Debat om fremtidens Europa med deltagelse af den italienske premierminister, medlem af Det Europæiske Råd (forhandling) 
Formanden
Det er mig en stor glæde at byde premierministeren for Den Italienske Republik, Romano Prodi, velkommen i Europa-Parlamentet i dag. Hans skal diskutere fremtidens Europa med os.
Italien, som er en af de stiftende medlemsstater, har altid ført an i den europæiske integrationsproces, og Italien spiller også en afgørende rolle i øjeblikket, hvor vi forsøger at finde en løsning på hårdknuden i den europæiske integrationsproces - en løsning som alle kan acceptere.
Jeg vil især takke præsidenten for Den Italienske Republik, Giorgio Napolitano, for det frugtbare samarbejde, vi har indledt for at gøre revisionen af traktaterne til en succes. Parlamentets formand ved, at når han taler, har han ikke bare Parlamentets, men også Italiens opbakning, og det giver ham større styrke.
Hr. ministerpræsident Prodi! I Deres lands hovedstad Rom fandt der i marts i år en række festligheder sted i anledning af 50-årsdagen for Rom-traktaterne. Vi kunne med stor glæde kigge tilbage på 50 år med fred, stabilitet, velstand og fremskridt for vores borgere. Nu er det imidlertid også på tide, at vi kigger ind i fremtiden i fællesskab. EU står i dag over for store udfordringer, og hvis vi skal klare disse udfordringer, skal vi vise viljen til at gennemføre de nødvendige skridt og reformer, som vil lede os på vej til en sikker fremtid.
Som tidligere formand for Kommissionen har De, hr. Prodi, været med til at sætte Deres præg på EU på et vigtigt tidspunkt. Kommissionen spillede under Deres ledelse, repræsenteret på konventet af kommissærerne Vittorino og Barnier, en aktiv rolle i arbejdet for EU's fremtid og fulgte forfatningstraktatens fødsel helt frem til regeringskonferencen. I øjeblikket arbejder det tyske rådsformandskab hårdt på at finde en løsning, der ikke kun tilfredsstiller de lande, som forkastede traktaten, men også de 18 medlemsstater og dermed et flertal af EU's befolkning, som allerede har ratificeret traktaten. Som denne proces skrider frem, støtter Parlamentet forfatningstraktaten uden forbehold, og dette skyldes ikke mindst, at den er et resultat af et kompromis, som blev indgået efter lange forhandlinger.
Vi er imidlertid godt klar over, at alle skal arbejde engageret på at finde en løsning. Vi støtter derfor uforbeholdent det tyske formandskabs bestræbelser, især kansler Merkels, på at opnå enighed mellem alle 27 medlemsstater. Men det ville være en fejlfortolkning af borgernes vilje, som gav udtryk for deres betænkeligheder ved folkesafstemningerne i Frankrig og Nederlandene, hvis vores svar endte med at gøre EU mindre demokratisk, begrænsede dets muligheder for at tage beslutninger og gennemsigtigheden i EU. Derfor vil Parlamentet ikke stille sig tilfreds med et resultat, som ikke er i EU's og EU-borgernes interesse. Hr. ministerpræsident, med lidt god vilje - det er jeg overbevist om - er det ikke kun muligt at nærme sig hinanden, men også at opnå et resultat.
Jeg giver ordet til premierministeren.
Romano Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer! Vi står ved en korsvej for Europas fremtid og europæisk integration, og det er i den bevidsthed og ikke uden sindsbevægelse, at jeg taler til Dem i dag. Jeg takker Parlamentets formand, Hans Gert Pöttering, for denne mulighed.
Det er fra nu og frem til valget i 2009, at Europas fremtid står på spil. Om en måneds tid vil Det Europæiske Råd træffe beslutning om at indlede en regeringskonference, og når den er overstået, må vi kunne sige, at vi lever op til de tilsagn, som vi alle sammen gav i Berlin den 25. marts i år.
Det er et spørgsmål om at beslutte, hvad Europa har brug for - hvad vi alle sammen har brug for - for at klare de udfordringer, som verden påfører os. Det lyder abstrakt, men det er i virkeligheden meget konkret. Vi må efterhånden have forstået, at europæernes evne til at fortolke den globaliserede verden og udnytte de muligheder, den tilbyder, afhænger af, i hvor høj grad vi er i stand til at få vores fælles institutioner til at fungere.
Jeg må med det samme helt ærligt sige, at jeg ikke er enig med dem, der bliver ved med at sætte behovet for at opnå resultater op mod behovet for at styrke de europæiske institutioner. Det er netop for at opnå flere resultater, at jeg altid har ønsket og kæmpet for stærkere og mere velfungerende fælles institutioner.
Denne gang begynder vi ikke på bar bund. Vi behøver med andre ord ikke at opfinde hjulet igen. I oktober 2004 undertegnede alle de europæiske lande en traktat, og 18 lande har faktisk ratificeret den. I løbet af de sidste to år er det mest tvivlernes argumenter, der er blevet hørt. Nu er tiden inde til at lytte til dem, der har ratificeret traktaten fra 2004, dem, der har arbejdet hårdt, også med deres egne borgere, for at fastholde den linje.
De valgte den linje nogle få år tidligere i Laeken, hvor den udviklede sig fra et grundlæggende og uimodsigeligt udgangspunkt, nemlig at Europa ikke kunne opnå ambitiøse resultater uden lige så ambitiøse reformer.
Jeg er overbevist om, at det fortsat er tilfældet. Derfor må vi begynde forfra fra oktober 2004, lægge kampene og tænkepauserne i de seneste to år bag os og overveje vores og vores børns fremtid alvorligt og ansvarligt.
Det er ikke bare et spørgsmål om at blive enige om de nye regler, vi har brug for. Der er andre lige så vigtige krav, som Europa ikke kan fungere uden. Det drejer sig bl.a. om et ordentligt budget og ægte politikker til håndtering af vor tids store udfordringer: energi, klimaændringer, forskellen mellem Nord og Syd osv. Men lad os begynde med det mest påtrængende problem, nemlig at finde en vej ud af forfatningskrisen og reformere institutionerne.
Hvis det skal lykkes, må vi fastholde det princip, der er grundlaget for vores eksistens som EU, et princip så grundlæggende, at det definerer selve etikken for vores sameksistens.
Det er princippet om, at det for at fremme europæisk integration er afgørende altid at bestræbe sig på at forstå den anden sides synspunkter og tage hensyn til dem. Vi har altid gjort os disse bestræbelser, og det vil vi vedblive med.
Vi forventer imidlertid også, at den anden side er lige så forstående. Vi forventer, at de på samme måde tager hensyn til vores ønsker, som i dette tilfælde, som De udmærket ved, er at arbejde hen imod en endnu mere integreret Union.
Ud fra dette princip vil vi gøre alt for at hjælpe det tyske og det portugisiske formandskab med så vidt muligt at fastholde vores ønske om union, samtidig med at der tages mest muligt hensyn til den anden sides argumenter.
Når det er sagt, må jeg fastslå, hvad vi efter min opfattelse ikke kan tillade Det Europæiske Råd i juni og den efterfølgende regeringskonference at gøre.
For det første må vi huske på, at det denne gang er direkte forbundet med et spørgsmål om demokrati at overholde tidsplanen. I 2009 må Europas vælgere vide, hvilket Europa de skal stemme om. Hvilken rolle får Europa-Parlamentet? Hvilke opgaver får det? Vil der være et stabilt rådsformandskab og en europæisk udenrigsminister? Hvordan bliver Kommissionen dannet? Osv.
Derfor skal regeringskonferencen have et præcist og selektivt mandat med en klar angivelse af de få vigtige knudepunkter for forhandlingerne og frem for alt, hvordan de skal løses. Kun på den måde kan vi holde vores løfte om at formulere de nye regler inden 2009.
Hvis regeringskonferencen fik et åbent mandat, ville den næppe være afsluttet i slutningen af 2007, og den tid, der er nødvendig for at behandle den nye aftale på nationalt plan, ville betyde, at processen ikke kunne være fuldført i begyndelsen af 2009. Det ville med andre ord automatisk føre til et dødvande.
Jeg har en bemærkning til dette. Det er noget, der pludselig faldt mig ind forleden dag, da jeg havde genlæst forfatningstraktaten fra 2004 - og jeg vil bede Dem alle sammen om at se på den en gang til, nu hvor der er gået et stykke tid, og det er muligt at være mere objektiv.
Det dokument, der blev udarbejdet i 2004, er godt, virkelig godt, og det er vidtrækkende på europæisk plan. Frem for alt formidler dets første del klart og forståeligt betydningen af og visionen med det store fælles projekt, som vi er gået i gang med.
Derfor bør vi tænke os om en ekstra gang, før vi lægger det på hylden og begynder at sætte nye elementer ind i de eksisterende traktater enten helt eller delvist. Vi vil også miste alt dets nuværende enkelhed og læselighed på bekostning af borgernes forståelse og dermed af deres støtte til det europæiske projekt.
Det værste er, at vi vil forkaste en tekst, der giver et sammenhængende billede af Europa, en tekst, der er i stand til at kombinere de idealer, som mange af os har, med det praktiske behov, som alle anerkender, for at udstyre Unionen med fastere regler og tilstrækkelige ressourcer til at klare de nye udfordringer.
Forhandlingernes forløb indtil videre får mig til at tænke, at vi desværre bliver nødt til at pille ved teksten fra 2004. Men jeg vil sige til Dem alle sammen, at jeg er overbevist om, at vi dermed berøver os selv noget meget vigtigt. For de af os, der tror på det europæiske projekt, vil det være et enormt offer, og det vil være en meget høj pris at betale for alle dem, der har ratificeret teksten og investeret demokratisk i at gøre det. Det må vi huske på.
Det er grunden til, at vi ikke kan acceptere nogen skamfering af den eksisterende institutionelle pakke. Styrkelse af vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik ved at udpege en udenrigsminister, et stabilt rådsformandskab, udvidelse af afstemning med kvalificeret flertal, nedbrydning af tresøjlestrukturen og EU's status som juridisk person er for os alt sammen centrale punkter, der skal fastholdes.
Her vil jeg gerne advare imod visse opfordringer til realisme, som er typiske op til et vigtigt Europæisk Råd og altid tager sigte på at opnå et udvandet kompromis. Jeg vil imidlertid påpege, at det, hvis de største globale udfordringer kun kan løses på europæisk plan, er de mennesker, der ønsker et Europa, der kan klare disse udfordringer, som virkelig er realistiske og ikke de mennesker, der ikke ønsker det.
Internt består udfordringerne i at fastholde den europæiske sociale model og skabe et ægte område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Hvordan kan nogen undlade at bemærke, at dette er en vigtig betingelse for EU-borgere, der identificerer sig med mere end bare den økonomiske dimension?
Eksternt vil jeg nævne krige, bekæmpelse af international terrorisme og de globale udfordringer, hvad angår energi og klimaændringer (hydrogen). Hvordan kan nogen nægte, at den eneste måde, hvorpå vi kan give vores valg og vores værdier gennemslagskraft på internationalt plan, er ved at skabe en ægte udenrigspolitik og formidle den til omverdenen med én stemme?
