Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt torsdag den 10. oktober 2002, for genoptaget.

Formanden.
Ærede kolleger, jeg er i dag i den kedelige situation at skulle markere tabet af de uskyldige ofre, som omkom i forbindelse med to terrorangreb. Vi kender endnu ikke det nøjagtige antal af døde, som blev dræbt af bilbomberne i Kuta Beach på Bali den 12. oktober. Vi overbringer vores sympati og medfølelse til de 200 omkomnes familier og til de mere end 250 sårede personer. De var ofre for en forfærdelig forbrydelse, som jeg på vegne af Europa-Parlamentet på det kraftigste fordømmer. Det er en alt for høj pris at betale for læren om, at der er behov for et tættere samarbejde og konstant overvågenhed i kampen mod terrorisme.
Jeg fordømmer også angrebet i Vantaa i nærheden af Helsinki dagen før, som tilsyneladende ikke har nogen forbindelse til angrebet på Bali. Angrebet dræbte andre uskyldige mennesker, som passede deres daglige arbejde. På jeres vegne vil jeg overbringe vores sympati til de sørgende familier.
Jeg vil nu bede Dem om at iagttage et minuts stilhed som et tegn på vores respekt og medfølelse for de uskyldige ofre for disse angreb.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)

Før vi påbegynder dagens arbejde, er det mig en glæde at kunne informere Dem om noget, som De nok allerede har hørt om inden for de sidste 24 timer, nemlig det rungende irske "ja" til Nice-traktaten.

Der var et flertal for Nice-traktaten i samtlige 42 valgkredse i landet, og afstemningen omgjorde dermed det tidligere afstemningsresultat, hvor der i 40 valgkredse var blevet stemt nej. Afstemningens budskab til Parlamentet i dag er, at de statsledere, som deltager i topmødet på fredag i Bruxelles, nu klart og tydeligt bør forstå, at der ikke bør komme nye forhindringer i vejen frem mod udvidelsen. Det er nu tid til at få en afslutning på udvidelsen. Forberedelserne i oktober til topmødet i København i december gør det muligt at få en afslutning på den historiske europæiske forsoningsproces.

Formanden.
Det endelige forslag til dagsorden som opstillet af Formandskonferencen på mødet torsdag den 17. oktober 2002 i overenssstemmelse med forretningsordenens artikel 110 og 110a er omdelt.
Vedrørende tirsdag
Efter at der er blevet indgivet 70 ændringsforslag til betænkning A5-0340/2002 af Grossetête om en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, ud over de 132 ændringsforslag i selve betænkningen, har jeg i henhold til artikel 130a og efter at have rådført mig med formanden for udvalget bedt Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om at holde møde for at tage ændringsforslagene under overvejelse.
Men en række ændringsforslag er i mellemtiden blevet trukket tilbage, og nogle af dem er lig dem, der blev vedtaget i udvalget. I lyset af disse ændringer vil det være mere passende, hvis jeg ikke henviste betænkningen til fornyet udvalgsbehandling, men i stedet sendte den til afstemning i plenarforsamlingen.

Grossetête (PPE-DE)
. (FR) Hr. formand, De gjorde faktisk ret i at præcisere det. I begyndelsen blev der stillet 70 ændringsforslag i perioden efter afstemningen i udvalg. Ifølge de seneste oplysninger er vi i dag nede på 52 ændringsforslag. Ud af disse 52 ændringsforslag er der ca. 30, som blev forkastet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, og mange andre havde allerede fået en del stemmer i udvalget.
Jeg mener ikke, at et ekstra møde i det ansvarlige udvalg vil gøre nogen stor forskel og give os en reel mulighed for at klarlægge situationen. Hvis de berørte kolleger accepterer at gøre en indsats for at trække de overflødige ændringsforslag tilbage, burde det give os den bedst mulige afstemning på onsdag.
Jackson (PPE-DE).
Hr. formand, det er fornuftigt ikke at forlange, at vi afholder endnu et udvalgsmøde. Det er en positiv start på ugen.
Men De bør nok bede en person - jeg antager, at det bliver den uundgåelige hr. Corbett - om at se nærmere på Parlamentets forretningsorden, da den virker lidt mærkelig. Det fremføres, at "er der indgivet mere end 50 ændringsforslag til en betænkning, kan formanden efter at have hørt det kompetente udvalgs formand anmode udvalget om at mødes med henblik på at behandle ændringsforslagene." Det betyder, at vi bliver nødt til gennemgå en række ændringsforslag, som tit kan virke forvirrende. Der er behov for en strengere regel, der siger, at "er der indgivet mere end 50 ændringsforslag til en betænkning, skal formanden efter at have hørt det kompetente udvalgs formand anmode udvalget om at mødes igen", eller frafalde forslaget. Som det står nu, er det os to, som skal ordne det. Det glæder mig at kunne sige, at jeg støtter Deres fornuftige beslutning.

Formanden.
Betænksomhed eller ej, hr. Corbett, vær venlig at informere os.
Corbett (PSE).
Hr. formand, jeg mener også, at det er en fornuftig beslutning, og at der er behov for en vis fleksibilitet. Formanden har den mulighed efter at have rådført sig med formanden for det kompetente udvalg, og den kan anvendes, når det er hensigtsmæssigt, og den bør ikke anvendes, når det ikke er hensigtsmæssigt. Mødet i dag har vist, at der er en mening i at lægge pres på for at få ændringsforslag trukket tilbage, selv når reglen ikke anvendes. På den måde sparer vi andre en masse tid senere under plenarforsamlingen.

Formanden.
I henhold til artikel 111a har jeg modtaget en anmodning fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance om, at der afholdes en ekstraordinær forhandling under mødeperioden om finansieringen af atomkraftindustrien i Nordkorea efter afsløringen af deres atomvåbenprogram. Kommissionen har oplyst, at kommissær Patten kan udtale sig om spørgsmålet på torsdag kl. 21.00.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, vi har ved udgangen af december 2001 stemt for en betænkning om strategi og Koreahalvøens Energiudviklingsorganisation, i hvilken vi traf beslutning om at deltage i udviklingen af civil atomkraft i Korea.
Jeg vil gerne citere tre punkter fra betænkningen, som er ret interessante, i betragtning af hvad vi har hørt i de seneste uger. Et af punkterne i betænkningen lød som følger: "whereas the European Union recognised KEDO as a major industrial project constituting a vital contribution to nuclear non-proliferation and peace and stability on the Korean peninsula and, following negotiations with the founder members, signed an agreement" (med henvisning til, at EU har accepteret KEDO som et betragteligt industrielt projekt, der yder et vitalt bidrag til ikkespredningen af atomvåben og fred og stabilitet på Koreahalvøen, og efter forhandlinger med de stiftende medlemmer har underskrevet en aftale). Ikkespredningen er ikke blevet overholdt, eftersom Nordkorea ligefrem har besluttet at udvikle militære atomvåben, som vi har fået informationer om.
I øvrigt skrev vi endnu en gang i denne meget vise betænkning, som De Grønne stemte imod, faktisk, at Korea umuligt kunne overholde, hvad landet har foregivet at ville overholde, vi skrev på side ni i betænkningen, artikel 16, at (Parlamentet) "stresses, however, that it will continue to push for an appropriate Inter-Institutional Agreement (IIA) and that it reserves the right to block transfer of funds to KEDO at any point in the future" (imidlertid understreger, at det fortsat vil stille krav om en hensigtsmæssig interinstitutionel aftale, og at det forbeholder sig ret til til enhver tid at modsætte sig bevillingsoverførsler til KEDO).
Det sidste punkt, jeg ønsker at understrege, er dette: "(we stress), in conclusion, that the DPRK will have to show evidence of good faith as the KEDO project progresses, in particular when the final IAEA verification is due" ((vi understreger) til slut, at Den Demokratiske Folkerepublik Nordkorea bliver nødt til at vise sin gode vilje, efterhånden som KEDO-projektet udvikler sig og især, når den endelige undersøgelse finder sted) osv. Det er det samme som at sige, at vi bliver nødt til at drøfte det, at vi må tage denne aftale op til fornyet overvejelse, at vi må holde op med at finansiere Nordkoreas civile atomkraftsektor og endelig, at vi må finansiere en ikke-atomkraftsektor i Nordkorea. Derfor er vi nødt til at gå ind i forhandlingen for at gøre, hvad amerikanerne har gjort, nemlig holde op med at finansiere den koreanske atomkraftsektor.
Formanden.
Er der en taler med henblik på denne forspørgsel?

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, det emne, som hr. Cohn-Bendit har taget op, er et vigtigt emne, som Europa-Parlamentet har arbejdet med i både denne og foregående valgperiode. Under det svenske formandskab henvendte Rådet sig endda til Korea. Vi er enige i, at dette spørgsmål bør behandles med en erklæring fra henholdsvis Kommissionen og Rådet i november. Ikke torsdag eftermiddag i denne uge uden hverken Rådets eller Kommissionens deltagelse.
Grossetête (PPE-DE).
Hr. formand, vores gruppe foreslår, at forhandlingen finder sted torsdag eftermiddag for ikke at forstyrre den allerede fastlagte dagsorden. Vi foreslår således at udsætte forhandlinen til torsdag eftermiddag. I modsat fald er vi imod, at den sættes på dagsordenen tirsdag, for vi ønsker ikke at forstyrre denne dagsorden.
Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, betyder det, at vi senere skal drøfte muligheden for at sætte dette spørgsmål på dagsordenen for november?

Formanden.
Det er et spørgsmål, som Deres gruppe og de andre grupper bør afgøre på Formandskonferencen.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens udtalelse om stabilitets- og vækstpagten.
Det er et vigtigt emne, da det er tæt knyttet til EU's økonomiske og monetære politik, da det er et incitament til strukturændringer i måden at håndtere de enkelte landes finanser, da der er en økonomisk tilbagegang, og fordi det har sat en debat i gang om, hvordan man skal håndtere situationen. Hvis vi indleder en debat om dette emne, er det vigtigt at gøre det på en rolig, rationel og strategisk måde.
I de sidste par dage har der været en del debat om dette spørgsmål, ikke mindst på grund af nogle kommentarer i avisen Le Monde. Jeg ved, at der er mange kolleger i Parlamentet, som ønsker at debattere det kort i dag, i begyndelsen af ugen. Det glæder mig, at kommissionsformanden er til stede her i dag, hvor han på egne og Kommissionens vegne kan kommentere emnet, hvorefter han er villig til at indlede en kort debat.

Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg henvender mig til Dem i dag i glæde og tillid til Europas fremtid. Ved at godkende Nice - traktaten med stort flertal har det irske folk givet klart udtryk for, at det støtter EU's idéer og projekter. Jeg vil gerne rette en tak til premierminister Bertie Ahern og parlamentsformand Pat Cox for deres indsats. Takket være dette resultat kan vi med endnu større beslutsomhed forberede det sidste stykke vej, der er tilbage til den endelige godkendelse af udvidelsen i København.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har med glæde taget imod Deres indbydelse til at komme her i Parlamentet i dag sammen med Pedro Solbes, som vil gøre rede for Kommissionens indsats og den aktuelle økonomiske situation. Det glæder mig at kunne drøfte spørgsmålet om samordningen af de økonomiske politikker og ikke mindst stabilitets- og vækstpagten med Dem.
Det emne, som jeg vil fremstille for Dem, er enkelt. Den Økonomiske og Monetære Union har brug for klare og effektive regler og ikke mindst for regler, der overholdes. Det er derfor nødvendigt at have en myndighed, som med respekt for de fastlagte regler og inden for rammerne af EU-institutionernes samarbejde er i stand til at gribe ind til fordel for det fælles bedste og tilpasse den økonomiske politik efter de skiftende forhold.
Stabilitets - og vækstpagten er og har været af stor værdi for Den Økonomiske og Monetære Union. Kommissionen, der er traktaternes tro og loyale vogter, har holdt strengt øje med deres anvendelse, og det vil den også fortsat gøre i fremtiden. Som den italienske ministerpræsident, der fremmede og godkendte stabilitets - og vækstpagten og førte landet ind i den fælles valuta, og som formand for Kommissionen er jeg særdeles overbevist om den styrke, der ligger i reglerne for Den Økonomiske og Monetære Union og stabilitets - og vækstpagten. Jeg er overbevist tilhænger af disse regler, denne union og denne pagt.
Den Økonomiske og Monetære Union har medført betydelige fordele såvel for de stater, der deltager i den, som for de øvrige EU - medlemmer. De store underskud, der prægede de forgangne årtier, er nu overstået, og den tid er forbi, hvor de enkelte nationale valutaer blev udsat for spekulation.
Ud over disse fordele indebærer Den Økonomiske og Monetære Union dog også et præcist ansvar, som gælder alle, nemlig både medlemsstaterne, EU-institutionerne og borgerne i almindelighed. Med den fælles valuta, euroen, afhænger de enkelte medlemsstaters vækst og beskæftigelse ikke blot af den monetære politik, som nu er fælles, men også af de enkelte medlemsstaters finanspolitik.
I Den Økonomiske og Monetære Union er stabilitet en absolut forudsætning for vækst og beskæftigelse. Stabilitets - og vækstpagten har været det grundlag, der gjorde det muligt at beskytte og forvalte den stabilitetskultur, der blev indført med Maastricht - kriterierne.
Bevidstheden om alt det enestående, som stabilitets - og vækstpagten har givet mulighed for tidligere og også vil give mulighed for i fremtiden, er dog ikke ensbetydende med, at vi kan se bort fra de begrænsninger, der er ved rammerne for dens anvendelse. Og det betyder i endnu mindre grad, at vi skal anvende stabilitets - og vækstpagten på en stiv og usmidig måde og være døve og blinde for, at forholdene ændrer sig. Dette er og bliver, hvad jeg kalder "dumt".
Jeg mener ikke, at det er Kommissionens rolle eller min rolle som kommissionsformand at anvende reglerne på denne måde. Hverken Kommissionen eller jeg er udpeget til at anvende reglerne blindt og lukke øjnene for begrænsningerne for deres anvendelse. De europæiske borgere har ret til at få at vide, og vi har pligt til at fortælle dem, hvad vi mener er rigtigt og fungerer korrekt, og hvad vi til gengæld mener kan og bør forbedres.
Politikere som De, økonomer og bank- og forretningsfolk, som jeg har drøftet dette spørgsmål med utallige gange, siger under private former og i daglige samtaler det samme, som jeg har sagt offentligt, oprigtigt og loyalt for at forsvare vores institutioners troværdighed. Det er på tide, at vi lærer at sige offentligt, hvad vi siger til hinanden privat.

Borgerne er mistænksomme over for os og vore institutioner, og det skyldes ikke mindst, at de mener, at den offentlige debat er begrænset til ubetydelige problemer, mens de egentlige beslutninger træffes bag lukkede døre. Derfor er jeg glad for og stolt over, at Parlamentet i dag er centrum for disse vigtige drøftelser.
Pagten er og skulle være enkel. Men virkeligheden er altid indviklet. Derfor har EU-institutionerne bl.a. ansvaret for at tage højde for kompleksiteten og forskelligartetheden i medlemsstaternes økonomier, og det skal ske på samme måde og efter de samme kriterier, hvad enten der er tale om små eller store medlemsstater. De har ligeledes ansvaret for at holde opmærksomt øje med begivenhedernes gang i vores verdensdel og i resten af verden. Vi har nemlig måttet konstatere, at den økonomiske cyklus er i tilbagegang i Europa og i resten af verden. Denne tilbagegang er så markant, at en ikke ubetydelig del af verdensøkonomien er udsat for deflationsfare, hvilket man troede var et forsvundet fænomen.
Samtidig har vi måttet tage til efterretning, at det med pagten ikke er lykkedes at forhindre nogle medlemsstater i at vedtage en finanspolitik, der ikke hænger sammen med stabilitetsmålsætningen. Hvad skulle vi have gjort under disse omstændigheder? Skulle vi have været ubøjelige, så vi forsøgte at tvinge landene med de højeste underskud til at overholde deres egne budgetmålsætninger uden at tage hensyn til den ændrede økonomiske situation? Skulle vi have tilføjet en ny fejltagelse til dem, der blev begået tidligere, da lande, der endnu langtfra havde budgetligevægt, ikke forstod at udnytte den lejlighed, den kraftige vækst gav, til at få orden i de interne regnskaber?
Dette, mine damer og herrer, ville have været en forkert anvendelse af pagten. Denne anvendelse ville have kunnet forværre de økonomiske udsigter, og det gælder ikke blot for de berørte lande, men for hele Europa, eftersom den fælles valuta gør os afhængige af hinanden. Hvis EU-institutionerne havde forsøgt at fastlægge mål, der nu er urealistiske, ville de i dag være blevet anklaget for at modarbejde væksten og beskæftigelsen.
Jeg ønsker derimod, at Europa får både stabilitet og vækst. Det ville virkelig være tragisk, hvis prisen for at opnå stabilitet bliver at miste borgernes tillid og støtte, som er grundlaget for det demokratiske Europa, som De repræsenterer.
(Bifald)
Derfor stillede vi i sidste måned nogle forslag med henblik på at foretage justeringer og vedtage nogle mere sofistikerede anvendelseskriterier for pagten, så den bliver et stadig mere målrettet instrument til at sikre stabilitet og vækst.
Vi har foreslået, at man fastlægger målsætninger, som kan føre til en balance, og at man bestemmer, hvilke instrumenter der skal bruges til at kontrollere denne proces. Vi har samtidig foreslået, at de lande, der stadig har behov for en justering, får et længere pusterum her i denne vanskelige tid, så der kan projekteres nogle mere realistiske metoder til at skabe budgetbalance.
Der er tale om kriterier, som på én gang sikrer stabilitet og vækst, og som faktisk gør det muligt at skabe et parløb mellem stabilitet og vækst. Der er tale om kriterier, som alle medlemsstater kan anvende - store som små - og som er til gavn for alle EU-landene. Der er, mine damer og herrer, tale om idéer, som er helt i tråd med det, vi længe har talt om.
I vores meddelelse sidste år om en styrkelse af samordningen af den økonomiske politik foreslog vi en række væsentlige forbedringer inden for de nuværende institutionelle rammer. Som De sikkert husker, foreslog vi en udvikling af den økonomiske information og analyse i eurozonen, en styrkelse af det statistiske system, der ligger til grund for denne information og analyse, nogle klarere fælles principper for finans- og strukturpolitikken og endelig en forbedring af vores beslutningsproces' effektivitet.
Hvis vi tager Portugal, som for nylig blev tvunget til at foretage en gennemgribende revision af sine egne statistikker, vil jeg navnlig gerne understrege, hvor tydeligt det efterhånden er, at det er vigtigt at have et hensigtsmæssigt kontrolsystem for budgetstatistikkerne.
I overensstemmelse med denne tankegang vil vi også snart fremlægge vores forslag til forbedring af både gennemsigtigheden og stringensen i pagten, sådan som der står i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Barcelona. Dette skal ske samtidig med, at vi stræber efter at skabe øget klarhed omkring pagtens fundamentale begreber og de grundlæggende principper, der skal være rettesnor for de nationale budgetpolitikker, så der til fulde tages højde for den økonomiske integration i Europa.
Vi agter f.eks. at vise, hvordan behovet for klare regler udmærket kan forenes med, at pagtens regler gælder for lande, hvor forholdene er forskellige, når det gælder gældsniveauet, de økonomiske konsekvenser af befolkningens aldring og det umiddelbare behov for offentlige investeringer.
Hvis stabilitets- og vækstpagten anvendes på denne måde, vil vi til fulde kunne se, hvad den er, nemlig et redskab til samordning af den økonomiske politik, som rækker ud over de overvejende disciplinære aspekter, og et redskab, der er helt i tråd med den vækst- og beskæftigelsesstrategi, som Det Europæiske Råd vedtog for to år siden i Lissabon, og som Parlamentet siden da har støttet med overbevisning.
Nye og bedre regler gør det dog ikke alene. Af hensyn til de fælleseuropæiske interesser skal det også være muligt at håndhæve disse regler, når de er vedtaget. Hvis vi virkelig ønsker at løse problemerne med vækst og beskæftigelse i Europa, bliver vi nødt til at foretage en samordning af den økonomiske politik, herunder de nødvendige strukturreformer. Det er en samordning, som ikke blot er klogere, men også mere effektiv og gennemførlig.
(Bifald)
Ansvaret for at samordne den økonomiske politik skal være klart defineret. Europas borgere skal kunne være sikre på, at systemet har en sikker ledelse, der kan sørge for konsekvens og styre systemet i den rigtige retning både i rolige tider og ikke mindst i svære tider og krisetider.
Mine damer og herrer, De husker sikkert, at jeg allerede for to år siden tog dette spørgsmål op her i Parlamentet, og at jeg er vendt tilbage til det flere gange siden. Vi har brug for en myndighed, der har beføjelse til at forvalte systemet på en fornuftig og stringent måde, hvor der tages hensyn til vores komplekse økonomier, og for en myndighed, der kan gribe ind for at sikre den fælles interesse, så de enkelte medlemsstater kan føre en økonomisk politik, der ikke har en negativ indvirkning på de andre medlemsstaters økonomier.
Det er kun en stærk myndighed, der både kan håndhæve reglerne konsekvent, så man undgår uhensigtsmæssig adfærd, og om nødvendigt tilpasse reglerne til de skiftende, konkrete omstændigheder.
Jeg vil gerne gøre det helt klart, at ansvaret for budgetpolitikkerne ligger hos medlemsstaternes myndigheder. Sådan er det i dag, og sådan vil det også være i fremtiden. Selv er Kommissionen en institution, hvis eneste opgave er at handle i Europas fælles interesse og med respekt for alle medlemsstaternes fulde ligeværdighed.
Kommissionen er på grund af denne status det naturlige valg til at udøve denne funktion som leder af det system, der skal sikre samordningen af den økonomiske politik i EU på grundlag af et mandat og regler fra Rådet og under Parlamentets tilsyn.
Der er talrige eksempler på, at det ville være hensigtsmæssigt at overdrage dette ansvar til en uafhængig og upartisk dommer som Kommissionen. Jeg vil i dag blot minde om et enkelt eksempel, som jeg netop har valgt, fordi der er tale om en meget omstridt sag, nemlig det forslag om en early warning, som Kommissionen stillede Rådet for et par måneder siden. Som De alle husker, blev dette forslag ikke vedtaget. Ikke desto mindre kunne såvel Rådet som den direkte berørte medlemsstat tilslutte sig indholdet i den foranstaltning, Kommissionen foreslog, og i praksis tog de den til sig.
Manglerne ved beslutningsmekanismerne var dog tydelige. Derfor har Kommissionen som sit første formelle bidrag til EU-Konventets arbejde stillet nogle forslag, der skal forhindre sådanne situationer i at gentage sig. Den har foreslået, at man i traktaten fastlægger, hvem der skal udsende denne early warning. Den har ligeledes foreslået, at man i traktaten gør det mere tydeligt, hvordan man skal samordne den økonomiske politik som et led i det interinstitutionelle samarbejde, som fællesskabsmetoden sikrer. Endelig har Kommissionen stillet nogle forslag, der i højere grad skal opfylde behovet for en fælles repræsentation af euroen i internationale organer.
Mine damer og herrer, disse forslag har vi stillet EU-Konventet. Der er imidlertid intet til hinder for, at nogle af disse forslag vedtages allerede i dag. Der er nemlig tale om ændringer, der allerede nu er af stor betydning, men som bliver endnu vigtigere med den efterhånden nært forestående udvidelse af EU. Vi beder derfor Rådet om at behandle disse forslag som en hastesag. I mellemtiden vil vi uden tøven fortsætte med at anvende de gældende regler i pagten og, når det er nødvendigt, stille forslag om de forbedringer, som vi mener, at der er brug for.
Hr. formand, jeg skylder Parlamentet en særlig tak for i dag at have fået lejlighed til at drøfte et spørgsmål af afgørende vigtighed direkte med repræsentanterne for Europas befolkninger. EU's monetære og økonomiske politik må og skal ikke længere være genstand for lukkede drøftelser. Et demokratisk Europa - det demokratiske Europa, vi alle ønsker - skal være et Europa, hvor drøftelsen af de politikker, der vedrører velfærd, beskæftigelse, vækst og udvikling, i høj grad hører med til en åben politisk debat.
I EU-Konventet har Kommissionen bestræbt sig på - og vil fortsat bestræbe sig på - at finde fornuftige metoder til at samle ansvaret for og beføjelsen til at samordne den økonomiske politik i Europa. Jeg henvender mig til Dem, mine damer og herrer, for at bede Dem om at støtte disse bestræbelser.
(Bifald)

Solbes
Hr. formand, lad mig først sige, at dette er et meget passende tidspunkt at diskutere rammen for vores Økonomiske og Monetære Unions finanspolitik på.
Jeg er ligesom kommissionsformand Prodi overbevist om, at stabilitets- og vækstpagten er en vigtig regelbaseret ramme i Unionens institutionelle system, som giver medlemsstaterne stramme, men fleksible regler, så Unionen kan klare udfordringerne på kort, mellemlang og lang sigt.
I de sidste fire år har Kommissionen gentaget, at overholdelse af reglen om balance på budgettet på mellemlang sigt er den bedste måde, hvorpå finanspolitikken kan spille sin stabiliserende rolle i den økonomiske cyklus. Vi bør naturligvis lægge større vægt på cyklisk tilpassede balancer, når vi analyserer finansielle stillinger, og vores arbejde har gået i den retning. På den måde bliver det lettere at undgå ekspansive finanspolitikker, når økonomien er i kraftig vækst, og dermed vil vi kunne føre ikke-restriktive finanspolitikker i perioder med lav vækst.
Pagten har også givet os en god ramme til at klare finanspolitikkens udfordringer på mellemlang sigt. Vi er alle enige om, at skatte- og udgiftsreformer er afgørende for, at Unionens potentielle vækst forøges, og Kommissionen har understreget, at en korrekt fortolkning af pagtens regler er en god rettesnor for at vurdere, om disse reformer virkelig forbedrer kvaliteten af de offentlige finanser.
Endelig har pagten også vist, at den er i stand til at klare vores udfordringer på lang sigt, særligt dem, der vedrører befolkningens aldring. Størstedelen af medlemsstaterne er nu i en god position til at sikre, at finanspolitikken spiller en anticyklisk rolle i den aktuelle økonomiske situation, hvor skønnene peger på en langsommere vækst end den, der forventedes ved årets begyndelse. Gennemsnitsvæksten i eurozonen vil i 2002 være under 2%, og næste år forventer vi at nå op på en potentiel gennemsnitsvækst.
I denne økonomiske situation kan den uventet lave vækst kun delvist forklares med udsvinget i forhold til de budgetmål, der blev formuleret ved årets begyndelse. I nogle lande har for optimistiske forventninger til indtægts- og udgiftstendenserne, men også nogle skred i forhold til de planlagte politikker haft indflydelse. Som følge heraf vil zonens budgetunderskud i år svare til over 2% af BNP i stedet for de skønnede 0,9%.
På den baggrund og i overensstemmelse med den vision med pagten, som jeg lige har skitseret, forelagde kommissionsformand Prodi og jeg i slutningen af september en strategi for, hvordan de aktuelle budgetmæssige udfordringer skulle klares. Med henblik på at styrke pagtens gennemførelse og samtidig tage højde for den økonomiske virkeligheds kompleksitet foreslog vi en strategi baseret på fire punkter: For det første er det obligatorisk at overholde grænsen for underskud på 3% af BNP, og det bliver det ved med at være, og enhver overtrædelse af den tærskel vil kræve, at de pågældende medlemsstater træffer korrigerende foranstaltninger. For det andet skal pagtens mål om en budgetstilling, der er tæt på balance eller i overskud på mellemlang sigt, og den tilpasning, der skal til for at opnå det, fortolkes på grundlag af en tilpasning af cyklus. For det tredje skal lande, der endnu ikke har nået målet om et budget tæt på balance, opnå en reduktion af deres strukturelle underskud på mindst 0,5% af BNP om året, og endelig bør enhver procyklisk smidiggørelse af budgetterne, som kan føre til overtrædelse af reglen om budgetbalance, i år med stærk vækst betragtes som en overtrædelse af pagtens bestemmelser.
Disse fire principper styrker gennemførelsen af pagten og inddrager udtrykkeligt virkningerne af den cykliske udvikling i budgetovervågningen. Jeg er tilfreds med, at Eurogruppens ministre for to uger siden i Luxembourg vedtog en lignende holdning og støttede dette forslag. Bortset fra Frankrig har alle lande, også de, der har underskud, accepteret dette forslag, og de stræber efter at gennemføre det fra 2003.
Budgetsituationen er særligt vanskelig i fire lande, som ikke var i stand til at konsolidere deres offentlige finanser i perioden med stærk vækst. Det drejer sig om Portugal, Tyskland, Frankrig og Italien. Underskuddene i nogle af disse lande er foruroligende nær, hvis ikke over, 3%. Jeg er klar over, at det i de lande er nødvendigt med en væsentlig tilpasning for at opnå balance på budgettet, men jeg mener også, at gennemførelsen af den tilpasning er afgørende for, at de enkelte lande kan skabe et spillerum, der er tilstrækkeligt til, at de automatiske stabilisatorer kan fungere optimalt.
I Portugals tilfælde traf Kommissionen i sidste uge en række vigtige beslutninger, hvad angår proceduren i forbindelse med uforholdsmæssigt store underskud, og i vores udtalelse til Rådet konkluderede vi, at Portugal har et sådant underskud. Det tyder på, at Tysklands underskud vil overskride 3% af BNP. I Frankrig er de pågældende underskud foruroligende nær 3%, og der forventes ingen væsentlige ændringer til næste år. I Italien er den tilsyneladende afbrydelse af nedbringelsen af den stadig meget store gæld, ud over den betydelige afvigelse i forhold til tidligere mål, årsag til bekymring. Hvis officielle meddelelser eller Kommissionens egne oplysninger bekræfter disse perspektiver, vil Kommissionen, som vi blev enige om det i Amsterdam-erklæringen, tage traktatens bestemmelser i anvendelse.
Dette er de overvejelser, som jeg viderebringer til Dem på vegne af Kommissionen, om den økonomiske situation og budgetperspektiverne. Det er mig en fornøjelse at dele dem med Dem, som repræsentanter for de europæiske borgere, ligesom vi har gjort det ved tidligere lejligheder, og jeg skal naturligvis med glæde besvare alle Deres spørgsmål.
Formanden.
Det er nogle interessante indlæg til det, der sikkert bliver en spændende debat.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne indlede med at lykønske Dem, hr. formand, mange gange med resultatet i Irland. De har kæmpet en utrolig kamp med støtte fra mange kolleger, som jeg gerne vil sige tak til. Jeg vil også gerne takke de irske kolleger i min gruppe og i Fine Gael, som jo er i opposition, og hvis ansvarsfølelse over for Europa fik dem til at stemme med et entydigt ja. Hr. formand, det er også en succes for Dem, og jeg vil gerne lykønske Dem mange gange. Det er en succes for os alle!

