Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Papayannakis
Fru talman! Jag skulle bara vilja nämna att mitt namn inte återfinns på närvarolistan. Jag var här i går och jag glömde att signera.

Talmannen
Då skall vi skriva in er som närvarande.
Finns det några andra synpunkter?
(Protokollet godkändes)

Beslut om brådskande förfarande
Talmannen.
 Jag vill erinra om att parlamentet vid sitt sammanträde den 16 september sköt upp slutomröstningen om Packs betänkande i frågan.
Pack (PPE), föredragande. (DE) Fru talman! Jag ber om att vi avvisar det brådskande förfarandet. Under den gångna sammanträdesveckan har vi inte haft något brådskande förfarande av den anledningen att vi ville ge rådet och kommissionen tillfälle att verkligen gå igenom våra ändringsförslag, göra en utvärdering av dem och eventuellt till och med godta dem. Det får inte vara så att vi efter sommaruppehållet i flygande fläng besvarar rådets fråga med ett betänkande, och rådet sedan inte ens tar någon notis om våra ändringsförslag, än mindre tänker på att godta dem. Vi förväntar oss att rådet fram till nästa sammanträdesvecka i oktober talar om vilka av våra ändringsförslag som de antar respektive avvisar. Under det senaste sammanträdet i Bryssel sade Chris Patten att han också vill undersöka dessa förslag och sedan kommer att lägga fram ett eget förslag. Jag anser att om parlamentet med sina förslag arbetar för mer effektivitet när det gäller att betala ut skattepengar, skall rådet inte göra motsatsen. Om det nämligen är så att pengar saknas någonstans eller försvinner i vimlet är det alltid kommissionen som får skulden, och inte rådet.
Vi vill att allt verkligen skall vara klart beträffande denna byrå redan från början, att förvaltningen skall vara stringent, att sätet för byrån för återuppbyggnad i Thessaloniki skall vara intimt bundet till sätet för stabilitetspakten, nämligen till Thessaloniki, och att Kosovobyrån som operativ enhet skall ligga i Kosovo. Vi vill dessutom att förvaltningsstrukturerna skall vara så stringenta att man verkligen exakt kan se för vilka processer pengarna betalas ut.
Här vill jag säga emot alla som påstår att det kommer att bli omöjligt med en återuppbyggnad i Kosovo, om vi inte har någon omröstning i dag! Det är nonsens! Europeiska kommissionens Task Force arbetar redan lokalt. Det gör den; och, mina damer och herrar, ni vet alla mycket väl att kommissionen aldrig betalar särskilt snabbt, att vi alltså inte kan säga att den i dag ger ett uppdrag och i morgon betalar. Kommissionen kan ge något i uppdrag i dag, och om pengarna anslogs i oktober, kommer man sedan att betala kanske tidigast i november eller december - tyvärr alltid mycket sent.
Det är inte vi som förhindrar en återuppbyggnad av Kosovo. Det är rådet som gör det, om det inte snart följer i de spår som vi här har slagit in på.

Brok
Fru talman, kolleger! Utskottet håller med om föredragandens påpekanden. Något beslut från rådet har inte heller aviserats för denna vecka, så man kan också av den anledningen förvänta sig en försening. För övrigt har hittills varken utskottet eller parlamentet erhållit något officiellt svar från rådet på våra framställningar. Av den anledningen ber jag om att man avvisar det brådskande förfarandet.
(Begäran om brådskande förfarande avslogs)

Folkhälsa och livsmedelssäkerhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om folkhälsa och livsmedelssäkerhet.

Prodi
Fru talman, ärade ledamöter! Under de senaste åren, och framför allt under de senaste månaderna, har de europeiska medborgare som ni företräder plågats av en serie livsmedelsskandaler. Det har funnits tillfällen, och det finns det även i dag, när människor inte längre kunnat lita på det de ställer på bordet och de tror inte längre att regeringarna eller vetenskapsmännen kan garantera att livsmedlen verkligen är sunda. Vår uppgift är i dag att se till att denna förtroendekris inte upprepas. Problemet rör er och mig personligen, på samma sätt som det rör alla andra europeiska konsumenter. Vi har med andra ord en skyldighet att skydda våra medborgares intresse. Det är därför vår skyldighet att vidta de snabba och beslutsamma åtgärder som våra medborgare kräver.
Livsmedelssäkerheten är en integrerad del av hälsoskyddet och problemet är därför av avgörande betydelse också på grund av de kulturella dimensioner som vi absolut inte får bortse ifrån. För européerna är frågan om maten även en fråga om livsstil och en fråga om identitet. Därför har den nya kommissionen gjort livsmedelssäkerheten till en högprioriterad fråga, och det gläder mig att just detta är den första sektorspecifika debatten under min mandattid.
När det gäller hygien och säkerhet måste man vara offensiv, för att använda en idrottsmetafor. Det räcker inte att bara släcka bränder, vilket vi har gjort hittills, utan att förhindra att de uppkommer. Därför måste vi inrätta ett effektivt och trovärdigt system för livsmedelssäkerhet. I min egenskap av konsument måste jag veta exakt vad en viss livsmedelsprodukt innehåller, ett paket, en burk, och detta har jag rätt att veta, bland annat eftersom den rättigheten är inskriven i Amsterdamfördraget. Informationen på etiketterna är inte alltid begriplig och jag förstår inte alltid de närings- och hälsomässiga konsekvenserna av mitt val. Ofta förstår jag inte de miljömässiga och etiska konsekvenserna av en viss tillverkningsprocess. Låt oss anta att tidningarna redogör för en livsmedelsskandal. Jag, som konsument, förstår inte om det finns välgrundad anledning att oroas eller om det hela bara är något som journalisterna har blåst upp. Om jag letar på Internet är mycket av den information som finns obegriplig. Jag vet inte om man kan lita på informationen, eller om den har manipulerats av politiska eller ekonomiska skäl.
Detta är bara ett par aspekter av konsumentpolitiken, aspekter som vi måste fundera över. Medborgarna skall veta hela sanningen om det som de äter. Ett första steg skulle vara att ge konsumenterna tillträde till ett gemenskapssystem för tidig varning, och se till att ett sådant system omfattar såväl jordbruksprodukterna som djurfodren. På det viset skulle man kunna skapa ett system som gör att man undviker larmsignaler som ger rent motsatt effekt på grund av att man hela tiden ropar " Vargen kommer!"
Men alltför många larmsignaler under senare tid har visat sig vara välgrundade, och därför måste vi förstärka systemet för livsmedelskontroll. Hela produktionskedjan, från fälten till matsalarna, måste kontrolleras noggrant i varje steg och i varje medlemsstat. Inom den inre marknaden har samtliga medborgare rätten att bli skyddade på samma sätt. Därför måste vi uppdatera regelverket som systemet för livsmedelskontroller vilar på.
Under 1997 lade kommissionen fram en grönbok, som skall följas av lämpliga åtgärder, för att effektivisera och uppdatera lagstiftningen på livsmedelsområdet. När det gäller livsmedelsprodukter och förädlade livsmedel så finns det till exempel för närvarande över 100 grunddirektiv. Vi måste få ett enda regelsystem. Normerna på livsmedelsområdet måste dessutom reglera hela livsmedelskedjan, från fältet till konsumenten, inklusive framställningen av djurfoder, vilket har varit den känsligaste punkten under de senaste månaderna. Det måste vara ett flexibelt regelverk, så att det kan anpassas efter de vetenskapliga framstegen och de nya produktionsmetoderna, ett normsystem som skall grundas på solida och uppdaterade informationer och åsikter.
För närvarande konsulterar kommissionen vetenskapsmän i främsta ledet, vilkas åsikter är öppet redovisade och vilka offentligt har förklarat vilka intressen de har. Men vi måste absolut återerövra allmänhetens förtroende när det gäller valet av livsmedel, och därför är det nödvändigt att vetenskapsmännen står fria från grumliga politiska påtryckningar. Ett sätt att åstadkomma detta kunde vara att skapa en oberoende europeisk byrå för livsmedelsprodukter. Flera medlemsstater har redan valt den vägen och inrättat oberoende myndigheter för livsmedelssäkerhet. En europeisk livsmedelsbyrå skulle till exempel kunna utnyttja den modell som används för EMEA, Europeiska läkemedelsbyrån. Byrån har ingen beslutande makt utan fullgör en rent teknisk funktion, med anmärkningsvärd snabbhet och effektivitet. Om det skulle vara något problem med ett visst läkemedel, så kan EMEA snabbt hitta problemet inom ett par timmar. När det gäller larm som avser livsmedel kan processen i stället komma att ta flera veckor.
En annan tänkbar modell, en bland många, kunde vara Food and Drug Administration, ett organ som försetts med omfattande initiativ- och beslutsbefogenheter. Ett sådant organ skulle göra det möjligt att ingripa snabbt till skydd för livsmedelssäkerheten, och på ett politiskt obundet vis. Ett problem är naturligtvis hur man skall kunna garantera att besluten tas i god demokratisk ordning. Det är av den anledningen det är så viktigt att denna debatt förs i parlamentet. Det är därför vi är här i dag, för det är uppenbart att vi står inför ett val där demokratifrågan är extremt viktig. För övrigt är jag inte säker på att denna byrå skulle kunna inrättas med de garantier som vissa begär inom ramen för fördraget. Även här måste vi analysera problemet. Jag har inget färdigt recept, utan detta är ett val som vi måste göra tillsammans. Men vi får inte glömma att våra konsumenter har behov av ett klart, tydligt och samtidigt kraftfullt val, och inte ett val som lämnar kvar någon osäkerhet, för under de senaste åren har vi haft mer än nog av osäkerhet.
Låt mig dessutom lägga till att säkerheten får en internationell profil, vilket kontroverserna med USA och andra länder har visat. Det organ som har kompetens att avgöra sådana konflikter är Världshandelsorganisationen WTO och därför kommer Europeiska unionen i samband med Millennierundan att kräva att man utarbetar trovärdiga internationella standarder på livsmedelsområdet, med deltagande av företrädare för konsumenterna.
Dessutom måste vi klargöra i vilken omfattning man har tillämpat försiktighetsprincipen när det gäller säkerheten för livsmedelsprodukter. Detta är en annan grundpelare. Idén bakom försiktighetsprincipen är mycket enkel: man måste vidta provisoriska säkerhetsåtgärder när den vetenskapliga informationen är ofullständig och när det fortfarande finns oklarheter vad gäller säkerheten. Men problemet är, att den vetenskapliga informationen alltid är ofullständig eftersom gränserna för vår kunskap hela tiden flyttas. Vi måste med andra ställa följande frågor när det gäller försiktighetsprincipen: hur stor måste oron vara när det gäller hälsan? Vem skall bestämma detta innan man, med försiktighetsprincipen som grund, inför restriktiva åtgärder vad avser handeln? Hur fullständiga måste vår vetenskapliga kunskap vara innan vi överger sådana åtgärder? De här frågorna måste vi skapa klarhet kring, och det är bra att vi debatterar dem i parlamentet. När det gäller de kommersiella förhandlingar som Europeiska unionen deltar i vill jag gärna understryka att skyddet av konsumenternas hälsa kommer att prioriteras i samband med dessa förhandlingar. Vi utesluter kategoriskt att gemenskapen skulle underteckna internationella avtal som enligt vårt förmenande kan äventyra de europeiska medborgarnas hälsa, även om detta kan bli en mycket kontroversiell fråga.
Låt mig ännu en gång understryka att unionens livsmedelspolitik borde ha säkerheten som sitt huvudmål, och att den måste tjäna konsumenterna och deras hälsa. Hälsan kommer med andra ord i första hand. Låt mig också tillägga att det är min övertygelse att en strikt politik när det gäller livsmedelssäkerheten även ligger i de europeiska jordbrukarnas intressen och i den europeiska förädlingsindustrins intresse. Jordbruken och förädlingsindustrierna borde stå i främsta ledet när det gäller att producera livsmedel av hög kvalitet. Och här är allmänhetens förtroende av avgörande betydelse. Vilka initiativ tänker då kommissionen ta? Vi vill försöka undvika ogenomtänkta reaktioner som förlorar sig i osystematiska åtgärder. Det är vår skyldighet att vara vaksamma, oroade och redo att handla. Livsmedelssäkerheten är ett område där man måste gå fram med blyfötter, utan att förhasta sig, men ändå med en viss snabbhet.
Före årets slut kommer vi därför att inför rådet och Europaparlamentet lägga fram en vitbok om livsmedelssäkerheten och ett meddelande om försiktighetsprincipen som kräver en speciell fördjupning. Vitboken kommer att innehålla en handlingsplan för livsmedelssäkerheten, med en detaljerad kalender över de initiativ som behöver tas under den kommande treårsperioden, inklusive de olika alternativen för en europeisk byrå för livsmedelssäkerhet. Vårt mål är en djupgående reformering av livsmedelslagstiftningen, och därför kommer vi att presentera samtliga kommissionens förslag före utgången av år 2000. Med detta som bas har vi sedan för avsikt att utarbeta en uppdaterad, sammanhängande korpus av föreskrifter före år 2002, för det krävs en viss tid för att kunna utarbeta de olika reglerna.
En sista anmärkning: livet är inte utan sina risker, inget livsmedel kan någonsin garanteras till hundra procent. Det vi emellertid kan göra är att se till att företrädarna för konsumenterna deltar mycket mer intensivt i beslutsprocessen. Sedan blir det konsumentföreträdarnas sak att försöka utbilda och vägleda allmänheten. Det gäller viktiga frågor, frågor där man kan vänta sig känslomässiga reaktioner. Men det är uppenbart att en diskussion, om den skall bli fruktbar, inte får föras i ett klimat där känslorna styr. Jag hoppas därför innerligt att vår debatt inte skall uppmärksammas på grund av de spänningar den skapar, utan för den klarhet vi lyckas åstadkomma. Vi behöver bli säkra själva för att kunna ge våra medborgare säkerhet.
(Applåder)

Florenz
Fru talman, ordförande Prodi, kommissionär Byrne! Man får ibland det intrycket att den europeiska livsmedelspolitiken bara tar ett steg framåt varje gång det dyker upp en ny skandal. BSE och dioxin är goda exempel på det. Ordförande Prodi, när jag lyssnar till er mycket intressanta analys i dag, då saknar jag just det som ni sade allra sist: litet mer lidelse i denna fråga. Ty politik består visserligen till stor del av fakta, men också av lidelse, annars skulle man inte kunna utveckla något nytt.
Jag tror, herr Prodi, att det inte bara handlar om en byrå, utan om huruvida vi i Europa får ett europeiskt ramdirektiv för livsmedel, vilket vi har krävt av er under mer än tio år. Men tyvärr kommer det inte något.
Jag anser att vi har en mängd bra enskilda direktiv, som dock kretsar som satelliter över Europa. Tyvärr är det ingen som håller fast vid dem. Det blir särskilt tydligt i dag igen med vilket engagemang medlemsstaterna i unionen bevakar denna fråga. Ty under den första debatten, vilket ni helt riktigt påpekade, anser Europeiska gemenskapens råd inte ens att det behöver vara närvarande här.
(Applåder) Jag anser att det är en skandal, ty dioxindebatten var ett problem för medlemsländerna och inte för kommissionen. Jag anser att det hade varit anständigt om de vore väl företrädda här i dag. Ty om och om igen har vi på livsmedelsområdet det problemet att medlemsländerna inte genomför det som kommissionen och parlamentet helt riktigt har beslutat.
(Applåder)Herr kommissionär! Jag är liksom ni av den åsikten att byrån är ett riktigt initiativ. Men jag vill varna er för att bygga upp en sådan satellit som vi redan har flera av i Europa. Det är modifierade Rotaryklubbar, som arbetar mycket individuellt, och som parlamentet har så gott som ingen tillgång till.
(Applåder)Jag var under flera år föredragande för budgeten i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Där har vi den enda verkliga inkörsporten. Det är exakt motsatsen till vad vi behöver. Parlamentet måste ha tillgång till den och kunna ingripa. När parlamentet beslutar något, då måste marken gunga i en sådan byrå, så att byrån verkligen arbetar för medborgarna i Europa. Det är just det som vi vill. För övrigt är det ju också det vi har betalt för.
Herr kommissionär! Ni sade, helt riktigt, att vi behöver ett system för tidig varning. Vi behöver ett säkerhetssystem. Det existerar ett begrepp som heter "företagsansvar". Men, herr kommissionär, under de senaste åren har vi upplevt motsatsen. Överenskommelsen om tidig varning var rena hånet. Medlemsländerna har rent av vänt på överenskommelsen om tidig varning. Detta måste sägas helt tydligt, för att vi skall få en utgångspunkt för en ny miljö- och konsumentpolitik!
Herr kommissionär! Låt mig slutligen komma fram till följande fråga: Det finns ett europeiskt direktiv för godkännande av växtskyddsmedel. Det antogs 1991, och trädde i kraft 1993. Vi lovade då gemensamt att placera cirka 700 i handeln förekommande substanser på en europeisk positivlista. Nu har mer än hälften av den totala tiden gått. Herr kommissionär, en enda substans har efter sex år kommit upp på denna positivlista. Här kan jag bara fråga er: Var finns de hundratals tjänstemän, som har i uppgift att genomföra denna undersökning? Jag tror att det är hög tid att vi börjar verka aktivt. Detta är nästa skandal! Den vill inte jag vara ansvarig för. Därför vill jag i min grupps namn be er att intensivt ta upp dessa individuella punkter. Vi stöder er. Och jag måste än en gång säga, att jag gör samma sak som min präst i kyrkan. Han talar också alltid till fel personer, nämligen till dem som är där. Till dem behöver man inte säga det. Inte heller nu är rådet företrätt. Det irriterar mig utomordentligt!
(Applåder)

Talmannen
Herr Florenz! Jag kan försäkra er att under det trepartssamtal vi skall ha i morgon förmiddag skall jag meddela rådets ordförande att Europaparlamentet verkligen vill att rådet skall delta i våra debatter.

Roth-Behrendt
Fru talman, herr Prodi! Jag vet att jag under det senaste sammanträdet inte var särskilt skonsam mot er. Därför säger jag nu helt öppet: Det tal som ni höll i dag önskar jag vi hade fått vid en tidigare tidpunkt, det var mycket bra. Om ni verkligen menar det som ni nu har sagt, då kanske ni ändå någon gång kan bli min hjälte. Det har ni inte varit hittills, men jag är beredd att ändra på det. Hittills har jag bara velat sätta David Byrne på den platsen.
Vad är det då vi talar om i dag, herr Prodi? Ni har klart sagt det: Vi talar om säkerheten för medborgarna, hälsan och konsumentskyddet i Europeiska unionen. Låt mig därför beröra tre punkter, som ni delvis också nämnt i ert tal: För det första försiktighetsprincipen, det som vi kallar precautionary principle. Det måste vara det dominerande målet för Europeiska unionens och alla dess institutioners politik. Jag skall nämna ett exempel för er, herr Prodi, som ni säkert kommer att förstå bra: Denna princip måste vara lika viktig för oss i unionen och ha lika hög prioritet som till exempel kriteriet med prisstabilitet är för Europeiska centralbanken. Har ni förstått det? Jag hoppas att ni har gjort det, herr Prodi. Medlemsländerna har inte förstått det. Rådet har ännu inte förstått det. Det är också er uppgift att förmedla det. Vi skall göra det som på oss ankommer, det kan ni vara säker på. Rådet och medlemsländerna befinner sig fortfarande ljusår från denna inställning. Arbeta därför tillsammans med oss på detta område!
För det andra: Vad betyder över huvud taget försiktighetsprincipen? Den betyder att man skall åtgärda de brister som fortfarande finns i lagstiftningen. Därför nämnde ni en vitbok, som David Byrne presenterade vid utfrågningen i Europaparlamentet och som vi var honom mycket tacksamma för. Vad måste stå i denna vitbok? Det måste vara mycket ambitiöst, herr Prodi. Jag vill här tilldela er några uppgifter, och jag ger er bara några stickord för de punkter och delar som inte får saknas i denna vitbok. Det är för det första skyddsklausuler för livsmedel. Kommissionen får för närvarande inte utfärda några skyddsklausuler för livsmedel. Uteslutande på veterinärområdet får den göra det, och detta är en brist.
Låt oss ta kontrollområdet: Vi får på kontrollområdet till exempel inte kontrollera någon frukt eller några grönsaker i tredje land. Detta är en brist! Låt oss ta det s.k. rapid alert-systemet, systemet med tidig varning. Det måste förbättras. Ni har tagit upp det, och det är jag tacksam för. Men jag vill också säga er hur det måste förbättras. Det måste göras öppet. För närvarande informerar medlemsländerna kommissionen med sekretess. Det betyder att ni, herr Prodi, och ni, herr Byrne, inte alls har rätt att informera medborgarna om några risker. Detta måste ändras! Detta är inte den öppenhet som ni och jag sätter värde på, detta är inte någon information till allmänheten.
Kontrollen av kontrollerna i medlemsländerna måste kunna förbättras. Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i Dublin måste få möjlighet att genomföra en kontroll i medlemsländerna redan i händelse av misstanke, och den måste också ha befogenheter att göra undersökningar. Vi behöver en lagstiftning vad gäller djurfoder. Ni berörde det, och jag säger än en gång att vi behöver en positivlista, och vi behöver kontroller vad gäller djurfoder. Allt detta är sådant som vi inte har. Vi behöver en deklarationsplikt - det har mina kolleger Graefe zu Baringdorf, Böge och jag krävt alltsedan BSE-skandalerna.
Allt detta, herr Prodi, måste åstadkommas i kommissionen fram till slutet av 1999. På grundval av detta kommer jag att bedöma om ni vill uppfylla era ambitiösa mål. Ni har tid på er fram till slutet av året för att avsluta denna vitbok. Då har vi i Europaparlamentet tid att under år 2000 bearbeta detta - det är vår uppgift. Vi måste förbättra och förändra övervakningssystemet. Vi har konstaterat att det inte fungerar. Jag kräver till exempel fortfarande ett dioxinregister. Det har jag redan gjort en gång i denna kammare. Vi behöver ett dioxinregister, som också omfattar andra dioxinkällor, t.ex. sopförbränningsanläggningar och andra områden. Där ser ni det nära sambandet mellan miljöpolitik och konsumentskydd. Man kan inte skilja dem åt. Det ena har existentiell betydelse för det andra. Hur kan det till exempel komma sig, herr Prodi, att fisk som används som människoföda får ha högre dioxinvärden än kött? Det måste ni ändra på.
Rapporterna om restvärden, som medlemsländerna under de gångna åren tyvärr har övergett, måste kontrolleras snabbare och på ett bättre sätt. Antibiotika: Varför har det inte skett mer hittills, herr Prodi? Vi har i flera månader känt till att viss antibiotika i djurfodret gör människor resistenta. Jag uppmanar er därför att nu göra någonting åt det - också till årets slut. Växtskyddsmedel: Herr Florenz har berört det: Det kommer hela tiden rapporter om risker för hälsan och miljön på grund av föråldrade och vetenskapligt icke längre förnuftiga växtskyddsmedel. Vi behöver bestämmelser om att de inte får påverka hälsan.
Herr Prodi, nu kommer jag fram till er och min egen älsklingsfråga - och till slutet på mitt anförande. Detta är den tredje av mina tre punkter - er "byrå". Jag sätter den inom anföringstecken, hur än tolkarna översätter anföringstecknen. Vad är det då vi vill, herr Prodi, vad vill ni och jag? Vi vill ha den bästa vetenskapliga expertisen, vi vill samtidigt ha öppenhet, vi vill att produkterna skall vara invändningsfria och säkra för medborgarna i Europeiska unionen. Och har vi då det, herr Prodi? Jag vill säga att vi har en stor del av detta. Under BSE-skandalen såg vi till att de vetenskapliga kommittéerna i Europeiska unionen fick en ny struktur, att forskarna inkallas enligt ett öppet system, att deras historia och deras ekonomiska intressen är kända, att föredragningslistorna, protokollen och även minoritetens åsikter offentliggörs på Internet. Det är det jag vill ha. Jag vill ha öppenhet på hög nivå.
Men jag vill inte ha det som jag befarar att ni vill. Jag vill inte att industrin skall ha något inflytande. Ni nämnde som exempel Medical Agency i London. Den har till uppgift att tjäna egna pengar genom att godkänna biotekniska läkemedel. Om ni ålägger en byrå detta, då har den också förpliktelser gentemot industrin. Det är fel väg, herr Prodi, och jag hoppas att ni snart också inser det! I fråga om det som ni föreslår måste vi göra helt klart att vi vill ha vetenskapliga expertutlåtanden, men att vi också vill ha kontroll. Om ni i dag, herr Prodi, i kommissionen fastslår att det finns problem i samband med växtskydd, då måste ni kunna uppmana forskarna att snabbt ta fram ett expertutlåtande, och jag vill kunna kontrollera det. Därför måste det - vad som än skapas - vara en byrå, en underordnad myndighet. Om vi lokaliserar den hos er själv, herr ordförande, eller hos Gemensamma forskningscentret, som vi ju har i unionen, eller på annat håll, är mig helt likgiltigt. Det som är viktigt för mig är kontrollen och öppenheten i det sammanhanget.
Slutligen vill jag säga, herr Prodi, och därmed kommer jag fram till slutet av mitt tal: Om vi vill försäkra oss om att medborgarna får tillbaka det förtroende, som ni talat om, då måste vi vara demokratiska. Herr Prodi, jag utgår från att detta förslag om en byrå, som ni kallar den, läggs fram för parlamentet. Ni sade att ni ännu inte har beslutat er. Då kan jag bara säga att det var tur för er! Detta måste beslutas av denna kammare, det avgör ni inte i kommissionen, och då kommer vi säkert fram till en mycket bra lösning. Jag tackar för er uppmärksamhet!
(Applåder)

Ries
Fru talman, herr Prodi, kommissionär Byrne, kära kolleger! Också jag skulle, liksom Roth-Behrendt nyss, naturligtvis vilja återkomma till dioxinkrisen i Belgien, utan att för den skull ta upp ett problem som endast gäller Belgien.
Unionens nyinrättade permanenta veterinärkommitté fattade för två veckor sedan beslutet att häva embargot för export av belgiskt nötkött. Det innebar att man erkände att testerna var seriösa och att de normer som den nya belgiska regeringen i dag kräver är stränga. Det kött som i dag produceras i Belgien intygas numera vara av utmärkt kvalitet och kan återta sin plats på marknaden. Det förefaller mig också som om Europeiska unionen skulle vilja främja systematiska kontroller beträffande PCB och dioxin i varje stat, vilket inte är fallet för närvarande. Jag kan inte heller låta bli att nämna inrättandet av en byrå för livsmedelssäkerhet i Belgien, som skall kontrollera hela livsmedelskedjan.
De belgiska jordbrukarna har drabbats av en kris som de inte själva har orsakat och som de inte heller kontrollerar konsekvenserna av, och de förväntar sig nu att den europeiska solidariteten skall konkretiseras, och att dioxinkrisen skall erkännas som en farsot, på samma sätt som galna ko-sjukan i Förenade kungariket. Gemenskapens solidaritet kräver det, enligt min uppfattning.
Det har nu gått fyra månader sedan krisen började och vi måste gå vidare och lämna den känslomässiga stämningen bakom oss - ni talade också om det, herr Prodi - som dominerat debatten hittills. Det handlar, som jag sade, inte om ett akut och enbart belgiskt problem utan om en fråga som gäller hela Europa. Vad vill vi äta? Vilken kvalitet vill vi ha för våra konsumenter? Hur kan vi garantera denna kvalitet? Det handlar om vår livsstil, precis som ni sade, herr ordförande.
Unionen måste därför satsa mer på säkerheten i livsmedelskedjan, i varje steg av processen, och exempelvis besluta om - det har vi talat om - nyttan av att inrätta denna byrå, denna berömda oberoende byrå för livsmedelssäkerhet som skulle kunna ta intryck av det amerikanska exemplet, eller något annat. Jag noterar era olika förslag, herr Prodi, bl.a. medborgarnas tillgång till ett system för tidig varning och Byrnes förslag om vitboken.
Nu uppstår frågor: när kommer den att inrättas? Vad finns det för tidsplan för dessa förslag? Jag skulle också vilja ställa en fråga till er: i vilken utsträckning utnyttjar unionen sina egna verktyg? Exempelvis byrån för forskning om hälsa och livsmedelssäkerhet i Ispra.
Vårt parlament är valt av medborgare som i första hand berörs av dessa avgörande frågor, och det bör därför spela en grundläggande roll. Omröstningen om nästa budget, där det förekommer en rad ändringsförslag som syftar till att ta de första lärdomarna av denna dioxinkris, kommer att visa om vi är beredda att gå framåt eller ej.
(Applåder)

Auroi
Fru talman, herr Prodi, kära kolleger! Efter att ha lyssnat till Prodis förslag är jag verkligen förvånad över PPE:s och PSE:s ståndpunkt när det gäller livsmedelssäkerhet. De kanske inte känner sig beredda att lämna konkreta förslag i dag, men det gör vi. Vi vill därför föreslå en resolution, eftersom de skandaler som avlöst varandra i hela Europa gör att konsumenterna i dag inte längre litar på sina jordbrukare.
Spetsfundigheterna som består i att säga att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor planerar en utfrågning om djurfoder hindrar inte en debatt. Man kan förvisso lyssna till experter beträffande en liten del av frågan, men det hindrar inte att vi i parlamentet också måste ta initiativ. Och jag tror att initiativ är vad medborgarna förväntar sig, både av parlamentet och kommissionen.
Att redan i dag anta en resolution skulle ha inneburit en tydlig signal i frågan. Från det förgångna och det okontrollerade produktivitetstänkandet har vi ärvt en situation som på jordbruksområdet liksom - alltför ofta - inom andra områden ställt politiken till förfogande för de stora ekonomiska jordbruksgrupperna och distributionskedjan. Resultat: galna kor, förgiftade kycklingar av " typ dioxin" , gammal olja i matolja, avloppsslam i fodermjöl, osv... Listan över skandaler är lång och den visar att när det gäller jordbruksproduktion har de europeiska staterna inte varit mer rättskaffens än sin amerikanska motsvarighet, även om de förbjudit hormonerna. Det måste man våga säga. Vissa regeringars ansträngningar nyligen för att kontrollera dessa industrier är otillräckliga. Ett stort antal europeiska stater har dessutom inte vidtagit en enda åtgärd.
Därför behöver vi regler som prioriterar den försiktighetsprincip som De gröna så länge förespråkat. Men vi måste också komma överens om betydelsen av denna princip. För oss innebär det att återfinna den livsmedelskvalitet som garanterar säkerheten för de produkter som skall konsumeras. Vi kräver till att börja med en förteckning över samtliga giftiga ämnen som kan smutsa ned vår mat via utsläpp: i luften, i vattnet och i marken. Vi kräver regelbundna kontroller inom områden som haft problem med gift, och i jordbruksområden som är belägna nära företag med utsläpp. Vi kräver spårbarhet på alla nivåer, inte bara när det gäller märkning av produkter i husmors varukorg, utan ännu tidigare. Vi vill ha en exakt förteckning över vilka produkter som ingår i djurens foder. Enligt samma princip är det viktigt att vänta innan man accepterar genetiskt modifierade organismer vars långsiktiga effekter på resistensen hos icke-odlingsbara växter man inte känner till, lika litet som man känner till hur skadliga ämnen anpassar sig till dessa genetiskt modifierade organismer.
Om Europeiska unionen verkligen vill visa alla dem som lidit av tidigare förbiseenden att den vill samla alla aktörer och att man återigen kan lita på politiken, måste den redan nu lämna mycket konkreta förslag när det gäller livsmedelssäkerheten.
(Applåder)

Fiebiger
Fru talman! Mot bakgrund av en dispyt beträffande billigast möjliga jordbruksprodukter, som kan förväntas bli allt hätskare, har livsmedelsproduktionen i gemenskapen tillfogats svåra skador. Många aktiva jordbrukare, som arbetat i enlighet med god jordbrukarpraxis, måste upphöra med produktionen. Kostnaderna för detta har ännu inte specificerats. Den massiva industriella kontamineringen av djurfoder, där man använt tillsatser utan hänsyn till tillåtet maximivärde, efterlämnar hos konsumenten det befogade intrycket att produktionen av djurfoder förfaller till att bli djurfoderåtervinning.
Hanteringen av slam från reningsverk och dylikt kan vara ett problem, men en garanti av säkerheten vad gäller tillsatserna i djurfodret måste få större politisk betydelse än hittills. Jag förväntar mig att kommissionen, när man skapar en livsmedelsbyrå, specificerar spårbarheten hos djurfodret och utformar sådana rättsliga föreskrifter som bestraffar kriminell praxis och belönar aktiva jordbrukare. Men det måste gå snabbt!