Hvad angår EU's struktur, må De ikke tro, at det kun er et teoretisk spørgsmål. Unionens kompleksitet er en af hovedårsagerne til kløften mellem EU og borgerne. Hvordan kan der så være nogen, der ikke kan se fordelene ved at nedbryde søjlestrukturen, navnlig af hensyn til klarhed og befolkningens forståelse?
Forfatningstraktaten fra 2004 giver overbevisende løsninger på disse problemer. Ønsker vi virkelig at ofre dem for en udvandet tilgang ud fra princippet om den laveste fællesnævner? Ønsker vi virkelig at risikere at gøre systemet endnu mere komplekst ved at undlade at gennemføre gennemgribende ændringer og begrænse os til bare at fikse lidt op her og der? Ønsker vi virkelig at fortsætte "med tildækket ansigt", for at bruge Jacques Delors' udtryk, af frygt for at afsløre det virkelige Europa for borgerne?
Lad os derfor forsøge ikke at støtte den negative retorik om Europa. Lad os ophøre med at skjule det for vores medborgere.
Lad os i stedet for vise dem dette Europa med stolthed. Lad alle se, hvad det har gjort for os med hensyn til fred og velfærd, lad os forklare, hvor vigtigt det er for vores liv. Lad os fortælle vores medborgere en gang for alle, at det i en verden, der nu er et system af kontinenter, er meningsløst for et land og dets borgere at leve uden for en politisk og økonomisk struktur, der er stærk internt og respekteres eksternt.
Derfor vil Italien under disse forhandlinger gøre alt for at sikre et værdigt kompromis. Jeg er overbevist om, at vi kan klare det, og at vi sammen skal klare det.
Hvis det viser sig at være umuligt for samtlige 27 lande at blive enige, skal det naturligvis overvejes, hvordan vi kommer videre. Det problem kan kun løses, hvis vi holder os til det grundlæggende princip, som jeg nævnte i begyndelsen af min tale, nemlig at Unionens etik kræver, at ingen bremser andre menneskers ønsker for meget eller for længe.
Det er grunden til, at Italien, som altid har haft stor tiltro til Europa, erkender, at det nu har endnu en opgave: Det må forestille sig - eller begynde at forestille sig - hvordan lande, der er villige til at gøre reelle fremskridt for at fremme europæisk enhed, kan få mulighed for at gøre det.
Jeg mener ikke, at alle lande nødvendigvis behøver at gå frem i samme tempo. Jeg håber, at de vil gøre det, og jeg skal forsøge at få det til at ske. Jeg erkender imidlertid, at det ikke altid er muligt. Allerede nu er nogle af Europas vigtigste politiske beslutninger, f.eks. euroen og oprettelsen af Schengen-området, kun blevet iværksat af nogle af medlemsstaterne. De har ikke været rettet mod nogen stat, de har ikke udelukket de øvrige, tværtimod er døren blevet holdt åben. Desuden er disse beslutninger blevet respekteret af dem, der på det tidspunkt ikke var klar til at gå i en bestemt retning med det samme.
Derfor håber jeg, at den samme konstruktive tilgang også vil gælde i fremtiden, og at den vil blive foretrukket frem for ethvert forsøg på at nedlægge veto.
Italien har som bekendt altid ment, at det at være proeuropæisk er den bedste måde at være fremsynet på.
At være fremsynet betyder i dag ikke bare at lave ambitiøse planer for den fremtidige europæiske integration. Det betyder også at finde ud af, hvordan de, der ønsker at gennemføre deres unionsplaner i det tempo og på den måde, der passer dem bedst, får mulighed for at gøre det.
Hvis der aldrig er nogen, som overvejer den mulighed, risikerer vi, at det europæiske projekt grundstøder, og at alle de, der gennem årene har troet brændende på det, bliver meget skuffet. Selv lande som Italien, der uden forbehold har investeret i Europas integration i 50 år, kunne ende med at give op.
Derfor vil jeg slutte af med et dobbelt budskab.
Italien vil give det tyske og senere det portugisiske formandskab størst mulig støtte for at sikre, at Det Europæiske Råd den 21.-22. juni og den efterfølgende regeringskonference bliver en succes, som alle medlemsstaterne kan identificere sig med.
Samtidig er Italien udmærket klar over, at et kompromis ikke er et mål i sig selv, og at vi ikke vil godtage et sådant kompromis, hvis det ikke er overbevisende. I så fald kunne en fortrop af lande være den bedste vej mod en endnu mere integreret Union på betingelse af, at døren altid er åben for alle lande, der ønsker at være med på et senere tidspunkt.
Til sidst har jeg en kraftig opfordring til medlemmerne af vores parlamenter, borgernes direkte repræsentanter, og først og fremmest medlemmerne af Europa-Parlamentet, som repræsenterer Europas befolkning. De er afgørende for at få borgerne til at forstå, hvad der står på spil.
Vi kan kun skabe betingelser for vellykkede forfatningsforhandlinger, hvis vores regeringers arbejde støttes af Deres arbejde.
Vi må erkende, at vi ikke må svigte, for ellers bliver resultatet en forringelse, nemlig forringelsen af en avanceret idé om Europa, om et Europa, der kan være en hovedaktør i verden takket være dets grundlæggende værdier. Kort sagt kunne vi risikere igen at blive et lille vestligt vedhæng til Asien, en skæbne, som vi ikke bare ville få geografisk, men også i fremtidens historie.
Formanden
Hr. ministerpræsident Prodi, vi takker Dem hjerteligt for dette overbevisende europæiske bidrag. Jeg håber, at alle hører det.
Joseph Daul
Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru næstformand i Kommissionen, hr. Prodi, mine damer og herrer! Vi oplever, at processen omkring den europæiske integration accelererer. Hvad enten det drejer sig om fornyelse af institutionerne, den nye dynamik, som Angela Merkel har inspireret til omkring klimaændringer og energi, eller om etablering af en fælles indvandringspolitik. Europa gør fremskridt. Europa viser, at det repræsenterer et beslutningsniveau, som ikke blot er nødvendigt og effektivt, men også berettiget. Hr. Prodi, De har delagtiggjort os i Deres vision og Deres opfattelse af de europæiske spørgsmål. Jeg vil gerne via Dem rose det italienske folks historiske og mere end nogensinde aktuelle engagement i det europæiske integrationsprojekt.
Efter en lang fase med usikkerhed begynder fornyelsen af institutionerne at tage form. Det tyske formandskab gør ret i at gøre dette til en af sine prioriteter. Hvis Europa er i stand til at træffe effektive og demokratiske beslutninger, kan vi træffe nyttige beslutninger om fælles politikker. UMP-kandidaten Nicolas Sarkozy forpligtede sig til at handle hurtigt og give Europa mulighed for at gøre fremskridt, og det er det mandat, det franske folk har givet den nye præsident for Republikken Frankrig.
Denne dynamik fra en medlemsstat, som har sagt nej til udkastet til traktat, får nu støtte fra flere andre EU-medlemsstater og skal benyttes til at komme videre. Tiden er ikke længere til at stille spørgsmål. Det, vi nu har brug for, er handling og fleksibilitet. Der er kun fire uger til det afgørende Europæiske Råd den 21.-22. juni, som skal munde ud i udarbejdelsen af en ny traktat inden årsskiftet. De 27's ratificering af denne vil kunne ske inden det europæiske valg i 2009. Handling går hånd i hånd med fleksibilitet, for vi skal danne bro mellem de 18 lande, som De sagde, der har sagt ja, de to, som har sagt nej, og de lande, som endnu ikke har udtalt sig. Alle skal de bestræbe sig på at tilnærme sig hinanden og opdrage sin egen offentlige opinion. Det bliver ingen succes, medmindre vi ophører med at stå så fast på semantiske spørgsmål og begynder at koncentrere os om det, der virkelig betyder noget, nemlig afstemning med dobbelt flertal, øget anvendelse af afstemning med kvalificeret flertal, subsidiaritetsprincippet og kompetencefordelingen mellem Unionen og medlemsstaterne, et stabilt formandskab, fælles repræsentation på den internationale scene og også chartret om grundlæggende rettigheder.
Ifølge de europæiske parlamentsmedlemmer fra PPE-DE-familien er det, Europa har brug for, at danne en politisk magt og blive en selvstændig aktør på verdensplan. Europa har brug for en identitet på det økonomiske og kommercielle område for at sikre, at vores partnere overholder de samme regler som os på skatte-, miljø- og socialområdet. Europa skal sørge for, at der ikke blandt egne rækker er nogen illoyal konkurrence mellem medlemsstaterne, især på skatteområdet.
Vi er på rette vej, og det, der skal være fremherskende, er ansvarsfølelse og generel interesse fra de politiske ledere og den offentlige opinion. Samtidig med at vi skal stå fast på vores idealer og vores principper,vil vi kun tjene dem ordentligt, hvis pragmatismen vinder over dogmatismen, og hvis den gode vilje er stærkere end den onde tro og ligegyldigheden.
Jeg vil gerne kort nævne det nylige topmøde mellem EU og Rusland i Samara. Mange kommentatorer har betragtet det som et nederlag for Europa. Ifølge min gruppe er Europa tværtimod udråbt som vinder af dette topmøde. Europa er vinder, ikke over Rusland, som er en partner, vi respekterer, men vinder, fordi vores overbevisninger og idealer er blevet bekræftet. Vi er tilfredse, for vores ledere har hejst det europæiske flag og udtrykt sig klart og tydeligt om Kosovos status, energien og også om Estlands suverænitet.
Hr. Prodi, jeg vil afslutte dette indlæg med at sige, hvor meget Euro-Middelhavs-dimensionen betyder for vores parlamentariske gruppe. Det er i Middelhavet, successen eller nederlaget for vores europæiske eventyr afgøres. Der er intet, der er mere strategisk for os europæere end at investere i forbindelserne til Middelhavsområdet, satse på udviklingen af en region, som har et så stort menneskeligt potentiale, og arbejde for fred og stabilitet i Mellemøsten.
Formanden
Mange tak hr. Daul, også for den overpræcise overholdelse af taletiden.
Martin Schulz
for PSE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Prodi! Mange tak for Deres opmuntrende tale, som jeg ikke har noget at tilføje til som formand for min gruppe. Min gruppe tilslutter sig indholdet heri. Vi takker Dem for at sige tingene klart og tydeligt.
Hvis De går ind til forhandlingerne med denne klarhed, har vi intet at frygte. Vi har intet at frygte, fordi vi i det mindste vil have en stærk regeringschef under denne regeringskonference, som ikke er parat til at indgå et kompromis for enhver pris. Et kompromis, som ville opgive indholdet i forfatningen, ville ikke være et kompromis, men et nederlag for det europæiske enhedsprojekt. Derfor takker jeg for den klare udmelding.
