærksom på Den Europæiske Centralbanks ansvar for hele samfundet, der går ud over forpligtelsen til at sikre den rene prisstabilitet. Derfor er det nødvendigt at skærpe forpligtelsen til at aflægge beretning over for Europa-Parlamentet.

Torres Couto
Hr. formand, også jeg vil indlede mit indlæg med at takke forfatterne til nærværende betænkninger, som omhandler nødvendigheden af at gennemføre Den Økonomiske og Monetære Union på de i Maastricht-traktaten fastsatte betingelser og i overensstemmelse med den fastsatte tidsplan, således at der kan føres en politik til støtte for den realøkonomiske udvikling, som kan øge de økonomiske aktørers tillid såvel som omfanget af job- og vækstskabende investeringer.
I forbindelse med forberedelsen af den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union er der visse forhold, der skal tages i betragtning, navnlig de strukturelle ændringer, der har fundet sted på finans- og kapitalmarkederne som følge af deregulering, indførelse af informationsteknologier og den øgede gensidige afhængighed. Der må ligeledes tages hensyn til det faktum, at udbud af og efterspørgsel efter kapital i stigende grad foregår direkte uden om finansielle formidlingsinstanser, ligesom der må tages hensyn til nødvendigheden af at indgå en institutionel aftale med henblik på samordning af politikkerne, styrkelse af Den Europæiske Centralbanks uafhængighed og demokratiske grundlag, som efter min mening er et helt afgørende aspekt, såvel som at øge Det Økonomiske og Finansielle Udvalgs demokratiske ansvarlighed, hvilket i øvrigt er i overensstemmelse med ordførernes forslag.
Den fælles valuta er afgjort en vigtig ramme for den europæiske opbygningsproces. Men det ville være dumt af os at stille os tilfreds hermed og indskrænke den europæiske integration til en økonomisk og finansiel konstruktion. Den europæiske befolkning ønsker et Europa, der er andet og meget mere end dette. Europa må sideløbende med udviklingen hen imod Den Økonomiske og Monetære Union udvikle sig i dybden på det politiske plan og aldrig tabe den sociale samhørighed af syne. Ingen europæer ville i dag kunne begribe, at de samme instanser og personer, der har vist sig i stand til at fastsætte bindende mål og politikker på det monetære og budgetmæssige område, har kunnet vise en så stor ringeagt for de europæiske borgere, at de har undladt at fastsætte bindende mål på det socialpolitiske og beskæftigelsesmæssige område.
Den tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union står for døren. Den fælles valuta vil blive en realitet, en realitet, som jeg hilser med begejstring, men som jeg vil finde dybt foruroligende, hvis vi ikke på tidspunktet for dens ikrafttræden i de forskellige lande har en beskæftigelsespagt, som udgør et håb for alle europæiske borgere.

de Silguy
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig først takke Europa-Parlamentet for dets engagement og støtte til processen med indførelsen af euroen. De frister, vi har fået pålagt til overholdelse af tidsplanen for Den Økonomiske og Monetære Union har medført, at De skulle arbejde på særligt vanskelige betingelser, og jeg vil gerne her højtideligt udtrykke min anerkendelse over for alle udvalgene og ordførerne - hr. Metten, hr. Christodoulou, hr. Herman, hr. Hoppenstedt og hr. Harrison - af det fremragende arbejde, der er udført i sagerne, der optager os i dag. Jeg kan forsikre Dem, hr. Christodoulou, at vi vil tage det i betragtning, sammen med det, De kaldte den positive samarbejdsånd.
To uger inden Det Europæiske Råd i Dublin giver denne debat, om hvordan Den Økonomiske og Monetære Union skrider frem, os mulighed for at udarbejde en beretning om de fremskridt, der er sket i løbet af dette år. Jeg vil sige, at de er betydelige, og at de er uigenkaldelige.
Glem ikke, at takket være Parlamentets støtte blev overgangsscenariet og navnet på den europæiske valuta samt arbejdsprogrammet for 1996 stadfæstet af Det Europæiske Råd i Madrid i december 1995.
I overensstemmelse med dette program skal vi i dag godkende alle de forberedende arbejder til indførelsen af euroen, men også, det er anledningen, gøre status over den udvikling, der er sket med hensyn til konvergensen. Jeg har desværre ikke tid til, og det beklager jeg, at gennemgå de fem betænkninger og alle Deres forslag i detaljer. Jeg vil gerne for forenklingens skyld inddele mine svar omkring to rækker af væsentlige bemærkninger, udviklingen i konvergensen og forberedelsen til indførelsen af euroen, der vil blive gennemført i tide.
Inden jeg siger et ord om Kommissionens efterårsforudsigelser for 1997, vil jeg gerne tale lidt om udviklingen af konvergensen i år.
Betingelserne fra Kommissionen og EMI vidner herom: De forskellige elementer i en vedvarende konvergens i Europa bekræftes mere og mere. Selv om Kommissionens beretning hovedsageligt er koncentreret om de fremskridt, der er sket med hensyn til de fire - eller fem - konvergenskriterier, gennemgår den også, som hr. Metten ønsker det, foreneligheden mellem den nationale lovgivning om nationale centralbanker og bestemmelserne i traktaten, der skal sikre uafhængigheden for det europæiske system af centralbanker. Beretningen viser, at tilpasninger af de nationale lovgivninger er nødvendige i et vist antal tilfælde.
Et for øvrigt væsentligt fremskridt er sket i alle medlemsstaterne, hvad angår alle aspekterne af konvergensen. Med hensyn til inflation og rentesats er resultaterne imponerende. Jeg vil svare hr. Pomés Ruiz ved at sige, at med hensyn til inflationskriteriet giver traktaten Kommissionen valget. Vi har benyttet et simpelt og ikke forsigtigt gennemsnit, for det er den mest gennemsigtige metode. Jeg vil tilføje, at selv med et forsigtigt gennemsnit ville resultaterne være de samme. Der er således strålende resultater med hensyn til inflation og rentesats.
Hvad angår valutastabiliteten, har tolv medlemsstater siden i søndags deltaget i EMS' valutamekanisme. Kommissionen glæder sig over lirens tilbagevenden til EMS. Det er et nyt positivt signal på vejen til gennemførelsen af euroen, og jeg vil tilføje: EMS fungerer godt, for forskellen mellem de stærkeste og svageste valutaer inden for EMS' udsvingsmargen er praktisk talt halveret i forhold til for et år siden.
Med hensyn til offentlige finanser er konvergensen stadig utilfredsstillende, selv om det går fremad, og i lighed med EMI mener Kommissionen, at kun fire lande - Danmark, Irland, Luxembourg og Nederlandene - vil have fastholdt underskuddet i den offentlige administration, i 1996, inden for 3 %. Kun tre - Frankrig, Luxembourg og Nederlandene - vil have en gæld på under 60 %.
Derfor - og jeg fastholder dette punkt - vil Det Europæiske Råd i Dublin konstatere, at der ikke er et flertal af stater, der udviser en tilstrækkelig høj grad af konvergens. Den procedure, der er omhandlet i artikel 109 J, stk. 2, bør således gentages tidligst muligt i 1998. Det Europæiske Råd vil så være foranlediget til at træffe sin beslutning afhængig af den vedvarende høje grad af konvergens, der er gennemført.
Men Kommissionens forudsigelser i november måneder 1996 viser et opsving i væksten, en endnu forsigtig forbedring af beskæftigelsen. Vækstforudsigelserne: 1, 6 % i 1996, 2, 3 % i 1997 og 2, 8 % i 1998.
Undersøgelsen af bestanddelene i efterspørgslen viser, at væksten i 1997 og 1998 burde balanceres. Eksporten vil spille en dynamisk rolle og de produktive investeringer, der burde stige med 5 % i 1997 og næsten 7 % i 1998, skulle igen blive drivkraften i væksten.
Udviklingen i beskæftigelsen mellem 1996 og 1998 vil udvise en nettoskabelse på 2, 3 millioner jobs over tre år. Jeg vil tilføje, at på mellemlang sigt er det kun en relativ høj og vedvarende vækst, der vil kunne nedsætte arbejdsløsheden betydeligt. Det er for øvrigt derfor - og jeg besvarer her flere indlæg - at vi iværksætter euroen. Euroen kan kun tænkes i en dynamisk situation med skabelse af en stabil vækstramme, der er konstant og jobskabende.
Kommissionens forudsigelser giver en indikation af perspektiverne. De er positive og viser, at et betydeligt antal stater er på vej til at kunne deltage i Den Økonomiske og Monetære Union fra starten, men jeg præciserer, at forudsigelserne ikke af den grund er en første forudgående udvælgelse på listen over stater, der vil vedtage euroen den 1. januar 1999.
Jeg fastholder, at overholdelsen af de konvergenskriterier, der giver adgang til euroen, vil blive kontrolleret så snart som muligt i 1998 på grundlag af de endelige tal for 1997, men også efter gennemgang af medlemsstaternes tidligere og fremtidige præstationer med hensyn til de forskellige aspekter af konvergensen.
Jeg vil erindre om, at i henhold til traktaten skal de lande, der deltager i euroen, have nået en høj grad af vedvarende konvergens. Og jeg takker Dem for denne debat, der for første gang, tror jeg, giver os mulighed for at præcisere disse ord lidt. Til at vurdere konvergensgraden er der fem kriterier i traktaten. Overholdelse af den ene eller den anden af referenceværdierne er ikke i sig selv en tilstrækkelig betingelse for udvælgelse. For at sikre den vedvarende konvergens må man ikke betragte et års præstation isoleret. Det betyder, at ikke gentagne foranstaltninger skal ledsages af troværdige forpligtelser om at fastholde den budgetmæssige stabilitet i de følgende år. Der vil ikke være nogen hokuspokus. Og her svarer jeg fru Hautala. Klassifikationen for et år er en ren teknisk og regnskabsmæssig operation. Det er ikke en forudgående udvælgelse af overgangen til euroen. Den varige karakter af den budgetmæssige stabilitet er faktisk målet med stabilitetspagten, der med euroens juridiske status og det nye EMS udgør de tre nødvendige forberedende arbejder til indførelsen af euroen.
Allerførst et ord om stabilitetspagten. Nej, hr. Willockx, De kan være sikker, stabilitetspagten vil ikke have en deflationskarakter. Der er mere samstemmighed i Europa og i verden om, at den holdbare vækst kun er mulig med sunde offentlige finanser, der gør det muligt permanent at nedsætte rentesatserne. Den budgetmæssige politik kunne og burde alligevel spille en stabiliserende rolle i økonomien, og for at det er muligt, er det nødvendigt, at budgetterne er i balance eller har overskud. Det er netop denne logik, der ligger bagved stabilitetspagten. Stabilitetspagten, kan De være sikker på, er ikke det tyske Europa, det er ikke kapitulation, det er ikke et jerngreb, det er ikke overdreven stramhed, hr. Christodoulou. Det er den nødvendige økonomiske afstivning for at kunne skabe jobs i det fremtidige Europa. De kan være sikker, hr. Cox, på det punkt vil Kommissionen holde kursen.
Først og fremmest giver stabilitetspagten en pragmatisk, troværdig, sammenhængende og afbalanceret ramme, og jeg svarer her hr. Caudron. I overensstemmelse med traktaten - der er ingen tvivl på dette punkt, denne tekst indgår i rammerne for traktaten - er medlemsstaternes hensigt en balance i deres offentlige finanser på mellemlangt sigt for at begunstige væksten og beskæftigelsen. Og for at fremkalde alle disse gavnlige virkninger er det absolut nødvendigt, at dette mål opfyldes i længden.
Dernæst er stabilitetspagten frem for alt forebyggende. Den skal forebygge frem for at helbrede. Det er hele målet med forordningen, der er baseret på traktatens artikel 103, stk. 5. Det er takket være de stabilitetsprogrammer, der forelægges af medlemsstaterne og godkendes af Rådet, at vi vil kunne opnå det. Og jeg kan forsikre Dem om, at Europa-Parlamentet vil blive holdt informeret herom, for de vil blive offentliggjort. Disse programmer vil være baseret på makroøkonomiske hypoteser, der inkluderer beskæftigelsen, og jeg besvarer her visse bekymringer, der er givet udtryk for. Rådet kan til enhver tid give relevante henstillinger, så at den budgetmæssige udførelse er i overensstemmelse med målene. Og vi indfører til dette formål et hurtigt alarmsystem for at opdage udskridninger.
Endelig skal stabilitetspagten også være afskrækkende. Jeg erindrer om, måske for dem, der tvivler, at et budgetmæssigt underskud placerer et land, Frankrig for eksempel, i en situation som en husholdning, der tjener 13.000 F om måneden og bruger 15.500 F om måneden, og som således bruger 20 % mere end, den tjener. Medlemsstaterne må være bevidste om, at en sådan overskridelse skal sanktioneres. Og det har traktaten for øvrigt bestemt. I traktatens artikel 104 findes proceduren om de uforholdsmæssigt store underskud. De kan være sikker, hr. Watson, denne procedure er ikke mulig på grundlag af artikel 103.
Artikel 104 C er det grundlag, som De har fået forelagt det andet forslag til forordning på, der skal gøre denne procedure operationel. Efter gennemgang af resultaterne af den budgetmæssige udførelse vil Rådet beslutte, om der er et uforholdsmæssigt stort underskud eller ikke ved at tage forskellige faktorer i betragtning. Var situationen for det betragtede år normal eller exceptionel? Skal underskuddet betragtes som uforholdsmæssigt stort i betragtning af alle parametrene i traktaten, navnlig hvad angår investeringsudgifterne? Hvis der er et uforholdsmæssigt stort underskud, skal der gøres alt for hurtigt at udbedre det, ellers trues væksten og investeringen. Derfor har medlemsstaten flere måneder - fra marts til december - til at vedtage de nødvendige foranstaltninger og få dem godkendt af Rådet. Jeg forsikrer Dem, hr. Watson, om at Kommissionen overlader valget af foranstaltninger til medlemsstaten, enten nedsættelse af udgifterne eller forøgelse af indtægterne, det henhører under subsidiariteten. Jeg vil sige, at forordningen giver tilstrækkelig fleksibilitet til at tage højde for de forskellige nationale parlamentariske procedurer og således for de nationale parlamenters bekymring, hr. Christodoulou.
Hvis den pågældende medlemsstat ikke træffer nogen foranstaltning til udbedring, må den forvente, at Rådet anvender traktaten, dvs. iværksætter en sanktionsmekanisme. Denne mekanisme vil jeg ikke beskrive, der er blevet talt længe om den. Jeg vil sige, at den er afbalanceret og tilstrækkelig fleksibel. Den er tilstrækkelig afskrækkende uden at være for høj for ikke at være modvirkende.
Hr. Christodoulous betænkning og de kompromisændringsforslag, der ledsager den, indgår samlet i logikken i den stabilitetspagt, der er forelagt af Kommissionen. Det er et meget hensigtsmæssigt bidrag til den igangværende overvejelse med henblik på drøftelserne på Det Europæiske Råd i Dublin.
Som artikel 5 i forslaget til forordning i henhold til artikel 103, stk. 5 viser, er Kommissionen enig i Deres bekymringer. Den ønsker, at De kan undersøge resultaterne af overvågningsprocessen. Den er for øvrigt helt bevidst om nødvendigheden af hurtigt at udarbejde, som De ønsker det, sit forslag til forbedring af den multilaterale overvågning for præ-in landene. Men jeg skylder at tilføje, at den mener ikke, at det er passende at udvide anvendelsesområdet for dette forslag ved at integrere andre politikker eller instrumenter heri end dem, der er med i stabilitetspagten.
Kommissionen ønsker i det fortsatte arbejde at basere sig, så vidt det overhovedet er muligt, på Parlamentets bidrag. Kommissionen kan således med hensyn til forordningen baseret på artikel 103, stk. 5, acceptere ændringsforslag 21 samt ændringsforslag 1 og 18 og kompromisændringsforslag 2 med nogle redaktionelle ændringer. Med hensyn til den anden forordning, baseret på artikel 104 C, stk. 14, kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 9 og 13 samt ændringsforslag 1 og 2 med nogle redaktionelle ændringer.
Det andet forberedende arbejde, og der har været talt meget om det, er euroens juridiske status. Ligesom Parlamentet - og tak til ordføreren for det hurtige arbejde, han har udført - har Kommissionen arbejdet hårdt på dette emne og med meget korte tidsfrister. Det forslag, De har fået forelagt, er forslaget til den nye monetære lov for Europa, den monetære lov for år 2000. Denne tekst, hvis vedtagelse forventes hurtigt, er faktisk et indtrængende og uopsætteligt krav fra alle fremtidige brugere af euroen, der har behov for juridisk sikkerhed.
Jeg kan berolige hr. Herman: Der har ikke været nogen kapitulation. Jeg kan berolige hr. Cot, det håber jeg i det mindste: Kommissionen har fået alle juridiske udtalelser fra specialisterne. Kommissionen har taget alle forholdsregler. Det er ikke en 100 % garanti mod stridigheder, men De ved lige så godt som jeg, at advokaterne lever af vores tekster, man kan altså derfor ikke forbyde. For jeg har også fået foreslået et ændringsforslag, der ikke kom fra Europa-Parlamentet, og som jeg afviste, som skulle forbyde muligheden for at klage. Jeg mente, at det måske var at gå lidt for langt ad en antidemokratisk vej. Derfor har vi prioriteret den juridiske sikkerhed, samtidig med at vi naturligvis var bevidste om, at dette ikke vil forhindre klager. Men det er demokratiets normale liv.
Da der har været talt meget om navnet, vil jeg bare præcisere, at navnet euro er en specifikation af det generiske udtryk ecu. At have præciseret det, der på mange sprog kun var et akronym, et initialord, er ikke en ændring af traktaten, og vores jurister er alle enige på dette punkt. Med hensyn til Fællesskabets valuta, hr. Herman, vil jeg svare, at den valgte indfaldsvinkel er den nationale suverænitet. Forordningen giver en ny valuta til de suveræne stater, der deltager i eurozonen. At skrive, at euroen er Fællesskabets valuta, ville - desværre måske - ikke svare til situationen, så længe nogle medlemsstater vælger og får juridisk mulighed for ikke at vedtage euroen.
Jeg vil ikke gå i detaljer med de to forslag til forordning. Jeg vil ikke tale længe om dette emne, fordi jeg tror, at vi er helt på det rene med deres indhold, såvel med hensyn til, at Unionen først vil få en valuta den 1. januar 1999, og at disse tekster sigter på at sikre kontinuiteten af kontrakterne og forpligtelserne.
Det naturlige juridiske grundlag for en sådan monetær oprettelse er artikel 109 L, stk. 4. Denne artikel er imidlertid først gældende fra ikrafttrædelsen af den tredje fase. Derfor har Kommissionen på udtrykkelig anmodning fra de fremtidige brugere af euroen og i overensstemmelse med medlemsstaterne allerede nu foreslået at gøre et vist antal bestemmelser anvendelige på grundlag af artikel 235.
Takket være disse to forordninger er der ingen dommer i verden, i New York eller i Singapore for den sags skyld, der kan ignorere disse regler, der skaber gennemsigtighed og juridisk sikkerhed i indførelsen af euroen. Dette krav er væsentligt. Det er selve princippet i »lex monetae«.
Hr. Areitio Toledo, De kan være forvisset, det er ikke en afslutning, det er en begyndelse. Det vil være nødvendigt med en kommunikationsindsats, og takket være Deres støtte er vi begyndt, men naturligvis vil vi udvikle den, og videre end det. Kravet om juridisk sikkerhed må også være til gavn for alle borgerne. De har ret, fru Radzio-Plath, jeg er enig i Deres bekymring. Borgeren, det er skatteborgeren, lønmodtageren, forbrugeren. Og denne sikkerhed skal være til gavn for ham, uanset om det drejer sig om kontrakter, om hans opsparing, hans løn eller hans købekraft.
Derfor har Kommissionen besluttet inden næste sommer at arrangere et møde, der er specifikt møntet på de praktiske aspekter i overgangen til euroen, navnlig dem, der interesserer handelen og forbrugerne, som Parlamentet naturligvis vil blive delagtiggjort i. Jeg tror, hr. Garosci, at jeg kan forsikre Dem på dette punkt, lige som jeg kan berolige hr. Whitehead, alle de involverede tjenester er blevet delagtiggjort i vores ændringsforslag, og det vil de også blive med hensyn til de næste.
Det er først efter en meget tilbundsgående høring af alle involverede, at de væsentlige problemer kan behandles, uanset om det drejer sig om dobbelt prismærkning, bankomkostninger, cost-benefit analyse af overgangen til euroen, omregning af priserne til euro samt bekæmpelse af svig, overtrædelse eller forfalskninger.
Efter denne grundige undersøgelse vil vi være i stand til at vurdere, om fællesskabslovgivningen skal suppleres. Hr. Cot, De bad mig om en forpligtelse med hensyn til metodologien og tidsplanen. Jeg håber, at jeg har opfyldt Deres ønske. Jeg er enig i Deres bekymring. Vi må sikre offentligheden med hensyn til betingelserne for overgangen til euroen og tage forbrugernes bekymringer i betragtning. Det vil være prioriteten for Kommissionens handling for det kommende år.
Alle disse bekymringer er væsentlige. Men de kan kun finde et svar i denne »lex monetae«, der er den monetære oprettelse af Europa, og hvis eneste formål er at give en maksimal juridisk styrke til de grundlæggende principper - definition af valutaen og sikkerhed for forpligtelserne.
Kommissionen er således ikke i stand til at udvide anvendelsesområdet for sit forslag. Den kan imidlertid acceptere alle de ændringsforslag, der styrker omfanget af »lex monetae«. Jeg tænker på ændringsforslag 3 samt ændringsforslag 1 og 2, der er let ændret, ændringsforslagene til reglerne, der er baseret på artikel 235. Med hensyn til reglerne baseret på artikel 109 L, stk. 4, kan Kommissionen acceptere ændringsforslag 4 samt ændringsforslag 2, 16 og 18 med visse redaktionelle ændringer.
Hr. formand, mine damer og herrer, takket være Deres støtte kan den tidsplan, der er defineret af Det Europæiske Råd i Madrid overholdes. Hr. Hoppenstedt sagde lige før, at Dublin ville blive ildprøven. Jeg ønsker, at det bliver en succes, og at vi kan konstatere en enighed om substansen. Tilbage er nu for os på det juridiske plan at træffe de nødvendige formelle bestemmelser. Og derefter vil vi have mange andre opgaver i det næste år. Hr. De Clercq, De nævnte ligesom visse andre de ydre aspekter ved euroen. Jeg tror, at det nu faktisk er nødvendigt at overveje dem. Hvis De indbyder mig til at tale om det i udvalgene, vil jeg med stor glæde tage imod denne indbydelse.
Til slut synes jeg, hr. formand, mine damer og herrer, at vi i to år har vist, at vores metode med snævert samarbejde mellem Kommissionen og Parlamentet har båret frugt. Institutionerne, og jeg vil tilføje Rådet og Det Europæiske Monetære Institut, har endnu en gang vist deres evne til at arbejde sammen i alle europæiske borgeres interesse.
Det arbejde, der er blevet udført gennem to år har været betydeligt, det skal ikke skjules. Nu skal vi bare benytte 1997 til at bringe dette nye skib i sikker havn.