Muscardini
Ordförande Prodi! Ni sade helt riktigt att den vetenskapliga informationen alltid är ofullständig. Den är alltid ofullständig eftersom den vetenskapliga informationen varje dag gör framsteg, men det är politikernas skyldighet att inse att, så länge det inte finns någon absolut säkerhet på vissa områden, får man inte fortsätta att experimentera med medborgarna. Ni nämnde en vitbok om livsmedelssäkerhet. Det verkar intressant och vi hoppas alla att den inte skall bli som Delors vitbok om arbetslösheten, som hittills, såvitt jag vet, inte har skapat ett endaste arbetstillfälle. Låt oss hoppas att denna vitbok bringar en aning hälsa till medborgarna.
Vi kräver regler nu, genast. Vi vill veta vem som kontrollerar och vem som kontrollerar kontrollanterna, enligt ett gammalt latinskt ordspråk. De förseningar som kunnat noteras sedan mars månad - med tanke på att det var först i maj som själva krisen kom, som krisen med dioxinet i Belgien påtalades - visar att det finns brister i kontrollen av livsmedelssäkerheten och att analyserna av den dagliga kosten för att upptäcka eventuell förekomst av PCB och dioxin eller andra förorenande ämnen i livsmedlen, i praktiken inte utförs eller att de utförs på ett mycket ofullständigt vis.
För att tala om ett annat problem, så verkar det som om - och vi har ett antal frågor från de år som gått som visar detta - att de stora distributörerna " älskar" att lägga tinat kött i giftiga ämnen för att sedan åter erbjuda det till allmänheten. Under 1990 och i en skandal som kom ut i pressen 1992, väcktes åtal hos oss som avsåg det berömda oxkött som hölls samman av blodgelatin, som även detta kom från England, något som drabbade konsumenterna hårt.
Vi vet alla vad dioxinet består av: klor, kol, väte, syre. Det är olösligt i vatten, klarar såväl höga som låga temperaturer, bryts inte ner ens efter hundratals år. Att fortsätta sätta i sig det varje dag tycker jag inte verkar vara särskilt intelligent. I djurfodret finns det kadavermjöl, och därmed också rester från slakthusen med blodmjöl, fjädrar och kadaver.
Sedan 1995, efter problemet med galna ko-sjukan, har vår Europeiska union, kommissionen, krävt att det skall vara förbjudet att ge idisslande kreatur kadavermjöl. Detta gäller alltså idisslande djur, men kadavermjölet gick utmärkt att använda för fiskar, för kycklingar, för får och svin. Konsekvenserna har blivit att genom att fortsätta med det här systemet har vi hamnat i våra dagars Belgien. Kycklingarna har fortsatt att äta kadavermjöl. Hur upptäckte vi att det rörde sig om en superförorening? Därför att när man kom över gränsvärdet 1500 så kläcktes inte längre äggen för att kycklingarna skulle kunna komma ut, och man sade att kanske är det något som inte är som det skall? Dessa odugliga kontroller! Sedan 1995 har man därför ersatt kadavermjölet med fiskmjöl, men sedan, om vi fortsätter med våra undersökningar - för undersökningar har det inte gjorts många under de senaste åren - så kommer vi att upptäcka att det i fiskmjölet finns en mycket hög halt av kadavermjöl, som fortfarande görs av kadaver och fjädrar från slakterierna. Jag tror att hittills är det bara fransmännen som har varit intelligenta nog att säga: stopp! Vänta ett tag! Låt oss gå över till vegetariska djurfoder eftersom vi inte längre kan garantera våra konsumenters säkerhet. Och nu hör vi att Europeiska unionen - det är sedan augusti vi hör ryktena - vill godkänna ett innehåll av kadavermjöl som motsvarar 0,15 procent av det färdiga djurfodret. Men låt oss se vad det betyder, låt oss se vad det betyder in i minsta detalj: 0,15 procent av 4 000 ton djurfoder för nötkreatur motsvarar 6 ton. Detta är verkligen inte en procentsats som vi kan acceptera om vi skall försöka överleva!
Mario Negri-institutet i Milano har visat att för italienare är konsumtionen av mjölkprodukter, kött och fisk de största smittkällorna när det gäller PCB.
1.1. I debatten måste vi också föra in problemet med...
(Talmannen avbryter talaren.)

Esclopé
Fru talman, herr Prodi! Det är bra att vi i dag har en debatt om livsmedelssäkerheten, eftersom konsumenterna har så många och berättigade anledningar att vara oroliga.
Rådet och kommissionen skulle vilja bemöta denna oro, men de tycks för närvarande inte kunna ge andra lösningar än petnoga, men försiktiga, bestämmelser som de listigaste och de mest skrupelfria fortsätter att kringgå, på bekostnad av livsmedelssäkerheten. Vi har sett flera exempel på det nyligen.
Jag skulle därför vilja ta tillfället i akt i denna allmänna debatt och för mina kolleger och övriga institutioner betona nödvändigheten av att återgå till några principer för sunt förnuft, som sopats undan av stora alltför ekonomiska och inte tillräckligt mänskliga teorier.
Förtroende kan inte regleras, det måste vinnas. Det kan förvisso vara medfött, bl.a. när det gäller produkter från områden som lyder under ibland uråldriga kvalitetsregler. Låt oss därför ta tillfället i akt för att erkänna och förespråka denna produktion som förtjänar förtroende. Låt åtminstone dem som känner till denna produktion och tillämpar den sedan långliga tider med sina konsumenters förtroende få fortsätta att göra det, utan att stoppa dem med dåligt anpassade direktiv, eftersom denna verklighet alltför ofta undgår den som författat direktivet.
Dessa produkter från markerna, det säger jag er, borde aldrig bestraffas med gemenskapstexter, framför allt inte när det handlar om att sälja dem som lokal produktion, eftersom deras kvalitet definitivt är den bästa garantin för livsmedelssäkerhet. Jag skall bara ta våra landsortsmarknader som exempel. Naturligtvis ligger frukt och grönsaker från min hemtrakt i oisolerade lådor, men man vet åtminstone varifrån de kommer. Om de inte är färska ruttnar de. Och då behöver man inget bäst före-datum.
När man däremot inte kan dra nytta av denna närproduktion måste man ingripa för att åstadkomma förtroende, och det får man aldrig svika. Men det är oroande att inte ens de mest elementära försiktighetsåtgärder har vidtagits. Vare sig det är ett förbiseende eller avsiktligt är det ett allvarligt misstag, som samtliga ansvariga måste stå till svars för inför befolkningarna.
För att garantera livsmedelssäkerhet när vi ställs inför okända produkter måste man, tror jag, bortom tillämpningen av vetenskapliga kommittéer, vilket sker alltför ofta i Förenta staterna - och, det beklagar jag, även hos oss inom Europeiska unionen - med beslut som fattas bakom lyckta dörrar, framför allt garantera ordentlig och fullständig information till konsumenten redan från produktionskällan. Öppenhet och spårbarhet när det gäller dessa produkter, med uppgifter om produktion och innehåll samt en fullständig märkning, gör det möjligt att informera alla. Man måste också tydligt ange om icke naturliga beståndsdelar, såsom genetiskt modifierade organismer eller hormoner, använts även om vi önskar att de skulle förbjudas.
Hur många nya skandaler skall vi vänta på innan vi, utan att drabbas av böter, tvingar fram erkännandet av försiktighetsprincipen som på hälsoområdet är ensam om att kunna garantera konsumenterna det skydd de har rätt till? Det är just den frågan ni skall besvara i dag, och då kommer denna debatt inte att ha ägt rum förgäves.

Vanhecke
Fru talman! Bara det enkla faktum att den här debatten behövs tycker jag borde mana alla makthavare på europeisk nivå till en viss försiktighet. Europa har ju inte på något annat område så stora befogenheter som på jordbruksområdet, dit hälften av vår budget går. Likväl har vi de senaste åren i flera medlemsstater konfronterats med särdeles allvarliga former av livsmedelsförgiftning och inom jordbruksindustrin blandas, nära nog utan kontroll, diverse smörja och avfall in i näringskedjan.
Mitt land konfronteras nu med följderna av den beryktade dioxinkrisen. Var och en vet dock att det som händer i mitt land endast är toppen av ett isberg och att det här livsmedelsproblemet inte inskränker sig till ett eller några få länder. Överallt finner man rester av läkemedel och bekämpningsmedel i maten. Överallt förekommer problem med salmonella och dioxin och så vidare.
Vi har visserligen många europeiska regler och normer, men de är ganska fragmentariska. Man får intrycket att det saknas en ram. Det finns framför allt inte något kontrollorgan som är tillräckligt effektivt för att även kontrollera att alla de här reglerna och normerna följs. I mitt land höjs i dag med rätta röster som undrar om det verkligen är normalt att vi får betala hela kalaset för de stränga normer och främst de stränga kontroller som genomförs hos oss medan andra medlemsstater, tyvärr, mer eller mindre helt enkelt struntar i de normerna och kontrollerna. Det är antingen det ena eller det andra. Om det nu finns en fri marknad och öppna gränser och en nästan obegränsad import även från tredje land, så måste även de gemensamma säkerhets- och miljönormerna göras effektiva och kontrolleras ordentligt inom Europeiska unionen och även i de ursprungsländer som vi importerar våra livsmedel från.
Den europeiska jordbrukspolitiken slukar, som sagt, hälften av vår budget. 80 procent av den budgeten går till 20 procent av jordbruksföretagen och det betyder ändå mycket konkret att den europeiska jordbrukspolitiken sedan flera år har valt jordbruksindustrins sida och inte det lilla kvalitetsjordbruket.
Jag tror att man även på europeisk nivå har ett visst ansvar för de problem som finns och måste ingripa ekonomiskt när många av de små lantbrukarna och andra jordbruksföretagare i mitt land kommer i kläm för något som ändå till stor del måste kallas för en urspårning i den europeiska jordbrukspolitiken.

Whitehead
Fru talman! Det är mycket lämpligt att den fråga som - när man blickar tillbaka - gjorde så mycket skada för de två senaste kommissionernas anseende, öppnar debatten för den nya kommissionen. Jag välkomnar det som ordförande Prodi har sagt i dag. Medborgarna i EU har rätt att få veta vad de äter, var det producerades och hur, och att få dessa produkter tydligt märkta. Alla av oss tycker naturligtvis att detta skall gälla produkter från andra länder, men vi behöver också information om produkter från våra hemländer.
När jag frågade kommissionens företrädare i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för ett par månader sedan om den rapporterade illegala återanvändningen av avloppsslam i djurfoder i vissa medlemsstater, kunde ingen förklara för mig vad avloppsslam var, var det användes eller varför. Två skilda kommissionsdirektorat var närvarande - dåvarande GD XXIV och GD VI. Alla tittade på varandra. Jag skulle vilja höra från Byrne i dag - med användning av det lilla inledande exemplet - om han fått någon rätsida på detta problem. Vi talar inte här om en praxis som ingen kände till farorna med innan. Det är ett motbjudande förfarande. Vi behöver få veta varför och hur det har tillåtits ske. Jag hoppas att Byrne, när det blir dags för honom att svara, kan berätta för oss.
Vad vi behöver är förmågan att agera snabbt när lagen inte följs. Vad som behövs, i dioxinskandalen till exempel, är inte så mycket ett ogenomtänkt förbud mot en stor mängd produkter - återvunna vegetabiliska oljor (RVO), osv. som möjligheten att ta reda på om dessa saker är nya förorenande ämnen eller helt enkelt ämnen som blivit förorenade. Om vi kan få reda på det, är vi på väg mot en bättre granskning av själva produkterna.
En livsmedelsbyrå, som vissa hyser vissa tvivel om, är för mig lika trovärdigt och nödvändigt som en miljöbyrå, om vilken man också hyste tvivel just i början när idén tog form. Den skulle tillhandahålla referensvärden för alla medlemsstater. För de länder där den förebyggande lagstiftningen är otillräcklig, skulle det innebära ett lyft och ett stöd. För de länder som har höga ambitioner, vilket jag tycker mitt eget hemland har, skulle det innebära en försäkran om att vi alla har samma mål i sikte och att vi får likvärdiga medel. Det sorgliga är att på de områden där vi har en outvecklad gemensam politik, genom de vetenskapliga kommittéerna och det nya veterinärkontoret i Dublin, faller fortfarande en del medlemsstater ur ledet.
Vi har haft en outtröttlig vilja att utveckla fullständigt säkra metoder inom nötköttsproduktionen i mitt hemland, naturligt nog efter BSE. Detta resulterade i upphävandet av exportförbudet i augusti i år, men tydligen gäller inte detta i Frankrike. Jag skulle nu vilja veta hur Byrne föreslår hur man skall genomföra gemenskapsbeslut som grundas på vetenskapliga råd - som upphävandet av exportförbudet för nötkött - när de nonchaleras av en medlemsstat.
Vi kan inte tillåta att säkerhetsfrågor helt enkelt degenererar till torftig nationell politik närhelst en medlemsstat vill att detta skall ske. Jag vill veta hur vitboken kan säkerställa sammanhållna säkerhetsstandarder, lämplig märkning och förebyggande råd. Vi vill att detta genomförs under den treåriga målperiod som han har fastställt för sig själv. Det skulle vara katastrofalt om vi blev offer för vedergällningarnas och motbeskyllningarnas politik, när vi istället skulle kunna röra oss i riktning mot gemensamma standarder. Det skulle vara fullständigt löjeväckande om vi skulle ge oss in i nästa WTO-runda utan att själva kunna fastställa tydliga standarder, som utgör ramen för försiktighetsprincipen. Om vi gör det kommer vi bara att utväxla förolämpningar som har sin grund i egenintresse och okunnighet. Europeiska unionen kan naturligtvis åstadkomma något bättre än det.

Sterckx
Herr talman, herr kommissionsordförande! Det är alltså tydligt att, det har ni också mycket riktigt sagt, hela den här processen måste följas från början och fram till konsumenten. Av de senaste åren framgår det att djurfoder är en av de svaga länkarna i den kedjan. Jag minns att när dioxinkrisen började i Belgien, i mitt land, så sade man: hur skulle vi ha kunnat kontrollera det? Ingen hade någonsin trott att sådant skulle kunna hamna i djurfodret. Nu undrar jag om det finns fler sådana saker som vi nu inte tror att de skall kunna hamna i den kedjan, men som ändå gör det. Jag tror alltså att det är dags att börja använda en positiv lista och, som Florenz sade, se till att vi vet vad som får användas och vad som inte får det. Det är min första viktiga punkt.
En annan viktig punkt är att förtroendet återställts mellan mitt land och Europeiska kommissionen efter månader av hårt arbete. Man börjar alltså arbeta med ett system som är strängt, som visserligen är väldigt dyrt men som ändå är mödan värt, sträng kontroll och stränga normer. Av de prover som tagits på nötkreatur visar det sig att det förekommer ett antal positiva utslag som inte beror på djurfodret utan på föroreningar, dioxinföroreningar från industrier och från avfallsugnar. Det kan vi konstatera i Belgien eftersom det tagits många prover där, men hur är det med resten av unionen? Måste man inte kontrollera det där också, plus några saker till? Fanns det inte ett betänkande om avfallsugnar som Europaparlamentet lade fram och bör inte det ligga någonstans hos rådet nu? Borde vi nu inte äntligen få veta var vi står? Jag ville egentligen ställa en fråga till till rådet och jag tycker det är synd att de inte är här. Vi kan konstatera att kommissionen vill vara sträng, inte endast mot Belgien utan även mot de andra. Jag har hört att det är några länder som inte alls är så ivriga längre och som börjar bromsa. Jag skulle gärna vilja veta vilka och av vilken anledning. Stämmer det att ett antal medlemsstater inte längre vill gå så långt som kommissionen föreslagit?
Jag tycker att vi som Europaparlament snabbt och tydligt måste stödja kommissionen när den är sträng. Kommissionens vitbok får absolut inte bli en fördröjningsmanöver.

Breyer
Herr talman! Herr kommissionsordförande! Vi är ense om att EU inte längre får framstå som en synonym för skräp och gift i livsmedel. Men en livsmedelsbyrå ger inte någon säkerhet, och en vitbok får inte missbrukas för att skjuta upp beslut som borde ha tagits för länge sedan! Vi behöver en ny inriktning för livsmedelspolitiken. Kommissionen har i det förgångna i alltför hög grad gjort sig till språkrör för industrin och trampat på försiktighetsprincipen. Ni talade om märkningen från åkern ända till matbordet. Det är rätt, men hur går det med märkningsplikten för djurfoder? Hur går det med märkningsplikten för genetiskt modifierade tillsatser? Ni känner till luckan i Novelfood-förordningen. Hur går det med Novelfood-förordningen, en förordning för gentekniskt framställt djurfoder? Hur går det med kvalitetsmärkningen för livsmedel som ej är genetiskt modifierade?
Det behövs inte någon uppskjutningsplats i form av en "vitbok", utan här behöver vi ett snabbt beslut. Redan för två år sedan gav oss kommissionen garantier för detta, egentligen borde vi redan ha dessa bestämmelser. Här förväntar jag mig en klar tidsplan från er och ett klart uttalande om när dessa rättsliga beslut kommer. Även när det gäller PCB behövs det fler gränsvärden. Genom EPA i USA vet vi att det finns fler giftiga PCB-substanser. Vi behöver också klara påbud och förbud. Det är ingen mening med att ni manar till mer säkerhet också för antibiotika, om kommissionen samtidigt tillåter antibiotika i tillsatserna.
Även när det gäller växtskyddsmedel - detta har man redan krävt - måste vi äntligen få en klar positivlista. Låt mig säga en sak till: Det är helt oansvarigt att tala om industrins egna ansvar och dra miljö- och riskansvaret i långbänk. Vi som Europaparlament, och det säger jag med adress till de stora grupperna, måste ... kommissionen...
(Talmannen kopplar bort talaren.)

Talmannen
 Fru kollega! En minut och 30 sekunder är en minut och 30 sekunder och inte två minuter. Om ni vill tala i två minuter, får ni vara snälla och kämpa för det i er grupp, så att ni får två minuter. Annars blir det alldeles för rörigt här, och vi kan inte hålla tidsplanen. Jag ber er visa mer förståelse för detta.

Thomas-Mauro
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag lyssnade mycket uppmärksamt till uttalandet från kommissionen om folkhälsan och livsmedelssäkerheten.
Den franska delegationen är mycket förbryllad över de uttalanden vi hört om vi på nytt sätter dem i samband med den kris vi upplevde för några år sedan, BSE-krisen, också kallad " galna ko-krisen" . Efter en utvärdering av den nationella byrån för livsmedelssäkerhet beslutade Frankrike i förra veckan att inte häva embargot på nötkött från Förenade kungariket.
Jag var själv positiv till att häva embargot när det gällde Nordirland. BSE fanns inte - eller nästan inte alls - där. Kontrollerna och spårbarheten för produkterna var där på en mycket acceptabel nivå. Det är helt annorlunda med Förenade kungariket: sjukdomen har inte utrotats och andelen sjuka djur är fortfarande på en alltför hög nivå för att varje risk för smitta skall kunna undanröjas och garantera konsumenterna en sund produkt.
Jag noterade också, liksom alla mina kolleger, att kommissionen önskar inrätta en europeisk byrå för livsmedelssäkerhet och läkemedel. Jag motsätter mig detta initiativ mycket bestämt. Medlemsstaterna måste själva kunna fastställa vilken nivå av försiktighet och livsmedelssäkerhet som de vill att deras medborgare skall ha. Som vi såg var kommissionen helt ansvarig för att beslutsprocessen gick så långsamt när det gällde galna ko-krisen. Jag litar därför inte på den när det gäller att garantera mina landsmän en tillräcklig säkerhetsnivå på hälsoområdet. Kommissionens och de europeiska institutionernas roll måste, när det gäller just livsmedelssäkerheten, begränsas till att förhandla om försiktighetsprincipen inom ramen för de internationella avtalen och samordna medlemsstaternas och Europeiska unionens politik. Det får inte bli så att den heliga principen om en gemensam marknad och internationaliseringen får gå före den livsmedelssäkerhet som samtliga medborgare i Europeiska unionen har rätt att förvänta sig.
(Applåder)

Fiori
Herr talman, ärade kolleger! Dioxin- och BSE-skandalerna är händelser med olika profil som har drabbat den produktiva jordbrukssektorn tungt eftersom de direkt nådde konsumenterna. Det är två problem som kommit till medborgarnas kännedom som ovanliga händelser, men med tanke på hur ofta liknande fall inträffar i Europeiska unionen, så krävs det enligt vår mening inte tillfälliga lösningar, utan permanenta.
Det sista upprörande exemplet är just dioxinet. Vi måste försöka hitta stabila och hållbara lösningar. Lösningarna kan vi hitta inom tre olika, väl definierade områden: 1) konsumenten, 2) en miljörevolution inom jordbruket, 3) ett klart politiskt initiativ som måste komma just från gemenskapens olika organ. Just nu kommer de positiva signalerna från producenterna och konsumenterna. Å ena sidan stöder och garanterar jordbrukets entreprenörer, som sedan länge är starkt knutna till trenden mot en sträng disciplin på produktionsområdet, fullt ut konsumenternas ökande insikter, något som historien och aktuella förhållanden visat. Å andra sidan är en tänkbar väg för att lösa problemet knuten till just konsumenten, som nu är väl insatt i den europeiska politiken när det gäller varumärken och typiska produkter, det som ger de lokala europeiska produkterna ett värde och som gör att de kan undvika att krossas i den internationella konkurrens som i stället främjar massproducerade livsmedel. Men vi kan verkligen inte begära av producenterna att de skall fördjupa sig i en problematik som alltför ofta besegrar dem, som gör att de oförskyllt besegras av marknaden och med framtidsutsikterna att under lång tid återerövra ett förtroende som de en gång byggt upp med stora ansträngningar och med produktionskostnader som också ofta undervärderas eller inte värderas efter förtjänst.
Problemet med produktionskostnaderna är faktiskt ett osynligt problem: vare sig i föreskrifterna om landsbygdens utveckling eller inom konsumentpolitiken finns det någon hänvisning till produktionskostnaderna. Händelser som dioxinskandalen borde få oss att inse att om det är riktigt att jordbrukaren skall tjäna mer om han upprätthåller en högre miljöstandard, så skall samma regler även gälla livsmedlen, kanske i än högre grad när man talar om framställningen av livsmedel. Dvs. om man kan visa att producenterna står helt utanför sådant som dioxinskandalen, då kan det vara värt att överväga ett lämpligt utrymme för uppvärdering av kvaliteten.
Ofta har vi diskuterat och diskuterar fortfarande begreppet kvalitet, och även jag har försökt sammanställa en detaljerad men komplex lista av egenskaper: hygien, spårbarhet, säkerhet, produktionens utformning - även vad gäller miljön - näringsvärde, etc. Men kvaliteten - inte den massproducerade som jag hänvisade till när jag talade om den globala marknaden - måste finnas såväl under normala omständigheter som, ännu viktigare, under de omständigheter som i dag nästan konstant innebär miljörisker för producenten. I Agenda 2000 och förordning 1257 erkänns och understryks aspekter som hänger samman med en sådan inriktning.
(Applåder)

Van Lancker
Herr talman, kommissionär Prodi! Jag tycker att ert uttalande i dag bevisar att kommissionen verkligen är motiverad att ge konsumenterna maximala garantier för säkra och hälsosamma livsmedel. Jag vill i dag ta upp tre saker som jag tycker är avgörande för att dessa garantier skall kunna ges.
Först och främst behöver vi en bra lagstiftning, även på europeisk nivå. Ni hänvisar mycket riktigt till 800 grundläggande direktiv men ändå finns det jättehål i den lagstiftningen. Det är väl ändå inte logiskt att normerna för PCB och dioxin endast skulle gälla för Belgien och att något sådant inte behövs för andra länder i Europa. Jag tycker inte det verkar logiskt att vi inte skulle fundera över vad som skall ske med bekämpningsmedel, med antibiotika och med andra oönskade föroreningar i livsmedel. Jag tror att jag endast kan instämma med de kolleger som yrkat för en positiv lista vad avser djurfoder, när det gäller djurfoder är det nämligen väldigt mycket som går på tok.
En annan viktig sak är en vattentät kontroll. Ni kanske säger att kontroll egentligen är medlemsstaternas huvudansvar. Det är det också. Utredningsutskottet i Belgien bevisar förresten att det går helt på tok på det området. Jag tycker det är viktigt att kontrollerna sker på samma sätt i alla medlemsstater, att vi får garantier för den kontrollen och att kontrollanterna kontrolleras, att byrån i Dublin får större befogenheter att genomföra kontroller på eget initiativ.
En tredje och sista sak som jag tycker verkar mycket viktig att ta upp i dagens debatt är att vi verkligen behöver ett samordnat agerande från alla berörda myndigheter. Vi vet alla att de är många. Till och med efter omorganiseringen av kommissionen är fortfarande flera myndigheter berörda. I Belgien, ordförande Prodi, har en byrå för livsmedelssäkerhet inrättats för det avseendet. Jag tror också att det är viktigt att det bildas ett samordningsorgan på europeisk nivå och att det även på europeisk nivå behövs ordentlig vetenskaplig rådgivning, en sammanhängande politik. Jag är glad åt den öppna debatt om den europeiska byrån som ni tillkännager.
Ordförande Prodi! Om den byrån måste vara oavhängig från något så tycker jag att det är självklart att den måste vara oavhängig från industrins lobbyverksamhet. Vi kan inte tillåta oss en livsmedelspolitik där de kommersiella intressena är viktigare än konsumenternas intressen. För oss är det av avgörande betydelse att en sådan byrå förblir kommissionens ansvar och står under politisk kontroll av Europaparlamentet. Av lika avgörande betydelse tycker vi det är att alla kommissionens generaldirektorat samarbetar på ett effektivt sätt. Jag hoppas att kommissionär Byrne skall kunna genomföra sin roll som samordnare på ett verkningsfullt och effektivt sätt.

Pesälä
Fru talman! I ett tidigare inlägg konstaterade man att konsumenterna och allmänheten inte litar på producenterna. Vi har nog alla anledning att snabbt rätta till ett sådant här grundläggande fel: här handlar det inte i första hand om producenter, dessa kriser är livsmedelsindustrins och foderindustrins kriser där sedan även producenten liksom ouppsåtligt får bära ansvaret.
Jag skall lyfta fram en fråga som inte nämnts här, och det är tungmetaller i kommunalt avloppsslam. Slam innehåller tungmetaller, bland annat kadmium i betydande mängder, och därför får man heller inte i mitt hemland, eller i Norden i allmänhet, sprida detta slam på åkrarna eftersom kadmium tas upp i livsmedelskedjan och tas därigenom upp även av människor. Det är ofattbart att man i åratal har kunnat använda slam i fodertillverkning och gödsel trots att det i EU har varit förbjudet sedan tio år tillbaka. Vår europeiska jordbruksmodell har fått sig en hård törn, och därför borde vi snabbt ta itu med dessa frågor.
Ordförande Prodi sade att man också bör ta tag i ekonomiska frågor. Därför bör de fabriker som använder förbjudna substanser genast stängas. Då skulle man angripa en öm punkt, de ekonomiska faktorerna, och det skulle mycket snabbt ha avsedd effekt. Sådana här typer av frågor som innebär ökad kontroll och byråkrati borde dock vara mycket genomblickbara så att alla skulle få veta vad det handlar om. Man kan inte tillåta att kommunalt avloppsslam och avfall används som djurfoder.

Staes
Herr talman, ärade kolleger, herr kommissionsordförande! Först och främst vill jag ansluta mig till kollega Florenz och PPE:s protest mot att rådet inte är närvarande under denna debatt. Vi lever i ett triangelförhållande med rådet-parlamentet-kommissionen. Jag konstaterar att rådet sällan eller aldrig är närvarande här. Det tycker jag är synd och skam.
Jag vill också rannsaka vårt eget samvete. Jag tycker att parlamentet uppförde sig som en eunuck i går när det vägrade koppla en resolution till denna debatt om livsmedelssäkerhet och om Världshandelsorganisationen. Jag tror att det behövs en bred samhällsdebatt om återvinningsindustrin. Jag stöder kollega Whiteheads inlägg.
Vi måste mycket riktigt få fullständig insyn i vad som hamnar i vår mat. Allt som är avfall måste också behandlas som avfall. Allt som går att återvinna måste föras in i näringskedjan under mycket stränga villkor och måste absolut kunna spåras.
Ärade kommissionsordförande! Jag välkomnar era förslag. Precis som kollega Roth-Behrendt yrkar jag för ett dioxinregister. Det är tydligt att vår mat innehåller dioxin som även kommer från yttre faktorer. Situationen i Belgien bevisar det och därför måste vi agera.

Talmannen
Herr kollega! Jag vill påpeka för er att ett parlament, där så många kvinnliga kolleger arbetar, redan med tanke på sakens natur inte kan vara en eunuck!

Papayannakis
Herr Prodi! Vi kommer att ta ställning till era öppet uttalade goda föresatser, när de har utformats till förslag. Till dess vill jag be er att hellre sköta ert arbete.
För det första; tag själv reda på brotten, och förlita er inte enbart på medborgarna och deras anmälningar. I fråga om den senaste skandalen, som få nämnde och som gäller de cancerframkallande ämnena i konservburkar, har vi inte sett till något initiativ eller någon beslutsamhet från er sida.
För det andra; vi begär att ni skall vara strängare och arbeta under större öppenhet, när ni agerar mot de regeringar som bryter mot den ofullkomliga lagstiftning som vi har. Tala om för oss vilka ni drar inför rätta och varför, tala om vilka företag som är ansvariga för dessa brott.
För det tredje; vad vi begär är också att ni skall vara litet mera förutseende. Vi vet alla att nästa skandal är de nitratförorenade grönsakerna. Tänker ni göra någonting åt detta? Tänker ni säga något till medborgarna? Tänker ni vidta några åtgärder?
När det gäller den organisation ni vill ha, behöver ni inte leta efter andra modeller. Den bästa modellen är kanske Europol. Och när det gäller den internationella dimensionen, så vänd er för allt i världen inte till Världshandelsorganisationen. För allt i världen! Vi har ju Världshälsoorganisationen, herr Prodi.

Thyssen
Herr talman, herr kommissionsordförande! Kommissionens uttalande om livsmedelssäkerheten kommer inte en dag för tidigt. Våra kommentarer till grönboken är redan ett och ett halvt år gamla. Själva grönboken är redan över två och ett halvt år gammal och under tiden har det inte hänt någonting alls. BSE-krisen och nu även de senaste månadernas händelser har visat att livsmedelssäkerheten förtjänar att prioriteras, men att det bara är vid kriser som den får den prioriteten. Vi räknar med att det nu skall förändras. Det faktum, herr kommissionsordförande, att ni själv inlett det hela i dag, ger oss hopp.
Uttalandet är fullt av goda avsikter, men jag har inte fått någon klarhet i vilka konkreta åtgärder som skall vidtas. Av den anledningen har jag några frågor som jag gärna skulle vilja ha svar på.
För det första vad avser byrån för livsmedelssäkerhet. En sådan byrå verkar bli litet av ett andeväsen som i slutändan kommer med den oväntade lösningen, men frågan är ändå vilket dess exakta uppdrag skall vara. Hur skall uppgifterna delas upp med byrån i Dublin? Kommer den här byrån omedelbart att få tillräckligt med personal? Vilket är förhållandet till nationella myndigheter och byråer? Sist men inte minst, vem skall den här byrån lyda under?
En annan fråga gäller den inre marknaden. Nu måste det väl stå klart för var och en att folkhälsan måste gå före ekonomiska och den inre marknadens intressen. Det hindrar inte att den inre marknaden spelar en roll. Hur ser kommissionen till att medlemsstaterna inte använder folkhälsan som ett alibi för protektionism? Sådana förmodanden finns det otaliga av. Jag vill också hänvisa till kollega Whiteheads inlägg.
För min tredje punkt har jag inspirerats av dioxinkrisen. Belgien tvingades av kommissionen att utföra PCB-tester, men det finns ingen europeisk PCB-norm. Antingen är det så att det finns ett folkhälsoproblem eller också finns det inget sådant problem. Om det finns ett så är det ett som gäller hela Europa, då måste det vidtas åtgärder över hela Europa och ribban måste läggas lika högt överalt. Därför undrar jag: kommer kommissionen att fastställa en europeisk PCB-norm och i så fall när? Jag har lämnat in en skriftlig fråga om det, men jag har tyvärr inte fått något svar än.
Sedan har jag en fråga om behörighetsfördelningen. Jag räknar till inte mindre än fyra kommissionärer som är behöriga inom området livsmedelssäkerhet. Min fråga är: hur skall dessa uppgifter samordnas? Har man kommit överens om en samarbetsmekanism? Vem har sista ordet i kommissionen?
Sedan har vi naturligtvis den internationella dimensionen. Grönboken ligger redan långt bakom oss. Vitboken ligger framför oss. Vi har förbudsregler när det gäller hormonkött, egna regler när det gäller genetiskt modifierade organismer, men frågan är i vilken mån vi fortfarande kan fatta självständiga beslut om vilken politik som skall följas i Europa och hur långt kommissionen skall gå i att internationellt tillskriva sig självständighet, bevara Europas bestämmanderätt över livsmedelssäkerheten och valet av livsmedelspolitik. Det är frågor som jag gärna skulle vilja ha svar på. Jag ansluter mig till kollegernas anmärkningar om rådets skandalösa frånvaro under denna debatt.