(Bifald)
Min kollega, hr. Nyrup Rasmussen, havde lejlighed til at sidde med ved bordet i Nice og til at forhandle Nice-traktaten på plads. Jeg har ofte mulighed for at drøfte dette med ham. Da de 15 regeringschefer forlod mødesalen i Nice, sagde alle, at dette resultat ikke var tilstrækkeligt. For det handler om et af disse minimumskompromisser, som blev indgået, således at der ikke er endnu flere regeringschefer, som slumrer ind.
Årsagen til at indkalde konventet var, at de, der sad sammen i Nice, sagde, at det ikke var tilstrækkeligt til udvidelsen. Men udvidelsen kommer, og hvis vi vil mestre udvidelsen, har vi brug for et andet traktatgrundlag. Med andre ord stemte de modstræbende for vores krav om et konvent. For de vidste, at det, som vi 15 har forhandlet os frem, ikke er tilstrækkeligt til 27. Derfor vedtog man en forfatning, hvor de sagde, at teksten var god - og ja - det er jeg enig i. Det var en god forfatning. Nu blev den forkastet, og vi er blevet kastet tilbage til Nice-traktaten. Men jeg stiller følgende spørgsmål: Er det, som var rigtigt i 2000, nemlig at Nice ikke er tilstrækkelig i udvidelsesprocessen, forkert i 2007? Nej, Nice er ikke tiltrækkelig til udvidelsen, men vi har allerede udvidet på basis af en utilstrækkelig traktat.
Den, der vil lade EU forblive i denne tilstand, vil ødelægge Unionen! Dette er de personers ønske, som for intet i verden ønsker en ny traktat. Og dem skal vi ikke levne nogen plads.
(Bifald)
Der er dem som siger, at det godt kan være, at Nice ikke er tilstrækkelig, men at Nice stadig er for meget for dem. I dag hørte jeg en regeringschef, som udtalte, at der ikke kan indgås nogen kompromiser med folk som dem. Dem, som ønsker at gå tilbage til tiden før Nice, må hellere holde sig væk fra regeringskonferencen. Nu er det på tide at sige tingene uden omsvøb. 18 af EU's medlemsstater har allerede ratificeret denne forfatningstraktat. Heraf har to medlemsstater ratificeret den ved folkeafstemning, nemlig Spanien og Luxembourg. Hvorfor tillader vi egentlig, at talen altid kun falder på Frankrig og Nederlandene? Hvorfor siger vi ikke, at der er to befolkninger i Europa, som har stemt for denne traktat, og at der i øvrigt er flere europæere, som har stemt ja til denne forfatning end nej. Det er også en sandhed i det europæiske demokrati, som man bør give udtryk for her.
Hr. formand, EU er en succesmodel for fred indadtil, for social stabilitet, og for kombinationen af økonomisk vækst og social stabilitet og eksporten af værdier som grundlag for den internationale politik. Den, som ønsker at bevare denne succesmodel, skal ændre meget i de eksisterende traktatgrundlag. I den italienske forfatter Tomasi di Lampedusas roman "Leoparden" siger nevøen Tancredi til fyrsten af Salina den smukke sætning: Skal alt forblive som det er, må alt forandres! Hvis Europa vil vedblive med at have så stor succes, skal det ændre sine traktatgrundlag, og hvis De kæmper som en leopard, vil vi kæmpe sammen med Dem.
(Bifald)
Graham Watson
Hr. formand! På vegne af min gruppe byder jeg hr. Prodi velkommen tilbage til Parlamentet.
Hr. premierminister! 50 år efter at Rom-traktaten blev undertegnet, har De bragt Italien tilbage til dets rette plads i centrum af Europa og i centrum for det europæiske projekt. Sammen med præsident Napolitano har De gjort osservato speciale til partner speciale. Deres ministerråd, med navne som Bonino, Amato og Padoa-Schioppa, fylder mine kolleger og mig med tiltro.
Vi hører visse kritiske røster om Deres første regeringsår, men vi husker de svæklinge, der havde tilsvarende negative bemærkninger om Deres første år i Kommissionen. De tog fejl. Udvidelsen og euroen er Europas kronjuveler, så vi vil dømme en regering ud fra dens resultater, ikke ud fra det første indtryk. Det var Italien, der, mens andre tøvede, førte EU-styrken ind i Libanon, og Italien, der pressede på for at få et verdensomspændende moratorium for dødsstraf. De viste verden, at Europa kan have vision og kapacitet til at handle i enighed til alles bedste.
Vi må gribe den vision, for Europas fremtidige styrke består ikke i at isolere sig mod uretfærdigheder, men i at konfrontere de kræfter, der forvolder smerte, elendighed og ødelæggelse i verden uden for vores grænser. På vores eget kontinent har vi helet nationernes sår. Nu afhænger vores interesse, måske endog vores overlevelse, af, om vi i de kommende 50 år formår at eksportere de foregående 50 års bedrifter. Globale udfordringer som klimaændringer, befolkningstilvækst og spredning af kernevåben fremhæver det, som De har kaldt "unilateralismens svaghed". Verden har brug for globale mekanismer til at skabe konsensus om disse ting.
Og modellen? Der findes ingen bedre end vores fællesskabsmetode, som har været afprøvet igennem 50 år. Men selv om Europa får magt på den internationale scene, er der nogle, der forsøger at splitte os indefra. Hvad skal vi sige til de euroskeptikere, der hævder, at EU er udtjent, eller at den europæiske drøm er truet af globaliseringen, eller at integration truer den nationale identitet? De lytter, men de hører ikke efter. Hr. Prodi! De fulgte klogt hr. Cavours råd. Han fortalte os, at han havde fundet ud af, hvordan man snyder diplomater. Han sagde: "Jeg fortæller dem sandheden, og de tror mig aldrig."
Som De sagde til os i Berlin under markeringen af Europas 50-årsdag:
"For at skabe må vi være i besiddelse af fornuft, tålmodighed, tro og også lidt vanvid".
(EN) Der skal sandelig lidt vanvid, lidt selvtillid og karakterstyrke og vilje til at se fremtiden i øjnene. Lige nu er det ikke tid for apati og selvoptagethed. Vores ledere må være dristige: mere Europa, ikke mindre, er nøglen til konkurrenceevne, mere Europa, ikke mindre, er nøglen til sikkerhed, mere Europa, ikke mindre, er nøglen til en retfærdig verden. Det er grunden til, at det er afgørende at opnå en institutionel ordning på regeringskonferencen i næste måned. Kun stærkere institutioner kan skabe et stærkere Europa.
Hr. Prodi! Det var Deres landsmand Leonardo da Vinci, der lærte os:
"Den, som fæstner blikket på en stjerne, skifter ikke mening".
(EN) Tak for, at De fastholder Deres vision.
(Bifald)
Cristiana Muscardini
Hr. formand, mine damer og herrer! Det haster med at vedtage den nye traktat, og det er fordi, det er nødvendigt at forenkle Unionen og gøre det lettere for borgerne at forstå den. Men det er bestemt ikke nogen løsning at forklejne de vanskeligheder, der eksisterer, og som er årsagen til den tvivl, der hidtil har forhindret os i at opnå en aftale.
Den italienske premierminister og tidligere formand for Kommissionen må være klar over, at vage og upræcise forslag fører til vage og ufyldestgørende svar, som er det stik modsatte af, hvad borgerne ønsker. Dette er filosofien om det mulige, der begynder ad 1.000 veje, men ikke fuldfører nogen af dem, navnlig når vejene er de samme, som vi i over 10 år har set foreslået og senere opgivet.
Krisen er klar og er ikke noget trivielt spørgsmål, og derfor kræves der hensigtsmæssige løsninger endnu hurtigere. Den tyske forbundskanslers bestræbelser og præsident Sarkozys udtalelser har derfor endnu en gang givet os eurofile håb. Vi forsøger at opnå det mulige, ikke det umulige! Vi mener, at kompromis, når det er ophøjet og hæderligt, er grundlaget for politik. Når folk siger "ingen kompromiser", skyldes det, at der allerede er indgået kompromiser, som er af lille betydning og lille moralsk værdi.
Hvis der er en klar krise, bør projekter, der ikke kan gennemføres hurtigt, opgives, og i stedet for bør det, der omgående kan opnås enighed om, konsolideres: mere praktiske løsninger fra institutionernes side, større brug af subsidiaritetsprincippet, fælles politik for vores grænser, terrorisme, gang i økonomien og konkurrenceevnen ved at fuldføre den fornødne infrastruktur uden yderligere vaklen, navnlig hvad angår mobilitet, fælles energipolitik, forsvar af den sociale kontrakt, klare regler, der forhindrer uretfærdig konkurrence med en stærkere holdning fra EU's side inden for rammerne af WTO og harmonisering af straffelovgivning om voldsforbrydelser mod børn.
Borgerne kan ikke have tillid til regeringschefer, der i Strasbourg beskriver Europa enkelt og i deres egne lande ikke gennemfører de projekter, som Europa har vedtaget. Strasbourg efterlyser en fælles udenrigspolitik, i stedet for at vi alle sammen optræder på egen hånd, som det er sket i Afghanistan. Manglende sikkerhed ved grænserne som følge af en forvirret og modsætningsfuld indvandringspolitik mindsker borgernes tillid. De første, der mærker virkningerne, er de lovlige indvandrere. Højhastighedstogforbindelser, som er blevet godkendt i alle fællesskabsorganer, er blevet blokeret af uenigheder i den italienske regering, og væksten er ligeledes gået i stå.
Jeg mener, at vi, når folk siger "medlemmerne af Europa-Parlamentets vigtige rolle" til os, også i alle lande, herunder vores eget, må huske på, at medlemmerne af Det Europæiske Konvent, de italienske medlemmer, indtil videre aldrig er blevet bedt om at udveksle synspunkter og give deres bidrag. Det er også betydningsfuldt. Færre ord og mere handling!
Monica Frassoni
Hr. formand, mine damer og herrer! Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance byder premierminister Prodi velkommen i Parlamentet, til dels fordi der på det seneste desværre ikke har været så mange taler med et fast tilsagn om en løsning af forfatningskrisen på højeste plan. Vi frygter f.eks., at den nederlandske premierminister i morgen vil sige noget helt andet.
Det er udmærket at forstå andres argumenter, men erfaringerne viser, at det næsten altid er oppositionens argumentation, der vinder frem. Vi ved, at selv de mest proeuropæiske regeringer, som Deres, ender med gradvist at give efter for dem, der i det mellemstatslige aspekt og i magtforholdet mellem staterne ser den sande form for europæisk styre. Det var det, der skete i Maastricht, Amsterdam og Nice. De sagde, at Deres regering ikke vil acceptere kompromiser ud fra princippet om den laveste fællesnævner, og det håber vi er rigtigt, for tidligere eksempler har ikke altid været særlig opmuntrende.