Metten
Hr. formand, jeg er stort set tilfreds med, hvad kommissær De Silguy sagde, men jeg er foruroliget over ét aspekt. Det er måske godt, hvis han hører efter. Det ser ud, som om han indfører et nyt konvergenskriterium, nemlig vedvarende konvergens. Med andre ord sagde han omtrent sådan: Opfyldelse af kriterierne i 1997 er ikke tilstrækkeligt. Vi ser også på den hidtidige og den fremtidige præstation. Jeg er foruroliget, fordi dette er en opfattelse, som jeg også har hørt fra en række nationalbankdirektører i den seneste uge. Netop efter at Kommissionen fremlagde sine efterårsforudsigelser, som viser, at lande som Spanien og Portugal faktisk kunne opfylde kriterierne fuldstændigt. Kan kommissæren fjerne min foruroligelse?

Herman
Hr. formand, jeg vil også gerne takke kommissæren for de forklaringer, han har givet. De er ikke overbevisende på alle punkter, men jeg vil ikke her starte debatten igen. Jeg vil gøre det personligt, hvis det interesserer Dem. Jeg ved, at De ikke engang selv er i stand til at bestemme, hvad der er bedst, fordi De er tvunget af staterne.
Når dette er sagt, vil jeg gerne komme med to bemærkninger om de ændringsforslag, som De har modtaget. Der er to fejl. I ændringsforslag 30 er euroen ikke Unionens valuta, det er Fællesskabets valuta. Jeg ved, at dette ikke vil ændre Deres synspunkt, men for parlamentsmedlemmerne er det vigtigt, fordi Fællesskabet er en juridisk person, og det er Unionen ikke.
Ændringsforslag 17 indeholder også en fejl. Det burde specificeres rigtigt, at det er værdipapirer udstedt af de offentlige myndigheder. Her ved jeg altså ikke, hvorfor De afviste det. Jeg er derimod meget forbavset over, at De ikke accepterede ændringsforslaget, der siger, at euroen er regningsenheden i Fællesskabets institutioner. Som om De kunne udarbejde budgettet i andet end euro. Her forstår jeg ikke, hvorfor De ikke accepterer det, De under alle omstændigheder ikke kan afvise.

Christodoulou
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hans redegørelse.
Jeg har imidlertid et par bemærkninger vedrørende de ændringsforslag, der ikke kunne accepteres. Jeg kan f.eks. ikke forstå, hvorfor et ændringsforslag som nr. 59 til den første forordning ikke kan accepteres, og heller ikke, hvorfor ændringsforslag 17, også til den første forordning, ikke kan accepteres, da det blot refererer til Rådets afgørelser og Rådets forordning. Et andet eksempel er ændringsforslag nr. 20 til den første forordning, hvor det er min opfattelse, at det ville gøre det meget lettere, hvis han selv havde ansvaret for denne forordnings gennemførelse, hvilket han forhåbentlig får, hvis han selv gerne vil have det.
Jeg vil bede kommissæren kaste endnu et blik på disse ændringsforslag - ikke kun de eksempler, jeg har nævnt, men alle ændringsforslagene. Det er min opfattelse, at mange af dem vil lette gennemførelsen af disse to forordninger, som alle her finder nødvendige.

de Silguy
Jeg vil svare hurtigt, hr. formand, fordi jeg vil ikke bruge Deres tid, allerførst for at berolige hr. Metten. Det drejer sig ikke om at skabe et nyt kriterium. Der er fem i traktaten i betragtning af, at kriteriet om de offentlige finanser er dobbelt. Jeg vil blot læse artikel 109 J, stk. 1: «I de beretninger, som Kommissionen og EMI skal aflægge, skal det ligeledes undersøges, om der er opnået en høj grad af vedvarende konvergens«. Det er således netop en anvendelse. Det er helt klart, at man kan vanskeligt befinde sig i en situation, hvor man ville afskaffe et uforholdsmæssigt stort underskud. Man kan ikke afskaffe et uforholdsmæssigt stort underskud, hvis underskuddet for 1997 er under 3 %, og hvis man ved, at det for 1998 forudsete underskud er over 3 %. Jeg mener således ikke, at der er nogen misforståelse. I hvert tilfælde er der ikke nogen nye elementer i forhold til det, som Kommissionen altid har sagt.
Der er ikke noget problem, hr. Herman. De anmoder os med hensyn til de europæiske institutioner og budgetterne om at lade euroen gå som en regningsenhed. Jeg vil sige, at det er automatisk, det er forudset. De ville svække vores position med hensyn til ecu/euro-kontinuiteten, hvis De bad os om at indføje en sådan sætning i en forordning.
Endelig det sidste punkt om ændringsforslagene. Man skal ikke genoptage debatten nu. Jeg kan forsikre Dem, hr. Christodoulou, og for øvrigt også ordførerne, hr. formand, om at vi efter afstemningerne i morgen om de forskellige betænkninger vil foretage en grundig gennemgang af alle ændringsforslagene og i den positive samarbejdsånd, som jeg har fortalt Dem om, vil vi se, hvad vi kan gøre, men i hvert tilfælde kan De, hvis det er muligt, regne med min støtte.
(Mødet udsat kl. 20.15 og genoptaget kl. 21.00)

Videnskab og teknologi i det 21. århundrede
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0376/96) af Desama for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om udsigterne for den europæiske forsknings- og teknologipolitik i det 21. århundrede.
Hr. Desama har ordet de næste ni minutter. De har hele ni minutter foran Dem, hr. Desama.

Desama
De kan være rolig, hr. formand, jeg vil ikke misbruge denne evighed. Det kan altid bruges senere! Man ved aldrig!
Fru kommissær, hr. formand, mine kære kolleger, denne betænkning havde uden tvivl fortjent bedre end dette aftenmøde, hvor der naturligvis ikke er så mange kolleger for at høre os tale. Det er temmelig bemærkelsesværdigt. Vi havde for lidt siden en meget lang forhandling om euroen, som ingen længere utvivlsomt vil tale om i 2002 eller 2003, mens vi i dag skal tale om et forsknings- og udviklingsprogram, der uden tvivl vil forpligte Den Europæiske Union for endnu længere tid.
Hvorom alting er, hvorfor så denne initiativbetænkning? I virkeligheden er Europa-Parlamentet bekymret for at spille en vigtig rolle i udarbejdelsen af det femte rammeprogram, der begynder ved afslutningen af det nuværende rammeprogram, dvs. fra begyndelsen af 1999. Vi har faktisk draget læren af det fjerde, og vi har gjort os klart, at Parlamentet, der intervenerer i den klassiske parlamentariske procedure, dvs. ved førstebehandlingen, i sidste ende ikke havde den nødvendige tid til at forberede en dybtgående overvejelse over de overordnede retningslinjer. Og vi ønskede med Kommissionen at dele nogle overbevisninger og synspunkter, som vi havde om fremtiden for forskningen/udviklingen og således for Den Europæiske Union. Og Parlamentet, der netop benyttede sig af udspillet fra Kommissionen, der selv meget tidligt i år havde lanceret et strategidokument for at få overvejelser fra de forskellige medlemsstater, ønskede at gøre sig gældende og også udarbejde sit strategiske overvejelsesdokument. Det er målet med denne initiativbetænkning.
Hvad er de overordnede elementer i denne betænkning? Allerførst er det at konstatere, at i den tid, vi lever i, var den klassiske model, hvorefter forskningen/udviklingen var organiseret, og som man kaldte den lineære model, hvor grundforskning, anvendt forskning og derefter innovation fulgte efter hinanden, en gammeldags model, og i dag er vi i en model, som man kunne kalde den systematiske eller redaktionelle model, hvor grundforskning og anvendt forskning endelig er snævert blandet sammen samt for øvrigt med mere og mere tværfaglig forskning. Allerede det fjerde rammeprogram startede denne udvikling. Vi vil ønske, at det femte gør det ved at organisere sig rundt om det, der i dag tydeligt er det nye koncept inden for forskning/udvikling.
Under denne synsvinkel har vi i betænkningen, som, jeg håber og er overbevist om, vil blive vedtaget i morgen af et stort antal kolleger, foreslået en indfaldsvinkel, som jeg ville betegne som en matrixmodel, dvs. en sammenblanding af et vist antal forskningssektorer, der dækker både de udbredende teknologier, men også naturvidenskabelig forskning i fremtidsorienterede sektorer, for eksempel informationsteknologi eller teknologier forbundet med genetisk videnskab altså en helt række områder, hvor man virkelig kunne blande grundforskning og anvendt forskning med mulighederne for snart at gå i en retning snart i en anden afhængig af mulighederne og de åbninger, som hver retning måtte give. Men ved siden af dette store grundforskningsarbejde ville der være et vist antal målrettede handlinger.
Denne idé er naturligvis direkte inspireret af det initiativ, der blev taget af kommissæren, fru Cresson, med hensyn til refinansieringen af det fjerde rammeprogram med ideen om task-forces, der uden tvivl ikke vil finde enstemmighed i Parlamentet, men som i hvert tilfælde var en tydeligt mere frivillig, mere målrettet, mere organiseret indfaldsvinkel omkring forskningsprojekter, der gerne ville være mobiliserende. Det er en idé, som vi tager op igen i vores forslag, og vi ønsker også, at disse målrettede programmer giver en bedre synlighed af forskningen/udviklingen over for offentligheden og således medfører en stærkere tilslutning fra offentlighedens side til bestræbelserne på forskning/udvikling i Unionen.
Altså, ny organisation, nye strukturer, nyt indhold også. For hidtil må det siges, at de fire første rammeprogrammer hovedsageligt, jeg vil ikke sige udelukkende, men hovedsageligt, har været bestemt til denne permanente forskning i en bedre konkurrencedygtighed i vores industrier. Det handler uden tvivl her om et grundlæggende mål. Det er grundlæggende, fordi det indgår i traktaten, og fordi vi kan ikke tage traktaten som en lap papir, men også fordi det svarer til en stærk ambition for Europa om at være til stede på de store internationale markeder.
Men vi mener, at det i dag over for udviklingen af den europæiske socialmodel er mere og mere vigtigt, at den europæiske forskning/udvikling også opfylder et stærkt social krav, dvs. et krav fra samfundet, der uden tvivl forventer af os, at vi opbygger en god industristruktur med industrier, der kører, men som også ønsker, at forskningen giver svar på de kedelige problemer, som borgerne konfronteres med, og som faktisk også her kræver en indsats. Det væsentlige budskab i denne betænkning er at sige, at i dag må vi naturligvis fortsætte vores bestræbelser på at forbedre vores industrikapacitet, men vi må opfylde dette sociale krav.
Samtidig foreslår vi også en række foranstaltninger, og jeg ville ikke opremse dem her, der skal træffes for at lette overgangen fra forskning til innovation. Det er en problematik, der allerede blev startet i Kommissionens grønbog, og som Parlamentet har støttet. Også her overtager vi et vist antal betydelige forslag. Vi ønsker også, at der endelig oprettes et stort europæisk videnskabeligt fællesskab, og at vi i denne bestræbelse på at oprette dette videnskabelige fællesskab bruger ikke alene instrumenterne i forskningsprogrammet, men at vi også bruger Det Fælles Forskningscenter, der er en af søjlerne i den europæiske konstruktion, men hvis opgaver i årenes løb ikke har forekommet så klare som i begyndelsen. Det havde, som man sagde, taget en gammeldags drejning, det er i fuld gang med at blive omstruktureret, og det må man glæde sig over, men det fortjener nu at få nye ambitioner, og det foreslår vi for det.
Endelig nogle finansielle instrumenter, for det er ikke tilstrækkeligt med den simple mekanisme for forskningsrammeprogrammet til at lancere en helt dynamisk række af nye finansieringer navnlig over for de små og mellemstore virksomheder. Og på dette niveau ønsker vi at få nogle formler, der er mere opfindsomme med hensyn til at mobilisere risikovillig kapital til forskning/udvikling sammen med privat kapital. Vi stiller nogle forslag om nye finansielle instrumenter, og jeg tvivler ikke på, at Kommissionen vil være yderst opmærksom herpå.
Naturligvis ønsker vi, og vi kommer endnu en gang med ideen om en forbedring i administrationen af programmerne med en større effektivitet. Der er allerede udført meget arbejde ud fra dette synspunkt under fru Cressons forgænger, hr. Ruberti, der allerede gjorde en stor indsats. Fru Cresson har fortsat og udvidet denne indsats. Men der er stadig lang vej for at komme ud af de bureaukratiske skurer, der af og til hæmmer innovation og initiativer.
Endelig, fru kommissær, og jeg henvender mig specielt til Dem her til sidst, er det klart, at vi også ønsker, at denne initiativbetænkning ikke bliver et dokument blandt andre på Deres bord. Vi ønsker, at der i anledning af Kommissionens udarbejdelse af det femte rammeprogram indledes en betydningsfuld dialog mellem Parlamentet og Kommissionen, og om muligt også medlemsstaterne, hvis de ønsker det, gennem det, vi har kaldt en institutionel konference, men vi hænger os ikke i udtrykkene. Jeg vil sige som Alfred de Vigny: «Hvad betyder flasken, bare man kan beruse sig«.

Linkohr
Hr. formand, jeg vil først gerne takke hr. Desama hjerteligt for hans betænkning. Denne betænkning er en forberedelse til debatten om det femte rammeprogram for forskning og vil i de kommende uger og måneder, når vi så har vedtaget den, sikkert give anledning til en yderligere berigelse og udvidelse af diskussionen, i første række også, når Kommissionen har forelagt sine forslag. Det er vigtigt at gøre opmærksom på, at det ikke kun drejer sig om at give penge ud, men også om at skabe eller bevare en kultur, en forskningskultur, der flygtigt har præget dette Europa i de sidste 3-4 århundreder. Jeg har lidt bange anelser for - og det er jeg sikkert ikke alene om - at denne forskningskultur langsomt viger for en anden kultur, at forskningens værdier viger for en anden kultur, hvor det kun drejer sig om en kortsigtet, pengeorienteret vurdering af produkter, af processer. Det er sikkert ikke overflødigt at gøre opmærksom på, hvad vi alle, der er her i salen, udmærket ved, nemlig at Europa har slækket på sine forskningstekniske bestræbelser.
I går forelagde den britiske finansminister sit budget. Hvis man kigger på forskningsbudgettet, konstaterer man, at der reelt er en tilbagegang. Jeg kunne sige det samme om det franske, det tyske, det italienske og mange andre forskningsbudgetter i vores medlemsstater. Vi har haft store problemer med at øge bevillingerne til det fjerde rammeprogram for forskning. Vi har fortsat problemer, vi har ikke løst dem endnu. Det er langt nemmere at give penge ud på andre spørgsmål end forskning, uddannelse og teknologi. Det betyder, vi har ingen penge til fremtiden. Vi bruger dem i dag, eller også er vi nødt til at betale af på gæld, vi tidligere har stiftet. Denne mangel på vitalitet er måske hovedårsagen til de problemer, Europa har i dag. Det er i denne runde blevet nævnt mange gange, og det er trods alt ikke forkert. Vi er nødt til at arbejde på at bevare og også udbygge en forskningskultur i Europa. Jeg siger også dette i forbindelse med det emne, vi behandler i dag, nemlig forsknings- og teknologipolitikken i det 21. århundrede. Hvad vil den væsentlige ændring være i forhold til det 20. århundrede? Det vil ikke længere være det europæiske århundrede. Størstedelen af jordens befolkning bor på andre kontinenter. Alene to tredjedele af menneskeheden vil i midten af næste århundrede bo i to stater, der ikke ligger i Europa. De vil ikke være dovne, men vil også udvikle forskning og teknologi, måske sågar med bedre resultater, end vi gør det. Og Pakistan vil ikke som i dette århundrede kun have én nobelpristager, men måske flere.
Hvad gør vi her i Europa? Hvad investerer vi i? Hvad er synligt for et ungt menneske i dag som investering i fremtiden? En smuk bankejendom, en forsikringsejendom? Til det formål vil marmor ikke være dyrt nok. Men hvad investeres der i forskning og teknologi? Vi strides om peanuts , hvor det egentlig bør dreje sig om store udgifter! Europa er nødt til at spørge sig selv, om det ønsker at investere i fremtiden, om det ønsker at forberede sig til det 21. århundrede. Hertil hører, at det femte rammeprogram for forskning - og nu vil jeg gøre det noget mere konkret - også indeholder et globalt aspekt. Jeg kan stadigvæk huske den diskussion, vi havde i forbindelse med det fjerde rammeprogram for forskning. Vi har desværre ikke sørget for, at også de globale aspekter i det fjerde rammeprogram for forskning er blevet påskønnet tilsvarende. Jeg håber, at det vil være tilfældet i det femte rammeprogram for forskning, at vi får flere muligheder for at se Europa også i sammenhæng med andre kulturer, også forstå andre kulturer og også åbne os mere igen for andre kulturer. Dette globaliseringsaspekt skal spille en stor rolle i forskningen.
Min sidste bemærkning: Jeg anser det for en god idé, hvis det femte rammeprogram for forskning også orienteres efter synlige mål. Kommissionen har gjort sig nogle overvejelser herom. Der findes også andre forslag. Også Parlamentet har fremlagt nogle forslag i den retning. Jeg håber, vi gør forskningen noget mere synlig, for at flere mennesker måske også kan blive begejstret for den.

Quisthoudt-Rowohl
Hr. formand, mine damer og herrer, vi er igen i gang med de første drøftelser i planlægningsfasen til et rammeprogram, og dette rammeprogram udskrives, som altid, for fire år. Med andre ord: Det skal være kendetegnet af kontinuitet, men også af fleksibilitet, selvom disse to ord synes at være modstridende. Jeg vil gerne her komme ind på tre enkelte punkter, på specielle krav i Desama-betænkningen, der forekommer os særlig vigtige.
For det første: Det er absolut presserende, at de forskellige politikker på forsknings- og udviklingsområdet bliver inddraget og koordineret. Vi skal have flere forsknings- og udviklingselementer i vores strukturpolitik, landbrugspolitik og i vores miljøpolitik. Det skal være muligt at koordinere disse elementer med forskningspolitikkens specifikke område. Kun sådan vil vi kunne give pengene fornuftigt ud, og kun sådan vil vi gøre det klart for borgeren, at fremskridt er nødvendige overalt og ikke bare et eller andet sted skjult i et særligt program.
For det andet: Forskning og teknologisk udvikling er godt. Men vi er nødt til at inddrage de mellemstore virksomheder bedre, ikke overalt, ikke i alle tilfælde, men overalt, hvor det er muligt. Derfor skal vi også skaffe lettere adgang til risikovillig kapital samt gå i gang med at tilbyde nye blandede finansieringsformer. Her kunne unionsplanet give værdifulde impulser.
For det tredje: Det forekommer os at være meget vigtigt, at forskere inddrages mere end hidtil i evaluering og videreudvikling af forskningspolitikken. Vi skal institutionalisere dialogen mellem forskning og politik, og vi skal også gøre vores forskere opmærksom på, at de har pligt til at være aktive politisk, at de har pligt til også at meddele sig til borgeren og forklare, hvad det drejer sig om. Vi har nemlig i betragtning af de meget knappe midler brug for en langt bedre accept i befolkningen for det, vi gør. Vi lever ikke i tider med uhæmmet vækst i budgetterne. I overensstemmelse hermed vil vi skulle formulere, hvad vi ønsker. Det implicerer samtidig alt det, vi ikke ønsker. Det andet vil jo være det vanskeligste. Det vil være vanskeligt at sige, nej, ikke det dér, men det dér! Jeg håber meget, fru kommissær, at De ved definitionen af, hvad vi ønsker, hele tiden vil føre en dialog med os og lige fra begyndelsen vil lytte til Parlamentets stemme.
Som sidste bemærkning: Det forekommer os at være meget vigtigt, at vi fremmer den europæiske merværdi. Kun dét har vi penge til, desværre ikke til alt det, der ligger os på hjerte!