Bowe
Tack, herr talman! Jag har intresserat lyssnat till debatten i dag. Jag har intresserat lyssnat till det som Prodi sagt innan om hur vi kan få en lösning på den kris som vi hade rörande livsmedelssäkerheten i EU. En slutsats som jag omedelbart drar, som jag inte hört herr Prodi ta upp, rör tillämpningen och genomförandet av den befintliga lagstiftningen. Glöm allt om att skapa nya byråer, glöm allt om nya bestämmelser; varför tar man inte allvarligare på frågan om tillämpning och genomförande av befintlig lagstiftning? Om man hade gjort det, hade vi dioxinkrisen inte inträffat i Belgien. Herr Prodi måste verkligen ta en titt på detta och kanske utarbeta förslag till detta före jul.
Avgörande för de lösningar han föreslår är livsmedelsbyrån. Herr Prodi! Vi måste komma ihåg att när parlamentet innan tittade på problemet med en livsmedelsbyrå, har vi inte blivit helt säkra på att detta är rätt väg att gå. Vi är emellertid, precis som er, beredda att lyssna på saken och överväga hur vi skall göra. Men jag måste nämna för er att vi måste ställa en del mycket tuffa frågor till er innan vi kan vara säkra på att ni kommer att slå in på den rätta vägen.
Den första frågan är om det är en livsmedels- och läkemedelsbyrå eller en byrå för livsmedelssäkerhet som ni föreslår. Den andra handlar om hur mycket makt ni kommer att överflytta från kommissionen till denna nya byrå, och kanske till vissa av de befintliga byråerna, så att de kan göra ett bättre jobb och biträda livsmedelsbyrån när den skall lösa livsmedelsproblemen i EU? Hur skall ni säkerställa dessa nya byråers ansvarighet? Skulle ni, t.ex., kunna överväga utfrågningar här i Europaparlamentet inför valet av chefer för dessa byråer? Det är många frågor vi vill ha svar på från er, herr Prodi. Vi vill att det sker i dag. Vi vill absolut se dem i er vitbok.
Slutligen, herr talman, menar jag att det redan råder förvirring hos parlamentarikerna om vem som är ansvarig inom kommissionen för de viktigaste delarna av detta problem. Herr Byrne är ansvarig för vissa frågor och fru Wallström är ansvarig för andra, i synnerhet vad gäller genetiskt modifierade organismer. Ni måste lösa dessa frågor inom kommissionen innan ni vidtar åtgärder rörande livsmedelsbyråns inrättande.
(Applåder)

De Clercq
Herr talman, mina damer och herrar! Det blir allt tydligare att problemet med folkhälsan och hälsosamma livsmedel är ett verkligt europeiskt problem, ett världsproblem, och inte bara ett problem i en medlemsstat. Därför måste också vissa medlemsstaters insatser stödjas. Belgien har till exempel gjort allt för att begränsa följderna av livsmedelsföroreningen till ett minimum och garantera säkra och hälsosamma livsmedel. Jag skulle till och med vilja säga att dessa insatser borde få en förlängning på europeisk nivå.
Med utgångspunkt från den dioxinkris som mitt land gått igenom ser jag fyra prioriteter. Ett, Belgien har inrättat en federal livsmedelsbyrå som skall påbörja sitt arbete i slutet av året. Jag tror att det initiativet borde fortsätta upp på europeisk nivå men för detta behöver inte något nytt organ inrättas. Det här kan passas in i den befintliga fonden i Dublin.
Två, trots den europeiska veterinärkommitténs beslut att det inte behövs några PCB-tester längre för belgiskt kött fortsätter Belgien att utföra sådana tester för köttexporten. Jag tycker att sådana tester borde förekomma överallt i Europeiska unionen.
Tre, kontrollerna måste grundas på samma kvalitetsnormer. Det får inte vara så att medlemsstaterna fortfarande använder olika normer för att kontrollera livsmedlens kvalitet. Det skapar en snedvridning av konkurrensen till nackdel för de duktiga eleverna, om jag får utrycka det så. Genom europeisk lagstiftning måste vi skapa en kvalitetsetikett och se till att tester och kvalitetsnormer är samma överallt i Europa.
Slutligen måste det komma en europeisk finansieringsmekanism. Det får inte vara så att en medlemsstat ensam får stå för alla konsekvenserna av en kris som till exempel dioxinkrisen. För nästa års budget finns det ett antal ändringsförslag som skall kunna skapa det ekonomiska utrymme som behövs. Vi hoppas att de kommer att antas vid nästa sammanträdesperiod och att ni, herr Prodi, och er kommission ger dem den rättsliga grund som krävs.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman, herr kommissionsordförande! Inom den konventionella jordbruksproduktionen använder man sig av allt fler kemiska ämnen, olika tillsatser, antibiotika och hormoner - listan kunde göras längre - och vår förädlingsindustri för livsmedel liknar snarare kemifabriker än inrättningar för att framställa livsmedel. I denna situation räcker det inte längre att göra en slutkontroll och fastställa maximivärden. Det gäller att vi kommer fram till en kontroll av processen. Intressant nog är det i förordningen beträffande biologisk odling föreskrivet att processen skall kontrolleras. På ett område där produktionen snarast är ofarlig, har vi alltså, med all rätt, en kontroll av processen, och det stöder jag också. Men på de andra områdena har vi det inte. Detta slag av slutlig kontroll inbjuder rent av till brottsliga manipulationer, eftersom man nämligen använder sig av möjligheter till uppblandning, vilket -måste vi ju förmoda - har lett till systematisk inblandning av giftiga ämnen i djurfoder. Detta måste ändras!
Den andra punkt som jag vill ta upp är behovet av att återställa den nära kontakten mellan producent och konsument; anonymiteten måste bort. Om jag i min gårdsbutik skulle kosta på mig att göra det som flera livsmedelsindustrier gör, skulle folk inte komma tillbaka, eller kanske komma tillbaka en gång och ha med sig en käpp, för att skapa ordning hos mig! Då skulle jag bli av med mina kunder. Denna nära kontakt och konsumenternas ansvar för vad de själva gör måste återställas.

Keppelhoff-Wiechert
Herr talman, kommissionär Prodi! Konsumenterna blir allt äldre, och de gamla blir allt friskare. Trots det står livsmedelssäkerheten högst upp på föredragningslistan. Jag tror att producenter och konsumenter här sitter i samma båt, ty även producenterna är konsumenter. Det glömmer vi ibland bort i hela diskussionen. Försäljningsförlusterna vid boskapsuppfödning och köttproduktion som orsakas av ständiga offentliga diskussioner kan dock i längden inte accepteras.
I Tyskland, som anses vara landet där man tillvaratar slaktavfall och djurkadaver utan anmärkningar, har diskussionen om benmjöl nu blivit till ett makabert spektakel för media. Oaptitliga bilder och rubriker om stinkande fabriker och ett äckligt kretslopp tränger alltmer ut jordbrukets boskapsskötsel och köttproduktion ur bilden. Att nu också i några länder slam från reningsverk deklareras som biomassa och därigenom tillsätts produktionen av benmjöl jagar iväg de sista kunderna från köttdisken. Man får en helt felaktig bild av lagstiftningen om djurfoder. Jag vädjar till er, till oss alla: Vi måste ta oss ur denna sörja! Det måste vara parollen! Skall konsumenten verkligen även i framtiden tro att jordbrukets djurbesättningar degraderas till att tjänstgöra som mellanlager för dubiöst djurfoder? Hur skall konsumenten även i fortsättningen förstå att vi inom EU lägger ned jordbruksarealer, alltså avstår från att odla säd, men förbränner djurkadaver och använder benmjöl som foder? Jag kan inte föreställa mig att man i dag, i denna innovativa tid, inte skulle kunna komma fram till nya och andra vägar för avfallshantering.
Våra jordbrukare vill med säkerhet inte ha denna politik! Skall då konsumenten även i fortsättningen beredvilligt stödja denna praxis genom sin köttkonsumtion? Det kommer han av etiska, moraliska och emotionella skäl helt enkelt inte att göra. Om man avstår från att utfodra djuren med benmjöl är det till nytta för producenten och konsumenten. Det märks på ett positivt sätt i dag i reklamen att man frivilligt avstår från detta.
Jag vill säga en sak till: Livsmedel är för mig inte något överflödigt skräp. Livsmedel slumpas redan i dag delvis bort under produktionskostnaden. Detta sakförhållande tynger också det europeiska jordbruket. Herr Prodi, det får inte vara så att man liksom i dioxinskandalen lurar konsumenterna även fortsättningsvis. Vi behöver en helt klar informationspolitik i alla medlemsländer. Taktiken att dölja förhållandet måste verkligen få ett slut! Jag stöder er helt när ni säger att vi behöver en omfattande märkning. Där skall allt finnas med som intresserar konsumenten. Men vi behöver också ett förnuftigt pris, för att producent och konsument där skall kunna mötas.

Malliori
Herr Prodi! Jag är särskilt orolig över att frågor av vital betydelse för människans existens, frågor som gäller livsmedlens kvalitet och säkerhet och skyddandet av de europeiska medborgarnas hälsa, och som under de senaste åren ständigt har aktualiserats på ett sätt som inte alltid ger garantier för uppgifternas pålitlighet och trovärdighet.
Det gläder mig särskilt att ni själv är här i dag för att informera oss om en så viktig fråga, även om jag tror att det har gått alltför kort tid sedan utnämningen av den nya europeiska kommissionen för att ni och de ansvariga kommissionsledamöterna skall ha kommit fram till konkreta förslag.
Förvisso är det absolut nödvändigt att skapa ett system för fortlöpande vetenskaplig kontroll, inte bara av livsmedelssäkerheten utan också av livsmedlens kvalitet. Herr ordförande, under de gångna två åren, då grönboken om livsmedel har diskuterats, har vi väntat på färdigställandet av vitboken, som jag hoppas kommer att innehålla konkreta förslag och klargöra för ansvarsfrågan i samband med en europeisk politik för livsmedelsfrågorna.
Jag skulle vilja veta vilka åtgärder ni kommer att vidta under de närmaste sex månaderna, samtidigt som jag ber er att klargöra vem som kommer att ansvara för livsmedelssäkerheten, eftersom jag tror att ansvarsområdena hittills har varit överlappande. Med anledning av den institutionella omorganisationen skulle jag vilja veta vem som kommer att ansvara för att informera om dessa frågor och om kriser, när sådana blir aktuella. Inom ramen för omläggningen av den gemensamma jordbrukspolitiken, herr ordförande, undrar jag om ni inte borde granska stödet till de små producenterna, så att vi kan garantera en bättre kvalitet på produkterna. Hittills har medborgarna i många fall tyvärr i efterhand fått information om de vardagsfrågor som angår dem. På ett så känsligt område måste insatserna emellertid ha en förebyggande karaktär, så att livsmedelskedjan ger garantier för konsumenternas fysiska och psykiska välbefinnande och inte blir föremål för exploatering av de ekonomiska intressena.

Paulsen
Herr talman, herr kommissionär! Det tycks vara så, att vi har förlorat den elementära biologiska kunskapen. I tiotusen år har våra förfäder vetat att lik, både av djur och människor, skall brännas eller begravas. De skall återgå i det stora kretsloppet och bli ny materia. I dag tycks vi tro att kretslopp är att återanvända, att mata de djur som vi själva skall äta med deras självdöda artfränder. Vi måste återupprätta kunskapen om helheten, inse att det som vi lägger på vår åkermark får vi tillbaka i brödet och framför allt i dricksvattnet som också är ett viktigt livsmedel. Det som vi ger djuren återfinner vi på vår tallrik.
Vi behöver öppenhet och insyn i hela livsmedelskedjan, det är vår bästa kontrollant. Självklart skall konsumentgrupper, miljöorganisationer och media ha fri tillgång till både jordbruk, foderfabriker och livsmedelsfabriker.
Unionen behöver ett klart och precist regelverk för livsmedelssäkerhet. Det stör inte marknaden om det är lika för alla. Det måste innefatta åkerbruket, vilka system som vi föder upp djuren i, vilket foder de får, vilka mediciner som ges och givetvis hur råvarorna hanteras sedan. Det är ganska enkelt att göra ett regelverk, men det är mycket, mycket svårt att få det kontrollerat. Det kräver nämligen ett intensivt samarbete och nätverk från den lokala och kommunala nivån. Unionen måste skaffa sig någon form av kontrollsystem för att kontrollera kontrollanterna.

Hudghton
Herr talman! Frågor om livsmedelssäkerhet har på ett förståeligt sätt dominerat mycket av debatten inom parlamentet och medlemsstaterna under de senaste åren. Jag välkomnar dagens uttalande och debatt som ett erkännande för det fortsatta behovet av åtgärder. Det är helt riktigt att offentliga organ och politiker, antingen det gäller lokala myndigheter eller regeringar, skall ta sitt ansvar när det gäller utformningen av bestämmelser för livsmedelsproduktionen och -bearbetningen. Europeiska kommissionen och även vi i parlamentet, bör göra allt som står i vår makt för att se till att konsumenter över hela EU kan känna förtroende för det livsmedel de köper.
BSE-problemet är ett fall där stränga villkor - på gemenskapsnivå - trädde i kraft i samband med export av nötkött från Förenade kungariket. Dessa villkor uppfylldes, vilket resulterade i att förbudet hävdes nyligen; något som fått en betydande effekt på jordbruksnäringen och näraliggande branscher i landet. Detta kom som ett länge efterlängtat tecken som innebar en viss lättnad för våra hårt ansatta lantbrukare.
Kan det då vara acceptabelt, givet det faktum att det organ inom Europeiska unionen som var ansvarigt bedömde att tiden var mogen för ett upphävande av förbudet, att enskilda stater, utan att visa upp och offentliggöra ett tydligt berättigande vad gäller livsmedelssäkerhet, upprätthåller exportförbudet för nötkött? Detta beslut som den franska regeringen fattade förra veckan kommer som ett särskilt bittert extra dråpslag för de skotska nötkreatursuppfödarna, vars hjordar huvudsakligen är uppfödda på gräs och som inte någonsin haft problem med BSE.

Alysandrakis
Herr kommissionsordförande! Fallen med förorenade livsmedel är så många att denna företeelse omöjligen kan bero på en slump eller vara resultatet av mänskliga misstag. Enligt min uppfattning är den djupast liggande orsaken att samhällssystemet låter vinsterna få företräde t.o.m. framför människors hälsa. Framför allt när det gäller storföretagens vinster och löntagarnas hälsa.
Problemet förvärras dessutom genom avregleringen av marknaden, som leder till att varor släpps ut på marknaden utan någon egentlig kontroll, genom den extrema konkurrensen, som ger monopolföretagen en förevändning för att använda tvivelaktiga metoder för att minska kostnaderna och öka sina vinster, genom avsaknaden av en ordentlig kvalitetskontroll, som i stället överlåts åt konsumenterna själva.
Varken herr Prodis uttalande eller den hittillsvarande debatten rör vid problemets kärna. Vårt problem är inte om medborgarna känner förtroende eller inte. Det går inte att lösa vare sig med etiketter på livsmedlen eller med vitböcker eller med en ökning av antalet direktiv från 100 till 150. Om man inte kan hindra monopolföretagens ohämmade framfart på alla nivåer, kommer riskerna att bli ännu större.

Ayuso González
Herr talman, herr Prodi! Jag tackar för er information till parlamentet denna förmiddag, men jag skulle vilja betona att dessa två olyckor - galna ko-sjukan och dioxinet - egentligen inte är olyckor. Jag anser att de är en följd av den politik som har förts.
Vi har en grönbok i ärendet, vi kommer att få en vitbok och 800 direktiv, men bakgrunden till frågan, verkligheten, är att detta är en konsekvens av ekonomiska politiken och beslut inom denna i Europa, och av globaliseringen. Jordbruksproduktionen har prioriterat kvantitet framför kvalitet och det har lett till obalans. Vi har övergivit de europeiska traditionerna, vi har stoppat den extensiva och medelextensiva boskapsskötseln, och som Ferdinando Riccardi för några dagar sedan påminde oss om, talade redan Plutarchos, i sin traktat om djur, om kor som hade blivit galna när de hade blivit köttätare. Vi har gjort vår nöt- och fårboskap till köttätare - som de djur Plutarchos talade om - djur som är idisslande växtätare. Vi har inte bara gjort dem till köttätare. Vi har bundit dem, vi har gjort dem orörliga, vi behandlar dem med onödig antibiotika, vi kastrerar dem, vi inseminerar dem, vi håller dem under förhållanden som är fullkomligt omänskliga - uttrycket är på sin plats - för djuren. Vi har gått över till ett jordbruk utan jord, vi har övergivit de europeiska traditionerna. Detta är den verkliga orsaken till de problem vi har.
Om vi talar om en annan sak, var finns djurens välfärd? Vi talar om djurens välfärd, men deras välfärd börjar med fodret.
Ordförande Prodi! Tänker ni - och den kommission ni leder - på allvar ta itu med problemet från grunden eller tänker ni fortsätta att göra brandkårsutryckningar och komma med tillfälliga lösningar när ett problem dyker upp? Jag skulle vilja be er om mer forskning, mer kontroll och ett större ansvar i de länder som inte uppfyller föreskrifterna.

Izquierdo Rojo
Herr talman, herr Prodi! Jag vill tala om två grundförutsättningar för att förbättra livsmedelssäkerheten. För det första är det nödvändigt att det europeiska inspektoratet kan genomföra inspektioner när den anser det nödvändigt. Den nuvarande situationen, där en medlemsstat inför ett bedrägerifall kan ha möjlighet att stoppa det europeiska inspektoratet, får inte fortgå. Denna lagstiftning måste ändras.
För det andra måste vi enträget bekämpa bedrägerier och därför är det nödvändigt att vissa sektorer, som på ett orättvist sätt har fått betala för denna dioxinkris, kompenseras genom marknadsåtgärder. Därför är det nödvändigt att vi inte på något sätt, genom direkta eller indirekta åtgärder, premierar bedrägerierna. Det som har ägt rum är ett livsmedelsbedrägeri och kommissionen måste därför på alla sätt undvika att resultatet blir att Europeiska kommissionen för första gången premierar bedrägerier.
Slutligen vill jag säga att, under dioxinkrisen uppstod en verklig illojalitet mellan medlemsstaterna. Vi måste arbeta för en nödvändig gemenskapslojalitet i informationspolitiken. Kanske kan informationsillojaliteten bero på att vi befann oss i en valrörelse, men jag måste konstatera att det ägde rum ett verkligt slag med anklagelser från vissa medlemsstater mot andra. Detta är mycket allvarligt och vi behöver åtgärder som säkrar gemenskapslojaliteten mellan de olika medlemsstaterna.

Lynne
Herr talman! Jag försökte i går att få ett uttalande från kommissionen om Frankrikes vägran att häva förbudet mot nötkött, men tyvärr förkastades förslaget om ändring av föredragningslistan.
Vi behöver snarast få veta vilka åtgärder kommissionen skall vidta mot Frankrike. Det är kris för närvarande för de brittiska lantbrukarna. Export till ett värde av 1,5 miljarder GBP har gått om intet i Förenade kungariket på grund av detta. Kommissionens forskare säger att de är tillfredsställda, så varför nonchalerar fransmännen bestämmelserna? De har inga nya vetenskapliga bevis.
BSE-krisen inträffade därför att den förra regeringen reagerade försent på problemet. De blundade för det. Korna skulle aldrig ha blivit utfordrade med rester från andra kor, men det var inte bara ett problem i Förenade kungariket. Numera är man vaksam i landet. Sedan 1996 har inga fall av BSE i den berörda åldersgruppen - dvs. 6 månader till 30 månader - upptäckts. Vissa andra länder kan inte hävda samma sak. De måste inte följa samma bestämmelser.
Det är på tiden att vi börjar spela enligt samma regler. Hygienstandarderna i Förenade kungariket är inte sämre än någon annanstans, och förbudet måste hävas i hela EU, inklusive Frankrike.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Kommissionsordförande Prodis närvaro visar att det verkligen är så att Europas medborgare måste kunna räkna med att livsmedlen är säkra och hälsosamma. Det är livsmedel som produceras här, men även livsmedel som importeras till Europeiska unionen. Därför behövs samma säkerhetskrav. Det är därför också en viktig del i WTO-rundan.
Det som verkar glömmas bort är att livsmedelsindustrin också är väldigt viktig för den europeiska ekonomin. I genomsnitt en femtedel av utgifterna går till mat och dryck. Det betyder att skandaler som BSE och som dioxinet inte bara skadar konsumenten och lantbrukarna, som ofta inte kan göra något åt det, utan i allra högsta grad även skadar alla de arbetstagare som är sysselsatta inom den industrin. Det får flera otrevliga konsekvenser.
Jag tycker därför också att den som tar risker med livsmedel måste få ett hårt straff. Om jag bläddrar i livsmedelsboken, eller grönboken, så ser jag att det redan 1997 begärdes en samordning av de nationella reglerna och de europeiska sanktionerna. Jag har en känsla av att det inte hänt något alls på det området och att vi helt enkelt är alldeles för mjuka. Om man i USA publicerar namnet på företaget och företagsledaren om de begått ett brott mot miljölagstiftningen så skulle vi kanske kunna göra samma sak i Nederländerna också.
Jag sade nyss att en grönbok givits ut. Kommissionen vill nu även ge ut en vitbok. Jag har en känsla av att det kommer att bli en något fördröjande åtgärd. Det behövs snarare ett verkligt svar på de frågor som ställdes redan i grönboken. En integral hantering av hela näringskedjan accepteras av alla här, men hur går det egentligen till i medlemsstaterna? Vilken kontroll och vilka sanktionsmöjligheter har Europa i det avseendet? Problem uppstår vid djurfodret. Vad händer på det området? Varför får foder inte bara bestå av vegetabiliska beståndsdelar? Då är det ju i alla fall säkert.
En tredje punkt: kontrollen. Den vetenskapliga rådgivningen är nu mycket bra ordnad. Livsmedelssäkerheten måste vi kontrollera på europeisk nivå. Prima. Jag är absolut inte för en amerikansk modell. Det är myndigheterna som måste ha ansvaret för livsmedelssäkerheten som samordnande organ. Men vad gör Europeiska kommissionen när livsmedelskontrollen i Nederländerna, en ny byrå, skjuts åt sidan? Anmäls det i Bryssel? Har ni en åsikt om det? Alla den sortens saker borde bli bättre reglerade.

Goebbels
Herr ordförande! Vår gemensamma målsättning är livsmedelssäkerheten och konsumenternas hälsa. Jag instämmer i allt det som sagts av mina kolleger i den socialistiska gruppen. Jag skulle emellertid vilja fästa kammarens och kommissionens uppmärksamhet på en ofta förbisedd aspekt inom denna problematik, nämligen de europeiska och framför allt nationella ansvariga för konsumenternas hälsa och säkerhet.
I allmänhet reagerar myndigheterna mycket långsamt: de genomför inte alltid nödvändiga förebyggande kontroller. Men när en skandal verkligen inträffar tillämpar de offentliga myndigheterna en överdos och tar fram alla möjliga paraplyer, vars viktigaste uppgift är att skydda dem själva. Det är doktor Garettas syndrom, och syndromet för den tjänsteman som är ansvarig för det smittade blodet i Frankrike. Sedan dess tar de ansvariga för folkhälsan inte längre någon som helst risk. Det kallas för försiktighetsprincipen, en princip som är värdefull i sig, men som tillåter alla avvikelser om den utnyttjas av ministrar eller tjänstemän, vars enda mål är att skydda sig mot varje form av ansvar.
Utan att bry sig om bybornas förvirring sätter man upp förbud mot handlare som inget har att förebrå sig. Jag har inte tillräckligt med tid för att utveckla ämnet, men jag skulle vilja fästa kommissionens uppmärksamhet på nödvändigheten av inte bara förebyggande åtgärder utan också av att göra alla officiella kontrollanter och alla experter ansvariga, så att försiktighetsprincipen inte blir en princip för bristande ansvar för dem som har till uppgift att vaka över livsmedelssäkerheten och konsumenternas hälsa.

Klaß
Herr talman, herr ordförande, kommissionär Prodi, mina damer och herrar! Kriserna som berör livsmedel och senast dioxinkrisen har i hela Europa utlöst en våg av osäkerhet, ja rent av ängslan. Hur säkra är våra livsmedel? Vem ger oss några garantier? Vem vakar över det? Den inre marknaden har upphävt gränser och gränskontroller, och vi är stolta och glada över det. Fri handel - ett medborgarnas Europa. Följaktligen måste Europa nu även garantera livsmedelssäkerheten. Det säger folk åt oss där hemma, och vi anstränger oss för att göra det just i samband med konsumentskyddet. Jag vill erinra om direktivet om produktansvar för några månader sedan, som hettade upp sinnena väldigt här i kammaren. Krisen som gällde dioxin i ägg och kött visar att förordningar och direktiv enbart inte räcker till. I folkmun säger man där hemma redan: Förtroende är bra, kontroll är bättre. Europa måste här leva upp till sitt ansvar, det vill säga vi behöver säkert först en mycket klar definition av vad som är hälsosamt eller inte, skadligt eller inte. Vi behöver i hela Europa klara enhetliga normer, herr kommissionsordförande. Slam från reningsverk är detsamma som avfall för oss i Tyskland, och vad som än görs, så hör det inte hemma i djurfoder!
Djurfoder befinner sig i början av näringskedjan, och det måste vara lika säkert som livsmedlen själva. Hälsosamt foder ger friska djur, och friska djur ger sedan också, logiskt nog, hälsosamt kött. Detta är jordbrukarnas kapital. Jordbrukarna måste kunna lita på djurfodertillverkarna. Jordbrukarna själva kan inte kontrollera innehållet. Framför allt kan de inte veta om fodret innehåller sådant som inte får finnas med, ty det är ju inte angivet. Fodertillverkarna har här ansvar för produkten, och de måste också vara ansvariga för de skador som jordbrukarna åsamkas. Det som skett här är inte tillåtet i någon djurfoderförordning, och detta är ett bedrägeri mot konsumenten!
Kommissionsordförande Prodi! Vi minskar på produktionen av säd i Europa för att undvika överkapacitet. För att dryga ut djurfodret till så låg kostnad som möjligt tillsätter man ohälsosamma ämnen. Det kan man inte längre få någon människa att begripa. Felet ligger säkert i de låga priserna. Om till exempel jordbrukarna bara kan ta ut 1,25 euro för ett kilo svinkött, då frågar sig alla hur produktionskostnaderna skall kunna täckas. Då måste djurfodret vara billigt. Cirkeln till konsumenten sluter sig igen med frågan: Är vi också beredda att betala mer för livsmedlen? Livsmedel måste också ha sitt värde. Vi måste vara beredda att betala mer för dem.
Upplysning och information kan bidra till att förbättra medborgarnas förhållande till livsmedlen. Men först handlar det om ansvar för säkerheten, och först då kan ett förtroende skapas.

Roth-Behrendt
Herr talman! Jag har bett min grupp att vid slutet av denna debatt ge mig möjlighet att än en gång belysa några punkter. Låt mig nu återigen påpeka, herr Prodi, att det som ni har berört - vilket också delvis klart har framgått av andra inlägg - är något som vi ber er ta med er hem.
Tre punkter är nödvändiga för oss: Vi behöver en bra och riktig lagstiftning, och den behöver vi snabbt. Här måste ni göra en sak, herr Prodi: Ni måste få ordning i ert eget bo. Det går inte an att ansvaret är utspritt på olika generaldirektorat och att det på så vis inte kan åstadkommas någon sund och förnuftig lagstiftning. Det får inte vara så att generaldirektorat III är ansvarigt för förädlade livsmedel, för läkemedel, för genetiskt modifierade organismer, att generaldirektorat XXIV egentligen också är litet ansvarigt, och vad gäller djurfoder ibland också generaldirektoraten VI och XI är litet grand ansvariga. Så får det inte vara, och jag ber er, herr Prodi, att ordna upp detta förnuftigt. Lagstiftningsbefogenheten hör hemma hos det generaldirektorat där det måste vara, nämligen det som är ansvarigt för konsumentskydd och hälsopolitik.
Sedan fastslog vi i dag i denna debatt att vi behöver en bra expertrådgivning. Många av kollegerna har berört detta och sagt att vi behöver en oberoende rådgivning med stor kompetens. Jag vill här säga än en gång: Denna rådgivning får inte påverkas av medlemsstater eller industriintressen, herr Prodi, och den får inte ha några som helst reglerande befogenheter. De reglerande befogenheterna finns bara hos detta Europaparlament och i några få undantagsfall i kommissionens kommittésystem. Inte någon annanstans! Det måste vi vara ense om.
Sedan gäller det kontrollen, herr Prodi. Om vi har allt detta, om vi har en sund, bra, förnuftig och sammanhängande lagstiftning samt en bra expertrådgivning, behöver vi kontroll. Jag uppmanar er att göra klart för medlemsländerna att kontroll inte är gratis. Medlemsländerna har under de gångna åren försummat sin plikt att kontrollera lagstiftningen och produktionen. De har aldrig verkligen rapporterat om hur många kontrollörer som har kontrollerat vad, när och var. Men det är deras plikt att göra detta, och ni, herr Prodi, måste lämna medlemsländerna denna obehagliga information. Om medlemsländerna sedan gör det som de borde gjort för länge sedan, nämligen att kontrollera att livsmedel är medel för att leva, medel som inte förgiftar oss utan låter oss leva, då har vi ännu en kontrollmyndighet i kommissionen. Vi har Control Office, Kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor, som är underordnat herr Byrnes enhet och har sitt säte i Dublin. Vi har just i budgetutskottet beslutat att denna enhet skall få fler tjänster för att den skall kunna genomföra sina kontrolluppgifter. Herr Prodi, var vänlig och arbeta för att denna enhet i Dublin skall kunna dyka upp i medlemsländerna utan förvarning, att den skall ha undersökande befogenheter och att den skall kunna genomföra sina kontrolluppgifter, nämligen kontroll av kontrollerna i medlemsländerna.
När vi har uppnått dessa tre punkter, alltså när vi har utformat lagstiftningen på ett förnuftigt sätt, när vi har expertrådgivning på hög nivå och genomför kontrollen ordentligt, då är vi egentligen på den säkra sidan. Då har vi ett system som det inte finns maken till i hela världen. Då kan vi också åka till WTO-förhandlingarna i Seattle och säga: Här ligger allting på bordet, vi utövar ingen protektionism, vi låter våra medborgare leva sunt, och det önskar vi er i USA och i utvecklingsländerna också. Vi vill samarbeta kring detta. Det är ändå vår uppgift att vi får ordning här hemma, vilket vi ju redan har gjort på ett bra sätt. Det är kanske ännu inte perfekt till alla delar. Det måste vi också se över. Vi måste sedan också göra det tydligt även utanför Europeiska unionen vid de förhandlingar som börjar med Millennierundan. Sedan kan vi, tror jag, säga till våra medborgare: Det finns visserligen aldrig någon garanti för någonting här i livet. Men vi förmedlar så mycket säkerhet och välbefinnande och hälsa till er, som vi i dag kan göra, mänskligt att döma och med hjälp av expertrådgivning. Om ni skriver in det på er fana, herr Prodi, så kommer ni att bli en framgångsrik kommissionsordförande.

Nisticò
Fru talman! Först och främst vill jag gratulera ordföranden Prodi till den vetenskapliga stringens, men även den stora öppenhet som utmärkte hans anförande. Jag instämmer i förutsättningarna till kommissionens beslut nr 640 av den 23 september 1999, där det framkommer att enligt WHO är dioxinet ett av de mest cancerogena ämnen som finns, vilket är anledningen till att WHO rekommenderar att bibehålla en tillåten daglig dos som motsvarar 1-4 picogram per kilo kroppsvikt. Samtidigt kan jag inte låta bli att känna mig förvånad och oroad, såväl som vetenskapsman som i egenskap av politiker, inför de slutsatser man kommit fram till just i det beslutet, dvs. att bestämma en övre gräns för PCBS på 200 nanogram per gram fett, såväl i fjäderfä som i kött och grisprodukter.
Jag frågar mig, herr ordförande: vem är det som kan garantera att de halter av dioxin som förekommer, även om man har dessa gränser för PCB, inte är farliga för människan? Farligheten är i grund och botten inte enbart knuten till halterna, utan även till dessa föreningars typiska farmakokinetiska egenskaper. De har en livslängd av ungefär 5,8 år, om inte till och med sju år, vilket innebär att de finns kvar i decennier efter själva utsläppet. Efter en kontinuerlig tillförsel uppkommer naturligtvis en ackumulering som kan vara farlig. Jag tycker därför att direktiven från den kommission som ni leder bör avse en permanent kontroll av halterna av dioxin, men även av andra förorenande ämnen, i alla de livsmedel som vi utnyttjar, liksom i luften vi andas och i vattnet vi dricker. Mot den bakgrunden anser jag det vara av primärt intresse för medborgarna och konsumenterna att det finns klara direktiv, så att människors exponering för dioxin och PCBS - som tillhör samma klass som dioxinerna - skall bli så liten som möjligt.
Avslutningsvis vill jag instämma i det som Florenz sade om en europeisk byrå. Detta är något extremt viktigt, men en byrå tjänar litet till, herr ordförande, om den inte organiseras lokalt, så nära medborgarna som möjligt, i enlighet med det som jag själv föreslog den finländska hälsovårdsministern. Det är med andra ord nödvändigt att inrätta extremt kvalificerade laboratorier i Europas samtliga regioner, laboratorier som befinner sig nära medborgarna, som ger vetenskapliga garantier för det som vi inmundigar eller inandas varje dag. Och allt detta är möjligt: som jag redan har sagt kan detta göras med de kvalificerade laboratorier som redan finns på universiteten.
(Applåder)

Schierhuber
Fru talman, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Det läggs stor vikt vid mat och dryck i européernas livsstil. Trenden bland konsumenterna och deras önskemål ligger entydigt i att man efterfrågar livsmedel av hög kvalitet. Våra jordbrukare måste tillhandahålla färska och naturliga livsmedel. De europeiska livsmedlen måste motsvara de krav, som konsumenterna med all rätt alltmer ställer. Konsumenterna vill ha livsmedel som är hälsosamma och säkra, och som producerats och förädlats med hänsyn till miljön och även till djuren. Vår hälsa är, när allt kommer omkring, viktig för oss alla, mina damer och herrar. Jag vill här peka på att Österrike under de senaste åren eller årtiondena har gått en annan väg i sin jordbrukspolitik. Den har visat sig fungera bra. Mer än 10 procent av jordbrukarna i Österrike odlar biologiskt, det vill säga totalt mer än 20 000 jordbruksföretag.
Med tanke på växande konkurrens och fortsatt koncentration ligger livsmedelsindustrins framtid i att man målmedvetet stöder och utvecklar kvalitetsprodukter och kvalitetstjänster. Det är en anledning till att vi inte kan eller får kosta på oss skandaler som BSE och dioxin, oavsett om de utlösts på grund av slarv, girighet eller av andra orsaker. Bilden av oss alla, av jordbrukare och producenter, påverkas av det, och det har sina följdverkningar. Det leder inte bara till förvirring hos de europeiska konsumenterna, utan är också till men för vår utrikeshandel. Europas och det europeiska jordbrukets styrka ligger i dess goda rykte. Jag kräver därför med eftertryck att man satsar mer på kvalitetsmärkning. Med våra garanterade produktionsmetoder kan vi egentligen bara vinna.
Jag vädjar också om att Europa inte stänger marknaderna, utan upprätthåller en målinriktad jordbruks- och livsmedelspolitik, som är anpassad till förhållandena och behoven i Europa. Den europeiska jordbruksmodellen, som det beslutades om på det europeiska toppmötet i Berlin, måste behandlas med prioritet i WTO-förhandlingarna. Jag kräver också att man föreskriver märkning av allt djurfoder. Som jordbrukare kan vi bara producera verkligt bra kvalitetsprodukter, om vi också kan vara säkra på att det djurfoder, som vi måste köpa, också är i sin ordning. Märkningen är ett steg i den riktningen. Men det betyder för konsumenterna att kvaliteten har sitt pris och att man inte, som hittills, använder sådana livsmedel som kött etc. som lockbete på stormarknaderna.
(Applåder)

Cushnahan
Fru talman, kommissionsordförande Prodi, kommissionsledamot Byrne! BSE- och dioxinkriserna tillsammans med den pågående kontroversen rörande genetiskt modifierat livsmedel har allvarligt rubbat konsumenternas förtroende för livsmedelssäkerheten. Dessutom har en oskicklig behandling av dessa frågor av respektive regeringar och EU självt allvarligt rubbat allmänhetens förtroende för politikernas förmåga att kunna ta itu med kriser som rör livsmedelskedjan.
Av dessa skäl välkomnar jag både kommissionsledamot Byrnes åtagande att prioritera livsmedelssäkerheten högst, och också uttalandet av kommissionsordföranden Romano Prodi i kammaren den 23 juli, när han sade att en av kommissionens första uppgifter skulle vara att återställa konsumenternas förtroende för säkerheten rörande livsmedel. Därav denna debatt. Kommissionsledamot Byrne, kanske jag kan tillägga, måste berömmas för sitt resoluta handlande därför att han accepterade att utarbeta en vitbok om gemenskapens lagstiftning på livsmedelsområdet senare under året och också därför att han skall förbättra EU:s varningssystem för brådskande livsmedelsfrågor.
Jag vill emellertid uppmana kommissionsledamoten att gå litet längre: Om han och hans kolleger har bestämt sig för att återvinna konsumenternas och livsmedelsbranschens förtroende för EU:s säkerhetsstrukturer för livsmedel, bör han inrätta en livsmedelsbyrå på gemenskapsnivå liknande Förenta staternas Food and Drug Administration. Ett sådant organ kan ta ansvar för kommissionens nuvarande inspektions- och verkställighetsfunktioner rörande livsmedelshygien samt djur- och växtskyddslagstiftning. Man skulle också kunna ansvara för själva varningssystemet. Man skulle kunna administrera tillståndsförfarandet för genetiskt modifierade organismer och genetiskt modifierat livsmedel, samtidigt som man också har en övervakande roll för genetiskt modifierat livsmedel i hela EU. Att ombesörja hälsofrämjande kampanjer om näringslära och diet, samt möjligheter att inleda forskning om livsmedelsallergi och livsmedelsanknutna sjukdomar skulle också kunna ingå i byråns uppgifter.
Jag vill nämna att listan över möjliga funktioner inte på något sätt är fullständig, och byråns ansvarighet skulle också kunna säkerställas om den måste offentliggöra en årsrapport, och om dess tjänstemän regelbundet utfrågades av parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Jag uppmanar er, kommissionsledamot Byrne, att allvarligt överväga ett inrättande av en oberoende byrå för livsmedelsfrågor enligt dessa förslag. Jag menar att ett sådant initiativ skulle återställa inte bara konsumenternas förtroende för livsmedel, utan också allmänhetens förtroende för EU.