Der er situationer i livet, hvor man ikke føler nogen glæde ved at skulle tale. Sådan en situation har vi i dag. Jeg vil gerne udtrykke min personlige respekt og min sympati for kommissionsformand Romano Prodi som person, som menneske. Men jeg tilføjer, at det ikke handler om menneskelige relationer her, men derimod om at påtage sig ansvaret. Derfor mener et stort flertal i vores gruppe helt klart, at der her er tale om en procedure, der ikke må gentage sig på denne måde.
(Bifald)
Kommissionsformanden udtalte sidste fredag i Le Monde:

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, jeg vil indlede med at takke kommissionsformanden, hvis tilstedeværelse min gruppe anmodede om fredag morgen efter at have fået kendskab til hans udtalelser til avisen Le Monde, for, at han har accepteret at komme og give udtryk for sin holdning dér, hvor han bør gøre det, nemlig i Europa-Parlamentet.
Siden da er der sket to vigtige ting: den ene er det positive resultat af folkeafstemningen i Irland - det bør vi efter min mening alle være glade for - og den anden er, at euroen fortsat er stabil, hvilket betyder, at vi ikke står over for en katastrofe.
Jeg skal sige, at vi i min gruppe nøje har studeret erklæringerne i Le Monde, og vi mener, at kommissionsformanden har givet udtryk for en række overvejelser om aktuelle emner, som vi på mange punkter er enige i. Vi havde hellere set, at han var fremkommet med dem her i stedet for i en avis, men sket er sket.
Sagen er, at vi har en pagt, der ikke kun er en stabilitetspagt, men også en vækstpagt, og at det er nødvendigt at overholde stabilitets- og vækstpagten for ikke at komme i samme situation som præsident Bushs far, da han tabte til Clinton ved at sige til ham: det er økonomien, dit fjols.
Det er netop den aktuelle situation. Vi har en strategi, Lissabon-strategien, og den skal gennemføres, og derfor skal vores økonomiske politik være intelligent. Stabilitets- og vækstpagten blev skabt for 10 år siden, i forrige århundrede, men den skal gennemføres nu under nye omstændigheder, der skyldes, at vi nu har en Monetær Union, hvilket vi ikke havde for 10 år siden. Det er det afgørende faktum, og derfor skal den gennemføres intelligent og fleksibelt, som kommissær Solbes så udmærket har forklaret. Jeg kan ikke forsvare hr. Solbes mere end hr. Poettering, men jeg støtter ham i hvert fald på dette punkt.
Der er et spørgsmål, som han ikke kom ind på, og som blev rejst på Det Europæiske Folkepartis kongres i Lissabon. Det går ud på følgende: Til sidst spurgte de sig selv: Hvem har skylden for det her? Og de konkluderede: Socialdemokraterne, som har ført os ud i denne situation. I øjeblikket giver højrepartierne i Europa løfter om skattereformer, som om de var et lotteri for alle, og det sker ikke kun i de små lande, hr. Poettering. Jeg har hørt hr. Solbes tale om Frankrig og Italien, og hvis De mener, at Frankrig er et lille land, stiller De sandelig revolutionære forslag.
Derfor skal vi ajourføre stabilitets- og vækstpagten ved at lægge vægt på vækst. Vi skal også - og det har kommissionsformanden og kommissæren foreslået i dag - forbedre et instrument, som pr. definition er klodset, hvis ordet klodset eller ordet ufleksibelt er dækkende, bedre end fjollet. Og Kommissionen skal stille forslag, som giver Parlamentet mulighed for at udøve dets beføjelser.
Jeg har hørt kommissionsformanden og kommissæren tale om deres forbindelser med Rådet, og især med Økofin i dets eurodimension, men det ville være interessant, hvis de ville fortælle os, hvordan de mener, at Europa-Parlamentet skal deltage i de store budgetmæssige og økonomiske beslutninger. Jeg mener, at det er vores pligt, og at vi bør være med.
Jeg vil slutte af med at sige, hr. formand, at der er blevet stillet nogle meget konkrete forslag til konventet, under anvendelse af den mekanisme til hurtig varsling, der repræsenterer euroen. De overordnede retningslinjer for den økonomiske politik skal også have en dimension, der giver Parlamentet mulighed for at deltage. Jeg har forstået, at regeringerne i Kommissionen vender det døve øre til dette forslag. Jeg mener, at vi på dette punkt skal støtte Kommissionen og kræve mere initiativret.
Watson (ELDR).
Hr. formand, i sidste uge udtalte kommissionsformand Romano Prodi, at stabilitets- og vækstpagten er "fjollet, som det er tilfældet med alle de beslutninger, som er ubøjelige". Kommissær Lamy er også citeret for at have sagt, at pagten er "middelalderlig". Hvis man ser bort fra den tvivlsomme visdom i at bruge denne hårde retorik, særligt over for en avis fra det land, som har forårsaget mest skade mod det, der er tilbage af stabilitetspagtens troværdighed, kan man undre sig over, om det er en del af en planlagt kampagne.
Mit spørgsmål til kommissionsformanden lyder således: Ved at udtale Dem til avisen Le Monde, og De har sagt, at De står fast ved hvert eneste ord, var det da Deres hensigt at starte en debat om, hvordan man reformerer stabilitets- og vækstpagten? Hvis det er tilfældet, så er det en debat, vi hilser velkommen, men ville det ikke have været mere fornuftigt, hvis denne debat havde fundet sted for et par måneder siden? Hvis Kommissionen havde handlet mere sikkert ved at gøre brug af den tilladelse, som blev overdraget til jer, ville Kommissionens og stabilitetspagtens troværdighed muligvis ikke have lidt så stor skade.
Under de nuværende omstændigheder bør der foretages ændringer, og to principper bør vise vejen for os. Det første princip er, at i en velfungerende økonomi med stabil valuta kræves det, at skatterne og forbruget er i balance med hinanden i løbet af en konjunkturperiode. Det andet princip er, at reglerne skal være de samme for alle lande, uanset størrelse. Det er de vigtigste principper i stabilitetspagten, og min gruppe forventer, at disse principper skal være udgangspunktet for en reform af pagten.
Hvis dagens debat er en begyndelse på en debat om, hvordan pagten kan forbedres og styrkes, hvilke reformer er der så behov for for at genoprette pagtens troværdighed? Det bør først og fremmest stå klart, hvad vi ikke bør gøre. Vi bør ikke sætte spørgsmålstegn ved den fastsatte grænse på 3% for underskud, selv om økonomien har det svært. Hvis medlemsstaterne ikke betaler deres gæld, vil vi alle komme til at betale en pris i form af højere renter og en svagere valuta.
Den Liberale Gruppe er enig med hr. Prodi i, at stabilitetspagten bør anvendes på en fornuftig måde. Derfor støttede vi Kommissionens beslutning om at give medlemsstaterne yderligere to år til at få orden i deres budgetter, fordi der har været en langsommere vækst end forventet. Men vi bør ikke glemme, at i forbindelse med en udsættelse til 2006 var der også en række betingelser, der skulle opfyldes, herunder et krav om at reducere det strukturelle underskud med 0,5% år-til-år. Den Liberale Gruppe mener, at der bør fastsættes et nyt mål for det strukturelle underskud i stabilitetspagten. Det vil lægge pres på regeringerne for at få dem til at nedbringe underskuddet, når det går godt, så de kan få mulighed for at låne for at tage det værste pres, når det ikke går så godt.
På den baggrund vil man i enhver fornuftig fortolkning klart kunne konkludere, at der i Frankrigs seneste finanslov ikke bliver gjort noget forsøg på at reducere det strukturelle underskud, og at den er i klar strid med reglerne i stabilitetspagten. Frankrig bør derfor have en tidlig advarsel. Det er, hvad vi ønsker at høre fra Kommissionen i dag. Hvis Kommissionen fremsætter et forslag om en tidlig advarsel, kan det være med til at genskabe pagtens troværdighed.
Den Liberale Gruppe er enig med Dem, hr. Prodi, i, at der er behov for en vis vægt bag stabilitets- og vækstpagten, for at den kan have en effekt. Derfor mener vi, at Kommissionen skal have bemyndigelse til at udstede tidlige advarsler til medlemsstater, som bryder reglerne, uanset om finansministrene er enige eller ej. Kun hvis pagten har en effektiv myndighed bag sig, kan medlemsstaterne tvinges til at foretage forbedringer, mens de har råd til det.
Lad det stå klart: Vi vil ikke støtte en reform af stabilitets- og vækstpagten, som underminerer grundprincipperne om ansvarlighed på det økonomiske område og lighed for loven. Formålet med reformer må være at styrke stabilitetspagten, som straffer økonomisk overforbrug og tilgodeser lande, som er økonomisk ansvarlige. Hvis man skal dømme efter de positive kommentarer, som den franske finansminister Francis Mer kom med efter Deres interview til avisen, frygter jeg, at Frankrig vil mene, at det har bemyndigelse til at omgå reglerne. Hvis De ønsker at have bemyndigelse til at håndhæve stabilitetspagten, må De gøre Dem fortjent til denne bemyndigelse ved at handle hurtigt over for Frankrig og andre lande, som kunne føle sig fristet til at følge det franske eksempel.
Herzog (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. Prodi, vi skylder Dem en stor tak. Der skulle mod til at sige, at stabilitetspagten er tåbelig. Og De har bevist Deres mod igen i dag ved at stå fast på og klart forsvare Deres synspunkt.
Nu må vi gå et skridt videre, revidere denne pagt og lægge en ny kurs. Pagten er tåbelig, når vi har ild i huset, og De har ret i, at vi må holde op med at stikke hovedet i busken. Den økonomiske krise er endnu alvorligere i Europa end i USA. Vi kommer til at opleve mindst to års vanskelige omstruktureringer med de sociale følger, man kan forestille sig. Og vi kommer ikke ud af denne krise uden stærke offentlige initiativer, som kræver hjælp fra budgettet.
Pagten er også tåbelig, når Unionen ikke følger de målsætninger, som blev fastlagt i Lissabon - det har De også sagt. Den er ligeledes tåbelig, når udvidelsen ville kræve, at man sluttede en pagt med de kommende medlemslande om at bringe deres økonomier på niveau med de nuværende medlemslandes ved hjælp af konkrete solidaritetstiltag.
En stabilitets- og vækstpagt, som var sit navn værdig, ville forsvare de almene offentlige udgifter, sætte en stopper for en skattedisput, som lader hånt om etik og effektivitet, forsyne Unionen med et ordentligt budget og sikre medlemsstaternes handlingsmuligheder, samtidig med at den opretholdt disciplinen med hensyn til kontrol med de offentlige udgifter.
Hr. Prodi, De efterlyser en egentlig myndighed til koordinering af de økonomiske politikker til Kommissionen, men vi ønsker noget andet end hurtig varsling og beføjelser til at sanktionere. Vi ønsker især, at Unionen tager ansvaret for en økonomisk politik, der tager kampen op med den aktuelle økonomiske situation og fremmer en bæredygtig udvikling, og selv om Kommissionen reelt er det eneste udøvende organ, som er konstrueret til at fremme almene interesser, har den endnu ikke oparbejdet den nødvendige kultur og legitimitet til at føre en økonomisk politik.
Derfor kæmper vi for, at Unionens kommende forfatning tydeligt indstifter en ny politisk vilje og en ny legitimitet. Unionen ville ikke længere blot være et handelsområde, den ville hjælpe med til at træffe valg for samfundet og opbygge den offentlige økonomi. Unionens mandat ville udgå fra befolkningerne, og civilsamfundets og parlamenternes beføjelser ville være indstiftet i udarbejdelsen og kontrollen med beslutningerne.
(Bifald fra venstre)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, det er med glæde og stor, stor fornøjelse, at jeg ønsker at tildele Dem en fortjenstmedalje på vegne af de vise provokatørers klub, som jeg i en årrække har været formand for.

Jeg har kort og godt, takket være Deres politisk ukorrekte indlæg - som vi har kunnet se på reaktionerne fra højrefløjen eller en del af højrefløjen - fornemmet muligheden for at afholde en ordentlig forhandling om Europas økonomiske, sociale og miljømæssige forvaltning. I øvrigt har Philippe Herzog ret, når han siger, at det er i konventet, Kommissionens ansvar for netop denne økonomiske, sociale og miljømæssige forvaltning af Europa skal forankres politisk.
Nu er det slut med hykleriet! Når regeringerne skaber gæld, fordi de træffer de forkerte valg, så må vi fortælle dem, at det var forkerte valg! Når Frankrig er ude af stand til at reformere sit landbrug og således følge Kommissionen forslag til reform af landbruget, så må vi sige det. Når Europa eller medlemsstaterne træffer forkerte valg på energiområdet, så må vi sige det. Men der er én ting, som vi må sætte en stopper for, hvis vi ikke ønsker, at borgerne skal afvise vores europæiske konstruktion - som, lad det være sagt i den forbindelse, endnu en gang har vundet på et hængende hår i Irland - for reformerne kan ikke udelukkende baseres på bankernes og arbejdsgivernes forslag uden tanke på dem, der skal og vil blive berørt af dem siden hen. Disse reformer skal være socialt, miljømæssigt og økonomisk retfærdige for hele samfundet.
Det er præcis, hvad vi mener, når vi siger, at pagten er tåbelig. Lad os tage udgangspunkt i Tyskland, hr. Poettering. Deres storkandidat har anmodet hr. Prodi om at gå af. På vegne af hvem og hvad skulle hr. Stoiber anmode hr. Prodi om at gå af? Hvorfor har De ikke haft mod til her i salen at gentage det, Deres kandidat har sagt, for hr. Prodi? Det ville have været interessant at høre Dem gentage det. Så kunne vi have moret os sammen.
Derudover vil jeg gerne have, at man i Parlamentet fortæller os, om et land som Tyskland, der har brugt 600 milliarder i overførsler fra Vest til Øst i forbindelse med genforeningen, skal behandles på samme vis som andre, små som store lande? Hvorvidt det at foretage sådanne overførsler og betale overførselsindkomster til mennesker, som aldrig har betalt til deres egen pension, skal tages med i overvejelserne?
Lad os stoppe hykleriet og kort og godt sige tak, hr. Prodi, for at have åbnet forhandlingen! Lad os fortsætte! De vise provokatørers klub vil genåbne forhandlingen på en endnu mindre tåbelig facon end hr. Prodi.
(Bifald)

Pasqua (UEN).
Hr. formand for Europa-Parlamentet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, i dag befinder de to søjler under det økonomiske og monetære system, nemlig stabilitets- og vækstpagten på den ene side og Den Europæiske Centralbank på den anden, sig nu i modvind, på samme tidspunkt og af de samme årsager, nemlig på grund af de ansvarliges dogmatiske indstillinger og den manglende fleksibilitet med hensyn til midlerne. Men diagnosen er klar og remedierne inden for rækkevidde.
Nedgangen i væksten er øget i løbet af de sidste måneder og underskuddet i eurozonen er steget fra 0,2% af BNP i 2000 til 1,4% i 2001. Den Europæiske Centralbanks bestyrelse har over for truslen om deflation på trods af, at virksomhederne har et vitalt behov for finansiering, vist sig uforsonlige og blinde og nægter at sænke rentesatserne, som om det var inflation, der var truslen. Det er rigtigt, at de ikke har modtaget andet mandat end at bekæmpe denne trussel. Den økonomiske udvikling og det sociale fremskridt angår ikke dem.
Hvad angår stabilitets- og vækstpagten - med "vækst" i gåseøjne - har forsvarerne af det føderale og bureaukratiske Europa, konfronteret med forsinkelserne i iværksættelsen af strukturreformerne, som skete på et tidspunkt, hvor væksten var en realitet, men regeringerne var socialdemokratiske, har disse forsvarere til hensigt at straffe regeringer, som har overtaget magten på et vanskeligt tidspunkt, og som sigter mod at sænke skatter og udgifter for at sætte skub i økonomien og gennemføre de strukturelle investeringer. Men dette teoretiske loft har aldrig, i modsætning til Den Europæiske Centralbanks beføjelser eller reglerne omkring euroen, været genstand for konsensus i befolkningen.
Som Kommissionens medlemmer har foreslået, kunne man uden problemer udsætte nedbringelsen af underskuddet i 2-3 år, for enhver ved, at det er lettere at reducere underskuddet i en vækstperiode. Men som vi har set det igen i dag, sætter forsvarerene af dogmet sig imod, for i føderalisternes øjne er det et af de øverste symboler på overstatslig integration, som er nået. Denne turbulens, vil jeg sige Dem - jeg afbrød ikke Dem, hr. Cohn-Bendit, vær venlig at vise mig samme høflighed, De har lejlighed nok til at sige noget - at det står Dem frit for ikke at lytte til den og at være både blinde og døve over for den. Denne turbulens advarer om, at mere vil følge efter, for vi er i færd med at skaffe beviser for, at medlemsstaternes frihed og ansvar her som andre steder fortsat er grundlaget for en realistisk europæisk konstruktion. Det er det, der står på spil, og det er det, vi må finde en løsning på.
Blokland (EDD).
Hr. formand, til min store overraskelse læste jeg i slutningen af sidste uge i avisen, at formanden for Kommissionen i et interview betegnede stabilitets- og vækstpagten som "dum". Jeg håbede, det var en misforståelse, men desværre holder kommissionsformand Prodi fast ved sin holdning, og han gentager sin udtalelse, hvilket mildest talt er uklogt. Det er klart, at sådanne udtalelser rejser tvivl om Kommissionens politik vedrørende gennemførelsen af stabilitets- og vækstpagten.
Det er mindre end fem år siden, at vi oprettede stabilitets- og vækstpagten. Gennemførelsen af pagten har gavn af klar og tydelig beslutningstagning. Desuden er entydige sanktioner påkrævet. Diskussioner om stabilitets- og vækstpagten og muligheden for at forbedre den er nødvendige, men disse diskussioner må ikke bringe stabilitets- og vækstpagtens troværdighed i fare. At bekendtgøre, at de involverede parter har forskellige opfattelser, betyder faktisk enden på stabilitets- og vækstpagten.
Jeg vil gerne have at vide af kommissær Solbes, hvordan han vil føre en fornuftig diskussion om stabilitets- og vækstpagtens spilleregler, og inden for disse rammer vil jeg gerne have at vide af Kommissionen, hvilke foranstaltninger den agter at træffe for på en passende måde at tage medlemsstaternes budgetproblemer op. Den europæiske økonomi har ikke gavn af en vedvarende diskussion mellem de involverede parter om stabilitets- og vækstpagtens regler. Hvis den fortsætter i den stil, risikerer vi at få en ustabilitetspagt, og det er bestemt ikke det, vi vil have.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, der er to muligheder. Enten er Deres udtalelser aftalt med en af de europæiske hovedstæder, og så står kommissionsformanden ikke længere for gennemsigtighed, men - som franskmændene ville sige - for en florentinsk og ikke bolognesisk måde at føre politik på - og i så fald må De fortælle os noget mere - eller også bar De Dem ad som en pave, der siger, at når det kommer til stykket, er Marias jomfruelighed ikke andet end noget, som præsterne har fundet på. Hvis De ønskede at sætte en debat i gang, sådan som hr. Watson havde en teori om, må De fortælle os noget andet og indrømme, at den europæiske økonomis egentlige problemer ikke skyldes pagten og dens formodede strenghed, men uløste strukturproblemer, den manglende evne til at skære ned på de almindelige offentlige udgifter, som går til unødvendigt store offentlige forvaltninger, og den manglende evne til at foretage reformer af velfærdssystemerne og ikke mindst pensionssystemet, til at fjerne den alt for store ufleksibilitet, som går ud over arbejdsmarkedet og virksomhederne, og til at fortsætte privatiseringerne og liberaliseringerne.
Det er ikke tilfældigt, at det netop er de lande, der har været mest uvillige til at vedtage ambitiøse reformprogrammer i de senere år, som befinder sig i den vanskeligste situation nu. Det skal De fortælle os, kommissionsformand Prodi, her i Parlamentet eller under det næste interview.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. formand for Kommissionen, selv om jeg i høj grad bifalder dagens diskussion, vil jeg gerne holde fast i, at opfordringen til Dem om at møde i Parlamentet i dag for mig er at sidestille med et forældrebrev fra skolen til Dem som reaktion på Deres seneste udtalelse om stabilitets- og vækstpagten. Et enkelt blik på de historiske begivenheder viser os, at enhver Monetær Union uden støtte fra en politisk Union er mislykkedes. EU er endnu ikke en politisk Union, stabilitets- og vækstpagten er derfor en såkaldt substitut, en fiktiv europæisk finansminister. De, der ødelægger pagten, bringer Den Monetære Union i fare.
Det er ikke stabilitetspagten, der er dum, det er derimod ansvarsløst, ja, forsømmeligt at sætte spørgsmålstegn ved den! Stabilitetspagten er et effektivt middel mod budgetpolitisk ufornuft, en brugbar erstatning for en fælles EU-budgetpolitik, som vi ikke får inden for en overskuelig fremtid. Stabilitets- og vækstpagten er hverken kompliceret eller stiv, den er fleksibel og ganske enkelt tilstrækkelig: i gode tider ingen ny gæld, i dårlige tider margen på indtil 3% af BNP. Flertallet af staterne opfylder kravene i stabilitetspagten. Hvorfor skal flertallet i Europa, spørger jeg mig selv, være de dumme, blot fordi nogle enkelte har problemer og ikke vil lave eller ikke har lavet deres lektier? Man siger, at den, der ikke tager sig selv alvorligt, heller ikke bliver taget alvorligt. Hvad skal menneskene, offentligheden, kandidatlandene orientere sig efter og holde sig til, hvis Kommissionen som traktaternes vogter og medlemsstaterne erklærer forfatningsretlige principper til en vilkårlig sag, ofrer dem for den dagspolitiske opportunisme og bekvemmelighed? At stifte gæld er måske opportunt på kort sigt, men på lang sigt bringer gæld vækst og beskæftigelse, stabilitet og socialt sammenhold i fare.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke og gratulere ECB's Direktion og dens formand Wim Duisenberg med den rolige optræden og med at være et anker af stabilitet. Jeg vil dog også gerne sige til formanden for Den Europæiske Centralbank: Hvis det regner gennem taget på et hus, hvis der trænger vand ind i et skib, så må viceværten eller kaptajnen ikke gå. Jeg beder Wim Duisenberg om at afblæse sin bebudede fratræden før tid og i stedet blive. Jeg vil også gerne spare os for den diskussion nu, der går på, om et land, der åbent viser sin modstand mod stabilitetspagten, overhovedet har den moralske ret til at foreslå en kandidat til hans efterfølger.
Mine damer og herrer, hr. formand, De har sagt i radioen Europe 1 og også i dag, at De kræver en central institution til koordinering af eurolandenes økonomiske politikker. Jeg mener ikke, vi har brug for nogen ny institution. Vi har en, Kommissionen! Det er Kommissionens opgave at styrke den i stedet for at svække den. Det er Deres opgave at gennemføre traktaten i stedet for at modarbejde den og gennemføre målene i praksis med en styrket koordinering. Mine damer og herrer, vi har brug for større tillid og færre forstyrrende manøvrer. Min gruppe giver derfor alle, der sætter spørgsmålstegn ved stabilitets- og vækstpagten, det gule kort. Den, der ikke forstår dét, fremtvinger det røde kort!
Randzio-Plath (PSE).
Hr. formand, anvendelsen af stabilitets- og vækstpagten er røget ind i en blindgyde, fordi man med urette fokuserede på de løbende budgetunderskud og ikke de strukturelle underskud. Det er imidlertid sidstnævnte, det kommer an på. Hvor lang tid har Kommissionen ikke brugt på at indrømme det! Jeg vil gerne minde om, at Europa-Parlamentet i 1997 mente, at stabilitets- og vækstpagten skal være fleksibelt indrettet. Her var der et flertal på tværs af grupperne.
Stabilitetspagten er grundlæggende velegnet som instrument til koordinering af de europæiske finanspolitikker. Den Økonomiske og Monetære Union har brug for lovgivningsmæssige rammer, der anvendes fleksibelt. Så kan pagten tage højde for de konjunkturelle udsving. En rigid fortolkning ville derimod føre til større budgetunderskud, fordi det ville medføre en øget tendens til nedgang i konjunkturen og de dermed forbundne mindre indtægter og flere udgifter.
I perioder med nationaløkonomisk lavkonjunktur skal de automatiske stabilisatorer imidlertid anvendes af alle, og det i omfattende grad. Anvendelsen af dem bør ikke være bundet til ikke-indløselige klausuler om god opførsel. Ellers kan målene fra Lissabon-processen - konkurrencedygtighed, fuld beskæftigelse og socialt sammenhold - ikke nås.
Målet for et budget i balance er at nå midtpunktet i en cyklus, og det skal altså altid ses i lyset af de omgivende konjunkturelle betingelser. Derfor indeholder hverken traktaten eller pagten noget om permanent præcision eller en bindende tidsplan. Det passer heller ikke til en målrettet fortolkning af denne pagt.
Et utilfredsstillende aspekt ved anvendelsen af pagten er, at der fokuseres for lidt på vækstimpulser. Derfor skal der skelnes mellem underskud, der fremkommer af løbende udgifter, og underskud, der opstår som følge af produktive investeringsomkostninger. En styring af den europæiske finanspolitik, der tager udgangspunkt i det strukturelle underskud, ville tillade dette. Kun derved kan stabilitets- og vækstpagten spille sin rolle som et positivt koordineringsinstrument. Det kræver dog en effektiv koordinering af de økonomiske politikker med deltagelse fra Europa-Parlamentet. Her forventer jeg et entydigt initiativ, hr. Prodi og hr. Solbes Mira, også fra Kommissionens side.
Figueiredo (GUE/NGL).
Hr. formand, vi bad om denne forhandling, fordi vi ønskede at give udtryk for, at tiden er inde til at suspendere stabilitets- og vækstpagten og foretage en ændring af de irrationelle og usammenhængende kriterier for nominel konvergens, hvor der ikke tages højde for de problemer og vanskeligheder, som medlemsstaterne står over for, eller deres forskellige udviklingsniveau, en faktor, som forværrer deres økonomiske problemer og hindrer væksten og gennemførelsen af Fællesskabets strategier for beskæftigelse og fattigdomsbekæmpelse. Dette blev klart ved den første rundbordssamtale om social udstødelse, som formandskabet og Kommissionen afholdt i Århus i sidste uge, og som jeg deltog i som ordfører for Europa-Parlamentet.
Jeg kan sige, at vi er enige i udtalelserne fra kommissær Lamy og Kommissionens formand Romano Prodi. Pagten er rent faktisk tåbelig, for det er alle ufleksible beslutninger. Pagten er et klodset værktøj til økonomisk styring, og den skal erstattes med noget mere intelligent, eftersom 3%-reglen helt klart er middelalderlig.
Alle disse argumenter viser, at det ikke giver mening at holde fast i stabilitets- og vækstpagten. Det giver ingen mening, at kommissær Solbes Mira på den ene side bekræfter, at målene for stabilitetsprogrammerne ikke vil blive opfyldt i 2002 - og dette kan ikke være tydeligere end i Tyskland, Frankrig og Italien - men på den anden side indleder en procedure over for Portugal for uforholdsmæssigt store underskud og bifalder gennemførelsen af asociale politikker, der skaber større arbejdsløshed og mere fattigdom netop i det land, der står i den værste økonomiske og sociale situation, og som har det laveste udviklingsniveau i hele EU. Det fremgår klart, at pagtens vigtigste funktion er at tjene som et påskud, som et politisk røgslør for den mest skadelige, ødelæggende og revanchistiske regeringspolitik i Portugal siden revolutionen den 25. april 1974.
Derfor spørger jeg: Vil kommissær Solbes Mira indgive sin afskedsbegæring? Eller vil han gøre sig til fortaler for, at pagten suspenderes, så vi kan få en generel debat om EU's økonomiske og sociale retningslinjer? Og vil han annullere proceduren for uforholdsmæssigt store underskud, som han indledte over for Portugal? Eller vil Romano Prodi gøre det for at arbejde for målsætningerne om en bæredygtig økonomisk udvikling, for flere arbejdspladser med rettigheder og en højere grad af social inddragelse? Jeg afventer Deres svar.