Scapagnini
Hr. formand, fru kommissær, hvad udretter vi af godt på forskningsområdet, og - på den anden side - hvilke fejl er det, vi begår? Den kraftige udvikling, der er sket på det videnskabelige område og inden for den industrielle produktion i de seneste år, en udvikling, som i høj grad har tilknytning til den store udbredelse af informationer og af avancerede kommunikationsteknologier, bør få os til at overveje hensigtsmæssigheden af de nuværende strukturer og af de nuværende politikker inden for forskning og teknologisk udvikling. Hvad kan vi udrette, hvad angår de sociale problemer, situationen med 18 mio arbejdsløse, den økonomiske vækst, sundhedsvæsenet og miljøet? Det, det gælder om, er at styrke informationssamfundsmodellen, hvor der foregår et stadig større samspil mellem de økonomiske, industrielle og sociale aspekter.
Men hvad er de egentlige svage punkter ved det europæiske system, fru kommissær? Problemet er først og fremmest det såkaldte europæiske paradoks, således som De nævnte, nemlig det, at grundforskningen ikke på det konkurrencemæssige plan fører til teknologier, som kan patenteres, på trods af at Europa råder over en højt udviklet grundforskning; man behøver blot nævne, at Den Europæiske Union og medlemsstaterne anvender cirka fem gange flere penge på grundforskning end Japan, og alligevel er japanerne indehavere af langt flere patenter end vi. Dette problem, som blev beskrevet for et øjeblik siden er tæt forbundet med problemet med finansieringssystemerne, der ofte ikke er egnede som følge af mangelen på risikovillige kapitalinvesteringer inden for teknologisk innovation.
Hvad kan vi da gøre? På det foreliggende grundlag synes det klart, at det første krav er at tilpasse forskningsmodellen og den teknologiske udvikling til det sociale og kulturelle system. Det drejer sig ikke længere kun om at finde højteknologiske løsninger, men også om at sørge for at teknologien indrettes på at opfylde borgernes ønsker. I det 21. århundrede vil europæisk industri stå over for en konkurrence på nye vigtige områder: uddannelse, livskvalitet og bæredygtig udvikling. Vi bør handle nu for at skabe betingelserne for, at en ny forsknings- og udviklingsmodel imødekommer disse krav. Det er nødvendigt at øge kapitalinvesteringerne og skabe nye finansieringsformer gennem en større mobilisering af privat og offentlig kapital og mindre bureaukratiske procedurer. Der er brug for at forbedre betingelserne for forskermobiliteten, idet man fremmer udvekslingen af et større medium til formidling af viden. Det er i den forbindelse nødvendigt at søge at reformere de organisatoriske metoder for Fællesskabets samarbejdsprojekter for at undgå, at disse bliver til en veritabel lukket kreds, idet man derved fremmer nye former for samarbejde og søger at redefinere de allerede eksisterende.
Vi bør sikre en langt større fleksibilitet og løbende gennemføre justeringer i programmerne, samtidig med at programmerne skrider frem og undgå, at ressourcerne uigenkaldeligt anvendes på teknologiske initiativer, der senere viser sig ikke at have nogen fremtid.
Man kan ikke begrænse sig til at foreslå nye specifikke forskningsprogrammer, men man bør anvende en ny fremgangsmåde, hvor man koncentrerer sig om prioriterede emner, hvilket på en vis måde indebærer en afgørende ændring af konceptet for fællesskabsforskningen. Udgangspunktet består i, at man identificerer et konkret problem i stedet for en samlet vigtig forskningssektor. Således - og her henvender vi og til kommissæren - har Forskningsudvalget i princippet erklæret sig positivt over for denne nye taskforce-approach, som således vil kunne forbedre fællesskabsforskningens resultater. Endelig er det helt klart nødvendigt at vi i forbindelse med globaliseringen af viden udvikler nye former for samarbejde med USA, Japan og de andre teknologisk højt udviklede lande.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær Cresson, på Den Liberale Gruppes vegne vil jeg gerne give hr. Desama en kompliment for hans betænkning. Til trods for de mange ændringsforslag er det blevet et godt, læseværdigt dokument og et tydeligt skridt hen imod det femte rammeprogram. I det femte rammeprogram bør vor europæiske industris, navnlig de små og mellemstore virksomheders, konkurrenceevne komme i første række.
De små og mellemstore virksomheder sørger stadig for den største beskæftigelse og fortjener således en vigtig plads i vor europæiske forsknings- og teknologipolitik. Denne politik kan kun være effektiv, hvis der investeres samtidigt på nationalt og på regionalt plan. Innovationspolitik for de små og mellemstore virksomheder synes i særdeleshed at være en opgave for de nationale myndigheder, for nationale og regionale myndigheder er jo bedst orienteret om de små og mellemstore virksomheders behov.
En typisk lille eller mellemstor virksomhed i Europa findes ikke. De små og mellemstore virksomheder er jo ikke nogen ensartet gruppe af virksomheder, men består af meget forskellige virksomheder for så vidt angår størrelse og branche. En særskilt politik for de enkelte målgrupper er nødvendig for at fremme optimal deltagelse af de små og mellemstore virksomheder i europæiske samarbejdsprojekter. Jeg er derfor glad for, at mit ændringsforslag herom er overtaget.
Men på tærsklen til det 21. århundrede er det godt at betragte os selv i et spejl. Europa producerer megen ny viden, men produktion af viden er ikke tilstrækkeligt. Der gøres for lidt nyt med den, og det, som der gøres, giver for lidt resultat. Tag f.eks. CDI fra Philips og HDTV. Vi må investere mere i produktfornyelse og lægge mindre vægt på omkostningernes nyttevirkning. Derfor må virksomheder lære at samarbejde bedre. Viden og erfaringer med succesfuld politik skal spredes bedre, og arbejdstagere skal uddannes bedre i praktiske og sociale færdigheder. Jo mere teknisk samfundet bliver, desto mere afhængigt bliver det af menneskers kreativitet og evne til at lære. Jeg vil komme udførligt ind på dette i min betænkning »Udvikling og teknik, informationsteknologi« i de kommende årtier.

Holm
Hr. formand! Tak, hr. Desama, fordi De med så stor energi har påtaget Dem ikke alene at evaluere fjerde rammeprogram, men også at prøve at udrede trådene i femte rammeprogram. Det er et meget vigtigt arbejde.
Jeg har allerede i udvalget fået mange af de væsentlige ændringsforslag med, men fordi afstemningen dér var så kompliceret, har jeg set mig nødsaget til også at fremsætte nogle ændringsforslag her i plenum, og det er disse ændringsforslag, som jeg gerne vil sige noget om.
Det første går ud på at tilføje, at der under fjerde rammeprogram er tilflydt store virksomheder og store institutioner meget store midler, selvom Parlamentet gentagne gange har understreget, at det er de små virksomheder, som betyder mest, og at det er dem, som skal støttes. Derfor vil jeg gerne have med, at der skal lægges vægt på forbindelsen mellem de små virksomheder og forskningen.
I det andet ændringsforslag, nr. 4, påpeger jeg, at det ikke alene er de sociale behov, som er væsentlige, men også de miljømæssige. Vi ved, at EU-borgerne tillægger miljøet stor betydning, og at der er behov for mere forskning på dette område. Derfor bør vi også tilføje i konklusionerne, at forskningen skal tilgodese såvel sociale som miljømæssige behov.
Ændringsforslag 5 og 6 tager et andet vigtigt aspekt op, nemlig EU-forskningens betydning for bl.a. militæret. At anvende den til militære formål er i strid med de regler, som vi har fastsat. Jeg har her den vurdering af fusionsprogrammet for 1996, som vi efterlyste i Parlamentet i foråret. Heri står der utvetydigt, at fusionsprogrammerne er det væsentlige, og at der overhovedet ikke er nogen problemer. Sådan forholder det sig naturligvis ikke . Disse programmer, som omfatter fusionsforskning, kan også anvendes til militær udvikling af bl.a. våben og andet krigsmateriel. Der må ikke bruges midler til noget sådant, og forskningspenge, som er anvendt til denne type forskning, skal tilbagebetales.

Vaz da Silva
Hr. formand, fru kommissær, jeg går ind for en stærk og ambitiøs forskningspolitik, der lægger lige stor vægt på de vandrette akser, som koncentrerer sig om udvikling af videnskaber og teknologier, og på de lodrette akser, der mere direkte imødekommer den sociale efterspørgsel og brugernes behov. Jeg går ind for en prioritering, som består i at sætte borgerne og disses »livskvalitet i centrum for den europæiske forsknings- og teknologipolitik.
Den Europæiske Unions prognosegruppe udtalte for nylig, at målet frem til år 2000 var at genetablere samhørigheden i de europæiske samfund. Hvorledes opnås en sådan samhørighed? For det første ved at etablere en struktureret forbindelse mellem almen uddannelse, erhvervsuddannelse og forskning. Kun med en videnskabelig alfabetisering lige fra det første skoletrin vil man få borgerne med. For det andet ved at undgå en alt for store koncentration af målene, sådan som jeg har set det annonceret for det femte rammeprogram. For at undgå et negativt brud med det fjerde program må der fortsat anlægges en tværnational synsvinkel på områder som informations- og kommunikationsteknologier, marine videnskaber og teknologier samt vedvarende og mindre forurenende energiformer. For det tredje må de små og mellemstore virksomheders deltagelse i programmet sikres gennem støtte til innovation for så vidt angår produkter, produktionsprocesser og tjenesteydelser. Incitamenterne bør ikke gennemføres inden for en enkelt ramme, der kun omfatter disse virksomhedstyper, for ikke at udelukke SMV fra strategiske forskningsområder. For det fjerde er det vigtigt at fremme et vedvarende og udvidet samarbejde med tredjelande baseret på princippet om gensidig fordel. I forhold til Afrika og Latinamerika må vi udvide spektret og ikke som hidtil begrænse os til sundheds- og landbrugssektoren, men derimod udvide programmerne under første aktion til også at omfatte disse geografiske områder. Udviklingen i disse lande går via en internationalisering af deres forskningscentre og via teknologioverførsel. For det femte må mobiliteten generaliseres og styrkes. Det må overvejes at indføre et europæisk doktorat, europæiske stipendiater og »retur-stipendier«, der skal lette genintegrationen i oprindelseslandet, samt mulighed for udsendelse af forskere fra videnskabeligt højt udviklede lande til videnskabeligt mindre udviklede lande.
Afslutningsvis opfordrer jeg til at styrke samarbejdet mellem Unionen og medlemsstaterne, mellem disse indbyrdes og med tredjelande. Og ligeledes til at øge synergien mellem fællesskabsprogrammer og - instrumenter. Kun således vil det være muligt at udmønte en uafhængig europæisk videnskabs- og teknologipolitik i det 21. århundrede.

Malerba
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, jeg mener, den debat, der har været ført indtil nu i Forskningsudvalget, har været særdeles nyttig i forbindelse med forarbejdet til det 5. rammeprogram for forskning og for udarbejdelsen af et udkast, der tager hensyn til en række grundlæggende kriterier, nemlig opfyldelsen af nye samfundsmæssige behov, forskningens evne til at finde nyttige og rentable anvendelsesmuligheder for de videnskabelige resultater og en effektiv koordinering mellem det europæiske og det nationale niveau med henblik på at undgå dobbeltarbejde og opsplitning af indsatsen.
I hr. Desamas glimrende betænkning behandles såvel kravet til kontinuitet - de horisontale foranstaltninger - som kravet til ændringer - målsætningerne for et samfund i udvikling - og der fremsættes forslag til kriterier for fastsættelsen af målsætninger og forslag til, hvilke instanser der får til opgave at gennemføre målsætningerne. Ordføreren foreslår formidlingsteknologier og målrettede projekter tilrettelagt som en matrix-struktur. Jeg mener, denne struktur, som bygger på task-forcekonceptet, er udmærket, men det, der vil være afgørende for, at denne approach lykkes, vil være den politiske debat om emnerne og kriterierne for de forskellige valg, der skal træffes, en debat, som stadig venter forude.
Som en første orientering om kriterierne skal jeg gøre opmærksom på, at Den Europæiske Union på årsbasis har et beløb på højst 3 mia ECU til sin rådighed, medens de samlede udgifter til forskning i Europa, i medlemsstaterne, beløber sig til ca. 120 mia ECU, fordelt med 50 mia i den offentlige sektor og 70 mia i erhvervssektoren. Derfor vil EU-budgettet kun kunne nå en passende størrelse og dermed følgende vægt og strategisk betydning, såfremt der investeres i langsigtede programmer.
Som en yderligere understregning af hensigtsmæssigheden af en sådan approach skal det nævnes, at et langsigtet teknologisk program inddrager såvel erhvervslivet som den akademiske forskning, således at det undgås, at det bliver til et gennemførelsesprogram for industriel forskning, hvilket vil kunne vække mistillid i akademiske kredse.
Med hensyn til tilrettelæggelsen og koordineringen på europæisk plan, er det min opfattelse, at en deltagermodel med variabel geometri på linje med ESA - Den Europæiske Rumorganisation - eller EUREKA vil være en udmærket løsning, og for at lette omsætningen af de videnskabelige resultater til praktiske anvendelsesformål bør man gennemføre omfattende foranstaltninger med henblik på at inddrage slutbrugerne i processen, med henblik på at fjerne tekniske hindringer og skabe nye finansieringsinstrumenter og instrumenter, der skaber en tættere forbindelse mellem forskning og innovation, f.eks. i form af venturekapital.

Cresson
Hr. formand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg gerne ønske hr. Desama til lykke med hans fremragende initiativbetænkning, der giver mange nye ideer og navnlig en bemærkelsesværdig forståelse for den aktuelle moderne udvikling i forskningen henimod det 21. århundrede. Jeg vil også gerne varmt takke alle medlemmerne af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, der har været med i dette arbejde.
I rammeprogrammets historie er det første gang, at Europa-Parlamentet tager initiativ til at udtrykke sig inden Kommissionens forelæggelse af et formelt forslag. Fordelen ved denne formel er naturligvis, at den gør det muligt for Parlamentet at meddele sine synspunkter på et tidspunkt i processen, hvor de i vid udstrækning kan tages i betragtning af Kommissionen. I den ånd har Kommissionen for øvrigt afventet det øjeblik, hvor konklusionerne af Parlamentets arbejde allerede var velkendte, til i sidste uge at forelægge et første arbejdsdokument om det femte rammeprogram. Dette dokument, der præciserer og tydeliggør de retningslinjer, der er forelagt i Kommissionens meddelelse »Forske for fremtiden«, har til formål at gøre det muligt at uddybe den debat, der føres i institutionerne. Og jeg venter med stor interesse Parlamentets reaktioner i den forbindelse.
Mine kommentarer om Deres betænkning vedrører tre punkter. Først vil jeg understrege punkterne for sammenfald med de synspunkter, der er udtrykt i betænkningen, og Kommissionens forslag. Derefter vil jeg meddele Dem Kommissionens vurdering af visse punkter i beslutningen, der ikke genfindes i dens egne dokumenter. Og til sidst vil jeg igen indsætte betænkningen i sammenhængen med proceduren til udarbejdelse af det femte rammeprogram og samtidig anføre den måde, som det skal ske på.
Først sammenfaldet. Sammenfald af initiativbetænkningen og beslutningen med de synspunkter, der er forelagt af Kommissionen, viser sig såvel i den generelle indfaldsvinkel som på flere særlige punkter. Ideen om et rammeprogram, der bestemt er rettet mod de økonomiske og sociale behov, er således kernen i Parlamentets beslutning såvel som i Kommissionens meddelelse »Forske for fremtiden«, der fremlægger de retningslinjer, der er foreslået af denne for det femte rammeprogram.
Tanken i den matrix indfaldsvinkel, som hr. Desama foreslår, og som består i at krydse de traditionelle områder og discipliner i den vandrette akse og de overordnede problemer, som Europa står overfor i den lodrette akse, genfindes rigtigt i den måde, som programmernes struktur er defineret på i Kommissionens første arbejdsprogram om det femte rammeprogram. Parlamentet og Kommissionen lægger for øvrigt begge vægt på nødvendigheden af en varig indsats med hensyn til innovation, teknologioverførsel og finansiel ekspertise - dette punkt er for øvrigt blevet understreget af flere parlamentsmedlemmer, navnlig hr. Scapagnini - samt på koordineringen med andre interventionsinstrumenter i Unionen og samarbejdet med de andre initiativer til europæiske teknologisk samarbejde som COST og Eureka, der bl.a. er nævnt af hr. Malerba. Dette sammenfuld udtrykker delvis den spontane harmoni i indfaldsvinklen i vores to institutioner. Som jeg har sagt, vidner det også om, at der er foregået en positiv interaktion, idet Kommissionen har bestræbt sig på at tage hensyn til Parlamentets synspunkter, efterhånden som den har fået kendskab til dem.
Som meddelt vil jeg nu komme med nogle bemærkninger om visse særlige punkter. Ved siden af de synspunkter, der samler det, som Kommissionen påtænker, finder man i betænkningen fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi flere meget interessante henstillinger, der bestemt fortjener opmærksomhed. For blot at nævne nogle eksempler om aktionen på uddannelses- og mobilitetsområdet tænker jeg navnlig på ideen med særlige stipendier for forskere i teknologisk avancerede lande i de sydlige områder, på ideen om forskningsstipendier i erhvervsvirksomheder eller på henstillingen om at være særlig opmærksom på undervisningen i naturvidenskab i de europæiske skoler.
I sit videre arbejde med det femte rammeprogram vil Kommissionen ikke undlade at tage disse forslag og adskillige andre, der er lige så stimulerende, i betragtning, og jeg kan desværre ikke nævne dem alle her. Jeg vil blot fastholde den opmærksomhed, som flere parlamentsmedlemmer, for eksempel fru Quisthoudt-Rowohl eller fru Plooij-van Gorsel eller fru Vaz da Silva, har givet de små og mellemstore virksomheder.
Betænkningen indeholder imidlertid også flere henstillinger, som Kommissionen ikke finder det muligt at tage på sin kappe, sådan som traktaterne og reglerne for gennemførelse af programmerne er for øjeblikket. Det drejer sig om henstillingerne, der vedrører de institutionelle aspekter og procedurerne med administration af programmerne. I virkeligheden vil muligheden for konkret at gennemføre nye ideer afhænge af den grad, hvormed regeringskonferencen vil kunne lette beslutningsprocedurerne inden for forskningen. De ved, at det er et betydeligt problem. Den egentlige gennemførelse af artikel 130 K, L og N for eksempel, der åbner mulighed for handlinger med variabel geometri, kan vanskeligt tænkes, hvis ikke i en sammenhæng med udvidet kvalificeret flertal.
Alt i alt kan Kommissionen kun glæde sig over det generelle indhold i betænkningen fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi og takke Parlamentet for dette meget relevante bidrag til opfølgning af arbejdet med det femte rammeprogram.
Hvordan viser fortsættelsen sig? Det er det tredje punkt, jeg vil komme ind på. Jeg nævnte det første arbejdsdokument, der blev forelagt af Kommissionen i onsdags. Det detaljerede indhold af det femte rammeprogram er endnu ikke beskrevet i dette dokument. Det vil det blive i det andet arbejdsdokument, som Kommissionen forelægger i begyndelsen af 1997, og det formelle forslag er planlagt til marts 1997. Det tilsigtede mål er opnåelse af en fælles holdning i Rådet under Luxembourgs formandskab i november 1997 og den formelle vedtagelse af det nye rammeprogram i januar 1998. Jeg vil gerne understrege, at overholdelse af denne tidsplan er absolut nødvendig, hvis man vil undgå enhver afbrydelse i den fortsatte europæiske forskningsindsats.
For at maksimere chancerne for at nå dertil har Kommissionen besluttet at strukturere den institutionelle debat i en række progressive etaper, der gør det muligt for hvert skridt at indkøre konsensuselementerne. Udarbejdelsen af det femte rammeprogram vil beskæftige os intensivt i hele 1997. Men inden vi fuldstændig fordyber os i diskussionen om det, må vi afklare spørgsmålet, der i flere måneder har været uløst, om det finansielle supplement til det fjerde rammeprogram. Det drejer sig ikke kun om et simpelt teknisk punkt, men om en politisk forudsætning og navnlig konceptet task-force. Det finansielle supplement indfører en ny indfaldsvinkel på dette punkt, som der må kunne være konsensus om, inden man går videre. De fremskridt, der er sket i løbet af de seneste uger, har nærmet os en beslutning betydeligt. Og jeg nærer et stort håb om, at der kan nås politisk enighed, eller endog en fælles holdning, i Rådet af forskningsministre den 5. december.
Som De uden tvivl ved, er det af Kommissionen foreslåede beløb nedsat under hensyntagen til ØkofinRådets beslutning om ikke at revidere de finansielle overslag for 1997 og 1998. Den uformelle trilog, der har fundet sted i eftermiddag, har bekræftet de tre institutioners vilje til at gå videre. Jeg nærer stort håb om, at vi i begyndelsen af næste år kan afslutte proceduren med vedtagelse af dette finansielle supplement, som Parlamentet har mobiliseret sig kraftigt for. Og jeg vil gerne udtrykke min taknemmelighed herfor. Jeg stopper her.
Jeg vil slutte med en sidste bemærkning. I forbindelse med udarbejdelsen af Den Økonomiske og Monetære Union er presset på de nationale budgetter stærkt, og det har mange her understreget. Diskussionen om det femte rammeprogram risikerer således at blive lang og vanskelig. Kommissionen er parat til en sådan debat. Den pris, der skal betales, er ikke for høj, hvis man er sikker på for at nå til vejs ende med et rammeprogram, der virkelig er anderledes end de foregående og med et stærkt indhold, og også på at styrke den europæiske naturvidenskabelige kultur, som hr. Linkohr med rette ønsker det.
Kommissionen regner med Parlamentets støtte og et bredt sammenfald af dets synspunkter med sine egne for i enighed med det at opnå, at dette nye program kan vedtages til sin tid med et indhold, der i henhold til en formel, som, jeg tror, Parlamentet går fuldt ind for, gør det muligt at stille den europæiske forskning til borgerens rådighed.

Formanden
Mange tak, fru Cresson.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Offentlig personbefordring
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0289/96 af Wijsenbeek for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens grønbog om »Borgernes transportnet: Fuld udnyttelse af potentialet i den offentlige personbefordring i Europa« (KOM(95)0601 - C4-0598/95); -A4-0291/96 af Killilea for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets forordning (EF) om betingelserne for transportvirksomheders adgang til at udføre personbefordring ad landevej i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehørende (KOM(95)0729 - C4-0113/96-96/0002(SYN); -A4-0292/96 af Killilea for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 684/92 om fælles regler for international personbefordring med bus (KOM(96)0190 - C4-0338/96-96/0125(SYN).Jeg giver først ordet til hr. Wijsenbeek, der som ordfører har fem minutters taletid.