De Grønne bryder sig ikke om afpresning, konflikt eller splittelse. Vi ville være henrykte over et harmonisk, innovativt og virkelig bæredygtigt og forenet Europa, og et Europa med 27 medlemsstater er en stor bedrift. Det skal imidlertid stå klart, at afpresningen indtil videre udelukkende har hidrørt fra dem, der vil forhindre en løsning af forfatningskrisen, og det kan vi ikke lade gå upåagtet hen. Selv flertallet i Europa-Parlamentet har i de senere måneder og år afholdt sig fra at stille nogen lidt dristige forslag og har foretrukket at vendte på et initiativ fra regeringernes side.
Vi mener, at der er et par betingelser, som kunne give os mulighed for at slippe ud af dette dødvande, og vi håber, at den italienske regering uden tøven kan være enig med os i dette. Der skal være en stærk alliance mellem de 18 lande, der har ratificeret forfatningen, og mellem Parlamentet, Kommissionen og nogle nationale parlamenter for at modstå fristelsen til at droppe forfatningstraktaten.
De nævnte en række emner, og jeg kan tilføje i hvert fald to til. For det første spørgsmålet om chartret om grundlæggende rettigheder og for det andet spørgsmålet om at omarbejde revisionsklausulen. Vi kan ikke længere fortsætte på denne måde med en traktat, der er blevet vedtaget enstemmigt, og udelade Europa-Parlamentet.
Den anden betingelse er, at regeringerne skal have mod til at tale til offentligheden om de valg, der skal træffes, og om deres indbyrdes uenigheder om fremtidens Europa, og til at søge offentlighedens støtte. Gem Dem ikke bag mystiske hemmelige forhandlinger. Udeluk ikke Europa-Parlamentet fra reformen af den europæiske forfatning under den regeringskonference, der er ved at blive forberedt, ikke mindst fordi erfaringerne viser, at vinderne i hemmelige mellemstatslige forhandlinger er de andre.
Vi er ikke bange for en debat om det centrale spørgsmål, selv om vi ikke bryder os om det. Faktisk mener vi, at det kun er, hvis vi giver visse regeringer og visse borgere valget mellem at blive eller at gå, at de ender med at vælge at blive sammen med os.
Francis Wurtz
Hr. formand! Jeg har tre korte bemærkninger. Den første angår ikke hr. Prodi direkte, men de famøse 12 spørgsmål, som Rådets formandskab har stillet til stats- og regeringslederne. Det ene af dem lyder som følger, og jeg citerer: "Hvordan vurderer De i så fald det forslag, som er fremsat af nogle medlemsstater om at benytte en anden terminologi (et andet ordvalg) uden at ændre den juridiske substans med hensyn til bl.a. traktatens navn (...)?" Hvordan vil De undgå, at den borger, der læser dette, spørger sig selv, om ikke de europæiske ledere regner ham for et fjols, om ikke noget endnu værre?
Noget mere basalt er, at hr. Prodi netop har understreget, at de europæiske vælgere skal vide, hvilken rolle Europa-Parlamentet får, hvad enten vi får et stabilt formandskab i Det Europæiske Råd og en europæisk udenrigsminister eller ej, og hvordan Kommissionen bliver konstitueret. Alle disse spørgsmål er faktisk vigtige. Men hører De ikke, at der rundt omkring Dem stilles andre spørgsmål med langt større kraft og prægnans, som ingen af Dem nogensinde svarer på? F.eks. er det sådan, at selv de liberale økonomer spørger sig selv, hvor en frihandelspolitik uden hindringer parret med frie kapitalbevægelser, absolut frihed til udflytning af produktionsmidler og en tilsvarende bevægelsesfrihed for udenlandske investorer, også de største røvere blandt dem, risikerer at føre os hen med den nuværende verdenssituation. Hvilke ændringer foreslår De i den henseende af EU's acquis?
Andre og ikke mindre gennemtrængende stemmer rejser sig imod den skattekrig, som medlemsstaterne fører, eller for en ændring af Den Europæiske Centralbanks status eller også for en målrettet industripolitik i den moderne økonomis nøglesektorer, uden om reglerne om fri konkurrence. Hvilket brud med det eksisterende mener De er ønskeligt eller acceptabelt i den sammenhæng? Skal Europa dreje sig om markedet eller om politikken i forbindelse med markedet? I hvilken grad stopper demokratiet, hvor den åbne markedsøkonomi eller den fri konkurrence begynder? Spørgsmålene er på bordet. Hvad mener De om dem?
Jeg vil rette en sidste bemærkning til hr. Barroso, som er fraværende i dag, og som har glædet sig over, at jasiden ifølge ham har vundet ved det franske valg. Det er en misforståelse. Det er rigtigt, at den nye franske præsident er tilhænger af et ja. Det var derfor, han ligesom De frygtede en ny folkeafstemning. Men de forpligtelser, han har været nødt til at indgå om Europa for at få folk til at sluge hans afvisning af endnu en gang at konsultere borgerne, siger en hel del om den vedvarende dybde i de antiliberale tilbøjeligheder i dette land. Og vi vil især vide at minde ham om hans indlæg med reference til dette emne, der blev holdt den 21. februar her i Strasbourg med fokus på Europas forandring. Det egentlige spørgsmål er måske, hvilke forandringer, De er rede til at gennemføre blandt de institutionelle fornyelser?
(Bifald)
Nigel Farage
Hr. formand! Hr. Prodi er endnu en gang tilbage i Parlamentet og har på sin sædvanlige stormfulde facon bekræftet sin tro på Europas Forenede Stater og på, at vi bør tale med én stemme på den internationale scene. Hr. Prodi! Selv om jeg måske er uenig i de synspunkter, må jeg i hvert fald komplimentere Dem for Deres ærlighed, når De siger tingene, som De gør. Jeg er overrasket over, at De havde tid til at møde op, i betragtning af at De i Italien har haft 38 premierministre i løbet af de sidste 60 år, og det ser ud til, at De er på vej til den 39. Det er sandelig et privilegium, at De er kommet i dag.
Når De siger til os, at sikkerhed er så vigtig - dette "fremstød mod tættere samarbejde", som De kalder det - netop den dag, hvor det britiske politi har meddelt, at der bliver rejst tiltale i sagen om den tidligere KGB-agent Alexander Litvinenko, som for nylig blev myrdet i London, spekulerer jeg på, om vi virkelig ønsker Deres form for retfærdighed, eftersom Mario Scaramella, som forsøgte at advare hr. Litvinenko om, hvad der ventede ham, nu har sygnet hen i et italiensk fængsel i seks måneder. Anklagerne mod ham skifter hele tiden, og han er ikke blevet stillet for en domstol. Hvis De foreslår, at vi opgiver sædvaneretten og habeas corpus til fordel for den type europæisk system, er mit svar til Dem: Nej, ellers tak.
Lad os få en ordentlig debat. Jeg vil sige til hr. Schulz, at det er 16 og ikke 18 lande, der har godkendt den europæiske forfatning, så lad os få noget sandhed, ærlighed og åbenhed, og lad os ikke haste videre og fuldstændig ignorere det franske og det nederlandske folkeafstemningsresultat. Hr. Prodi nævnte det ikke engang i sin tale.
Folk har sagt nej. Et tocifret antal millioner europæere siger "Lad os, befolkningen, få indflydelse på vores fremtid". Hold op med at opføre Dem som en bulldozer, hold op med at tilsidesætte den offentlige mening. Så vedtag da Deres traktat, men lad folk bestemme deres egen fremtid. Lad være med at presse den ned over hovedet på dem.
Jean-Marie Le Pen
Hr. formand, hr. premierminister! Eurokraterne i Kommissionen og Rådet må have udstødt et kolossalt lettelsens suk om aftenen den 22. april. For for dem var fru Royal eller hr. Sarkozy, UMP eller PS, en garanti for, at den europæiske forfatning, som trods alt var blevet forkastet med et overvældende flertal af to befolkninger i 2005, igen ville blive sat på skinner uden hensyn til demokratiet. Både den ene og den anden var ideelle kandidater og potentielle præsidenter. Ligesom hr. Bayrou, for øvrigt.
Hr. Sarkozy såvel som fru Royal foregiver ligesom De selv, at franskmændene kun har forkastet Bruxelles' politikker, selv om de også har forkastet de institutionelle elementer, som man i dag forsøger at liste igennem, nemlig den fælles udenrigsminister - denne fælles minister, der, hvis han havde eksisteret, ville have fået os alle involveret i Irak-krigen -, den valgte pseudoformand, en Kommission, som er reduceret til en gruppe embedsmænd fra nogle få medlemsstater og overførsel af alle politikker fra nationalt til EF-regi, hvilket fratager medlemsstaterne enhver vetoret, kort sagt en europæisk superstat, som er bureaukratisk og almægtig.
I Deres øjne var det endda endnu bedre, at hr. Sarkozy blev valgt i stedet for fru Royal, eftersom førstnævnte har tænkt sig at få Parlamentet til at ratificere forfatningen, hvor sidstnævnte foregav en vis forkærlighed for at høre folkets vilje.
Efter udnævnelsen af en socialistisk minister og statssekretær for europæiske anliggender og næppe færdig med at overdrage magten fra den gamle til den nye præsident for republikken skyndte hr. Sarkozy sig til Berlin for at bekræfte ratificeringen ad parlamentarisk vej, hans ønske om en europæisk superstat og hans ønske om blot at være guvernør for en europæisk provins. Den tyske kansler kan føle sig tryg, for takket være hr. Sarkozy vil hendes formandskab for Europa blive en succes! Hun vil i juni kunne fremlægge en køreplan for genoptagelse af forfatningsprocessen og udryddelsen af nationerne og befolkningernes suverænitet.
Hr. Sarkozy, som er valgt med 53 % af det franske folks stemmer, svigter allerede forhåbningerne fra en god del af dem, og især fra de 55 % af borgerne på såvel højre- som venstrefløjen, der stemte nej i maj 2005.
(Afbrudt vendte taleren sig mod hr. Schulz: "Hvad er der galt med Dem, hr. Schulz, er De syg?", hvorefter han ombestemte sig: "Åh, er det Dem, hr. Cohn-Bendit, kan De ikke gå ud og bruge Deres pædagogik på små børn!")
Formanden
Hr. Le Pen, forhandlinger går nogle gange i den ene retning og andre gange i den anden. Og det ved De bedre end nogen anden.
Jana Bobošíková
(CS) Hr. formand, mine damer og herrer! Den europæiske forfatning skulle styrke Unionen som aktør på den internationale scene, men hvad er der egentlig sket? Det, der kom ud af det, var et uforståeligt dokument, hvis vedtagelse ikke var problemet for de teknokrater, der skabte det. Borgerne i to lande har reageret med et rungende nej. Dokumentet er også uretfærdigt og har i en række år afledt politikernes opmærksomhed fra mere presserende problemer. Det skaber unødvendig konflikt inden for EU og bekræfter mistanken om, at Unionen er et ubetydeligt anliggende, ikke geografisk set, men hvad angår dets lederes tankegang, for de er ude af stand til at acceptere dette projekts fiasko og til at foreslå offentligheden et andet. Statschefer foretrækker at undvige emnet i stedet for åbent at indrømme, at de i Rom for tre år siden undertegnede et dokument, som offentligheden siden har forkastet. Dette er en blindgyde, og vi må finde en anden udvej.