Böge
Fru talman! Av vissa inlägg kunde man få det intrycket att alla livsmedel är dåliga och bara skräp och att det finns en risk med alla livsmedel. Det är naturligtvis lika fel som om man skulle påstå att allt är i sin ordning. Det ville jag börja med att säga. Det behövdes i själva verket en dioxinkris för att några kvarstående brister från kommissionens och medlemsstaternas sida i samband med BSE-krisen äntligen skulle arbetas av. Jag vill nämna positivlistan och frågan om öppen märkning. Men frågan om hur vi i framtiden skall hantera benmjölet i syfte att få ett funktionsdugligt återvinningssystem hör också dit.
I detta sammanhang är det naturligtvis märkligt att man i samband med märkningen från medlemsstaternas, men också från kommissionens sida, överväger att skjuta upp identifieringen av nötboskap och märkning av kött till efter den 1 januari 2000. Det kan ni inte förklara för någon där ute. Där måste det finnas klarhet om hur det skall fortsätta. Herr Prodi, en byrå kan naturligtvis inte ersätta politik, och det får inte vara så att vi upplever en inflation av byråer, ty då kommer vi så småningom inte att behöva kommissionen längre!
(Applåder) Ni kan ju inte skapa byråer på de områden där ni har problem, för att ni skall slippa ifrån en del av ansvaret, och samtidigt på de områden, där man kan utöva makt, exempelvis kartellrätt säga: Det sköter vi som kommission! Det passar inte ihop. Därför krävs det fortfarande samtal här. Jag tror att vi behöver ett system för tidig varning och att kommissionen måste ha rätt att ingripa snabbare än hittills gentemot medlemsstaterna. Hit hör också ett ramdirektiv för livsmedel som förtjänar namnet och som måste vara läsbart, möjligt att praktisera och kontrollera till gagn för det förebyggande konsumentskyddet.
(Applåder)

Trakatellis
Fru talman! Den senaste tidens upprepade kriser på området för livsmedelssäkerheten har med all tydlighet visat att skyddandet av folkhälsan måste ges prioritet framför alla andra politiska strävanden. Men för att denna prioritering skall kunna ske, krävs en rad insatser för att ge de europeiska medborgarna inte bara partiell utan total livsmedelssäkerhet.
Det är i stora drag följande som krävs: För det första inom lagstiftningsområdet, en översyn av gemenskapslagstiftningen om livsmedel, djurfoder, råvaror, tillsatsämnen, konserveringsmedel, och en kartläggning av de förorenande ämnena, såsom t.ex. biocider. Detta är den första fråga som vi bör ta upp under den närmaste framtiden, så att vi kan täppa igen de luckor som finns i dagens lagstiftning för den inre marknaden.
För det andra när det gäller administration och kontroll, där det krävs åtgärder för att kommissionens förvaltning skall fungera mera effektivt, utan överlappning och så att vi vet vem som ansvarar för vad. Dessutom krävs en effektiv tillämpning av regelverket, vilket ovillkorligen förutsätter samarbete såväl på gemenskapsnivå som på nationell nivå och, framför allt, ett samordnat agerande.
För det tredje på det vetenskapliga området, där vi måste bredda och komplettera våra vetenskapliga kunskaper och metoder för att kunna producera säkra livsmedel och djurfoder. Det krävs metoder för att spåra upp och ange gränsvärden för de ämnen som förorenar livsmedlen och för att avgöra lämpligheten hos livsmedel som framställts av olika djur- och växtrester eller genom återvinning, t.ex. återvinning av olja.
Här har ni alltså ett handlingsprogram i tre punkter, herr Prodi, som gäller lagstiftning, kontroll och vetenskap. På kontrollområdet krävs det ständig vaksamhet, och på det vetenskapliga området krävs det en ständig produktion av kunskaper och metoder, så att vi alltid kan förebygga problemen och inte behöver drabbas av panik, när problemen väl har uppstått och hunnit rubba medborgarnas förtroende och åstadkommit betydande skador på folkhälsan.
Herr Prodi, jag hoppas ni agerar så snart som möjligt, eftersom denna fråga om garantier för livsmedelssäkerheten är en förutsättning för att vi skall kunna skydda den europeiske medborgarens hälsa.

Gallagher
Fru talman! I juli i år uttryckte denna kammare sin djupa oro över den belgiska dioxinsmittan och uppmanade kommissionen att agera snabbt för att ta itu med hela frågan om livsmedelssäkerhet. Det är både välkommet och lugnande att den nye kommissionären, Byrne, redan från början visat upp en tydlig vilja att återställa konsumentförtroendet för livsmedelsbranschen. Granskningen av EG:s lagstiftning på djurfoderområdet i efterdyningarna av de senaste skrämmande händelserna är mycket välkommen, eftersom den angriper roten till de problem som uppstått.
Det gläder mig att granskningen kommer att ta itu med viktiga områden för parlamentet som detta tog upp i dess resolution från juli månad, t.ex. tillräckliga kontroller i djurfoderproduktionskedjan, ett register över alla tillverkare av djurfoder, spårningsmöjligheter av ingredienser i djurfoder och fastställande av gränsvärden för dioxin.
Eftersom jag kommer från en region som är mycket beroende av fiskeriindustrin, vill jag ta upp kommissionär Byrnes förslag om högsta dioxinnivåer. Det är viktigt att man vetenskapligt testar dioxin/PCB-nivåerna i blandfoder som en slutprodukt, i stället för dioxinnivåerna i bara en produkt, som t.ex. fiskolja. I detta avseende är inte bara ett lämpligt samråd med fiskeri- och vattenbruksindustrin önskvärt, utan absolut nödvändigt och avgörande för att man skall kunna undvika skadliga effekter för fiskeriindustrin som orsakas av nivåer som inte är vetenskapligt rättfärdigade.
De skador som åsamkats av den fruktansvärda dioxinkrisen är omätbara, både vad gäller rubbandet av konsumentförtroendet och de ekonomiska konsekvenserna av fläckandet av den goodwill som fanns inom de viktigaste områdena i branschen och inom exportbranschen. Producenter, marknadsaktörer och hela livsmedelssektorn har känt av effekterna. Kommissionens bestämda vilja att återställa konsumentförtroendet genom att upprätta effektiva kontrollmekanismer är sannerligen välkommen. Konsumentskyddet måste prioriteras högst vid alla åtgärder rörande livsmedelssäkerhet.
Fru talman! Jag vill be om ursäkt till kammaren för att jag inte var närvarande när mitt namn lästes upp tidigare, och tacka er för möjligheten att få uttala mig. Låt mig säga till talmannen och sessionstjänsten att det skulle vara till hjälp om det fanns högtalare i alla sammanträdesrum för att se till att hålla oss fullständigt au fait med vad som sker i kammaren.
(Applåder)

Prodi
Fru talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort, för kommissionär Byrne kommer snart att svara på detaljfrågorna. Även i det här fallet måste kommissionen kunna ge prov på lagspel.
Ni sade att vitboken måste vara ambitiös, att den måste ha en detaljerad tidsplan, och detta lovar kommissionen att försöka uppnå. Vi måste dessutom förtydliga försiktighetsprincipen, eftersom det är en grundprincip som allt annat vilar på. Det är otänkbart att vi utan att behandla den aspekten skulle kunna komma fram till regler som kan övertyga samtliga konsumenter och skapa ett entydigt system. I debatten måste vi tänka på - detta är viktigt - samtliga problem som hänger samman med jordbruket och premiera kvalitetsjordbruket, samtidigt som vi ger tillräckligt utrymme åt det problem som lyftes fram av Roth-Behrendt om förhållandet mellan den tekniska och den demokratiska kontrollen. Detta är anledningen till att vi har dagens debatt. Detta är ett mycket viktigt problem och skälet till att vi måste ha en byrå, låt oss kalla det så, som upprätthåller dessa två grundläggande principer. Denna byrå, denna struktur - och här vänder jag mig i första hand till Nisticò - måste absolut stå i kontakt med medborgarna. Kontrollstrukturerna måste med andra ord vara enhetliga, men decentraliserade på lokal nivå: vi får inte skapa någon centralistisk byråkratisk struktur.
En sista fråga som jag tycker verkar vara av en enorm betydelse för vårt framtida arbete, är det som lyftes fram av såväl Roth-Behrendt som Thyssen, och det är det faktum att flera olika kommissionärer och generaldirektorat har att göra med parlamentet. Jag svarar att detta är - lyckligtvis eller tyvärr - vårt sätt att arbeta. Detta är ett mycket komplicerat problem som berör inte bara kommissionären med ansvar för sjukvård, utan också den med ansvar för jordbruk, för forskning och för handel. Vi kan inte tillåta oss att förenkla komplicerade problem: vi måste ha en samordnare, men i vetskapen om att det är hela kommissionen - och de olika generaldirektoraten - som skall finnas på banan. Vårt problem är att samordna denna process kontinuerligt och att inte tro att problemet blir mindre om man begränsar de olika kommissionärernas roll.
Vi har diskuterat problemet i ett sammanträde med de olika utskottsordförandena och vi försöker komma till rätta med det för jag tror inte att vi kan lösa problemen genom att låtsas att ansvarsområdena är förenklade eller enhetliga. Vi måste vara medvetna om komplexiteten och ta ansvar för samordningen, men samtidigt låta förstå att även andra kommissionärer har skyldigheter i denna uppgift som är så svår.
Jag ber nu kommissionär Byrne att ge mer detaljerade svar på frågorna i denna debatt, som jag tycker är mycket konstruktiv.

Byrne
Fru talman, mina damer och herrar! Låt mig redan från början säga hur glad jag är att få möjlighet att uttala mig i kammaren om denna viktiga fråga. Detta är en mycket läglig debatt och jag är glad att den sker på ett tidigt stadium under kommissionens mandatperiod. Jag är naturligtvis särskilt glad att min vän och kollega, kommissionens ordförande, är närvarande här med mig för att diskutera dessa frågor med er.
Vi talar mycket om konsumentförtroende, men jag vill återigen säga att konsumentförtroende inte är något mål i sig. Det verkliga målet är att nå livsmedelssäkerhet som en av pelarna i folkhälsopolitiken. Jag har tänkt en del på hur detta kan uppnås, och detta är skälet till varför jag har lagt fram förslaget att vi bör utarbeta en vitbok om livsmedelssäkerhet. Det gläder mig att denna idé välkomnas av er här i dag. Vitboken kommer att innehålla en granskning av viktiga frågor som ställts av er, som t.ex. kontrollen av livsmedelskedjan, kontrollförbättring, märkning av livsmedel, och förbättringen av systemet för tidig varning för att se till att det råder fullständig öppenhet i de båda varningssystemen.
En del av er har nämnt att det inte är graden av ansvarighet eller graden av öppenhet i relation till systemet för tidig varning som vi alla vill se, och jag har för avsikt att ta upp detta i vitboken.
Vi har haft en ganska omfattande diskussion om frågan rörande en livsmedelsbyrå. Vi har ännu inte helt bestämt oss för vilken struktur eller form denna skall få, men vi har redan diskuterat frågan ingående. Jag anser att vi kan ha en oberoende byrå som lämnar vetenskapliga råd på ett oberoende sätt, och som på samma gång kan uppnå den grad av ansvarighet som alla ni här i egenskap av parlamentariker kräver och förtjänar. Jag anser att dessa två idéer inte utesluter varandra. Båda går att uppnå om vi utformar byrån på ett noggrant och korrekt sätt. Jag ser naturligtvis fram emot att diskutera detta med kammaren vid lämplig tidpunkt, och jag ser fram emot det sammanträde som skall hållas med utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor senare under månaden när denna fråga skall diskuteras vidare.
En större öppenhet i förhållande till konsumenterna är absolut nödvändig. Jag kommer också att ta upp frågan om möjlighet att spåra källan. Många av er har nämnt denna fråga och den är, naturligtvis, av oerhörd betydelse.
Det finns en rad andra frågor som vi skulle vilja ta upp. Jag är medveten om den tid som är tillgänglig för mig, och jag vill påpeka att jag kommer att diskutera alla dessa frågor mer ingående med er vid sammanträdet med miljöutskottet senare denna månad.
För det första, så har vi här frågan om den kontrovers som nyligen uppkommit i samband med exportförbudet för nötkött från Förenade kungariket. Låt mig från första början säga att vi fått ett preliminärt meddelande om rapporten som lagts fram av de franska myndigheterna, och av detta meddelande drar jag slutsatsen att det inte finns några nya bevis i denna rapport som inte redan övervägts av Europeiska unionens vetenskapliga styrkommitté. Med detta i åtanke har jag försökt få till stånd ett brådskande sammanträde mellan tjänstemän från Frankrike och kommissionen, och detta kommer att ske under denna vecka.
Jag skickade dessutom i går kväll ett brev till de franska myndigheterna, i vilket jag bad dem att eftersom det var brådskande svara mig och att lägga fram allt det bevismaterial som kan ha fått dem att dra sina slutsatser. Om svaret från de franska myndigheterna innehåller någon ny information, kommer jag naturligtvis att ta upp detta med mina egna vetenskapliga rådgivare och försöka få till stånd en brådskande analys av detta material. De preliminära uppgifter som just nu finns tillgängliga visar att det inte finns någon sådan ny information, men jag hoppas att vi kan lösa detta problem som uppkommit under de senaste dagarna på ett diplomatiskt och vänskapligt sätt. Det är av detta skäl som jag skrev brevet i går kväll och bad om ett sammanträde mellan tjänstemännen.
Jag vill slutligen informera er om de sammanträden som jag hade med rådet (jordbruk) i Bryssel förra veckan. Jag kanske bör säga att detta var första gången som en kommissionär med ansvar för livsmedelssäkerhet var närvarande vid ett sammanträde med rådet (jordbruk). Vid detta sammanträde fokuserade jag på vissa frågor, och jag vill bara helt kort ta upp dem med er denna förmiddag, eftersom detta är frågor som många av er bedömer som viktiga.
Den första handlar om dioxinfrågan och den belgiska myndighetens inblandning i denna fråga.
Som många av er känner till, har den test som ägt rum i Belgien visat att det i en procent av undersökningarna fanns små rester av dioxin, och att detta dioxin inte fanns där som ett resultat av djurfodret - vilket testerna från början var utformade för att fastställa - utan i stället från bakgrundsföroreningar från industrier.
Det är skäligt att dra slutsatsen - som många av er har gjort - att om detta har skett i Belgien, finns det en risk att det kan ske någon annanstans i Europeiska unionen eller, naturligtvis, i andra delar av världen.
Jag gjorde rådet (jordbruk) uppmärksamt på mina iakttagelser i detta avseende och informerade rådet om att det var min avsikt att till avfallsdirektivet lägga till ytterligare två ämnen som finns med på listan över ämnen i bilaga 1. Dessa två ämnen är dioxin och PCB. Jag informerade dessutom ministrarna om att jag ville att det skulle ske kontroller i andra medlemsstater för att fastställa befintligheten och nivåerna - om det finns något - av dioxin som ett resultat av bakgrundsmiljöfaktorer. Jag är glad att kunna berätta för er att ministrarna var mycket mottagliga för dessa förslag. Jag förväntar mig att det sker något i frågan under en tämligen nära framtid.
Den andra fråga som jag fann anledning att ta upp med ministrarna var befintligheten av avloppsslam i djurfoder. En del av er har under denna förmiddag nämnt betydelsen av djurfoder. Den gemensamma faktorn under många av dessa kriser som har att göra med mat - vare sig det är BSE, dioxin eller avloppsslam - är djurfoder. Detta är skälet till att jag har fokuserat på denna fråga som viktig för gransknings- och avhjälpningsåtgärder.
Jag påpekade för ministrarna att det verkar finnas ett argument som förs fram att det råder en viss tvetydighet i livsmedelslagstiftningen i samband med avloppsslam. Jag kan inte godta att denna tvetydighet råder. Jag har framfört detta. Jag förväntar mig att medlemsstaterna inte inkluderar avfall i djurfoder. Jag påpekade för dem att konsumenterna är chockerade av denna utveckling.
(Applåder) Jag fick en bra respons från ministrarna och de godkände de ståndpunkter som jag lade fram för dem. Jag förväntar mig framsteg även på detta område.
Vad gäller frågan om avloppsslam, i den händelse att det blir fortsatta svårigheter om detta och att argumentet fortsätter om att det råder tvetydighet, kommer jag inte tveka om att lägga fram förslag till lagstiftning för att komma till rätta med de tvetydigheter som kan finnas.
Slutligen gjorde jag ministrarna uppmärksamma på frågan om genetiskt modifierade organismer och djurfoder. Mitt förslag är att lägga fram förslag till ett annat djurfoderdirektiv i samband med denna fråga. Det är bästa sättet att ta itu med den. Jag informerade ministrarna även om detta.
Den sista fråga jag vill ta upp denna förmiddag är frågan om internationell handel och förhållandet med Världshandelsorganisationen. Ni känner alla till att artiklarna 152 och 153 i fördraget, i dess lydelse efter antagandet av Amsterdamfördraget, ger den portfölj som jag har ansvar för avsevärda övergripande rättigheter i samband med granskning av all gemenskapspolitik. Jag menar att det är avgörande att vi ser - som ordförande Prodi har sagt - hälso- och livsmedelsfrågor som de absolut viktigaste när vi bedömer frågor som handlar om internationell handel.
Jag ser fram emot att diskutera alla dessa frågor med er framöver och, i synnerhet, som jag redan har sagt, hos miljöutskottet senare under denna månad.
(Applåder)

Talmannen
 Tack, kommissionär Byrne.
Jag förklarar debatten avslutad.

Elfte internationella aids-konferensen i Lusaka
Talmannen
 Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande från kommissionen om den elfte internationella aids-konferensen i Lusaka.

Nielson
Jag vill börja med att tacka Europaparlamentet för att man tagit upp den viktiga frågan om aids i utvecklingsländerna, och diskutera slutsatserna av den internationella konferensen om aids i Afrika, som just hållits i Lusaka, Zambia.
Kommissionen är djupt oroad över de katastrofala effekter som aids ger i utvecklingsländerna och den uppenbara oförmågan att stoppa epidemin och tillhandahålla lämplig vård till alla de som drabbats och smittats. Statistiken och analysen visar på ett övertygande sätt att utvecklingsländerna och det globala samhället inte kan nonchalera aids-epidemin. I utvecklingsländerna, där 90 procent av alla hiv-smittade finns, krossar aids de surt förvärvade framstegen rörande livskvaliteten som skett. I många av de hårdast drabbade länderna har aids redan sänkt den förväntade livslängden med mer än tio år.
Aids har också sin upprinnelse i och förvärrar fattigdomen och orättvisor. Dess effekter är särskilt katastrofala för de fattiga, som har sämst resurser.
Jag skulle vilja belysa en del av de initiativ som tagits av kommissionen och särskilt en del av de nya initiativ som övervägs. Kommissionen har bekämpat aids sedan 1987 med ofta debatterad aids-politik, -strategier, -åtgärder, ekonomiskt bistånd och, sist med inte minst, genom globala och nationella partnerskap. Vid slutet av 1997 hade EG fördelat totalt 200 miljoner euro till hiv/aids-projekt framförallt i utvecklingsländerna. Vi är måna om att göra mer, både genom att ge mer pengar och genom att samarbeta med länderna, våra medlemsstater och internationella partner för att utforma effektiva strategier som skall minska spridningen av hiv, dämpa dess effekter på hälsosektorn och tillhandahålla vård till dem som redan drabbats av aids
Vi kan emellertid inte bekämpa aids utan att först erkänna att sjukdomen hotar alla länder, och att alla länder har ett grundläggande ansvar och potential att skydda sina medborgare genom politiskt ledarskap, tillräckliga resurser och effektiva och rättvisa strategier.Land efter land har nonchalerat aids-epidemin och förnekat att det beteende som sprider hiv finns inom dess gränser; och land efter land har tragiskt nog fått erfara att man haft fel.
Det är särskilt viktigt att myndigheterna i dessa länder är tydliga i sin strävan efter skydd mot spridningen av epidemin. Att dölja sanningen gör ingen nytta. Medborgarna måste tydligt informeras om den fara de utsätts för och om möjliga skyddsåtgärder. Jag avser här framför allt den yngre generationen.
Under den senaste internationella konferensen om befolkning och utveckling, den femte efter Kairo-konferensen, debatterades ämnet sexuella vanor och rättigheter, särskilt hos de yngre. Det är nödvändigt att fokusera mer på denna sårbara del av befolkningen, om skyddsåtgärderna skall få någon förbättrad effekt. Men politiskt ledarskap och erkännande av aids-problemet är bara första steget. Vår gemensamma reaktion på epidemin måste också vara tillräckligt omfattande och rättvis. Fattiga folk och fattiga länder står inför många svåra problem förutom aids, och de nationella och internationella resurserna är knappa och till och med minskande.
I ett typiskt utvecklingsland kostar det lika mycket att vårda en aids-patient under ett år, som det kostar att utbilda tio lågstadieelever under ett år. Att balansera dessa viktiga mål är svårt men nödvändigt. Alla partner måste därför spela en lämplig roll, och detta skall ske genom ett äkta partnerskap.
Detta har varit andan i EU:s respons under senare år och kommer i huvudsak att förbli sådan i framtiden.
Länder söker efter incitament som en del av lösningen för medborgarna för att minska sina risker och sin sårbarhet till och med i de svåraste situationer. Länderna måste fatta beslut om en hållbar och rättvis finansiering. Dessutom kan det internationella samhället, inklusive EU, hjälpa till genom att t.ex. sänka kostnaderna för kondomer och tillhandahålla rena nålar och nödvändiga mediciner. Detta bör omfatta de mediciner som kan ha avsevärda effekter när det gäller minskningen av överföringen av sjukdomen från mor till barn, och de som ger grundläggande hälsovård i synnerhet till de fattigaste, värst drabbade och mest sårbara.
När vi talar om kondomer, måste jag nämna att detta är ett av de bästa och säkraste sätten att förhindra spridningen av epidemin. En del personer uttrycker moraliska betänkligheter om användningen och främjandet av denna typ av skydd.
Jag vill emellertid betona att - givet omfattningen av det folkhälsoproblem vi talar om - den berörda befolkningens intressen måste prioriteras framför dogmatiska principiella ståndpunkter. Det är mycket glädjande att ett ökat antal utvecklingsländer redan börjat prioritera sina medborgares intressen, men det är fortfarande en lång väg kvar.
Vi måste ännu hårdare ta itu med aids-problemet i samband med våra initiativ för utveckling och minskning av fattigdom. Vi känner till att stora orättvisor i ett samhälle har ett samband med en större mängd hiv-smittade. Detta gäller särskilt orättvisorna mellan män och kvinnor. Aids sprids mer där kvinnor är beroende av männens inkomst, där de inte kan läsa och där de har en begränsad rätt till skilsmässa, arv och vårdnad om barn.
EU, tillsammans med dess internationella och nationella partner, har varit generös och agerat i rätt tid vad gäller dess respons på den omfattande aids-epidemin i åtskilliga utvecklingsländer. Vårt stöd har emellertid inte alltid använts på det effektivaste sättet, och har ännu inte nått den nivå som fordras för bästa effekt. Vi kommer därför att fortsätta att arbeta med utvecklingsländerna för att se till att den tillgängliga kunskapen, och våra medel, ger bättre resultat i framtiden.
Det är emellertid bara ett gemensam agerande som kan nå de nivåer som fordras, och vi kommer därför att ytterligare öka våra ansträngningar att skapa en samordning mellan alla involverade parter.
Slutligen, kommissionen välkomnar deklarationen om hiv/aids från statscheferna i SADC, som undertecknades i Lusaka. Vi själva ser fram emot att godkänna - så snart som möjligt - en tilldelning av ett extra stödpaket till den regionala aids-handlingsplanen i SADC-regionen (5 miljoner euro), såväl som ett kompletterande AVS-omfattande regionalt initiativ om aids på ytterligare 20 miljoner euro. Dessa kompletterande resurser kanske synes snålt tilltagna mot bakgrund av problemet; de skall dock bara ses som en extra åtgärd, en kompletterande katalysator för EU och globala aktörer för att bekämpa denna katastrofala epidemi.
Vi måste alla arbeta tillsammans för att nå detta mål.

Maij-Weggen
Fru talman! När de första allvarliga uppgifterna om aids översvämmade Europa och Förenta staterna i början av åttiotalet så gjordes många väldigt allvarliga prognoser om den här sjukdomens omfång och sociala följder. Nu, tjugo år senare, är aids under någorlunda kontroll i Europa och USA, även om situationen fortfarande är mycket bekymmersam i vissa områden och inom vissa grupper. När det gäller Afrika har sjukdomen emellertid infriat och överträffat de allra värsta förväntningarna.
Även om situationen skiljer sig från land till land så ligger den andel av befolkningen i vissa länder som är smittad ändå på mellan tjugo och trettio procent av den aktiva befolkningen. Då handlar det mest om unga vuxna, alltså personer som är ekonomiskt aktiva och som även ofta är familjeförsörjare. En generation människor som i de flesta länder utgör samhällets ryggrad. Om det i den gruppen finns så många långvarigt sjuka och allvarligt försvagade människor och så många människor dör så är följderna katastrofala för de länderna. På familjenivå blir stora grupper barn och familjer utan uppfostrare och familjeförsörjare. På lokal och regional nivå blir sociala problem, hälsoproblem och skolproblem jättelika.
Fru talman! Problemen ökar också i den äldre generationen som ofta måste skötas om av de här grupperna. På nationell nivå ser vi hur ekonomin och det sociala stödet minskar. Det är vad vi sett ske i Afrika de senaste tjugo åren. All hjälp som byggts upp och alla de framsteg som gjorts under 25 år hotar att brytas ned. Frågan är hur vi skall kunna hjälpa de afrikanska länderna att vända sitt öde. Jag tycker det är Europas plikt att dela med sig av sin kunskap och erfarenhet inom den här sektorn och stödja de afrikanska länder som själva också vill medverka ekonomiskt i deras kamp mot aids och följderna av aids.
I Lusaka har de afrikanska länderna i den elfte konferensen verkligen sett situationen i vitögat. Jag vill uttrycka min respekt för de experter och biståndsarbetare, även från afrikanska områden, som bidragit till det med stor öppenhet och sakkunskap. Vad måste nu ske för att bekämpa sjukdomen i Afrika? Vad kan vi göra för att hjälpa? Min partigrupp tycker att följande punkter verkar vara mycket viktiga. I varje afrikanskt land måste det ske en i möjligaste mån reell inventering av sjukdomens nuvarande omfattning och den omfattning som förväntas. Alla krafter måste sättas in på maximal öppenhet och förebyggande åtgärder. När det gäller öppenheten så måste de afrikanska ledarna fortfarande bearbetas mycket för att bryta traditionsbundna tabun och börja prata om riskerna med oskyddat sex. Det gäller inte bara traditionella afrikanska tabun. Även vissa samfund, även europeiska samfund, borde enligt min åsikt, med all respekt för deras lära, arbeta mot oskyddat sex, även när det gäller att använda kondom. Förebyggande arbete kan endast byggas på en ärlig öppenhet. Det förebyggande arbetet är livsviktigt och måste främjas i alla skikt av den afrikanska befolkningen, särskilt också bland ungdomarna.
Människor måste lära sig inse att oskyddat sex är livsfarligt, och att det gäller ännu mer i det nuvarande Afrika. Det handlar inte om att moralisera utan det handlar om att inse riskerna.
Fru talman! Vid det förebyggande arbetet är det naturligtvis även viktigt att undvika att gravida mödrar med aids överför sjukdomen till de ofödda barnen. Det finns läkemedel för det och de måste också bli tillgängliga. Sedan behövs även hjälp till de barn som blir kvar utan föräldrar. De måste få hjälp att fortsätta sina liv, gå i skola och göra en ny start. Det är enligt oss de viktigaste punkterna att inse. Därför är det också obegripligt att Europeiska kommissionen minskat den ursprungliga budgeten för biståndsprogrammen för aids, särskilt vad avser tredje land. Jag är glad att nu höra kommissionären säga att nya medel skall ställas till förfogande. Det är positivt. Jag hoppas dock att det snart kommer att märkas i budgeten också.
Do more and do it better. Det var temat för konferensen i Lusaka. Vi vill uppmana kommissionen att förstärka sitt program för Afrika vad avser det temat. I Europa och USA bekämpas sjukdomen med framgång. Låt oss hjälpa Afrika att vända den katastrof som hotar. Min partigrupp vill medverka till det, även när det gäller budgetkonsekvenser. Afrikanerna är våra grannar och vi får inte svika dem.

Junker
Fru talman, kära kolleger! Man kan i själva verket inte ta tillräckligt allvarligt på problemet. Aids hotar att bli till en hälsokatastrof av oanad omfattning, i synnerhet i länderna i Afrika söder om Sahara. Framför allt drabbas barn. Enligt en uppskattning av UNAIDS och Världshälsoorganisationen bor det i denna region människor där sju av tio nyligen infekterats med hiv-virus; för barn under 15 år är det till och med nio av tio. Omkring 83 procent av dödsfallen i aids finner man här, åtminstone 95 procent av alla barn som blivit föräldralösa på grund av aids är afrikanska pojkar och flickor i denna region. Av 34 miljoner infekterade personer har redan 11,5 miljoner dött sedan farsoten först uppträdde i denna del av Afrika, och en fjärdedel därav är barn.
Därmed har alla framsteg när det gäller ökad livslängd gjorts om intet - det har påpekats. I flera länder har livslängden till och med åter sjunkit till 60-talets nivå. Med andra ord: Ett barn, som i dag föds i ett land som är svårt drabbat av aids, kan förvänta sig en genomsnittlig livslängd om endast 43 år - utan aids hade det kunnat vara 60 år.
Särskilt dramatisk är situationen i Östafrika och i södra Afrika. I Botswana, Namibia, Swaziland och Zimbabwe är en femtedel av de vuxna smittade eller sjuka i aids. Denna förskräckliga balansräkning skulle man kunna fortsätta att räkna upp i oändlighet. Men aids är inte något oundvikligt öde. Några länder, såsom Senegal, Tanzania eller Uganda, satsade i god tid framgångsrikt på förebyggande åtgärder. Det är hög tid att dra i den hälsovårdspolitiska nödbromsen i hela den del av Afrika som ligger söder om Sahara, och även i andra berörda delar av världen. Det behövs här inga samhälleliga, politiska eller religiösa tabun. De måste sättas i gång, likgiltigt var och av vem.
Tabubeläggning och bagatellisering leder direkt till katastrof. Grundandet av partnerskapet aids mot aids i Afrika vid konferensen i Lusaka förtjänar definitivt att stödjas ideellt och materiellt av Europeiska unionen. Företrädare från regeringar, internationella hjälporganisationer, icke-statliga organisationer av olika art och det civila samhället, även den privata sektorn, har slutit sig samman för att förklara kamp mot farsoten. De har föresatt sig att i alla afrikanska stater påbörja omfattande aids-, eller snarare anti-aidsprogram. Ett av de ambitiösa målen är att reducera antalet nyinfekterade unga människor mellan 15 och 24 år fram till år 2005 med 25 procent i de länder som är hårdast drabbade, och att uppnå detta fram till år 2010 i alla länder. Detta kan och måste kompletteras av Europeiska unionen och framför allt stödjas intensivt genom AVS-samarbetet.
Europeiska unionen har ju inte heller varit overksam hittills. Mellan 1987 och 1997 utnyttjades närmare 200 miljoner ecu respektive euro för hiv/aidsprogram i mer än 90 utvecklingsländer. Det bör uttryckligen framhävas. Härtill kommer också 45 miljoner euro inom ramen för en särskild budgetpost för utvecklingsländer i världens regioner för de närmaste tre åren, jämte 20 miljoner euro för ett regionalt femårsprogram för AVS-länderna, samt ytterligare medel inom ramen för de vägledande programmen, bland annat för AVS-länderna, exklusive till exempel samfinansieringen av icke-statliga organisationer eller ett forskningsprogram.
I högre grad än exempelvis i Europa är i Afrika framför allt unga flickor i farozonen. Ingenstans finns det fler tonåriga mödrar, och ingenstans får de fler smittade barn.
Därför måste man framför allt satsa på upplysning bland ungdomen. Det är en uppgift som måste genomföras i skolorna. Utbildningskampanjerna och kondomreklamen i Tanzania och Uganda har visat att det lyckas. Framför allt måste man använda sig av radion som ett informationsmedium, som når in i alla vrår. Även här är det absolut erforderligt med konkreta stödåtgärder. De gemensamma ansträngningarna på partnerskapsnivå är den rätta vägen. Men för att det skall bli effektivt behövs det inte mindre, utan mer anslag; och här är jag oroad över kommissionens, men också över denna kammares finanspolitik. Fru Maij-Weggen, jag hoppas att er grupp bidrar till att budgetutskottets beslut, som jag har hört talas om, kan upphävas respektive ändras i kammaren, så att man tar tillbaka det som nu föreslås i fråga om nedskärningar gentemot förslagen från utskottet för utveckling och samarbete. Vi måste gemensamt se till att vi också kan finansiera det som vi vill göra.