Lipietz (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg kan kun ønske Dem tillykke med den dom, De endelig har afsagt over den stabilitetspagt, som er inkluderet i Amsterdam-traktaten.
Ja, det var tåbeligt på forhånd at fastsætte datoen for, hvornår alle landene i Europa på samme tid skulle kunne fremvise et afbalanceret budget. For budgetunderskud er en del af den økonomiske politik, den kortsigtede økonomiske politik. Hvilket i øvrigt er det eneste, der er tilbage, efter Den Europæiske Centralbanks ansvarsfraskrivelse. Dets niveau burde således kun afhænge af den situation, der er fremherskende på en given dato.
Ja, det var tåbeligt at fastlægge de samme manøvremargener - 3% - for alle landene, for nogle lande er allerede meget forgældede, mens andre ikke er. Nogle bidrager kun marginalt til den samlede pulje på europæisk niveau, mens andre er fællesmarkedets lokomotiver. Hvorfor vedtog forhandlerne i Amsterdam, som heller ikke var spor tåbelige, så en tåbelig regel? Og først og fremmest, var der brug for nogen regel? Jeg tror ikke i modsætning til den franske økonomiminister, hr. Mer, at et land kan lade hånt om sine forpligtelser under påskud af, at det har andre prioriteter, som tilsyneladende er at sænke skatterne for de rige.
Ja, vi har brug for regler, som gælder alle lande i vores Europa. Men hvis vi ønsker intelligente og fleksible regler, er det nødvendigt med en fælles økonomisk myndighed, som kan træffe beslutninger på grundlag af den fælles situation. Det er Amsterdam-forhandlernes inkonsekvens og nej til et autentisk føderalt Europa, som har fået dem til at vedtage en tåbelig regel, nemlig på forhånd at fastlægge de samme grænser for underskud og den samme deadline for opfyldelse af kriterierne i alle lande.
Gid Deres gavnlige indlæg, hr. formand, vil overbevise konventet, Det Europæiske Råd og hele Europa om at vælge en intelligent frem for en tåbelig løsning og derfor vælge en føderal forfatning.
Abitbol (EDD).
Hr. Prodi, jeg skal i lighed med andre talere som f.eks. hr. Lipietz for et øjeblik siden ønske Dem tillykke med Deres klarsyn og mod til at fastholde Deres position. Og jeg vil især gerne ønske tillykke med Deres politiske sans, for De har netop reelt åbnet dørene op på vid gab for den eneste debat, som er af interesse for vælgerne og de europæiske befolkninger, nemlig hvorvidt Europa er eller ikke er i stand til at bibringe disse lande langt mere end blot stabilitet, nemlig vækst.
Jeg vil gerne opfordre Dem til, hr. Prodi, ikke at stoppe op på halvvejen, nu De er så godt i gang, og ikke at begrænse Deres klarsyn til det ene øje. Stabilitetspagten er tåbelig, men, siger hr. Solbes, vi må bevare den. Nice-traktaten er tåbelig, men gud ske tak og lov, siger Pat Cox, er den blevet ratificeret. Udvidelsen er tåbelig, siger hr. Barnier, for den øger risiciene for blokeringer og derfor svagheder, men den vil blive stadfæstet på det næste topmøde i København.
Så, hr. Prodi, eftersom klarsynet netop har oplyst Dem som Paul på vejen til Damas, må De love, at De ikke stopper op på halvvejen. Det, der er tåbeligt i stabilitetspagten, er ikke så meget formen som indholdet. Det, der er tåbeligt, er at tro, at forskellige samfund, der udvikler sig i forskellige retninger, kan klare pengemarkedsrentens og et strammere budgets Scylla og Charybdis. Det, der er tåbeligt, er at tro, at et aldrende Tyskland, som hr. Eichel sagde så sent som i morges, kan belaste nationer, som ligesom Frankrig selv oplever en naturlig demografisk tilvækst og derfor skal investere i fremtiden, med en sådan livrentenyderpolitik. Det er vækst, vi har brug for, hr. Prodi, vækst, et begreb, som Deres pagt - der i øvrigt ikke længere kun er Deres - har glemt i forbifarten. Vækst, hvordan får man det? Det får man med rentesatser, som er lavere og ikke højere end inflationen, som Deres Centralbank, der er den mest stive og derfor ifølge Dem den mest tåbelige af alle europæiske institutioner, stædigt forsøger at indføre i euroland. Med den arbejdsløshed, vi oplever, hr. Prodi, ville en sådan stædighed med denne politik være ikke blot tåbelig, men også hurtigt kriminel, tror jeg.
Von Wogau (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne komme med en indledende bemærkning for at påpege, i hvilke omgivelser vi fører forhandlingen i dag. EU-medlemsstaterne har for øjeblikket et gældsbjerg på 4.700 milliarder euro. Det vil sige: EU-medlemsstaterne har tilsammen gæld for 4.700 milliarder euro. Alene ydelsen på gæld, de årlige rentebetalinger, udgør 230 milliarder euro om året. Det er mere end det dobbelte af EU's budget. Hr. kommissionsformand, De vil helt sikkert være enig med mig, når jeg siger, at det ville være dumt, stupidt, at åbne yderligere op for sluserne nu.
Nu til stabilitets- og vækstpagten. Det, vi har opnået her, er nogle helt klare regler. Målet er budgetter i balance - underskuddet må højst være på 3% - og hvis denne 3%-regel ikke bliver overholdt, iværksættes der sanktioner. Det er det afgørende punkt, og det er det spørgsmål, vi står over for nu. Den kendsgerning, at disse bestemmelser skabte tillid, styrkede budgettet virkelig meget i netop Deres hjemland, da De var regeringschef. Denne tillid har ført til lavere renter, og det har lettet Deres budget meget kraftigt. Et andet punkt er, at det efter min mening helt sikkert ville være tåbeligt ikke at udnytte disse fordele i dag.
Hr. kommissionsformand, De talte om, at der er brug for en autoritet i Europa, der helt klart fungerer som økonomisk regering. De brugte ikke disse ord, men det, De mente, er en europæisk økonomisk regering. Det mener jeg også. Jeg mener ikke, at det kun kan være Kommissionen. Men man forventer af denne økonomiske regering, at den fastlægger nogle bestemmelser og sørger for, at disse bestemmelser bliver overholdt, at den sender de rigtige signaler. Det signal, De sendte, hr. kommissionsformand, med Deres interview i Le Monde, var et forkert signal. Vi forventer af Dem i dag, at De retter op på det, og at De - sådan som Europa-Parlamentet krævede det den 2. maj 1997 - ikke anvender stabilitets- og vækstpagtens bestemmelser fleksibelt, men derimod strengt og konsekvent.
Katiforis (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, stabilitets- og vækstpagten blev indført i 1997 som en forlængelse af proceduren vedrørende for store underskud, som ifølge et af de berømte Maastricht-kriterier skal undgås, for at en medlemsstat kan blive optaget i møntunionen. Derfor kan stabilitetspagten i sin substans - naturligvis ikke i mindste detalje, men i sin substans - hverken være værre eller bedre end dette Maastricht-kriterium.
Der er måske mange, der mener, at euroens indførelse og den succes, den har haft, bagefter har retfærdiggjort betingelserne vedrørende inflation og budgetunderskud, som er alt for restriktive. Det er forkert! Ganske vist er det med de strenge og restriktive Maastricht-betingelser lykkedes at bevare prisniveauet, men arbejdsløsheden i den europæiske økonomi er blevet værre. Arbejdsløsheden og recessionen har udhulet euroens værdi, ikke styrket den, hvilket bevises af den kendsgerning, at euroens værdi over for dollaren efter dens indførelse faldt med næsten 20% på et tidspunkt, hvor der var større kontrol med budgetunderskuddene, end der er i dag, mens eurokursen nu, hvor underskuddene tilsyneladende ikke længere er under kontrol, er næsten lig med dollarkursen. Et andet bevis er, at eurokursen, hver gang Den Europæiske Centralbank har hævet renten, det vil sige har strammet pengepolitikken endnu en tak, er faldet i stedet for at gå op, som man ellers havde forventet ved at hæve renten.
Man formoder, at finansmarkederne vil straffe Europa for regeringernes manglende budgetdisciplin, så euroen falder i værdi. Forkert! Finansmarkederne ved udmærket, hvor vigtig økonomisk aktivitet er for værdien af en valuta, og synes ikke at være indstillet på at straffe en fornuftig opblødning - fornuftig, fordi ingen taler om for store underskud eller om ansvarsløshed - af en stram politik her på tærsklen til en ny, stor økonomisk afmatning. Jeg tror, at denne analyse retfærdiggør hr. Prodis karakteristik og analyse.

Markov (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. Prodi, man kan ikke være modstander af en politik til begrænsning af yderligere statslig gældsstiftelse, når dette afspejler sig i den praktiske gennemførelse på en sådan måde, at der rent faktisk træffes foranstaltninger til begrænsning af inflationen samtidig med en stigning i væksten. Det er også det springende punkt i den nuværende situation. Den bedste mulighed for at producere vækst er at styrke efterspørgslen: efterspørgsel som følge af offentlige investeringer, som følge af investeringer fra virksomheder og som følge af privat forbrug. Hvis det på trods af det europæiske indre marked stadig er en nationalstatslig præmis at tilegne sig fordele i form af den geografiske placering i EU - og det er muligt, da der ikke er nogen tilstrækkeligt afstemt økonomi-, skatte- og socialpolitik - så er de grundlæggende forudsætninger for en bæredygtig europæisk vækst ganske enkelt ikke til stede.
En stigning i den nationale efterspørgsel kan ikke nås ved at sænke lønnen, da dette forringer købekraften, kan ikke nås gennem højere skatter for de mellemstore virksomheder, der skaber de fleste arbejds- og uddannelsespladser, og kan heller ikke nås ved, at forholdene for store virksomheder lempes således, at de overhovedet ikke længere skal betale skat. En nedsættelse af investeringskvoterne ved lavkonjunktur, selv om der ikke er nogen signifikant inflation, virker procyklisk og er blottet for enhver økonomisk-politisk fornuft.
Medlemsstaternes budgetter er meget forskellige. Skyggebudgetter er gængse. Der findes altså ikke engang i EU et sammenligneligt grundlag inden for budgetregnskab og regnskabsførelse. Hvis der af den grund føres en diskussion om en ændring af stabilitetspagten, må den ikke finde sted på grundlag af en aktuel kompliceret økonomisk situation - det ville være politisk opportunisme - den skal derimod finde sted, fordi konceptet principielt ikke fungerer. En reform af stabilitetspagten skal kombineres med en styrket koordinering af den europæiske økonomi-, social-, beskæftigelses-, skatte- og miljøpolitik for virkelig at fremme investeringer.

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. Prodi, jeg vil betegne Deres udtalelse i Le Monde som økonomisk forståelig og berettiget, men politisk ikke særlig klog. Se blot på debatten her i dag. Det er tilsyneladende en debat mellem på den ene side dem, der giver indtryk af, at de vil af med hele stabilitets- og vækstpagten, og på den anden side dem, der åbenbart har erklæret den nuværende stabilitets- og vækstpagt for hellig. Det er ikke det, diskussionen skal dreje sig om. Hvad skal den så dreje sig om? Efter min mening om at finde den rette balance mellem nødvendigheden af på mellemlang sigt at nå frem til en strukturel positiv saldo, hvilket min gruppe også erkender, og den lige så store nødvendighed af at tage hensyn til den økonomiske realitet og konjunkturbevægelser. Er det nu, som nogle kolleger siger, en tilladelse til, at hvert land kan gøre, som det vil? Nej, det er det ikke. Det er en tilskyndelse til yderligere at forbedre stabilitets- og vækstpagtens regler. F.eks. ved at skelne mellem nødvendige investeringer og infrastruktur og ved at vise omsorg og på den anden side - vi kan lige så godt give alle detaljer - uansvarlige valgløfter. Jeg synes, det er berettiget, at lande, som oplever en økonomisk nedgang, f.eks. Tyskland, får mere tid til at få deres budgetsituation på rette spor. Men lande, som sigter mod en strukturel forværring af deres underskud ved f.eks. at udskrive dækningsløse check som f.eks. Frankrig, skal efter min mening for fremtiden med rette have det gule kort. Hr. Prodi, hvis det var Deres hensigt at rejse en diskussion om en reform af stabilitets- og vækstpagten, støtter jeg Dem. Jeg beundrer Deres mod, når De siger, at De ikke fortsat vil være blind for og vende det døve øre til forandringen i økonomien. Så vil jeg se igennem fingre med Deres dårlige timing. Jeg kan berolige Dem med, at det for det meste ender godt for intelligente provokatører.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, vores borgere fortjener en stærk euro. Euroen kan aldrig blive en dominerende valuta på verdensplan af den type, vi ønsker at skabe, medmindre målene i stabilitets- og vækstpagten overholdes uden afvigelser. Jeg forstår ikke rigtigt, hvorfor De nu siger, at stabilitets- og vækstpagten er tåbelig. Før artiklerne i pagten blev underskrevet og forseglet, var De økonom, en kvalificeret økonom, og De øvede indflydelse på diskussionen om den økonomiske politik. Hvorfor sagde De ikke, at disse betingelser var tåbelige, før Amsterdam-traktaten? Vi indgik netop pagten af hensyn til situationer som denne: at gøre politikernes arbejde lettere, når der er recession, og det er vanskeligt at skabe balance i de offentlige finanser. Det er ikke nogen overraskelse. Økonomiske vækstperioder varer ikke evigt. Det er bestemt ingen overraskelse for nogen finansministre, og det kan ikke komme som en overraskelse for Kommissionen. Opgangstider efterfølges af recession. Det er helt naturligt, at det er vanskeligere at opfylde målene i stabilitets- og vækstpagten i nedgangstider end i perioder med økonomisk fremgang. De fire medlemsstater, som nu har problemer, og som har lovet deres borgere mere, end de kan holde, betaler prisen for ikke at have gjort, hvad de skulle, mens vi havde økonomisk vækst.
Mange af Parlamentets medlemmer er parate til at give Kommissionen større ansvar og udvide dens rolle med hensyn til koordinering af den økonomiske politik. Desværre betyder bemærkninger som denne, og det, at de fremsættes af medlemmer af Kommissionen, som slet ikke har noget med dette område at gøre, at vi ikke får større tillid til, at vi bør give Kommissionen en større rolle i koordineringen af den økonomiske politik inden for Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid. Da kommissær Lamy f.eks. fordømte pagten som middelalderlig, udtrykte han helt klart mere det franske socialistpartis end Kommissionens syn på handelspolitik. De bør virkelig trække sådanne bemærkninger tilbage, og jeg vil desuden bede Dem tænke nærmere over, hvad De siger.

Berès (PSE).
Hr. formand for Kommissionen, jeg tror, at De ved at tale om tåbelighed har løftet stemningen herinde. Tåbelighed er et begreb, som De synes at sætte pris på, eftersom De i samme artikel, to linjer længere nede, anvender det til at sige, at det ikke er tåbeligt af Dem at skaffe Dem af med de offentlige tjenester, som Frankrig har gjort. Jeg tror således, at man har villet have Dem til at sige mere, eller mindre, end De havde til hensigt, og måske har man villet sløre det, De siger andre steder i artiklen, som f.eks. at det at have en monetær union uden økonomisk union ville være den rene galskab.
Hvis vi i dag giver afkald på enhver koordinering af de økonomiske politikker, hvad er der så tilbage af vores mulighed for at udnytte euroen? Det er præcis det problem, vi står over for. Medlemsstaterne kræver i dag - og de har ret - beføjelser på budgetområdet. Men de glemmer eller vil ikke se, at disse beføjelser skal koordineres med de økonomiske politikker. I dag kan vi ikke få denne koordinering af de økonomiske politikker til at fungere. Europa-Parlamentet har stillet Dem nogle forslag. De skal behandles, og de skal udvikles således, at vi endelig får et formål med de overordnede økonomiske retningslinjer, det vil sige, at medlemsstaterne accepterer igen at tage ansvaret for dem i det øjeblik, de selv definerer deres egne retningslinjer.
Når det er sagt, hr. kommissionsformand, har De åbnet for forhandling, og jeg tror, den er vigtig. Hvis den skal føres på et højt niveau, må vi aldrig glemme budgettets betydning. Vi må overveje at give Kommissionen en større rolle i procedurerne for hurtig varsling og i definitionen af den almene europæiske interesse. Har vi foretaget en tilstrækkelig god undersøgelse af det, der skete ved fordelingen af UMTS-licenser? Måske ville det have været bedre på det tidspunkt at have en Kommission, der var stærkere i sine forslag, på samme måde som medlemsstaterne under visse særlige omstændigheder har brug for at mærke Kommissionens lederskab. Her tænker jeg f.eks. på oliekrisen. Men i Kommissionens daglige arbejde skal den holde sig på linje med medlemsstaterne, som støtte, og kun påtage sig sin betjentrolle i kritiske situationer.
Under den forhandling, der tegner sig, som De har åbnet, og som vi ønsker at få, skal vi overveje en ordentlig udformning af kriterierne og især af kriteriet for, hvad der er en forsvarlig gæld. Det er det kriterium, der forekommer mig vigtigst på længere sigt.
Friedrich (PPE-DE).
Hr. formand, stabilitetspagten er ikke en eller anden regel, der er derimod tale om hjertet af regelværket for euroen. Interessant nok kom der jo også straks bifald fra den forkerte side. Inflationspolitikerne i alle lande følte sig pludselig bekræftet og opmuntret af kommissionsformandens redegørelse. Sandheden ligger i, at alle tidligere nationaløkonomiske statistikker beviser, at vækst kun kan opnås varigt med stabilitet og en stabil valuta. De, der stifter mere gæld, får ikke vækst, men inflation og stagnation. Det var Helmut Schmidt, der sagde: "Jeg vil hellere have 5% inflation end 5% større arbejdsløshed". Derefter fik han større inflation og større arbejdsløshed. Det er den dokumenterede virkelighed i vores kontinents økonomiske historie.
(Tilråb)
Hvordan skal reglerne dog blive overholdt, hr. kommissionsformand, hvis de samtidig betegnes som dumme? Er 4.700 milliarder i gæld måske ikke nok? At stifte mere gæld er den lette vej, men at stifte mindre gæld og konsolidere budgetterne er den vanskelige vej. Men vi ved allerede fra Bibelen, at den lette vej fører til fordærv. Og den vanskelige vej, nemlig at konsolidere budgetterne, er den rigtige vej, og nu kan vi pludselig ikke længere acceptere, at vores regeringer går den vej. Nej, det var en fejl, hr. kommissionsformand! Hvilken elegant provokation ...
(Tilråb)
... det er i orden, men vi har brug for en seriøs politik her. Kun en seriøs politik er pålidelig og har virkninger, der kan beregnes. Hr. kommissionsformand, træk Deres ord tilbage, af hensyn til euroens succes!
Trentin (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg tilslutter mig i høj grad kommissionsformand Prodis oprigtige og fornuftige redegørelse og kommissær Solbes' angivelser. Kravet - som jeg er enig i - om en fleksibel anvendelse af stabilitets- og vækstpagten og en samordning af de økonomiske politikker, socialpolitikkerne og miljøpolitikkerne i eurozonen er dog i vid udstrækning ikke blevet opfyldt her i de senere år med økonomisk afmatning, og det skyldes også nogle alvorlige forudsigelsesfejl fra Kommissionens og Den Europæiske Centralbanks side, eftersom de rent faktisk har modarbejdet ethvert forsøg på at fremme og samordne en aktiv og anticyklisk politik mellem EU's regeringer.
På den anden side er det rigtigt, at en fleksibel og selektiv anvendelse af stabilitets- og vækstpagten ikke kan overlades til de enkelte regeringers skøn, da man så risikerer at svække den europæiske samhørighed og ikke mindst at øge inflationen. Derfor støtter jeg forslaget om at lade Lissabon- og Göteborg-målsætningerne for 2004, nemlig planlægningen af offentlige investeringer i forskning, livslang læring og miljøsanering samt oprettelsen af et integreret europæisk transport- og telekommunikationsnet, være et tillægsmål for stabilitets- og vækstpagten, så udgifterne til disse investeringer bliver trukket fra ved beregningen af medlemsstaternes regeringers budgetunderskud.
Denne beslutning kræver en streng kontrol fra EU's side. EU skal nemlig med Kommissionens hjælp kunne undersøge på forhånd, om disse investeringer er i tråd med målsætningen om inden 2010 at gøre EU til verdens mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi, som bygger på fuld beskæftigelse og bæredygtig udvikling, idet man ligeledes fremmer samordningen af disse investeringer.

Brunetta (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, EU har en fælles valuta, men har ikke nogen fælles økonomisk politik. EU har en fælles valuta, men har ikke nogen egentlig økonomipolitisk myndighed. EU har en fælles valuta, men har ikke noget egentligt føderalt budget.
Indtil for kort tid siden havde EU en stabilitets- og vækstpagt, nemlig et beundringsværdigt surrogat - ja, lige præcis et surrogat - for den manglende økonomiske politik, for det manglende, egentlige omfordelingsbudget og for den manglende økonomipolitiske myndighed. Alt dette med en fælles valuta og i et monetært område, som ikke er optimalt. Som De ved, professor Prodi, afhænger euroens troværdighed bl.a. og ikke mindst - af stabilitets- og vækstpagten og dens evne til at tvinge medlemsstaterne til at føre fornuftige budgetpolitikker, som - og det skal vi huske - de selv har foreslået og godkendt. Det er selvfølgelig rigtigt, at stabilitets- og vækstpagten har sine begrænsninger, hvilket vi alle er klar over. Det gælder især i en fase med stagnation som den, EU oplever i øjeblikket. Men, kommissionsformand Prodi, én ting er at fjerne disse begrænsninger på en fornuftig måde, en anden ting er reelt at dødsdømme pagten, ændre spillereglerne, mens spillet er i gang, eller slet ikke opstille nogen spilleregler.
Det, der bekymrer mig, kommissionsformand Prodi, er ikke de fornuftige ændringer - som altid er velkomne - men risikoen for en reel renationalisering af budgetpolitikkerne. Og det ville være det værste, professor Prodi, og ikke mindst den alvorligste risiko, eftersom man ville ende med at godkende de ikke så dygtige landes politikker og lade det gå ud over politikkerne i de seriøse lande og i de lande, som er gået helhjertet ind for sagen. At belønne de dovne og straffe de flittige er ikke til gavn for euroen og EU's opbygning på et så vanskeligt tidspunkt i EU's eksistens.
Derfor vil PPE-DE-Gruppen via sine medlemmer af EU-Konventet foreslå det, som blev vedtaget på kongressen i Estoril for nylig, nemlig at EU-Konventet indskriver stabilitets- og vækstpagtens grundlæggende principper i forfatningen.
Det tror jeg, at De er enig i. Og stol ikke på de venner, De pludselig har fået i de sidste timer!

Santos (PSE).
Hr. formand, jeg glæder mig over, forstår, og støtter de seneste erklæringer fra Romano Prodi om finanspolitikken i Europa. Hvis jeg har forstået det rigtigt, har Kommissionen nu på en intelligent måde indledt en proces, hvor man forsvarer stabilitets- og vækstpagten, som kun kan gennemføres, hvis den udviser politisk mod, og hvis den er i stand til at fravige nogle af sine hidtidige holdninger. Vi håber, at Europa-Parlamentet, som pr. definition er den institution, der er mest åben og mest repræsentativ for den almindelige borger, vil forstå og støtte den positive proces, som Romano Prodi har indledt.
Kun de mennesker, der har gået rundt med hovedet helt oppe i skyerne uden at se Europas økonomiske virkelighed i øjnene, kan være overraskede i dag. Allerede fra starten var det klart, at stabilitets- og vækstpagten var baseret på regler, der ville fungere forholdsvis godt i økonomiske opgangstider, men som ville vise sig at være en hæmsko i forbindelse med visse uforudsete omstændigheder, hvor væksten kun er moderat. Euroens Europa er baseret på en ramme bestående af en fælles monetær politik og 12 separate budgetpolitikker. Det er begrundelsen for, at der findes klare regler, så man kan undgå, at udisciplinerede økonomier, navnlig de store, bringer hele systemets stabilitet i fare.
Budgetdisciplin er garantien for, at den nuværende generation ikke efterlader en uforholdsmæssig stor gæld til de kommende generationer. For at skabe en ægte udviklingsstrategi er det vigtigt at tvinge staterne til at rationalisere deres udgiftspolitik og effektivisere deres tjenester. Jeg er sikker på, at vi alle er enige om dette. Ikke desto mindre skal markederne forstå de disciplinære regler, og de må ikke modarbejde de nationale politikker og de legitime interesser og forpligtelser, der er forbundet med dem. Dette kræver en fleksibel ordlyd og ligeledes, at de tilpasses, hvis dette skulle vise sig at være nødvendigt.
Det er arvesynden i stabilitets- og vækstpagten og grunden til, at der fra flere og flere sider opfordres til, at den ændres. Hvis vi lukker øjnene for denne nye virkelighed, vil vi uden videre afvise alle vores forpligtelser og dømme pagten og navnlig dens målsætninger til total fiasko. En statisk fortolkning af stabilitets- og vækstpagten virker mindre og mindre holdbar, fordi den ikke passer til den aktuelle økonomiske situation og endnu mindre stemmer overens med de mål, som EU opstillede i Lissabon om på kort sigt at blive den mest magtfulde økonomi i verden. En intelligent anvendelse af stabilitets- og vækstpagten, hvor man fremhæver vækstsøjlen i den nuværende økonomiske situation, er en absolut nødvendighed, hvis ikke naturen skal gøre oprør, og hvis den bygning, der er opført med så stort besvær, ikke skal styrte i grus.

Skinner (PSE).
Hr. formand, der er forskel på de enkelte medlemsstaters økonomier, det er helt sikkert. Der er brug for en langt mere sofistikeret fortolkning af vækst- og stabilitetspagten. Forudsætningen bør være sunde offentlige finanser og en stabil økonomi. Derudover, som De selv har nævnt, bør der tages hensyn til konjunkturperioden for budgetpolitikken. Andre reformer skal også være vedvarende, målt i forhold til medlemsstatens gældsprofil. Vi bør også tillade offentlige investeringer, da det kan lede til den vækst, som De talte om på topmødet i Lissabon, ud over en forbedring af velfærden.
Lande som Det Forenede Kongerige har efter flere års katastrofal mangel på investering under de konservative regeringer behov for at investere i den offentlige sektor, og vi bør lade dem gøre det. Men sagen er, som det gamle ordsprog siger, at hvis man samler alle verdens økonomer på et sted, vil man aldrig kunne nå frem til en løsning. Vi vil nødig samle Kommissionen og finde ud af, at der er uoverensstemmelser blandt dens medlemmer. Lad os ændre vækst- og stabilitetspagten. Lad os gøre den mere fleksibel, I kan være med til at gøre det, men vi bør erkende, at der er behov for et sofistikeret instrument i en rigtig økonomi.

Ilgenfritz (NI).
Hr. formand, stabilitetspagten blev indført for at sikre euroen som stærk valuta. I betragtning af den generelt dårlige europæiske økonomiske situation og den høje arbejdsløshedsprocent burde man imidlertid revidere stabilitetskriterierne eller forfine dem - netop for at sikre euroen som stærk valuta. En valuta er så stærk som sin økonomi. Svækkes økonomien, svækkes også valutaen på lang sigt. Det høje europæiske skattetryk svækker økonomien og giver ikke de private hverken tilstrækkeligt spillerum eller tilstrækkelig disponibel indkomst til at stimulere forbruget. Der strømmer også for mange penge til det overdrevent opsvulmede tjenestemandsapparat. Det skal ændres. Euroen har ikke kun brug for en stabilitets-, men især også en vækstpagt. Det er derfor nødvendigt og hensigtsmæssigt at føre en diskussion om dette emne, således at euroen kan blive en stærk og ikke en svag valuta på lang sigt.

Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne rette en stor tak til Dem for denne forhandling, der ikke kun var filologisk og gik på ordvalget - sådan som der var risiko for i betragtning af den specifikke og tilfældige årsag til dens afholdelse - men som tværtimod også var en vigtig økonomisk forhandling, som vi forhåbentlig kan gentage. De forskellige holdninger under denne forhandling - og De kan være rolig for, hr. Poettering, at jeg aldrig blander personlige forhold sammen med politiske meninger - viste os noget vigtigt, nemlig at det system, vi arbejder med, ikke er harmonisk tilrettelagt. Der eksisterer et tvangsinstrument til sidst, som skal sørge for den nødvendige strenghed, men eftersom der ikke er nogen myndighed, er der snarere tale om en opfordring end om en egentlig tvang. Der er til gengæld ikke noget instrument i starten af forløbet, som kan skabe forudsætningerne for en harmonisk udvikling og hjælpe de lande, som den fælles valuta forbinder, til en harmonisk udvikling med sunde offentlige regnskaber og beskæftigelse, det vil sige en økonomisk politik, som vi kontrollerer og overvåger i fællesskab.
Vi risikerer således at bryde sameksistensreglen - og det ville virkelig være dumt - hvis ikke vi bruger den politiske fornuft, der er nødvendig for at forebygge uoverensstemmelser og spændinger, og som er nødvendig, hvis ikke vi magtesløst skal vente på, at hammeren falder, og risikere - sådan som det blev sagt - at der indgås kompromiser mellem medlemsstaterne.
Kommissionen ønsker lige præcis at gøre en indsats i den retning. Som kommissær Solbes sagde, er vi allerede begyndt på dette, og vi skal fortsat udnytte alle de muligheder, som de eksisterende instrumenter giver, men vi skal også sørge for, at det ikke længere kun er regnskabsinstrumenter, der bestemmer Europas økonomiske politik.
Man nævnte Centralbanken for nogle konkrete tilfældes vedkommende. Jeg vil gerne understrege, at Centralbanken gør sit arbejde - problemet er, at vi ikke kan overlade den til sig selv! Vi har en økonomisk politik i Europa, hvor vi gudskelov råder over en Centralbank, der er kommet godt fra start, og det må vi tage hatten af for, eftersom den startede fra bunden. At starte fra bunden med at oprette et organ til kontrol, overvågning og finansielle og økonomiske analyser for 12 forskellige lande var en heltemodig indsats, og vi skal forsvare Centralbankens uafhængighed, men ikke overlade den til sig selv.
Den forhandling, som vi har her i Parlamentet i dag, viser, at spørgsmålet om en økonomipolitisk myndighed endnu ikke er blevet løst. Jeg vil gerne have, at vi vender tilbage til dette spørgsmål, hr. formand. Vi har nemlig en fælles valuta, og det betyder, at vi ikke kan devaluere, at vi ikke kan justere rentesatserne, og at vi virkelig er bundet af et stærkt og på mange punkter stift system. Hvis vi vil have dette system til at fungere, er vi således nødt til at finde en myndighed, som kan hjælpe os med at samordne retningslinjerne for den økonomiske politik. Og her taler jeg ikke Kommissionens sag, men vores alle sammens! Jeg vil gerne understrege, at jeg aldrig har sagt, at denne myndighed nødvendigvis skal være Kommissionen. Denne myndighed skal oprettes, fordi vi sammen skal beskytte den fælles valuta, og derfor skal vi sammen forberede os på fremtiden.
Jeg kan forsikre Dem for, at det adjektiv, som jeg brugte i interviewet - der var et langt interview, hvilket jeg gerne vil gentage - og som De kritiserede så skarpt i dag, ikke var møntet på stabilitets- og vækstpagten, sådan som man har skrevet, men på, at den bliver taget bogstaveligt. Hr. Abitbol nævnte f.eks. Paulus for lidt siden. Problemet er, at der er forskel på formuleringen og tankegangen bag den. Vi er låst fast i disse rammer. Det, som vi skal arbejde med, er lovens formulering, og det er formuleringen, som er dum. Vi skal have nogle instrumenter, vi skal benytte os af politikken, og vi skal bruge tankegangen til at fortolke vores befolkningers problemer. Husk, at hvis de forskellige landes økonomiske politikker afviger fra hinanden, kan der opstå et alvorligt problem fra det ene øjeblik til det andet. Derfor var det ikke tilfældigt, hr. Watson, at jeg omtalte dette spørgsmål, og at jeg gav dette interview - selv om De har ret i, at jeg kunne have fortalt det her i Parlamentet, og det vil jeg gøre, hver gang De beder mig om at tale om disse spørgsmål, som er grundlaget for vores samarbejde - det gjorde jeg nemlig, fordi vi nu har et konvent, og det er nødvendigt, at vi drøfter disse spørgsmål her, så konventet får erfaring og bliver i stand til at tage disse emner op.

Jeg gjorde det også, fordi den europæiske befolkning opfordrer os til ikke kun at tale om de finansielle og regnskabsmæssige aspekter af økonomien, men også om de aspekter, der berører deres dagligdag, og jeg kan forsikre Dem for, at det ikke betyder, at jeg er eftergivende, eller at jeg ikke er streng, når det gælder økonomien. Tidligere har jeg endda været så fræk at pålægge mit land en EU-skat - det hed den faktisk - fordi jeg mener, at borgerne skal have direkte og klar besked. Det er klart, at vi skal drøfte spørgsmålet om pagtens tankegang og formulering, og det skal vi gøre under hensyntagen til pagten og den situation, hvor det bliver aktuelt at anvende den på små og store lande. Det var også et spørgsmål, der blev rejst i dag, nemlig om vi vil være lige så strenge, hvis der kommer en afvigelse for Frankrigs, Tysklands eller Italiens vedkommende, hvor underskuddene nærmer sig eller overstiger 3%. Her må jeg sige, at hvis sådanne tal bliver bekræftet af officielle anmeldelser eller Kommissionens oplysninger, sådan som der står i Amsterdam-erklæringen, vil Kommissionen iværksætte traktatens og pagtens foranstaltninger og gøre sin pligt for alle landes vedkommende. Det er nemlig vores job.
Men jeg sagde - og det vil jeg gerne gentage over for Dem - at dette ikke er tilstrækkeligt! Det er ikke tilstrækkeligt at holde underskuddet nede og løse problemerne, når de er opstået. Vi skal føre en fælles økonomisk politik, for det skylder vi de europæiske borgere! Derfor brugte jeg et adjektiv, som måske er lidt stærkt. Filologerne må undskylde mig, men jeg tror, at det fik os alle til at forstå, hvad vi skal gøre fremover.
(Bifald)

Berthu (NI)
Visse talere har netop kritiseret Romano Prodi, som har erklæret, at "stabilitetspagten er tåbelig". Det kan sikkert lyde overraskende, når det kommer fra pagtens vogter. Men det er ikke en fortalelse. Romano Prodi forsøger synligt og med desperate midler at redde stabilitetspagten, som i dag befinder sig i en blindgyde.
Faktisk viste Romano Prodi tydeligt ved straks at tilføje, at det er nødvendigt med en beslutningsdygtig myndighed i Bruxelles, hvis man skal opnå en fleksibel pagt, at han ønsker at bevæge sig hen imod en superstat.
Man kan sagtens se, hvad det er, der blokerer i dag. På den ene side mister stabilitetspagten gennemslagskraft for hver dag, der går, og på den anden side har medlemslandene næppe lyst til at overlade deres økonomiske og budgetmæssige beføjelser til Bruxelles, som man ser det af de vanskelige forhandlinger i arbejdsgruppen "Økonomisk governance" i konventet. Romano Prodi gør således ikke andet end at forsøge at bevæge sig i den retning, som hele tiden har været føderalisternes plan, da de ønskede at indføre euroen.
Det er en god taktik her og nu. Men på sigt er det en kolossal fejltagelse. Den økonomiske superstat ville blot blive endnu et stift system oven i stabilitetspagten og, tør vi nok sige, oven i euroen.
Van den Berg (PSE).
Hr. formand, natten mellem den 26. og 27. september sank færgen Joola ud for Senegals kyst med mange senegalesere, en gruppe europæere og Roel og Lisette Arendshorst fra Groningen om bord. Senegals præsident Wade har påtaget sig ansvaret for denne katastrofe. Da hans land ingen penge har til at bjærge skibet, taler Wade om en sømandsgrav. Det er uacceptabelt. For ofrenes slægtninge er det meget vigtigt, at ligene af deres kære hurtigst muligt bjærges, i betragtning af at der opstår identifikationsproblemer, hvis man venter længere.
Da det af undersøgelser fremgår, at skibet ligger på en sandbanke, vil det være forholdsvis let at bjærge ligene ved hjælp af dykkere. Denne måde at bjærge på er ikke særlig kostbar, men måske alligevel for dyr for Senegal. I sidste uge opfordrede jeg indtrængende kommissær Nielson, Patten og Bolkestein til at frigøre EU-penge fra Den Europæiske Udviklingsfond. Tiden er knap. Jeg har endnu ikke fået svar. Jeg opfordrer herved endnu en gang Kommissionen til hurtigst muligt at yde finansiel støtte til Senegal, således at Roels og Lisettes forældre og søskende og de andre ofres familiemedlemmer ikke længere behøver leve med bekymringen og kan tage værdig afsked med deres kære.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, hvad angår spørgsmålet om Zimbabwe er jeg chokeret over høre, at COREPER i sidste uge besluttede, at ministerkonferencen mellem EU og udviklingssamarbejdslandene i det sydlige Afrika, som er fastsat til at finde sted den 7. og 8. november, ikke skal afvikles i København, men i Mozambique. De husker måske, at Parlamentet insisterede på, at udenrigsministeren fra Zimbabwe under ingen omstændigheder skulle inviteres til ministerkonferencen i København, da det ville være et tydeligt brud på EU's rejseforbud. Vi fik aldrig nogen forsikringer på dette område, nu ved vi hvorfor. EU's udenrigsministre har truffet en kynisk beslutning og bestemt at ignorere sit rejseforbud. Vi vil nu opleve et pinligt optrin, hvor de europæiske udenrigsministre rejser til Afrika udelukkende for at gøre det lettere for deltagerne fra Zimbabwe at deltage i et møde, som er arrangeret af europæerne. Det er grotesk og en hån mod Parlamentet, men vigtigst af alt er det en hån mod den terroriserede og sultne befolkning i Zimbabwe, hvis liv og levebrød er blevet ødelagt af Mugabe-styrets overgreb.
Hr. formand, på vegne af Parlamentet beder jeg Dem om at gøre de stærkeste indsigelser over for rådsformanden ved at gøre ham opmærksom på vores foragt for denne beslutning, og at den bliver ændret.
González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, i juni i år rejste Udvalget for Andragender til min region, Asturien, og talte med flere andragere. En gruppe andragere forelagde et andragende for hr. Gemelli, hvori der blev klaget over linjeføringen for en motorvej i min region - Cantábrico-motorvejen - fordi den synes at overtræde fællesskabsretten, og fordi den er til alvorlig skade for meget vigtige landbrugsbedrifter, som finansieres af EUGFL.
Samtidig stillede jeg et spørgsmål, som fru Wallström besvarede foreløbigt, og som hun sagde der vil komme et uddybende svar på senere.
Det, der overrasker os, er, at et parlamentsmedlem fra Parlamentets største gruppe ledsaget af hans partis generalsekretær, uden at denne sag er blevet diskuteret i Udvalget for Andragender, og uden at vi har modtaget det andet svar fra fru Wallström, skulle have besøgt fru Loyola de Palacio, holdt møde med to højtstående embedsmænd i Europa-Kommissionen og i min region offentligt have erklæret, at sagen er afsluttet.
Hr. formand, det er et angreb på Parlamentets troværdighed og på Udvalget for Andragenders beføjelser. Det sår også tvivl om Europa-Kommissionens og visse af Europa-Kommissionens tjenestemænds uafhængighed i denne sag, og det jeg anmoder om, hr. formand - og jeg slutter nu - er, at det undersøges, om det var tilfældet. Vi kan ikke acceptere, at der træffes en beslutning, før der har været en debat i Europa-Parlamentets Udvalg for Andragender. Jeg anmoder formanden om - og jeg kan sende ham flere oplysninger - at undersøge, om det var tilfældet.
Formanden.
Hvis jeg har forstået det ret, fru González Álvarez, burde De måske også spørge Kommissionen, så De får bekræftet eller afkræftet det, som De lige sagde.

Thorning-Schmidt (PSE).
Hr. formand, det glæder mig meget, at det er Dem, der er i formandsstolen, for her i eftermiddag fik jeg en opringning fra en ung kvinde. Det drejer sig om vinderen af Miss Danmark-konkurrencen. Hun har besluttet - meget modigt, synes jeg - at hun ikke vil tage til Nigeria for at deltage i Miss World-konkurrencen. Men nu har hun i dag modtaget en skrivelse fra Miss World-organisationen, der opfordrer hende til at deltage med henvisning til, at en af Europa-Parlamentets næstformænd - og det var faktisk Dem, hr. Imbeni - har opfordret kandidaterne til at deltage og dermed at undlade en boykot. Denne unge kvinde, vi taler om, er naturligvis en smule forvirret, hr. formand. Og det er jo forståeligt. Jeg vil derfor bede Dem, hr. formand, om i dag at bekræfte eller snarest muligt over for mig at bekræfte, at Europa-Parlamentet ikke har udtalt sig til fordel for, at disse kandidater skal deltage i Miss World-konkurrencen, og bekræfte, at vi dermed ikke har opfordret til, at de deltager. Jeg vil også godt bede Dem, hr. formand, om at bekræfte, at det tætteste Europa-Parlamentet har været på at diskutere, hvorvidt disse kvinder skulle boykotte Miss World-konkurrencen, har været den drøftelse, som vi har haft i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder. Her opfordrede man netop kvinderne til at boykotte Miss World-konkurrencen. Jeg håber på, at jeg kan få bekræftelsen nu, og hvis jeg ikke kan få den nu, så håber jeg at få den skriftligt i meget nær fremtid.

Formanden.
Fru Thorning-Schmidt, jeg vil ikke tage så meget af parlamentsmedlemmernes tid, men jeg kan bekræfte, at jeg for det første har en anden holdning end Dem, at jeg for det andet gav udtryk for denne holdning på en pressekonference, at jeg for det tredje naturligvis ikke talte på vegne af Europa-Parlamentet, og at jeg for det fjerde har sendt en e-mail til formanden for Parlamentets Udvalg om Kvinders Rettigheder for at gøre opmærksom på, at udvalgets beslutning om at boykotte dette initiativ efter min mening er forkert. Det er den af en række grunde, som jeg ikke vil gentage her for ikke at starte en debat, der ikke er på dagsordenen. Hvis De ønsker det, vil jeg senere - nemlig i morgen eller i overmorgen - fortælle Dem, hvorfor holdningen i Udvalget om Kvinders Rettigheder efter min mening er diskutabel. Men det kan jeg ikke gøre nu, hvor jeg er mødeformand.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0332/2002) af Duff for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om virkningen af Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder og dets fremtidige status (2002/2139(INI)).

Duff (ELDR)
 ordfører. (EN) Hr. formand, chartrets fremtidige status var et af de fire hovedspørgsmål, som vi fik fra den berømte Nice-traktat, som skal drøftes på regeringskonferencen i 2004 og siden Laeken, det er et vigtigt spørgsmål for konventet. Dette forslag vil være den parlamentariske delegations formelle bidrag til konventet, hvis det bliver vedtaget.
Vi har studeret den virkning, som chartret som et højtideligt kundgjort værktøj har haft, og vi fandt ud af, at Ombudsmanden, Parlamentet, Kommissionen og sågar Rådet har gjort brug af det adskillige gange. Vi sporede også en vis usikkerhed blandt borgerne angående chartrets rækkevidde som et højtideligt kundgjort værktøj. Domstolene bruger allerede chartret som et vigtigt referencepunkt sammen med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og medlemsstaternes forfatningstraditioner. Men den omtalte forfatningstradition er allerede bred, og i et EU med 25 eller flere medlemsstater vil den blive endnu mere uklar. Derfor mener vi, at chartret bør inkorporeres solidt i traktaterne, så det, der på nuværende tidspunkt er et vigtigt referencepunkt, vil blive et centralt referencepunkt.
Kommissær Vitorino og hans arbejdsgruppe i konventet overvejer de tekniske og semantiske detaljer, som vil være med i inkorporeringen, og jeg ser frem til at høre fra ham, hvor vellykket arbejdsgruppens anstrengelser har været. Dette parlamentariske forslag styrker chartrets politiske liv. Dette forslag forklarer, hvorfor inkorporeringen i traktaterne er vigtig, og hvorfor det bør være bindende over for EU og medlemsstaterne, når og i det omfang de indfører europæisk lov og politik. Det forklarer også, hvorfor chartret vil være et vigtigt element i den videre udvikling af begrebet om europæisk statsborgerskab.
I forbindelse med udvidelsen har chartret formået at forklare de involverede personer, hvorfor de grundlæggende rettigheder er så fremtrædende i forsøget på bringe EU tættere på borgerne. Det foreslår, at vi skaber et system for vores grundlæggende rettigheder, som skal være centrum for integrationsprocessen, så det kan være kronjuvelen i vores fremtidige forfatning. Jeg anbefaler betænkningen til Parlamentet.
Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne lykønske hr. Duff, ikke kun i hans egenskab af ordfører for denne betænkning, men også i hans egenskab af medlem af konventet, der udformede chartret om grundlæggende rettigheder. Betænkningen, som vi drøfter i dag, er baseret på Parlamentets tidligere holdninger, som blev vedtaget, da chartret blev udarbejdet i løbet af 2000, og disse henstillinger opfylder til fulde målsætningen om at benytte chartret som grundlag for en forfatning. Jeg taler i min egenskab af kommissær, men jeg kan naturligvis ikke se bort fra, at jeg samtidig er Kommissionens repræsentant i Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid, og i den egenskab er jeg formand for arbejdsgruppen om chartret. Uden at gå i detaljer mener jeg at kunne fortælle Parlamentet, at medlemmerne af arbejdsgruppen om indarbejdelse af chartret i traktaten har udtrykt bred enighed om svarene på de tekniske spørgsmål, som vi kæmper med, og som vedrører de nærmere bestemmelser for og konsekvenser af den eventuelle indarbejdelse af chartret i en kommende forfatningstraktat samt de nærmere bestemmelser for og konsekvenser af EU's mulige tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention.
Jeg mener, at der er en høj grad af overensstemmelse mellem de henstillinger, der findes i hr. Duffs betænkning, og arbejdsgruppens konklusioner. Mere specifikt vil jeg først understrege, at jeg er enig i, at chartret i dag er en realitet, som virkelig har vundet rodfæste i den europæiske dagligdag, som anvendes af borgerne, af generaladvokaterne, i afgørelser ved Retten i Første Instans, og af de nationale domstole, selv på højeste niveau: medlemsstaternes forfatningsdomstole.
I hr. Duffs betænkning bemærkes det ligeledes, at indarbejdelsen af chartret ikke vil give Unionen nye beføjelser. Dette siges allerede tydeligt i chartret, men det kunne være tydeligere i de horisontale bestemmelser om indarbejdelsen af chartret i traktaten, navnlig med henblik på at dæmpe noget af den frygt, som man har givet udtryk for fra visse sider. Chartret er ikke i sig selv en kilde til beføjelser eller et retsgrundlag, der vil give Unionen mulighed for at vedtage lovgivningsmæssige foranstaltninger. Det er et referencedokument for de værdier, der skal være til stede i alle EU's politikker.
På samme måde begrænses medlemsstaternes beføjelser på ingen måde gennem chartret. Det erstatter ikke medlemsstaternes systemer på menneskerettighedsområdet, og det skal ikke overtage de nationale forfatningers rolle. Derfor deler jeg ordførerens holdning, hvor han understreger, at chartret nu skal have bindende retsvirkning og en forfatningsmæssig status i henhold til bestemmelser, som skal fastlægges senere, og som afhænger af traktaternes fremtidige struktur.
Det lader til, at der er udarbejdet to alternative løsninger på dette spørgsmål. For det første en løsning, som rent faktisk fortjener at få støtte fra flertallet af arbejdsgruppens medlemmer, indarbejdelsen af hele chartret som et afsnit eller et første kapitel i forfatningstraktaten. Alternativet er, at forfatningstraktaten kommer til at indeholde en artikel, hvori der henvises til chartret med hele chartrets tekst, og som medtages i et særligt afsnit af forfatningstraktaten eller i en protokol.
Det er også helt legitimt ved den nuværende skillevej ikke at forsøge at ændre chartrets bestemmelser, før de er valideret i forfatningstraktaten. Chartret er udtryk for de politiske forpligtelser fra det tidligere konvent, som skal respekteres af dette konvent. Dette betyder imidlertid ikke, at der ikke skal foretages tekniske tilpasninger, navnlig med hensyn til de såkaldte "generelle" eller "horisontale" bestemmelser. Arbejdsgruppen om chartret har arbejdet med spørgsmålet og har til hensigt at foreslå nogle tilpasninger, som ikke påvirker indholdet i bestemmelserne, men i stedet udelukkende er beregnet på at præcisere betydningen af de nuværende horisontale bestemmelser.
Europa-Parlamentet og Kommissionen har altid set positivt på en tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention. Ordføreren gentager dette synspunkt, hvilket jeg hilser velkommen. Medlemmerne af arbejdsgruppen om chartret har den holdning, at Unionens tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention er i fuld overensstemmelse med indførelsen af et charter, der har status af forfatning, og som er juridisk bindende. I den henseende mener jeg, at det resultat, som er opnået af denne arbejdsgruppe, også vil opnå meget bred opbakning. Hvis Unionen tiltræder traktaten, vil den blive underlagt ekstern kontrol, hvilket er helt i overensstemmelse med den kontrol, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg udøver over medlemsstaternes forfatningsdomstole eller højesteretter. I den forstand er der ikke tale om noget underlæggelsesforhold mellem domstolene, og uafhængigheden af Fællesskabets retssystem påvirkes heller ikke.
Spørgsmålet hænger nøje sammen med Unionens fremtidige status som juridisk person. Konventets opgave er netop at fokusere på indarbejdelsen af forfatningsmæssige bestemmelser i forfatningstraktaten for at give Unionen mulighed for at forhandle om de praktiske bestemmelser for tiltrædelsen med Europarådet og i henhold til den normale procedure beslutte, hvornår tiltrædelsen skal ske og på hvilke betingelser uden på nogen måde at undergrave de enkelte medlemsstaters forpligtelser i henhold til den europæiske menneskerettighedskonvention og dennes tillægsprotokoller.
Jeg håber virkelig, at indarbejdelsen af chartret i forfatningstraktaten og Unionens tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention vil blive to vigtige milepæle i processen hen imod at give EU en forfatning, hvori man anerkender værdierne og principperne for de grundlæggende rettigheder.

Almeida Garrett (PPE-DE).
Hr. formand, en af de vigtigske opgaver for Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid er at besvare det spørgsmål, der blev stillet i Laeken for næsten et år siden, om, hvorvidt det vil være hensigtsmæssigt at indarbejde chartret om grundlæggende rettigheder i traktaten om Den Europæiske Union. Inden for konventet blev der nedsat en arbejdsgruppe med netop dette formål, der har kommissær Vitorino som en kompetent formand, og som er klar til at offentliggøre sine konklusioner. I dag forsøger Europa-Parlamentet gennem hr. Duffs betænkning igen at bekræfte den holdning, som det altid har fastholdt. Jeg vil gerne offentligt udtrykke min enighed i hans konklusioner og benytte lejligheden til at lykønske ordføreren med den fantastisk brede enighed, det lykkedes ham at føje til sine resultater i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender.
Vi er ikke i tvivl om, at det er borgerne og deres rettigheder, der skal være i centrum for vores fælles eksistens. Det, vi har, er ikke så meget et marked, men en samling af kvinder og mænd, der giver Fællesskabet mening. Derfor opfordrer vi helhjertet til, at chartret om grundlæggende rettigheder indarbejdes som en væsentlig bestanddel af forfatningstraktaten for Den Europæiske Union. Vi er naturligvis opmærksomme på, at mange af disse rettigheder, principper og friheder kunne have været formuleret anderledes og vil skulle revideres på et senere tidspunkt. Intet arbejde, der udføres af mennesker, er perfekt. Set fra vores synspunkt er tiden imidlertid endnu ikke inde. I dag er tiden inden til at præcisere og styrke chartrets juridiske status, at gøre det bindende og øge den retlige beskyttelse af de europæiske borgere i forhold til de europæiske institutioner og medlemsstaterne i forbindelse med anvendelsen af Fællesskabets lovgivning. Derfor støtter vi den strategi, der fremhæves i denne betænkning, og dens væsentligste konklusioner: at gøre det til en væsentlig del af den nye forfatningstraktat, at fastlægge formelle bestemmelser vedrørende en revision og, når EU udtrykkeligt er gjort til en juridisk person, at opfordre til tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention.

Berès (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, at den forhandling, vi fører i dag, kan forekomme meget teknisk i sit indhold. Hvilken status vil chartret få i den forfatning, som konventet munder ud i?
Forhandlingen stiller et absolut centralt politisk spørgsmål, nemlig hvad vi gør ved forhandlingen om statsborgerskab i konventet. Vores charter behandler heldigvis ikke blot statsborgerskabet. For vores borgere er det en central referenceværdi, og vi har siden påbegyndelsen af denne opgave sagt, at konventet skal arbejde hen imod et mere demokratisk, mere forståeligt og mere gennemsigtigt Europa.
Det, vores medborgere beder om, er at kunne føle sig som europæiske borgere. Det forekommer mig, at chartret i dag er det værktøj, vi har til rådighed til at puste liv i statsborgerskabet. Så lad os gennemføre det. Europa-Parlamentet har allerede bedt om det utallige gange og vil gøre det igen, når det stemmer om Duff-betænkningen. Jeg tror, at det er en sine qua non-betingelse for, at vi godkender konventets arbejde.
Spørgsmålet er, hvordan det skal gennemføres. For mit vedkommende er det vigtigt, at denne gennemførelse giver chartret en førerposition i hierarkiet af europæiske tekster. Det betyder rent ud sagt, at vi, når vi i de forskellige sektorer bliver bedt om at træffe nogle foranstaltninger, skal respektere chartrets ånd og bogstav.
Dernæst rejser sig spørgsmålet om revidering, og vi er klar over, at det er en forhandling, som har skabt stort røre også på tidspunktet for afslutningen af det foregående konvents opgaver.
Jeg tror ligesom hovedparten her, at det nuværende konvent ikke har beføjelser til at genåbne teksten, og jeg tror i øvrigt, at det ville være politisk uhensigtsmæssigt. Det vigtigste er at undersøge, hvordan denne reviderede udgave ville kunne gennemføres, for der er ingen grund til at tro, at disse tekster er mejslet i sten. Vi har selv under udarbejdelsen af chartret taget os nogle friheder med teksten til den europæiske menneskerettighedskonvention, som havde behov for tilpasning og modernisering. Lad os forestille os, at vores efterfølgere kan få behov for at foretage en lignende tilpasning. Da er det nødvendigt, at man foretager den på samme betingelser som dem, vi selv har skrevet teksten på. Revisionen af chartret kan rent ud sagt ikke gennemføres, medmindre den følger de mere bindende regler, som konventet foreslår.
Jeg har sammen med min gruppe stillet ændringsforslag herom, og jeg håber, at Europa-Parlamentet kan vedtage forslaget, når det stemmer om Duff-betænkningen.
Jeg har to små bemærkninger til slut. Den første er for at lufte en bekymring. Under forhandlingen - som apriori er teknisk - om de såkaldt "horisontale" klausuler er der risiko for, at man indsnævrer chartrets anvendelsesområde. Det skal være vores røde tråd at undgå en indsnævring af chartrets anvendelsesområde. Endelig ønsker jeg selvfølgelig at give min og min gruppes støtte til EU's tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention. På den måde opnår vi et samlet sæt foranstaltninger til beskyttelse af vores borgeres og indbyggeres rettigheder.

Dybkjær (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne først takke den utrættelige ordfører for hans arbejde med chartret. Det er vigtigt, at man hele tiden diskuterer det energisk, og også diskuterer, hvorledes det skal placeres i forbindelse med konventets arbejde. Jeg vil også gerne takke kommissær Vitorino ikke blot for hans principielle tilslutning til at arbejde videre med chartret, men også, fordi han påpeger, at det ikke er helt nemt at indskrive hele chartret i den kommende konstitution eller grundtraktat eller, hvor det nu skal placeres, men det må vel være dér. Det, jeg synes er vigtigt, når vi diskuterer disse spørgsmål som politikere, er, at vi hele tiden befinder os i spændingsfeltet mellem vision og virkelighed. Visionen er klar nok, vi kan alle ønske - jeg skal vende lidt tilbage til indholdet - at chartret får en total placering. Chartret er vigtigt. Det indeholder vigtige menneskerettigheder og andre rettigheder, som er vigtige at sikre de europæiske borgere. På den anden side er vi også nødt til at forholde os til virkeligheden, nemlig det, som er den politiske realitet i dag, og spørge os selv, hvor meget vi kan komme igennem med, når vi nu er 15 lande - eller faktisk 25 lande forhåbentlig, når vi skal i gang med regeringskonferencen. Det er hele tiden det spændingsfelt, vi skal være klar over. Jeg er tilhænger af chartret. Jeg har altid syntes, at det var et godt charter. Jeg har også arbejdet med chartret i forhold til den danske grundlov og må sige, at chartret er noget mere fremadorienteret og bedre end f.eks. den danske grundlov, hvis man kun læste grundlovsteksten og ikke havde hele den historiske baggrund. Jeg mener ikke, at alle eksisterende grundlove er ideelle, men på den anden side synes jeg også, at chartret i øjeblikket er ved at få lidt karakter af en "hellig ko". Derfor synes jeg godt, at man kan se på, om der er artikler, der er vigtigere og mere betydningsfulde end andre, og om der er spørgsmål, hvor man måske kan sige, at det ikke er det vigtigste at få med i denne omgang. Jeg vil gerne takke kommissæren for hans åbenhed og klargøring af, at det ikke er så enkelt endda.