Wijsenbeek
Hr. formand, Europa-Parlamentet har faktisk lagt grunden til Kommissionens grønbog om borgernes transportnet med vor initiativbetænkning om bytrafik og for stor trafiktæthed fra juni 1992. Faktisk var vi dermed forud for vor tid. Ikke desto mindre vil jeg på hele Parlamentets vegne give kommissær Kinnock en kompliment for den kendsgerning, at han har forstået signalet fra Parlamentet og samfundet og nu i grønbogen vil gøre noget, for at personbefordringen organiseres bedre. Derfor bør Unionen som sådan beskæftige sig med den offentlige personbefordring til trods for den kendsgerning, at personbefordringen almindeligvis finder sted på lokalt og regionalt plan. Dette er et subsidiaritetsspørgsmål. Det er det, fordi først og fremmest vi i Europa kun kan realisere borgernes frihed til at rejse og opholde sig på medlemsstaternes område, som beskrevet i artikel 8A i Traktaten, hvis borgernes mobilitet ikke begrænses.
Mobiliteten bliver, som det er almindeligt kendt, i mindre grad hindret af alle mulige regler og formelle bestemmelser end af fysiske og organisatoriske begrænsninger. Når vi som EU-institutioner i fællesskab har truffet beslutning om anlæg og realisering af de transeuropæiske net og har frigjort ikke ubetydelige midler dertil i budgettet. Jeg undlader nu at komme ind på Rådets skammelige holdning med hensyn til det foreliggende budget og beløbene deri til de transeuropæiske net. Så har det altsammen mening, hvis vi ligeledes kan realisere en transport med ordentlig tilslutning til og fra den store europæiske grænseoverskridende infrastruktur.
Når vi ser listen over lovmæssige instrumenter, som er vedføjet grønbogen som bilag, så er Unionens midler til regulering af den offentlige personbefordring allerede betydelige. De vigtigste forslag, som fremsættes i grønbogen, vedrører adgang, tilgængelighed, sikkerhed, rejsekomfort og miljø. Til hver af disse kategorier har Parlamentet foruden foreslåede push & pull -foranstaltninger og de nævnte best practices -forslag foretaget en række tilføjelser.
Med hensyn til tilgængelighed har vi i højere grad, end Kommissionen allerede havde gjort, rettet opmærksomheden mod de 80 mio borgere, som af fysiske eller funktionelle grunde permanent eller midlertidigt er mindre mobile. Dette skal fortrinsvis opnås gennem tilpasning af materiellet med henblik på ældre og handicappede og gennem tilpasninger af sekundære faciliteter inden for informationsformidling.
Tilgængeligheden kan efter Parlamentets mening ikke kun forbedres gennem tilpasninger i infrastrukturen, f.eks. gennem anlæg af særskilte faciliteter til de forskellige transportformer, men også gennem forbedring af byplanlægningen. I meget højere grad end nu bør der efter vor mening tages hensyn til trafikken mellem bolig og arbejdsplads ved opførelsen af nye huse. Hvis der først sørges for offentlig personbefordring, som, efter tab i begyndelsen, senere tjenes rigeligt hjem igen gennem tilvænning.
Sikkerhed kan her tale for sig selv, alligevel kan der ikke peges nok på, at antallet af trafikofre er uacceptabelt højt. Ikke sjældent skyldes det også forskel i færdselslovgivningen i de forskellige medlemsstater.
Rejsekomfort er ikke blot et spørgsmål om bedre materiel. Jeg selv og Parlamentet som helhed lægger i særdeleshed vægt på, at personbefordringen betragtes som en kæde, bl.a. gennem anlæg af transportcentre i de store byområder, hvor flertallet af vore borgere nu om dage bor og arbejder.
Beskyttelsen af miljøet forbedres, hvis vi lader flere borgere, end det i øjeblikket er tilfældet, gøre brug af den offentlige personbefordring. Det må vi gå ud fra, bl.a. i forbindelse med grønbogen om eksterne udgifter.
Realisme, altså hensyntagen til det umulige i at ændre fordelingen mellem de forskellige transportformer betydeligt, må komme i første række i vore handlinger. Det gælder ligeledes for de under samme forhandling behandlede betænkninger af hr. Killilea.
Brugen af bilen skal ikke belastes og chikaneres, men kollektiv transport skal gøres lettere og mere tiltrækkende.

Killilea
Hr. formand, først må jeg sige, at det forslag, der behandles i betænkning A4-0291/96, i vid udstrækning ligner forordning nr. 2454/93, som blev annulleret af Domstolen i dennes dom af 1. juni 1994 i sag nr. C388/92, anlagt af Europa-Parlamentet, som ikke i anden omgang var blevet hørt af Rådet i forbindelse med et forslag til forordning, der var meget forskelligt fra det oprindelige forslag fra Kommissionen.
Et af de vigtigste elementer i at få oprettet et indre marked er fjernelsen af kunstige hindringer for et indre marked i transportsektoren. De to forslag, som jeg har den ære at forelægge for Parlamentet her i aften, er endnu et skridt i udviklingen af et indre transportmarked i Den Europæiske Union. De giver busselskaber fra et EU-land større frihed til at tilbyde tjenester til passagerer i andre medlemsstater.
Det er almindelig sund fornuft at lade et selskab, der udbyder grænseoverskridende ydelser, kunne samle passagerer op overalt på ruten. Nu kan et busselskab kun sælge billetter til passagerer i oprindelseslandet. Det bedste eksempel, jeg kender, er et busselskab, der kører fra det vestlige Irland til London, og som kan tage passagerer op i Irland, men som ikke må tage nye passagerer op i større byer i det nordlige og sydlige Wales eller det nordlige eller sydlige England. På tilbageturen kan busselskabet ikke tage passagerer op i de byer, der ligger på vejen fra Irlands østkyst til landets vestkyst.
Denne form for restriktioner bør fjernes af mange forskellige grunde. For det første vil det gøre det muligt for internationale busselskaber at konkurrere direkte med nationale busselskaber, der tilbyder rutekørsel over længere afstande, fordi det giver passagererne et større udbud af muligheder. Øget konkurrence vil også medvirke til at holde billetpriserne nede på lange busture. Det bliver naturligvis meget lettere at sikre busruternes økonomiske levedygtighed, især ruter fra regioner med lavt befolkningstal i randområder til større byområder, hvis det selskab, der yder tjenesten, kan tage passagerer op på den rute, som den pågældende bus kører.
I de seneste år har Den Europæiske Union taget skridt til at liberalisere lufttransporten, og der er også gjort et vist fremskridt i retning af at åbne jernbanemarkedet for større konkurrence. De forslag, Parlamentet skal behandle i dag, sikrer, at busdrift over lange afstande også bliver friere og opfylder markedets behov, og et af resultaterne bliver større pres på luftfartsselskaber og jernbaneselskaberne for at sænke priserne på konkurrerende ruter. Især mindrebemidlede rejsende får flere billige muligheder at vælge imellem end tidligere. De sociale fordele ved billig personbefordring for folk som studerende, vandrende arbejdstagere i lavtbetalte job og deres familier bør ikke undervurderes.
I mange år har transportudgifterne til befordring mellem randområder og større byområder i Unionen, for eksempel det tilfælde jeg nævnte med Vestirland og London, været kunstigt høje på grund af priskarteller mellem luftfartsselskaberne, jernbaner og færgeselskaber. Jeg vil godt minde om, at dengang priserne blev fastlagt af for eksempel Aer Lingus og British Airways, var flybilletterne for transport mellem London og irske lufthavne blandt de højeste i hele Europa. Det bør også huskes, at da busselskaberne ikke måtte udbyde tjenester fra Irland til London, fastsatte jernbaneselskaberne og færgeselskaberne også priserne, hvilket medførte unødigt høje priser.
Europæisk lovgivning har endelig sat en stopper for prisfastsættelsen på mange, men dog langt fra alle luftfartruter. Langtursbusselskaber har gradvist udviklet et net af ruter, som nu konkurrerer direkte med tog og fly. Derfor er prisen på transport i hele Europa for nedadgående, hvilket frembyder store sociale fordele for familier, der er delt på grund af migration, for beskæftigelsen og, hvilket er et endnu bedre eksempel, for uddannelserne.
Transportudgifter er også en nøglefaktor i turistsektoren, hvilket vi har en tendens til at glemme. De forslag, Parlamentet skal behandle i dag, vil medvirke til at nedbringe transportudgifterne på landjord og lette væksten i turismesektoren, især for unge, der ofte ikke har råd til flybilletter.
Større frihed til at tage passagerer op vil endelig tilskynde til mere effektiv brug af busserne på særlige ruter og kan reducere antallet af busser på vejene, hvilket vil gøre vejene mindre overfyldte og nedbringe forureningen i nogle af transportkorridorerne. Jeg glæder mig over Kommissionens forslag, som vil bidrage til at udvikle det indre transportmarked i Unionen. Transportudvalget ser meget positivt på værdien af disse forslag, og som ordfører kan jeg forsikre Dem om, at sådan forholder det sig, hr. kommissær. Med mine kolleger i Transportudvalget har vi fremsat en række ændringsforslag, som jeg mener, vil møde tilslutning og forbedre den tekst, kommissæren har foreslået.
Til sidst vil jeg sige, at min egen og Transportudvalgets holdning er, at Parlamentet bør støtte Kommissionens forslag, hvilket også omfatter de ændringsforslag, som Transportudvalget har vedtaget. Vedrørende betænkning A4-0291/96 vil jeg i dag i min egenskab af koordinator i UPE-Gruppen trække ændringsforslag nr. 17 og 18 tilbage. I betænkning A4-0292/96 har vi trukket ændringsforslag nr. 29 og 30 tilbage, hvilket med undtagelse af udvalgets ændringsforslag betyder, at der kun er to ændringsforslag tilbage fra Den Liberale Gruppe. Dem vil hr. Wijsenbeek måske også i sin visdom trække tilbage.
Det er vigtigt, at disse to betænkninger og Kommissionens konklusioner forelægges Rådet til endelig beslutning den 12. december. Vi bør gøre alt, hvad der står i vor magt for at få vedtaget en fælles holdning til denne dato eller i hvert tilfælde inden årets udgang. Jeg takker udvalget og mange af dem, der har hjulpet mig med at udarbejde disse to vigtige betænkninger. Det har taget temmelig lang tid, og jeg vil gerne takke Transportudvalgets medarbejdere for deres gode arbejde og støtte. Det glemmes alt for ofte, at disse medarbejdere arbejder meget målrettet og engageret.

Friedrich
Det drejer sig her om forsøget på grænseoverskridende at forbinde de forskellige transportmidler med hinanden på en optimal måde og også udnytte dem grænseoverskridende. At opnå dette ideelle mål, nemlig i praksis at komme fra ethvert sted i Europa så effektivt, så hurtigt og så langt som muligt med offentlige transportmidler, er naturligvis et vanskeligt mål, men det er værd at tilstræbe det, at påtage sig denne opgave, for konsekvenserne ville naturligvis være mindre individuel transport, større energibesparelse, øget samling af transporten og bedre udnyttelse af infrastrukturen.
Det må være muligt at afstemme de forskellige transportmidler, vi allerede råder over i dag, bedre efter hinanden og forbinde dem indbyrdes. Her mener Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, det er vigtigt, at planlægningen af de forbundne transportsystemer også åbner mulighed for fleksible virksomhedsformer. Det behøver ikke altid være staten og det offentlige, der driver nettene, tværtimod skal vi her anvende fleksible modeller, f.eks. private public partnership , eller give koncessioner. Det offentlige transportnet skal stilles til rådighed, men ikke drives af staten. Ganske vist kan og skal staten og også Den Europæiske Union give incentives , startstøtte, og de bør udbygge infrastrukturen for derefter så hurtigt som muligt at give plads til det private initiativ.
I den forbindelse vil jeg gerne redegøre for nogle tanker. I den nuværende periode med en svag konjunktur bør det også overvejes, om der ikke også fra Den Europæiske Unions side var mulighed for at give yderligere incentives . Jeg tænker her på en - måske for tiden ikke øjeblikkelig, men på sigt dog mulig - anden anvendelse af strukturfondene, hvis de ignoreres i årevis, altså ikke bliver udnyttet. Man bør også overveje denne udnyttelse af strukturfondsmidlerne i forbindelse med Den Europæiske Investeringsbank. Her bør der udtænkes mere fleksible muligheder, for at infrastrukturen til borgernettene kan udbygges i hele Europa. I denne forstand gavner borgernettene og deres virkeliggørelse og trinvise omsættelse Europas erhvervsmæssige effektivitet og fremmer chancerne for at nedsætte arbejdsløsheden. I den forstand er det en god aktivitet i Den Europæiske Union.

Graenitz
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, som først senere vil gøre brug af den offentlige nærtransport! Jeg vil først udtrykke min glæde over, at denne grønbog er blevet udarbejdet, og takke ordføreren for hans arbejde. Jeg forestiller mig, at personnærtransporten vedrører hver enkelt unionsborger, for deltagelsen i det offentlige liv afhænger af adgangen til transportmidler, og jeg tror, at det også derfor er meget vigtigt at supplere de transeuropæiske transportnet, de store forbindelser, tilsvarende med de lokale net.
Udtalelsen fra Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi vedrører i sagens natur de punkter, der særlig drøftes i udvalget. Når vi som Europæisk Union går ind på at stabilisere CO2 emissionerne, så er det nødvendigt at udforme anvendelsen af energi langt mere effektivt. Det er især muligt på området transport ad landevej, for det første ved skift til den offentlige transport, hvor flere personer kan befordres med mindre energiforbrug, for det andet ved udvikling af køretøjer, der forbruger mindre eller andre energiarter.
Jeg mener, det derfor også er nødvendigt at bidrage til en slags attraktivering af den offentlige transport, hvilket især kan gøres fra et andet område af mit Udvalg om Teknologisk Udvikling, for via tilsvarende telematikinformation bliver adgangen lettere og dermed også benyttelsen.
Et ganske særlig vigtigt punkt i forskningen, nemlig udvikling af køretøjerne, er, tror jeg, et særligt anliggende for kommissæren for forskning, fru Cresson, og jeg mener, at vi her kan arbejde med megen kreativitet i Europa og dermed også bidrage til udvikling af vores industri.
Et sidste punkt, jeg desuden gerne vil berøre: Dokumentationen af projekter i Europa, der er særlig egnede, bør bidrage til at lette adgangen til det offentlige liv for alle vores borgere.

Thomas Mann
Hr. formand, målet, nemlig at indrette et offentligt transportnet i Europa, som er til rådighed for borgerne og overkommeligt i pris, kan vi bestemt støtte. Det skal knyttes sammen konceptionelt og teknisk, lige fra de transeuropæiske net til de lokale transportsystemer. Det er korrekt og vigtigt at inddrage brugerne af transporttjenesterne aktivt i disse beslutningsprocesser. Men hvor bliver kvinderne af?
I grønbogen berøres de kun perifert, f.eks. når de er gravide eller skal færdes med barnevogn eller småbørn. Der nævnes overhovedet ikke den tit graverende indskrænkning af deres mobilitet. Den er i Kommissionens dokument begrænset til handicappede og ældre mennesker.
Et andet punkt: Sikkerheden. Den kan ikke begrænses til den driftsmæssige sikkerhed, hvor Kommissionen med rette har opført en række standarder. Den personlige sikkerhed er mindst lige så vigtig. Der er en objektiv og på ingen måde indbildt risiko specielt for kvinder, når de færdes på dårligt oplyste banegårde eller venter ved stoppesteder uden for rush hour . Når transportstrækninger er ubevogtet ikke mindst som følge af personalenedskæringer i den offentlige transport, når parkeringshuse er vanskelige at få overblik over, så er den personlige frygt for overgreb absolut berettiget. Vi har brug for en række effektive modforholdsregler, hvori skal indarbejdes konkrete lokale erfaringer fra regionerne i vores medlemsstater. Er det udelukkende en rentabilitetsfaktor og ikke også tankeløshed, når der ikke kører nattaxaer, efter at de sidste busser er kørt, når der ikke kører tilstrækkeligt mange kvindetaxaer og der ikke indrettes siddepladser nok i nærheden af chaufføren i busser og tog, når der kun i myldretiden er tilstrækkeligt mange ture, som ellers er en mangelvare? Den sørgelige konsekvens: Mange kvinder med huslige opgaver, skolepligtige børn eller med deltidsarbejde føler sig afskåret og isoleret, netop i afsides beliggende og landlige områder. Det gælder også ældre og handicappede kvinder.
Lige fra planlægning til omsættelse af transportpolitiske foranstaltninger skal kvinder være rimeligt repræsenteret, hvis erfaringer jeg kun har kunnet skildre kortfattet i udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder. Deres indflydelse på de beslutninger, der træffes af arbejdsmarkedets parter, skal forstærkes. De vil inddrages i omfattende, klart strukturerede konsultationer. Mainstreaming er også ved transportemner en berigelse for politikker og aktioner. Jeg er overbevist om, at det vil ordføreren for den gode betænkning om grønbogen om borgernes transportnet, hr. Wijsenbeek, også være enig i!

Blokland
Hr. formand, dette forslag til en forordning er præget af fortsat liberalisering af cabotagepersonbefordringen. Det indre marked er på dette område langtfra inden for synsvidde. Rådet og Kommissionen synes ikke at have særlig megen fart på. I betragtning af de få ændringer i forhold til den annullerede forordning spørger jeg mig selv, hvorfor Kommissionen har smølet så længe med dette forslag.
Som ordfører for udtalelsen har jeg begrundet tvivl med hensyn til rigtigheden af ændringsforslag nr. 9, 13 og 14 fra Udvalget om Transport og Turisme. Det lille skridt, som Kommissionen tøvende foretager, udsættes eller ophæves igen af disse ændringsforslag. Desuden gør disse ændringsforslag det af med kommissionsforslagets systematik.
Risiciene for konkurrenceforfalskning, social dumping osv. kan netop på grundlag af artikel 4, stk. 2, føre til afvisning eller inddragelse af bevillingen. Oven i købet har Økonomiudvalget i sit ændringsforslag nr. 2 foreslået udtrykkeligt at optage »truslen mod driften af personbefordringsvirksomheder« i definitionen af begrebet »alvorlig forstyrrelse«. Se artikel 9, stk. 2. Det er overhovedet ikke logisk, at ordføreren vil slette artikel 4. Hans argumentation duer ikke, og målet med ændringsforslaget er i strid med det indre markeds miljøinteresse og principper. Desuden er ændringsforslag nr. 13 og 14 ikke konsistente med hinanden. Jeg anbefaler indtrængende, at Økonomiudvalget følges, og at ændringsforslag nr. 9, 13 og 14 forkastes.
Til sidst har jeg lige et spørgsmål til kommissær Kinnock. Kan kommissæren forklare, hvorfor prøveeksemplarerne for den i artikel 6 nævnte attest og den i artikel 7 nævnte kontrolformular eller rejseformular mangler? Jeg håber ikke, at de bliver for indviklede for virksomhederne.

Castricum
Hr. formand, jeg er overvældet af den mængde taletid, som jeg har fået tildelt, men det gør det også muligt for mig at fastslå, at hvis der skulle træffes bestemmelser om den offentlige personbefordring i Europa, således som vi her i aften sammen behandler en række betænkninger, ville et tog eller en bus aldrig mere ankomme til tiden. For slet ikke at tale om spørgsmålet, om borgerne overhovedet ville forstå noget af det.
Mandag morgen var der i det forholdsvis lille Nederlandene bilkøer på omkring 300 km til trods for den kendsgerning, at der i sidste øjeblik var opnået en aftale, hvorved en bebudet togstrejke ikke blev til noget. Landet stod stille, således som så mange tætbefolkede områder i Den Europæiske Union næsten hver morgen blokeres af en voksende strøm af personbiler og lastbiler. På alle mulige administrative niveauer er man klar over problemerne. Også på europæisk plan er Kommissionens og Parlamentets opfattelse gengivet i utallige dokumenter, nemlig at et sammenhængende system med offentlige faciliteter er nødvendigt for vedvarende at dække behovet for mobilitet, for at tilbyde et alternativ til bilen og give de snesevis af millioner af borgere, som ikke vil eller kan have rådighed over en bil, lejlighed til at fungere normalt i samfundet, og hr. Mann har forstået, at et forholdsvis stort antal kvinder henhører under disse.
Grønbogen om borgernes transportnet, grønbogen om de eksterne udgifter og hvidbogen om jernbanens fremtid udgør som trilogi, kunne man sige, resultatet af mange tanker om fremtiden for godstransport og personbefordring og angiver kursen i den forstand, at der styres mod en socioøkonomisk og økologisk forsvarlig trafik- og transportpolitik.
Når jeg konstaterer, at der mellem Kommissionen og Parlamentet, i hvert fald i hovedtræk, er overensstemmelse om denne kurs, må jeg samtidig konstatere, at der må overvindes mange hindringer ved den nærmere udformning af politikken.
Om de eksterne omkostninger og planerne med jernbanen vil vi tale senere, selv om den af mig anførte sammenhæng retfærdiggør spørgsmålet om, hvordan Kommissionen i betragtning af alle diskussioners indhold ser på tempoet for gennemførelsen af en mere sammenhængende trafik- og transportpolitik på europæisk plan.
Men idet jeg nu begrænser mig til borgernes transportnet, vil jeg takke hr. Wijsenbeek for den kooperative måde, hvorpå han har udarbejdet sin betænkning. Bl.a. gennem Transportudvalgets medvirken indeholder hans dokument nu omtrent alle elementer, som man kan komme i tanker om i forbindelse med dette emne. Også for os er det somme tider vanskeligt at begrænse os til hovedsagerne.
Jeg har nogle kommentarer. For det første, selv om Den Europæiske Unions beføjelser ved udformningen af et transportnet for borgerne ikke må overvurderes, står det fast, at et indre marked ikke kan fungere uden et sammenhængende offentligt transportsystem.
For det andet er i den forbindelse navnlig de grænseoverskridende faciliteter af væsentlig betydning. For Nederlandene f.eks. er tilslutningen til det europæiske net af højhastighedstog af overordentligt stor betydning også for så vidt muligt at begrænse den stærkt voksende luftfart på kort og mellemlang sigt.
For det tredje er det imidlertid en stor misforståelse at antage, at grænseoverskridende transport udelukkende foregår i luften eller med hurtige tog. I grænseområder f.eks. spiller regionale jernbaner og buslinjer en vigtig forbindende rolle, som meget ofte kraftigt undervurderes. I den forstand findes der for mennesker uden bil stadig grænser, som vi her tror i mellemtiden er ophævet.
For det fjerde gjorde jeg allerede i begyndelsen af mit indlæg opmærksom på den kendsgerning, at den offentlige transport og ikke bilen for mange flere borgere, end vi tror, er adgangen til mobilitet og funktion i samfundet. Jeg vil endnu en gang understrege det her. I stigende grad vil også ældre blive afhængige af disse offentlige faciliteter, som tilbydes. Jeg vil endnu en gang her fremhæve, at ikke markedet, men de ansvarlige myndigheder bør stå til regnskab for både faciliteternes niveau og tilgængeligheden til faciliteterne. Nu og også senere er de i vid udstrækning genstand for opmærksomhed fra alle de borgere, som i større eller mindre grad er handicappede.
Med grønbogen om borgernes transportnet har Kommissionen gjort sig medansvarlig for et system med offentlige faciliteter, som bogstaveligt talt giver borgerne mange muligheder. Inden for rammerne af subsidiaritet har jeg ikke nogen opskruede forventninger til, hvad Europa er i stand til på dette område helt ude i periferien. Noblesse oblige imidlertid, offentliggørelsen af grønbogen og igangsættelsen af diskussionen kræver en konkret opfølgning. Derom vil jeg gerne i aften høre noget mere fra Kommissionens side. Ordene må jo føres ud i livet.