Maaten
Fru talman! Å min grupps vägnar vill jag gärna säga hur glada vi är över att den här debatten äger rum och jag är också glad åt kommissionens uttalande som visar på handlingskraft. När det gäller politiken i Afrika så talar siffrorna sitt eget språk. Aids hotar den långsiktiga utvecklingen i minst tio afrikanska länder. Epidemin där orsakar fler döda än väpnade konflikter i den världsdelen. Två miljoner människor har avlidit i sjukdomar som har samband med aids. Det är tio gånger så många som dött på grund av väpnade konflikter. År 2001 kommer det att finnas över 13 miljoner föräldralösa barn i Afrika på grund av aids.
Samtidigt finns det inga eller åtminstone för litet pengar i Afrika för att köpa läkemedel. Det är naturligtvis inte bara ett afrikanskt problem, och det har kommissionen också sagt. Sjukdomen bryr sig inte om landgränser. Därför är vi skyldiga att göra något åt det och i det avseendet ansluter jag mig helt till vad Maij-Weggen sagt om det.
Därför vill jag helt kort belysa två problem. I första hand problemet med compulsory licensing som, vad jag förstår, också kommer att tas upp i Världshandelsorganisationen i Seattle inom kort. Compulsory licensing får inte göra att man i Afrika inte längre kan betala aidsmedicinerna. Där är det verkligen ett stort problem. Aidsmediciner kan framställas billigare än vad som nu är fallet. Det är något som bör åtgärdas.
En annan fråga avser de medel som unionen ger ut. Jag har hört att inte alla dessa medel kommer dit de borde komma och att det bland annat beror på att stödet, eller en del av det i alla fall, går ut via nationella myndigheter. Om det är på det viset så skulle det vara bra om det kunde göras något åt det.
Slutligen vill jag gärna ansluta mig till kommissionens uppmaning. Jag tänker speciellt på uppmaningen till religiösa myndigheter att aktivt medverka till förebyggande program och framför allt till spridningen av kondomer.

Rod
Fru talman, kära kolleger! Problemet med kampen mot aids i utvecklingsländerna har tagits upp ett antal gånger av Europaparlamentet. Ändå har situationen förvärrats ytterligare sedan 1996: 89 procent av de personer som smittats av aids bor i 10 procent av de fattigaste länderna. Det är verkligen ett bevis för att den politik har misslyckats som bara syftar till att begränsa sjukdomen, utan att söka de ekonomiska och sociala orsakerna till att den sprids.
Å ena sidan rasar ekonomin i de afrikanska länderna samman på grund av strukturanpassningar som Världsbanken och Internationella valutafonden tvingat fram. Staterna gör stora nedskärningar i den sociala budgeten, vilket gör att de inte kan garantera lägsta godtagbara vård för de sjuka. Europeiska unionen måste hjälpa dessa länder att garantera denna miniminivå och ännu mer, om möjligt. Men det är med största förvåning vi fick veta att aidsbudgeten, tvärtemot yttrandet från utskottet för utveckling och samarbete, skall minskas med hälften, vilket skulle vara en skandal med tanke på situationens allvar, och gå stick i stäv med Nielsons uttalande.
I de flesta afrikanska länder är det omöjligt att spåra smittan, och även om det vore möjligt är det förståeligt att ingen vill få vetskap om sitt tillstånd, om meddelandet om att man är hiv-positiv bara innebär att invänta döden. Vården är i stort sett obefintlig i de flesta av dessa länder. Inför denna situation har Lusakakonferensen bara hållit ett malplacerat tal, som förespråkar avhållsamhet, moralisk ordning och traditionell medicin. Man kan inte bekämpa aids och samtidigt åsidosätta det medicinska omhändertagandet.
De stater som är värst drabbade av sjukdomen borde få tillgång till obligatoriska licenser som ger dem rätt att till en lägre kostnad producera allmänna effektiva behandlingar mot hiv, för att undvika att opportunistiska infektioner uppstår, som oundvikligen leder till döden. På grund av pressen från patentinnehavare, stater eller multinationella företag finns i dag inte denna möjlighet. Inom ramen för försiktighetsprincipen på hälsovårdsområdet måste Europeiska unionen alltså försvara utnyttjandet av denna rätt till obligatoriska licenser vid Millennierundan.
Miljontals döda, miljontals föräldralösa barn, vi kan inte bara stå med armarna i kors. Det är anledningen till att jag, å Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansens vägnar, ber er att stödja våra förslag så att vi verkligen kan ge utvecklingsländerna möjlighet att bekämpa farsoten aids.

Andrews
Herr talman! Det är nu över 15 år sedan sjukdomen som vi alla känner till som aids blev allmänt känd. Även om det antal personer som drabbats av hiv har stabiliserats under de senaste åren i Europa, är aids-problemet fortfarande mycket allvarligt, i synnerhet i de fattigare stadsområdena och naturligtvis på den afrikanska kontinenten.
En nyligen utförd undersökning som utfördes i min valkrets av en organisation som heter Cáirde, visar att 80 procent av de som smittas av hiv i Irland är socialbidragstagare. Social utslagning och otillräckliga inkomster, och att man bor i ett fattigt, eftersatt område, är faktorer som förklarar varför hiv huvudsakligen drabbar de fattigare områdena i de irländska städerna. Det finns inte utrymme för självgodhet när det handlar om bekämpning av hiv och aids. Enligt den nämnda undersökningen är nästan 3 000 personer hiv-positiva i Irland och ytterligare 3 000 har drabbats när man beaktar familjemedlemmar och barn till dem som är hiv-positiva. Den medicinska behandlingen har förvisso förbättrats; den är emellertid inte billig och ett års behandling av hiv-sjukdomar kostar i genomsnitt mellan 12 000 och 14 000 IEP. Offentliga informationskampanjer måste stödjas både i Irland och i Europeiska unionen, eftersom förebyggande är den bästa medicinen i detta fall. Medan den medicinska behandlingen förbättras och medan vårdstandarderna, behandlingsstandarderna och kostnaderna för sådan vård är avgörande i detta fall, om vi kan förhindra överförande av sådana sjukdomar, då kan vi nå långt vad gäller att minska antalet drabbade.
Jag menar att Europeiska kommissionen, Europaparlamentet och medlemsstaterna bör fördubbla sina ansträngningar att göra reklam för den offentliga hälsoinformationskampanjen; detta bör göras antingen via respektive socialdepartement eller genom frivilliga grupper som spelar en sådan viktig roll när det gäller att hjälpa dem som drabbats av sådana sjukdomar.
Som ledamot av Europaparlamentets utskott för utveckling och samarbete, har jag insett att aids sprider sig som en löpeld, i synnerhet på den afrikanska kontinenten. Hälso- och utbildningsprogram måste riktas mot denna kontinent där aids-farsoten är okontrollerbar.

Blokland
Herr talman! Den elfte internationella konferensen om aids och sexuellt överförbara sjukdomar i Afrika i Lusaka hade som målsättning att starta en kritisk utvärdering av de prioriteter och strategier som hittills hanterats vid bekämpandet av hiv-/aidsepidemin. Jag tackar kommissionären för hans uttalande.
I debatten om det här måste vi främst ansluta till lösningar som förs fram av de afrikanska experterna själva. Vi, som välmående västländer, får inte sitta på våra höga hästar och tala om vilken taktik som vi tycker är bäst. Det är nämligen mycket illa att detta onda drabbar just den fattiga befolkningen i Afrika.
Vid Lusakakonferensen gjordes behjärtansvärda uttalanden om frågan hur spridningen av aids kan bekämpas på ett effektivt sätt. Jag hänvisar till det modiga bidraget från professor Nkando Luo, Zambias hälsominister, som yrkade för höga moraliska normer och ett ansvarsfullt sexuellt uppförande. Därmed berörde hon problemets kärna. Även andra talare i Lusaka konstaterade att detta inte kan sägas i fullständig öppenhet, samtidigt som alla vet att HIV-viruset framför allt sprids genom snabbt växlande sexuella kontakter.
Det får självklart aldrig ge anledning till att stämpla de personer som är smittade med aidsviruset. Medlidande och barmhärtighet är nyckelorden för hur vi skall närma oss dessa sjuka människor. Billiga läkemedel och mediciner för att mildra deras lidande måste därför finnas att tillgå. I de fall de inte gör det måste vi utifrån vår välfärd bidra till det.
Det här gäller dock sjukvård. Förebyggande arbete behövs ännu mer. Ett effektivt bekämpande börjar ju vid källan. Om vi släpper den norm som innebär att sexuellt umgänge skall vara inbäddat i ett förhållande av ömsesidig trohet, där man och kvinna känner varandra utan och innan, kan det leda till sönderfall och samhällsupplösning. Vid växlande sexuella kontakter är det inte tal om något förhållande där respekt för den andra personen som människa är det tongivande. Då förstör vi de allra vackraste sakerna. Sydafrikanen Zindaka Sibekos uttalande vid aidskonferensen var mycket talande. Han sade: " Jag tror att längtan efter äktenskap i dessa dagar framkallar ett pinsamt dilemma eftersom lyckan, den glädje som hör till ett giftermål, helt har tagits ifrån oss."
Afrika håller här fram en spegel för Europa: den egoistiska livsstilen, där rent individuell sexuell njutning utan respekt för den andra parten och ansvar gentemot samhället betraktas som något normalt, har ett mycket högt pris. För högt. Måhända behövs det en europeisk variant av Lusakakonferensen, där vi européer kan begrunda vilket som är vårt primära ansvar. I de resolutionsförslag som nu lagts fram finns nämligen inte ett spår av den bittra nödvändigheten.

Dell' Alba
Herr talman, ärade kolleger! Med 2 miljoner döda per år och 4 miljoner nya smittade på den afrikanska kontinenten och med vetskapen om att 70 procent av alla nya hiv-positiva återfinns på den afrikanska kontinenten är det helt klart att vi står inför en epidemi som är den främsta dödsorsaken för medborgarna i afrikanska länder. Detta faktum har dimensioner och en betydelse som saknar motstycke på grund av det sätt på vilket sjukdomen drabbar en kontinent med vilken Europeiska unionen har speciella kontakter och band som, under de senaste åren, verkar ha totalt upphört och där målen inte alls har uppnåtts. Jag syftar naturligtvis på Lomékonventionen, detta partnerskapsavtal som är en aning exklusivt, en aning speciellt och som vi alltid har hållit fram som Europeiska unionens svar till de före detta kolonierna, snarare än en reaktion på andra omständigheter, men som i första hand vänder sig till den afrikanska kontinenten. Och svaret, vilket Wurtz och andra talare har bekräftat, har varit ett byråkratiskt svar, som framför allt har syftat till att minska de budgeterade utgifterna när det gäller investeringar på aids-området. Naturligtvis borde svaret ha varit politiskt, men det har det inte blivit. Det är uppenbart att vi behandlar denna sjukdom en aning olika beroende på om den återfinns på det ena eller det andra halvklotet.
När vi nästa vecka träffar våra afrikanska partner i den gemensamma parlamentariska församlingen AVS-EU måste vi ha klart för oss att om Lusaka blev ett misslyckande, så berodde det utan tvekan även till viss del på att vi inte ägnade detta problem, liksom så många andra problem, tillräcklig uppmärksamhet. Vi borde därför organisera en stor aids-konferens, men inte överlåta den på de länder som sedan måste hantera sjukdomens dramatiska konsekvenser. Det bör i stället vara en sådan konferens som vi har velat se i flera år, närmare bestämt sedan 1993, om epidemier, om aids som innebär att man under vår ledning tar itu med situationen och äntligen samordnar sådana åtgärder som kräver en internationell myndighet, eftersom WHO i detta sammanhang totalt saknar förmågan att erbjuda konkreta lösningar.
Detta tycker jag skulle vara en klok och förnuftig åtgärd, något som vi verkligen inte har vidtagit hittills. Jag hoppas att detta kommer att prioriteras i samband med vårt arbete under den kommande veckan tillsammans med AVS och att detta, herr kommissionär, blir ett svar som kommissionen, Europeiska unionen gör till sitt, så att vi äntligen kan ta itu med detta problem på ett seriöst sätt.

Wijkman
Herr talman! Hiv-epidemin har hittills mycket ofta beskrivits i huvudsak som ett hälsorelaterat problem. Det är visserligen så att hälsoaspekterna är allvarliga. På mindre än två decennier - en mycket kort tid när det gäller smittsamma sjukdomar - har aids blivit den vanligaste dödsorsaken i södra Afrika. Men konsekvenserna av denna epidemi sträcker sig långt bortom hälsosektorn. Förlusten av unga män och kvinnor som är i sina bästa år är katastrofal vad gäller ekonomisk utveckling och produktivitet, utbildning, jordbruk och en hel rad socio-ekonomiska områden. Hårt förvärvade framsteg rörande utveckling håller på att urholkas och till och med vändas i negativ riktning som en konsekvens av denna epidemi. Det har redan skett hänvisningar till de demografiska konsekvenserna under debatten. Länder där befolkningen växte med mer än 3 procent eller mer för bara ett par år sedan, kommer att drabbas av negativ tillväxt. Om jag får göra en jämförelse, menar jag att det som åtskilliga länder i södra Afrika håller på att gå igenom, är att likna vid pesten i Europa under 1300-talet.
Nielson hänvisade till den respons som skett hittills. Jag håller med om att det har tagits initiativ på internationell nivå, men i alldeles för begränsad skala. Jag välkomnar Nielsons förslag om att budgeten skall fyllas på, men det måste vidtas fler åtgärder. Vad som först och främst krävs är mer pengar och stöd vad gäller ekonomiska resurser. Det internationella samfundet kan göra mycket här. Vi måste sedan skapa - och detta ansvar ligger i huvudsak hos de berörda länderna - större öppenhet. Hela området rörande hiv-förebyggande åtgärder har omgärdats av för mycket tystnad. Det har till och med ansetts som ett tabubelagt område. Under sådana förutsättningar är det svårt att förebygga genom utbildning. Under sådana förutsättningar avskräcks folk från att söka, testa och diskutera.
Låt oss hoppas att den nyligen hållna konferensen i Lusaka innebär en vändpunkt. Vad som krävs framöver är mer finansiering, fler gemensamma initiativ och större öppenhet.
Jag har personligen mycket nära följt initiativen inom det internationella samfundet under de senaste åren för att få till stånd en mer samordnad kamp mot hiv/aids. Ett gemensamt program, UNAIDS, upprättades för några år sedan. Det har åstadkommits en del bra saker genom detta, men initiativ inom programmet har underminerats av minskande budgetar inom FN:s system.
Jag är absolut övertygad om att Europeiska unionen måste axla ett mycket kraftfullare ledarskap i samband med de internationella initiativen rörande aids- och hiv-förebyggande åtgärder. Vår biståndsbudget är avsevärd. Vi borde tilldela en gradvis större andel av denna budget till hiv-förebyggande åtgärder. Om vi menar allvar i utvecklingsfrågan måste vi göra detta. Alla våra övriga initiativ inom utvecklingsområdet kommer annars till stor del att bli fruktlösa.
Jag vill ställa fyra specifika frågor till den nye kommissionären. För det första, är ni beredd att arbeta hårt för att se till att det sker en permanent höjning vad gäller budgetmedel för tilldelning till hiv-förebyggande åtgärder? För det andra, är ni beredd att säkerställa att de åtgärder Europeiska unionen vidtar på området är väl samordnade med de åtgärder andra biståndsgivare vidtar? Enligt min mening finns det få områden där samordning och samarbete är lika viktiga som här. För det tredje, är ni beredd att se till att initiativen sträcker sig bortom hälsosektorn, genom att de socio-ekonomiska och utvecklingsmässiga konsekvenserna är så allvarliga? Sist, men inte minst: är ni beredd att söka partnerskap med läkemedelsföretagen för att, å ena sidan, påskynda arbetet med att försöka utveckla ett vaccin och, å andra sidan, göra medicinerna mer tillgängliga för jordens fattiga befolkning?

Kinnock, Glenys
Herr talman! Jag vill tacka kommissionären för hans uttalande. Herr kommissionär! Under 1998 smittades 530 000 barn med aids-virus i södra Afrika. Den slående kontrasten är att totalt 1 000 barn smittades av viruset i hela Västeuropa och Nordamerika under detta år.
Så vi måste ställa oss frågan: Varför finns det sådana skillnader? Varför är det så slående kontraster vad gäller omfattningen av fattigdom hos Afrikas folk och, naturligtvis, bristen på lämplig hälso- och sjukvård, utbildning och aidsbehandling? Det är naturligtvis så att, som andra har sagt, försummelsen av Afrika får mycket allvarliga ekonomiska konsekvenser. Dessa omfattar lidande och död hos produktiva medlemmar av de berörda samhällena och - något mycket viktigt - bortledandet av kvinnor från arbetsmarknaden och en karriär, och bortledandet av resurser i familjer och samhällen från att bry sig - som ni säkert känner till - om de oändliga begravningar som ni kan bevittna i länder som Zimbabwe om ni står i ett gathörn.
Tiden är inne att investera i program som på ett mer effektivt sätt tar itu med de afrikanska folkens behov inom hälsoområdet. Det är naturligtvis ironiskt, som vi nämnde i utskottet för utveckling och samarbete i går, att budgetutskottet i förra vecka röstade för att minska budgetposten för vård i samband med födslar och hiv/aids-arbete med hälften från 25 miljoner euro till 12 miljoner, och att vi nu diskuterar behovet av investeringar på detta område. I de rika länderna förlänger anti-retroviralterapi livet för ett betydande antal personer. Men jag måste säga att dessa lösningar aldrig kommer att vara möjliga att bekosta eller tillgängliga för tiotals miljoner människor i världens fattigaste länder.
Jag välkomnar det faktum att Europeiska kommissionen satsar allt mer på att ge resurser och stöd till utvecklingen av ett aids-vaccin. Så sent som i förra veckan, vilket ni säkert känner till, meddelade den brittiske utvecklingsministern att en mycket stor summa skulle ges till forskning efter ett sådant vaccin. Tidiga kliniska tester kommer att påbörjas i januari 2000 i Förenade kungariket, och sedan i Nairobi. I länder som Zimbabwe där 20 procent av befolkningen är hiv-positiv, utgör vacciner det enda hoppet, anser jag.
Under tiden - i det korta perspektivet - är kvinnorna nyckeln till framsteg. Tonårsflickor i södra Afrika utsätts för 6 gånger större risk att bli smittade än pojkar i deras ålder. En färsk undersökning i Kenya visade att 25 procent av flickorna mellan 15 och 19 var hiv-positiva och 4 procent av pojkarna. Kvinnorna tystas bokstavligen av okunnighet, fruktan och tabukänslor. Gugu Dlamini meddelade under ett möte i Johannesburg i december -98, att hon var hiv-positiv. En vecka senare blev hon ihjälslagen av grannar som sade att hon hade dragit skam över deras samhälle. Denna situation, herr talman, drar skam över oss alla.
2. (Applåder)

Sylla
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Aidsepidemin i Afrika blir alltmer dramatisk. Konferensen i Lusaka nyligen visade det tydligt. Varje år dör 2 miljoner personer av aids och 4 miljoner smittas. Totalt finns i Afrika i dag 25 miljoner människor som är smittade av aids och som praktiskt taget är förutbestämda att dö. I ett tiotal afrikanska länder kommer livslängden år 2010 inte att vara 60 eller 70 år, som man kunde tro, utan kommer att sjunka till 40 år, vilket motsvarar den livslängd vi hade i Europa på medeltiden.
Denna endemi är inte bara en humanitär och sanitär katastrof: den hotar också den sociala och ekonomiska sammanhållningen och den demografiska balansen i länderna i Afrika. I Kenya hade förra året 43 av 50 anställda vid skattemyndigheterna som dött diagnosen aids. Enligt lantbrukarorganisationen i Zimbabwe lär viruset ha orsakat en produktionsnedgång på 60 procent för majs och 30 procent för djuruppfödning. Om prognoserna stämmer kommer det att i Zambia år 2010 finnas en miljon färre barn än i dag.
Hur kan man i en sådan situation acceptera att man år 2000 minskar anslagen till kampen mot aids i utvecklingsländerna med en tredjedel? Hur, herr kommissionär, kan man acceptera att läkemedelsindustrierna förfogar över ett verkligt monopol, när det gäller tillverkning och marknadsföring? Vi måste omförhandla de avtal som slutits om immaterialrätt. Det finns två lösningar. Läkemedelsindustrin får inte längre nöja sig med att beräkna sina marginaler utifrån enbart lönsamheten på västmarknaderna och måste snarast till självkostnadspris tillhandahålla kombinationsbehandlingar till de fattiga länderna. I dag måste länderna i söder få möjlighet att producera och få tillgång till nödvändiga läkemedel.
De kommande WTO-förhandlingarna i Seattle om några veckor kan bli ett viktigt steg. Vi måste göra allt för att kostnadsfria och anonyma testanläggningar skall inrättas: det är ett effektivt sätt att bromsa sjukdomen i hela världen. Vi måste också intensifiera kondomanvändningen eftersom man vet att i ett land som Senegal har kondomerna spelat en viktig roll för att få sjukdomen att gå tillbaka. Men hur många av oss skulle acceptera att använda halva vår dagslön till en kondom? För en jordbruksarbetare i Sahel kostar en kondom 150 CFA-francs, vilket motsvarar 1,50 franc och halva hans dagslön.
Jag uppmanar er, herr ordförande, mina kära kolleger, och er också herr kommissionär, att vända er till hela FN, Förenta staterna och Europeiska unionen för att inrätta en världsfond för terapeutisk solidaritet. Finns det något viktigare än att rädda 25 miljoner människor från en säker död?

Paisley
Herr talman! Jag skulle också vilja ta upp en fråga, och det är förhållandet mellan detta problem och droger. Vi betraktar Afrika, men vi måste också ta en titt omkring oss, på våra egna lokala förhållanden. Nordirland ligger i periferin i denna union och det är en perifer del av unionen, och ändå kan vi se början till en fasansfull spridning i vårt land, som till stor del har att göra med narkotikahandel.
Vare sig detta parlament tycker om det eller inte, blir det alltid tråkiga bieffekter när det sker lagöverträdelser. I Bibeln kan man läsa att den som sår i sitt kötts åker, han skall av köttet skörda förgängelse; och detta är ett faktum som måste accepteras. Det måste ändå finnas en oändlig medkänsla för de som drabbats. Jag är glad att min egen kyrka har ett program för detta, och att man arbetar hårt i frågan. Det måste finnas medkänsla. Vi måste försöka att förstå dessa människors situation, och vi måste göra allt vi kan för att försöka hjälpa dem ur deras förfärliga situation.
Det är en tragedi att detta parlament sammanträder i dag i skuggan av det faktum att vårt budgetutskott skär ned medlen till bistånd. Vi borde göra vårt bästa för att få mer medel till att ta itu med detta problem.

Marset Campos
Herr talman! Vår inställning har förklarats mycket bra av Wurtz och av Sylla.
Jag vill bara betona tre saker. Den första - den säger jag dessutom som medicinhistoriker - är att det inte är någon tillfällighet att en kontinent, Afrika, som förstörts av kolonialiseringen har drabbats av en aids-epidemi, utan det är en konsekvens av fattigdomen på denna kontinent och därför är vi, som tidigare kolonisatörer, skyldiga att hjälpa Afrika.
Den andra är att vi, med tanke på utbredningen av aids i Afrika och då vi vet att tusentals ungdomar korsar Medelhavet för att, via Spanien eller andra länder, komma till Europa, och med tanke på att inkubationstiden för sjukdomen ligger mellan sex eller sju år upp till tolv år, kan räkna med att en tredjedel av dessa ungdomar har aids, och de bor i Europa. Vi har alltså ett direkt intresse av denna fråga.
För det tredje, och sista, vill jag peka på att det lämpligaste instrumentet vi har - det har FN visat genom Världshälsoorganisationen i kampen mot smittkoppor - är Världshälsoorganisationen. Det är otroligt att vi har övergivit ett så betydelsefullt internationellt instrument som Världshälsoorganisationen.

Nielson
. (DA) Låt mig först tacka för denna debatt. Jag har med stor tillfredsställelse noterat att det finns en genomgående enighet i allt som sagts från de olika grupperna i parlamentet. Jag menar också att detta problems karaktär kräver en reaktion som överbryggar det som annars ofta skiljer oss politiskt. Jag vill också gärna ge ett löfte om att kommissionen har för avsikt att förstärka insatsen på detta område, också i överensstämmelse med det som varit det genomgående temat och den genomgående linjen i de olika inläggen.
Jag har en rad mer specifika kommentarer. Maij-Weggen betonade särskilt att detta är mycket allvarligt för den yngre generationen. Jag var också inne på detta och andra har också betonat detta. Om vi skall bidra med ett hopp för Afrika, är det här det skall göras något. De siffror som flera har nämnt talar sitt eget tydliga språk. Jag anser att situationen är mycket allvarlig och jag håller med om att detta är något annat och mer än ett hälsoproblem, som sagts under debatten. Maij-Weggen var inne på att det handlar om ett sammanbrott för dessa samhällen, och att de framsteg som hade skett håller på att undermineras. Jag tror att siffrorna är kolossalt viktiga. Bättre statistik och bättre information i resten av världen om hur katastrofal situationen faktiskt är, kan vara en av de faktorer som kan förbättra förståelsen hos våra medborgare för nödvändigheten av en större insats för Afrika - också rent allmänt. För detta problem har att göra med den allmänna situationen i Afrika.
Statistik är också avgörande för att stödja dem som vill bekämpa tabuinställningen till problemet. I Zimbabwe är det mycket behövligt att få en tydlig offentlig statistik, inte bara om hur farligt detta är och hur många som drabbats i landet, utan också om vad som på några år varit möjligt att uträtta genom åtgärder i grannländerna Tanzania och Uganda, samt i Senegal. Ju öppnare myndigheterna förhåller sig till problemet, desto mer effektiva resultat kan de uppnå.
Jag har också i debatten om kondomanvändning märkt att det råder stor enighet om att det är avgörande att göra kondomer tillgängliga och billiga, samt att ge befolkningen en exakt och ärlig information, just som skett i Tanzania, Uganda och Senegal.
Jag vill i detta sammanhang nämna en erfarenhet jag fick i Binga-distriktet i Zimbabwe. Där är 25 procent av förstföderskorna hiv-positiva, och mer än 30 procent av de kvinnor som föder på förlossningsavdelningen på det lokala sjukhuset är också hiv-positiva. Det är en fruktansvärd situation. Vi besökte några nunnor som var med i ett aids-projekt. Jag frågade dem om frågan om kondomer ingick i deras informationsarbete. De svarade att de bara kunde acceptera användningen av och rekommendera kondomer när det rörde sig om prostituerade eller liknande grupper. För övrigt var deras önskemål att man skall använda moralisk styrka som försvar för människorna. Detta tycker jag var en hård linje, och när vi känner till effekten har vi också en förpliktelse att dela denna kunskap med de människor som har användning av den: Ja, jag vill nästan säga att påtvinga dem denna kunskap.
Denna fråga om vår plikt i sammanhanget och den moraliska aspekten tycker jag också kan föra denna diskussion vidare, eller man kan också se denna diskussion mot bakgrund av villkorsbegreppet, som vi ju inte avhåller oss från att använda i förbindelse med dessa mycket fattiga länder som har nytta av vårt partnerskap och vårt bistånd. Och man får verkligen säga att i förhållande till vad som formuleras i form a v villkor, när vi talar om strukturanpassningar och makroekonomiskt bistånd till länderna, så var det sannerligen värt att diskutera vissa villkor med hänsyn till staternas möjligheter till att säkerställa sin egen befolknings överlevnad. Vi bör naturligtvis undvika en alltför stelbent inställning i denna fråga, men det finns i vilket fall en moralisk aspekt i den, som gör att det är fel av oss att acceptera att man blundar år situationen i vissa länder. Det är en mänsklig rättighet att få överleva. Och när vi talar om det breda, moderna människorättsbegreppet, är det alltså det nyfödda hiv-smittade barnet i Zimbabwe som är vår partner med hänsyn till de mänskliga rättigheterna, och inte den grupp av personer som medvetet blundar för situationen och inte delar med sig av sin kunskap till befolkningen om hur detta kan hanteras och i synnerhet förebyggas.
Budgetproblemet har nämnts av nästan alla deltagare i debatten. Jag måste säga att vi här har en variant av ett allmänt problem, när det rör sig om hur man från budgetens olika mer eller mindre specifika poster kan avläsa vad kommissionen som helhet gör på ett givet område. Det kan man inte. Vi är mitt i en operation som rör många andra budgetposter än bara de som diskuterats här. Det är en operation som syftar till ett förenklande och ett klargörande av budgeten. Det är det som präglar diskussionen. Man kan inte avläsa vad vi gör i frågan om hiv/aids bara genom att titta på den omnämnda budgetposten. När nu detta är sagt, skall jag vara den förste att medge att man inte heller i övrigt i vår budget - och dåligt nog inte heller i vår rapportering - riktigt kan utläsa vad vi totalt sett uträttar på området. Det finns betydliga brister vad gäller det sätt som hela rapporteringen och hela informationsarbetet är organiserat. Det är en påminnelse till oss om att det finns ett stort arbete att uträtta. Målet är att vi skall kunna rapportera precist, också till vår egen allmänhet, om vad det egentligen är vi gör för pengarna.
Men mitt svar är alltså att det inte betyder så mycket om det är denna specifika budgetpost. Som jag sade i inledningen är nu 25 miljoner euro på väg som en extra insats på området, och de har tagits från olika medel. Av detta framgår att det inte bara är denna specifika budgetpost som visar hur mycket vi gör.
Wijkman nämnde förhållandet till andra organisationer, och WHO har nämnts av en annan talare. Vi kommer att göra EU mer öppet vad gäller samarbete och skapa en bättre samordning med andra aktörer, också andra än våra femton medlemsstater. Det är en viktig del av en kvalitetsförbättring, särskilt sett från mottagarnas synvinkel. Därför kan jag ge ett positivt svar på att detta är något av det som vi vill satsa på.
Detta var mina kommentarer. Jag tackar ännu en gång för denna debatt. Till sist vill jag nämna att om en vecka, när vi debatterar i den gemensamma församlingen AVS-EU i Nassau, vill jag mycket gärna - om det finns möjlighet för det mot bakgrund av de frågor jag skall svara på - att vi även där kan ta upp några av dessa ämnen och förmedla några av de budskap som har präglat denna debatt.
(Applåder)

Talmannen
Tack, kommissionär Nielson!
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Tilldelning av ytterligare makroekonomiskt stöd
Talmannen
 Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0017/1999 av H-P. Martin för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om ytterligare makroekonomiskt stöd till Bulgarien (KOM(1999) 0403 - C5-0098/1999-1999/0165(CNS)),
A5-0018/1999 av H-P. Martin för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om ytterligare makroekonomiskt stöd till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien (KOM(1999) 0404 - C5-0099/1999-1999/0166(CNS)),
A5-0019/1999 av H-P. Martin för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslag till rådets beslut om ytterligare makroekonomiskt stöd till Rumänien (KOM(1999) 0405 - C5-0097/1999-1999/0167(CNS)).

Martin, Hans-Peter
Ärade herr talman, kära kolleger! De tre föreliggande förslagen till betänkande om den fortsatta ekonomiska hjälpen till Bulgarien, Rumänien och Makedonien är, med tanke på innehållet och den politiska avsikten, i stort sett identiska, och jag skulle därför vilja kommentera dem gemensamt. Vad handlar de om? Kommissionen föreslog att man inom ramen för ett makroekonomiskt stabiliseringsprogram från Internationella valutafonden garanterar lån som betalningsbalansstöd. Här har 100 miljoner euro planerats för Bulgarien och 200 miljoner euro för Rumänien, båda som långfristiga lån. När det gäller Makedonien föreslås förutom lånet på 50 miljoner euro också en tilläggskomponent om maximalt 30 miljoner euro, med anledning av landets särskilt ansträngda ekonomiska läge på grund av Kosovokonflikten.