Kaufmann (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær, betænkningen vedrører et af de vigtigste problemer, Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid skal løse, nemlig inkorporeringen af chartret om grundlæggende rettigheder i den kommende europæiske forfatningstraktat og sikringen af en fuldstændig beskyttelse af de grundlæggende rettigheder i EU.
Parlamentet har længe haft en lokomotivfunktion i Unionen, hvad dette angår. Med denne betænkning, der henvender sig direkte til konventet, opfylder Parlamentet igen sin politiske rolle. Jeg vil derfor gerne rette en stor tak til ordføreren. Jeg vil gerne komme ind på tre ting, der også afspejler sig i mine ændringsforslag.
Mange mennesker forventer for det første med rette, at konventet beslutter sig for at indarbejde chartret i forfatningstraktaten. Derfor skal det sikres, at det ikke kun indeholder overordnede retningslinjer for EU's organer, men at det munder ud i nogle bindende rettigheder, der skal overholdes af EU, og som om nødvendigt også kan søges opnået ad rettens vej af alle borgere. Dette formuleres helt korrekt som et krav i betænkningen, i nr. 1 eksempelvis.
Når der står i betænkningens nr. 2, at chartret om grundlæggende rettigheder udelukkende skal indarbejdes i den europæiske forfatningsret i form af en præambel, så forpurrer Parlamentet imidlertid efter min mening tingene for sig selv. En præambel kunne måske blive en slags flagskib for en kommende forfatningstraktat, men udgør juridisk set ingen norm af direkte retlig betydning. Jeg tror ikke, at nogen overhovedet ville forstå en sådan holdning fra Parlamentets side.
For det andet stiller vi med rette krav om EU's tiltrædelse af den europæiske menneskerettighedskonvention. Der aftegner sig allerede et flertal i konventet for denne holdning. Hvis Parlament fortsat vil spille sin rolle som lokomotiv, skal det dog efter min mening også nævne de dermed forbundne problemer tydeligt ved navn. Det er efter min mening ikke tilstrækkeligt blot at henvise til i betragtning Z, at EF-Domstolens forhold til den europæiske menneskerettighedskonvention er det samme som den nationale forfatningsdomstols forhold til den europæiske menneskerettighedskonvention. Dette udsagn dækker over et problem, for spørgsmålet om de nationale forfatningsdomstoles forhold til domstolen i Strasbourg vurderes meget forskelligt i de 15 medlemsstater. Efter min mening skal forfatningstraktaten give sit eget svar på spørgsmålet i betænkningen.
Hvad det tredje punkt angår, henvender jeg mig til ordføreren senere.

Voggenhuber (Verts/ALE).
Hr. formand, det ligger i de grundlæggende rettigheders natur, at de ikke tildeles, men derimod kun anerkendes, at de grundlæggende rettigheder automatisk kan afledes af menneskets værdighed. Vi er derfor som følge af, at Rådet nægter at gøre chartret om grundlæggende rettigheder juridisk bindende, havnet i en absurd situation. På den ene side betragtes de grundlæggende rettigheder som en nødvendig konsekvens af anerkendelsen af menneskets værdighed, men på den anden side nægtes menneskene muligheden for rent faktisk at gøre deres ret gældende.
Der skal lyde en tak til ordføreren, der her endnu en gang har gjort det klart, at det er Europa-Parlamentets højeste prioritet at indarbejde de grundlæggende rettigheder i den europæiske forfatning, ja, at en forfatning slet ikke er tænkelig uden denne grundsten. Jeg tilslutter mig dog den foregående talers bemærkning om, at jeg ikke forestiller mig en præambel til dette formål, men derimod en artikel 1 i denne forfatning, men her er der vel ikke tale om nogen alvorlige indholdsmæssigt forskellige holdninger.
Det andet synspunkt, som jeg takker ordføreren for, er, at vi ikke må tillade, at kapitlet om chartret om grundlæggende rettigheder genåbnes i konventet og forhandles på ny. Forfatningskonventet har ikke mandat til at ændre chartret om grundlæggende rettigheder, og det ville skade hele det første konvents og dermed konventmetodens troværdighed, hvis vi tog chartret op igen.
Efter min mening er der en vis selvmodsigelse - og her kommer mit spørgsmål til kommissær Vitorino, der har taget fat i punktet - i at ville ændre de horisontale bestemmelser. De horisontale bestemmelser udgør en væsentlig del af bestemmelserne om gyldighedsområdet og virkningen af chartret om grundlæggende rettigheder. Det er bestemt tænkeligt - og flere diskussioner har givet mig anledning til mistanke - at man via de horisontale bestemmelser forsøger at begrænse chartrets virkeområde. Det må vi gøre modstand mod.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, Parlamentet ville gøre demokratiet en stor tjeneste ved at fortælle sandheden. Og det er rent faktisk endnu en glimrende lejlighed til at overveje dette centrale spørgsmål: sandheden om den europæiske integration. Ordføreren foreslår f.eks. følgende: "Chartret tillægger ikke Unionen nogen kompetence. tværtimod begrænser det EU-institutionernes udøvelse af beføjelser som følge af deres pligt til at respektere chartret" (citat slut). Og han tilføjer: "chartret begrænser ikke medlemsstaternes kompetence i henhold til traktaterne, det er ikke en erstatning for medlemsstaternes ordninger for grundlæggende rettigheder, men et supplement til dem" (citat slut).
Sådan skal det også være, af to grunde: For det første har chartret endnu ikke fået retsvirkning af det eneste organ, der er kompetent på dette område, nemlig regeringskonferencen, og for det andet hedder det som allerede nævnt i artikel 51 i selve chartret, at synspunkterne i det nuværende charter er rettet mod Unionens organer og institutioner og kun mod medlemsstaterne i de tilfælde, hvor de anvender fællesskabslovgivningen.
Imidlertid forholder det sig desværre ikke sådan. Der er mange ting, der beviser, at der gøres forsøg på at gøre chartret til et instrument, der kan skabe enhed blandt medlemsstaterne og opretholde et formynderskab over dem, der ligger oven over deres forfatninger. Snart får vi f.eks. Swiebel-betænkningen, hvori man dokumenterer dette tydelige skifte med hensyn til form og metodologi, når menneskerettighedssituationen i medlemsstaterne skal undersøges og vurderes. Sidste år fik vi Cornillet-betænkningen på samme område. Kort sagt, hvis retsstaten fortsat er gældende, kan vi kun slå fast, at chartret desværre allerede nu fører til reaktioner imod den normale retsstat. Dette er noget, vi bør fordømme. Det er imidlertid ikke ordførerens anbefaling, idet han tværtimod ser ud til at glæde sig over og bifalde reaktionerne, foranstaltningerne og retningslinjerne fra Kommissionen, Rådet, Parlamentet, Ombudsmanden og endda EF-Domstolen, som lader hånt om regeringskonferencens kompetencer og forsøger at handle, som om chartret allerede er retligt bindende.
Det er det ikke. Retsstatsprincippet hedder ikke "som om". Enten findes "loven", eller også findes den ikke. Derfor er jeg bange for, at der findes et ønske om at omvælte retsstaten, og det er præcis det, der sker som resultat af denne tvetydighed. Derfor skal denne betænkning støttes entusiastisk af dem, der ?
(Formanden afbrød taleren)
Berthu (NI).
Hr. formand, kommissær Vitorino har netop i overensstemmelse med Duff-betænkningens anbefalinger erklæret, at den arbejdsgruppe, han leder i konventet, var tilbøjelig til at foreslå integrering af chartret om grundlæggende rettigheder i traktaterne og endda i en fremtidig europæisk forfatning.
Denne erklæring forekommer mig forhastet, for der er stadig nogle omfattende spørgsmål, som ikke er løst. Man fortæller os, at indlemmelsen af chartret i traktaterne, som ville gøre det bindende på europæisk niveau, ikke ville give Unionen nogen nye beføjelser. Men det kan vi ikke tro på. Man fortæller os, at det ikke ville nødvendiggøre nogen omskrivning af den tekst, som blev vedtaget i Nice, men det er umuligt. En omskrivning vil ganske enkelt være nødvendig på visse områder, og den ville åbne Pandoras æske. Og endelig fortæller man os, at indlemmelsen ikke ville tage nogle beføjelser fra de nationale demokratier, men det er ønsketænkning.
I virkeligheden, hr. formand, risikerer chartret at stille nogle ubøjelige krav til de nationale demokratier, og det mener vi, er meget farligt. Det er, hvad jeg forklarer i den mindretalsudtalelse, som er vedlagt Duff-betænkningen.
Maij-Weggen (PPE-DE).
Hr. formand, allerførst vil jeg takke hr. Duff for hans fortræffelige betænkning og ligeledes kommissær Vitorino for hans sagkyndige kommentar. De, der har haft den ære at være aktivt involveret i konventet, som har udarbejdet chartret, ved, at den brede enighed ikke var en selvfølge på det tidspunkt. Den er resultatet af meget grundige, gennemgribende og intensive bestræbelser. Derfor skal vi forhindre, at chartrets tekst igen tages op til diskussion. Der blev dengang gjort et fremragende stykke arbejde. At tage dele af chartret op til diskussion kan kun føre til en afsvækkelse af dette fortræffelige stykke arbejde. Lad derfor chartret være, som det er, med undtagelse af tekniske ændringer. Det var min første bemærkning.
Min anden bemærkning vedrører kombinationen af chartret og den europæiske menneskerettighedskonvention, hvilket har skabt større vanskeligheder end nødvendigt. Det fremgår af en række artikler, der er skrevet af dommere og eksperter fra de to domstole i Luxembourg og Strasbourg, og det bliver også tydeligt i hr. Vitorinos konventsarbejdsgruppe. Det viser sig, at det absolut er muligt at afstemme de to domstoles arbejde efter hinanden, hvad angår den europæiske menneskerettighedskonvention og chartret. Det mener også PPE-DE-Gruppen her og PPE-DE-Gruppen i Europarådet. Efter vores opfattelse er vejen derfor banet for at optage chartret i den nye forfatningstraktat. Det ønsker vi at gøre, og det vil vi derfor arbejde for i konventet.
Jeg kommer nu til min tredje og sidste bemærkning, nemlig chartrets betydning for Unionens borgere. Det er meget vigtigt, at vores borgeres rettigheder forankres solidt i den nye forfatningstraktat, som er ved at blive udarbejdet. Vi ved jo alt for godt, at borgernes rettigheder, mindretallenes rettigheder og sociale rettigheder stadig er meget skrøbelige, især i de central- og østeuropæiske lande. Så meget desto vigtigere er det, at der værnes om disse rettigheder i de nye traktater og først og fremmest i den forfatningsmæssige del af traktaten. Disse rettigheder skal efter min opfattelse også kunne gennemtvinges. Det kan sikre, at borgere i Central- og Vesteuropa kan regne med de samme grundlæggende rettigheder, der er forankret i en europæisk forfatning, som er garanteret af Unionen, og som om nødvendigt kan gennemtvinges af EU-domstolene. Det forekommer mig at være holdningen i Duff-betænkningen, og derfor støtter vi denne betænkning.

Leinen (PSE).
Hr. formand, chartret er jo en milepæl på vej hen imod et virkeligt unionsborgerskab, og det dokumenterer også, at mennesket skal stå i centrum for Europa-politikken og ikke kun markedet eller magten. Jeg tilslutter mig derfor alle, der siger: Disse rettigheder må ikke kun eksistere på papiret. De skal også være bindende. Tillykke til kommissæren og ordføreren, fordi de har til hensigt, at chartret skal være en del af forfatningstraktaten. Jeg mener heller ikke, at chartret kun skal nævnes i præamblen, men at det bør være første kapitel i forfatningen. Vi siger altid, at man bør kunne læse denne forfatning i skolen. Chartret er vidunderligt læseværdigt, og det ville være en god ouverture til den europæiske forfatning. Jeg mener egentlig, man skal trykke det i sin helhed, fordi det afspejler Europas værdier.
Mit andet punkt er, at chartret skal indarbejdes uden ændringer. Det blev diskuteret virkelig længe på det første konvent, og jeg kan ikke se, at man skal ændre chartret endnu en gang. Hvad angår de tværgående artikler, kan der højst være tale om redaktionelle tilpasninger, ikke om substantielle ændringer. Alt er blevet sagt om anvendelsesområdet, man skal ikke gøre det dobbelt og komplicere det yderligere. Tak til vores ordfører for hans excellente betænkning. Det bliver helt sikkert et vigtigt dokument for konventet!

Krarup (GUE/NGL).
Hr. formand, betænkningens tema er angiveligt virkningen af EU's charter om grundlæggende rettigheder. Men i betænkningen leder man forgæves efter en seriøs behandling af dette juridisk og politisk helt afgørende spørgsmål. Jeg vil nøjes med to punkter. For det første: Hvad skal vi overhovedet med et EU-charter, når vi har den europæiske menneskerettighedskonvention, som alle EU's medlemsstater har tilsluttet sig? Svaret er: Fordi EU som sådan ikke har tilsluttet sig konventionen. Men EU bør selvfølgelig - via en simpel traktatændring - tilslutte sig konventionen, og det anbefaler betænkningen også. Men når det sker, vil sammenstød mellem Menneskerettighedsdomstolen og EF-Domstolen være uundgåelige. Betænkningens udsagn om det gnidningsfri samvirke er simpel juridisk nonsens. For det andet drejer den afgørende del af charter-dagsordenen sig om at fremme EU's permanente ekspansion. Chartret er slet og ret en byggesten til EU's forbundsstat. Til en forbundsstat hører både borgerskab og forfatning. Unionsborgerne underkastes EU's forbundsmyndigheder, som det fremgår bl.a. af punkt 7, P, X og N. Alt dette indebærer en lemlæstelse af og uhyrlige indgreb i det nationale retsforhold, og at dette forties skammeligt, er en fuld tilstrækkelig grund til at stemme nej til betænkningen.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil indlede med hjerteligt og oprigtigt at tilslutte mig de foregående taleres lykønskninger til ordføreren for dette fuldendte, systematiske og, tør jeg godt sige, pædagogiske arbejde på et område, som alle tilsyneladende kender, selv om det ikke altid er tilfældet.
Jeg har forsøgt at samarbejde med ham på to punkter. Det første, som mange andre talere har nævnt, drejer sig om at forlange, at chartret som sådan indarbejdes i traktaterne. Som fru Almeida Garrett sagde, er alt menneskeligt arbejde perfektibelt, og af alle former for menneskeligt arbejde plejer juridiske tekster at være de mest perfektible. Der er imidlertid et spansk ordsprog, der siger, at det bedste er det godes fjende, og i dette tilfældet står valget ikke mellem dette charter eller et bedre charter, det står mellem dette charter eller intet charter, og vi mener, at dette charter er det, vi har brug for.
Det andet punkt, hr. formand, bestod i udtrykkeligt at gøre opmærksom på noget, som Parlamentet har inddraget i sin forretningsorden: Chartret er allerede bindende for medlemmerne af Europa-Parlamentet, eftersom det er den parameter, vi skal henholde os til, når vi kontrollerer, at lovgivningsinitiativer overholder de grundlæggende rettigheder. Det må vi ikke glemme. Hvis vi har inddraget det gennem Corbett-betænkningen, kan vi ikke være de første til at fornægte det.
Derfor vil min gruppe og jeg entusiastisk stemme for Duff-betænkningen, for vi mener, at chartret har et enormt fortrin, fordi det er den første unionstekst, som bakkes op af offentligheden. Dette er dets store fortrin, og ikke en eller anden reformbestemmelse. Det betyder, at chartret ikke bliver udvandet eller forvansket i fremtiden.
Den europæiske offentlighed bakker op om chartret, uanset hvem det ærgrer, for det lader til at ærgre mange.
Marinho (PSE).
Hr. formand, en forfatning og chartret om grundlæggende rettigheder er de to ansigter for det nye Europa, vi er i færd med at opbygge, fordi demokratiet ikke kan tilrettelægges med 25 lande uden bindende grundlæggende rettigheder. For det første fordi troværdigheden i forbindelse med udvidelsen og tilliden til denne skal være baseret på et fælles grundlag af principper og rettigheder, som konsoliderer forholdet mellem stater og borgere, som historien har forhindret i at leve sammen og stole på hinanden. For det andet fordi den nye borgerstatus i Unionen, hvor de europæiske borgere anbringes i centrum af den europæiske legitimitet, kræver, at de forsvares og beskyttes mod ethvert misbrug, der kan skyldes en centralisering af beføjelserne i den effektive beslutningstagnings navn.
Derfor skal vi finde et grundlag for at give borgerne direkte adgang til Unionens domstole, og tilsvarende må vi definere mekanismer, der kan overtale de nationale domstole til at anvende chartret på borgernes vegne. Chartrets status skal derfor ophøjes til primærlovgivning, idet det gøres til en grundlæggende referencekilde for EF-Domstolen og for de nationale domstole, hvorved det gøres til grundlæggende lovgivning i Unionen og en faktisk integrerende del af Fællesskabets regelværk.
Hvilket område med frihed, sikkerhed og retfærdighed ville vi opbygge uden et charter om grundlæggende rettigheder? Hvilken form for civil og politisk sameksistens kan der være tale om uden dette? Hr. formand, der skabes ingen nye beføjelser som et resultat af chartret. Tværtimod begrænses udøvelsen af beføjelser i fremtidens Union. Endvidere afskaffes ingen af de rettigheder, som medlemsstaternes borgere allerede nyder, og der sker heller ikke nogen udvanding af en højere grad af beskyttelse gennem et charter, der udelukkende indeholder minimumsbestemmelser.
Så hvis vi ønsker et organiseret demokrati baseret på fælles værdier, bør vi lade chartret danne grundlaget for en forfatning, gøre det til den grundlæggende referencekilde og kilde til beskyttelse af Unionens borgere. Det er det, der siges i betænkningen, det er hr. Duffs holdning, og jeg tror, jeg er sikker på, at det er kommissær Vitorinos holdning. Jeg ønsker dem begge hjerteligt tillykke!

Stockton (PPE-DE).
Hr. formand, det vil nok ikke komme som nogen overraskelse, at jeg, som britisk konservativ, anslår en anderledes tone i en ellers harmonisk debat.
Jeg er enig i, at alle EU's institutioner bør have de samme standarder, men jeg er ikke overbevist om, at sådanne juridiske bånd bør være med i konventionen. Jeg mener heller ikke, at de skal kunne håndhæves af EU over for medlemsstaterne, ud over den nuværende forpligtelse i form af underskrifterne på EU's charter om grundlæggende rettigheder. De bør ikke omfatte private virksomheder, privatpersoner eller organisationer. De bør heller ikke dække forhold som socialpolitik, beskæftigelse eller kulturpolitik.
Vi har fået overdraget et dokument med en række gode hensigter. Men jeg føler, at vi er ved at indføre en mareridtsagtigt dobbelthed inden for ankeområdet, med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol på den ene side og EF-Domstolen på den anden side. Vi har sager, som skifter fra den ene institution til den anden, hvor det kun er advokaterne, som får gavn af dette system. Det er beklageligt for de kolleger, som er fremtrædende advokater, jeg ønsker ikke en forringelse af deres indtægter, men det er ikke et system, som vi bør fremme. Punkt V viser dog, at det allerede er ved at ske. Tanken om modstridende myndigheder, som bekendtgøres ved to forskellige domstole er bureaukratisk utålelig og et juridisk mareridt.
Artikel 2 bekymrer mig. Chartret skal binde Kommissionen, Rådet, Parlamentet og Regionsudvalget, men skal det være et "centralt referencepunkt for Domstolen og de nationale retter"? Nej, det skal ikke være et centralt referencepunkt for de nationale retter. Det er endnu et tegn på den mulige forvirring. Denne forvirring bør være afklaret, før betænkningen vedtages. Jeg opfordrer Parlamentet til at afvise betænkningen, så udvalget kan få tid til at løse problemet.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, jeg tror, at de fleste medlemmer af Parlamentet er enige i ordførerens konklusioner og er enige med kommissær Vitorino om, at det er nødvendigt at indarbejde chartret i den nye EU-konvention.
Jeg vil nøjes med at tale om to proceduremæssige aspekter: for det første perspektiverne ved en udvidelse af Domstolens kompetence, så den kan behandle individuelle sager, som hidtil har stået over for omfattende legitimationer set ud fra et proceduremæssigt synspunkt (hvad angår legitimation, interesser og anerkendelse af berørte individuelle rettigheder). Og for det andet kommissær Vitorinos henvisning til den mulige ratificering af den europæiske menneskerettighedskonvention.
Jeg mener ikke, at problemet er så enkelt, som kommissær Vitorino påstår - hvilket fru Kaufmann har understreget - for det drejer sig ikke bare om at trække Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol ned over en forfatningsdomstol, men om en overnational konstruktion - en fællesskabskonstruktion - med en Domstol, der har nogle meget specielle karaktertræk, og at pålægge den en anden procedure.
Selv om jeg er uenig i de fleste af den foregående taler, hr. Stocktons, synspunkter, mener jeg, at dette emne nok bør undersøges nærmere, ikke bare hvad angår selve chartret, men også hvad angår fællesskabsinstitutionernes beføjelser, navnlig Retten i Første Instans og Domstolen.
Jeg mener, at Udvalget om Konstitutionelle Anliggender bør undersøge det spørgsmål, og jeg er sikker på, at kommissær Vitorino vil give det den opmærksomhed, det fortjener.
Thorning-Schmidt (PSE).
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at det for mange lande vil være den nemmeste løsning at indføje chartret ved en henvisning i EU-traktatens artikel 6. Også for mit eget land vil det formentlig være den nemmeste løsning. Men jeg synes alligevel, at vi skal tænke større og længere. For hvis formålet med dette er, at borgerne skal kunne genkende sig selv i traktaten, skal de have mulighed for at slå op i traktaten eller forfatningen og direkte læse, hvilke rettigheder de har i forhold til EU. Jeg mener derfor, at man bør vælge den maksimale løsning, hvor EU får status som juridisk person og tilslutter sig menneskerettighedskonventionen. Den maksimale løsning vil nemlig give Menneskerettighedsdomstolen mere myndighed i forhold til EF-Domstolen. Men når vi går efter den maksimale løsning, skal vi samtidig være åbne over for de bekymringer, som visse medlemsstater legitimt kan have, særlig når det drejer sig om spørgsmål vedrørende national identitet. Jeg kunne måske godt savne, at ordføreren havde indføjet bare en enkelt sætning om, at vi skal have øje for denne bekymring. For hvis vi rent faktisk lytter til den bekymring, som medlemsstaterne kan have, og som er legitim, og samtidig går efter den maksimale løsning, så mener jeg, at det vil lykkes os at kombinere den store vision med virkeligheden.

Duff (ELDR)
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke alle de personer, som har udtalt sig, og særligt dem, som er enige i betænkningens indhold. Jeg vil særligt takke kommissær Vitorino, som havde held til at få en aftale på plads i sin arbejdsgruppe om de tekniske og semantiske problemer, som nogle af medlemsstaternes repræsentanter stod over for. Hvad angår indledningen, er jeg helt enig, og jeg kan godkende ændringsforslag 7.
Jeg kan sige til mine venner på EU-modstanderfløjen, at dette ikke er en sammensværgelse. Dette charter har en vis vægt og legitimitet Men det mangler klarhed og juridisk sikkerhed. Hensigten med inkorporeringen er netop at sikre, at vi kan forbedre spørgsmålet om sikkerhed og klarhed. Der er på ingen måden nogen pinlig tavshed fra vores side på området for national lovgivning, som hr. Crowley hævder. Chartret drejer sig primært om EU's kompetencer og dets institutioners magtbeføjelser. Endelig kan jeg sige, at lord Stockton og jeg begge er medlemmer af passende politiske partier i Det Forenede Kongerige.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.
Skriftlig erklæring (artikel 120)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0333/2002) af Lambert for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Rådets direktiv om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere og statsløse som flygtninge, eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse (KOM(2001) 510 - C5-0573/2001 - 2001/0207(CNS)).
Vitorino
Hr. formand, fru Lambert, mine damer og herrer, Lambert-betænkningen, som vi drøfter i dag, drejer sig om et vigtigt forslag til et direktiv, der ofte betegnes direktivet om kriterier for international beskyttelse. Efter min mening udgør dette direktiv kernen i det fælles europæiske asylsystem, hvis nødvendighed blev understreget i Amsterdam-traktaten og i konklusionerne fra Rådets møder i Tampere, Laeken og Sevilla.
Kommissionen er enig med Europa-Parlamentet om, at det er absolut nødvendigt med en harmonisering af flygtningepolitikken på europæisk plan. Det er rent faktisk ikke blot et spørgsmål om harmonisering: Det drejer sig om at reagere på de problemer, som medlemsstaterne står over for på asylområdet, og som kun kan løses hensigtsmæssigt på EU-plan. Dette gælder måske i særlig grad kriterierne for tildeling af international beskyttelse. De forskellige nationale systemer indeholder i øjeblikket forskellige kriterier for, hvilke borgere der kan opnå beskyttelse, og et til tider yderst forskelligartet regelsæt om flygtningestatus eller om subsidiær beskyttelse. Disse forskelle inden for de forskellige nationale systemer skaber sekundære bevægelser, hvilket er uønsket for alle EU's medlemsstater.
Med henblik på at skabe en situation med ligebehandling indeholder forslaget til direktiv om kriterier for international beskyttelse standarder for en fælles definition af både flygtninge og personer, der har ret til subsidiær beskyttelse. Det indeholder ligeledes standarder for de rettigheder, som disse to grupper skal have. Der garanteres minimumsstandarder for beskyttelse i alle medlemsstaterne for enhver, der virkelig behøver international beskyttelse, og samtidig forhindrer det misbrug af asylansøgninger, hvilket jo kan skade systemets troværdighed. Forslaget er baseret på den præmis, at medlemsstaterne kun skal tildele international beskyttelse, hvis der ikke findes nogen effektiv national beskyttelse mod forfølgelse, uanset kilden til denne forfølgelse.
Endelig må vi understrege, at den subsidiære beskyttelse, som foreslås i direktivet, skal betragtes som et supplement til det beskyttelsessystem, der indføres i Genève-konventionen om flygtninge, og skal gennemføres, så det ikke begrænser, men supplerer det nuværende system for beskyttelse af flygtninge. Det danske formandskab ønsker, og dette støttes af Kommissionen, at nå hurtigt frem til en politisk aftale om dette forslag sammen med forordningen om bestemmelse af, hvilken medlemsstat der har ansvaret for behandling af asyslansøgninger, kendt som Dublin II, og det ændrede forslag til direktiv om asylprocedurer, helt specifikt hen imod slutningen af november på mødet i Rådet (retlige og indre anliggender). Det er således utroligt vigtigt for Kommissionen, at Parlamentet vedtager sin holdning til direktivet så hurtigt som muligt, således at Rådet kan diskutere spørgsmålet i lyset af Deres holdning.

Lambert (Verts/ALE)
Hr. formand, vi har lige hørt, at direktivet skal være grundpillen i den fælles asylpolitik, som skal sætte minimumsstandarden for personer, som opfylder betingelserne for flygtninge i henhold til Genève-konventionen og andre aftaler, samt kriteriet for folk, som har krav på international beskyttelse i henhold til andre internationale konventioner og menneskerettighedslovgivninger. Jeg er personlig modstander af, at direktivet kun anvendes på tredjelandsstatsborgere og statsløse personer og på den måde fjerner medlemsstaterne fra dets anvendelsesområde. Jeg vil derfor stemme for de ændringsforslag, som er stillet af GUE/NGL-Gruppen.
Men grundlaget i Kommissionens perspektiv er behovet for beskyttelse og vores pligt til at yde beskyttelse. Flertallet i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender støttede Kommissionen i at opretholde Genève-konventionen fra 1951, som ikke sondrer mellem de forskellige former for forfølgelse, og man glædede sig over, at man gik væk fra det snævre syn på forfølgelse, som nogle regeringer og personer havde, at det kun er statslig forfølgelse, som skaber flygtninge. En fuldstændig anvendelse af konventionen vil tage højde for de personer, som bliver forfulgt af ikke-statslige institutioner, som f.eks. FARC fra Columbia, og politisk modstand i Zimbabwe og en række andre forhold.
Vi var også uenige med Kommissionen i spørgsmålet om, at beskyttelse skulle ydes fra en statslig institution som f.eks. UNHCR, og vi mente, at det pålagde en institution, som ikke kan holdes juridisk ansvarlig, nogle statslige pligter.
Flertallet i udvalget valgte at støtte ændringsforslagene fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, som styrker kvindernes position som en social gruppe, der er udsat for forfølgelse i nogle lande, og det har vedhæftet eksemplet på mishandling af kønsorganerne på linje med en tidligere parlamentsbeslutning på dette område.
Vi mener også, at der bør tages hensyn til køn og seksuel observans, når man skal definere en social gruppe. Det er blevet fremhævet af EU i henhold til Københavnskriterierne og Amsterdam-traktaten. Vi kender alle til de seneste eksempler på forfølgelse i Egypten og Jamaica.
Et flertal i udvalget støtter ikke den holdning, at direktivet kun skal omfatte flygtningestatus, mens spørgsmålet om yderligere beskyttelse skal behandles på et senere tidspunkt. Vi var enige med Kommissionen og UNHCR i, at det var passende at behandle de to kategorier samlet og ikke kun af administrative grunde. De supplerende systemer finder først ud af, om en person har behov for beskyttelse. Hvis det er tilfældet, skal deres status defineres. Selv en fuldstændig anvendelse af Genève-konventionen opfylder ikke hele behovet for beskyttelse, og derfor har adskillige medlemsstater yderligere kategorier.
Det passer ikke, som nogle siger, at de, som er placeret i en anden kategori, nødvendigvis opholder sig i et land i kortere perioder eller står over for problemer i deres hjemland, som ikke er så alvorlige. Hvis vi skal have en fælles asylpolitik, bør vi også tage os af de ekstra behov, og det opnås bedst, hvis vi gør det samlet. Der er behov for en holistisk indgangsvinkel, som dækker vores internationale forpligtelser samt de personers behov, som vi ønsker at beskytte.