Det er ikke Europas fremtid som global aktør, der bliver bragt i fare af den manglende vedtagelse af forfatningen. Det, der bringer den i fare, er, at politikerne befinder sig så langt væk fra det virkelige liv, og de meningsløse diskussioner om en død tekst. Medlemsstaternes borgere forstår mindre og mindre af de europæiske institutioners og deres repræsentanters sprog. Vores globale partnere vil desuden forsøge at udnytte EU's manglende enhed og dets lederes forfængelighed.
Jeg er overbevist om, at EU har brug for at reformere sine institutioner og har brug for et nyt samlende dokument, der klart afgrænser Unionens og medlemsstaternes kompetenceområder. Vi har brug for en traktat, der er koncis, forståelig og retfærdig og dermed acceptabel for borgerne, samtidig med at det er en traktat, og det er det vigtigste, der er noget andet end bare en ændret eller barberet udgave af den forkastede forfatning. Jeg mener, at politikker om pensioner, beskatning, sundhed, sociale anliggender, kultur, retlige anliggender og kernekraft bør forblive i medlemsstaternes hænder. Andre politikområder kan diskuteres. Nogle af os har både i det politiske og det civile liv oplevet fiaskoer, og det er nu sket for fortalerne for den europæiske forfatning. De bør overvinde deres stædighed og indrømme nederlaget. De bør også hurtigst muligt indlede forhandlinger om en ny traktat. Jeg forventer en realistisk tilgang af den art af topmødet i juni og af det tyske og det portugisiske formandskab. Kun på den måde kan vi øge tilliden til det europæiske projekt, både blandt EU's borgere og på den globale økonomiske og politiske scene.
Romano Prodi
Italiens premierminister. - (IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg takker Dem mange gange for denne debat, der ligesom alle debatter i Parlamentet har været koncis, konstruktiv og ærlig. En lang række holdninger om fremtidens EU er kommet til udtryk. Nogle af de sidste taleres holdninger har endog været uforsonlige.
Dette problem skal bestemt håndteres, debatteres og løses åbent og demokratisk, som det altid er tilfældet og altid har været tilfældet i Parlamentet. Det er netop det, der fik mig til at holde min indledende tale, det er netop for at regulere denne store mangfoldighed af holdninger, at vi må have regler, der giver os mulighed for at styre EU, hvilket vi alle sammen har haft.
Vi glemmer det store arbejde med at organisere forfatningstraktaten, vi glemmer de 18 måneder med konventet, debatterne, de nationale parlamenters og Europa-Parlamentets inddragelse. Vi glemmer, at det ikke var nogen lukket debat. Vi nåede imidlertid til et resultat, men Cristiana Muscardini sagde, at vi må være opmærksom på, at det inden for politik er nødvendigt at opnå et kompromis, et ophøjet kompromis. Forfatningsudkastet var jo allerede et kompromis!
Som formand for Kommissionen beklagede jeg, at visse store fremskridt ikke var med i den traktat. Vi ønskede det kompromis, fordi vi med den pragmatisme, der er kendetegnende for politik, erkendte, at man ikke kan opnå alt! Vi erkendte, at vores idé om Europa var endnu stærkere, men at dette var, hvad de historiske forhold tillod på det tidspunkt.
Den blev undertegnet af alle EU's medlemsstater, også Det Forenede Kongerige, på EU's regeringers ansvar. Nu siger folk, at traktaten blev udarbejdet i et lille lokale langt fra befolkningens ønsker. Den blev udarbejdet af befolkningens repræsentanter! Den blev undertegnet af de folkevalgte regeringer! Det var sådan, det foregik! Vi kan naturligvis stadig søge et kompromis, for det har vi gjort livet igennem, men vi kan ikke tillade, at et kompromis ødelægger og udsletter det europæiske projekt.
Det er den yderste grænse, som vi fastsatte for os selv, og det er grunden til, at jeg holdt en tale, hvor jeg skitserede de vigtigste ting, som vi ikke kan give afkald på, nemlig befolkningens vilje, spørgsmålet om søjlerne og spørgsmålet om udenrigsministeren. Hvorfor er vi flove over at kalde den person, der repræsenterer os, udenrigsminister? Kald vedkommende statssekretær, hvis De hellere vil bruge den engelske betegnelse. Hvad er vi bange for? Fatter vi ikke, hvor meget det har kostet os gennem årene ikke at have en udenrigsminister? Fatter vi ikke, hvad vi ikke har været i stand til at gøre i Mellemøsten og alle naboområderne, og hvordan vi har ladet den politiske situation forværre som følge af vores egne uenigheder?
Er det med denne form for ansvarsløshed, vi må se historien i øjnene? Det, der bliver sat på spil i de kommende dage, er dette sidste aspekt af vores politiske enhed, det sidste aspekt af vores evne til at repræsentere Europa ude i verden. Hvis vi ikke forstår det nu, hvornår så? Det er kun et par år siden, jeg forlod den plads i Kommissionen! I betragtning af magtforholdene i verden - Kina, Indien, Asien - har problemet været, at Europa ikke har været i stand til at tale til disse store befolkninger og ikke har været i stand til at tale til USA som en ligeværdig partner eller til at overbevise USA!
Er det ikke en tilstrækkelig byrde på vores fremtid? Ønsker vi at vedblive med ikke at blive regnet for noget i en hel generation til? Det er det spørgsmål, jeg stiller Dem inden regeringskonferencen og Det Europæiske Råd. Jeg stiller ingen andre spørgsmål. Jeg påpeger Europas ansvar over for historien og over for vores og vores børns liv.
Formanden
Hjertelig tak hr. Prodi! Bifaldet er et udtryk for det, som Parlamentet tænker.
Antonio Tajani
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Efter mange måneders vanskeligheder har forbundskansler Merkels initiativ og valget af Nicolas Sarkozy som Den Franske Republiks præsident givet Europa nyt håb. Til trods for vedvarende modstand er der nu en reel mulighed for at forelægge en ny traktat, der indeholder bestemmelserne for en institution så enestående som EU. Det står desværre klart, at den tekst, som var resultatet af det arbejde, der blev ledet glimrende af det italienske formandskab under Silvio Berlusconi, og som blev undertegnet i Rom, ikke længere kan træde i kraft.
Men hvis vi ønsker, at Europa skal indtage den rolle på den internationale scene, som det fortjener, må vi redde traktatens væsentlige indhold. Jeg tænker på princippet om flertalsbeslutninger i forbindelse med visse vigtige spørgsmål, om én stemme i udenrigspolitiske spørgsmål og om formandskabets varighed. Vedtagelsen af en afkortet tekst vil kun være et første skridt. I vores stræben efter det perfekte risikerer vi at forspilde chancen for at opnå noget, der er inden for rækkevidde, men det er vigtigt at fortsætte ad den vej, vi er slået ind på, og at træffe en beslutning inden valget til Europa-Parlamentet i 2009. Med henblik på fremtiden håber jeg, at Parlamentet i den nye valgperiode også får en forfatningsmæssig rolle, hvilket mange har foreslået, bl.a. hr. Gargani, Retsudvalgets formand, og hr. Brunetta.
Et EU med 27 medlemsstater skal imidlertid ikke kun have institutionelle regler for at fungere bedre. Det skal identificere sig med de værdier, som det virkelig bygger på, grundlaget for opbygningen af en Union, der i fremtiden ikke går i opløsning, når der opstår vanskeligheder. Det ville være en fejl ikke at sikre, at frihed, solidaritet, subsidiaritet og individets centrale rolle er fællesskabsinstitutionernes hjørnesten. Det ville være en alvorlig fejl at give afkald på vores identitet, vores jødekristne rødder og en samfundsmodel baseret på en familie bestående af far, mor og børn.
Gianni Pittella
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Hr. Tajani fremkommer med argumenter, der ikke har noget som helst med debatten i dag at gøre, mens vi på den anden side har hørt klare, stærke og beslutsomme ord fra premierminister Prodi, som sætter Italien i spidsen for europæisk integration og giver mere styrke til Europa-Parlamentet, der altid står forrest i kampen for en forfatningsmæssig reform af Unionen.
Disse ord var meget klare på et afgørende punkt: Vi må begynde forfra med udgangspunkt i det forfatningsudkast, som 18 stater har ratificeret, og ikke med udgangspunkt i Nice. Vi må give regeringskonferencen et fast og ikke et åbent mandat. Vi kan ikke afvise et forfatningsudkast, som langt størstedelen af borgerne har accepteret, og som giver præcise og ikke vage svar, fru Muscardini! Hr. Prodi nævnte disse præcise svar i sit indledende indlæg og i sit svar.
Hr. Wurtz! Uden en forfatning er EU svagere, og risikoen for at blive reduceret til et simpelt frihandelsområde er større. Det er grunden til, at jeg ikke altid forstår visse radikale synspunkter fra venstrefløjens side! Premierminister Prodis tale har givet Parlamentet og os alle sammen mere mod og styrke, og vi vil gå gennem den næste fase med større beslutsomhed og fasthed.
Bronisław Geremek
(PL) Hr. formand! Jeg vil indlede med at sige, at det glæder mig, at premierminister Prodi ikke er træt af Europa. En filosof sagde engang, at træthed var den alvorligste trussel mod Europa. Jeg vil gerne minde om, at hr. Prodi, da han var kommissionsformand, påtog sig den vanskelige opgave at udvide EU. Han fik gennemført udvidelsen til trods for de negative synspunkter, som medierne og den offentlige mening ofte gav udtryk for, i hvert fald visse dele af sidstnævnte. Det lykkedes for hr. Prodi, fordi han troede på fremtidens Europa.
Jeg ser gerne, at det er den samme overbevisning, der ligger til grund for de aktuelle overvejelser om fremtidens Europa. Mange i Parlamentet er enige med mig i, at EU nu trænger til en klog institutionel reform. Der hersker imidlertid tvivl om, i hvilken udstrækning fællesskabsmetoden, som hr. Prodi betegnede som den mekanisme, der driver Europa frem, har gjort sig gældende i Det Europæiske Råds arbejde. Hvilken rolle spiller den for det arbejde, som regeringernes repræsentanter udfører? Hr. Prodi havde en bestemt hat på i Kommissionen, men han har taget en helt anden på i Det Europæiske Råd. Set udefra virker det af og til, som om den nationale egoisme er det eneste kriterium for Rådet, ikke overvejelser på grundlag af kategorier af fælles interesse.
Jeg mener, at dette er et særlig vigtigt spørgsmål. Parlamentet forstår, hvad det vil sige at være et fællesskab, og den ånd findes også i Kommissionen. Hvad skal der til for at sikre, at Det Europæiske Råd også lader sig lede af den?