McIntosh
Hr. formand, jeg vil gerne byde hr. Castricum velkommen tilbage efter hans fravær i sidste uge, hvor man i Bruxelles gader diskuterede hvidbogen om fremtidens jernbaner. Vi beklager, at hr. Castricum ikke kunne være til stede og deltage i denne løbende debat uden for EuropaParlamentets bygninger i sidste uge, men det er godt at se ham her i aften.
Jeg vil gerne lykønske Kommissionen med dens grønbog »Borgernes transportnet: Fuld udnyttelse af potentialet i den offentlige personbefordring i Europa« og navnlig hr. Wijsenbeek med det store arbejde, han har gjort med at fremlægge betænkningen for udvalget og nu også for Parlamentet. Jeg glæder mig over, at han har lagt vægt på at fremme adgangen til offentlig personbefordring i forhold til den øgede besættelse af den private bil. Det er godt at se, at forsknings- og udviklingsprogrammer på europæisk plan spiller en rolle, især i forbindelse med telematikprojekter i offentlig personbefordring.
Hr. Wijsenbeeks betænkning omhandler navnlig finansiering af offentlig personbefordring og fremme af intermodalitet. Jeg bifalder forbedringerne for miljøet og den offentlige sundhed samt også hjælpen til Unionens randområder. Jeg er stærk tilhænger af subsidiaritetsprincippet. Jeg støtter også et emne, der ligger hr. Wijsenbeek meget på sinde, nemlig fremme af brug af cyklen. Måske skulle kommissæren se nærmere på at fremme brug af cykelstier i hele Unionen og lettere adgang for cykler i tog.
Jeg mener også, der er et behov for at lette adgangen til offentlige transportmidler for handicappede, ældre og bevægelseshæmmede. Jeg håber, at kommissæren og ordføreren som jeg her i aften ønsker at støtte en bestemt transportmulighed, som Den Europæiske Union konsekvent har støttet, nemlig kanaltunnelen. Jeg er sikker på, at Kommissionen og Parlamentet deler min bekymring over, at den seneste brand i tunnelen kan være forårsaget af fakkel, kastet af en lastbilchauffør i forbindelse med blokaden af tunnelindgangen. Kan Kommissionen i aften love at foretage en undersøgelse af årsagerne til branden i tunnelen og fjerne alle eventuelle årsager, som kan være forbundet med blokaden. Jeg vil gerne bede kommissæren bekræfte i aften her i Parlamentet, at han fuldt ud støtter den nye sikkerhedskompetence for Den Europæiske Union, der er stadfæstet i Maastricht-traktatens artikel 75.
Og så ganske kort til hr. Killileas fortrinlige betænkning om transportvirksomheders adgang til at udføre personbefordring ad landevej i en medlemsstat, hvor de ikke er hjemmehørende. Jeg støtter Kommissionens forslag og hr. Killileas betænkning, navnlig om tilladelse til personbefordring i forbindelse med regelmæssig international fart. For første gang kan en rutebil, der kører mellem London og Lissabon, tage personer op og sætte dem af i Frankrig og Spanien. Jeg glæder mig over den større frihed, den er udtryk for. Det er gode nyheder for rejsende og busselskaber. Det gavner miljøet. Rutebiler vil fremover kunne tilbyde en bedre, mere konkurrencedygtig ydelse og behøver ikke længere køre halvtomme, hvilket øger udgifter og forurening. Jeg støtter hr. Wijsenbeeks og hr. Killileas betænkninger.

Lindqvist
Hr. formand, vi ved alle, at trafikken, og navnlig bilismen, er årsag til en stor del af miljøproblemerne, først og fremmest i storbyerne. EU og enkelte medlemslande forpligtede sig da også på miljøkonferencen i Rio til blandt andet at nedbringe emissionen af kuldioxid. Det er et ansvar, som vi må leve op til.
Kommissionens grønbog om et trafiknet for alle indeholder flere gode og positive idéer, men ingen præcise forslag. Transportudvalgets betænkning, som Wijsenbeek er ordfører for, er derimod fortræffelig, og Den Liberale Gruppe støtter den fuldt ud.
Der er, hr. formand, en række punkter, som jeg især gerne vil understrege over for kommissær Kinnock:
Jernbaner, vandveje, cykler og kollektiv trafik må prioriteres højere end bilbroer og motorveje.
Den kollektive trafik skal være billig, bekvem, punktlig, sikker og miljøvenlig; ansvaret skal ligge på det lokale og det regionale plan.
Ethanol, metanol, brint, el og kombidrift skal prioriteres højere end benzin og diesel.
Parkeringspladser ved indfaldsveje, handicaptilpasning, god rejseinformation og fleksibel arbejdstid kan øge den kollektive transport.
Trafikstøtte fra EU bør i fremtiden kun gå til jernbane- og anden kollektiv trafik, ikke til bilisme og motorveje.
Vi tilslutter os betænkningen.

Van Dijk
Hr. formand, allerførst vil jeg her udtrykke min overraskelse og måske også min ærgrelse over reaktionen fra mange af mine kolleger på det tidspunkt, hvor hr. Mann talte om kvinders stilling i forhold til borgernes transportnet. Man reagerer sjældent så muntert, som det var tilfældet på det tidspunkt. Jeg synes slet ikke, at det var berettiget. Hr. Killilea, De må i særlig grad passe på, for De er også medlem af Kvindeudvalget. Det er det første, som jeg lige ville sige.
Men det andet, som jeg særdeles gerne vil sige her, er, at med hensyn til hr. Wijsenbeeks ord i forbindelse med indlægget om hans betænkning sad brodden først og fremmest i den sidste del. Medens han med overordentligt mange smukke ord forsvarede sin betænkning, sagde han i sine sidste sætninger, at vi frem for alt ikke måtte lægge hindringer i vejen for bilen. Jeg kan næsten ikke sige det bedre, end hr. Castricum allerede har gjort det, men vi oplever i mange områder i Europa dagligt eller næsten dagligt en situation, hvor jeg somme tider tænker: Hvornår kommer den største af alle bilkøer nu. Hvornår står vi simpelthen alle sammen stille i Nederlandene eller i et andet område i Europa. Dette tidspunkt nærmer sig. Det kan ikke være sådan, at vi således til evig tid undlader at lægge nogen hindringer i vejen for bilen, og at vi siger: Borgernes transportnet duer først, når bilen får fri bane. Det står der også i hr. Wijsenbeeks betænkning, selv om denne betænkning indeholder mange smukke elementer. De forstår nok, at det er noget, som jeg ikke kan støtte.
Jeg vil meget gerne knytte de forbindelser, som også Frits Castricum knyttede her i aften. Kommissionen har ikke blot offentliggjort en grønbog om borgernes transportnet. I de forløbne år har vi også kunnet se grønbogen om internaliseringen af de eksterne omkostninger inden for transport. Vi har også kunnet se grønbogen om bæredygtig mobilitet. Vi har også set, hvordan grønbogen om bymiljøet må se dagens lys.
Alle disse smukke grønbøger ser flotte ud. Deri står der de rigtige analyser af, hvad det drejer sig om, men desværre støtter Kommissionen den videregående liberalisering, den videregående indbyrdes konkurrence, som somme tider desværre er i modstrid med de målsætninger, som står i alle disse grønbøger.
Det ville tjene Kommissionens og for øvrigt også Parlamentets ære frygteligt meget, hvis vi nu alle sammen engang ville nå til erkendelse og virkelig foretage de rigtige valg. Når vi taler om de transeuropæiske net, så er det klogt at knytte en forbindelse mellem disse fire eller fem grønbøger, som jeg lige har nævnt, og så ville det være klogt ikke blot blindt at sige: Vi må ikke pålægge transportvirksomhederne bestemte valg. Men så ville det være klogt at sige: Okay, lad os nu forsøge med infrastrukturelle beslutninger at tvinge disse valg i en bestemt retning, i overensstemmelse med markedet efter min mening. Men vi skal tvinge valgene i en bestemt retning, og jeg må desværre sige, at jeg hele tiden savner dette til trods for de flotte udtalelser, hvad enten det nu drejer sig om Rio eller Agenda 21 eller alle disse grønbøger. Denne grønbog var en flot grønbog, og jeg håber, at der knyttes en forbindelse med disse andre grønbøger, og at de rigtige foranstaltninger træffes for virkelig at nå frem til sikre byer for kvinder, men i lige så høj grad for andre mennesker, som deltager i trafikken, og desuden at vi på ny gør byerne værd at leve i med frisk, renere, klarere luft, og det betyder desværre, at bilen skal tage et ordentligt skridt bagud.

Novo Belenguer
Hr. formand, jeg er overbevist om, at ingen her har fremsat nogen form for krænkende udtalelse over for nogen af de andre - desværre meget få - tilstedeværende.
Kommissionens dokument, som er emnet for denne forhandling, understreger nødvendigheden af at udnytte potentialet i den offentlige personbefordring i Europa, og det burde sammenholdes med fru Schmidbauers betænkning om eksterne omkostninger ved personbefordring med privatbiler. Det glæder mig, at både ordførerne og Kommissionen har taget hensyn til de globale mål at forbedre luftkvaliteten og reducere trafikoverbelastningen og dermed antallet af ulykker og tidsforbruget ved transport i vore storbyer. Det er velgørende at konstatere, at Kommissionen ikke prætenderer at styre den offentlige transport men derimod at fremme forskningen og udviklingen af bedste fremgangsmåder under fuld iagttagelse af nærhedsprincippet.
Hr. formand, et punkt, som jeg specielt vil fremhæve, er den centrale rolle, som universelle tjenester og almennyttige serviceydelser spiller. Hvad angår den førstnævnte, er det min opfattelse, at denne tjeneste ikke nødvendigvis skal være knyttet til offentlige virksomheder, da også en privat transportvirksomhed kan forpligtes til at opfylde visse almene tjenesteforpligtelser, bl.a. i landdistrikter, randområder og øområder, som er mindre rentable. De forpligtelser, der er forbundet med en sådan tjeneste, har til formål at sikre adgangen for alle - uden undtagelse - til kvalitetsydelser til en overkommelig pris. En streng gennemførelse af dette princip vil fremme den økonomiske og sociale samhørighed i de omtalte områder og sikre principper som regelmæssighed, lige adgang, universalitet og gennemsigtighed.
Jeg vil navnlig fremhæve indholdet i punkt 9 i hr. Wijsenbeeks betænkning, hvori der udtrykkes håb om, at såvel Kommissionen som de nationale og lokale myndigheder ud over rent økonomiske kriterier vil lægge vægt på den sociale rentabilitet i forbindelse med initiativer vedrørende borgernes mobilitet i randområder, hvor befolkningen lever meget spredt.
Jeg vil slutte med at citere en af konklusionerne i Kommissionens udtalelse om regeringskonferencen: «EU-samarbejdet, som er baseret på en række værdier, der er fælles for de europæiske samfund, kombinerer en række demokratiske træk - respekt for menneskerettighederne og retsstatsprincippet - med de træk, der er karakteristiske for en åben økonomi baseret på markedskræfternes dynamik, solidaritet og samhørighed. Blandt disse værdier skal nævnes borgernes adgang til universelle tjenester eller almennyttige serviceydelser, der fremmer solidaritets- og ligebehandlingsmålene«.

Formanden
Hr. Killilea har ordet til forretningsordenen.

Killilea
Hr. formand, jeg havde håbet at få ordet og sige noget til fru Van Dijk, inden hun gik. Hun kritiserede min opførsel, da hun sagde, at jeg fniste over en bemærkning til et synspunkt, der blev fremført til Wijsenbeek-betænkningen. Jeg kom med en bemærkning. Jeg sagde, at det ville få fru Van Dijks følehorn til at vibrere, når hun hørte det, og så så jeg hendes navn komme op til en udtalelse. Jeg fniste ikke over bemærkningen. Jeg fniser ikke over sådanne bemærkninger. Nu da hun er vendt tilbage, vil hun måske trække sin udtalelse tilbage. Jeg fniser ikke. Jeg fremførte en bemærkning, og hendes ensidige holdninger til sådanne forhold bør være mere ligevægtige i fremtiden. Hun burde have en bedre sans for humor i sådanne sager.

Formanden
Mange tak, hr. Killilea. Vi kan ikke starte en debat om dette spørgsmål nu. Deres udtalelser vil blive ført til protokols.

Van der Waal
Hr. formand, ved første øjekast er det overraskende, at Kommissionen giver sig i kast med den offentlige personbefordring i byområderne. Det er jo de nationale og lokale myndigheders område. Men den enorme trafiktæthedsproblematik, som er opstået på grund af den massive brug af personbilen, udgør i stigende grad også en hindring for, at det europæiske transportmarked fungerer ordentligt.
Kommissionen fortjener ros for den grundige analyse, som den har foretaget af problemet. Med denne analyse nævnes det på ny, hvor stor personbilens andel i mobiliteten er. Deri findes derfor årsagen til den gennemsnitligt meget lave hastighed i myldretiderne. Det store problem er, hvordan den offentlige personbefordring kan forbedres for så vidt angår kvalitet, sikkerhed og hurtighed, således at den bliver et reelt alternativ for brugerne af personbilen. Eller rettere sagt, hvordan kan taxien, cyklen, udlejningsbilen og personbilen få en plads i et integreret mobilitetssystem. Med henblik herpå indeholder kommissionsdokumentet en række værdifulde ideer: Søgning efter former for styret konkurrence er bestemt ikke den mindst vigtige af disse. De offentlige tjenesteydelser er naturligvis myndighedernes opgave. Men det har vist sig, at mangelen på ethvert incitament til fornyelse og markedsorientering har ført til en praksis med store offentlige bidrag og et ofte kvalitativt middelmådigt offentligt transportsystem. For øvrigt skal man i denne forbindelse overvåge, at et sammenhængende transportnet opretholdes i forbindelse med privatisering ved at give regionale koncessioner. Frem for alt i grænseområderne er der risici i denne henseende.
Endelig har jeg med fornøjelse konstateret, at Kommissionen er klar over, at det i første række og også i sidste instans er de lokale og nationale myndigheder, som er ansvarlige for og kompetente med hensyn til løsningen af problemerne med for stor trafiktæthed på deres område.
Transportudvalget har ikke ladet sig lede af disse begrænsninger. Beslutningsforslaget er derved overraskende nok med ordførerens medvirken desværre igen blevet en for lang opsummering af alle mulige ideer og ønsker.

Swoboda
Hr. formand, jeg vil gerne først gratulere hr. kommissær Kinnock med den foreliggende grønbog og også hr. Wijsenbeek med hans betænkning. Man kan naturligvis spørge sig, hvad ændrer en grønbog, hvad ændrer en betænkning her i Parlamentet ved de faktiske forhold i vores byer? Jeg personligt har som politisk delegeret i byen Wien i de sidste otte år været ansvarlig for transportplanlægningen og også til dels for transportorganisationen. Jeg ved naturligvis, at en sådan grønbog nok er vigtig, for at alle de foranstaltninger, som byerne selv er nødt til at træffe, også træffes i offentligheden. Det er naturligvis konfliktfyldt, for ved enhver vidtgående overensstemmelse, som vi har haft i udvalget, eller som er til stede her, betyder det naturligvis ikke, at de foranstaltninger, der er nævnt, ikke også skaber mange konflikter, når de skal gennemføres i praksis. Det er nemt nok generelt at stemme for, men det er vanskeligt at gennemføre tingene i detaljer.
Men af flere grunde anser jeg grønbogen for meget afgørende. For det første: Hvad angår miljøet, er der allerede nævnt nogle forhold. Hvad der endnu ikke er omtalt tilstrækkeligt, er den radikale og stigende ødelæggelse af vores miljø, først og fremmest i omegnen af byerne, udparcelleringen, som opstår, når byudviklingen og udviklingen af en region ikke baseres på den offentlige transport. På den måde får vi ødelagt meget landskab og mange rekreative områder i vores regioner.
For det andet, de sociale aspekter; de er også allerede delvis nævnt. Tit går vi i vores byer og i vores lande ud fra, at alle har bil. Det er ikke rigtigt. Der er mange i familierne, der ikke har bil. Først og fremmest kvinder, børn og ældre mennesker, der ikke har bil, er henvist til offentlig transport. Her er det vigtigt, at der findes en velfungerende offentlig transport, der er overkommelig i pris, og busser, sporvogne samt S-tog bør køre med korte intervaller. Netop i relation til sporvognene er jeg stolt over, at der i grønbogen er afbildet en Wiener-sporvogn, men det skal også kun signalere, at transportformer, der for blot få år siden blev betragtet som umoderne, som forældede, igen er blevet moderne i dag. Mange amerikanske byer anlægger nu efterfølgende med meget store problemer sporveje, der gudskelov er bevaret i mange europæiske byer.
Et tredje aspekt, der ikke er kommet tilstrækkeligt til udtryk i betænkningerne fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, er naturligvis også det økonomiske aspekt. Mange byer kan kun bevare deres attraktivitet i økonomisk henseende, altså for investorerne, hvis trafikken fungerer godt. Netop også den individuelle transport, det glemmer man den ene gang efter den anden, fungerer kun godt, når rigtig mange og så mange som muligt benytter de offentlige transportmidler. Derfor skal der være et stort modal split , for at den nødvendige erhvervstransport først og fremmest også har plads nok på landevejen. Jeg mener derfor, at der ikke ubetinget er tale om en modsætning, at det ikke er en fordrivelse eller fordømmelse af bilen, når vi kraftigt fremmer den offentlige transport, men at der er tale om også at give den nødvendige individuelle transport tilsvarende muligheder.
Tredje og egentlig sidste punkt: Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at de forskellige støtteprogrammer i Den Europæiske Union set med mine øjne skal tage endnu større hensyn til den offentlige transport, og dét ikke kun inden for rammerne af forskningsprogrammerne, inden for rammerne af programmerne for transportområdet, men også f.eks. i form af regionalstøtte. Jeg mener, at regionalstøtteordninger såsom baneprojektet eller andre projekter i større udstrækning først og fremmest også bør orienteres efter den offentlige transport.

Grosch
Hr. formand, hr. kommissær, Kommissionens forslag og hr. Killileas betænkninger har i udvalget ført til en interessant diskussion. I mine øjne er det især interessant, at denne diskussion oven i købet kan og skal føres endnu videre med et ændringsforslag. Den foreliggende forordning, der her er behandlet, har ladet forskellige spørgsmål stå ubesvarede, og både Kommissionens arbejde og betænkningen har den fortjeneste at give klare svar på forskellige åbne spørgsmål. De skaber for det første klarhed vedrørende kategorierne og den simple forskel mellem kørsel, der kræver tilladelse, og kørsel, der ikke kræver tilladelse, for det andet også i proceduren, hvor der tages hensyn til den tekniske overvågning af køretøjerne - det vil sige sikkerhed - samt sociale synspunkter. Derudover giver betænkningerne også nogle vigtige signaler inden for rammerne af en fælles transportpolitik, nemlig ved at fremhæve brugerens ret til valg af transportmiddel; desuden minder de om en nødvendig parallelitet mellem liberalisering og harmonisering.
Et ændringsforslag indeholder bestemmelse om fra anvendelsesområdet at udelukke den internationale, men også den nationale rutekørsel som led i by-, forstads- og regionaltransport. Det gør efter min mening ikke skår i det samlede forslag. Rutekørsel på by- og forstadsområdet hører for det meste til de offentlige tjenesteydelser og indebærer i mine øjne på tilsvarende måde aspekter, der hører hjemme i en samlet diskussion om offentlige tjenesteydelser eller sågar om universaltjenesten. Vi ved, at den såkaldte offentlige persontransport i forskellige lande er etableret som en tjenesteydelse for borgeren uden nødvendigvis at tilstræbe rentabilitetskriterier via licitationer, i visse tilfælde oven i købet er en del af en ønsket beskæftigelsespolitik og således heller ikke tåler en rentabilitetsberegning. Spørgsmålet om, hvorvidt dette er godt eller dårligt, er i det mindste en grund til at undersøge dette aspekt nærmere. Vi ønsker jo heller ikke at undgå denne diskussion, tværtimod! Forestående betænkninger vil bringe os direkte ind til denne diskussions hjerte. Det forekommer mig derfor at være fornuftigt, sådan som det er bestemt i dette ændringsforslag, at føre diskussionen inden for rammerne af de generelle normer for udstedelse af tilladelser ved de offentlige tjenesteydelser. Det drejer sig ikke kun om en facet. Det drejer sig om problemets forskellige aspekter. Det drejer sig om reducering af monopoler, også af offentlige monopoler. Det drejer sig om sikkerhed og miljø, det drejer sig om beskæftigelse, og det drejer sig alt i alt også om et partnerskab mellem staten og den private sektor. Disse aspekter er grund nok til at føre en særskilt diskussion, som vi imidlertid alle ikke ønsker at vente for længe på.