Da vi mener, at de to grupper er nogenlunde ens, besluttede et flertal i udvalget at tildele de to grupper de samme sociale rettigheder. Det vil kun være rimeligt at lade folk arbejde, efteruddanne sig eller lade dem tage en uddannelse, hvis de ønsker det. Det gavner det enkelte menneske, vores samfund og hjemlandet, når denne vender hjem, og ved at imødekomme de grundlæggende sociale behov kan vi undgå større sociale omkostninger. EU's egen strategi om social sammenhørighed anerkender forbindelsen mellem dårlige boligforhold, dårligt helbred og mangelfulde uddannelsesmæssige færdigheder. Hvis dette gælder vores egne statsborgere, er det kun rimeligt, at de, som har krav på international beskyttelse, får gavn af en tilsvarende støtte, hvis vi skal undgå at skabe en social udelukkelse, hvilket vil være i strid med vores egen EU-politik.
Et flertal i vores udvalg blev også enig om definitionen af familieforhold, som har til hensigt at fastholde princippet om familieenhed og at vælge en bred definition af familieforhold. Det er et argument, som er almindelig kendt i Parlamentet. Det virkede rigtigt at give samtlige familiemedlemmer den samme status for at undgå kedelige situationer, som nogle gange opstår, når et enkelt familiemedlem kan få flygtningestatus, mens andre bliver nægtet denne status, selv om man har de samme oplysninger til rådighed.
Vi blev også enige om at støtte retten til at sige nej på grund af religion eller tro, en rettighed, der er internationalt anerkendt.
Endelig vil jeg gerne takke mine kolleger for deres hårde arbejde og engagement ved udarbejdelsen af denne betænkning, uanset om vi er enige. Udvalget er kommet med nogle gode ændringsforslag til de i forvejen fornuftige forslag fra Kommissionens side, og jeg håber, at man vil fastholde denne indstilling under afstemningen i morgen, og støttet af Rådet. En positiv indstilling i morgen vil være et stærkt forsvar for traktatforpligtelserne og EU's humanitære forståelse.

González Álvarez (GUE/NGL)
Hr. formand, jeg vil fremkomme med et indlæg til forretningsordenen, så vær venlig ikke at trække dette fra min taletid. Jeg har bemærket, at det var planen, at formanden for Udvalget for Andragender, hr. Gemelli, skulle have holdt indlæg om den foregående betænkning. Vi, der befinder os i den anden bygning, har et lille problem: Skærmene virker ikke, og vi kan ikke se, hvor lang tid der er til forhandlingen om en betænkning, som vi skal holde indlæg om. Hr. formand, jeg vil gerne have, at De, der er så involveret i, at bygningerne er i orden, sørger for, at skærmene fungerer, når vi har møder i den anden bygning, for jeg er sikker på, at hr. Gemelli ikke opdagede, at tidspunktet for hans indlæg var kommet.
Formanden.
Jeg noterer mig Deres ord, og jeg kan fortælle Dem, at Budgetudvalget, som jeg, som De ved, har en særlig forkærlighed for, også holder møde i den bygning.
González Álvarez (GUE/NGL).
Tak, hr. formand. Som det fremgår af vores begrundelse, havde Udvalget for Andragender tiltro til den ordfører, som vi havde i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, og derfor mente vi ikke, at det var nødvendigt, at Udvalget for Andragender udarbejdede en omfattende betænkning og forelagde den, som om den var en afgørende betænkning, for vi havde tiltro til vores ordfører i Udvalget om Borgernes Friheder. Det eneste, jeg vil sige, er, at vi fuldt ud støtter de vigtigste dele af ordførerens forslag, som forbedrer Europa-Kommissionens forslag.
For det første støtter vi, at der i mange tilfælde henvises til Europarådets europæiske menneskerettighedskonvention, for vi mener, at den har stor betydning for den forhandling, vi er i gang med.
Ligeledes henvisningen til uddybelse af asylansøgeres og deres familiers rettigheder, uanset om familierne er traditionelle eller ej. Vi har meget tydelige eksempler på familier, der ikke er traditionelle, men som er ekstraordinære.
Vi støtter også medlemsstaternes beføjelse til at indføre og opretholde nogle elementer, der endda er mere omfattende end de elementer, der indgår i det direktiv, vi diskuterer.
Jeg er også enig i, at stykket om anvendelse af statslignende myndigheder til beskyttelse af asylansøgere bør udgå. Vi mener, at kun staten kan beskytte asylansøgere ordentligt.
Og ingen hjemsendelse, hvis der er fare for, at ansøgeren idømmes dødsstraf eller korporlige straffe. Parlamentet har ved mange lejligheder udtalt sig meget klart imod dødsstraf.
Og nedsættelse af tidsfristerne for at kunne benytte sig af arbejds-, uddannelses- og børnepasningsrettigheder samt fornyelse af opholdstilladelsen.
Naturligvis fastsættelse af sanktioner, der er effektive, står i rimeligt forhold til overtrædelsen og har afskrækkende virkning over for dem, der overtræder dette direktiv.
Vi mener, at de bekymringer, som Udvalget for Andragender har givet udtryk for, behandles behørigt i fru Lamberts betænkning, og derfor støtter vi den.
Hr. formand, jeg mener, at der er tale om et meget vigtigt direktiv, som vil afspejle et rettighedernes Europa og et Europa, der modtager mennesker, som føler sig forfulgt.
Von Boetticher (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, det forslag fra Kommissionen, vi drøfter her, og den tilhørende betænkning kan uden skrupler betegnes som en asylpolitisk falliterklæring fra de europæiske institutioners side. Hr. Vitorino, De bærer det primære ansvar for, at det i løbet af tre år ikke er lykkedes Deres institution at fremlægge bare et eneste forslag på området asyllovgivning, som man har kunnet indgå kompromis om. Værre endnu er det, at der i Deres institution stadig ikke engang findes en klar og praktisk anvendelig skelnen mellem de tre søjler arbejdsmigration, asyllovgivning og subsidiær beskyttelse. Derfor lander Deres forslag også regelmæssigt i Rådets papirkurv.
Men også venstre side af Europa-Parlamentet bærer en stor del af ansvaret for, at det hidtil er mislykkedes. Selv Kommissionen går videre end harmoniseringen af minimumsstandarder, men venstre side af Europa-Parlamentet udvider forslagene grundlæggende.
Højdepunktet er dog løgnagtigheden. For mens De holder store asylpolitiske taler her i Europa-Parlamentet og lader Dem fejre som forsvarer af flygtningenes rettigheder, bryster Deres egne venstreorienterede regeringer, f.eks. i Storbritannien og Tyskland, sig af at have en restriktiv asylpolitik. Selv hr. Cohn-Bendit udtalte sig sidste uge i fransk tv til fordel for mere restriktive regler. Hvorfor? Fordi De står i offentlighedens søgelys på en helt anden måde derhjemme og dér påtager Dem et ansvar over for vores borgere. Disse menneskers evne til at integrere flygtninge har visse grænser - grænser, som de konsekvent ignorerer her.
Derfor vil vi sætte vores forslag til afstemning ved navneopråb i morgen, således at offentligheden kan se Deres skinhellighed ved selvsyn.
Hvad angår betænkningen, er udvidelsen af flygtningebegrebet langt ud over det, der står i Genève-konventionen, jo ikke noget nyt forslag fra Deres side. Det er altid blevet forkastet af os og af Rådet, også fra den rød-grønne minister i den tyske forbundsregering. Mennesker, der modtager subsidiær beskyttelse, skal, hvis det står til Dem, nærmest behandles som anerkendte asylansøgere. Men det giver overhovedet ingen mening. I Tyskland har vi erfaring med borgerkrigsflygtninge, der ikke ansøger om asyl, fordi de som regel ønsker at vende tilbage til deres eget land, når borgerkrigssituationen er slut. De skal, og de vil heller slet ikke integreres i modtagelseslandet. De, der kræver generel skolepligt for børn af disse flygtninge, skal helt seriøst få deres mentale tilstand undersøgt. De fleste børn kan nemlig ikke sige et ord på det sprog, der tales i modtagelseslandet. Og i stedet for at lade deres status gennemgå efter et år vil De først gøre det efter fem år! Der er dog efter min mening ingen situation, hvor forudsætningerne for subsidiær beskyttelse er til stede i fem år. Nej, forskellige grupper kræver forskellige bestemmelser. Derfor kræver Rådet jo også med rette to forskellige fremgangsmåder.
Hvorfor handler dette direktiv igen om familiesammenføring? Jeg spørger mig selv, om De, hr. kommissær, efter det første flop, Kommissionen og De har stået for her, arbejder på et nyt helhedskoncept. Ja, hvad er nu bedst - helhedskoncept eller bestemmelser i hvert enkelt forslag? Der er ingen tvivl, Rådet kommer også til at smide dette forslag i skraldespanden. Og fremover må De hellere tale om åben koordination og dermed dække over den politiske fiasko med et europæisk asylsystem, som De har fremprovokeret.
Deres forslag skader den europæiske integration. Vi forkaster dem og støtter ændringsforslagene fra vores og Deres formand, hr. Hernández Mollar.
Zrihen (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i lyset af hvad der sker i Belgien i dag, kan man undre sig over at høre så meget kritik af dette forslag fra Kommissionen, som jeg tværtimod mener gør EU og Europa-Parlamentet stor ære.
Man skal vide, at 389.000 personer i 2000 indgav ansøgning om asyl i et af de 15 medlemslande. Vi burde måske vise os en smule menneskelige og indse, at bag alle disse taler, som vi holder her i salen, skjuler sig mænd, kvinder og børn, som flygter fra forfølgelse og konflikter, eller som forsøger at slippe fri af et liv i fattigdom og afsavn. Har vi allerede glemt, at det, vi har oplevet her i Europa under krigen, har ført til, at vi har opbygget det, der i dag understøtter og retfærdiggør vores tilstedeværelse her i Europa-Parlamentet?
I vores kriseramte stater og siden begivenhederne den 11. september har mange opfattet ansøgerne om asyl og international beskyttelse som en trussel imod lov og orden, social stabilitet og endda nogle gange national sikkerhed. Det er vores pligt, eftersom vi også har pligt til at huske, eftersom det er selve grundlaget for vores eksistens, og eftersom vi har status af demokratisk instans og beskytter af menneskerettighederne, at give hver enkelt en chance og ikke hos os, i EU, at blive et fort Europa, som er lukket for omverdenen.
Som efterfølger til andre betænkninger, som vores institution allerede har vedtaget, forekommer det mig, at det forslag, som ligger til afstemning, giver mulighed for at oprette noget, der virkelig gør os ære, nemlig et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Desuden fastlægger vi for at indføre en vis kohærens mellem medlemsstaternes love og forskrifter og definere et fundament af fælles standarder med dette direktivforslag nogle minimumsstandarder for definitionen eller indholdet af flygtningestatutten. Lad os få på det rene, at minimumsstandarderne ikke betyder, at vi skal gå efter den laveste fællesnævner, og de tillader ikke, at vi trækker os og lukker Europa, som er Genève-konventionens hjemsted - hvor længe skal vi blive ved med at gentage det? De første ofre for vold, menneskesmugling og lemlæstelse er kvinder og især mindreårige kvinder. Det er især nødvendigt at sørge for, at de får hjælp, beskyttelse og støtte, og samtidig sørge for, at disse kvinder, som er de mest udsatte for diskrimination i deres hjemlande, ikke længere er så let et bytte for menneskesmuglere eller prostitution under foregivelse af, at de rejser eller opholder sig i vores lande.
Derfor skal dette direktivforslag, som desuden sigter mod at beskytte disse kvinder og børn, give dem mulighed for at gøre deres rettigheder gældende, give dem mulighed for at udfylde en asylansøgning, og give dem mulighed for at værge sig mod den personlige forfølgelse, som de er genstand for, for det er først og fremmest anslag mod respekten for de grundlæggende rettigheder. Det er, tror jeg, årsagen til, at vi stadig i dag samles for at drøfte direktiver som dette.
Sørensen (ELDR).
Hr. formand, for tre år siden gav Det Europæiske Råd i Tampere startskuddet til en fælles europæisk asyl- og indvandringspolitik. Målet var at få vedtaget fælles regler, der skulle gøre EU til et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det var udgangspunktet. Tre år efter mødet i Tampere skal vi så i dag forholde os konkret til et vigtigt skridt i retning af at opfylde denne vision. I ELDR-Gruppen er vi tilfredse med, at vores holdninger er blevet taget i betragtning i udvalgsarbejdet. Det er efter vores mening en sammenhængende og velafbalanceret betænkning, der er kommet til behandling her i salen. Det er vigtigt, at vi får fælles minimumsstandarder for flygtninge. Og for at reglerne skal være effektive, er det også vigtigt, at alle medlemsstater har en fælles definition af, hvad en flygtning er. Jeg er tilfreds med, at betænkningen indeholder generelle regler for, hvorvidt international beskyttelse er velbegrundet eller ej. I dag står en del af medlemsstaterne med problemer, der er relateret til asyl- og indvandringspolitikken. Hvert år kommer der er stort antal grundløse asylansøgere ind i EU. De belaster hele systemet og lægger beslag på de ressourcer, som kunne være anvendt på dem, som har et reelt behov. Ulovlig indvandring og menneskesmugling skal bekæmpes, men reelle flygtninge skal hjælpes. Det er denne balance, vi skal stræbe efter, og som betænkningen efter min mening giver mulighed for. En vigtig forudsætning for, at dette forslag kan komme til at fungere, er, at vi får en fælles definition af flygtninge med subsidiær beskyttelsesstatus. Det skal basere sig på relevante internationale konventioner, som f.eks. den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og FN's konvention mod tortur. Jeg støtter, at begrebet subsidiær beskyttelsesstatus bliver en del af den fælles flygtningepolitik. Men et er asylpolitik, noget andet integration. Det er vigtigt, at tredjelandsborgere får mulighed for at komme videre med deres liv i deres nye land. Det ved flere EU-lande allerede. Eksempelvis har Danmark og Sverige taget fat på en aktiv integrationspolitik. I forslaget er der indarbejdet emner vedrørende fælles rettigheder for tredjelandsborgere med lovligt ophold i EU. De skal danne baggrund for en fornuftig og nødvendig integrationspolitik. Samlet set er betænkningen afbalanceret i forhold til de problemer, vi står over for, og det er mit håb, at den vil kunne samle et bredt flertal i Parlamentet.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, vi skal stemme om denne betænkning, som sigter mod at garantere et minimum af beskyttelse for de mennesker, som har været tvunget til at flygte for ikke at blive forfulgt i deres hjemegne. Men forfølgelserne er ikke alle af politisk, religiøs eller etnisk art, og ordføreren har ret i at beklage, at der ikke findes nogen beskyttelse for dem - og jeg citerer - "som er tvunget til at forlade deres hjem på grund af fattigdom". Blandt dem er der flere hundredtusinde, som er blevet drevet bort fra deres hjem af elendighed eller sult, og som fortsat forfølges også her, på europæisk grund, overladt til dårligt betalt, sort arbejde, overladt til skrupelløse bolighajer og forfulgt af politiet. 
Det drejer sig om de mennesker, som de nationale regeringer ikke udstyrer med de nødvendige papirer, så de kan arbejde og leve et værdigt liv. Hvis Europa-Parlamentet virkelig ønskede at beskytte de forfulgte, burde det begynde med at gøre det inden for Unionens grænser. Det burde i form af en hasteforanstaltning beslutte at forpligte de nationale regeringer til at give alle illegale indvandrere statsborgerskab og, hvis det ikke er muligt, på vegne af de europæiske institutioner udstede lovlige papirer til dem, som giver dem mulighed for at opholde sig og arbejde i EU.
Flautre (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg tror, at vedtagelsen af denne fremragende betænkning af min kollega, Jean Lambert, i dag er et humanitært og demokratisk hasteanliggende.
I mangel på en fælles europæisk politik om asyl- og indvandringsspørgsmål oplever vi i dag i Europa en uudholdelig konkurrence mellem alle de forskellige EU-staters regeringer, som er skabt til at forringe betingelserne for modtagelse af flygtningene, så de bliver de mindst gæstfrie og de mindst gavmilde, og som også er skabt til at kriminalisere flygtningene med henvisning til bekæmpelse af f.eks. den illegale indvandring.
De ansvarlige i Frankrig og Storbritannien, hr. Sarkozy og hr. Blunkett, er selvsagt ikke nogen undtagelse fra reglen, og den aftale, de netop har indgået om lukning af lejren i Sangatte, illustrerer på tragisk vis dette scenarie. Aftalen sigter først og fremmest imod at styrke de repressive foranstaltninger og forringe betingelserne for modtagelse i Storbritannien. Flygtningene bliver i dag stemplet, sorteret og hørt uden overhovedet at være blevet officielt informeret om aftalen og planen om lukning. Hr. kommissær, det er et spørgsmål, som De efter min mening kunne tage op med dem med tilladelse fra FN's Flygtningehøjkommissariat, som i denne sag spiller en meget tvetydig rolle. Afghanerne har allerede demonstreret, hvor stærkt de afviser det forslag, de er blevet stillet om at modtage 2.000 euro for at vende frivilligt hjem, og hvor stor en fornærmelse et sådant forslag er. De henleder i øvrigt vores opmærksomhed på deres tragiske eksistens i Afghanistan, som, hvis den ikke var tragisk før, så vil blive det, når de vender tilbage sammen med deres børn og familier, men tomhændede, det er der ingen tvivl om.
Angelilli (UEN).
Hr. formand, først vil jeg gerne understrege, hvor nødvendigt det er at lægge grunden til en fælles politik for alle medlemsstaterne, når det gælder strategierne for indvandring og bekæmpelse af illegal indvandring og således også for en fælles definition af asylret. Hvad asylretten angår, er der navnlig mange medlemsstater, som klager over de alt for mange ansøgninger, og de gør således opmærksom på, at nogle asylansøgere forsøger at misbruge asylproceduren for at omgå de nationale love. Det er nemlig af afgørende vigtighed, at der skelnes ordentligt mellem indvandring, illegal indvandring, menneskehandel og -udnyttelse samt retten til asyl. Denne ret skal fortsat have det særlige formål at beskytte menneskerettighederne.
Ud fra dette synspunkt gør man i betænkningen med det, der skulle være en åben og fremskridtsvenlig tankegang, asylretten - som er en grundlæggende ret og derfor ikke ikke kan udvides overdrevent - alt for omfattende på en uhensigtsmæssig måde. Det gør man for det første ved reelt at ligestille dem, der anmoder om beskyttelse, med dem, der ansøger om flygtningestatus, og det gør man for det andet, fordi man i betænkningen foreslår en alt for omfattende definition af den heraf følgende asylret, som også gælder familiemedlemmer. Blandt de familiemedlemmer, der kan få international beskyttelse, er nemlig også partnere af samme køn og partnernes børn. Det samme er tilfældet, når der er tale om børn, for her kan også andre familiemedlemmer reelt betragtes som forældre, og det er således ikke nødvendigt at have boet sammen med asylansøgeren i hjemlandet.
Derfor vil min gruppe stemme imod betænkningen, hvis der ikke foretages nogle væsentlige ændringer via ændringsforslagene, navnlig en indskrænkning af definitionen af "familiemedlem" i forbindelse med sammenføringsretten.

Blokland (EDD).
Hr. formand, jeg vil give Kommissionen og kommissær Vitorino en kompliment for det grundige forslag. Jeg vil kritisere ét punkt.
Kommissionen foreslår en asylordning, der omfatter flygtningestatus og subsidiær beskyttelsesstatus. Herved skaber den mulighed for, at personer med flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus behandles forskelligt. I betragtning af betydningen af ligebehandling af personer i EU-medlemsstaterne ville det have været bedre, hvis Kommissionen ikke havde gjort denne forskel. Heldigvis vedrører det pågældende direktiv en minimal harmonisering, og medlemsstaterne kan gå videre, når de gennemfører direktivet i national lovgivning. De har frihed til at give personer med subsidiær beskyttelsesstatus ligebehandling.
Lambert-betænkningen vil udvide kommissionsforslaget temmelig meget. Selv om hensigten er god, vil de foreslåede ændringer efter min opfattelse på grund af deres subjektive indhold netop stå i vejen for, at direktivet gennemføres rigtigt. Således skal tvivlen komme en asylsøger til gode, hvis han afgiver modstridende forklaringer som følge af traumatiske erfaringer. Ved bedømmelsen af, om frygten for forfølgelse er reel, skal der tages hensyn til flygtningens køn, kønsidentitet, seksuel orientering og sundhedstilstand ligesom landets sædvaner og skikke. Medlemsstaterne skal beholde en vis politisk frihed. Desuden kræver en brugbar ordning, at de tjenestemænd, som skal gennemføre politikken, får en vis bedømmelsesfrihed. Forslagene fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder begrænser denne bedømmelsesfrihed unødigt. De vil højst føre til mere bureaukrati og mindre frihed ved bedømmelsen af individuelle tilfælde. Jeg vil derfor ikke støtte dem.

Berthu (NI).
Hr. formand, Kommissionens direktivforslag om definition af betingelserne for tildeling af flygtningestatus svarer hverken til den verden, vi lever i, eller til Europas nuværende behov.
Faktisk helmer teksten ikke, før den får udvidet den definition på flygtninge, som er fastlagt i Genève-konventionen. F.eks. er forfølgeren ikke nødvendigvis længere blot en stat, det kan også være en ikke-statslig organisation. Et andet eksempel er, at de mulige årsager til forfølgelse er blevet gjort bredere og mere åbne, som det også står i selve begrundelsen, som f.eks. forklarer, at forfølgelse på grund af et tilhørsforhold til en social gruppe også kan omfatte, at man tilhører et bestemt køn eller har bestemte seksuelle præferencer.
Men det er ikke det hele. Direktivforslaget skaber rent ud sagt en ny kategori, nemlig subsidiær beskyttelse, som føjer sig til den flygtningestatus, som er fastlagt i Genève-konventionen.
Derfor, hr. formand, tror jeg, at vi må stoppe her. Verden er fyldt med utallige og ofte tragiske kriser, som vi har pligt til at forsøge at afbøde. Men EU-landene kan ikke længere modtage flere flygtninge. Hvor mange drejer det sig i øvrigt om? Vi ved det ikke. Teksten indeholder ikke nogen konklusion. Hvad bliver den økonomiske byrde for skatteyderne? Gætværk. Vi ved det ikke. Der er heller ikke foreslået nogen konklusion på det. 
Det er alligevel underligt, at Kommissionen på et tidspunkt, hvor medlemsstaterne forsøger at få has på de ubegrundede asylansøgninger - som er blevet den største kilde til illegal indvandring - på sin side forsøger at åbne for sluserne. Det er ikke ansvarligt. Vi mener for vores vedkommende, at vores hovedopgave er at beskytte vores befolkninger.
Under de omstændigheder forekommer harmoniseringen af indvandringspolitikken i Amsterdam-traktaten og Kommissionens monopol på initiativ efter 2004 at være en tung fejltagelse. Hvis medlemsstaterne ikke vil betale en meget høj pris, skal de finde en måde, hvorpå de kan ændre situationen på den næste regeringskonference.
Pirker (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, jeg er enig i, at der skulle have været udarbejdet et fundamentalt direktiv her, og vi er også enige i, at vi absolut har brug for harmonisering inden for asyllovgivningen. Der er imidlertid fundamentale forskelle hos ordføreren og Gruppen for Det Europæiske Folkeparti i opfattelsen af, hvilken fremgangsmåde der skal vælges.
Hvori består disse forskelle? De foreslår, at beskyttelsen af flygtninge og den subsidiære beskyttelse skal behandles under ét. Det er vi modstandere af, vi ønsker separate direktiver. De foreslår, at beskyttelsen udvides langt ud over det, der er indeholdt i Genève-konventionen. Vi ønsker at bibeholde Genève-konventionen. De vil gå væsentligt længere, hvad angår familiesammenføring, end det, der har været enighed om i Europa-Parlamentet. Vi er tilhængere af kernefamilien. De vil straks garantere fem års subsidiær beskyttelse og opholdstilladelser. Det giver ingen mening, vi ønsker derimod beskyttelse, så længe beskyttelse er nødvendig og giver mening. Med de foranstaltninger, De foreslår her, sørger De altså ikke for hurtig hjælp til ægte flygtninge i henhold til Genève-konventionen. De fremprovokerer derimod økonomisk indvandring via asylkanalen, og det er at gå i retning af et misbrug af ordningen.
Det, vi savner i Lambert-betænkningen, er imidlertid især kravet om en hurtig procedure, hvor vi så hurtigt som muligt kan afgøre, hvem der har en chance for at få asyl, og hvem der er flygtning. Det er for øjeblikket immervæk ca. 90% af asylansøgerne. Deres betænkning indeholder ingen bemærkning om en liste, der dækker hele Unionen, med sikre tredjestater og oprindelsesstater. Den indeholder hverken et krav om sikring af tilbagevendelsen, hvis der ikke gives opholdstilladelse, eller foranstaltninger med henblik på en sådan tilbagevenden. Den indeholder heller ikke noget krav om tilbagetagelsesaftaler mellem EU og tredjelandene, oprindelseslandene og transitlandene. Endelig indeholder den heller ikke noget udtrykkeligt krav om at forhindre asylshopping via Dublin II.
Denne betænkning indeholder så mange modsætninger til vores holdninger, at jeg må sige, at Gruppen for Det Europæiske Folkeparti desværre ikke kan godkende denne betænkning, hvis ikke der foretages væsentlige ændringer.
Roure (PSE).
Hr. kommissær, hr. formand, hovedformålet med den betænkning, vi drøfter i aften, er at sikre asylansøgerne et minimum af beskyttelse i alle medlemslande og at reducere forskellene mellem medlemsstaternes love og praksis på området. Det er vigtigt.
Nogle kritiserer bestræbelserne på at tilnærme statutterne for flygtninge og modtagere af subsidiær beskyttelse. Men den subsidiære beskyttelse er til for at udfylde hullerne i nogle af Genève-konventionens fortolkninger, i henhold til hvilke en flygtning defineres som en person, der er forfulgt af sin regering. Vi ved, at der findes flygtninge, som ikke bogstavelig talt er forfulgt af deres regering, men som alligevel er i fare og har brug for os.
Behovene hos alle disse mennesker, som har brug for international beskyttelse, er mere eller mindre analoge. Det er præcis det området, vi i udvalget har arbejdet for at ændre i direktivforslaget og på en meget konstruktiv måde, tror jeg. Der foreslås en forbedring, som går ud på, at flygtningene og modtagerne af subsidiær beskyttelse har de samme rettigheder med hensyn til opnåelse og varighed af opholdstilladelse, adgang til beskæftigelse, muligheder for erhvervsuddannelse og adgang til integrationsforanstaltninger. 
Det kan ikke nægtes, at adgangen til beskæftigelse fremmer selvstændigheden og giver de involverede mulighed for at opfylde deres egne behov og således gøre sig fri af modtagerlandets støtteforanstaltninger. Det er indlysende, at de mindreårige, som modtager international beskyttelse, skal have fri adgang til det offentlige skolesystem. Det er en selvfølge, som er anerkendt i flere internationale konventioner. Vi mener faktisk, det er farligt ikke at beskytte de mindreårige, ikke at uddanne dem og ikke at give dem det minimum, de har brug for for at være i stand til at leve sammen.
Vi hilser den nye definition af begrebet familiemedlemmer, som på en gang er både bredere og mere præcis, og vi understreger muligheden for familiesammenføring, som er indskrevet i forslaget. Vi er ligeledes godt tilfredse med, at afslaget på flygtningestatus samt tilbagetrækningen heraf er mere klart defineret. Vi konstaterer med tilfredshed, at de mennesker, som forfølges på grund af deres seksuelle præferencer og deres sundhedstilstand, og som udsættes for fysisk afstraffelse eller lemlæstelse af deres kønsorganer, er beskyttet. Jeg opfordrer hermed flertallet af fremsynede humanistiske medlemmer, som ofte gør Europa-Parlamentet ære, til at forkaste de ændringsforslag, som ville forvanske betænkningen, og sende et klart signal til Rådet.
Kære kolleger, når vi i morgen stemmer om Lambert-betænkningen, opfylder vi en forventning i vores befolkninger. Den, der i morgen stemmer imod denne tekst, vil ikke længere kunne foregive, at han reelt er imod de nuværende betingelser for modtagelse, som ikke er menneskeværdige, og som ikke er EU værdige.
Klamt (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionens forslag til et direktiv skal garantere en minimumsbeskyttelse i medlemsstaterne for tredjelandsstatsborgere, der rent faktisk har brug for beskyttelse. Det implicerer imidlertid også en bremsning af de sekundære bevægelser på denne måde, altså af asylmisbruget, som hr. Vitorino har sagt. Derfor er det, fru ordfører, på området økonomisk indvandring primært nødvendigt med støtte til de fattige lande for at forhindre en udmarvning af de menneskelige ressourcer gennem udvandring og for at fremme økonomisk vækst med en forbedret livskvalitet for menneskene.
Hvor følsomt et forhold alle medlemsstaterne har til asylområdet, viser den kendsgerning, at ingen af de hidtidige direktivforslag på dette område er blevet vedtaget i Rådet. Derfor er ordførerens ønske om at udvide det allerede meget vidtrækkende forslag fra Kommissionen yderligere efter vores mening også helt forkert. At godkende asylansøgninger også af økonomiske grunde vil måske dulme ens egen samvittighed. Det bidrager dog ikke til, at Europa-Parlamentet bliver taget alvorligt i vores stater. Forslag om at udvide anvendelsesområdet for asyl til EU-borgerne viser, at ideologi er vigtigere for mange parlamentsmedlemmer end fornuftige løsninger.
Borgerne i vores lande forventer imidlertid med rette nogle løsninger. Menneskene i vores medlemsstater er enige med os i, at der skal ydes humanitær bistand til forfulgte. Det betyder dog ikke, at alle sociale, økonomiske eller miljørelevante problemer i denne verden kan løses ved at give asyl. Det fører tværtimod til, at det fantastiske gode ret til asyl bliver udhulet.
Det er vores opgave som folkets repræsentanter at finde pragmatiske løsninger for EU på den ene side og asylansøgerne på den anden side. En fremtidsorienteret asylpolitik i EU skal også tage hensyn til sindstilstanden og behovene hos menneskene i vores medlemsstater. Det gør betænkningen på ingen måde, og derfor forkaster PPE-Gruppen den.
Ceyhun (PSE).
Hr. formand, kære hr. kommissær, kære kolleger, efter min mening er der én ting, der er helt rigtig, og det er, at med et sådant direktiv eller et sådant forslag er der punkter, man må diskutere. En skelnen mellem bestemmelserne for flygtninge og bestemmelserne om subsidiær beskyttelse er f.eks. et punkt, vi må diskutere. Her repræsenterer vi formentlig alle forskellige holdninger. Også med hensyn til håndteringen af spørgsmålet om familiesammenføring kunne der opstå problemer i mit land, i Tyskland, hvis man udformer det hele så rundhåndet, at vi måske bliver nødt til at håndtere det på en anden måde i Tyskland.
Men på den anden side er det naturligvis positivt, at vi langt om længe har fået et direktiv eller i det mindste gør forsøg på at fastlægge nogle minimumsstandarder og med etableringen af sådanne minimumsstandarder eventuelt også langt om længe når målet om at forhindre sekundære bevægelser. Jeg forstår, at mine kolleger fra de andre grupper ikke er indforståede med alle punkter. Men jeg vil også gerne minde Dem om, at vi er parlamentsmedlemmer. Jeg er ikke minister i en nationalstat og er ikke nødt til at følge en nøje fastlagt fremgangsmåde og gøre mig tanker om, hvordan jeg kan overtale og overbevise mine danske eller nederlandske kolleger. Jeg er medlem af Parlamentet, og her nyder jeg den frihed, det er at kunne handle ud fra min egen samvittighed. I Parlamentet kan jeg gøre mig tanker om visioner og formulere passende forslag i den forbindelse. Jeg kan formulere mine forestillinger så bredt, at de i sidste ende ikke ubetinget behøver at blive vedtaget af et Råd i form af et direktiv, men eventuelt kan være et bidrag til diskussionen som en hensigtserklæring fra et parlament. Ud fra den betragtning håber jeg, at vi vedtager forslaget i morgen!
Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, på plenarmødet har Parlamentet behandlet en række forslag om oprettelse af et fælles europæisk asylsystem for ad den vej at forfølge målet om gradvist at etablere et virkeligt område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, der skal være åbent for mennesker, der, under forskellige omstændigheder, helt legitimt søger beskyttelse i Fællesskabet.
På sit møde i Estoril for nylig understregede PPE-DE-Gruppen betydningen af disse spørgsmål, idet man afholdt et seminar om emnet. Hr. Pirker fremlagde for lidt siden konklusionerne fra dette møde. Vi er enige i, at der skal indføres en fælles asylpolitik, der indeholder minimumsbestemmelser til sikring af et minimumsniveau af beskyttelse for mennesker, der virkelig har brug for det. Vi er også enige i målsætningen om at begrænse asylansøgernes sekundære bevægelser ved at mindske forskellene mellem lovgivning og praksis i de forskellige medlemsstater på dette område samt om at indføre en retfærdig arbejdsdeling mellem landene.
Vi er også enige i, at flygtninge, som alle andre, der nyder en eller anden form for beskyttelse, skal have mulighed for at leve værdigt i det fællesskab, de er en del af, hvilket kun kan ske, hvis vi beskytter deres personlige og sociale rettigheder. På disse områder er det imidlertid bedre at gå langsomt og grundigt til værks i stedet for at gøre tingene hurtigt og forkert. Politikker, der virker meget generøse, ender med at skabe en følelse af afvisning og øger de fremmedfjendske reaktioner, som vi kun kan fordømme.
Selv efter den 11. september har vi hos befolkningen set mistænksomhed og øget fjendtlighed over for asylansøgere, flygtninge og indvandrergrupper. Set i det lys må vi erkende, at Lambert-betænkningen ikke har bidraget til at skabe den konsensus, som havde været nyttig og ønskelig på dette område.