Den ekonomiska hjälpen ges för alla länder i två delar, varvid den andra delen lämnas ut först när en tillfredsställande fortsättning av den ekonomiska utvecklingen och reformerna ägt rum.
De nämnda beloppen för de olika staterna är beräknade för det första på de uppskattade underskotten i betalningsbalansen för de enskilda länderna, och för det andra i enlighet med den multilateralt överenskomna andel som EU skall bidra med till denna makroekonomiska hjälp. Vi har där att göra med jämförelsevis blygsamma summor. Världsbanken och Internationella valutafonden anslår, enbart som stöd för betalningsbalansen hos de sex grannstaterna till Kosovo, ett belopp om 1,5 miljarder USD.
Låt mig helt kort gå in på de enskilda tre länder som vi behandlar här. För 1999 förväntas för Makedonien ett externt finansieringsbehov om 372 miljoner USD. Det är alltså absolut nödvändigt med ekonomisk hjälp med tanke på Europas vitala intresse av att förhållandena på Balkan är stabila. Visserligen har de dramatiska rapporterna nu försvunnit från TV-rutorna, men det finns fortfarande tusentals Kosovoflyktingar i Makedonien.
I Bulgarien har det alltsedan regeringsskiftet år 1997 gjorts vissa anmärkningsvärda framsteg vad gäller den ekonomiska utvecklingen. Den ekonomiska tillväxten har återupplivats. Inflationstakten har sjunkit. Exporten har ökat, och utländska direktinvesteringar kan noteras. Men betalningsbalansen år1998 utvecklades negativt. Det är ju också Rysslandkrisen som bär ansvaret för detta.
För 1999 förväntas i Bulgariens betalningsbalans en finansieringsbrist om uppskattningsvis 500 miljoner USD. Utan det av kommissionen föreslagna lånet till betalningsbalansen om maximalt 100 miljoner euro skulle det bulgariska reformprogrammet ifrågasättas. Hjälpen från EU borde alltså dessutom underlätta för Bulgarien att göra framsteg vad det gäller kärnsäkerheten, vilket är en särskilt viktig fråga också just i det land som jag kommer från, nämligen Österrike.
I Rumänien har den utrikesekonomiska situationen ytterligare försämrats på grund av Kosovokonflikten. Det hotar en ytterligare brist i betalningsbalansen om 190 miljoner USD. Även här måste den mödosamma ekonomiska reformprocessen fortsätta och stödjas.
För att komma framåt behöver Bulgarien, Rumänien och Makedonien vår hjälp. Den planerade ekonomiska hjälpen, till att börja med egentligen snarast en teknisk procedur, är även politiskt betydelsefull i samband med utvidgningsdiskussionen och framför allt mot bakgrund av destabiliseringen i Sydösteuropa på grund av Kosovokonflikten. Mitt hemland Österrike gränsar till fyra länder som önskar inträda i EU. Det är därför särskilt intresserat av en ekonomisk och politisk stabilisering av Central- och Sydösteuropa. Denna stabilisering kan inte uppnås utan ett eget bidrag. Hur mycket politiskt och ekonomiskt kapital skulle inte en växande osäkerhet i Central- och Osteuropa kosta? Hur dyrt skulle det inte stå oss i slutändan om vi inte gör någonting, utan bara tittar på? Vi måste engagera oss där, inte bara ekonomiskt, utan även politiskt.
Europas socialdemokratiska partis grupp har under den gångna veckan i Skopje engagerat sig för en stabilitetspakt i Sydösteuropa och framför allt åtagit sig frågor som gäller demokrati, mänskliga rättigheter och det civila samhället. Utan tvekan är stärkandet av det civila samhället en viktig fråga, men det är otänkbart utan stabila nationalekonomiska ramvillkor.
Jag rekommenderar därför att kommissionens förslag till ekonomisk hjälp godkänns med de i betänkandet införda ändringsförslagen. Genom mina ändringsförslag vad gäller kommissionens dokument erinras om ändamålet med den makroekonomiska stabiliseringen. Det måste dock framför allt handla om ett långsiktigt säkrande av arbetsplatser och förbättring av levnadsvillkoren för människorna i de berörda länderna. Här utsätts Internationella valutafondens ekonomiska strukturanpassningspolitik ofta för nödvändig häftig kritik. Senast genomfördes program i Sydostasien och framför allt i Indonesien på bekostnad av fattiga befolkningsskikt, när man till exempel strök subventioner för baslivsmedel.
Det måste därför vid de kommande ekonomiska reformerna i de tidigare socialistiska staterna förhindras att bördan av förändringen på nytt drabbar dem i samhället som kan försvara sig sämst. Visserligen har Internationella valutafonden förbättrat sakernas tillstånd på många områden, men det finns fortfarande väldigt mycket att göra. Vi kämpar ju också för att vid behov hämta in företrädare för programmen till oss här i parlamentet, åtminstone till utskotten.
Jag vill med mina ändringar också ihållande påpeka att kommissionen och respektive stater är förpliktade att iaktta budgetkontrollregler och en effektiv administration. Det bör vara självklart att Europaparlamentet underrättas i god tid och på lämpligt sätt om utbetalningar och användning av medlen. Det måste ju när allt kommer omkring säkerställas att den makroekonomiska ekonomiska hjälpen inte kommer på avvägar, som vi ju på dramatiskt sätt har upplevt i Ryssland.
Rådet har påbjudit brådskande förfarande för den ekonomiska hjälpen till dessa tre länder. Det betyder att vi måste godkänna dem denna vecka här i Strasbourg. Budgetutskottet har i sitt yttrande påpekat de grundläggande interinstitutionella och budgetpolitiska problem som vi får om vi hörsammar rådets anhållan om brådskande förfarande för den ekonomiska hjälpen till Makedonien, eftersom kommissionens förslag i detta fall innehåller en tilläggskomponent.
Att garantera upp till 30 miljoner euro som bidrag till Makedonien medför budgettekniska problem. De medel som avsatts i utgiftsområde 4 "Externa åtgärder" i budgetplanen är redan utnyttjade på grund av de medel som anslagits i förslaget till EU:s budget. Europaparlamentet måste därför insistera på att man på lämpligt sätt reviderar budgetplanen som villkor för att kunna garantera ett bidrag. Men totalt sett torde det i samtliga fall råda enighet om att vi behöver en snabb hjälp för Bulgarien, Rumänien och Makedonien.

Seppänen
Fru talman! Jag skall huvudsakligen tala om det som den föregående talaren slutade med. Det handlar om ett makroekonomiskt finansieringsstöd åt dessa länder. Det innebär att Europeiska unionen enbart fungerar som förmedlare av pengarna. Pengarna lånas upp på den internationella marknaden och styrs vidare till dessa länder. Europeiska unionen kan garantera att priset på pengarna är lägre än vad det hade varit om dessa länder direkt skulle låna dem på den internationella marknaden.
Det som är mest problematiskt i den här penningförmedlingen är stödet till Makedonien, eftersom det inte bara handlar om lån utan också om ett direkt gåvobidrag som skall delas upp på två år. Rådet har fattat beslut om en sådan här finansiering, men rådet har fattat sitt beslut utan att ha motsvarande summa till sitt förfogande, och det är detta som budgetutskottet fäster uppmärksamhet på. Reviderar man inte budgetplanen blir man tvungen att i fråga om utgiftsområde 4, externa åtgärder, revidera andra budgetposter, och för att säkerställa stödet till Makedonien tvingas man minska stödet till några andra. Meningen med ett sådant här finansieringsstöd kan inte vara att man ger till ett land och tar från andra länder. Därför har budgetutskottet lagt fram ett förslag till utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om att det skulle kräva en revidering av budgetplanen på den här punkten och har i detta betänkande fått ett positivt omnämnande i ärendet.
Revidering av budgetplanen är också i övrigt en betydelsefull fråga och i sin helhet förknippad med det som finansieringens grunder handlar om, dvs. att kriget i Kosovo har skapat en överraskande och ny situation som budgetplanen inte innehåller någon beredskap för. Detta är också förknippat med samma revidering av budgetplanen som är nödvändig på grund av stödet till Kosovo, repareringen av jordbävningsskador i Turkiet och fiskeavtalet med Marocko och har också samband med att det under utgiftsområde 4 i dag inte finns tillräckligt med pengar för att genomföra alla de planer som rådet och kommissionen genom att lägga fram sådana här förslag vill genomföra. Parlamentets svar i den form som budgetutskottet föreslår är att det i detta skede är viktigt att revidera budgetplanen och på det sättet också faktiskt se till att parlamentets och Europeiska unionens allmänna bidrag kommer fram och att man får möjlighet att på ett positivt sätt slutföra dessa ärenden.

Folias
Herr ordförande! Först vill jag gratulera föredraganden Martin till att ha utarbetat tre betänkanden, som alla kan granskas samtidigt, eftersom ämnesområdet är gemensamt, och denna uppfattning delas av mitt utskott, som med stor majoritet godkänt ändringsförslagen och texten.
Europeiska unionens ekonomiska satsning gäller tre länder: Makedonien, Bulgarien och Rumänien. Jag måste ännu en gång förtydliga att det rör sig om makroekonomiskt stöd. Det syftar dels till att ge dessa länder en livskraftig betalningsbalans, dels till att underlätta de strukturreformer som är nödvändiga för alla dessa länder, om vi vill att deras situation skall förbättras i framtiden. Speciellt beträffande Makedonien framhålls det att detta land förutom ett lån på 50 miljoner euro också skall få ett bidrag, som inte behöver återbetalas, på 30 miljoner euro. Detta motiveras med att landet har drabbats av omfattande förluster och mottagit många flyktingar till följd av krigshandlingarna i Jugoslavien och Kosovo.
De 100 miljoner euro som ges till Bulgarien i form av ett lån skall användas för att återställa betalningsbalansen och för att underlätta de strukturella förändringar och reformer som har planerats. Detta gäller även Rumänien, som kommer att få ett lån på 200 miljoner euro.
Det makroekonomiska stödet ges naturligtvis under viss kontroll från kommissionen i samarbete med utskottet för ekonomi och valutafrågor och budgetutskottet och i samordning med Internationella Valutafonden. Jag tror, i likhet med alla som stött de här betänkandena, att dessa pengar kommer att användas rätt, för det har visat sig att dessa länder bemödar sig om en riktig utveckling. Vad vi måste känna till och vara väl medvetna om är att de här länderna har andra förutsättningar än vi. Om vi betänker, att de här länderna ännu inte har tio års erfarenhet av privat företagsamhet, fri marknad och fri konkurrens, medan vi är födda och uppvuxna i länder med fri ekonomi, så förstår vi vilka problem dessa länder kan stå inför. Jag är därför övertygad om att det stöd som ges till dessa tre länder kommer att användas väl.
Samtidigt skulle jag vilja säga att ju förr denna ekonomiska hjälp ges, desto förr kan man börja utnyttja hjälpen på bästa tänkbara sätt. Det finns inga tidsgränser. Dessa tre länder blev indragna i en händelseutveckling och offer för ett krig som de inte förorsakat och inte deltagit i, men ändå fått utstå de negativa följderna av. Vi har en moralisk skyldighet, och vi har en reell möjlighet att ge dem detta materiella stöd. Men samtidigt måste vi naturligtvis stå för de budgetmässiga konsekvenserna, vilka innebär vissa andra problem som måste lösas. Jag vill framföra en vädjan, herr talman, värderade kolleger. Jag uppmanar alla att rösta för dessa tre betänkanden. De har rätt inriktning, de ger uttryck för Europeiska unionens och Europaparlamentets uppfattning. Och jag vill uppmana alla att hjälpa till att finna dessa ekonomiska resurser, genom nödvändig budgetdisciplin och några budgetförändringar i vissa stycken, så att vi inte bara visar våra goda föresatser utan också kan leva upp till dem på bästa tänkbara sätt och så effektivt som möjligt.

Baltas
Herr talman, värderade kolleger! Det är en både nödvändig och akut hjälp som vi i dag uppmanas att godkänna och som går till dessa tre europeiska länder - och jag betonar särskilt europeiska länder, för vi glömmer lätt att det finns problem även i Europa - dvs. Makedonien, Bulgarien och Rumänien.
Hjälpen är nödvändig, för det första, därför att dessa länder försöker anpassa sig till en ny handelspolitisk situation, som medför problem för dem, i synnerhet när det gäller betalningsbalansen, vilket i sin tur påverkar deras marknad och ekonomiska utveckling.
För det andra; denna hjälp är akut, jag skulle vilja säga att den är speciellt akut, därför att hela den ekonomiska balansen i området efter bombningarna av Jugoslavien har rubbats på ett farligt sätt, vilket fått utomordentligt negativa konsekvenser för dessa länder, som blivit offer för krigshandlingarna utan att ha önskat eller förorsakat dem. Det makroekonomiska stödet är alltså nödvändigt och akut, och parlamentet måste genom att förorda denna ekonomiska hjälp visa att det stöder dessa sydeuropeiska länder.
En tredje faktor, som talar för att vi bör godkänna detta förslag till rådets beslut, är att det rör sig om en relativt liten summa, som inte kommer att påverka kommissionens ekonomiska planering. Även beträffande den svårighet som nämndes, utgiftsområde 4 i budgeten för Makedonien, vore det löjligt, om vi inte skulle kunna få fram dessa 30 miljoner euro.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att det är ett nödvändigt och ytterst akut men ändå litet bidrag som vi ger till de tre länderna, med tanke på deras enorma ansträngningar att anpassa sig till den nya situationen, en situation som på ett tragiskt sätt förvärrats genom kriget. Jag anser att det makroekonomiska stödet förtjänar helhjärtat stöd från oss alla.

Schroedter
Herr talman, kära kolleger! Det är viktigt och riktigt att ge makroekonomisk hjälp till de tre länder som ligger utanför krigsområdet, men ändå lidit extremt under Kosovokriget. Ni undrar alla om det finns fler frågor här? Det är ju absolut nödvändigt att stödja en hållbar, framgångsrik utveckling i dessa länder. Här vill jag än en gång tydligt säga för min grupp att vi vill göra allt för att Bulgarien och Rumänien inte skall lämnas utanför Europeiska unionens utvidgningsprocess. Dessa länder, och även grannlandet Makedonien, är i trängande behov av vårt politiska och ekonomiska stöd. I detta sammanhang vill jag än en gång erinra om att parlamentet här flera gånger har beslutat att viseringstvånget för Rumänien och Bulgarien äntligen skall slopas, och alltså även detta utanförskap. Rådet och kommissionen bör vid toppmötet i Helsingfors med det snaraste yttra sig om detta.
Vad beträffar frågan om ekonomiskt stöd prisar kommissionen och rådet alltid sin storartade välgärning när de hänvisar till de enorma summorna i den makroekonomiska hjälpen. Men har ni väl någon gång frågat er hur effektiv denna makroekonomiska hjälp är för en ekonomiskt och socialt balanserad utveckling i dessa verkligen krisdrabbade länder? Vad skall pengarna användas till, i vilka fickor flyter de egentligen in? Sanningen är att inte en enda euro kommer människorna i regionen till godo, varken de små och medelstora företagen, utbildnings- eller hälsovårdssystemet, och inte heller skapas det någon sysselsättning med hjälp av dem. De bidrar inte heller till den lokala och regionala infrastrukturen, som måste rekonstrueras för att investeringar skall kunna göras. Nej, de är helt enkelt mutor till internationella banksystem. De kompenserar skuldfällan som Internationella valutafonden har dragit in dessa länder i. De flyter praktiskt taget direkt in i de internationella bankernas kassor och bidrar på så vis till en ytterligare skuldsättning hos de så kallade mottagarländerna. Det är också enbart en kredit, även om villkoren är bättre än dem som Europeiska monetära fonden (EMF) har. Men villkoren lyder trots detta: Besparingar inom hälsovården, inom socialförsäkrings- och pensionssystemet. Resultat: Ytterligare utarmning av breda befolkningsskikt i dessa länder. Är detta vad vi menar med stabilitet? Kan en stabilitet i regionen vara baserad på ytterligare skuldsättning och ytterligare utarmning? Om man ser praktiskt på det bidrar den så kallade makroekonomiska hjälpen bara till att man tar hänsyn till EMF:s budgetvillkor. Det är alltså en skuldsättning av skuldsättningen. Det innebär att vi här behöver ändra riktning i fråga om strukturen och att politiken på detta område åter skall ha företräde och få ansvaret för en verkligt stabil ekonomiskt och socialt balanserad utveckling.

Solbes Mira
Herr talman! Jag skulle först och främst vilja tacka ledamöterna för analysen av problemet och för det andra för den positiva reaktionen, i allmänhet, på förslaget som i dag behandlas.
Jag skulle också, vid mitt första framträdande inför denna kammare, än en gång betona något jag redan har tagit upp i kommissionen, och det är behovet av att etablera bästa möjliga förbindelser mellan mitt ansvarsområde i kommissionen och de ansvariga för dessa frågor i denna kammare.
Jag tror mig av de olika inläggen ha uppfattat att det i princip inte finns någon grupp som ser några problem med hjälpen, jag ser snarare en klart positiv inställning till förslagen. Vi är alla överens om att Kosovokrisen, som har skapat svårigheter, gör att vi måste anstränga oss mer. Men jag skulle vilja klargöra några tankar som jag tror kan hjälpa oss att förstå kommissionens inställning vad gäller de olika ändringsförslag som har ingivits.
För det första talar vi om ett stöd till betalningsbalansen. Ett stöd till betalningsbalansen är något helt annat än ett stöd till fonder för vanliga program. Stödet till betalningsbalansen är ett stöd för att stärka valutareserverna i ett land så att det kan ta itu med sina utrikes betalningsproblem, som alltid har en kompensation: Man måste alltid betala antingen för utförandet av tjänster eller för köp av varor. Vi talar alltså inte om fonder till budgeten i vart och ett av dessa länder, vilka skulle syfta till att genomföra konkret verksamhet. Givetvis, och som en följd av detta, är de inte knutna till specifika projekt eller specifika program. Vi talar om ett finansiellt stöd för att möta dessa svårigheter.
För det andra, vad gäller Bulgarien och Rumänien, är fonderna knutna till avtal med Internationella valutafonden vilka har samma mål. Vad gäller före detta jugoslaviska republiken Makedonien (FYROM) är situationen något annorlunda. Man håller på att förhandla med internationella valutafonden om ett avtal. Det är möjligt att man når ett resultat, och då kommer vi att delta i dessa avtal, men om inte något resultat uppnås, anser vi att situationen tvingar Europeiska unionen att i vilket fall som helst ge stöd. Oavsett det finns ett avtal eller ej med Internationella valutafonden kommer FYROM att få stöd, även om det är uppenbart att det måste ske med de allmänna villkoren för tillämpningen av reformprogrammet så att dessa fonder används effektivt.
Jag vill påminna om att det inte är första gången som denna typ av stöd beviljas till dessa länder. Det har skett tidigare. De har också fungerat effektivt. Vi har aldrig haft problem vad gäller återbetalning av skulderna, det har aldrig varit några uppskov från deras sida och därför, ur vår synvinkel, och i ekonomiska termer, är de fullkomligt pålitliga partner.
Med dessa inledande kommentarer vill jag gå över till de olika förslag som Martin har lagt fram i sitt betänkande. Jag tror att det går, i enlighet med den filosofi jag har förklarat, att förstå vår ståndpunkt ganska bra.
Vad gäller det första förslaget, om jag förstår det väl, är dess inriktning något jag helt delar med Martin, och det är att tillväxten och de ekonomiska reformerna till slut gör det möjligt att förbättra sysselsättningen och förbättra levnadsstandarden. Angående dessa två punkter är vi helt överens.
Vi skulle alltså acceptera en formulering som, i stället för den som föreslås, lyder with a view to increase employment and living standards. Denna formulering skulle vara helt acceptabel för kommissionen.
Vi går över till en andra punkt, vilket är det andra ändringsförslaget, i vilket man vill etablera en budgetkontroll av de fonder vi talar om, från kommissionens sida . Med tanke på fondernas annorlunda karaktär i förhållande till de normala projekt där man ger pengar till budgeten, är jag rädd att idén om budgetkontroll, som vi alla accepterar och förespråkar, i detta fall inte precis går att tillämpa. Här bör kontrollen ske på ett annat sätt. Det som skall kontrolleras är om landet, i allmänna termer, använder fonderna på ett korrekt sätt. Vi är därmed överens om den tanke som vi anser är grundläggande, och det är att kommissionen skall övervaka de reformer som skall genomföras i nämnda länder så att stödet används på ett korrekt sätt.
Vi anser dock inte att detta är en punkt att ta upp i texten om beslutet. Däremot att kommissionen åtar sig att genomföra denna kontroll och att denna kontroll givetvis skall genomföras när det gäller utvecklingen av den makroekonomiska omfattningen. Vi tycker att denna typ av kontroll räcker. Dock anser vi inte, som jag sade, att den bästa formen är att inkludera ändringsförslaget.
Vad gäller ändringsförslag 3, är grundtanken, vilket har nämnts, att delar av dessa resurser skall gå till att täcka sociala grundbehov hos befolkningen. Här stöter vi återigen på det problem jag tidigare tog upp angående stödets karaktär. Om vi talade om ett budgetstöd skulle jag inte ha några som helst invändningar mot att acceptera det förslag ni lägger fram. Men nu talar vi om ett ekonomiskt stöd till valutareserven för att genomföra en viss typ av motprestationer. Här kan vi inte tala om stöd eller inte stöd till befolkningens grundbehov. För att lugna er skall jag dock säga att de fall vi talar om är radikalt annorlunda mot det fall ni har tagit upp angående Indonesien.
Även när det gäller projektet med Internationella valutafonden, i det allmänna förslaget från fonden om hur budgetarna och utgifterna i dessa länder skall fastställas, är det klart fastslaget att den skall åta sig en viss procent av kostnaderna för de sociala utgifterna.
I exempelvis det konkreta fallet Rumänien - jag har siffrorna här -, ligger de sociala kostnaderna för år 1997 på 8,3 procent av BNI. Det villkor fonden i sitt program har slagit fast är att 10,5 procent av BNI för år 1999 skall gå till sociala kostnader. Den oro ni alltså uttrycker angående dessa frågor hos Internationella valutafonden tillfredsställs här. Jag anser dock inte att det är kommissionens sak att helt fastslå i de nationella budgetarna hur man skall fastställa den allmänna budgeten eftersom, som jag sade tidigare, vad de fonder vi talar om skall gå till inte i sig är konkretiserat på något sätt.
Vi skulle givetvis kunna säga samma sak om ändringsförslag 4, vilket har en liknande motivering och en liknande problemställning.
Vad gäller ändringsförslag 3 däremot, skulle jag vilja lägga till en punkt. Det finns visst specifika program från unionens sida som är avsedda för förbättrad administration och för att möta de sociala grundbehoven. Jag vill påminna er om att det i exempelvis Phare-programmet avsätts 30 procent av resurserna till Institutional Building vilket klart hör ihop med allt som gäller förbättringen av den administrativa verksamheten och som gör det möjligt att lösa problemen. Detta är skälet till att vi anser att ändringsförslagen 3 och 4 inte är godtagbara.
Däremot är vi helt eniga med ändringsförslag 5. Vi skulle bara vilja föreslå en liten stiländring i ändringsförslag 5 och det är att, i stället för att bisatsen kommer efter hänvisningen till Internationella valutafonden, tycker vi att den skulle komma omedelbart efter ordet "kommissionen". Således skulle den ur vår synvinkel lyda, "the Commission, in accordance with the principles of sound and efficient management, shall verify..." , etc. Vi menar att vi med detta godtar hela förslaget men att det är formulerat på ett mer korrekt sätt.
I ändringsförslag 6 ställs krav på att kommissionen skall informera parlamentet innan genomförandet av det andra betalningsbemyndigandet till betalningsbalansen. Här har vi återigen ett problem mellan formen och praktiken. Problemet är följande: ofta grundar sig beslut av detta slag på saker som, jag skulle inte kalla dem hemliga, men som bör behandlas något konfidentiellt och därför är det, enligt min mening, inte lämpligt att förklara dem eller kommentera dem i helt offentliga och kända sammanträden. Problemet ligger alltså i hur vi skall finna ett förfarande för att parlamentet skall få reda på dessa händelser innan de sker och inte gå till ett offentligt sammanträde vilket jag tror skulle skapa vissa svårigheter för hanteringen av dessa frågor.
Den formel jag skulle föreslå nu och som jag kan gå med på är att innan dessa betalningar genomförs skall, till exempel, ordförandena för de utskott som är inblandade i dessa frågor informeras, så att parlamentet får kännedom om dem utan att detta, på grund av att vissa frågor bör vara konfidentiella, skapar några svårigheter.
Vi håller helt med om ändringsförslag 7 om att sända information före ett bestämt datum.
Slutligen har vi det kanske svåraste ändringsförslaget, ur ett konceptuellt perspektiv, det som tar upp de 30 miljonerna i ytterligare lån. Ledamöterna tar upp budgetproblemen och när det gäller budgetbidrag måste vi lösa dem. Ni föreslår som lösning att vi tar med en förändring av budgetplanen.
Jag skulle vilja skilja på två olika tidsrymder. Först år 1999 och därefter år 2000. Vi talar om 30 miljoner euro - 15 för i år, 15 för nästa år -. Vad gäller de 15 miljonerna för i år kan jag säga att siffrorna är fastställda i budgeten, och vi har alltså inga problem med att genomföra dessa betalningar omedelbart. Svårigheten skulle kunna komma nästa år och det står faktiskt mycket tydligt i kommissionens eget beslut, om ni ser på sidan 7 i punkt 4 som tar upp denna fråga, att på grund av de existerande budgetrestriktionerna skulle vissa svårigheter kunna uppstå och därmed kan en justering av utgiftsområde 4 bli nödvändig.
Det är alltså inte en ny fråga, det är en fråga som vi har upptäckt och jag tror att de ärade ledamöterna gör rätt i att ta upp den nu. Svårigheten ligger i vilken lösning vi skall söka. Skall vi föra in en specifik lösning som består av att förändra budgetplanen i någon viss punkt genom ett konkret beslut i rådet? Vi tror att detta skulle innebära ett problem vad gäller den budgetansvariga myndigheten och att analysera frågorna på ett avskilt sätt så att vi inte skulle kunna få en allmän överblick av de svårigheter vi kan få.
Jag skulle alltså vilja be ledamöterna om att inte ta med denna hänvisning till förändringen av budgetplanerna, vilken handlar, om det är rätt uppfattat, om två saker: först att kommissionen i vilket fall som helst kommer att göra en förändring av budgetplanen i framtiden med hänsyn till inte bara denna sak, utan andra saker som hör till Kosovofrågan. För det andra att det givetvis kommer att åligga den budgetansvariga myndigheten, er som parlament, kommissionen i sina förslag och rådet i sina beslut, att fatta de beslut som anses vara lämpliga för år 2000, utan att dock i detta ögonblick på förhand avgöra vilken som skall vara den definitiva lösningen.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
2.1. Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.20 och återupptogs kl. 15.00.)

Flerårigt program Altener (1998-2002)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0016/99) av Langen för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om att anta ett flerårigt program för främjande av förnybara energikällor i gemenskapen (Altener) (1998-2002) (7122/1/1999 - C5-0032/1999 - 97/0370(COD)).

Langen
Herr talman! Programmet Altener är en del av det fleråriga programmet för energiåtgärder för perioden 1998-2002. Altener behandlar därvid den viktiga delen med de alternativa förnybara energikällorna. Kommissionens förslag är från november 1997. Redan i mars 1999 yttrade sig det gamla parlamentet i första behandlingen i enlighet med den tidigare kollegan Carlos Robles Piquers förslag till betänkande.
Efter att Amsterdamfördraget trädde i kraft har den rättsliga grunden ändrats; numera omfattas det fleråriga programmet för energiområdet av medbeslutandeförfarandet. Eftersom den rättsliga grunden ändrats gjorde Europeiska kommissionen grundläggande ändringar och revideringar av sitt förslag omedelbart efter att Amsterdamfördraget trädde i kraft den 21 maj 1999, på grundval av parlamentets beslut av den 11 mars 1999. Den 28 juni antog rådet den gemensamma ståndpunkten.
Som parlament kan vi i dag slå fast att både kommissionen och rådet i stor utsträckning tagit med våra förslag, och jag vill därför här som föredragande för utskottet för energi, valutafrågor och industripolitik uttala ett hjärtligt tack för samarbetet.
I den andra behandlingen skall nu parlamentet granska om den gemensamma ståndpunkten kräver ytterligare kompletteringar. Det ansvariga utskottet, utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, gav den 22 september en enhällig rekommendation om detta. Det är parlamentets och kommissionens gemensamma mål att fram till år 2010 öka andelen förnybara energikällor till 12 procent av gemenskapens interna bruttoenergiförbrukning. Det är ungefär en fördubbling gentemot dagens andel. Detta är ett ambitiöst mål, som kräver avsevärda ansträngningar. De nu gjorda kompromisserna utgör bara ett steg på vägen. Parlamentet är övertygat om att det är nödvändigt att i synnerhet medlemsstaterna gör ökade ansträngningar; de anslag vi har till förfogande i Altener-programmet är i själva verket så blygsamma att man med hjälp av dem inte kan uppnå detta ambitiösa mål.
Vi kräver i våra förslag - det är totalt nio, som läggs fram här - att medlemsstaterna på frivillig basis förpliktar sig att främja de förnybara energikällorna. Inom ramen för en stadga skall man avhjälpa att energipolitiken inte fick något eget kapitel i Fördraget om Europeiska unionen. Dessutom vill parlamentet i artikel 1.1 genomföra den kampanj för lanseringen av förnybara energikällor som krävdes redan i vitboken 1997, samt skapa nya instrument och mekanismer för att främja ett snabbt och samordnat marknadstillträde för hållbar energiteknik. Dessutom bör de öst- och centraleuropeiska staterna och, som Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp med all rätt har krävt, även Medelhavsländerna spela en betydande roll vid genomförandet.
I artikel 5 i Altener-programmet vill parlamentet infoga en hänvisning till de nya förfarandena för utövandet av genomförandebefogenheter, för att förbättra deltagandet från Europaparlamentets sida.
Mina damer och herrar, vi är övertygade om att del IV i det fleråriga programmet för åtgärder inom energiområdet inte kan uppfylla alla önskemål. Jag vill i detta sammanhang erinra om det andra betänkandet, som det förhandlas om i dag, kollegan Aherns betänkande om effektiv energianvändning. Men jag vill också erinra om att vi vid lanseringen av alternativa energikällor har två viktiga frågor: Vatten- och vindenergi, som redan upptar så stor del att de andra, exempelvis solenergi och även användande av biomassa, måste få ett enormt intensivt stöd. Jag är mycket tacksam och glad över att ni, fru kommissionär, nu har ansvaret för denna viktiga fråga, ty som tidigare spansk jordbruksminister vet ni att det möjligen är mycket klokare att inom ramen för den europeiska jordbrukspolitiken minska på överskottet än att ställa användbara arealer till förfogande för utvinnande av biomassa. Jag vet dock att motståndet inom detta område är relativt stort och att vi möter motstånd från industrins och även jordbrukspolitikens sida; det bör ändå vara vår gemensamma strävan att när det gäller förnybara energikällor binda samman jordbrukspolitik och energipolitik. I den andan vill jag tacka så hjärtligt för det goda samarbetet och jag hoppas att betänkandet kommer att få majoritet i parlamentet.

Rothe
Herr talman! Först vill jag uttala mitt hjärtliga tack till föredraganden, kollegan Langen, för att han lagt fram ett verkligt bra betänkande. Med största möjliga enighet, nämligen enhälligt, har vi i utskottet följt förslaget att åter ta upp de önskemål om viktiga ändringar från den första behandlingen som rådet inte tagit hänsyn till, fastän - och det säger jag här också, herr Langen - vi var mycket glada att man ändå i stor utsträckning gick parlamentet till mötes.
Det är en uttalad målsättning för Europeiska unionen att fördubbla andelen förnybara energikällor som är i bruk fram till år 2010. Parlamentet och kommissionen var eniga om det redan i debatten om grön- och vitboken. Också rådet har stött detta i föreliggande gemensamma ståndpunkt. Även om det är klart att den tekniska potential i fråga om energi från vind- och solkraft, biomassa, vattenkraft och jordvärme som står till förfogande skulle möjliggöra betydligt mer än 12 procent av energikonsumtionen till år 2010, så vet vi ändå att det krävs stora ansträngningar enbart att uppnå dessa 12 procent, om vi tittar på den tidigare ökningen.
Det betyder att medlemsstaterna måste göra sina hemuppgifter, och det betyder också att vi som union måste gå hårdare fram än i det förgångna. Här är det för det första nödvändigt att möjliggöra rättvis tillgång till elnätet för elektriciteten från förnybara energikällor. Ärade fru kommissionär, parlamentet väntar på lämpliga förslag, och här måste det handla om sådana som bidrar till ett verkligt genomslag på marknaden. Det nära sambandet mellan villkoren för tillgången till elnätet och tillväxten för andelen energi som kommer från förnybara energikällor ser vi på ökningen i Danmark, Tyskland och även i Spanien, som ligger över genomsnittet.
Men i dag handlar det om Altener-programmet. Det är det enda gemenskapsprogram som enbart har som mål att främja förnybara energikällor. Detta program är också det huvudsakliga instrumentet för att genomföra gemenskapens strategi för förnybara energikällor och därigenom även för startkampanjen för att lansera de förnybara energikällorna. Med denna kampanj vill vi initiera solcellsystem med en maximal effekt av 1 miljon kilowatt inom unionen och i utvecklingsländerna. Bland annat skall 15 miljoner kvadratmeter solfångare ställas upp, 10 000 megawatt skall uppnås med hjälp av vindkraft och 10 000 megawatt med hjälp av biomassa. Denna kampanj måste finansieras med medel från medlemsstaterna, privata anslag, men också med europeiska medel.
Kommissionen hade avsatt ett belopp om 81,1 miljoner euro för de fyra åren 1998-2002 i Altener-programmet. Enbart startkampanjen för lanseringen - föreslås det från kommissionens sida - kräver fram till år 2003 en offentlig finansiering om cirka 7 miljarder euro. Alltså 7 miljarder euro som måste uppbringas från medlemsstaterna och från Europeiska unionen. Vi känner till att dessa 81,1 miljoner bara skulle innebära en droppe i havet. Men vi kan inte i något fall acceptera att denna summa än en gång skärs ned till 74 miljoner - så som det föreslås i den gemensamma ståndpunkten.
Därför ber jag er enträget, kära kolleger, att i morgondagens omröstning ansluta er till utskottets ståndpunkt, som antogs enhälligt, och även se till att det fattas motsvarande beslut vid omröstningarna om budgeten.