Sindal
Hr. formand, de betænkninger, der er til behandling i dag, er efter min opfattelse rigtigt gode bidrag til udviklingen af transport til gavn for de europæiske borgere. Det er delvis inspiration, det er delvis lovgivning. Karakteristisk er det dog, at vi også i Parlamentet vurderer disse spørgsmål ud fra nationale synspunkter. Jeg har hørt gribende beretninger fra Irland og Holland. Jeg ville have spurgt Killilea - nu er han her desværre ikke - om det er en busrute til de irske pubs rundt omkring i Europa, han er ude på at oprette, men lad det nu stå som en vittighed. Når vi udsteder de europæiske regelsæt, har vi også en forpligtelse til at se tingene i et nuanceret lys. Vi har storbytrafik, som det har været nævnt tidligere. Vi har landområder. Der er forskellige former for transportkultur osv.
Jeg er helt indforstået med liberalisering. Det er en god ting. Men hvis man har udbudt en transport, og en virksomhed har vundet dette udbud, så kan det ikke hjælpe, at andre selskaber kører samme rute uden koncession. Nogle af de ting, der er nævnt i betænkningen af Killilea, indebærer jo rent faktisk, at der bliver givet frit for transportvirksomhed, også når man har tilbudt en kørsel til et selskab. Dette vedrører regionaltrafikken. Cabotage i de enkelte lande som regionaltrafik er altså noget, man skal være meget opmærksom på. International transport fra land til land og tilladelse til at samle passagerer op i international transport er noget helt andet. Det støtter jeg naturligvis, medmindre de pågældende ruter er udbudt. Vi har desværre nogle situationer, hvor der er parallelruter med både jernbane og flere busser, som kører halvtomme, og som faktisk skruer prisen længere og længere ned for at vinde »kampen« - nøjagtigt som i luftrummet. Derfor er det meget vigtigt, at vi tænker os om.
Bemærkningerne om skatteharmonisering, som Killilea har med, kan jeg ikke acceptere. Jeg kan godt acceptere, at man diskuterer CO2 -afgift og miljøafgifter, men det er noget ganske andet. Hr. Lindqvist har ret i sin prioritering om bæredygtig transport. Derfor er det også noget vrøvl, når ordføreren skriver, at man i øvrigt skal kunne vælge bilen, når man har lyst til det, hvis alt andet kikser. Så er det jo ikke kollektiv transport, vi arrangerer, så er det et multivalg, hvor den personlige transport i form af en bil kan vinde hver gang.
Rådets holdning må formodes at være mere nuanceret. Jeg er ikke klar over, hvor centralistisk Kommissionen vil være i sit endelige udspil. Men hvis vi ønsker denne udvikling, så skal det altså være en kombination af det, vi har på bordet fra Killilea, Kommissionens udspil og så det, Rådet til sidst fremkommer med. Jeg støtter en udvikling af den fælles transport i Europa, den kollektive trafik, og jeg har ikke noget imod liberalisering. Men vi er nødt til at respektere de forskellige regionale transportkulturer. Vi er nødt til at respektere den udvikling, som allerede er i gang, ellers forhindrer vi faktisk det, vi gerne vil. Også i denne sammenhæng gælder det, at man må krybe, før man kan gå.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, mange tak, fordi De fortsat er her på dette sene tidspunkt, kære kolleger, kære stakkels medarbejdere, der som altid skal behandle transportsektoren om aftenen ved 23-tiden! Vi kristelige demokrater glæder os over og støtter naturligvis Kommissionens grønbog, for det er rigtigt og nødvendigt, at Den Europæiske Union fremmer udvekslingen af erfaringer mellem byer og tæt bebyggede områder om forbedringen af især den offentlige nærtransport og også vil støtte modelprojekter med henblik på at forøge den intermodale transport.
Men vi kristelige demokrater understreger også, at vi tager det alvorligt med subsidiaritetsprincippet i Unionen. Derfor understreger vi, at det primære ansvar for den offentlige personnærtransport i byerne og på landet bør blive hos de kommunale og regionale myndigheder og selvstyrende organer, for de er nærmere på, hvor tingene sker, og har også ansvaret over for borgeren.
Desuden ønsker vi kristelige demokrater i modsætning til de socialdemokrater, der er tilbage her i salen, ingen indgreb på europæisk plan i de kompetencer, kommunerne, byerne og regionerne har. Derfor afviser vi også blandt andet følgende krav fra Udvalget om Transport og Turisme. Vi anser det ikke for nødvendigt, at det foreskrives fra Europa, at der opstilles grønne regnskaber som forudsætning for statstilskud. Vi afviser den generelle anbefaling - sat på spidsen siger jeg, at når man læser det nøje, kunne det fortolkes sådan - at transportinfrastrukturer skal lægges ned under jorden. Hvorfor skal Europa anbefale det til kommunerne og regionerne?
For det tredje afviser vi som kristelige demokrater også anmodningen til Kommissionen om så vidt muligt at overveje, om den også kan udtænke yderligere retsregler for den offentlige nærtransport. Hr. Kinnock, gør Dem ikke for megen umage! Grib ikke ind i kommunernes og regionernes kompetencer.
Til Killilea-betænkningen blot to bemærkninger: Fuldbyrdelsen af det indre marked er rigtig og nødvendig, og for så vidt er det også nødvendigt at åbne den grænseoverskridende persontransport med bus inden for Unionen. Men denne liberalisering, hr. Kinnock, må ikke føre til en såkaldt omvendt diskriminering af virksomheder. Det er ikke forsvarligt, at f.eks. nederlandske virksomheder, der vil operere grænseoverskridende i Tyskland, er underkastet andre, ikke så strenge regler som en tysk virksomhed, der er medkonkurrent. Her må der ikke ske nogen diskriminering.
Det andet eksempel, hvor vi må passe på med markedsadgangschancerne: Simpel ophævelse af cabotage-forbuddet, som min kollega, hr. Grosch, har krævet, må ikke føre til, at de eksisterende grænseoverskridende offentlige personnærtransportsystemer bryder sammen. Derfor bør dette område beskyttes mod for store omvæltninger ved hjælp af forudgående indførelse af entydige bestemmelser om udstedelse af koncessioner for tjenesteydelser i den offentlige nærtransport.

Formanden
Mange tak, hr. Jarzembowski. Jeg er tilhænger af ligebehandling af mænd og kvinder, og derfor udøver jeg ikke forskelsbehandling. Hvis De ser på den del af mødet, hvor jeg har ført forsæde, vil De kunne konstatere, at når den tildelte taletid er udløbet, gør jeg taleren opmærksom herpå, uanset om det er en mand eller en kvinde, der har ordet. Talerne overskrider så i større eller mindre grad deres taletid, men det er deres ansvar. Jeg gentager, at jeg går ind for ligebehandling og i praksis behandler mandlige og kvindelige talere ens, og dette princip gælder også for hr. Koch, som jeg nu giver ordet i to minutter.

Koch
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne hilse Kommissionens forslag velkommen om indførelse af fælles ordninger for den grænseoverskridende personbefordring med bus. Forbedringen af chancerne i det indre marked for busser er ikke kun fornuftig, men har længe været ønsket. Busser hører jo til de mest miljøvenlige og sikre transportformer, der sikrer en varig bæredygtig mobilitet.
Sammen med de ændringsforslag, der er vedtaget i Udvalget om Transport og Turisme, vil det lykkes for det første at opnå en fornuftig afstemt parallelitet mellem liberaliseringen, den grænseoverskridende personbefordring og harmoniseringen af rammebetingelserne. Alt for tit har vi europæere allerede liberaliseret uden at harmonisere grundlagene og betingelserne. Det må ikke ske igen!
For det andet vil det lykkes at forøge de sikkerhedsaspekter, der er så vigtige for os alle. Her henfører jeg sikkerhedsaspekter både til den tekniske transportsikkerhed og til en styrket planlægnings- og investeringssikkerhed for små og mellemstore virksomheder.
For det tredje finder jeg det bemærkelsesværdigt, at busselskabers omkostninger og managementudgifter til en fællesskabslicens minimeres. Jeg ønsker ordføreren til lykke med, at det er lykkedes ham at have bidraget til en præcisering, afbureaukratisering og en forenkling samtidig med, at dette forordningsforslags mål og opgaver er bibeholdt, og til mere transparens og retssikkerhed og således til mere borgernærhed samtidig med, at borgerens ret til valg af transportmiddel er opretholdt.

Neil Kinnock
Hr. formand, det har været en meget interessant og temmelig lang forhandling. Der har været enkelte elementer, som fortjener særlig omtale. Det første er, at hr. Swoboda nu har holdt sin jomfrutale her i Parlamentet. Det var en meget effektiv og velinformeret tale, som jeg lykønsker ham med. Det er, hvad man kunne forvente af en, der har så stor erfaring med offentlig transport, nemlig en, der for et par år siden var en yderst succesrig formand for den offentlige transport i Wien. Det er en gevinst for os og et tab for Wien.
Jeg blev også meget berørt over en scene, der udspillede sig under forhandlingen. Der var på et vist tidspunkt fare for, at Parlamentet var ved at få slået sit ellers normalt gode humør i stykker på grund af det usædvanlige skænderi, der opstod mellem fru Van Dijk, der er en meget blid person, og hr. Killilea, der er selve indbegrebet af omgængelighed. Det er mig en glæde at kunne fortælle, at jeg efter denne overhængende fare for udveksling af bitre bemærkninger så dem hygge sig sammen. Jeg er sikker på, at det tegner godt for det fremtidige samarbejde her i Parlamentet.
I dags drøftelse har været en forhandling under ét om Kommissionens grønbog og to forslag til lovgivningsmæssig beslutning fra Kommissionen. Jeg forstår Parlamentets ønske om at tilrettelægge forhandlingen om borgernes transportnet sammen med de to forslag til personbefordring ad landevej, som er behandlet i hr. Killileas betænkninger. Jeg ved, at andre lige som jeg håber, at denne sammenblanding af emner ikke fjerner opmærksomheden fra behovet for at nå til enighed om borgernes transportnet, når vi går i detaljer med forslagene til lovgivningsmæssige beslutninger, eller fra de vigtige forhold, der er behandlet i hr. Killileas betænkninger. Jeg ved, at Parlamentet vil have forståelse for, at jeg koncentrerer mig om borgernes transportnet, selv om jeg i overensstemmelse med Parlamentets traditioner vil meddele Kommissionens holdning til hvert af ændringsforslagene i Killilea-betænkningen.
Jeg beklager, at jeg skal dække så mange emner i mit indlæg, for det betyder, at det bliver en anelse længere, end jeg kunne have ønsket. Jeg vil begynde med at lykønske Udvalget om Transport og Turisme og ordføreren, hr. Wijsenbeek, med denne som sædvanligt meget gennemtænkte og velargumenterede betænkning, som er blevet fremlagt på forbilledlig vis. Hans engagement i udviklingen af offentlig transport er velkendt, og det fremgår tydeligt af hele betænkningen. Det er også et engagement, som jeg fuldt ud deler. Jeg må dog sige, at da jeg introducerede borgernes transportnet i grønbogen fra januar i år, var der flere, som højlydt undrede sig over, om dette nu var et område, hvor Kommissionen har en interesse. Da jeg opfordrede til en bred debat om fremtidens passagerbefordring i Den Europæiske Union, var der mange, som følte, at kun meget få grupper med særinteresser ville komme til at deltage.
Jeg er sikker på, at Parlamentet er enigt med mig i, at tvivlerne tog fejl. Der var været mange informative og livlige svar, og de er kommet fra nationale, regionale og lokale styrelser, fra brugere og udbydere, fra fagforeninger og politi og fra enkeltpersoner. Debatten er langt fra slut, og denne betænkning er et værdifuldt bidrag til den. Jeg kan naturligvis ikke tage stilling til hver enkelt af de detaljerede henstillinger i hr. Wijsenbeeks betænkning, men jeg vil gerne svare på de vigtigste emner.
Vedrørende Unionens kompetence er jeg enig i, at Unionen skal tilskynde til en integreret planlægningsproces for transportsystemer, og jeg er også enig i, at brugerne under alle omstændigheder skal inddrages i planlægning og beslutningstagning. Det fremgår særdeles tydeligt af grønbogen. Det er klart, at de fleste forhold - den form for bytransport, der vælges, dens kvalitet, pris og andre vigtige aspekter - bedst behandles på det ansvarlige lokale og regionale plan, som det også blev sagt meget tydeligt af hr. Jarzembowski, dels med udgangspunkt i subsidiariteten, dels ud fra ganske almindelig anstændig sund fornuft.
Men Unionen har også en opgave at udføre, nemlig at sikre, at Fællesskabets lovgivningsmæssige rammer, for eksempel for indførelsen af offentlige tjenester og dermed forbundne koncessioner, nu også er de rigtige rammer. Unionen kan også bidrage til at fokusere diskussionen om vigtige emner og lette udveksling af informationer om den bedste tilgængelige praksis, hvilket vi allerede har søgt at gøre. Vedrørende finansiering er jeg enig i, at offentlig personbefordring, hvor det er muligt, skal finansieres over billetindtægterne. Det er dog værd at understrege, at de relevante myndigheder, når de overvejer at yde støtte, også tager hensyn til potentielle tværfaglige fordele ved støtte til offentlig transport, især den måde, offentlig transport kan bidrage til det generelle sundhedsniveau og naturligvis også de sociale forhold.
Parlamentet er bekendt med, at jeg tillægger princippet om fremme af intermodalitet den allerstørste betydning. Derfor har Kommissionen nedsat en task force for F&U inden for intermodalitet. Vi vil fortsat arbejde med at udvikle integrationen af alle de forskellige transportmåder, herunder også private biler. De er naturligvis en vigtig del af transportkæden, især for dem, der har adgang hertil. Men vi skal naturligvis gøre alt for at sikre, at den bevægelighed, som biler kan skabe, ikke bremses eller helt fjernes på grund af, at der er for mange, hvilket, som flere talere også har påpeget under forhandlingen, er en reel fare.
Angående betænkningens specifikke anmodning til Kommissionen om at offentliggøre tal for kvinders brug af biler og offentlige transportmidler i medlemsstaterne, må jeg med beklagelse sige, at sådanne data ikke er til rådighed. Selv uden disse data vil jeg understrege, at både Parlamentet og jeg ønsker at fremme transportsystemer, som alle vore borgere trygt kan bruge, både dag og nat. Jeg er naturligvis enig i, at der er et behov for et sikkert miljø, hvor brugerne og de, der arbejder i transportmidlerne, kan opholde sig uden angst for fysiske overgreb. Det er vigtigt for alle passagerer, ikke blot for kvinder, selv om vi skal acceptere og søge at løse deres særlige problemer. De har i mange tilfælde en velbegrundet frygt på grund af deres særligt sårbare situation.
Vedrørende brug af cykler vil vi inden for grænserne af subsidiariteten se på, hvordan vi kan fremme denne effektive, miljøvenlige transportform, som jeg ved er et område, som hr. Wijsenbeek og mange andre betragter med aktiv og beundrende interesse. Vedrørende den generelle fysiske planlægning er jeg enig i, at der skal tages hensyn til transport på et tidligt tidspunkt i drøftelserne om fysisk planlægning, og beslutninger i denne forbindelse tages i sagens natur bedst på lokalt plan. Kommissionen vil dog undersøge emnet yderligere for at kunne komme med et brugbart bidrag til diskussionerne om, hvordan der bedst kan tages hensyn til transportovervejelser, hvis den fysiske planlægning ændres eller intensiveres.
Den største del af betænkningen fra Udvalget om Transport og Turisme er med rette koncentreret om offentlig transport som sådan. Mange af forslagene er meget specifikke, og jeg ved, at de ærede medlemmer forstår, at Kommissionen i subsidaritetens og proportionalitetens ånd i grønbogen har måttet begrænse sig til områder, hvor vi føler, at vi kunne bibringe en værditilvækst. Når det er sagt, er jeg dog fuldstændig enig i betænkningens bemærkninger om ansattes uddannelse og kvalifikationer og om nødvendigheden af at opfylde behovet hos de borgere, der på forskellige tidspunkter i deres liv oplever, at deres bevægelighed bliver begrænset.
Jeg er dog ikke enig i, at begrebet universelle tjenester er hensigtsmæssigt i forbindelse med offentlig transport. Det mener jeg ikke ud fra en eller anden doktrinær holdning, men simpelthen fordi den offentlige transports sammensatte natur ikke er velegnet til et sådant princip i praksis, til forskel fra postog telekommunikationssektorerne, hvor begrebet passer fint til at yde en specifik, enkeltstående tjeneste.
Jeg er overrasket over kritikken over, at vi i grønbogen skulle have overset deltidsansattes behov. Begrebet med borgernes transportnet gælder for alle passagerer. Vi har derfor ikke skelnet mellem dem, bortset fra at vi har understreget bevægelseshæmmedes særlige behov. Jeg er fuldstændig enig i betænkningens bemærkninger om miljø og sundhed, og jeg støtter fuldt ud initiativer til at gøre transporten mindre forurenende; jeg har noteret mig støtten til de forskellige kommissionsprogrammer om dette forhold. Jeg er også enig i betænkningens påstand om, at ny teknologi kan gøre meget for at løse nogle af de største transportproblemer, og vi vil naturligvis fortsætte vore bestræbelser på at udvikle transporttelematik, alternative energiteknologier og andre applikationer for moderne teknologi, som virkelig kan lette de største trafikproblemer.
For at afslutte mine kommentarer til borgernes transportnet kan jeg sige, at vi er i færd med at undersøge de mange oplysninger fra svarene på grønbogen. Jeg vil på grundlag af disse oplysninger i det nye år udarbejde en opfølgningsmeddelelse, hvor jeg vil beskrive de aktioner og foranstaltninger, vi vil foreslå indført på fællesskabsplan for at fremme udviklingen af borgernes transportnet. I tråd med hvad jeg sagde tidligere om subsidiaritet i denne sektor, er der nødvendigvis begrænsninger for Kommissionens handlingsplan, men det er vigtigt at holde liv i sagen gennem politiske drøftelser, og det vil vi bestemt gøre i samarbejde med Parlamentet.
Og så ganske kort til de to forslag om passagerbefordring ad landevej. Begge forslag sigter mod at lette bustransport, både national og international, og er derfor fuldstændig i tråd med forslagene i grønbogen. Jeg vil gerne komplimentere hr. Killilea med det arbejde, han har udført på vegne af Udvalget om Transport og Turisme, og takke ham for det.
Vedrørende det første forslag om cabotage kan Kommissionen acceptere ændringsforslag nr. 1, 3 og 4 og i princippet nr. 6; ændringsforslag nr. 9 og 11, under forudsætning af at de er i overensstemmelse med Traktatens artikel 58; ændringsforslag nr. 13, i den udstrækning det henviser til udelukkelsen af by- og forstadstransport; ændringsforslag nr. 14 og derfor også første del af ændringsforslag nr. 18 og 16, stk. 2. De resterende ændringsforslag kan ikke accepteres. Ændringsforslag nr. 2, fordi vi har accepteret nr. 1, der ligner det meget. Ændringsforslag nr. 5 fjerner os fra vort mål om at fremme bustransporten. Ændringsforslag nr. 7 er ikke relevant i dette forslag. Vi kan ikke acceptere nr. 8, fordi vi har accepteret nr. 9. Ændringsforslag nr. 10 er uforeneligt med friheden til at udbyde tjenester, og størstedelen af nr. 13 ville i alvorlig grad begrænse cabotageretten.
Den nye definition i ændringsforslag nr. 12 hænger ikke sammen med vort ønske om at harmonisere definitionen for de to pågældende forordninger. Endelig kan ændringsforslag nr. 15 og første del af nr. 16 ikke accepteres, da de nævnte informationer vil blive indeholdt i den rapport, der er foreslået i artikel 16. Datoen 31. december 1996 er naturligvis alt for tidlig til noget som helst andet end at være Nytårsaften.
Vedrørende det andet forslag om international transport kan Kommissionen acceptere ændringsforslag nr. 1, anden del af ændringsforslag nr. 5, ændringsforslag nr. 6 og 11, for så vidt de henviser til udelukkelsen af by- og forstadstransport, ændringsforslag nr. 7 i princippet, de nye definitioner i ændringsforslag nr. 12 og 13 og ændringsforslag nr. 17, 18 og 28.
Jeg må desværre sige, at de øvrige ændringsforslag ikke kan accepteres. Jeg slutter nu, men vil med glæde fortælle de bagvedliggende årsager til denne manglende accept. Datoerne i ændringsforslag nr. 24, 25 og 26 er for tidlige. Endelig kan vi ikke støtte anmodningen om, at både Rådets og Kommissionens forordninger skal kodificeres, da dette falder uden for forslagets rammer.
Jeg er ikke sikker på, at hr. Killilea føler, at jeg har været rimelig over for hans betænkninger, fordi jeg har begrænset mine kommentarer til Kommissionens holdning til ændringsforslagene. Det beklager jeg, men han forstår sikkert grunden til min fremgangsmåde. Jeg håber derfor, at han ved denne lejlighed accepterer min tak for sit grundige arbejde og mine grunde til dette forsøg på at fatte mig i korthed, især på dette fremskredne tidspunkt. Jeg forventer dog, at han som jeg har værdsat, at jeg har haft baggrundsstøtte bag dele af mit indlæg.

Formanden
Mange tak, hr. Kinnock.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Sommertid
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0333/96) af Belleré for Udvalget om Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets ottende direktiv om bestemmelser vedrørende sommertid (KOM(96)0106 - C4-0252/96-96/0082(COD)).
Hr. Belleré har som ordfører ordet i fem minutter.