Marinho (PSE).
Uden at ville dramatisere tingene, hr. formand, indeholder dette forslag en kerne af minimumsstandarder, der afslører lovgivernes mod til at reagere effektivt på spørgsmålet om borgere fra tredjelande, der har behov for international beskyttelse, og samtidig fjerner de nationale forskelle i behandlingen af disse mennesker, hvorved behovet for sekundære bevægelser falder bort. Det er i det mindste vores synspunkt.
Derfor vil jeg sætte fokus på et yderst positivt aspekt ved Kommissionens forslag, nemlig komplementariteten af den dobbelte status med hensyn til international beskyttelse, hvor man ud over de snævre bestemmelser fra 1950'erne udvider begrebet til subsidiær beskyttelse, idet forfølgerbegrebet ikke begrænses til kun at gælde staten og dennes repræsentanter, men også materielle og andre forhold, hvor resultatet er, at staten ikke yder beskyttelse, enten fordi den ikke kan, eller fordi den ikke vil, og vi kan alle huske sådanne situationer i Afrika og Latinamerika. Endvidere har man medtaget begrebet beskyttelse af stabile statslige myndigheder, som i praksis gøres ansvarlige for beskyttelsen af personer, der falder uden for gruppen af fredsbevarende opgaver eller militære sikkerhedsopgaver, og som ofte skubber en effektiv beskyttelse af individer og respekten for menneskerettighederne ned i anden række. Endelig en udvidelse af flygtningenes rettigheder med hensyn til opholdsperiode, beskæftigelse og integrationsmekanismer, hvilket vedrører alle aspekter af flygtningens borgerrettigheder.
Den vold, der skyldes fattigdom og andre svøber for samfundet, er ikke medtaget, men jeg håber, at det kommer med på et senere tidspunkt i form af en bredere definition af den fælles asylpolitik. I øjeblikket har man imidlertid dækket en stor del af emnet, og det samme gælder grundlaget for en fælles europæisk asylpolitik. Kommissionen bør efter vores mening ønskes tillykke med sit arbejde, men Rådet må ikke fortsætte med at bedrage os og demonstrere sin medfødte manglende evne til at træffe en beslutning, hvilket er traditioner og det, der normalt sker i disse tilfælde. Og, hr. kommissær, Rådet vil heller ikke få Parlamentets støtte til sin ineffektivitet og manglende vilje til at stemme.

Evans, Robert J.E. (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne have lov til at kommentere nogle af de forhold, som blev taget op under debatten i aften. Det første forhold drejer sig om hr. von Boettichers bidrag, den første af de højreorienterede kristelige demokrater, som bruger en taktik, der går ud på at angribe og derefter forsvinde. Han angriber venstrefløjen i Parlamentet, han angriber regeringerne i Det Forenede Kongerige og Tyskland og forsvinder derefter ud af mødesalen, så han ikke kan høre debatten. Han løber væk fra debatten, og han løber fra virkeligheden.
Sandheden er, at der er millioner af mennesker rundt omkring i verden, som søger beskyttelse i EU. Der er behov for en fornuftig reaktion. Medlemsstaterne bør analysere situationen og prøve at klare problemet med nogle fornuftige tiltag. Derfor kommer der ikke nogen undskyldninger fra vores gruppe på denne side af mødesalen, når vi støtter en fælles europæisk asylpolitik, idet vi tror, at det er den eneste vej frem for EU. Til de medlemmer på den anden side kan jeg sige, at de, som vil stemme imod disse tiltag i morgen, og de, som f.eks. hr. Coelho og fru Klamt, der har sagt positive ting om en fælles europæisk asylpolitik, I kan ikke udtale jer positivt om politikken på et tidspunkt og hver gang, der er en afstemning, stemme imod.
Hr. Pirker har tydeligt gjort rede for sin modvilje, men der er en mangel på konsekvens, når et medlem af Deres gruppe, hr. Helmer, skriver, at de bør afskaffe de automatiske rettigheder eller afskaffe Genève-konventionen og afskaffe den automatiske ret til ophold til de personer, som anses for at være forfulgt. Det bør stå fuldstændigt klart, hvor de kommer fra. På denne side er vores holdning helt klar. Vi vil støtte denne betænkning. Vi er overbeviste om, at der er behov for minimumsstandarder. Der er behov for passende krav til asylsøgerne, der slår fast, at de er i en situation af konstant desperation, og de tager desperate midler i brug for at flygte fra de forfærdelige forhold i deres hjemland. Vi bør spille en barmhjertig rolle. Vi bør være medfølende i vores betænkninger. Derfor vil jeg gerne rose ordføreren for udtalelsen, samt ønske kommissæren tillykke for at have gjort det muligt.

Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er taknemmelig for denne forhandling, der har givet anledning til nogle utroligt vigtige spørgsmål, som jeg gerne vil besvare. For det første forsvarer Kommissionen utvetydigt det princip, at Genève-konventionen fra 1951 har forrang og er bindende for alle medlemsstaterne. Vi har også dækket reglerne for subsidiær beskyttelse, og i den forbindelse kan jeg berolige hr. Berthu: Vi har ikke skabt noget nyt. Det er ikke noget, som er udtænkt i en machiavellisk kommissærs hjerne. Den subsidiære beskyttelse findes allerede i vores 15 medlemsstater. Den udspringer af landenes internationale forpligtelser, f.eks. gennem underskrivelsen af den europæiske menneskerettighedskonvention, navnlig kriterierne i dennes artikel 3.
Med hensyn til direktivets dækningsområde vil jeg gerne sige, at Kommissionen ikke kan acceptere de ændringsforslag, som nogle medlemmer har stillet, hvori man forsøger at tilføje nye begrundelser eller at tilføje en udtømmende liste over undtagelsesbestemmelser for definitionen af flygtninge i henhold til Genève-konventionen. Dem kan vi ikke acceptere, fordi EU ikke har beføjelser til at ændre Genève-konventionens indhold. Den kan kun ændres, hvis alle de 150 underskrivende stater godkender det. FN's flygtningehøjkommissær har indledt denne proces, men vi har ikke mulighed for ensidigt at ændre konventionen.
På samme måde mener vi, at forslagene om proceduremæssige garantier, uanset hvor velmente de er, ikke bør medtages i dette direktiv. Procedurespørgsmålet skal løses i forbindelse med forslaget om det emne, hvor Kommissionen har fremsat et ændret forslag. I samme forbindelse vil jeg sige til hr. Pirker, at dette ikke det rette sted at behandle spørgsmålene om hjemsendelse, Dublin II-forordningen eller samarbejdet med tredjelande. Disse spørgsmål er vigtige, det er vi enige om - og Kommissionen vil arbejde med dem, som vi gav udtryk for ved Rådets møde i Sevilla.
I sidste uge fremlagde Kommissionen derfor fire nye forslag vedrørende forhandlinger om tilbagesendelsesaftaler med Tyrkiet, Algeriet, Albanien og Folkerepublikken Kina. For mere end et år siden fremlagde Kommissionen et forslag til en forordning om, hvilket land der skulle have ansvaret for behandling af asylansøgningerne, kendt som "Dublin II-forordningen", som forhåbentlig vil blive vedtaget inden årets udgang, og Kommissionen vil til november fremlægge sin handlingsplan for hjemsendelsespolitikken samt de finansielle rammer for samarbejdet med tredjelande i kampen mod illegal indvandring.
Hvad angår spørgsmålet om lige rettigheder for flygtninge og mennesker, der er omfattet af sekundær beskyttelse, er Kommissionen af den opfattelse, at de mennesker, der er omfattet af disse to beskyttelsestyper, skal have de samme rettigheder. Vi mener imidlertid, at der bør være en "afkølings"periode, og derfor foreslog vi, at der netop skulle skelnes for at anerkende, at anvendelsen af Genève-konventionen har forrang.
Og til sidst, hvorfor medtog vi subsidiær beskyttelse i dette forslag? Lad os gøre det helt klart. I dag er det således, at i alle EU's medlemsstater er flertallet af de personer, der er omfattet af internationale beskyttelse, ikke omfattet af denne beskyttelse i henhold til Genève-konventionen, men under ordninger for subsidiær beskyttelse. Og hvis vi ønsker at bekæmpe sekundære bevægelser, hvis vi ønsker at bekæmpe "asylshopping", vil det kun have begrænset værdi kun at medtage Genève-konventionen. Essensen i "asylshopping", essensen i de sekundære bevægelser ligger i de subsidiære beskyttelsessystemers konkurrencedygtighed, og hertil kan vi føje - undskyld, at jeg siger dette, mine damer og herrer - at det er uretfærdigt at beskylde Kommissionen for at udvide begrebet "økonomiske flygtninge" ved hjælp af subsidiær beskyttelse. Tværtimod kan man kun ved at harmonisere den subsidiære beskyttelse få mulighed for at indføre den såkaldte enhedsprocedure, som et stigende antal medlemsstater rent faktisk har hilst velkommen, hvor asylansøgningerne behandles i prioriteret rækkefølge inden for rammerne af en enkelt administrativ proces og er underkastet en enkelt endelig beslutning. Dette betegnes "strømlinjede procedurer". Det er en metode til rationalisering af procedurer, der sparer tid, administrative midler og penge, uden at man skal stille unødvendige ressourcer til rådighed.
Endelig, hr. formand, hævdede hr. von Boetticher, at jeg bærer hovedansvaret i denne sag, og han gav mig i den forbindelse en kompliment, som jeg virkelig ikke fortjener. Det er ikke Kommissionens forslag, der blokerer Rådets beslutningsmuligheder. Jeg kan helt ærligt sige, at dette er et område, hvor medlemsstaterne har lovgivningsinitiativet. Har hr. von Boetticher mon stillet sig selv følgende spørgsmål: Hvis Kommissionens forslag er så dårlige på dette område, som han påstår, hvorfor har ingen medlemsstater da fremsat et forslag, der hurtigt har vundet tilslutning fra de 15 medlemsstater og blevet vedtaget? Det er et spørgsmål, som jeg finder relevant. Jeg indrømmer, at det eneste nye i dette forslag er, at vi udvider begrebet "forfølgelsesårsag" til at omfatte forfølgelse, der udføres af ikke-statslige aktører. Det er korrekt. Sådan forholder det sig i 13 af de 15 medlemsstater, og det er for nylig også blevet nedfældet i tysk lov. Er jeg virkelig det rigtige mål for hr. von Boettichers ord?

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 11.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0328/2002) af Cederschiöld for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Kommissionens forbedring af Rådets rammeafgørelse om angreb på informationssystemer (KOM(2002) 173 - C5-0271/2002 - 2002/0086(CNS)).
Vitorino
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne lykønske ordføreren, fru Cederschiöld, som har undersøgt dette spørgsmål, som hun har lagt så stor energi i og engageret sig så kraftigt i her i Parlamentet.
Som hun påpeger, kan hacking, virus og hindring af adgang have meget alvorlige konsekvenser, både når enkeltpersoner handler i egen interesse eller som led i organiseret kriminalitet eller terror. Kommissionens forslag sigter mod at tilnærme medlemsstaternes strafferetlige regler om uautoriseret adgang til eller ulovlige indgreb i informationssystemer og følger efter en høring inden for branchen og over for de myndigheder, der har ansvaret for gennemførelse af lovgivningen samt diskussioner med eksperterne i EU's forum om it-kriminalitet.
Kommissionen søger at gennemføre en vis grad af tilnærmelse af lovgivningen på europæisk plan, som er i overensstemmelse med Europarådets konvention om it-kriminalitet fra november 2001. I artikel 3 i vores forslag defineres ulovlig adgang til informationssystemer som en strafbar handling. Det, vi forsøger på, er at straffe hacking. En sådan ulovlig adgang skal straffes, når den udføres mod et informationssystem, der er udstyret med specifikke beskyttelsesforanstaltninger, eller når den har til formål at forvolde skade på en fysisk eller en juridisk person eller at sikre en økonomisk gevinst.
På samme måde gør vi ulovlig forstyrrelse af informationssystemer strafbart, hvilket er rettet mod angreb ved hjælp af vira og hindring af adgang samt ødelæggelse af websteder. I Kommissionens forslag stilles der krav om, at alle overtrædelser skal begås bevidst og ulovligt, og vi fokuserer især på alvorlige tilfælde, og kriterierne for dette skal fastlægges af dommerne ved de enkelte medlemsstaters domstole. I forslaget tages der højde for skærpende omstændigheder, og man forsøger også at tvinge medlemsstaterne til at udpege operationelle kontaktpunkter, der står til rådighed døgnet rundt og syv dage om ugen med henblik på at lette udvekslingen af oplysninger om angreb på informationssystemer.
Efter Kommissionens mening gør ordføreren ret i at understrege, at de handlinger, der skal straffes, ikke må betragtes som ubetydelige eller mindre overtrædelser. I betragtning 12 i Kommissionens forslag foreslår vi derfor, at vi skal undgå overkriminalisering, navnlig for adfærd, der ikke er særligt alvorlig eller måske endda triviel. Kommissionen er f.eks. enig i ordførerens ændringsforslag om dette spørgsmål.
Vi arbejder med spørgsmålet om databeskyttelse under den tredje søjle, men jeg vil gerne anmode Parlamentet om ikke at udskyde gennemførelsen af dette forslag til rammebeslutning, indtil der findes et specifikt instrument for databeskyttelse under tredje søjle. Jeg mener i stedet, at der skal henvises specifikt til overholdelsen af principperne i Europarådets konvention om databeskyttelse, som skal overholdes fuldt ud i forbindelse med gennemførelsen af rammebeslutningen. Det var rent faktisk den løsning, der blev anvendt i forbindelse med spørgsmålet om seksuel udnyttelse af børn og børnepornografi. Jeg vil gerne endnu en gang takke ordføreren for hendes bidrag til denne vigtige forhandling, som medlemsstaternes befolkning efter min mening nærer store forhåbninger til.

Cederschiöld (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær Vitorino, vi har fulgt hinanden i mange år i bekæmpelsen af it-kriminalitet og har nok mange fælles grundlæggende holdninger. Hr. Vitorino ved lige så vel som jeg, at dette handler om et rammedirektiv. Da Europa-Parlamentet ikke har de beslutningsbeføjelser, som det burde have, når det handler om rammedirektiver, men derimod nogle betydeligt dårligere beføjelser, ser jeg det som en lejlighed til at markere dette, hvilket jeg også har gjort på det punkt, som hr. Vitorino tog op i forbindelse med kommentaren til ændringsforslaget. Jeg forstår udmærket hans synspunkt, men det er her fra Parlamentet, vi må udøve pres på konventet og udviklingen. Det handler nemlig om en meget foruroligende trussel mod vores fælles Union.
Der foreligger oplysninger om, at kriminelle organisationer har fået fat i livsvigtig infrastruktur. De har skaffet sig adgang til digitale strømafbrydere, hvilket betyder, at der kan blive lukket af for el, vand og transport. Ikke mindst har der været hændelser på flyområdet, som har påvirket kontroltårnenes funktion. Terrorister kan lukke af for både gas og vand, hvilket ville øge skaderne i forbindelse med et fysisk angreb. Dette er naturligvis en situation, som vi på alle måder må afværge. Det handler om grænseoverskridende kriminalitet.
Kommissionens forslag er godt. Jeg beundrer hr. Vitorino for hans evne til at stille gode forslag på trods af de mangelfulde rammer, han skal arbejde inden for. Hensigten med disse minimums-/maksimumsstraffe, som vi traditionelt anvender med henblik på harmonisering, er fornuftig og retfærdig. Det kan desuden føre til, at muligheden for, at kriminelle bliver dømt i lande med lavere straf, forsvinder, en slags "retslig shopping" som vi naturligvis ikke kan tilslutte os.
Det handler også om hensigter. Det er også klart og tydeligt, hvilket efter min mening er virkelig godt. Der skal være en hensigt. Formålet skal være at udøve skade eller opnå en økonomisk gevinst. Jeg synes, det er den rigtige indstilling. Jeg bifalder Kommissionens tiltag, men vil gerne gentage, at beslutningsproceduren er uacceptabel. EF-Domstolen har ingen kompetence i den tredje søjle. Det aktuelle system betyder, at demokratiske rettigheder bliver negligeret. Menneskerettigheder ligger uden for domstolskontrol. Det er årsagen til, at jeg understreger dette så tydeligt i et ændringsforslag, hvilket hr. Vitorino sikkert også forstår. Disse krænkelser kan få konsekvenser på lang sigt og har direkte indvirkning på menneskers privatliv. Vi skal have demokratisk kontrol, og derfor ønsker jeg, at denne lovgivning har gyldighed fra den dag, vi har en ordentlig beskyttelse på dette område, og også databeskyttelse i den tredje søjle. Det ville jeg selvfølgelig gerne have allerede fra og med i morgen. Jeg har fuld forståelse for, at de operative kontaktpunkter skal etableres. Jeg vil ikke bremse det på nogen måde, men jeg vil gerne stimulere den demokratiske udvikling.
Dette er så langt, som vi kan komme med det aktuelle beslutningstagningssystem. Jeg håber dog, at en ny forfatning vil betyde, at vi får styr på disse sager og virkelig kan få et legitimt system. Ændringsforslagene har kommissær Vitorino allerede kommenteret på positiv vis. Det gælder også den nuancerede tilgang til spørgsmålet om juridiske personer. Jeg glæder mig desuden over, at vi har en fælles holdning, hvad angår mindreårige.
Jeg vil slutte af med at takke alle mine kolleger. Jeg har forsøgt at finde en afbalanceret form med en så effektiv bekæmpelse af kriminalitet som muligt, samtidig med at jeg inden for vores nuværende rammer har forsøgt at styrke menneskerettighederne og beskyttelsen af integriteten.
Jeg ønsker, at konventet skal mærke presset. Derfor har jeg skrevet på denne måde. Det forstår hr. Vitorino sikkert, og jeg håber, at han vil hjælpe til med at udøve dette pres.
Coelho (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg gerne gratulere fru Cederschiöld med hendes fremragende betænkning, som Gruppen for Det Europæiske Folkeparti støtter og vil stemme for. Vi står over for et yderst relevant problem, som har antaget bekymrende dimensioner, og som i dag er blevet til en form for organiseret kriminalitet af grænseoverskridende karakter, som vi må reagere imod på fællesskabsplan, fordi de nye informations- og kommunikationsteknologier spiller en grundlæggende rolle i borgernes dagligdag og for økonomien i vores samfund.
Derfor er det vigtigt at indføre en omfattende beskyttelse mod potentielt misbrug eller kriminelle handlinger. Hacking udgør uanset formen en økonomisk risiko, en risiko for, at folk mister tilliden til elektronisk handel, og den udgør også en trussel for privatlivets fred for den enkelte. Målene for disse angreb er ikke kun netoperatører, internetudbydere og elektroniske handelsforetagender, men også privatpersoner, der ikke udøver nogen kommercielle aktiviteter.
Beskyttelsen af informationssystemerne er et væsentligt element for oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Vi må imidlertid garantere, at der ikke indføres restriktioner på de grundlæggende rettigheder og friheder, at de grundlæggende retsprincipper ikke ændres, og at enkelthandlinger, der udelukkende forekommer som følge af forkert anvendelse af den nye teknologi, ikke straffes. Som jeg allerede har sagt under denne mødeperiode, er sikkerhed kun et værktøj til sikring af disse grundlæggende rettigheder og friheder, og sådan skal det også være.
Cederschiöld-betænkningen indeholder fem væsentlige punkter: For det første at tilnærme medlemsstaternes strafferetlige bestemmelser vedrørende angreb på informationssystemer, for det andet at intensivere det politimæssige og juridiske samarbejde på dette område, for det tredje at styrke forebyggelsen, fremme en sikkerhedskultur og gøre aktørerne opmærksom på sikkerhedsrisikoen for informationsnetværk, for det fjerde at indføre fleksible strafferetlige bestemmelser, når der er tale om ubetydelige sager eller sager af mindre betydning, hvorved man undgår at indføre bindende og kriminaliserende foranstaltninger på europæisk plan. Det femte og sidste punkt, og det viser, at der tages særlige hensyn til unge, at give dommerne mulighed for at frikende mindreårige, der sigtes for denne forseelsestype for første gang, og som ikke har begået forseelsen for at forvolde skade eller for at sikre sig selv en økonomisk gevinst eller sikre indtægter til en kriminel organisation.

Turco (NI).
Hr. formand, selv om fru Cederschiöld har gjort et glimrende stykke arbejde og forbedret Kommissionens forslag væsentligt, stemmer vi imod betænkningen, eftersom der er mindst fire grundlæggende problemer, som bestemt ikke må undervurderes. For det første er der EU's mani med at overregulere internettet ved hjælp af særlovgivning. For det andet er der oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som er baseret på en harmonisering af strafudmålingen, når det gælder fængselsophold. For det tredje er der den straffende indfaldsvinkel, hvor man kriminaliserer enhver adfærd, der kan sidestilles med angreb på informationssystemer. Og for det fjerde er der den illusion, at man kan bekæmpe kriminalitet ved at gøre straffene hårdere i stedet for at gøre kontrollerne mere effektive.
Vi mener kort sagt, at det ville være bedre at løse problemet med forbrydelser begået på internettet ved hjælp af de strafferetlige instrumenter, der allerede eksisterer, i stedet for at gøre den særlovgivning mere omfattende, som er fastlagt på en teknologisk baggrund, og som i øvrigt har de mangler, jeg lige har nævnt.
Ud fra disse betragtninger stemmer vi imod betænkningen. Disse spørgsmål blev i det store og hele også rejst af fru Cederschiöld og hr. Coelho, men efter vores mening er de yderst vigtige, og derfor kan vi ikke lade som ingenting.

Kauppi (PPE-DE).
Hr. formand, kommissær Vitorino, databehandling og informationsoverførsel og en garanti for, at disse aktiviteter kan udføres uden indgreb udefra, er af vital betydning i det moderne informationssamfund. Hvem af os har ikke været bange for en virus, der måske er kommet ind i computeren, eller måske har vi allerede lidt skade på grund af en computervirus?
Vira kan have uforudsete konsekvenser for computerbrugere. Data kan f.eks. blive ændret eller ødelagt af en virus i flyvekontrolsystemer eller i filer inden for sundhedsvæsenet, f.eks. en intensivafdeling på et hospital. Dette kan have fatale følger for både enkeltpersoner og for store grupper af mennesker. Computervira kan i fremtiden skabe juridisk usikkerhed i stor skala og hindre gennemførelsen transaktioner inden for elektronisk handel og hindre folks private transaktioner, fordi de elektroniske dokumenters troværdighed bliver kompromitteret. Derfor, mine damer og herrer, vil vores bestræbelser på at fremme elektronisk handel, f.eks. ved at skabe de nødvendige lovgivningsmæssige rammer, være forgæves, hvis vi ikke kan stole på disse systemer.
Jeg bliver meget bekymret, når jeg hører eksperter udtale, at de mennesker, der udvikler nye vira i dag, i stedse mindre grad er mennesker, der bare gør det for sjov. I begyndelsen kom vira fra skolebørn og studerende, som især udviklede dem for sjov og for at gøre opmærksom på sig selv, men stadig oftere kan vira ødelægge harddiske og alle de installerede programmer. Ifølge eksperterne udgør makrovira allerede 80% af alle vira.
Folk ønsker at beskytte deres privatliv mod indtrængen. Derfor er jeg enig i de synspunkter, der kom frem tidligere, om, at hacking er ved at blive en form for organiseret kriminalitet, som især skal forhindres i international sammenhæng, fordi der i sagens natur er tale om en grænseoverskridende forbrydelse. Kommissionens forslag om at forebygge angreb på informationssystemer og tilnærme medlemsstaternes strafferetlige bestemmelser er således et skridt i den rigtige retning.
Endelig vil jeg gerne takke vores kollega, Charlotte Cederschiöld, for det værdifulde arbejde, hun har udført. Jeg er navnlig enig i hendes bemærkning om, at Unionen stadig ikke har tilstrækkeligt mange regler for databeskyttelse til at håndtere spørgsmål under tredje søjle. Europa-Parlamentet har ved mange lejligheder opfordret til, at man udarbejder sådanne regler, og jeg vil tilskynde Kommissionen til at gå i gang med udformningen med det samme.