Roberta Angelilli
(IT) Hr. Prodi! Jeg taler på vegne af Gruppen Union for Nationernes Europa, der, som jeg gerne vil minde hr. Prodi om, er den fjerdestørste politiske gruppe i Europa-Parlamentet. Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at Europa har en stor plads i vores hjerter! Hr. Fini, formanden for det parti, som jeg repræsenterer, deltog entusiastisk i konventets arbejde med forslaget til forfatningen. Mere generelt har vi Italienere en lang og ubrudt europæisk tradition, og vi kan derfor kun støtte den appel, der blev fremsat for nogle måneder siden her i Parlamentet af hr. Napolitano, Italiens præsident, om at vedtage forfatningen så hurtigt som muligt.
En af grundene til, at denne forfatning er nødvendig, er, at vi så kan få en fælles udenrigspolitik. Hr. Prodi, De påpegede med rette den udenrigspolitik, som vi så bittert savner, særligt i disse tider med internationale kriser.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke alle de mennesker i hele verden, som arbejder med fredsbevarende missioner, især i Afghanistan, Libanon og Palæstina, deriblandt omkring 8.000 italienere. Det er vigtige missioner som støttes stærkt af alle italienske politiske partier, selv om der, hvis sandheden skal frem, hr. Prodi, er nogle pinlige undtagelser i Deres regeringsflertal.
Jeg vil gerne vende tilbage til forfatningen for at udtrykke en fortrydelse og et ønske. Fortrydelsen er, at det ikke har været muligt at nævne Europas kristne rødder i teksten, og ønsket er, at målet om en hurtig vedtagelse af forfatningen vil blive nået. Jeg er overbevist om, at Italien som sædvanlig vil spille sin rolle.
Johannes Voggenhuber
(DE) Hr. formand! Hvor er Romano Prodi? Hvor ofte har jeg ikke stillet mig selv dette spørgsmål i de seneste måneder? Hvor er de regeringer, som forsvarer forfatningen? Hr. ministerpræsident, i dag har jeg fundet Dem igen! Jeg fandt Romano Prodi på barrikaderne - bedre sent end aldrig. De tog kraftigt for orde for enigheden, De trådte frem fra regeringernes rækker, som dag ud og dag ind veksler deres historiske ansvar for Europa for småpenge.
Da De nu sagde, hr. ministerpræsident, at vi skal respektere de andres argumenter, vil jeg godt spørge Dem, hvem de andre er? Hvis De dermed mener Europas borgere, inklusive dem, der stemte nej, er jeg helt rolig. Vi ved, hvad de vil have. De ønsker mere demokrati, større gennemsigtighed, større socialt ansvar, et bedre Europa og en mere overbevisende forfatning. Eller er de andre de regeringer, som misbruger krisen i ratificeringsprocessen til at servere deres gamle krav for os, deres gamle krav om magt sammen med alt det, som vi pressede ud af dem på konventet, der med vilje forbinder borgernes utilfredshed med Europa for at kunne fastholde deres magt over Europa uden europæisk demokrati, uden nogen social dimension og uden en fælles rolle i verden - dem, for hvem det handler om bagstræberiske magtkampe, hvor magtens korridorer i Europa står ansigt til ansigt med borgernes Europa.
De talte om vores behov for kompromiser, men dette kaster også et højeksplosivt spørgsmål op. Det kompromis, som lyser op i de 12 spørgsmål, er kompromiset som en historisk løgn om Europa. For det handler, hr. ministerpræsident - og jeg takker Dem særligt for, at De synliggjorde dette for os - ikke kun om indholdet, men også om at bevare ånden i forfatningen. Hvis vi siger, at love ikke længere skal hedde love, men derimod forordninger, fratager vi folk deres historiske krav på demokratisk legitimitet, for disse vedbliver at være lov, hvis man kigger på det rent indholdsmæssige heri. Det er forkert, hvis vi fornægter den europæiske lovgivnings primat, for den vil vedblive med at have en underjordisk eksistens, og udenrigsministeren forbliver det, som vi ønskede, at han skulle være. Nej, kompromiset kan hverken være bluff eller løgn. Vi skal også kæmpe for ånden i traktaten!
(Bifald)
Roberto Musacchio
(IT) Kære hr. Prodi! Netop fordi jeg deler Deres passion for Europa, er jeg overbevist om, at der for at få forfatningsprocessen i gang igen er brug for nye impulser, som bygger på demokrati og rettigheder. Jeg bliver stadig mere overbevist om, at den mellemstatslige model ikke er løsningen på problemerne, men snarere en del af dem, og at den vil føre os til en minitraktat eller sågar til et Europa i to hastigheder.
Nu må borgerne og parlamentsmedlemmerne tage føringen med et nyt forfatningsmandat til Europa-Parlamentet, som har disse funktioner, og med en ny tekst og en europæisk afstemning som mål. Vi er nødt til at ændre både teksten og konteksten.
Det centrale element skal være klare rettigheder, som kan håndhæves, og som definerer det europæiske statsborgerskab. Det er retten til arbejde og rettigheder på arbejdspladsen, som bekræfter, at stabile job af høj kvalitet er standarden i Europa, ikke de yderst risikable job, der bliver udviklet med den såkaldte flexicurity.
Vi skal have en garanteret ret til miljøet, som kræver innovative politikker, der bygger på samarbejde, og mangefacetterede visioner som dem, der bør lede til en ratifikation af en efterfølgeraftale til Kyoto, i stedet for blot den kommercielle konkurrences filosofi.
Vi skal have en ret til fred, født ud af afvisningen af krig, og en EU-politik, der aktivt bygger på disse værdier og metoder, som EU's egen udenrigspolitik.
Vi skal have et nyt Europa, det eneste mulige, som bliver stadig mere nødvendigt. Vi kan bygge det baseret på folket, sammen med parlamentsmedlemmerne.
Paul Marie Coûteaux
(FR) Hr. formand! For næsten nøjagtigt to år siden dømte det franske nej den europæiske forfatning til døden. Derefter kom Nederlandenes ja, Storbritanniens ja, og dernæst det tjekkiske og polske nej. De to eneste lande, som sagde ja ved folkeafstemning, nemlig Luxembourg og Spanien, viste sig også noget tøvende. Således var der i Spanien kun 32 % af de stemmeberettigede, som godkendte udkastet. Det var kort sagt et nederlag, og derefter kørte forfatningsprocessen fast, og dette kan vi stort set takke Frankrig for.
Siden blev alt klart for os franske tilhængere af suverænitet, på vegne af hvem jeg taler nu, for det var jo Frankrig, der skulle føres bag lyset, og franskmændene, der skulle narres! Og ja, sådan blev det, med en gigantisk list. Under præsidentvalget blev der lige fra begyndelsen forudvalgt to kandidater, således at vedkommende, straks den ene af dem var valgt og derfor opfyldt af frisk legitimitet, skulle sige ja til det, som franskmændene ville sige nej til. Det var meningen med hr. Sarkozys oprørende handling, da han skyndte sig videre til fru Merkel selvsamme dag, han blev indsat.
Man skal vide, at dette ja, som blev frastjålet Frankrig med et præsidentielt kneb, er et illegitimt ja. Jeg ved udmærket godt, at man vil ordne tingene indbyrdes, i Bruxelles-oligarkiernes tavse og tætpakkede lille akvarium, og brygge et nyt udkast, som man helt sikkert ikke vil døbe forfatning, men institutionel reform, hvilket kommer ud på ét.
Nejtilhængerne er imidlertid ikke afgået ved døden. Hr. Barroso må ikke tage fejl, og det må De heller ikke, hr. Prodi. Frankrig vil før eller senere give lyd fra sig igen, for Frankrig holder fast ved sine friheder uanset hvad. Og disse friheder, de nationale friheder, vil på trods af Deres tarvelige tricks i sidste ende sejre.
Koenraad Dillen
(NL) Hr. formand, hr. premierminister! Mere end nogen anden i Europa ved De, hvordan de europæiske institutioner fungerer. Som tidligere formand for Kommissionen har De derfor forudsætninger for at vide, hvorfor de europæiske borgere i dag i stadig højere grad vender ryggen til det nuværende Europa. Bureaukrati, opstilling af for mange regler, overhovedet ingen respekt for subsidiaritetsprincippet, politisk korrekthed, ingen respekt for Europas kristne arv og den fikse idé om at lade det islamiske Tyrkiet få adgang til EU har gjort, at de fleste europæere i dag ligestiller EU-grundlæggernes europæiske ideal med en påtrængende superstat, som ikke længere lytter til borgernes vilje.
Vi har i de seneste år oplevet nogle påfaldende eksempler på det officielle Europas forsætlige døvhed. I Frankrig og Nederlandene har borgerne i en demokratisk folkeafstemning sagt nej til den europæiske superstat. Ikke desto mindre fortsætter det tyske formandskab bare med at følge den kurs, det har valgt. For Angela Merkel, og jeg er bange for, at det også gælder for Dem som medlem af Det Europæiske Råd, tæller befolkningens vilje ikke. Alle meningsmålinger viser også, at europæerne gerne vil være venner med tyrkerne, men ikke ønsker, at et ikkeeuropæisk og islamisk land bliver medlem af vores Union. Også på det område fortsætter man med at følge den kurs, der er valgt.
Men gør Dem ingen illusioner. Denne afvisning af at lytte til europæernes behov og ønsker vil ved en kommende lejlighed på ny give bagslag, og det officielle Europa må ikke komme og klage til os, hvis borgerne igen stemmer "forkert", som det hedder.
Til sidst vil jeg sige, hr. premierminister, at Belgiens regering i den forløbne uge har bragt sig selv i miskredit ved at forbyde Dalai Lamas besøg i Belgien af kommercielle grunde. Ingen vil træde Kina over tæerne. Erst das Fressen und dan die Moral hedder det (først kommer spisen, så kommer moralen). Jeg håber derfor, at De vil tage ordet i Det Europæiske Råd og kritisere Deres regerings feje holdning og fordømme Belgien i denne sag. Deres regering taler altid om menneskerettigheder, men når det kommer til stykket, lader den sine egne økonomiske interesser veje tungere. Hvis Europa mener det alvorligt med at forsvare menneskerettighederne, skal det også have mod til at fordømme nogle medlemsstaters hykleri.
Formanden
Hr. Dillen, De tiltalte mig personligt. Jeg tog allerede stilling hertil i går i plenarforsamlingen. Jeg vil ikke tillade, at der er nogen, som forhindrer en samtale mellem Dalai Lama og formanden for Parlamentet. Der er et brev på vej. Jeg forventer at modtage et svar herpå, og jeg agter at udtale mig om dette igen på et passende tidspunkt.
Irena Belohorská
(SK) Hr. premierminister Prodi! Jeg byder Dem velkommen.
De er en politiker med en rig erfaring både med at lede et land og med at lede Kommissionen, hvor De var formand. Jeg vil gerne understrege, at hvis EU skal lykkes i fremtiden, er det afgørende at vedtage en forfatningstraktat.
Vi fejrede for nylig 50-årsdagen for underskrivelsen af Rom-traktaterne. Dette jubilæum minder os om, at meget er ændret i de mellemliggende år, og at der er gældende traktater, som trænger til at blive ændret. Det Europæiske Fællesskab bestod på det tidspunkt af seks lande, og det var primært en økonomisk gruppe. I dag består EU af 27 medlemsstater, hvoraf de 12 er postkommunistiske lande. EU har i dag en ganske anden form end i 1957.