Belleré
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, med hensyn til forslag til Europa-Parlamentets og Rådets ottende direktiv om bestemmelser vedrørende sommertid kan jeg, der er ordfører på området, tilslutte mig udkastet til udtalelse af Blokland, ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, navnlig når hr. Blokland som konklusion på udtalelsen giver udtryk for, at sommertiden i en lang årrække har udgjort et fælles gode for den europæiske befolkning.
Jeg skal ikke her komme ind på det foreliggende direktivs forhistorie, men blot minde om, at der er forløbet over 16 år fra det første direktiv så dagens lys i 1980 og indtil det syvende direktiv af 30. maj 1994, som først trådte i kraft i 1996, og som vil være gældende indtil 1997, og ifølge hvilket perioden med sommertid begynder sidste søndag i marts og ophører sidste søndag i oktober for samtlige medlemsstater.
Da det efter min mening er af største betydning af harmonisere datoerne for sommertidens begyndelse og ophør, kan jeg tilslutte mig bestemmelserne i det 8. direktiv som foreslået af Rådet og EuropaParlamentet, ifølge hvilke sommertiden begynder sidste søndag i marts og ophører sidste søndag i oktober.
Jeg vil imidlertid komme med en række betragtninger i forbindelse med ændringsforslagene. For det første baserer de forskellige holdninger til sommertidsspørgsmålet sig på forskellige erfaringer i de enkelte medlemsstater. Min egen holdning bygger da også på mine egen erfaringer, idet jeg udmærket er klar over, hvor vanskeligt det er at anvende en fælles målestok på problematikken, som kan accepteres af alle og en. Med udgangspunkt i subsidiaritetsprincippet er jeg da også af den opfattelse, at ændringer i tidszonerne og en eventuel gennemførelse af sådanne ændringer alene falder ind under de pågældende medlemsstaters regeringers kompetence.
Desuden går langt den overvejende del af befolkningen ind for, at man fastholder ordningen med sommertid. Dette er resultatet af et forskningsarbejde, jeg selv har ladet foretage på en stikprøve bestående af over 1.000 personer fra flere medlemsstater og fra forskellige sociale lag: godt 84 % går ind for sommertid. Det at man råder over en time mere med dagslys er nemlig en fordel for en lang række aktiviteter, lige fra sport og fritid til turisme, navnlig i de sydeuropæiske lande, hvor dagen er kortere. I en række Middelhavslande er der således åbent for besøgende indtil mørkets frembrud i de såkaldte »frilandsmuséer«, hvilket er en fordel for den såkaldte »kulturturisme«. Endvidere giver det energibesparelser, især om aftenen. I Italien, der ikke er selvforsynende - ligesom Frankrig og Østrig - anslås besparelsen for 1996 til ca. 900 mio kw/t.
Derimod mener jeg, at de indvirkninger på søvnrytmen og de alvorlige følger, man frygtede så meget for de mindre skoleelevers og spædbørns helbred, er ubetydelige. Det skorter stadig på beviser på disse punkter; og det samme gælder sommertidens påståede negative indflydelse på trafiksikkerheden. Min sunde fornuft siger mig, at en bedre belysning giver en større trafiksikkerhed. Hvad angår kvælstofkoncentrationen, er det desuden nødvendigt at indhente statistikker og sikre data fra de forskellige medlemslande.
Endelig bør det også nævnes, at der findes en tidszone i Østeuropa, som Finland, Grækenland og de østeuropæiske ansøgerlande hører under; derfor er det ikke realistisk at tænke sig, at der i en nær fremtid vil kunne skabes et Europa med samme tidszone, for så vidt angår sommertiden.
Jeg vil slutte med at sige, at jeg kan tilslutte mig Kommissionens forslag, og jeg vil gerne gentage, at det falder ind under den enkelte stats kompetence - samtidig med at man søger så vidt muligt at harmonisere forholdene på området - at afgøre, hvilken tidszone der skal gælde, dog således at det fornuftigvis bør være sådan, at forskellen imellem tidszonerne i stater, der grænser op til hinanden, ikke bør overstige en time, hvilket falder i tråd med hr. Wijsenbeeks ændringsforslag.

Blokland
Hr. formand, da det forrige direktiv om sommertid blev behandlet i Parlamentet, anmodede Miljøudvalget om en undersøgelse af de ikke-økonomiske virkninger af sommertiden. Det drejer sig således her om følgerne for miljøet, folkesundheden, trafiksikkerheden og borgernes interesser.
Denne undersøgelse er i mellemtiden foretaget, og resultaterne er kendt. Når man betragter disse resultater ordentligt, er de ikke opsigtsvækkende. Det vil sige: De ideer, som man allerede havde om fordele og ulemper, blev stort set bekræftet. Min konklusion er derfor, at der hverken med hensyn til folkesundheden, miljøet eller borgernes interesser findes overbevisende argumenter for at afskaffe sommertiden igen. Miljøudvalget støtter således kommissionsforslaget.
Vi ved, at der i Frankrig er opstået en kraftig lobby mod sommertiden. Denne lobby mener, at et flertal af den franske befolkning skulle være for afskaffelse. Jeg kan vanskeligt bevise dette, men kan dog indvende, at af alle undersøgelser, som er foretaget af problemerne med at falde i søvn, med miljøet, med energiforbrug og med trafiksikkerhed kom der ikke nogen overbevisende resultater om de formodede ulemper. Tværtimod, offentligheden i Europa har som helhed i høj grad erklæret sig som tilhænger af sommertiden. Det fremgår allerede af den kendsgerning, at et stort antal medlemsstater, hvorunder Frankrig, allerede i årevis har anvendt sommertiden.
Det var for øvrigt også Frankrig, som under oliekrisen fremkom med tanken om at spare energi. Personligt synes jeg stadig, at energibesparelse er den vigtigste grund til at opretholde sommertiden. Fordelene med hensyn til fritiden er en ekstra fordel.
Miljøudvalget er således enigt med ordføreren, Belleré, i, at sommertiden er udmærket. Det ville for øvrigt være en stor fadæse over for de europæiske rejsende, hvis Frankrig ensidigt skulle afskaffe sommertiden. Alene fra Nederlandene afgår dagligt fire højhastighedstog til Paris. Vi kan ikke i højhastighedstogenes tidsalder, hvor man forsøger at spare minutter, tillade os tidsforskelle på én eller måske to timer mellem landene. Det vil der ikke længere være nogen, der kan forstå.
Endelig står der i Belleré-betænkningen tre ændringsforslag, hvori der åbnes mulighed for, at hvert land, som vil det, anvender sommertiden eller lader være. Det forekommer mig ikke at være særligt hensigtsmæssigt. Den, som ikke vil være med, har frihed til det, men det behøver ikke stå i direktivets tekst. Det skaber forvirring.

Formanden
Tak, hr. Blokland. Mine damer og herrer, den avancerede elektronik, som denne mødesal er udstyret med, giver os ofte nogle ubehagelige overraskelser, og lige for øjeblikket virker det elektroniske ur ikke. De må således forlade Dem på mine øjnes pålidelighed, når jeg meddeler Dem, at Deres taletid er udløbet.
Den første, der må vise mig denne tillid, er hr. Waidelich, der på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne har ordet i fire minutter.

Waidelich
Hr. formand, der er flere gode argumenter for sommertid, bl.a. at den, som ordføreren sagde før, forlænger dagen og gør aftenerne lysere, og at den indvirker positivt på turisme, fritidsaktiviteter og serviceerhverv. Desuden er der undersøgelser, der viser, at sommertid kan bidrage til både energibesparelser og større trafiksikkerhed.
Samtidig er et flertal af EU-borgerne for at bevare sommertiden. Alligevel hører man undertiden nogle besynderlige argumenter imod sommertid, såsom at børnene i Norden ikke kan sove, og at de kommer sent i seng, dvs. ikke før det er blevet mørkt. Men hvis det var mørket, der styrede søvnen, skulle eksempelvis børn i Sverige kun sove godt en time pr. nat midt på sommeren og ca. 18-19 timer midt på vinteren. Det er eksempler på nogle af urimelighederne i debatten.
Den foreliggende betænkning og Kommissionens forslag sætter ikke spørgsmålstegn ved sommertiden som sådan. Hvad det drejer sig om, er, at den skal have samme start- og slutdato i hele EU - noget, der i øvrigt gælder allerede fra og med i år. Men selvom ordningen allerede fungerer, påstås det nu, at Rådet overvejer at fravige princippet om fælles sommertid i hele EU. Det tror jeg ville være uklogt, for det første af rent principielle grunde. Hvis sommertiden nemlig blev afskaffet i nogle lande, risikerede man, at nogle af de positive effekter såsom energibesparelser og trafiksikkerhed gik tabt. For det andet, og mere iøjnefaldende, ville forskellige sommertidsordninger - som hvis man eksempelvis ophørte med at have en fælles start- og slutdato for sommertid i EU-landene - kunne skade den frie bevægelighed for vare- og tjenesteydelser. Det kunne desuden skabe større trængsel på områder som transport og telekommunikation. Der er allerede i dag rigelig trængsel i EU på grund af de tre forskellige tidszoner.
Derfor ville det nu være interessant at høre, om kommissær Kinnock og Kommissionen har yderligere oplysninger om Rådets overvejelser og eventuelt bemærkninger til dem. Ellers må vi afvente, at Rådet om kort tid meddeler Parlamentet sin holdning. Afslutningsvis vil jeg gerne på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne give vor tilslutning til betænkningen og til de ændringsforslag, som udvalget har fremsat.

Formanden
Mange tak, hr. Waidelich. De har fungeret som et stopur og afsluttet Deres indlæg efter præcis fire minutter. Når det elektroniske ur igen går i stå, vil vi bruge Dem som stopur. Men nu virker det igen, og derfor kan jeg nu give ordet til fru Bennasar, der taler på Det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne, i tryg forvisning om, at hendes taletid på tre minutter vil blive målt præcist.

Bennasar Tous
Hr. formand, hr. kommissær, at sidde og tale om sommertid kl. 23.30 om natten midt om vinteren er ret så nostalgisk. Under alle omstændigheder takker jeg hr. Belleré for hans betænkning, hvori der udtrykkes tilslutning til forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets ottende direktiv om bestemmelser vedrørende sommertid.
Siden den første oliekrise i 1973 har regeringer i hele verden måttet indføre energibesparende foranstaltninger, og således indførte Europa i 1976 sommertid, som i de efterfølgende år har vist sig at have forskellige virkninger i Unionens medlemsstater.
Kommissionens forslag til ottende direktiv er ledsaget af en rapport, der indeholder et sammendrag af en undersøgelse om såvel de økonomiske og ikke-økonomiske fordele ved sommertid som de eventuelle ulemper i form af f.eks. søvnforstyrrelser og mindsket arbejdsindsats. Der ser ud til at være tale om småforstyrrelser, men ikke om virkelige problemer. Efter nogles mening bør den energibesparelse, der opnås ved, at uret stilles en time frem, ledsages af programmer til begrænsning af husholdningernes energiforbrug.
Hvorom alting er, så analyserer dette forslag til ottende direktiv resultaterne af erfaringerne med sommertid og konstaterer, at hovedparten af borgerne ønsker sommertiden opretholdt. Som det er blevet sagt af andre, står det klart, at den ekstra times dagslys navnlig gavner sports- og fritidsaktiviteter, turisme, folkesundheden, energiforbruget og trafiksikkerheden på landevejene. For Spaniens vedkommende beløber den årlige besparelse i energiforbruget sig til 11, 5 mia pesetas, svarende til 600 mio kw/t.
Forslaget til harmonisering af sommertidsperioden er overtaget fra det syvende direktiv: det foreslås således, at sommertiden begynder kl. 1 om morgenen den sidste søndag i marts og slutter kl. 1 om morgenen den sidste søndag i oktober. Med gennemførelsen af denne ordning, vil det kaos ophøre, som det medfører for navnlig transport-, turisme- og telekommunikationssektorerne, når der skiftes til sommertid på forskellige datoer. Allerede i det syvende direktiv bebudedes det, at sommertiden i 1996 først ville begynde den 27. oktober. Indtil da havde 10 europæiske lande skiftet til sommertid i slutningen af september og de øvrige i slutningen af oktober.
Jeg vil gerne på Det Europæiske Folkepartis Gruppes vegne tilkendegive støtte til den foreliggende betænkning, som under fuld overholdelse af nærhedsprincippet foreslår en harmonisering af datoerne for sommertidens begyndelse og ophør, medens valg af tidssystem udelukkende hører ind under hver enkelt medlemsstats kompetenceområde. Måtte ordførerens yderst fornuftige forslag vinde tilslutning.

Wijsenbeek
Hr. formand, engang hørte jeg til de doktrinære. Jeg siger dette til hr. Blokland, men ikke i hans forstand. Jeg syntes nemlig, at det var nødvendigt, at alle medlemsstater havde samme tid. Det var i en fjern fortid, da EF endnu var lille og ufordærvet. Siden da er vi udvidet fra seks til ni, til tolv og til femten. Efter regeringskonferencens afslutning fortsætter vi med udvidelsen. Det er ikke det rette tidspunkt og sted til at komme yderligere ind herpå. Men det er dog en ubestridelig kendsgerning, at soltiden i Unionen dermed er kommet til at være meget forskellig. Jeg lader her lige mærkelige steder som Azorerne eller De Canariske Øer, som geografisk hører til henholdsvis det amerikanske og det afrikanske kontinent, ude af betragtning.
Når vi i de fremtidige Europas Forenede Stater ligesom i de nuværende Amerikas Forenede Stater vedtager forskellige tidszoner, så er det acceptabelt for mig. Så vil jeg også være konsekvent og heller ikke have kraftige indvendinger imod, at nogle medlemsstater nu slet ikke længere vil have sommer- eller vintertid. Det er egentlig lige så acceptabelt, som at andre godt vil have det.
Det betyder for øvrigt ikke, at én tid i Europa ikke ville være nemmere af hensyn til transporten og af andre praktiske grunde. Dertil må man dog sige, og jeg siger dette i modsætning til ordføreren, som jeg for øvrigt giver en kompliment, at trafiksikkerheden også har negative sider i sommertiden, navnlig nu hvor vi har måttet give efter for den britiske stædighed, og alle sammen først indfører vintertid i oktober. For så er det mørkt tidligt om morgen, når børnene går i skole.
Endelig anbefaler jeg mit af Kommissionen overtagne ændringsforslag om højst at have en tidsforskel på én time mellem hver medlemsstat, og jeg vil gerne vide, hvad Kommissionen mener om forslaget for lande, der grænser op til hinanden.

Macartney
Hr. formand, dette er et meget følsomt spørgsmål i nogle dele af Europa, og jo længere mod nord man kommer, jo mere følsomt bliver det. Ironisk nok ikke der, hvor Julemanden bor, nemlig på Nordpolen, men i områderne omkring og især i Skotland og på øer som Shetlandsøerne og Western Isles er dette bestemt blevet en varm kartoffel. Det er ligesom blevet en del af den generelle følelse af, at Bruxelles nu skal diktere os, at vi skal have påtvunget en tidszone.
Så det glæder mig, at Bruxelles ved denne lejlighed rent faktisk opfører sig meget sympatisk og fornuftigt og ikke forsøger at påtvinge os en enkelt zone, der går fra De Canariske Øer til Finland. Det foreslåede er en meget fornuftig foranstaltning om, at overgangen fra sommer- til vintertid sker på samme tid i hele Europa, så vi ikke har disse tåbelige uger, hvor tidspunkterne er forskellige i forskellige tidszoner. Det er godt, at Bruxelles opfører sig sympatisk, og jeg er sikker på, at Parlamentet støtter det. Der er fornuftige undtagelser for Guyana, De Canariske Øer og så videre, så vi bør ubetinget støtte denne betænkning.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi har nu i nogen tid levet med sommertiden, og de negative virkninger bemærker vi egentlig ikke så bevidst. Den irriterende omstilling to gange om året er - tror jeg - et ubetydeligt problem. Da sommertiden blev indført i Østrig, hørtes der meget kritiske røster. For eksempel forlød det den gang, at der kunne blive eller ville blive problemer i landbruget, da naturen i hvert fald ikke retter sig efter klokken og der fra landbrugets side bestemt ikke var nogen prioritering af sommertiden. Det ville uden tvivl være lettere ikke at ændre tiden i løbet af et år. Men vi bør da også holde os for øje, at sommertid har nogle fordele, og at det i første række er vigtigt at have en fælles ordning.
Jeg bekender mig til det indre marked, og uden fælles ordninger er et velfungerende indre marked og dermed grundlaget for et nærmere sammenvoksende Europa utænkeligt. Derfor må det også hilses velkommen, at der nu er fastlagt fælles tidspunkter for, hvornår sommertiden begynder og slutter. Derudover har vi inden for Fællesskabet p.t. tre tidszoner. Man skal her have opmærksomheden henledt på, at tidsforskellen mellem landene aldrig må være mere end en time, som egentlig også er for meget. Først og fremmest må det være i vores interesse at beskytte forbrugerne. Det er i forbrugernes interesse - eksempelvis de rejsendes - i videst muligt omfang at få fælles og ukomplicerede ordninger, et yderligere aspekt til fordel for en EU-dækkende fælles ordning.
I de central- og sydeuropæiske lande betyder sommertiden fordele for forbrugerne, men også for erhvervslivet. Længere dage åbner større muligheder for folks fritidsaktiviteter og har derved også en positiv indvirkning på fritidsindustrien. Længere dage har derudover betydning for turisterhvervet i de central- og sydeuropæiske lande. Mange museer og fritidsfaciliteter for turister og dermed turisterne selv profiterer af dagslyset. Dertil kommer som anført punkterne på området transportsikkerhed. Og sidst, men ikke mindst skal nævnes, at i hvert fald store dele af den europæiske befolkning ønsker sommertid. Lad os således slet og ret gøre rammebetingelserne mulige og dermed stemme for kommissionsforslaget!

Cornelissen
Hr. formand, sommertiden medfører fordele for turisme og fritidsbeskæftigelse, og den stimulerer uden tvivl fritidsaktiviteter og sport. Den passer også ind i politikken med henblik på energibesparelse og fremme af trafiksikkerhed. Af undersøgelser fremgår det, at flertallet af vore borgere er tilhængere af sommertiden. Vi må derfor selvfølgelig holde fast ved sommertiden.
Sommertiden må dog anvendes i alle medlemsstater i Den Europæiske Union med det nuværende omfang. Jeg deler derfor ikke den franske holdning, nemlig at medlemsstaterne selv skal have lov at bestemme, om sommertiden skal indføres eller ej. Vil kommissæren give tilsagn om, at han vil modsætte sig dette, imod det franske ønske. I et Europa for borgerne ville det da være en underlig situation, hvis en af medlemsstaterne i Den Europæiske Unions kerne ikke ville være med, idet det ville skabe store problemer for f.eks. den internationale trafik og transport.
Mit andet spørgsmål til kommissæren er, om han vil foranledige en undersøgelse af, om det navnlig for trafiksikkerheden ikke ville være godt at lade sommertiden ophøre tidligere, helst en måned tidligere, men hver uge, den vil ophøre tidligere, vil være en fordel.
Må jeg til sidst over for ordføreren udtrykke min glæde over hans betænkning, som Udvalget om Transport og Turisme har vedtaget enstemmigt.