Pohjamo
Fru talman! Med tanke på miljön är det speciellt viktigt att främja användningen av förnybara energikällor. Unionen kan inte uppnå sina miljömål om man inte aktivt ökar användningen av förnybara energikällor.
Altener-programmet är en viktig del i strategin för att minska koldioxidutsläpp. Förnybara energikällor minskar beroendet av importerad energi, och ökad användning av dem förbättrar också konkurrenskraften. Europa måste uppnå en ledande ställning när det gäller den på ny teknik baserade och snabbt växande industrin kring förnybara energikällor. Man måste också komma ihåg att användningen av förnybara energikällor har positiva effekter på den regionala utvecklingen och sysselsättningen.
Altener-programmet går i rätt riktning. Godkännandet av Langens ändringsförslag var också i utskottet sällsynt brett förankrat och enhälligt. När det gäller främjande av förnybara energikällor är detta samförstånd en bra utgångspunkt. Såsom man här konstaterade är ärendet i och med detta program dock inte avslutat, utan en ökad hållbar användning av förnybara energikällor förutsätter fortfarande massvis med forskning, pilotprojekt, utbyte av forskningsresultat, harmonisering av lagstiftning, bearbetning av attityder, informationskampanjer och även privata och offentliga investeringar som visar sig lönsamma först i framtiden. De anslag som används för finansiering av Altener-programmet är ringa med tanke på ärendets omfattning. I fortsättningen måste man undersöka på vilket sätt man kan få satsningen på ökad användning av förnybara energikällor att växa.
I dag vilar ansvaret för den ökade användningen av förnybara energikällor huvudsakligen på medlemsländerna. Förhoppningsvis väcker detta program medlemsländerna till resolut agerande för ökad användning av förnybara energikällor. Än så länge finns inte torv med på listan över förnybara energikällor. Åtminstone i Finland är torven emellertid en viktig energikälla som används på ett hållbart sätt och som förnyas långsamt. Jag hoppas att den någon gång kan läggas till på listan över förnybara energikällor.

Turmes
Herr talman! Som medlem av Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen vill jag tacka föredraganden. Jag tror att vi har en ganska bred konsensus om detta Altener-program. Jag önskar också att han vid förhandlingarna med rådet åtminstone får loss dessa 81,1 miljoner euro.
Men det är viktigt att vi i dag, en dag före debatten i parlamentet om uppföljarkonferensen i Bonn till Kyotokonferensen, men också några dagar efter den näst svåraste kärnkraftsolyckan i alla tider, denna gång i ett hightech-land, också sätter in detta Altener-program i ett större sammanhang. Vi bedriver ju energipolitik mot följande bakgrund: Vi vill skydda miljön, vi vill minska på koldioxiden, och därför måste vi i synnerhet granska om avregleringen av den europeiska elmarknaden, så som den för närvarande genomförs i vissa medlemsstater, inte är kontraproduktiv. Den radikala avregleringen, som den har genomförts i Tyskland, sätter redan nu tryck både på biomassa- och även på solprojekt, och på det sociala området kommer den naturligtvis också att medföra att vi snart får flera små "Michelin-incidenter" eftersom arbetsplatser rationaliseras bort för att energiföretagens aktiekurser skall stiga.
Jag tror att det är dags att analysera avregleringen - både ekologiskt och socialt - och att sedan granska vilka som är avregleringens goda syften. Personligen tycker jag särskilt bra om den danska modellen: Här finns det en öppen tillgång till elnätet, det finns en energiskatt som korrigerar priserna, det finns klara målsättningar för förnybara energikällor och det finns en nästan skyddad marknad. Vi behöver också denna skyddade marknad för förnybara energikällor och även för fjärrvärmeverk. Jag anser att en nationell korrigering, nationella "skyddsräcken" av ekologisk och social natur inte räcker till vid denna avreglering. Vi måste på europeisk nivå överväga hur vi skall kunna bygga in motvikter. Vi önskar oss naturligtvis snabbt detta direktiv om inmatning av ström. Jag menar att vi även när det gäller de förnybara energikällorna behöver liknande mekanismer som vi i dag har för kärnenergi. Vi skulle behöva en exportgaranti, eftersom förnybara energikällor ju totalt sett betyder många fler arbetstillfällen och mer miljöskydd. De förnybara energikällorna borde vara värda så mycket för oss.

Seppänen
Fru talman! Andelen förnybara energikällor i EU:s energiproduktion är under sex procent och även av detta är den största delen vattenkraft. Målet att fördubbla den andelen är omöjligt att uppnå med det nuvarande tänkesättet som går ut på att olja och gas räcker i evighet, och om de inte räcker så är stenkol i alla fall billigt. Man satsar alltför litet pengar på Altener-programmet. Att satsa så här små summor på ett gott ändamål är självbedrägeri. Vi bedrar oss själva genom att investera så här litet i ett nytt tänkesätt. Det är också fråga om EU:s säkerhet. Fram till år 2020 kommer den importerade oljans andel att vara 94 procent, det importerade stenkolets 80 procent och den importerade gasens 75 procent av EU:s behov. Om vi låter vår framtida energiförsörjning förbli så här osäker har vi ingen möjlighet att skapa en trygg framtid för människorna.

Dupuis
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga till mina kolleger att jag ännu en gång fruktar att vårt parlament kännetecknas av blygsamhet. Rothe sade det, 12 procent är inte tillräckligt. Langen sade att de medel som anslagits är otillräckliga för att garantera 12 procent av produktionen, och vi skall ännu en gång, trots dessa varningar, anta detta betänkande.
Jag tror att det är viktigt diskutera på ett vidare sätt. Det räcker inte med att se de, fullständigt otillräckliga, siffror som vi skall avsätta till förnybar energi, vi måste kanske också ägna litet tid åt att titta på den ekonomiska energi som vi ägnar åt andra former av energi, särskilt kärnkraften. Kollegan från Gruppen De gröna erinrade om tragedin i Japan, och ändå är Japan inte ett problemland eller ett utvecklingsland. I dag skall vi då för samma årsperiod ägna sextio miljoner euro åt fissionsenergi mot femton miljoner euro för förnybar energi och tvåhundra miljoner euro för fusionsenergi, och det ger oss en uppfattning om den verkliga politik som Europeiska unionen bedriver. Det är fullständigt oacceptabelt.
Vi kan inte acceptera att unionen som sådan fortsätter att finansiera kärnenergipolitiken med upp till fyra gånger mer, särskilt som ett antal medlemsstater beslutat att bryta med kärnenergipolitiken och fissionspolitiken. Vi måste ta hänsyn till dessa skillnader. Vi måste kräva belopp som åtminstone är högre än dem som vi skall avsätta till en energiform som vi inte känner till något om, kärnfusion, genast överge anslag som vi beviljat fissionsenergin och överföra dem i sin helhet och direkt till de förnybara energikällorna. Det är enligt min åsikt vad som står på spel.
När Europas stora kärnkraftsnationer i dag, exempelvis Tyskland, ifrågasätter sitt kärnkraftsprogram, och Frankrike börjar tala om det, kan vi inte fortsätta att avsätta enorma belopp till denna energipolitik, fyra gånger mer, jag upprepar det, än vad vi avsätter till förnybara energikällor. Det är oacceptabelt. Jag uppmanar därför kollegerna att rösta emot detta förslag till avtal, särskilt som rådet tillåter sig att fortsätta att argumentera om några miljoner. Men det är naturligtvis inte det som är problemet. Problemet är ett finansieringsproblem. 12 procent, såsom Rothe sade, det är inte tillräckligt. Vi måste ställa upp mycket ambitiösare målsättningar och parlamentet måste tvinga rådet och kommissionen att ta fram de medel som krävs för en sådan politik.

McNally
Herr talman! Jag vill också gratulera Langen, som visat ett verkligt intresse och entusiasm i samband med framläggandet av sitt betänkande och sina ändringsförslag som efterträdare till Robles Piquer. Jag är glad att se vår nya kommissionär, de Palacio. Vi ser fram emot att få samarbeta med henne och vi hoppas att hon snart kommer att dela - om hon inte redan gör det - vår entusiasm för förnybar energi.
Tillsammans med Save-programmet har vi i Altener II ett sätt att visa allmänheten i Europa att det finns rationella sätt att möta utmaningen från klimatförändringarna: Energieffektivitet och förnybara energikällor. Vi ber medlemsstaterna att göra sitt bästa för att främja förnybara energikällor - och alla säger de att de försöker att göra det - genom att underteckna en stadga om förnybar energi - Eurenew-stadgan. Detta skulle symbolisera det mervärde som skapas genom samarbete i EU om samhällets önskemål och behov.
Det är naturligtvis så att miljövinsterna vid användning av förnybara energikällor är uppenbara. Men klokt nog påminner oss Langen om de enorma möjligheterna för den europeiska industrin. Man behöver bara ta en titt på Danmark. Och jag stöder fullständigt hans uppmaning att stärka European Renewable Energies Export Council (det Europeiska exportrådet för förnybar energi). Tråkigt nog förlorade vi en av eldsjälarna i och med John Bondas död tidigare i år, men andra kommer att ta över hans arbete i exportrådet. Jag måste säga att jag är mycket nöjd med yrkesutbildningsinslaget i Altener II. Det är välkommet. Budgeten är klart otillräcklig och måste ökas om detta program skall bli effektivt nog. Jag hoppas att rådet kan ge en indikation i tid, så att de lämpliga ändringarna kan göras under första behandlingen av budgeten för år 2000. Betoningen på informationsspridning i Altener II är sannerligen mycket viktig, och jag ser fram emot, om det redan nu är möjligt, att besöka Agores Centre på Internet. Man skall tydligen sammanställa all möjlig information om förnybar energi, så att alla kan söka efter den och vara uppdaterade.
Vid sidan om Altener och forskningen kring förnybar energi i det femte ramprogrammet, som vi hoppas kommer att bli mycket betydelsefull, behöver vi snarast kompletterande åtgärder som t.ex. " feed-in" -direktivet för elektricitetsmarknaden. Jag hoppas att vi snart kommer att höra mer om detta från kommissionen. Vitboken höjde förväntningarna och vi ser fram emot den spännande startkampanjen med dess 1 miljon PV-system, dess stora vindkraftverk, dess biomassa och framför allt dess 100 samhällen där all elektricitet kommer att tas från förnybara energikällor. Ingenstans i hela Europeiska unionen är förnybar energi irrelevant, vare sig det handlar om Lappland eller de grekiska öarna.
Altener II-programmet kommer att fungera och kan fungera i alla medlemsstater och, naturligtvis, utanför Europeiska unionen i ansökarstaterna, t.ex., såväl som i Medelhavsländerna där potentialen är enorm. Förnybar energi bör bli symbol för vad som är förnuftigt och framåtsträvande i den europeiska tanken. Detta program kommer att hjälpa oss att vinna denna symbol.

Markov
Herr talman! Herr Langen, ett utmärkt betänkande, ni har min respekt! Användande av förnybara energikällor är en förebild för utvecklingen och tillämpningen av den modernaste tekniken, som samtidigt bidrar till att skydda miljön, men det finns också en annan aspekt. Om man i Europa tittar på de företag som särskilt engagerar sig på detta område, kan man slå fast att det framför allt är små och medelstora företag. Det betyder naturligtvis också att eftersom dessa små och medelstora företag med denna nya teknik avsevärt har bidragit till sysselsättningspolitiken för att säkra arbetstillfällen, så gäller det att stödja dem även i fortsättningen.
I motsats till de stora energikoncernerna, där man friställer arbetskraft, betyder det att vi som européer, när vi lägger fram detta program, när vi främjar alternativa energikällor, också bidrar till att ge allt större tyngd åt sysselsättningspolitiken.
Samtidigt måste man naturligtvis säga att detta program även har en särskild aspekt i samband med EU:s utvidgning åt öster. Det gäller naturligtvis att föra in regenererande, miljövänlig energiutvinning också i dessa länder, för att både främja miljöskyddet och naturligtvis även - det måste man ärligt också säga - skapa nya avsättningsmarknader.
Därför är naturligtvis anslagen till Altener-programmet inte på något sätt tillräckliga. De måste utökas, och även Europeiska rådet måste i högre grad engageras i spridningen av förnybara energikällor, så att olika kompetens kan bindas samman och omsättas snabbare och på ett effektivt sätt.

Kronberger
Herr talman, fru kommissionär! Jag har förberett ett tal som till väsentlig del också säger samma sak som föregående talare har sagt. Tyvärr befinner jag mig i den sorgliga situationen att här kunna läsa upp ett meddelande från nyhetsbyrån Reuter för er, som visar på betydelsen av det som vi här talar om. Meddelandet skrevs kl. 15.07, det är knappt 30 minuter sedan. Där står det: Seoul, olycka i ett sydkoreanskt kärnkraftverk kräver 22 skadade. Den exakta texten lyder: Vid en olycka i ett sydkoreanskt kärnkraftverk har 22 arbetare skadats. När de skulle lämna kärnkraftverket utsattes de för tungt vatten med radioaktiv strålning. Det rapporterar nyhetsbyrån Yonhap i dag.

Caudron
Herr föredragande, kära kolleger! Jag fick redan i mars möjlighet att säga att jag, i min egenskap av fransman, var och är positiv till en mycket voluntaristisk politik på energiområdet. Vi måste så långt det är möjligt ta oss förbi stadiet med de avsiktsförklaringar som så ofta hörts under det senaste decenniet, och finna kraftfulla konkreta tillämpningar om vi vill uppnå denna för närvarande blygsamma målsättning på 12 procent. Det är bara på detta villkor som Europeiska unionen kommer att kunna föra en hållbar, balanserad och säker energipolitik. Det åligger självfallet Europeiska kommissionen att arbeta i den riktningen.
Två strategier har därför utarbetats i två fleråriga program: Save II och Altener II. Det handlar i dag vid den andra behandlingen naturligtvis om att förlänga dessa två program, men också förbättra dem med hjälp av de möjligheter som Amsterdamfördraget och medbeslutandet ger oss. När det gäller Langens betänkande, som jag mer exakt skall tala om, samt förnybara energikällor, känner alla till betydelsen av dessa energikällor när det gäller att minska utsläppen och bevara naturresurserna. Vi känner också till svårigheterna för dessa energikällor att komma in på en fri marknad, där mer traditionella energikällor ofta är mycket billigare, och vi skall inte glömma avsaknaden av åtgärder som syftar till att på ett voluntaristiskt sätt främja nya energikällor.
Därför godkänner jag naturligtvis ändringsförslagen från Langen, där man kräver att kommissionen skall spela en mer aktiv roll för att uppmuntra en strategi för samordnat främjande inom medlemsstaterna, samt för att utveckla Europas potential när det gäller att exportera teknik som hänför sig till förnybar energi. Det kommer naturligtvis att uppstå extra kostnader. Dem måste vi ta, för de är mycket blygsamma med tanke på insatsen i storleksordningen 7 miljoner euro. Jag godkänner naturligtvis också uppmaningen till förmån för en stadga om förnybar energi.
Sammanfattningsvis vill jag säga att omröstningen om dessa två betänkanden utgör en garanti för de europeiska medborgarna att Europeiska unionen är villig att skydda miljön och samtidigt minska vårt energiberoende. Det är också en deklaration och en handling mot marknadsdiktaturen och den tvättäkta liberalismen. Inför nästa världskonferens om klimatförändringar, som skall äga rum i Bonn, är det mer specifikt en signal som styrker vårt åtagande från Tokyo att minska koldioxidutsläppen.

Ford
Herr talman! Jag vill gratulera Langen, föredraganden, till hans betänkande om antagandet av ett flerårigt program för främjande av förnybara energikällor inom gemenskapen, Altener II. En rad personer har uttalat kritiska kommentarer om kärnprogrammet i gemenskapen. Fusionskraft är kanske rent tekniskt förnybar energi, med det är emellertid inte det som vi diskuterar här. Detta är ett betänkande som ha sitt ursprung i kommissionens förslag från november 1997, som det förra parlamentet tog upp i sin första behandling, genom Robles Piquer-betänkandet, i februari.
Nu, i och med Amsterdamfördraget, har vi gått över till medbeslutande och vi har en andra behandling här i dag. Den tyngsta framstöten i betänkandet rör kravet på en fördubbling av volymen av förnybar energi till 12 procent senast år 2010. Detta är något som vi klart stöder i den socialdemokratiska gruppen, men jag är inte helt säker på att detta åtagande åtföljs vare sig av politiska resurser - vilket är ett av skälen till att vi vill att kampanjen skall främja och utveckla förnybar energi - eller, vilket är ännu viktigare, av ekonomiska resurser. Det belopp som tilldelas är alldeles för litet anser jag, och möter inte kravet på en fördubbling. Vi har tilldelats 80 miljoner euro: 30 miljoner för 1998-99 och 50 miljoner för 2000-2002. Det verkar som, för det första, att det tillgängliga beloppet är alldeles för litet och, för det andra, om vi förväntar oss en fördubbling av volymen av förnybar energi, måste det bli en rejäl ökning av de tillgängliga medlen.
Det är faktiskt så att kanske inte ens detta tillkommer, givet det faktum att det i ändringsförslag 5 till artikel 1.3 (ny), faktiskt står att läsa att medlen kanske måste minskas om det är oförenligt med budgetplanen för den aktuella perioden.
Jag välkomnar ändringsförslag 6 till artikel 2 a e (ny) om behovet av att främja export av teknik för förnybar energi från Europeiska unionen och att främja Europeiska exportrådet för förnybar energi.
Sammanfattningsvis, ett par korta påpekanden: Förnybar energi kan inte på ett tvingande sätt anpassas till energileverantörernas nuvarande tänkesätt, dessa som är tränade att alltid se storskaligt på energiproduktionen och att denna alltid kostar hundratals eller tusentals miljoner euro per projekt. Många kommer att bli små, unika gemenskapsbaserade program, antingen man använder vind, vågor, solenergi, kombinerad värme och kraft eller till och med biomassa. Detta innebär, om vi skall främja en mängd mindre program, att vi behöver ännu mer pengar.
För det andra, om vi menar allvar med exporten bör vi också till viss mån uppmärksamma de förnybara energikällor inom vilka vi har ett tekniskt försprång i Europeiska unionen, vilket inte nödvändigtvis är fallet här. En som jag känner till är omvandling av havsvärmeenergi, som använder temperaturskillnaderna mellan det kalla bottenvattnet i tropikerna och det varma ytvattnet. Vi har en komparativ fördel i Europa, men vi främjar inte detta. Om vi vill exportera dessa tekniker, måste vi se till att resurserna finns tillgängliga.

De Palacio
Herr talman! Innan jag kommer till ämnet och går in på beslutet i Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av Altener-programmet enligt medbeslutandeförfarandet, efter Amsterdamfördragets godkännande, skulle jag först av allt vilja uttrycka min tillfredsställelse, mitt erkännande, min tacksamhet, över det stöd kommissionen har fått i alla lägen från Europaparlamentet vad gäller just de förnybara energikällorna.
Jag vill tacka den ansvarige, herr Langen, som fortsätter sin företrädares arbete, Robles Piquer, en stor pådrivare av dessa förnybara energikällor. På något sätt visar dessutom både Langen och Robles Piquer att det inte handlar om ett ideologiskt problem, att vi inte behöver blanda in frågor om liberalism eller inte liberalism med det som är vårt mål, som alla är överens om, nämligen att driva på användandet av förnybara energikällor i Europa. Det är ett arbete som hör till, och lyder under två nyckelmål, i den europeiska energipolitiken.
För det första, en energipolitik i överensstämmelse med miljön, en energipolitik som satsar på framtiden för vår planet, är något vi måste ha närvarande inte bara i energipolitiken utan i varje politik värd sitt namn när vi befinner oss i 2000-talets gryning.
För det andra måste vi hantera något som är en stor angelägenhet för Europa, alltså vårt beroende av tredje land när det gäller energileveranser. Så länge som vi kan uppnå målet om att multiplicera vår försörjning av förnybara energikällor med två, och gå från de nuvarande sex procenten till tolv procent, kommer vi att bli mindre beroende av tredje land, varav vi kan förutse att en del kommer att få mer eller mindre svåra situationer i framtiden.
Jag måste säga, herr talman, att det första Altener-programmet och längre fram vitboken om förnybar energi, som gemenskapens strategi har utvecklat, samt handlingsplanen för år 2010, har blivit möjliga tack vare samarbetet, och jag betonar det än en gång, mellan parlamentet och kommissionen, och att den nya politiken i Europeiska unionen för förnybara energikällor har byggts upp just tack vare det goda samförståndet mellan oss.
Vad gäller Altener-programmet, det andra med detta namn, har vi nu en utvidgning av detta och ett införlivande av det fleråriga ramprogrammet för verksamheten på energiområdet. Låt mig, när jag nu har gratulerat Langen till hans utmärkta arbete, också utvidga min tacksamhet till alla andra talare under debatten.
När det gäller Langen och de framlagda ändringsförslagen, vilka dessutom några andra talare har tagit upp, har jag nöjet att meddela att kommissionen kan acceptera praktiskt taget alla, även om jag skall ta upp de tre sista särskilt. Några kommer att accepteras i sin helhet. Beträffande andra, vill jag be er om en annan formulering vilket gör det möjligt för kommissionen att acceptera dem.
Beträffande ändringsförslag 1 har kommissionen alltid ansett att politiken för förnybara energikällor och för energieffektivitet hör mycket tätt samman, vilket redan några talare har sagt, och att en samordning mellan dessa politikområden är grundläggande. Det talas om ett EURONEWS-brev, men vi måste fråga oss om det inte skulle vara litet brådmoget, eftersom vi har ett otillräckligt perspektiv vad gäller antagna strategier och handlingsplaner. Vi skulle kanske behöva litet mer tidsmarginal.
Ändringsförslag 3 inte bara godtas, framför allt när arbetsdokumentet om startkampanjen från kommissionens avdelningar har antagits, vilket har översänts till parlamentet och rådet, utan kommissionen tackar för det och tar emot med stor tillfredsställelse.
Ändringsförslag 4 godtas i princip, även om kommissionen anser att det inte handlar om ett tredje mål i programmet utan snarare en precisering av det första målet.
Angående ändringsförslag 6 skulle jag här vilja påminna om det positiva mottagande som kommissionen gav det betänkande parlamentet lade fram om Europeiska unionens nya budgetplan för teknikexport och tjänster för användande av förnybara energikällor när det lades fram för kammaren den 15 januari i år. Men mer än en ny handling handlar det om att se om skäl 25 inte redan återspeglar behovet av att prioritera exporten för att förbättra den europeiska industrin, som inom viss förnybar energi är världsledande, vilket också några talare har tagit upp, för det är sant att vi här har några mycket tydliga fördelar jämfört med andra producenter. Det är kanske där vi mest har gått framåt, i Europa och på detta område, de senaste åren.
Ändringsförslagen 2 och 7, liksom 8 och 9, som har inkommit under dagen, har i princip kommissionens stöd, även om vi bör se över dess ordalydelse och anpassa den till en för kommissionen godtagbar formulering.
Ändringsförslag 5 ligger i linje med kommissionens ursprungsförslag. Vi godtar alltså det helt. Vad gäller ändringsförslag 10, när man talar om de associerade Medelhavsländerna och Cypern, skulle jag vilja veta exakt vad vi diskuterar, och alltså kommer Chris Patten i morgon, när omröstningen äger rum, att ta upp denna fråga. Men om inte, skulle vi i våra nästa diskussioner kunna tala om saken för att göra en lista över vilka och vad vi talar om, vilket enligt vår åsikt skulle vara det lämpligaste sättet att föra in den oro som detta ändringsförslag onekligen belyser.
Herr talman! Jag skulle återigen vilja gratulera herr Langen till hans bidrag till kontinuiteten och befästandet av Altener-programmet, eftersom vi inte får glömma att detta program är vårt huvudsakliga instrument, om än inte det ekonomiska, för att genomföra Europeiska unionens strategi för förnybara energikällor. Det är onekligen det främsta instrumentet för samordning, kontroll och uppföljning av denna strategi. Det är otvetydigt, ärade ledamöter, att en nyckelfråga för allt detta kommer att vara direktivet om tillgång till det elektriska nätet som kommer från förnybar energi. Detta kommer utan tvekan att vara nyckeln till att se om vi är i stånd att driva på användandet av denna typ av energi i våra länder.
Som ni alla vet, ärade ledamöter, kan inte de förnybara energikällorna i stödsystemen - förutom vattenkraft, där man uppnår mycket konkurrenskraftiga resultat i jämförelse med andra energikällor -, konkurrera med de traditionella energikällorna. Inte ens vad gäller biomassa, som är en av de alternativa energikällorna som har en klar plats inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det är utan tvekan genom möjligheten att få tillgång till nätet, att vara tillräckligt flexibla i de förslag vi lägger, som ni gör det möjligt att ge täckning för de olika instrument som medlemsstaterna har använt och som inte är homogena utan är olika, som vi kan garantera att de förnybara energikällorna inte bara kan fortleva utan att de fördubblas, ärade ledamöter, under de kommande åren.
Jag skulle vilja upprepa min tacksamhet och säga att jag hoppas att vi i nästa översyn kan finna den definitiva formeln och således ge Altener-programmet en knuff framåt, vilket är en klar impuls för användandet av förnybara energikällor i Europa.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Flerårigt program Save (1998-2002)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendation (A5-0015/99) av Ahern för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett flerårigt program för att främja en effektiv energianvändning (Save) (1998-2002) (7123/1/1999 - C5-0033/1999 - 1997/0371(COD)).

Ahern
Herr talman! Jag vill först och främst välkomna kommissionär de Palacio till denna kammare i dag. Jag ser fram emot ett samarbete med henne. Jag kan emellertid inte låta den information som jag just fått om kärnkraftverksolyckan i Sydkorea gå obemärkt förbi. Jag blev mycket chockad och nedslagen när jag fick höra om de 22 arbetarnas död, något som tydligen skedde i samband med en olycka där tungt vatten spelade en roll. Detta betonar vad det är vi försöker att åstadkomma här i dag och behovet av förändringar i energipolitiken och i den energipolitiska budgeten.
Save är det enda gemenskapsomspännande programmet som syftar till att främja en rationell energianvändning. Save II fokuserar på de icke-tekniska elementen och skall hjälpa till med att bygga upp en energieffektiv infrastruktur, och betalar därför inte för investeringar i hårdvara. Syftet med programmet är snarare att skapa en miljö i vilken investeringar och energieffektivitet kommer att främjas och där energieffektivitet kommer att ses som en marknadsmöjlighet. Vi har hört talas om konkurrenssvårigheter och förnybar energi, men energibesparingar innebär också att man sparar pengar, och är därför en bra investering rent allmänt.
Save-programmet utvärderades på ett ingående sätt under 1994. Jag gratulerar kommissionen till hur man skötte det: Ära den som äras bör. Denna kammare kritiserar kommissionen när den ser att program sköts dåligt. När ett program sköts bra och har utvärderats och blivit bedömt som välskött, måste vi också kunna berömma kommissionen.
Utvärderingen lyfte fram Save som ett värdefullt politiskt instrument för främjande av energieffektivitet, men betonade att en tydlig och konsekvent strategi för pilotåtgärder fordrades; att spridning av resultaten är nyckeln till framgång i det längre perspektivet, och att långsiktig effektivitet kräver en bättre pågående övervakning och konsekvensanalys. Utvärderingen visade också att åtgärder inom Save även indirekt leder fram till måluppfyllande inom det icke-kärnenergiomfattande forsknings- och utvecklingsprogrammet, genom skapande av en positiv miljö för spridning och tillämpning av ny teknik inom området för förnybar energi.
De ändringsförslag som läggs fram genom detta betänkande är ett direkt resultat av denna utvärdering. Energieffektivitet innebär lägre konsumtion, bevarande av icke-förnybara energikällor och minskat beroende av energiimport, men det innebär framför allt lägre utsläppsnivåer vad gäller skadliga ämnen, som t.ex. koldioxid, som är en av huvudorsakerna till växthuseffekten.
Europaparlamentet har ofta betonat vikten av energieffektiva åtgärder och rådet har också betonat behovet av energibesparingar och en minskning av koldioxidutsläppen i en rad resolutioner. Dessa tillkännagivanden har emellertid följts upp av mycket blygsamma förslag. Målen för energibesparingarna kommer sannolikt inte att uppnås av medlen i Save II-programmet.
Eftersom gemenskapen ännu inte lyckats komma överens om vad som sannolikt är det mest effektiva instrumentet för minskning av växthusgaser - dvs. beskattning av energikonsumtion - ser kommissionen och rådet Save II-programmet som " ett viktigt och nödvändigt instrument" . Varför gör man då nedskärningar i en redan snålt tilltagen budget? Det är därför jag har återställt de budgetsiffror som ursprungligen föreslogs av kommissionen och som är fullständigt godtagbara.
Om man beaktar den förväntade ökningen av energi och koldioxidutsläpp samt den snåla budget som tilldelats Save II, är det tämligen osannolikt att de internationellt avtalade målen rörande utsläppsminskning kan uppnås genom detta program. Under energiramprogrammet erbjuder emellertid Save II en möjlighet att vända trenden. Eftersom processen har avstannat på medlemsstatsnivå, ligger nu ansvaret för att uppnå energieffektiva mål och uppfylla åtaganden rörande utsläppsminskning hos gemenskapen. Det finska ordförandeskapet har därför tillkännagett en handlingsplan för energieffektivitet under andra halvan av 1999. Detta är mycket välkommet och viktigt.
Kommissionen agerar för att fastställa energieffektivitetsmål för gemenskapen. Givet den ungefärliga årliga förbättringen på en procent för energieffektiviteten hos slutanvändarna som uppnåtts hittills, efterlyser kommissionen ett mål för minskningen av energiintensiteten i den slutliga efterfrågan med ytterligare en procentenhet per år. Givet våra åtaganden, vilket redan betonats, är det obegripligt att kommissionen sätter ett så lågt mål. Ett mål på ytterligare en och en halv procentenheter bör fastställas för att kunna utveckla ytterligare besparingspotential. Som ni känner till så godtog parlamentet detta under första behandlingen.
Jag skulle vilja lägga till två tekniska punkter. Vår rättstjänst har rått oss att förbättra ändringsförslagen om kommittéförfarandet. Vi har därför ersatt ändringsförslag 5 med ett nytt ändringsförslag 13, och ändringsförslag 11 med ett nytt ändringsförslag 12. Rättstjänsten rådde oss alltså att förbättra de ursprungliga ändringsförslagen. Jag hoppas att alla kan godta detta.

Van Velzen
Herr talman, fru föredragande, fru kommissionär! Jag vill tacka föredraganden, Ahern, för det energiska sätt på vilket hon övertagit det fleråriga programmet för att främja en effektiv energianvändning, Save II, för perioden 1998-2002 från den föregående föredraganden, Bloch von Blottnitz, och förberett det för en andrabehandling i parlamentet. Dessutom vill jag tacka Europeiska kommissionen för det förberedande arbete som den utfört. Det gemensamma programmet för en effektiv energianvändning och energisparande, Save, är en viktig och nödvändig del av Europeiska gemenskapens strategi för att främja en ändamålsenlig energianvändning eller en minskning av koldioxidutsläppen.
Save-programmet kompletteras som politiskt instrument av det särprogram inom området energi, miljö och förnybara energitekniker som fastställts i det femte ramprogrammet för verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration. I Rio de Janeiro och Berlin fastställdes ett antal målsättningar avseende utsläpp av växthusgaser. Dessutom har EU i Kyoto förbundit sig att infria ett antal viktiga uttalanden om detta.
Nu har det blivit dags att omsätta de vackra orden från Kyoto i handling. EU kan vara en föregångare och Kyoto får absolut inte bli bara ett värdelöst papper. Därför vill jag med kraft även å vår grupps vägnar uppmana den nya kommissionären att lägga fram mer långtgående förslag för att klara målsättningarna från Kyoto. Låt kommissionär Bolkestein nu äntligen komma med ett beslut om miljöskatt på europeisk nivå.
Herr talman! Risken är stor att EU inte skall klara målsättningarna i samband med minskningen av koldioxidutsläppen. Save-programmet kan bilda en motvikt till den utvecklingen. Förväntningarna på det här programmets möjligheter får dock inte heller överskattas. Budgeten är dessutom mycket låg och vår grupp stöder verkligen föredragandens förslag om att höja budgeten för Save-programmet med 4,4 miljoner euro till 68,4 miljoner euro.
Vi får dock inte ställa upp några målsättningar för oss själva som är orealistiska. Fram till år 2000 kan mellan 180 och 200 miljoner ton koldioxidutsläpp undvikas genom en extra förbättring av energiintensiteten när det gäller slutförbrukningen med fem procent i förhållande till de normala förväntningarna. Föredraganden föreslår att förbättra energiintensiteten när det gäller slutförbrukningen med en och en halv extra procentenheter per år mer än den andel som annars skulle uppnås.
Herr talman! Vår partigrupp anser att detta mål är orealistiskt. Det har nämligen visat sig att redan en extra procent per år är mycket svårt att uppnå. Därför kommer vi att rösta mot föredragandens förslag och i stället välja en procent. Om det på sikt skulle visa sig att det går att klara mer så kommer vi självfallet att vara de första att lägga ribban högre. Vi måste dock vara försiktiga med att visa hushåll, energiföretag och liknande på målsättningar som i praktiken visserligen låter mycket vackra men som helt enkelt inte är realistiska. Det är mycket motivationssänkande för dem som skall genomföra målsättningarna.
Ett antal av föredragandens förslag är, enligt min grupp, för detaljerade. Föredraganden har lagt tyngdpunkten på lagstiftning. Vi tycker att det på EU-nivå endast behövs läggas upp en ram. Enligt subsidiaritetsprincipen måste en stor del av åtgärderna för att höja energieffektiviteten vidtas på nationell, regional och lokal nivå. Därför kommer PPE-gruppen att förkasta de ändringsförslag som har en för sträng ram. I stället tycker jag det är mycket bättre att vidta diverse stimuleringsåtgärder, varigenom myndigheter och näringsliv till exempel uppmuntras att sluta frivilliga avtal.
I mitt land har det visat sig att väldigt mycket mer kan uppnås med frivilliga avtal än med genom lagstiftning fastställda skyldigheter. Det är bättre att utnyttja de berörda parternas uppfinningsrikedom än att fastställa skyldigheter genom lagstiftning. Herr talman! Jag vill också ta upp ett annat och ett sista tema. Jag vill ytterligare en gång understryka vikten av förslaget om att öppna Save-programmet för associerade länder i Central- och Östeuropa. I Central- och Östeuropa måste det fortfarande hända en hel del. Energisektorerna i de länderna ligger långt efter EU:s medlemsstater med avseende på effektiv energianvändning.
En hel del måste också göras med avseende på lagstiftningen. När det gäller energisparande kan det emellertid göras mycket mer i de länderna med samma insatser som i EU-länderna och därför ligger resultaten mycket högre. Jag hoppas alltså att energiföretag i EU:s medlemsstater som har stor erfarenhet av projekt för effektiv energianvändning kan dela med sig av sina kunskaper till de länderna och att de energiföretagen, fru kommissionär, då även får en verklig chans när det gäller projekt och inte bara skjuts åt sidan av amerikanska företag.