De 50 år gamle traktater er uigennemsigtige, skrevet i et kompliceret sprog og kunne endda betegnes som forældede. Det forekommer at være afgørende at vedtage en ny forfatningstraktat og nogle nye, klare spilleregler. Det er nødvendigt at indse, at de reformer, der er foreslået i forfatningstraktaten, såsom retssubjektivitet, grundlæggende menneskerettigheder nedlagt i bindende bestemmelser, et embede som generalanklager, reformer af institutionerne og lovgivningsprocessen er ændringer, som kan bringe EU fremad. Det er på høje tid at afslutte tænkepausen og sætte gang i en handlingsperiode.
Hr. premierminister Prodi, jeg vil gerne takke Dem for den tillid, De viste Slovakiet, da det i sin tid tog fat på det, De beskrev som en lang rejse. Slovakiet er et ungt nyt medlem af EU, og det stoler på Dem på samme måde, som det stoler på, at Italien og EU vil ændre spillereglerne.
Timothy Kirkhope
(EN) Hr. formand, hr. premierminister! I dag diskuterer vi endnu en gang forfatninger og institutioner, selv om Europas borgere er mere interesserede i job, velstand, miljø og global fattigdom.
Det er en myte, at EU er i krise eller er lammet og ude af stand til at træffe beslutninger, og det er det påskud, som nogle regeringer bruger til at kræve, at forfatningen kommer på dagsordenen igen. Hr. premierminister! Jeg ved, at De også mener dette.
Det er ikke nogen forfatningskrise. Selv den britiske regering har sagt, at EU kan træffe beslutninger på grundlag af de gældende traktater, og tænkepausen efter det franske og det nederlandske nej skulle efter min opfattelse have været brugt til nøje at overveje årsagerne til, at forfatningen blev forkastet. I stedet for synes drøftelserne nu udelukkende at være fokuseret på, hvilke dele af den der kan fastholdes for enhver pris.
Som en, der går ind for Det Forenede Kongeriges medlemskab af EU og tror på, at Europa kan gøre noget godt, bedrøver denne debat mig. Jeg har altid ment, at det var nødvendigt at forenkle beslutningsprocesserne og Europas institutioner og gøre dem mere gennemsigtige, som det var anført i Laeken-erklæringen. Udvidelsen af EU kan meget vel kræve nogle ændringer af de gældende traktater eller nye traktater fra tid til anden, men jeg mener ikke, at denne forfatning er påkrævet, og den er heller ikke ønskværdig lige nu.
Der hersker ingen tvivl om, at den britiske befolkning vil kræve en folkeafstemning om enhver ny traktat, der giver EU nye beføjelser, og mit parti vil støtte det. Vi vil med stor interesse følge den britiske regerings træk i de kommende uger. Hr. Blair skal deltage i topmødet i Bruxelles dagen før sin tilbagetræden, og han kan ikke binde sin efterfølger, hvis han ikke er til stede. Gordon Brown bør insistere på at deltage i topmødet sammen med Tony Blair og tage fuldt ansvar for det, hans regering går ind på.
Jeg håber, at denne form for realisme vil styre hr. Browns handlinger i den nærmeste vanskelige fremtid.
Formanden
Tak, hr. Kirkhope. Jeg har indtryk af, at den britiske premierminister er i tæt kontakt med Gordon Brown!
Hannes Swoboda
(DE) Hr. formand! hr. ministerpræsident Prodi, det er rigtig godt at have Dem her i Parlamentet - som en person, der har gjort ekstremt meget for Europa, men selvfølgelig også i Deres egenskab af ministerpræsident.
De talte om udenrigspolitikken, og det er jeg Dem meget taknemmelig for. Der er mange her i Parlamentet, som netop nu siger, at vi har behov for en fælles holdning i forhold til Rusland. På den anden side er der mange, som mener, at vi ikke må lade USA dominere, og at vi har brug for et stærkt Europa. I fællesskab siger vi, at Indien, Kina og Brasilien bliver stadigt stærkere, men kan vi stadig sætte vores egne interesser igennem? Vi har Mellemøsten-problematikken, som vi skal forhandle om om lidt. Fru kommissær er her allerede. Hvordan skal vi levere et europæisk bidrag til alt dette, hvis vi ikke har nogen fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik? Hvordan skal vi have en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvis ikke har en klar personlighed i fremtiden, der kan varetage disse interesser udadtil, og som samtidig er kontaktperson?
Hr. ministerpræsident, stå hårdt fast på Deres mening, og det gælder navnlig i dette spørgsmål! Jeg giver Dem fuldstændig ret: Ikke alle traktater er gode traktater. Vi har brug for en traktat, som overskrider en minimumsgrænse og virkelig bringer Europa fremad. Jeg ønsker Dem alt det bedste, hr. ministerpræsident!
Lapo Pistelli
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! I 1968 var der et slagord, der lød: "Vær realistisk. Kræv det umulige". I dag ville vi skulle sige: "Vær realistisk. Kræv det nødvendige for ikke at sænke det europæiske projekt, som I alle er midlertidige vogtere af." Hvis Europa-Parlamentet i 2009 skulle stille op til genvalg uden et overbevisende institutionelt svar, vil Europa som helhed står over for en ubodelig legitimitetskrise, selv om borgerne faktisk i dag burde kunne vælge på grundlag af en klar model, sådan som De har beskrevet.
Parlamentet har udtrykt sin holdning til dette spørgsmål ved mange lejligheder, og nu er det Rådets tur til at tale. Premierminister Prodi ved, at han i dag ikke kun repræsenterer sit eget land, men alle de eurofile, som ikke har opgivet en større integration.
Jeg vil derfor gerne slutte med at minde Dem om, at de, som ikke tilslutter sig i dag, bør trække sig, så de andre frit kan fortsætte fremad. Vi skal huske på, at Europa blev skabt af en førende gruppe af lande, men det er ikke sikkert, at det kan relanceres i morgen med samme metode.
Mario Borghezio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Hr. Prodi træder frem for os som en tidligere formand for Kommissionen med en totalt negativ statusopgørelse: udvidelse, euroen, Kina, reformer - det ligner statusopgørelsen fra Industrial Reconstruction Institute! I dag f.eks., hvor De med stor entusiasme har talt om den superføderalistiske europæiske forfatning, havde De ikke modet til at tale om de institutionelle ændringer i Italien. Hvornår kommer der en beslutning, som tillader den føderalisme, som den nordlige del af landet har bedt om så længe? Det er et spørgsmål om frihed, men også om politisk konsekvens!
Hr. Schulz sammenlignede Dem med leoparden. Det lyder som en fadæse, men faktisk var hans sigte perfekt. Kun en stor leopard som De kunne regere med politiske partier, som har hammer og segl som symbol, selv om De har forestået en udvidelse med lande, som havde befriet sig selv fra kommunismen, og det lykkes Dem faktisk at regere, selv om De kun repræsenterer en tredjedel af vores land.
Se: Fra oven holder Luigi Sturzo og Alcide De Gasperi øje med os, og måske skammer de sig over de repræsentanter i vores land, som har glemt grundlæggernes engagement for et folkenes og regionernes Europa, ikke et lobbygruppernes Europa. Deres åndelige horisont, hr. Prodi, er Goldman Sachs' horisont, ikke en horisont af klokketårne og katedraler, som vores er.
Marie Anne Isler Béguin
(FR) Hr. formand, hr. Prodi! Vi har ambitioner om at fortsætte den europæiske integration. Det er sandt, at vi har ramt ved siden af. Ved at stemme nej til forfatningstraktaten, ønskede mange franskmænd at dæmme op for et liberalt Europa og håbede på denne måde at gøre deres indflydelse gældende for at fremme et socialt og miljøvenligt Europa. Men nu ved vi, at det er præcis det modsatte, der er sket. Nejresultaterne dømte vores institutioner til hårdknude, og jeg deler hr. Prodis syn på tingene, når han beder os om ikke at kaste barnet ud med badevandet.
Europa har brug for en forfatning, og det kompromis, som konventet nåede frem til, skal genoptages og forbedres. Så hvis man med minitraktat, som den nye franske præsident præsenterer den, mener forfatningskompromiset og chartret om grundlæggende rettigheder, vil det blive et ja, ja til en fælles udenrigsminister. Men, hr. Prodi, hvor meget tyngde vil denne minister få uden en reel europæisk udenrigspolitik?
Ja, hr. Prodi, vi skal stadig forbedre traktaten. Hvis det skulle være en discounttraktat med ratificering i det skjulte, ville det være uacceptabelt. Europas fremtid er europæernes sag. Så vi siger ja til en europæisk folkeafstemning, på samme tidspunkt i de 27 lande, og, hvorfor ikke, under det næste europæiske valg!
Vi siger ja, så Europa kan leve op til dagens udfordringer - jeg tænker på klimaændringerne - som vil ændre vores liv radikalt. Jeg er overbevist om, at vores medborgere forstår disse udfordringer og ved, hvordan de skal få dette formidable, europæiske projekt til at komme videre.
Umberto Guidoni
(IT) Hr. Prodi, mine damer og herrer! Processen med at vedtage den europæiske forfatning kan ikke reduceres til en række ændringer af de eksisterende traktater, den må indeholde vigtige sociale aspekter, som ikke er med i dag. Europa skal kunne møde de store udfordringer, som truer borgernes rettigheder, livskvaliteten, sundheden og selve fremtiden for befolkningen.
Stillet over for fænomener som virksomhedsflytninger, knaphed på vandressourcer, verdens sult efter energi og klimaændringer er de enkelte stater hjælpeløse og ude af stand til at formulere vindende strategier. Kun gennem handling, som er aftalt på et kontinentalt niveau eller endnu bedre på verdensplan, kan vi håbe på succes på de områder, hvor vi ikke kan tillade os at fejle.
Det er vigtigt, at Europa er førende i verden, både politisk set som en benchmark for socialt inkluderende politik og en acceptpolitik, som kan være en model for andre dele af verden, og med hensyn til teknologiske valg og fremtidsplandlægning, især inden for vedvarende energi.
Fem medlemmer af de store politiske grupper i Europa-Parlamentet har underskrevet en erklæring om nødvendigheden af, at Europa vælger en ny tilgang til økonomien, som bygger på brint: en sand industriel, teknologisk og social revolution, som kan være bæredygtig på lang sigt. De henviste til det, og jeg tror, at dette er et af de eksempler, hvor Europa kan og må spille den førende rolle på verdensscenen.
Jeg vil slutte med at sige, at der ikke er behov for et kompromis for enhver pris, men vi skal tage fat på de virkelige problemer, som påvirker millioner af borgere. Kun på den måde vil drømmen om et forenet Europa kunne tale til europæernes hjerter.