Neil Kinnock
Hr. formand, igen har vi haft en mindeværdig forhandling, sikkert mest for hr. Blokland. Han husker sikkert, at tiden rent faktisk stod stille, da han talte om sommertid i Europa-Parlamentet. Det var en skelsættende begivenhed, og jeg er sikker på, at den er brændt ind i hans hukommelse.
Det eneste, jeg beklager i denne ganske positive og informative forhandling, er, at der desværre ikke var noget fransk medlem til stede her, hvor otte eller ni medlemsstater var repræsenterede gennem deres valgte parlamentsmedlemmer. Vi ved, hvor stor interesse der er for denne sag i Frankrig.
Som det vil være Parlamentet bekendt, blev ordningen med sommertid oprindeligt indført gennem en national beslutning i flere medlemsstater, for størstepartens vedkommende i slutningen af 70'erne. Målet med det første fællesskabsdirektiv, der trådte i kraft i 1981, var en gradvis harmonisering af tidsforskellene mellem sommertiden, så der kunne indføres ens datoer for begyndelsen og slutningen af denne periode i alle Fællesskabets medlemsstater.
Hovedformålet med Fællesskabets ordning var at fjerne hindringerne for den fri bevægelighed for varer, tjenester og personer, der fandtes i de forskellige nationale sommertidsordninger. Fuld harmonisering blev endelig opnået med det 7. direktiv i 1994, hvori det blev specificeret, at sommertiden i 1996 og 1997 ville begynde den sidste søndag i marts og slutte den sidste søndag i oktober i alle medlemsstater uden undtagelse. I mellemtiden har næsten alle andre europæiske tredjelande sjovt nok indført en sommertidsordning i overensstemmelse med Fællesskabets direktiv. Det er det fineste bevis på det rimelige i, hvad flere medlemmer har sagt her i forhandlingen.
Resultaterne af en undersøgelse, som blev gennemført på vegne af Kommissionen sidste år om virkningerne af anvendelsen af sommertiden i Den Europæiske Union, viser, at der er store fordele forbundet med sommertiden, især for turismen, fritidsindustrien, den offentlige sundhed og trafiksikkerheden. De forskellige sektorer, som blev hørt af Kommissionen under en høring i september 1995, udtalte sig stort set til fordel for ordningen under forudsætning af, at tidspunkterne harmoniseres i hele Unionen.
Derfor omfatter det 8. direktiv, som vi behandler her i aften, samme bestemmelser som dem, der blev indført i det 7. direktiv for 1996 og 1997. Af tidsmæssige årsager, især for transport- og kommunikationssektoren, der har udtrykt ønske om at få en tilstrækkelig lang programmeringsperiode, blev det også foreslået, at vi lægger os fast på en fireårsperiode, det vil sige for 1998, 1999, 2000 og 2001. Jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Belleré, for hans nøjagtige og gennemarbejdede undersøgelse af sagen og især af Kommissionens rapporter om anvendelsen af sommertid. Jeg glæder mig naturligvis over, at ordføreren er enig i de fleste af konklusionerne i vore rapporter og så effektivt har støttet Kommissionens forslag.
Men jeg må indrømme, at jeg er noget overrasket over de ændringsforslag, der er indgivet til Parlamentets godkendelse. Vedrørende ændringsforslag nr. 1 og 2 vil Kommissionen gerne påpege, at en ordning, der gør det muligt for en enkelt medlemsstat ikke at anvende sommertidsordningen, strider mod hovedformålet med sommertidsdirektivet. Hvis en eller flere medlemsstater forlader sommertidsordningen, mens direktivet gælder, får samme negative følger som følgerne for transport- og kommunikationssektoren, da der ikke var nogen fællesskabslovgivning på dette område. Det, medlemmerne har sagt om dette særlige aspekt under denne forhandling, er meget talende.
I den sammenhæng vil jeg minde Parlamentet om resultaterne af en undersøgelse, der blev gennemført i 1993 om omkostningerne ved at have forskellige datoer for indførelsen af vintertid. Undersøgelsen viser, at de mest negative følger var for flyselskaber, jernbaner og færgeselskaber, omend en række andre organisationer såsom havneoperatører, rejsebureauer og finansorganisationer også blev kategoriseret blandt dem, der potentielt ville lide under denne forskel. Kommissionen mener derfor, at en genindførelse af forskellige tidspunkter vil være et tilbageskridt i den harmonisering, som Fællesskabet nåede med det 7. direktiv og ikke alene vil påvirke det indre marked, men også transport og kommunikation med europæiske tredjelande, som har indført sommertid. Af alle disse grunde kan Kommissionen ikke acceptere ændringsforslag nr. 1 og 2.
Vedrørende ændringsforslag nr. 3 mener Kommissionen, at det går længere end dette forslags dækningsområde, der er begrænset til en harmonisering af tidspunkterne for sommertiden. Forslagene i betænkningen ville begrænse medlemsstaternes mulighed for at træffe beslutning om andre tidssystemer end sommertid. Det strider mod subsidiaritetsprincippet, hvor det hedder, at alle beslutninger vedrørende andre tidssystemer alene er medlemsstaternes kompetenceområde. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere dette særlige ændringsforslag.
Konkluderende fastholder Kommissionen sit forslag til direktiv i dets nuværende ordlyd, fordi det er i fuld overensstemmelse med den opgave, Kommissionen har fået af medlemsstaterne, nemlig at sikre harmonisering for at fjerne hindringerne for den fri bevægelighed for varer, tjenester og personer i Fællesskabet. Denne holdning holder Kommissionen fast ved. Jeg vil blot tilføje noget helt personligt. Det er min mening, at denne form for harmonisering, hvilket flere medlemmer også har sagt, har målelige fordele i form af øget trafiksikkerhed og betragtelige energibesparelser og besparelser i de dertil knyttede omkostninger. Jeg er overbevist tilhænger af den ordning, vi har, og jeg håber, at Parlamentet vil støtte den. Jeg er taknemmelig for, at hr. Belleré og hans medarbejdere har udarbejdet en meget god betænkning.

Formanden
Tak, hr. Kinnock.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.

Samlet europæisk transportpolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0334/96) af Lüttge for Udvalget om Transport og Turisme om en samlet europæisk transportpolitik.

Lüttge
Hr. formand, nu, hvor i dag allerede næsten er i morgen, hvor kolleger fra ni forskellige lande udførligt har taget stilling til sommertiden, er der egentlig kun nogle få minutter til midnat - hvis vi skal overholde tiden, og det går vi ud fra, vi skal - til at tale og diskutere om et sådant emne som samlet europæisk transportpolitik. Hr. Jarzembowski, hr. Cornelissen, nogle få andre medlemmer og i hvert fald hr. kommissær Kinnock: Hvis vi ser det hele samlet, så er transportpolitikken basis for alt det, vi her taler om. Fordi betænkningen fra første færd var opført som sidste punkt på dagsordenen, har jeg sagt, at nu kommer vi da i hvert fald så langt, at udkastet til plakaten til konferencen da i det mindste kan blive færdig, idet jeg gik ud fra, at mine kolleger i morgen også vil stemme for stedet Helsinki og den foreslåede dato. Hr. kommissær, plakaten foreligger i udkast - hr. Jarzembowski - og som altid er rød den dominerende farve og basis for hele denne diskussion.
(Tilråb fra Jarzembowski) Jeg ville sige, han er farveblind. Det er ikke sort, men blåt! Kære kolleger, mine damer og herrer, trods den knappe tid skal jeg minde om, at det var os her i Europa-Parlamentet, der - fordi der indtil da ikke havde været nogen samlet europæisk transportpolitik - i slutningen af 80'erne påvirkede diskussionen afgørende. Initiativet til de paneuropæiske konferencer kom fra Europa-Parlamentet, og jeg har overhovedet ikke nogen hæmninger ved at indrømme, at vi fik betydelig støtte fra Kommissionen; den gang var kommissæren hr. van Miert. Jeg kan med glæde fastslå, kære hr. kommissær Kinnock, at denne tradition for godt samarbejde og støtte - fordi det også drejer sig om et fælles anliggende - her er blevet fortsat af Dem straks efter Deres tiltræden. Det gælder også for Deres medarbejdere - jeg skal blot nævne navnene Ottokar Hahn og Dino Stasinopolis, der, i det mindste hvad angår Hahn - efter hans fratræden må man godt sige det - også har indgået i arbejdet på afgørende vis, og denne tradition fortsættes af andre.
Jeg minder om, at vi har gennemført konferencerne i Prag og på Kreta, og man kan i dag helt klart fastslå, at vi i forhold til det, vi ønskede at opnå, fortsat også har nogle mangler, der skal udfyldes. Men mod vores forventninger er alt i alt de positive konsekvenser og resultater, der har udviklet sig herudfra, langt overvejende. Selv Prag-erklæringen fra 1991, der er holdt i meget generelle vendinger, har været grundlaget for videreudvikling af den samlede europæiske transportpolitik i forbindelse også med de regionale og fagspecifikke konferencer, hvoraf der efterhånden har fundet en del sted.
Af helt afgørende betydning har også været det arbejde, der er udført i vores styringsudvalg, steering komité. Det er en enestående konstruktion; i dette organ samarbejder repræsentanter for EuropaParlamentet, Kommissionen, Ministerrådet og andre organisationer, der er relevante for videreudvikling af den samlede europæiske transportpolitik - som f.eks. Transportministerrådet, FN's Økonomiske Kommission for Europa, Det Økonomiske og Sociale Udvalg, de civile luftfartsmyndigheder. Vi har, og det er en novation, allerede inddraget industrien i det forberedende arbejde til konferencen i Helsinki. Industrien vil på denne konference for første gang komme til at spille en ganske betydningsfuld rolle, fordi vi har den opfattelse, at den hører til dér. Vi har allerede en stor transportexpo i Helsinki i maj 1997, hvis tema knytter sig til den store tredje paneuropæiske transportkonference, der skal finde sted dér i Finlandia-Hall i juni 1997.
Hvad angår dagsordenen, var vi, da vi påbegyndte det forberedende arbejde, egentlig klar over lige fra begyndelsen, at vi var nødt til at gå mere i detaljer for at opnå mere konkrete resultater, og det afspejler sig i dagsordenen. I alle tilfælde forventer offentligheden, forventer de implicerede, forventer borgerne i hele Europa mere konkrete oplysninger om finansieringen af fremtidige infrastrukturprojekter, om intelligent anvendelse af transportsystemerne, transportsikkerhed - jeg minder her om situationen ved grænserne, der ikke er løst tilfredsstillende, og også om de bedragerier, der har fundet sted inden for den grænseoverskridende transport. Vi forventer cirka 800-1.000 deltagere, politikere, eksperter, repræsentanter fra over 50 lande, fra hele det europæiske område inklusive Middelhavsområdet, fra lande i Nordafrika, de østlige Middelhavslande, Mellemøsten, fra observatørstater og verdens industrinationer, der har forespurgt os om mulighed for deltagelse.
Konferencen skal afsluttes med en erklæring fra Helsinki, der skal gå mere i detaljer og udgøre et reelt grundlag for det fremtidige arbejde inden for den samlede europæiske transportpolitik. Denne Helsinkierklæring skal ikke have karakter af et charter, men skal - som også tidligere de to erklæringer fra Prag og Kreta - danne basis i form af en selvforpligtelse. Det har vi gjort gode erfaringer med. Er vi på rette vej, spørger jeg til sidst. Jeg siger ja, og jeg tror, det også er mine kollegers mening. Men der er fortsat umådelig meget at gøre i arbejdet med at udvikle den samlede europæiske transportpolitik med støtte fra alle, der ønsker at medarbejde og er villige til at gøre en stor indsats!

Jarzembowski
Hr. formand, jeg vil først gerne takke min kollega, hr. Günter Lüttge, hjerteligt for det engagement, han sammen med Kommissionen og os andre fra steering -komiteen investerer i forberedelsen af den tredje paneuropæiske transportkonference. Jeg vil gerne minde om, at vi i Helsinki ønsker at debattere videre, og vi vil forsøge at befæste to ting i form af aftaler: For det første, principperne for den samlede europæiske transportpolitik, som f.eks. social markedsøkonomi og fair konkurrence som transportpolitikkens organisationsprincipper. Men, kære Günter og hr. kommissær Kinnock, vi er også nødt til at undersøge, hvor langt vi har omsat resultaterne fra Prag og Kreta, for det nytter ikke noget hele tiden at træffe nye beslutninger, hvis ingen omsætter dem. Det vil være et væsentligt og centralt punkt.
Det andet punkt er følgende: Vi vil skulle undersøge spørgsmålet om videreførelse af de transeuropæiske transportkorridorer fra Den Europæiske Union til de europæiske tredjestater og derudover f.eks. til det tidligere Jugoslavien, til Rusland og til de øvrige SNG-stater. For at disse konferencer og de anbefalinger, der skal følge heraf, også kan få succes, skal vi igen være sikre på, at der også på den tredje paneuropæiske transportkonference fungerer et snævert samarbejde, et snævert samvirke mellem Kommissionen, Parlamentet, de nationale transportministre og transportministrene i de ikke-europæiske stater.
Her ser jeg det eneste reelle problem - Günter, det må vi tale åbent om - jeg tror nok, at den paneuropæiske transportkonference bør udnyttes til en meningsudveksling mellem de politisk ansvarlige repræsentanter for parlamenterne og regeringerne på den ene side og repræsentanterne for erhvervs-, transport- og miljøorganisationer med henblik på at opnå fælles, bedre forståelse og fordele. Kravet fra Den Socialistiske Gruppe, der blev afvist i udvalget, om, at repræsentanterne for interesseorganisationerne, det være sig miljø-, erhvervsorganisationer eller hvad ved jeg, indbydes som officielle konferencedeltagere, afviser vi dog.
Hr. kommissær, jeg håber, De også gør det, for det hjælper os overhovedet ikke, hvis vi lader denne transportkonference for beslutningstagere fra Kommissionen og Parlamentet, for transportministre - og vi tager gerne et par FN-repræsentanter med - for politisk direkte eller indirekte ansvarlige ministre degenerere til en fagspecifik konference ved at gøre alle mulige lobbyister og interesserepræsentanter til konferencedeltagere. Jeg beder Dem, hr. kommissær Kinnock, overveje det ganske seriøst en gang til!
Vi kristelige demokrater ønsker, at denne transportkonference bliver en succes, og derfor skal det være en transportkonference for beslutningstagere og ikke nogen fagspecifik konference.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg er glad for, at vi nu kan drøfte den tredje paneuropæiske transportkonference. I begyndelsen var jeg med i den forberedende arbejdsgruppe. Derefter overtog forhenværende kollega Pelttari det, fordi mødet skulle finde sted i Finland. Han er stadig involveret, men han har desværre måttet forlade os igen efter valget. Jeg fører således nu ordet på min gruppes vegne.
Var den første og anden konference så stor en succes, at vi nødvendigvis skal fortsætte dette af hr. Lüttge styrede og stimulerede projekt til evig tid, for øvrigt med en ikke ubetydelig anvendelse af fællesskabsmidler.
For en kritisk person eller for en, som vil anvende midlerne sparsommeligt, nej! For en, som tror på den fremtidige udvidelse med landene i Central- og Østeuropa, som vil videre med indførelsen af acquis communautaire i disse lande, som lægger vægt på udbredelsen af de mange forskellige målsætninger, som vi i Europa-Parlamentet som helhed vil gennemføre, ja!
Vi må imidlertid ikke henfalde til gamle fejl. Vi må ikke som i Prag kun tale om penge, hvor stort behov de end har for dem i den tidligere østblok. Vi må ikke lade, som om vi har monopol på visdom og pålægge de central- og østeuropæiske lande navnlig på miljøområdet at gøre noget, som heller ikke vi har realiseret, men dog gøre dem opmærksom på, at de kan tage et forspring, fordi de så at sige begynder på nulpunktet.
Lad os håbe, at der kan finde en frugtbar udveksling af tanker sted, og at vi ikke betragter disse konferencer som en evindelig, hele tiden tilbagevendende forpligtelse, men kun afholder dem, når vi virkelig har noget at drøfte.

Cornelissen
Hr. formand, jeg vil begynde med at udtrykke min glæde over for hr. Lüttge. Jeg vil også takke ham for hans indsats ved forberedelsen af den tredje paneuropæiske transportkonference i Helsinki. Det vil for øvrigt ikke have undgået hans opmærksomhed, at man for så vidt angår den tyske tekst på plakaten for Helsinki ikke har udsøgt den røde del, men den blå. Jeg tror, at det er godt på denne konference sammen at undersøge, hvad der er blevet af de aftaler, som blev indgået i 1994 på Kreta.
Jeg anser det også for at være vigtigt at drøfte den ønskede europæiske transportpolitik for de kommende år med landene i Central- og Østeuropa. For at denne politik skal blive en succes, er en bred støtte væsentlig. En bred støtte hos borgerne i Den Europæiske Union, men også en bred støtte i Centralog Østeuropa.
Jeg vil særlig henlede opmærksomheden på to punkter. For det første skærper vi med rette hele tiden kravene til vore transportmidler med hensyn til energiforbrug, miljøgener og trafiksikkerhed. Jeg anser det for overordentlig ønskværdigt, at disse krav også vil gælde for den vognpark i ikke-medlemsstater, som bruger vore veje. Vort miljø har ret til det. Trafiksikkerheden kræver det. Jeg synes, at vore transportvirksomheder også må gøre krav på det ud fra princippet om ærlige konkurrencebetingelser. Deler kommissæren denne opfattelse, og hvilke muligheder ser han for at opnå dette og inden for hvilken tidsfrist?
Mit andet punkt vedrører de alvorlige hindringer og forsinkelser for vejtrafikken ved grænsen mellem Den Europæiske Union og f.eks. Polen og ved grænserne mellem lande i Østeuropa. De seneste uger har der tilmed været chikanerierne ved den russiske grænse. Jeg læste en artikel i en nederlandsk avis med overskriften: «Med 75 m i timen på vej til Hviderusland«. Jeg anser det, som nu sker, hr. formand, i kombination med de wildwesttilstande, hvor chauffører i stor målestok afpresses for penge, for uacceptabelt. Er kommissæren rede til at drøfte denne uholdbare situation i Kommissionen og udtrykkeligt tage den op i kontakterne mellem Kommissionen og de forskellige regeringer og myndigheder i Østeuropa og orientere os om resultaterne deraf. Således kan vi ikke tage til Helsinki, hvis der ikke sker en betydelig forbedring på dette område.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske hr. Lüttge med denne fortrinlige betænkning, der således indleder forberedelserne til den tredje paneuropæiske transportkonference. Kommissionen har lige fra begyndelsen på enhver mulig måde støttet dette initiativ sammen med Parlamentet. Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Den Økonomiske Kommission for Europa og Den Europæiske Transportministerkonference er sammen med Kommissionen og Europa-Parlamentet medlemmer af styringsudvalget. Mine medarbejdere samarbejder allerede intenst med Parlamentet og værtslandet, Finland, for at sikre en tilfredsstillende organisatorisk tilrettelæggelse. Jeg må sige, at der er bred interesse for konferencen og dens indhold. Jeg var i Rusland i går sammen med Ottokar Hahn, der er blevet nævnt under forhandlingen, og jeg må sige, at Ottokar har så travlt med mange forskellige aspekter, at man vist kan sige, at han er mere landsdækkende end sneen i Rusland. Han arbejder meget konstruktivt for sammen med russerne at forberede en effektiv deltagelse i konferencen.
Blandt de emner, som de beskæftiger sig med, har hr. Cornelissen netop nævnt et, nemlig spørgsmålet om de lange ophold ved mange forskellige grænseovergange til Unionen og andre dele af Europa og også uden for Europa. Jeg synes, det er en god idé at give dette emne en fremtrædende plads på de relevante dele af dagsordenen i Helsinki.
Vedrørende konferencens indhold er der som foreslået i betænkningen lavet et udkast til program, hvor man fokuserer på tre områder: udviklingen i transportpolitikken siden konferencen i Grækenland i 1994, finansieringen af transportinfrastrukturen og for det tredje intelligent anvendelse af transportsystemerne. Der skal naturligvis stadig opnås enighed om det nøjagtige indhold af drøftelserne om de enkelte områder, men jeg er overbevist om, at vi kan sikre, at miljø og sikkerhed bliver behandlet på tilfredsstillende vis.
Vi kan også drøfte, hvordan vi sikrer en bedre opdeling mellem de forskellige transportformer samt følgerne af intermodal transport af farlige stoffer. Det er altsammen forhold, som optager Parlamentet meget.
Den tredje paneuropæiske konference vil, som hr. Lüttge helt rigtigt har påpeget, give repræsentanterne fra den europæiske transportindustri god lejlighed til at fremføre deres tanker om forskellige områder, men også for at præsentere deres produkter. Jeg er sikker på, at det på mange måder vil berige konferencen, hvilket også gælder deltagelsen af en række organisationer, der ikke er fuldt ud statslige eller industrielle, men som bestemt har erfaring og velbegrundede holdninger, der hører hjemme på en konference som den, der vil blive afholdt i Helsinki.
Kommissionen er stadig, hvilket også gælder Parlamentet, af den opfattelse, at det bedste resultat af konferencen vil være, at alle deltagerne vedtager en ikke-bindende erklæring med beskrivelse af de brede principper bag en transportpolitik; den skal naturligvis ikke binde Unionen, medlemsstaterne eller institutionerne til at vedtage en specifik lovgivning eller indgå i forhandlinger om internationale aftaler. Hvis Unionen ønsker at gennemføre dele af aftalen, skal det ske i henhold til de relevante unionsprocedurer.
På den anden konference, der blev afholdt på Kreta i marts 1994, blev der, som Parlamentet vil vide, vedtaget ni intermodale transportkorridorer, der skulle danne grundlag for det videre arbejde med udviklingen af infrastrukturerne. Siden da har G24's transportgruppe og også arbejdsgrupper om specifikke korridorer videreført arbejdet. Mine medarbejdere har netop påbegyndt høringer på ekspertplan med alle deltagerlandene, relevante internationale organisationer og internationale finansielle institutioner for at få revideret det hidtil udførte arbejde og rapportere på konferencen. Denne rapport vil beskrive det arbejde, der er udført i forbindelse med de forskellige korridorer, vurdere behovet for justeringer af korridorer samt foreslå emner, der skal behandles i det kommende arbejde om korridorudviklingen såsom multimodalitet eller intelligent brug af infrastrukturen. Arbejdet fortsætter efter konferencen, og Fællesskabets institutioner vil blive inddraget i henhold til vore interne procedurer.
Til sidst vil jeg understrege, at Kommissionen finder det meget vigtigt, at konferencen vellykket. Jeg håber, at debatten og resultaterne fra denne konference kan give et nyt skub i udviklingen af transportsystemer, der jo er vigtige for den europæiske integration og økonomiske og sociale udvikling. Tak til formanden og dem, der er blevet så længe, såsom tolkene, det var ikke lykkedes uden dem. Jeg beklager, at klokken er over midnat, men vi værdsætter deres arbejde så meget desto mere.

Cornelissen
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans tilsagn om, at disse problemer ved grænserne i Østeuropa skal være et vigtigt punkt, men det er for magert for mig. Det varer endnu et halvt år. Mit spørgsmål var, om han vil drøfte det i Kommissionen, og om det ikke er muligt, at dette punkt udtrykkeligt tages op i alle kontakter mellem Kommissionen og regeringerne i Østeuropa. Opbakningen fra vore borgere til milliardstøtten til Østeuropa aftager hele tiden på grund af den slags chikanerier.

Neil Kinnock
Hr. formand, jeg takker hr. Cornelissen for at have nævnt dette punkt; når jeg undlod at nævne det tidligere, var det blot for at spare tid. Vi forpasser ingen lejlighed i Rådet, i vor kontakt med medlemsstaterne eller andre stater i Øst- og Centraleuropa og andre lande, til at nævne de forfærdelige problemer, der er for dem, der ønsker at komme over internationale grænser. Disse problemer bliver på visse områder værre og værre. De har været en vigtig del af de drøftelser, jeg har haft med russerne i de sidste par dage. Hr. Cornelissen kan være overbevist om, at vi benytter enhver lejlighed til at nævne disse forhold og presse på, og vi skaber endog selv nogle af disse lejligheder.

Formanden
Mange tak, hr. Kinnock.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 11.00.
Jeg vil gerne takke alle for et behageligt samvær og for deres medvirken til en gnidningsløs afvikling af arbejdsprogrammet. Jeg vil desuden på alles vegne takke Parlamentets tjenestegrene for et godt samarbejde, og i lighed med kommissæren vil også jeg takke tolkene, som vi har givet en meget hård arbejdsdag - og oven i købet har vi »foræret« dem 10 minutter mere end planlagt. Derfor takker jeg dem ikke alene, men beder dem også om undskyldning for, at formanden har været for eftergivende og ikke har grebet hårdt nok ind, når taletiden er blevet overskredet.
(Mødet hævet kl. 00.10)