Vitorino
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at vi i Kommissionen ikke udelukkende satser på at bekæmpe kriminalitet. Der er mange andre initiativer på vej på dette område: inden for forebyggelse, sikkerhed og kryptering og beskyttelse af privatlivets fred i forbindelse med informationssystemer. Det var ikke emnet for denne forhandling, og derfor kom jeg ikke ind på vores foranstaltninger på dette område, men tog dem blot for givet.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 11.30.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0264/2002) af Fraisse for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om teatrets og scenekunstens betydning og dynamik i det udvidede Europa (2001/2199(INI)).
Fraisse (GUE/NGL)
Hr. formand, kære kolleger, det et nyt parlamentsmedlem kan konstatere, når hun kommer ind i Europa-Parlamentet og i Kulturudvalget er, at der ikke er nogen kohærent kulturel vision i Europa. Og jeg foretrækker at bruge udtrykket kulturel "vision" snarere end "politik". Den, der siger kulturpolitik, siger debat, diskussion, som vi kunne have. Men når man siger, at der ikke er nogen kohærent vision, betyder det ganske enkelt, at f.eks. biograffilm behandles ud fra et industrielt synspunkt, at musik fremgår af nogle budgetposter, men at det begrænser sig til det, og at man ikke ser, hvordan sproget eller de sprog, som tilhører teaterverdenen, kan komme i betragtning. Det er derfor, jeg har ønsket at udarbejde denne initiativbetænkning, hr. formand, fru kommissær, kære kolleger.
Initiativbetænkningen var for mig en måde at reducere den forskel, der er i det store kultur-Europa mellem industrien og musikken, som er så markant. Når man interesserer sig for sprog, teater og scenekunst, så opdager man også, at det i bund og grund er vores arv. Teateret og scenekunsten er Europas arv, det er såvel en litterær som en politisk arv, eftersom der ikke findes et teater, som ikke er blevet defineret både af demokratiets fødsel og af gade- og byliv. Det er også derfor, jeg tror, at spørgsmålet om teater og scenekunst spiller den rolle, det spiller i det europæiske rum.
Da jeg begyndte at møde de professionelle inden for teaterverdenen, var det første, der faldt mig ind, deres krav om frihed. Der var for dem ikke tale om at afgive deres frihed, at acceptere, at man lagde hånd på dem, og at man skabte en officiel kunstpolitik, som ikke på nogen måde ville leve op til det, de søgte. Det var det første, de sagde. Det andet, der kom frem, var alle deres vanskeligheder, deres utallige vanskeligheder, herunder især den dobbelte sociale og skattemæssige omkostning, men også de utallige vanskeligheder, de har med at rejse frit rundt. For de rejser, kunstnerne. De befinder sig allerede i vores Europa, de sætter ikke spørgsmålstegn ved, om de bliver hjemme eller bliver rodløse væsner, de rejser, og de har behov for, at man hjælper dem med at rejse. Det er en slags realitet, som eksisterer, og som vi må forholde os til. Selvfølgelig tror jeg ikke, at man kan anvende markedsloven og konkurrencereglerne på kulturområdet - og det bliver tydeligere for hver dag.
Og det har man også set beviser på. Inden for biografverdenen er offentlig statslig støtte nu anerkendt, og der ligefrem opfordres til eller opstilles modeller for den i nogle af de lande, der ikke allerede har den. Og derfor er man selv inden for den audiovisuelle industri klar over betydningen af den statslige støtte. Jeg tror, at det samme gælder scenekunsten og teateret i særdeleshed, det er nødvendigt med statsstøtte, og denne støtte begynder ved det ansvar, som staterne må påtage sig for at lette bevægeligheden for personer og produktioner i Europa og for at fremme uddannelsen.
På en vis måde er det ganske enkelt konklusionen på min betænkning. Det er nødvendigt, at staterne tager ansvaret for deres del af samarbejdet. Og endelig kunne man holde op med at fokusere på opsplitningen. Jeg synes altid, at man i den vedvarende kulturdebat hører, at enten bliver det et fællesskabsanliggende, eller også hører det under subsidiaritetsanliggender, og så må vi ikke røre ved det. Jeg tror ikke, at denne opsplitning fører til noget, eller at den hjælper os med noget. Til gengæld tror jeg, at vi, hvis vi henviser til artikel 151 med dens krav om kulturelt samarbejde, befinder os lige nøjagtig der, hvor vi skal være for at forestille os et kultur-Europa og et teater-Europa.
Som jeg har sagt, er der nogle forhindringer, nemlig dobbeltbeskatningen, manglen på juridiske standarder og et fælles teknisk vokabular. Men der er også nogle hjælpemidler som f.eks. tekstning, hvidbogen, som kan hjælpe os med at harmonisere lovgivningerne - og jeg håber, at Kommissionen gerne vil høre på os - databaser og et fælles vokabular. Måske skal vi også indhente meninger fra eksperter og kunstnere for at holde dem orienteret, når det drejer sig om at træffe beslutninger.
Til slut, kære kolleger, tror jeg, at vi bør tænke på, hvordan kulturen bevares og behandles korrekt i konventet og i den kommende forfatning. Samtidig bør vi tænke på resolutionen fra Det Europæiske Råd, som har foreslået en plan for samarbejde på kulturområdet, der starter i juni. Jeg håber, at også vi vil være i stand til i Europa-Kommissionen og Parlamentet at følge Det Europæiske Råds resolutioner.
Reding
Hr. formand, fru ordfører, mine damer og herrer, jeg vil gerne på vegne af Kommissionen lykønske fru Fraisse og Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport med denne initiativbetænkning, som jeg tror, har givet os et nyt værktøj på kulturområdet. Jeg vil gerne kommentere nogle af de punkter, som er blevet behandlet i betænkningen.
Først og fremmest vil jeg kommentere behovet for støtte til scenekunsten. Vi støtter for øjeblikket og for en treårig periode med henvisning til samarbejdsaftalerne, og her taler jeg om projekt II under Kultur 2000-programmet, seks netværk inden for teaterverdenen, tre inden for dans, syv inden for musik, et inden for cirkus og to netværk med blandede discipliner for blot at nævne scenekunsten. Endvidere har vi for at fremme opbygningen af nogle platforme fremhævet dem under drøftelserne af kulturprojektets fremtid på forum for kultursamarbejde i Europa. Denne opbygning er således en del af de aktuelle overvejelser om Kultur 2000-programmets fremtid.
Dernæst er der manglen på statistikker. Kommissionen er klar over nødvendigheden af at styrke udarbejdelsen af europæiske statistikker på kulturområdet og Eurostats gruppe, som beskæftiger sig med kulturelle statistikker, arbejder allerede med flere temaer, nemlig kulturbeskæftigelse, kulturfinansiering og kulturinteresser. Udbredelsen af data inden for kulturens verden er ikke en nem opgave. Der skal ofres meget tid på den. Endvidere er der i år på Kommissionens foranledning blevet gennemført en Eurobarometer-undersøgelse om Unions-borgernes deltagelse i de kulturelle aktiviteter.
Endelig er der behovet for projekter, som fremmer kunstnernes mobilitet. Det er virkelig en af vores store bekymringer. Deres betænkning understreger med rette betydningen af information om de strukturer, der støtter mobiliteten, de skattemæssige og sociale lovgivninger og de administrative formaliteter, som opmuntrer til mobilitet. Disse bekymringer slutter sig til vores såvel som til Rådets, der også behandler et forslag til beslutning om kunstnernes mobilitet. Og jeg finder det i den forbindelse meget positivt, at medlemsstaterne selv giver sig i kast med disse mobilitetsspørgsmål, som trods alt først og fremmest er deres ansvar.
Eftersom et fælles rum, som er fritaget enhver form for restriktion af bevægelsesfriheden, stort set er en realitet, forsøger Kommissionen nu at fremme mobiliteten på alle måder. Vi har i øvrigt for nylig offentliggjort en undersøgelse, som specifikt omhandler de forhindringer, der er for mobiliteten inden for den kulturelle sektor, en undersøgelse, hvis konklusioner støtter Fraisse-betænkningens. Undersøgelsen er blevet yderst vel modtaget i de kulturelle miljøer.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at der inden for rammen af den aktionsplan for mobilitet, som Kommissionen har fremlagt på det europæiske topmøde i Barcelona, i 2003 vil blive oprettet en omfattende hjemmeside om europæernes mobilitet, og at udviklingen af "kulturportalen" vil give Kommissionen mulighed for at tilbyde en stigende mængde informationer om mobilitet inden for den kulturelle sektor. Vi har til dette formål bedt staterne om at samarbejde, således at kunstnerne får informationer fra samtlige lande.
En bemærkning om skattespørgsmålene. Problemerne med dobbeltbeskatning er relativt sjældne, som vores undersøgelse viser. I den nuværende situation er medlemslandene dem, der er bedst placeret til at afgøre fordelingen af beskatningsretten mellem sig i forhold til den enkelte sag. Gennemførelsen af de skatteaftaler, der er indgået mellem staterne burde eliminere risikoen for dobbeltbeskatning. Tilbage står ikke desto mindre, at staterne skal gennemføre aftalerne i overensstemmelse med fællesskabsretten og afholde sig fra enhver form for diskrimination. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen ikke tøver og ikke vil tøve med at træffe passende foranstaltninger i tilfælde af, at en sådan diskrimination finder sted.
Som De ser, gør Kommissionen allerede en hel del for at fremme mobiliteten inden for sektoren. Dens handlingsplan omfatter to aspekter, nemlig at sikre gennemførelsen af fællesskabslovgivningen og opmuntre til mobilitet for vores finansielle værktøjer. Deres og Rådets afgørelser vil styrke vores bestræbelser. Efter vores mening betyder alt dette, at en hvidbog ikke er nødvendig.
Hvad angår bevægeligheden for værker og skuespil, er den selvfølgelig ofte knyttet til mobiliteten. Der er i den henseende nogle særlige målsætninger som dem, De nævner. Således giver oprettelsen af databaser mulighed for at udveksle informationer om værkerne. Vi ser allerede inden for rammerne af 2000-programmet, at der foregår sådanne aktiviteter. F.eks. er Culture Base Net et projekt lanceret af Haus der Kulturwelt (verdenskulturhuset) i Berlin i samarbejde med svenske, britiske og danske operatører med henblik på at oprette en database på internettet, som præsenterer kunstnere fra hele verden og først og fremmest Europa.
De nævner især spørgsmålet om den fri bevægelighed for sceneudstyr. Vi har intet kendskab til, at der skulle være nogle forhindringer for den fri bevægelighed for dette udstyr, men vi finder det yderst vigtigt på nationalt niveau at eliminere enhver administrativ forhindring eller bureaukratisk komplikation inden for denne sektor. Eventuelle forhindringer må således rapporteres til os. Endvidere sørger vi for, at staterne ikke gennemfører ubegrundede eller overdrevne krav.
Et andet aspekt er uddannelse. Hvad angår Deres anmodning om en fagnomenklatur, vil jeg gerne sige Dem, at vi allerede arbejder på sagen. Faktisk arbejder Eurostat i samarbejde med medlemsstaterne i arbejdsgruppen på den del af den internationale typeklassifikation for fag, som dækker de kulturelle erhverv med henblik på at forbedre og præcisere denne nomenklatur.
Hvad angår anerkendelsen af eksamensbeviser er de fag, der hører under scenekunst i de fleste tilfælde såkaldt ikke-regulerede fag. Det betyder, at anerkendelsen af eksamensbeviser til erhvervsmæssige formål afhænger af de kriterier, som er opstillet af fagene selv. Det er ikke desto mindre muligt at lette denne anerkendelse samt anerkendelsen til akademiske formål, det vil sige til videreuddannelse.
Kommissionen har f.eks. besluttet at skabe og fremme værktøjer, der gør indholdet af videreuddannelser i andre lande gennemskueligt. Jeg tænker på overbygningskurser og akademiske lånemuligheder. Den fastholder også troværdigheden ved gensidig anerkendelse ved at samle kunstskolerne fra alle de europæiske lande i et netværk.
Hvad angår den finansielle EU-støtte til kunstneriske uddannelser, eksisterer der ikke noget specifikt program, men vores uddannelsesprogrammer støtter sådanne uddannelser, og vi konstaterer, at tendenserne er opmuntrende. Et eksempel blandt mange andre er, at antallet af Erasmus-studerende inden for de kunstneriske fag er steget fra 3.250 i 1998 til 4.700 i 2001, og alle skoler, som er anerkendt som højere læreanstalter i deres hjemland, kan ansøge om at deltage i Erasmus-aktiviteterne.
Endelig understreger De nødvendigheden af et udvidet og styrket kulturelt samarbejde, og også i den henseende er Deres bekymringer lig vores, fru ordfører. Der er i øvrigt kontinuitet i Parlamentets krav på dette område, og her henviser jeg til Ruffolo-betænkningen.
Kultursamarbejdet er en del af udvidelsen. Er der i den sammenhæng noget smukkere eksempel end antallet af kulturelle operatører fra kandidatlandene, som deltager i Kultur 2000-programmet, et antal der er steget til 120 på blot et år?
Vi lykønsker også os selv med at kunne konstatere, at vi gør fremskridt inden for dialogen mellem kulturer. Således er projektet med at skabe en euromiddelhavsfond for kulturel dialog undervejs, og på uddannelses- og ungdomsområdet satser vi mere og mere resolut på denne tematik. Jeg takker Dem, fru ordfører, mine damer og herrer medlemmer af Kulturudvalget, for denne betænkning, som vil blive til stor nytte i de kommende overvejelser om Kultur 2000-programmets fremtid.
Beazley (PPE-DE).
Hr. formand, jeg udtaler mig i min egenskab af skyggeordfører på vegne af min gruppe. Vi ønsker fru Fraisse tillykke med betænkningen, og vil i det store og hele støtte dens vedtagelse. Vi har fremlagt to ændringsforslag, som vi håber Parlamentet vil tage imod.
Betænkningen indeholder en fornuftig analyse af nogle tiltag, som skal fremme områderne inden for teater og scenekunsten i hele EU, med særlig fokus på behovet for mobilitet. Ved at tage udvidelsen af EU for givet udtaler ordføreren for udtalelsen i begrundelsen, at kandidatlandene ikke kan støtte kulturelle programmer ved hjælp af Phare- og Tacis-programmerne, men at det kunstneriske samarbejde er blevet forbedret ved hjælp af Theorem-programmet, hvorved de fik adgang til Kultur 2000-programmet sidste år, hvilket kommissær Reding netop har mindet os om.
Fru Fraisse rettede i sin tale opmærksomheden mod behovet for visioner og sammenhæng i spørgsmålet om kulturelle forhold i EU og særligt i det udvidede EU. Det støtter jeg helhjertet. Det er et passende tidspunkt efter Kommissionens melding om, at de 10 kandidatlande er blevet godkendt til optagelse i EU, og efter weekendens folkeafstemning i Irland, som ryddede en mulig forhindring af vejen på vej mod et udvidet EU.
EU vil komme til at gennemgå en dramatisk ændring, specielt med optagelsen af de central- og østeuropæiske lande. Kultur kommer helt sikkert til at spille en stor rolle i den henseende. I hvilken grad kan det nuværende program klare de mange års kollektiv hukommelsestab i Vesteuropa, måske ikke så meget i Tyskland og Østrig, hvor der altid var historiske forbindelser og slægtsbånd, men i andre lande, hvor skyggen af jerntæppet stadigvæk eksisterer?
Med fru Fraisses opfordring til vision og sammenhæng i erindringen, er spørgsmålet så, om vi har gjort nok for at overbevise befolkningerne i det nuværende EU om, hvad afslutningen på udvidelsen kommer til at betyde inden for teaterverdenen, inden for området for scenekunst og inden for andre kulturelle områder. Da Stalin fremlagde sit projekt for Central- og Østeuropa, var Winston Churchills svar, at "ørnen må lade den lille fugl synge". Jeg spekulerer på, om vi er føler os overbeviste i dag om, at EU's institutioner har gjort nok for at lade den lille fugl synge.

Zorba (PSE).
Hr. formand, jeg vil også gerne komplimentere ordføreren for det kvantespring, hun har taget ved at kombinere de politiske elementer med sine visioner, noget, som ikke sker ret ofte her.
Jeg tror, vi alle ønsker fornyelse inden for kunst og især inden for scenekunst, og vi føler, at udvidelsen vil bringe os ind i en helt ny epoke i Europa. Og jeg tror, vi alle, ligesom kommissæren, har et ønske om at bidrage til denne fornyelse på vores egen måde ved at tilbyde nogle politiske værktøjer. Jeg må sige, at der har været stor interesse for betænkningen, som jeg har sørget for at sende til mange teaterorganisationer i Grækenland, og de afventer afstemningen i morgen for at se, hvordan den forløber, og hvem der stemmer imod.
Hvis vi vil have et europæisk område for skuespil, tror jeg, det er meget vigtigt med en politisk intervention. Jeg vil gerne koncentrere mig om et par punkter. Jeg ved, at De ikke er ansvarlig for dette, fru kommissær, men statistikkerne er meget forsinkede, hvilket skaber forvirring og uklarhed på området. Vi har meget brug for dem, og her tror jeg, det er vigtigt, at De går ind og støtter. Det er også meget vigtigt, at teaterstykkerne oversættes. De kan ikke komme som bøger og bagefter som oversættelser. Det er virkelig nødvendigt, at teaterstykkerne oversættes og distribueres til kunstnerne, så de kan blive udbredt. Endelig vil jeg sige, at vi kommer til at se nogle forandringer. Vi har et canadisk initiativ til internationalt kultursamarbejde, vi har en løbende debat i Verdenshandelsorganisationen, og vi er nødt til at se, hvordan situationen udvikler sig.
Derfor er det vigtigt, at vi kombinerer vores vision med politiske idéer, som ikke fører til renationalisering, men til en kulturpolitik, som kan bringe mere liv til området og give os de konkrete metoder, der skal til, for at visionen kan blive til virkelighed for den europæiske kultur.

Sanders-ten Holte (ELDR).
I umindelige tider har mennesker beskæftiget sig med en eller anden form for teater, og hver nationalitet har udviklet sin egen smag og sine egne udtryksformer. Jeg takker derfor fru Fraisse for hendes initiativ til at kortlægge tingenes tilstand inden for scenekunsten i EU og i kandidatlandene. I betragtning af det brede område og de mange varianter i de forskellige lande er det en modig og vellykket indsats. Alligevel vil jeg også gerne fremsætte et par kommentarer.
For det første er teater afhængigt af teaterlederes, sceneinstruktørers og skuespilleres nåde, og jeg vil gerne tilføje teatergængere, for uden publikum er der ikke noget teater. Mange teatre og teaterformer har tilhængere, som på en eller anden måde forener sig i "venner af ...", og jeg synes, at også de fortjener opmærksomhed, når man taler om støtte af scenekunsten. De stimulerer, informerer om og henleder et bredt publikums opmærksomhed på teater. Dette aspekt savner jeg desværre i betænkningen.
For det andet vil jeg udtrykkeligt gøre opmærksom på informationsteknologiernes rolle i det moderne teater. I moderne teaterstykker anvendes der i stadig højere grad moderne teknologi i forestillingerne. Denne tendens fortjener vores opmærksomhed og skal bestemt optages i udarbejdelsen af en teaterpolitik, for det er nemlig en typisk europæisk opgave på innovationsområdet.
For det tredje har min gruppe alvorlige indvendinger mod opfordringen til mere finansiel støtte. Vi synes, at Kultur 2000, strukturfondene og Sokrates- og Leonardo-programmerne lægger tilstrækkelig vægt på dette aspekt. Det kom kommissæren også ind på. Endelig mener min gruppe, at flere skattefaciliteter for mobilitet af dem, som er aktive på kulturområdet, ikke kan tages op til diskussion. Vi er enige i, at dobbelt beskatning naturligvis er overdrevet, men at tilkende særlige skattefaciliteter ville for os være en grund til hverken at stemme for eller imod ved den endelige afstemning om hele fru Fraisses betænkning.

Echerer (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kollega, kære kommissær, nej, teateret er ikke dødt. Siden dets opståen er det regelmæssigt blevet erklæret dødt. Det lever! Teateret, den beskyttelsesværdige biotop i ethvert demokratisk samfund, lever ikke kun takket være dets repræsentanters narrestreger, men også takket være interessen og den barnlige nysgerrighed hos publikum og også takket være de nationale politikker. Vi ved alle, at De 15 bærer ansvaret, og snart bliver det 25 og flere til.
Jeg spørger mig selv, hvilket min kollega hr. Beazley og andre foregående talere også har gjort, om alle virkelig er bevidst om denne enorme politiske og følsomme opgave.
Erhvervslivet er galopperet i forvejen. Unionsborgerne tripper efter integrationen. Europa må hjælpe, hvor det kan. Først skal der lyde en tak til dig, Geneviève Fraisse, for dit initiativ, for denne vidunderlige betænkning. Hvis vi vedtager relevante love for kulturen som led i det indre marked, skal vi også udnytte ethvert instrument, vi har til rådighed, til fulde for beskytte teaterets mangfoldighed - det være sige traditionsrige teatre, alternativt erobrede bygninger, vejen mellem Lissabon og Helsinki, mellem Athen og London - for at beskytte denne mangfoldighed og for at bidrage til videreudviklingen heraf og til dens udfoldelse. Her er der brug for fælles kraftanstrengelser.
Min bøn er først og fremmest rettet mod medlemslandene. Vi må fjerne den skattemæssige diskriminering som led i den europæiske mobilitetspolitik. Det er et essentielt bidrag til integrationen. Som led i det sjette momsdirektiv skal vi udtømme alle de muligheder, vi får, og vinde over medierne, der er vores partnere, især de offentlig-retlige tv-selskaber.
Fru kommissær, tak for Deres redegørelse. Tag denne betænkning som et opdrag, som en opbakning! Den må ikke bare ende i en skuffe! Den er for værdifuld til at blive ædt op af møl.
Hvis vi sparer på kunsten og kulturen, får vi ikke fyldt nogen budgethuller, vi bliver blot fattigere.

De Gaulle (NI).
Hr. formand, jeg vil ikke tale om antallet af løstansatte inden for teaterverdenen, som er fordoblet på fem år og nu er oppe på det ufatteligt høje tal 90.000 i Frankrig, og som ordføreren forsøger at slutte sammen i forbund, men om pluralismen i fransk tv, og især de såkaldte public service-kanaler.
Vi må gøre alt, hvad der står i vores magt, for at de tv-kanaler, som hvert år modtager mere end 2 milliarder euro i tilskud fra den franske regering, endelig overholder de principper, som er selve grundlaget for deres public service-mission, nemlig principperne om demokrati og respekt for samtlige politiske holdninger. Jeg hentyder til de såkaldte journalister og til de guldbelagte producenter, som ter sig som de værste forkæmpere for politisk korrekt misinformation.
I den henseende var de franske tv-kanaler Antenne 2 og FR 3's foragtelige opførsel imellem de to runder af det franske præsidentvalg utilladelig og imod de mest elementære regler for journalistisk deontologi. Det ville være til den siddende regerings ære at træffe de sanktionsforanstaltninger, som er nødvendige imod de to eller tre mandlige som kvindelige speakere, der har gjort sig skyldige i sådanne brud på fagets regler.
Endelig skal hver enkelt offentlig eller privat tv-kanal for fremover at undgå en sammenblanding af journalistik og propaganda arrangere en debat om de overordnede, karakteristiske politiske strømninger ...
(Formanden afbrød taleren)

Formanden.
De har ikke mere tid tilbage.
Pack (PPE-DE).
Hr. formand, jeg antager, at hr. de Gaulle havde glemt, at vi skulle tale om teateret i dag og ikke om tv eller journalister. Jeg vil gerne tale om det emne, der står på dagsordenen. Jeg vil gerne lykønske fru Fraisse og kun komme ind på et par punkter, vi endnu ikke har berørt i dag. Først og fremmest glæder det mig, at der efter 10 år igen er en kollega, der tager emnet op, for det er ikke blevet det mindste mindre aktuelt på de 10 år. Jeg udarbejdede en betænkning om kunstnernes situation i 1992 og kan kun sige, at jeg i dag forgæves har ledt efter resultater, som Kommissionen kunne have gennemført på disse 10 år.
Jeg mener også, at de emner, der er blevet berørt her, har mange facetter, og alligevel vil jeg gerne begrænse mig til to ting. Først og fremmest handler det om finansieringen af denne kulturelle sektor, og det både på nationalt og på europæisk plan. Det er genstand for politiske taler, men ikke genstand for politiske handlinger. Derfor tror jeg, at der stadig er rigtig meget, der ikke er i orden. Jeg vil gerne bemærke, at der er to ting, der skal forbedres. For det første skal 2000-programmet, som fru Reding allerede har talt om, bevilges flere penge. Når Ministerrådet nu pludselig anser kulturen for så vigtig, skal det også bevilge penge hertil. Vi bør desuden tænke på, at det netop er scenekunsten, der når ud til helt specielle tilskuere og lyttere. For så vidt er der tale om små projekter, som Kommissionen ikke elsker, men som vi ønsker, fordi borgerne kan lide dem!
For det andet skal den private sektor inddrages i større omfang end hidtil. Sponsorering er vigtigt. Budgetkasserne er tomme, og derfor må vi lede efter muligheder for, at de mennesker, der har mange penge, giver dem rigtigt ud. Derfor bør vi gøre mere for sagen. Jeg beklager, at det netop er det, der igen skal afskaffes i mit land med disse koalitionsaftaler.
For det tredje er der rigtig mange tekniske barrierer for kunstneres omgang med deres materiale, og netop dér kunne Kommissionen virkelig anrette noget, f.eks. hvad cirkus angår, hvad de små omrejsende teatre angår. Jeg beder Dem om at gøre noget på dette område, det ville være til stor hjælp for kunstnerne!

Graça Moura (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, fru Fraisses betænkning indeholder mange positive ting, som kræver svar på fællesskabsniveau, hvis vi fortsat håber, at Kommissionens politikker skal sætte et ægte europæisk stempel på disse projekter.
I betragtning F påpeges det med rette, at teaterets og scenekunstens dynamik ikke overvejende bør være afhængig af offentlig støtte. Det er rent faktisk utroligt vigtigt at fremme spredningen af finansieringskilderne og styre politikken vedrørende sponsorering med de dertil hørende skattelettelser, der vil kunne tiltrække sponsorer. Det er imidlertid også vigtigt, at scenekunsten udvikler en tilfredsstillende forretningsmæssig dimension. Vi lever i en markedsøkonomi, og hverken staten eller EU skal agere barnepige for kulturen. Der findes overhovedet ingen begrundelse for, at scenekunst som hovedregel skal modtage direkte støtte til produktionerne fra et offentligt tilskudssystem. Det er vigtigere, at man i den kulturelle skabelsesproces løber de iboende risici, og at de offentlige ressourcer anvendes til at lette det internationale pr-arbejde, give større kredse adgang til indholdet gennem oversættelse og tekstning og egentlige samproduktioner helt i Kultur 2000-programmets ånd.
Der er imidlertid al mulig grund til, at kunstnerisk uddannelse helt fra barndommen sammen med kontakten til den kulturelle skabelsesproces inden for alle områder - og derigennem kontakten til kunstarterne og de udøvende kunstnere - som meget klogt iværksættes lige fra skoletiden og fremad, skal udgøre et afgørende bidrag til at finde et nyt publikum, som forventeligt kan føre til en øget efterspørgsel på kultur, som, i det mindste delvis, kan understøtte det tilsvarende udbud. Det giver ingen mening at mindske udbuddet og finansieringen af udbuddet, uden at der er tale om en betydelig vækst i tilhørertallet, hvilket stadig ikke er tilfældet. Lad os håbe, at Fraisse-betænkningen også er et skridt i den retning.

Formanden.
Det var en misforståelse. Vi troede, at De bad om ordet, men jeg kan se, at De i virkeligheden klappede ad ordføreren.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted tirsdag kl. 11.30.
(Mødet hævet kl. 21.50)

Gemelli (PPE-DE)
Jeg bifalder den betydning, som man i Duff-betænkningen tillægger EU's charter om grundlæggende rettigheder og dets fremtidige status. Chartret bør indskrives i den forfatningstraktat, der skal udarbejdes på den næste regeringskonference i slutningen af 2003, og det skal være et af udgangspunkterne for EU's omlægning fra en søjlestruktur til en fællesskabsstruktur.
Som formand for Udvalget for Andragender har jeg konstateret en stigning i antallet af anmodninger fra borgerne om en beskyttelse af deres rettigheder. De viser på denne måde, at de i stadig større grad kan identificere sig med EU-institutionerne og ikke mindst med Parlamentet. Jeg ser positivt på indførelsen af en europæisk anklagemyndighed for at forsvare EU's økonomiske interesser, den europæiske arrestordre, anerkendelsen af retsafgørelser og Europols arbejde. Det er systemer, der har behov for en bedre samordning og tilrettelæggelse og for en klarere horisontal og vertikal kompetenceopdeling.
Efter min opfattelse er det vigtigt, at vi efter de strafferetlige aspekter af fællesskabsretten også ser på de civilretlige aspekter og ikke mindst på forholdet mellem borgerne og medlemsstaternes retssystemer, som i nogle tilfælde bør omorganiseres, hvilket f.eks. gælder mit eget lands civil- og forvaltningsret. Da vi ikke kan ændre EU's beføjelser i forhold til medlemsstaterne, er det nødvendigt, at EU spiller en positiv rolle, så borgerne til fulde kan udnytte deres "ret til retfærdighed". EU skal desuden tage spørgsmålet op om forbindelserne mellem borgerne og Retten i Første Instans for at konkretisere EU's retfærdighed for borgerne.