Georgios Karatzaferis
(EL) Hr. formand! Det er på tide, at vi holder op med at skrive nekrologer over den europæiske forfatning; den er død og begravet. Vi må gå ind i vores samfund og se, hvad Europa har behov for:
100 millioner europæere lever under fattigdomsgrænsen;
kriminaliteten florerer i alle Europas hovedstæder;
illegal indvandring hører til dagens orden.
Menneskerettighederne bliver naturligvis sat på en hård prøve med synlige og skjulte kameraer.
Hr. Prodi, De var formand for Kommissionen i fem år. Sig mig, hvor går Europas østgrænse? Så sent som i går befandt to fuldt bevæbnede ubåde sig vest for øen Samos i nærheden af Mykonos. Hvad vil der ske i morgen tidlig? Krigsgnisten fra Tyrkiet er klart synlig.
De må derfor tage initiativer for Europas fremtid, for ellers vil det forenede Europa lide samme skæbne som den hellige alliance gjorde for to århundreder siden.
Vi ønsker ikke at skabe en superstat. Det, vi ønsker, er at kunne sikre demokratiet og sikre befolkningens velstand, som kapitalen og Centralbanken leger med. Dette må være Europas mål: Det er borgerens magt, der skal øges, ikke kapitalens.
József Szájer
(HU) Hr. formand! EU's kritikere beskylder ofte EU for at være for stærkt og blande sig i for mange ting. Efter min mening er det lige omvendt. Vi, som er kommet med i EU for nylig, kan se, at der er brug for et stærkere og mere effektivt EU, som har de redskaber, der skal til for at løse opgaverne. Til det formål har vi brug for en fælles energipolitik, en fælles indvandringspolitik, en fælles kamp mod terror og harmonisering af miljøbeskyttelsen.
Vi har brug for alt dette for at forsvare EU's fire grundlæggende frihedsrettigheder og for at vinde borgernes støtte til alle disse mål. Mange ser på forfatningen som et mål i sig selv. Vi må holde tingene ude fra hinanden, og forfatningstraktaten er i virkeligheden kun et instrument til at gennemføre disse mål.
Vi kan genvinde de europæiske borgeres støtte til forfatningsprojektet, hvis EU er i stand til at nå disse fælles mål. Hvis det skal lykkes, er det selvfølgelig meget vigtigt åbent at vedkende os, at Europas fælles rødder bygger på kristendommen, og at det bliver nævnt i den europæiske forfatning. Det er vigtigt, at vi anerkender Europas fælles værdier i form af rettigheder og frihedsrettigheder og forsvar for mindretalsrettigheder. Vi skal vinde de europæiske borgeres støtte til denne forfatningstraktat, ikke som et endeligt mål, men som et redskab, som vi kan bruge til at nå de mål, der blev sat for 50 år siden.
Poul Nyrup Rasmussen
(EN) Hr. formand, hr. premierminister! Enhver, der hørte den amerikanske præsident sige på pressekonferencen efter topmødet med EU, at "vi har haft et godt møde med disse folk fra EU", vil spekulere på, om han tænkte på hr. Barroso, på forbundskansler Merkel, eller hvem han egentlig tænkte på. Enhver, der så eller lyttede til den amerikanske præsident, kan ikke være i tvivl om, at vi må tale med én stemme i EU, og det er grunden til, at vi takker Dem for Deres klare tale i dag. Enhver, der har været i Mellemøsten, er heller ikke i tvivl om, at EU skal tale med én stemme.
Det er grunden til, at det er en ting at tale i Europa-Parlamentet - det ved vi alle sammen, for Parlamentet er ikke det vanskeligste sted at argumentere for en bedre traktat - men det er noget andet at tale på regeringskonferencen, når det bliver alvor og hårdt mod hårdt.
Jeg ved, at De er en stærk og fast premierminister. Vi respekterer Dem. Stå fast, og vi vil stå fast sammen med Dem på vegne af De Europæiske Socialdemokrater og fremskridtsvenlige over hele Europa. Jeg tror, at De får et stærkt flertal bag Dem, som står fast sammen med Dem til gavn for den europæiske befolkning i fremtiden.
Formanden
Det var en tidligere statsminister, som nu er medlem af Europa-Parlamentet, der øste af sine erfaringer.
Marco Cappato
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Europas fremtid ligger i dets rødder, og for os Radikale er de repræsenteret i Ventotene-manifestet, som fastslår behovet for at opnå fred, demokrati og velstand ved at gå ud over nationalstatens dimensioner.
At reformere Europa i dag vil sige at tilbyde dette projekt også til folkene på den anden side af Middelhavet og også for deres vedkommende bekræfte den individuelle ret til demokrati gennem demokratiske staters tiltrædelse, begyndende med Tyrkiet, men også med udsigt til Israel, Marokko og andre. De talte om at være på forkant, men for os vil kun en afvisning af at lukke Europas døre være at være på forkant.
En anden ting er, at vi foreslår, at enhver reform skal sendes til folkeafstemning hos Europas borgere. Jeg taler ikke om nationale afstemninger, men om en fælles afstemning, som udskrives for borgerne af det europæiske fædreland, i modsætning til det neo-gaullistiske Europa af nationale fædrelande.
Lad os slutte med et eksempel på, hvordan EU kan være stærkt, hvis vi tror på os selv, nemlig fremsættelsen af resolutionsforslaget om moratoriet for dødsstraf for FN's Generalforsamling. Hr. formand! Vær opmærksom på den sabotage, som nogle mennesker stadig forsøger at udøve. Se f.eks. på den officielle kommunikation fra Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) og Rådets departementer. Efter det sidste møde i Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) betyder det, at der stadig forsøges sabotage, hr. formand, og det bør vi forsøge at forhindre.
Genowefa Grabowska
(PL) Tak, hr. formand. Hr. formand, hr. Prodi, mine damer og herrer! Vi har helt klart behov for et effektivt og velordnet EU, som er demokratisk og tæt på borgerne. EU skal også være gennemsyret af en solidarisk ånd og baseres på en forfatningstraktat. Det skal være den slags union, som hr. Prodi har beskrevet for os i dag, og det vil jeg gerne sige ham tak for.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at udtrykke min påskønnelse af den solidaritet, som EU for nylig har udvist over for mit land, Polen, med gennemførelsen af østpolitikken. Polens folk er klar over dette og værdien af det. Polens befolkning forstår, at de naturligvis skal gøre gengæld og udvise samme solidaritet i forbindelse med spørgsmål, som er vigtige for Europa som helhed. Dette skyldes, at 68 % af mine landsmænd er glade for EU-medlemskabet og ønsker mere EU. Over 60 % af polakkerne går ind for forfatningstraktaten.
Jeg opfordrer derfor Dem, hr. Prodi, til at sikre, at Det Europæiske Råd også lytter til EU's borgere på det kommende topmøde. Når alt kommer til alt, er dette storslåede bygningsværk, som EU er, ikke skabt for regeringerne, men for borgerne.
Formanden
Vi vil godt takke den italienske ministerpræsident! De har set, at det store flertal i Parlamentet har samme overbevisning som Dem. I de kommende uger vil det handle om, at vi gennemfører denne overbevisning. Vi ønsker Dem held og lykke med dette, især ved topmødet i Bruxelles, som starter om præcis en måned, dvs. den 21. og 22. juni.
Forhandlingen er afsluttet.
(Bifald)
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Richard Corbett 
Som folkevalgte politikere skal vi lytte til borgerne - alle borgerne. Nogle, f.eks. hr. Farage, vil kun lytte til nogle af borgerne, nemlig dem, der stemte nej i Frankrig og Nederlandene. Andre vil kun lytte til dem, der sagde ja i de 18 lande, som har ratificeret forfatningstraktaten.
Heldigvis vil flertallet i Parlamentet og i medlemsstaternes regeringer lytte til alle, slå bro mellem de forskellige synspunkter og finde en løsning, som alle 27 medlemsstater kan ratificere.
Europa-Parlamentet, som vedtog forfatningstraktaten med stort flertal, vil naturligvis redde så mange af reformerne i forfatningstraktaten som muligt. Det er helt naturligt, at Parlamentet ønsker at ofre så lidt af traktaten som muligt, men det skal også være så meget, som det er nødvendigt for at sikre, at alle lande kan gå ind for den.
Alexandra Dobolyi 
skriftlig. - (HU) Hr. formand! Hvad betyder Europa for os? Et fællesskab uden grænser, som bygger på fred, frihed og demokrati, stræber efter at øge borgernes velstand og skaber solidaritet mellem medlemsstaterne.
Vi står over for store udfordringer! Vi må skitsere en passende handlingsplan for Europa, som fastlægger den ramme og politik, som det vil operere inden for, og som former det Europa, som vi gerne vil leve og trives i i fremtiden. Det er vigtigt for os at bevare den enhed, som det er lykkedes os at opnå med en vedholdende indsats gennem årtierne, og give den videre til kommende generationer.
Jeg mener, det er vigtigt at bevare alle 27 medlemsstaters enestående karakter og forskellige arv, men jeg må understrege, at der er utallige mål, som vi ikke kan nå hver for sig, men kun i fællesskab.
Derfor er det vores pligt at fjerne vores historiske skader og give EU et nyt grundlag. Vores interesse er et stærkt EU, som handler effektivt over for de mange udfordringer, vi står over for i dag, såsom terrorisme, organiseret kriminalitet, illegal indvandring, klimaændring og energipolitik. Derfor er det nødvendigt at have et institutionelt system, som fungerer effektivt.
Til dette formål må vi opnå enighed, så vi kan fremme vores fælles sag, for hvis vi ikke får en ny grundlæggende traktat (forfatning), kan EU ikke være mere end en hensygnende vestlig forlængelse af det asiatiske kontinent. Vi har muligheden for at finde en løsning, og den mulighed håber jeg, vi vil kunne udnytte.
Magda Kósáné Kovács 
Hr. formand! Vi kan ikke standse forfatningsprocessen, for det kunne føre til en alvorlig krise i EU, til en devaluering af de europæiske værdier og til, at Europa sakker bagud i det globale perspektiv.
Romano Prodis person og den tid, vi for nylig har tilbragt sammen, står som garanter for bevarelsen af disse værdier, og samarbejde i et udvidet EU med 27 medlemmer kan bestemt lade sig gøre.
I øjeblikket kan de nye medlemsstater i Central- og Østeuropa ikke forestille sig en europæisk fremtid, hvor den nationale identitet kunne opløses til en fælles europæisk statsfølelse. Disse lande har først lige genvundet deres nationale identitet gennem historiske skridt, fra Sovjetunionens store røde smeltedigel, og borgerne vil derfor være europæere på en måde, som ikke truer deres nationale identitet eller deres unge demokratiske institutioner.
Desuden har de Central- og Østeuropæiske lande netop af denne grund brug for et stærkt Europa, fordi de mener, at deres fremtidige udvikling og beskyttelsen af deres nationale interesser bedst kan garanteres, hvis de er sammen inden for et fleksibelt Europa.
Derfor kan vi ikke acceptere, at forfatningstraktaten bliver en politisk og juridisk zombie. For at komme fremad er vi dog helt åbne over for at foretage de nødvendige modifikationer.