McNally
Låt mig gratulera fru Ahern till att hon på ett så entusiastiskt sätt tagit itu med det arbete som Bloch von Blottnitz påbörjade. Energieffektivitet är ett av de få uppenbara bidrag som kan hjälpa oss att uppnå de mål som fastställdes för EU i Kyoto. Genom att spara energi producerar vi mindre koldioxidutsläpp och andra föroreningar. Vi ser också till att våra företag blir mer konkurrenskraftiga. Vi kan skapa tusentals mycket efterlängtade jobb och vi kan låta gas- och elleverantörer att tjäna sina pengar på ett förnuftigare sätt, genom att sälja de tjänster som energin genererar - varma bostäder, kalla kylskåp och maskiner som fungerar - i stället för att sälja allt större mängder gas och el.
Det är framförallt inom hushållsområdet där det behövs jobb av detta slag. Där används mer energi än inom industrin och man använder den på ett slösaktigare sätt. Detta är skälet till att många av åtgärderna i Save II riktas mot hushållen - bättre utformade hus, mer ekonomiska hushållsmaskiner och effektiva utbildningsprogram.
Till skillnad från van Velzen stöder jag starkt föredragandens ändringsförslag till en höjning av besparingsprocenten till 1,5 procent över vad som ändå skulle ske. Vi behöver bara titta på framstegen i vissa medlemsstater, inklusive Nederländerna, för att se att detta är en siffra som mycket väl går att uppnå.
Jag är övertygad om att användningen av regionala och lokala nätverk som Federene, Energie Cities och Islenet är ett av de mest effektiva sätten att få till stånd en förändring, och jag hoppas att de kommer att främjas särskilt inom Save II, precis som skedde inom Save I. Det är naturligtvis viktigt att vi övervakar Save II och att prestationerna inom programmet kvantifieras. Vårt utskott kommer inom kort att införa en mekanism för att se till att vi övervakar alla utgiftsprogram mycket noga. Save II kan bli ett exempel på hur finansiering kan användas inom andra gemenskapsprogram, som t.ex. strukturfonderna och bistånd till tredje land.
Budgeten är, som sagt, otillräcklig. Detta program räcker inte heller långt i sig självt. Fru kommissionär! Jag hoppas att ni kan hålla fast vid filosofin bakom det rationella planeringsdirektivet. Jag är glad att ni gjort det hittills, och vi ser fram emot ert nästa meddelande om energieffektivitet.
Det är mycket lämpligt att inleda detta nya parlaments arbete med program som kan åstadkomma något, både vad gäller miljön och, naturligtvis, behovet av konkurrenskraftighet för våra medlemsstater. Precis som Altener, är Save II ett sådant program.

Beysen
Herr talman, fru kommissionär! Först och främst vill jag verkligen gratulera föredraganden till hennes förnämliga arbete. Främjandet av effektiv energianvändning är något som den liberala gruppen betraktar som en mycket viktig del i Europeiska unionens energipolitik. Om unionen vill föra en trovärdig energipolitik så kommer det att hänga på om kommissionen och rådet äntligen drar sina slutsatser av de föregående Save-programmen. Det är ett nödvändigt villkor för att det tredje Save-programmet, som ger många goda utsikter, kan få önskad effekt.
Just nu är avregleringen av de europeiska energimarknaderna i full gång med avsevärda prissänkningar som följd. Enligt normalt gällande ekonomiska principer är billigare energi raka motsatsen till signalen om att minska förbrukningen. I ett sådant sammanhang riskerar energisparande åtgärder att mattas ut. Därför är det vår skyldighet att anta Save-programmet så att avregleringen av energimarknaderna kan gå hand i hand med en effektivare energianvändning i Europeiska unionen.
Save-programmets ändamålsenlighet kan endast garanteras om initiativet blir tillräckligt välkänt och om de projekt och åtgärder inom Save III-programmet som skall finansieras följs upp ordentligt. Det sker bäst genom att ställa upp konkreta mål. Den liberala gruppen kommer att helt stödja ändringsförslagen 2 och 5 som siktar på att förbättra energianvändningen när det gäller slutförbrukningen med 1,5 extra procent per år. Om vi vill uppnå något så måste vi verkligen våga att lägga ribban högt.
Kolleger! Hänvisningen till de förnyelsebara energikällorna tycker jag däremot inte verkar opportun. Det kan medföra en hopblandning med Altener-programmet. Det förefaller mig förresten vettigt att det först borde föras en ingående diskussion om de förnybara energikällorna i förhållande till tillgången till elektricitetsnätet.
Jag är övertygad om att myndigheterna har en viktig funktion som förebilder med avseende på rationell energianvändning. Det står i skarp kontrast till konstaterandet att myndighetsbyggnader i stället oftast kan tjäna som modeller för hur man slösar med energi. Medborgare som kommer in i myndighetsbyggnader borde kunna konstatera att energisparande är en prioritet för myndigheterna. Det vore därför bra att utse en Mr eller Mrs Energy vars särskilda uppgift skulle vara att strängt kontrollera energiförbrukningen i myndighetsbyggnader. Låt oss själva föregå med gott exempel och utse en Mr eller Mrs Energy både i Europaparlamentet i Bryssel och i Strasbourg. Enkla åtgärder är oftast mycket mer ändamålsenliga en omständliga program.

Sandbæk
Herr talman! En förnuftig energipolitik bör syfta till att ändra beteendet i alla led. Därför bör främjandet av energieffektiviteten också vara en självskriven del av all energipolitik. Om man tar Kyoto-målsättningarna på allvar - och det gör vi förhoppningsvis - måste man också följa upp dem med vissa instrument och medel. I det föreliggande programmet är både anslag och instrument otillräckliga, och inte tillräckligt högt prioriterade. Med hänsyn till de förpliktelser vi har åtagit oss rörande koldioxidminskningen, är det mycket viktigt att ställa upp ambitiösa effektivitetsmål. Det är därför oförståeligt att kommissionen bara vill minska den slutliga energikonsumtionen med 1 procentenhet per år. Målet bör - som Ahern nämnde - vara minst 1,5 procentenhet, och dessutom bör budgeten också vara större.
I motsats till föregående talare ser jag gärna behovet av en minskning av koldioxidutsläppen sammanlänkat med programmen för förnybar energi, som t.ex. Altener. Sammanlänkningen betyder nämligen att man inte - som vissa vill - bara kan låta kärnkraft ersätta befintliga koldioxidförorenande kraftverk. Det påpekas ofta att kärnkraft är en av de renaste energikällorna som inte släpper ut växthusgaser. Det kan jag inte alls hålla med om. De senaste årens tekniska framsteg har förbättrat de förnybara energikällornas effektivitet markant, och i stället för att ge så mycket medel till den europeiska kärnkraftsindustrin, som gemenskapen tydligen gör, bör man stärka insatsen för ett främjande av de förnybara energikällorna.
För övrigt är jag helt överens med van Velzen om att länderna i Öst- och Centraleuropa skall få delta i detta program.

Brunetta
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill först av allt tacka föredraganden Ahern för det arbete hon utfört och där hon stryker under betydelsen av att främja ett effektivt energiutnyttjande. Ett effektivare energiutnyttjande kommer på medellång sikt att innebära sänkt konsumtion, skydd av förnybara energikällor, ett minskat beroende av importerad energi, samt minskade föroreningar.
När det gäller andrabehandlingsrekommendationen skulle jag vilja göra två påpekanden och påminna om att Save-programmet i första hand är avsett att intensifiera forskningen och utbytet av know-how, samt att övervaka de resultat som uppnåtts inom detta område (artikel 2), även om det skall ske med begränsade resurser.
Mina påpekanden: för det första, när det gäller det förslag som diskuteras i dag om att fastställa effektiviseringen av slutförbrukarnas energiutnyttjande till 1,5 procent per år - ändringsförslag till skäl 15 och artikel 1 - så anser jag att det målet visserligen är ambitiöst, men föga realistiskt och till och med skadligt för brukarna som redan framgångsrikt, men inte utan betydande ansträngningar, har uppnått slutmålen i programmet Save 1 (1991-1995).
Låt mig i sammanhanget påminna om att det på kort sikt kostar lika mycket för företagen som för de privata slutkonsumenterna att genomföra energibesparingar. Av den anledningen måste vi mycket noggrant utvärdera målsättningen när det gäller att förbättra energiuttaget i slutförbrukarledet. Risken är annars att vi lägger på produktionsapparaten sådana kostnader att våra företag förlorar i konkurrenskraft i jämförelse med andra internationella konkurrenter som inte har samma restriktioner.
Låt mig så gå över till den andra punkten, som fortfarande gäller målet att göra vår produktionsapparat globalt konkurrenskraftig och effektiv. Jag vill gärna påminna om att det inte alltid är effektivt att främja en effektiv energiförbrukning med hjälp av lagstiftning och restriktiva och kanske outhärdliga regler. Energisparande är en komplicerad mognadsprocess, med målet att uppnå teknisk och ekonomisk medvetenhet såväl hos företagen som hos privata konsumenter, men en mognadsprocess som måste förverkligas över en lång tidsperiod.
Det är därför bra med informationskampanjer som syftar till att upplysa om frågor som hör samman med energisparande, men jag förstår inte hur överdrivet restriktiva lagar skulle kunna vara det effektivaste sättet att förbättra energieffektiviteten i slutförbrukarledet. Och här hänvisar jag till ändringsförslag 1 till skäl 11, det nya skäl 15 a och ändringsförslag 6 till artikel 1.
Slutsatser: mot bakgrund av dessa överväganden vill jag rikta uppmärksamheten på behovet av att, i en fråga som är så komplicerad och där marknaden och dess regler råkar i konflikt med det allmänna bästa, göra långsiktiga kostnads/nyttoanalyser när det gäller att införa åtgärder som syftar till att minska slutförbrukarnas energianvändning. Sådana analyser är möjliga när det gäller öppna marknader där de enskilda subjekten, slutförbrukaren - företag eller enskild konsument - hela tiden kan bedöma i vilken utsträckning energianvändningen är effektiv tack vare en teknisk och ekonomisk mognadsprocess som stöds av en fullödig forskning och av en så komplett information som möjligt.

De Palacio
Herr talman! Jag vill ånyo tacka parlamentet, och alldeles särskilt Ahern, för det genomförda arbetet och för det upprepade stödet för kommissionens politik, konkret vad gäller förbättrad användning av energin och effektivare energianvändning,vilket är vad Save-programmet innehåller.
Jag skulle också, från kommissionens sida, vilja tacka Ahern och McNally för deras gratulationer till kommissionen med anledning av utvecklingen av dessa aktiviteter, vilket också kommissionens tjänstemän kommer att uppskatta.
När detta program har antagits kommer det att bli en viktig del av det fleråriga ramprogrammet för energi, och ge en större inblick och en bättre samordning av våra program inom energisektorn, vilket gör det möjligt för parlamentet att utöva sina befogenheter i övervakningen av de europeiska medborgarnas intressen.
Vad gäller ert betänkande och de ingivna ändringsförslagen, fru Ahern, vill jag säga att i princip majoriteten av dem kan godtas. Vad gäller ändringsförslag 4, finns ett klart behov av komplettering, så som vi sade för en stund sedan när vi talade om Altener-programmet, vad gäller aktiviteter inom energieffektivitet och förnybara energikällor. Allt detta utgör ett av de grundläggande målen i det fleråriga ramprogrammet för energi, vilket just består i att förbättra det komplementära och samordningen på detta område.
Beträffande ändringsförslagen 12 och 13, vilka ersätter ändringsförslagen 11 och 5, som ni redan har tagit upp här, och vilka tar upp kommittéförfarandet, skulle jag vilja säga att vi i princip kan godta dem med en annan mer adekvat formulering. Det samma kan jag säga om ändringsförslag 10, vilket är ett förslag om att öka budgetposten och återställa kommissionens ursprungliga siffror.
När det gäller de ändringsförslag kommissionen inte kan godta vill jag säga att vi för det första har det som föreslår en ökning av programmets ambitioner, det vill säga att uppnå ytterligare 1,5 procents besparing. Jag anser att det inte handlar om att sätta upp viljesiffror utan att tala sanning om möjliga och ambitiösa mål, för målet är 1 procent år efter år, vilka läggs på varandra och i slutändan talar vi om mycket stora siffror. Detta gör att vi inte kan godta vare sig ändringsförslag 2 eller ändringsförslag 6, angående denna aspekt.
Angående lagstiftningsaspekten är inte Save-programmet ett lagstiftningsprogram. Vi kan använda oss av lagstiftningsåtgärder och lagstiftningsförslag för programmet, men det är inte ett lagstiftningsprogram i sig självt. Därför kan vi inte gå med på ändringsförslag 1 eller 3 och inte heller delar av ändringsförslag 6.
Ärade ledamöter! Save-programmet syftar till att föreslå en handlingsram för energieffektivisering. Vi anser att denna formel har fungerat på ett bra sätt i det förflutna och att det inte vore tillrådligt, om än med de bästa intentioner, att lägga till en mängd detaljer eller normer som till slut hindrar att programmet kan bedrivas på ett bra sätt. Därför behöver vi en viss grad flexibilitet och därför kan vi inte gå med på ändringsförslag 8 eller 9.
Slutligen, och just för att finna en kompromiss, kan vi godta ändringsförslag 7, trots att det innebär ett litet problem, med några ändringar i dess text.
När det gäller två frågor som ni har tagit upp beklagar jag för det första djupt kärnkraftsolyckan i Sydkorea, vilken dessutom inträffar ett fåtal dagar efter den som ägde rum i Japan och som drabbat en mängd arbetstagare.
För det andra skall jag ta upp målen från Kyoto, där effektiv energianvändning onekligen spelar en nyckelroll. Kommissionen kommer inom kort att lägga fram en handlingsplan - den finns med på föredragningslistan för nästa rådsmöte den 2 december - för effektiv energianvändning,, och då kommer vi att få tillfälle att diskutera dessa frågor mer i grunden.
En sista sak har jag glömt, det är medverkan från vissa länder i Central- och Östeuropa, jag ville säga att för närvarande finns det tio länder som utnyttjar Save-programmet för att uppmuntra effektiv energianvändning. När man jämför uppgifter om energieffektivitet, finner vi skillnader på 1 till 5 och 1 till 6 vad gäller vissa av länderna i Central- och Östeuropa.
Herr talman! Jag avslutar med att på nytt gratulera fru Ahern, och jag tackar alla ledamöter för deras positiva deltagande i denna fråga, samt parlamentet för det stöd som kommissionen har fått på detta område och säger helt enkelt att vi talar om något mycket viktigt, nämligen att använda resurser och energi på ett intelligent sätt.

Van Velzen
Herr talman! Jag hade frågat kommissionären om hon vid projektutdelningen inom det området även skulle vilja titta på företag från Europa som har stor erfarenhet inom det här området. Jag tycker alltså att det verkligen verkar vara mödan värt att ge europeiska företag en viktig roll i det här, särskilt nu när hon säger att hon gärna vill höja budgeten och med rätta pekar på att förhållandet är ett mot sex. Jag skulle gärna vilja att kommissionären svarar på det.

De Palacio
Herr talman! Vi genomför faktiskt, i några fall, externa stöd till de central- och östeuropeiska länderna. De använder inte bara det bilaterala stöd vissa länder ger - för också bilateralt samarbete sker med central- och östeuropeiska länder - utan vi bör också tänka på det stöd de får genom Save-programmet och andra gemenskapsprogram, där företag kontrakteras - företag som utför den här typen av stöd, undervisning, utbildning, spridning av nyttig teknik - och givetvis finns det bland dessa, företag i Europeiska unionen.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Avtal om handel, utveckling och samarbete mellan EU - Republiken Sydafrika
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rekommendation (A5-0020/99) av Kinnock för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till rådets och kommissionens beslut om ingående av avtalet om handel, utveckling och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Republiken Sydafrika, å andra sidan (8731/1999 - KOM(1999 ) 245 - C5-0154/1999 - 1999/0112(AVC)).

Kinnock, Glenys
Herr talman! Förra lördagen hade jag turen att få närvara vid öppningsceremonin av världscupen i rugby i Cardiff, Wales huvudstad, som jag kommer ifrån och Wales vann faktiskt! Runt hela denna rugbyplan finns reklam för sydafrikanska fruktföretag och sydafrikanska flygbolag. Vi blev underhållna av sångare från Sydafrika, och jag tänkte då på hur långt vi har kommit från den mörka perioden med apartheid när så många av oss, inklusive jag själv och kanske en eller två av kommissionärerna, uppmanade till sanktioner och bojkotter mot apartheidregimen i Sydafrika. Nu är det slut på den institutionella rasismen och det lagliga bigotteriet, och erkännandet av denna storslagna prestation styr nu Europeiska unionens förbindelser med Sydafrika.
Men jag tror att vi alla måste inse, herr talman, att vi har haft fem år av utdragna och besvärliga förhandlingar om allt från äpplen, päron och sparris till snittblommmor, fisk, vin, portvin och sherry, men nu kan vi till sist se ett avtal och förhoppningsvis kommer detta att undertecknas på måndag i Sydafrika. Jag skulle vilja att kommissionen bekräftar att detta faktiskt kommer att ske.
Europaparlamentet och den gemensamma församlingen har spelat en positiv roll och gett uppmuntran och kritisk analys, och det är mycket passande att detta parlament är det första parlament som godkänner avtalet. Vissa medlemsstater i EU glömde snabbt sina åtaganden gentemot Nelson Mandela som gjordes i Berlin 1994. I bland var det svårt att förstå varför vissa medlemsstaters respons visade brist på generositet och förståelse. Sydafrikas BNI är hälften av Belgiens och bara 0,6 procent av den totala BNI i världen. Ändå avstannade förhandlingarna gång på gång, eftersom medlemsstater i Europeiska unionen tillät särintressen gå före behoven att stödja Sydafrika. Under Förenade kungarikets ordförandeskap observerade Philip Stevens, som är kolumnist i Financial Times, att européerna hela tiden hade varit oärliga, destruktiva och - framför allt - skamligt protektionistiska. Ända från början hade man försökt hålla Sydafrika som gisslan för sina egna statsunderstödda lantbrukare.
Låt mig nu sammanfatta det viktigaste:
Den asymmetriska karaktären hos handelsavtalet är avgörande och inbegriper en systematisk eliminering eller sänkning av tariffära hinder och andra tullar. EU kommer att öppna sina marknader för 95 procent av Sydafrikas export; detta skall ske på tio år. Sydafrika kommer att öppna sina marknader för 86 procent av Europeiska unionens export; detta skall ske på tolv år.
Detta avtal är unikt, eftersom det omfattar jordbrukssektorn, som - naturligtvis - har oerhörd betydelse för den sydafrikanska ekonomin. Genom avtalet bekräftar man också den potentiella skada som statsstödda jordbruksprodukter kan orsaka på de sydafrikanska marknaderna, och man tillåter faktiskt Sydafrika att tillämpa en särskild skyddsklausul i de fall det uppkommer några hot mot deras egen inhemska jordbruksnäring. Jag ser emellertid genomgående i avtalen den protektionism som tyvärr fortfarande karakteriserar unionens gemensamma jordbrukspolitik. Jag anser också att detta avtal inte bör ses som en modell, särskilt inte för AVS-stater som för tillfället är involverade i de nya avtal som ingåtts efter Lomékonventionen, och jag vill att kommissionen bekräftar att det inte är dess ståndpunkt. Men det finns tydliga läxor att lära sig om de rena svårigheter som finns i ett sådant projekt, i synnerhet när det mäktiga EU är din motpart i mycket komplicerade och tvistiga diskussioner. Detta avtal behöver nu översättas till praktiska vinster.
Låt mig till sist ta upp de regionala konsekvenserna. Jag tror att detta kommer att bli den aspekt av avtalet som orsakar mest bekymmer. Det kommer helt naturligt att ske en minskning av tullintäkter, som Botswana, Lesotho, Namibia och Swaziland har blivit beroende av. Dessa tullar är i bland så pass höga som 90 procent, när det gäller Lesotho, och detta kommer naturligtvis att påverka dessa länders förmåga att bygga ut nödvändig hälso- och sjukvård och utbildning, samt andra sociala sektorer. Det kommer att bli omställningskostnader. Det är fortfarande mycket osäkert, fru kommissionär, hur man skall ta itu med dessa kostnader och konferensen i Lesotho som kommissionen har utlovat verkar sannerligen också något osäker. Jag har träffat en delegation från de fyra nämnda afrikanska staterna (BLNS-länderna), som hade frågor om vår inställning till denna konferens.
Mitt eget intresse för Sydafrika går trettio år tillbaka i tiden. Det har fortsatt, eftersom de frågor det gäller inte är mindre viktiga nu än de var då. President Mbeki vet att det sydafrikanska folkets tålamod inte varar för evigt och han vet också att det svarta, fattiga Sydafrika är i desperat behov av förändringar. När president Mbeki installerades, sade han: " våra nätter kan inte vara mardrömslika så länge som miljoner medborgare lever i förnedrande fattigdom. Ingen natt kan vara rofylld när miljoner medborgare inte har några jobb, och när de tvingas att tigga och råna andra för att se till att de och deras närmaste inte går under av svält. Vårt land, Sydafrika, har påbörjat en lång resa" . Detta parlament bör godkänna detta avtal, så att Europeiska unionen kan spela sin roll under denna betydelsefulla resa.
(Applåder)

Gahler
Herr talman, kära kolleger! Jag tar i dag för första gången till orda i denna kammare. Därför gläder det mig särskilt att jag kan tala om Sydafrika, ett land vars utveckling jag alltsedan mitt första besök där år 1981 har följt med oro och hopp, och sedan någon tid tillbaka med tillförsikt.
Äntligen kan vi ta upp ekonomiskt och politiskt privilegierade förbindelser med det land i Afrika, vars stabila utveckling ligger både i vårt eget och grannländernas intresse, de grannländer som befinner sig söder om ekvatorn. Föreliggande avtal skall vara till nytta för båda. När vi upprätthåller särskilda förbindelser med Sydafrika, stöder vi den ekonomiska utvecklingen där och stärker samtidigt landets potential att ge positiva impulser till hela regionen.
Politiskt sett hedrar vi därigenom också resultatet av en reformprocess som under åren tyvärr inte enbart har förlöpt fredligt. Många erinrar sig bilderna av polisens såväl som av arméns våld och även av de svartas övergrepp mot varandra. Den första höjdpunkten i denna demokratiseringsprocess var de första demokratiska valen 1994 för alla sydafrikaner, vilka var ett synligt uttryck för befrielsen inte bara för den hittills undertryckta befolkningsmajoriteten, utan också, tror jag, i själva verket även för de privilegierade i det gamla systemet; en befrielse från det egenpåtagna tvånget att rättfärdiga ett system där man själv åtminstone innerst inne visste att det inte kunde rättfärdigas och att det i tilltagande utsträckning isolerade landet från Europa och Nordamerika, som man kände sig kulturellt och etniskt förbunden med.
Denna mentala och politiska isolering, ekonomiska sanktioner och de allt mer ökande materiella insatserna för att upprätthålla den gamla ordningen, ledde till slut till ekonomisk stagnation och politisk insikt om att detta inte kunde fortgå.
Men jag är också övertygad om att det var en händelse i Europa som blev den slutliga impulsen för regeringen de Klerk, som tillsattes i slutet av 1989, att fatta modet till att grundläggande ändra systemet och därigenom avskaffa sig själv: Berlinmurens fall, som det sista synliga uttrycket för slutet på ett system, i vars namn man inte heller i södra Afrika direkt hade försvarat frihet och demokrati, befriade de vita sydafrikanerna från den subjektiva känslan att man i händelse av demokratiska val enligt principen one man, one vote, once a vote skulle befinna sig i ett enpartisystem och en efter exproprieringar förstatligad ekonomi. Ett väsentligt argument eller skenargument för att bekämpa befrielserörelsen hade fallit bort.
Nu bedriver den sydafrikanske ekonomiministern - hur som helst medlem av det kommunistiska partiet - en marknadsliberal politik. Vi vill stödja denna politik för liberalisering av handeln och omstrukturering av ekonomin även med detta avtal.
Vid sidan om detta är det även en väsentlig beståndsdel att kontraktsparterna engagerar sig för värnandet om de demokratiska principerna, de mänskliga rättigheterna, rättsstatens principer och en ansvarsfull förvaltning. För att främja detta måste även Europaparlamentet utnyttja alla sina möjligheter inom ramen för den överenskomna strukturerade politiska dialogen, och därigenom ge Sydafrika största möjliga stöd i dess ansträngningar att åstadkomma stabilitet.
PPE-gruppen har under de senaste åren alltid engagerat sig för ett starkt samarbete med Republiken Sydafrika. Jag välkomnar därför uttryckligen i min grupps namn detta avtal mellan Europeiska unionen och Sydafrika och gratulerar samtidigt föredraganden fru Kinnock till hennes utmärkta betänkande, som vi stöder.
Under de fem år förhandlingarna har pågått har Europaparlamentet och i synnerhet min grupp krävt att detta avtal sluts snabbt och snart träder i kraft. Också i det sydafrikanska parlamentet godkänner man avtalet i samförstånd.
I det skick avtalet nu föreligger anser jag att man totalt sett har förverkligat en rättvis intresseutjämning. Å ena sidan är säkerligen förhandlingarna med totalt 24 rundor delvis onödiga, och de har blivit utdragna på grund av sektorsvisa eller nationella intressen. Föredraganden har påpekat detta. Å andra sidan har detta emellertid möjliggjort ett närmande och en förståelse mellan båda sidor, just när det gäller så svåra frågor som alkoholöverenskommelsen eller vissa jordbruksprodukter. I det asymmetriska handelsavtalet ingår bland annat ett öppnande av de europeiska marknaderna till 95 procent för sydafrikansk export inom tio år.
I detta sammanhang vill jag särskilt framhäva att Europeiska unionen med detta frihandelsavtal för första gången har tagit med jordbrukssektorn i ett avtal. Inom möjligheternas ram, dvs. i enlighet med respektive subventionssystem, har man gjort avsevärda framsteg. Vad gäller alkohol var det säkert känslomässigt sett svårt för sydafrikanerna att stå ut med att de efter 12 år inte ens i sitt eget land får kalla sin egen sherry för sherry och inte kalla sitt portvin för portvin. I augusti försökte jag trösta mina samtalspartner i Sydafrika genom att påpeka att vi tyskar inte heller får kalla vår sekt för champagne, men att den går bra att sälja även i utlandet, helt enkelt eftersom den är bra!
Det är dock en droppe malört i glädjebägaren för mig att rådet inte kunde få igenom att avtalet skulle antas som ett gemenskapsavtal. Dess nuvarande form som ett blandat avtal betyder att det kommer att träda i kraft först efter ratificering från alla medlemsstaters sida.
Även om många överenskommelser som rör handeln redan kommer att tillämpas preliminärt från och med början av år 2000, hoppas jag att ratificeringsprocessen inte drar alltför långt ut på tiden. Vi som Europaparlament ger med vårt snabba godkännande signal till omedelbart agerande. Det skall tjäna som förebild för de nationella parlamenten och samtidigt visa på vår sympati för det nya Sydafrika, som förtjänar allt vårt stöd på sin svåra väg.
(Applåder)

Martínez Martínez
Herr talman! Jag vill uttrycka min samstämmighet med det föredraganden Kinnock har lagt fram. Jag vill gratulera fru Kinnock och de som har förhandlat fram detta avtal. Jag vill sammanfattningsvis gratulera alla till att vi äntligen har rott i land det instrument Europeiska unionen kommer att skriva under med Sydafrika, efter en mycket lång sträcka, ett instrument som bör kunna ge en förnyad och definitiv knuff framåt i förbindelserna mellan båda parter.
Jag säger att sträckan har varit lång. Ibland tycktes den oss oändlig. Det fanns vissa komplexa problem, såsom sherry- och portvinerna, där det fortfarande finns vissa svårigheter som vi hoppas kan lösas under de kommande dagarna. Men det är inte mindre sant att det har funnits ögonblick när vi, hos de europeiska förhandlarnas sida liksom från en och annan medlemsstat, har sett alltför byråkratiska, defensiva och till och med småsinta beteenden, liksom vi oroades över att ibland hos våra sydafrikanska samtalspartner uppfatta en tendens att backa och att återigen ta upp frågor som redan tycktes avslutade, genom vilket processen fördröjdes allt mer.
Herr talman! Med den vilja som borde överväga hos båda parterna för att på ett positivt sätt lösa vissa oklarheter eller tolkningar som fortfarande återstod, har vi kommit till en punkt i det parlamentariska förfarandet då vi gav klartecken till en rigorös text full av förväntningar och förhoppningar. Det handlar om ett avtal där man har tagit hänsyn till olika intressen, som ibland är svåra att förena och som ändå tycks ge acceptabla svar till alla. Det är helt enkelt ett avtal som genom att skydda och öppna perspektiven för de europeiska intressena, framför allt bör bidra till den sydafrikanska ekonomins stabilitet och framsteg och till befästandet av politiken och demokratin i landet.
Herr talman! Genom att underteckna detta avtal och med det stöd som det ger den sydafrikanska processen, agerar Europeiska unionen på ett konsekvent sätt. Konsekvent med dess skyldighet att försvara medlemsstaternas intressen; konsekvent med den rättvisa och de sociala framsteg vi hävdar är våra värden; konsekvent med det världsprojekt vi vill bidra till att bygga, en mer balanserad och solidarisk värld; men också konsekvent med den verksamhet många av oss och många av våra medborgare i Europa har bedrivit under fyra decennier genom våra ansträngningar att få stopp på apartheid och genom att drömma om upprättandet i Sydafrika av ett system i frihet och värdighet för alla sydafrikaner. I denna mening hade det varit oförlåtligt att när Sydafrika raserar den förhatliga regimen, när sydafrikanerna skapar historia och visar exempel genom att genomföra en beundransvärd försoningsprocess, och framgångsrikt lyckas ta sig igenom den alltid så svåra övergången från inbördeskrig och diktatur, övergången från en frihetsrörelses system till att konstituera en pluralistisk, demokratisk rättsstat, det hade varit skandal, säger jag, att när de, sydafrikanerna, inte har svikit vårt förtroende i sitt beteende, om vi européer inte hade kunnat klara av omständigheterna utan svikit det förtroende Sydafrika har för oss.
Herr talman! Det som kanske är mest glädjande med detta avtal är att vi med det går från retorik till handling och Europaparlamentet, som har uppmuntrat och följt förhandlingsprocessen på nära håll, genom att driva på och agera som en sporre, bör i dag säga att vi skall lägga ner samma energi på uppföljningen av tillämpningen av avtalet och dess resultat.

Van den Bos
Herr talman! Lika givmilt som Europa var med vackra ord när apartheid avskaffades, lika snålt visade det sig vara när det gällde ekonomiska eftergifter. Den här småborgerliga mentaliteten fanns inte hos kommissionen utan hos de kortsiktiga europeiska regeringar som lät sina nationella delintressen väga tyngre än den sydafrikanska befolkningens välfärd.
Av en färsk rapport från UNCTAD framgår det att Sydafrikas import från Europeiska unionen troligen kommer att öka kraftigare än exporten till denna marknad. I den mån det stämmer så måste avtalet absolut ändras. Vi kommer därför att noga övervaka effekterna av avtalet.
SADC-länderna får inte missgynnas genom Sydafrikas förbindelser med Europa. Även här gäller: bättre en god granne än en avlägsen vän. Sydafrika måste bara ge en impuls till utvecklingen i hela regionen. Landets aggressiva expansion i grannländerna bidrar inte till det. Handelsbalansen med de angränsande länderna är helt ur balans. Sydafrika exporterar sju gånger mer än vad landet importerar. På samma sätt som Pretoria själv fått tullpreferenser från Europeiska unionen skulle de också kunna ge sådana till sina grannländer. Ekonomisk utveckling är ju avgörande för den politiska stabiliteten och freden i hela regionen. Trots vår kritik mot Europeiska unionens uppställning fäster vi stor vikt vid avtalets grundmålsättning, den ekonomiska utvecklingen av Sydafrika och integreringen i världshandeln. Därför stöder vi Kinnocks rekommendation.
Herr talman! På mitt språk säger vi: bättre ett halvt ägg än en tom äggkopp.

Wyn
Herr talman! Jag är glad att kunna stödja detta initiativ på Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansens vägnar. Vi tackar fru Kinnock för hennes arbete.
Mellanstatliga och, under senare tid, mellanregionala allianser, både i Europeiska unionen och med partner utanför, är ett initiativ som vi kan vara stolta över att vi har utvecklat på ett entusiastiskt sätt. Finansieringsprogram som t.ex. Interreg, Phare och andra är ett tydligt uttryck för denna ideologi.
Detta initiativ i sig självt kan inte förväntas att över en natt, så att säga, lösa problemen rörande den ekonomiska situationen i det nya Sydafrika. Man måste ta itu med stora inhemska problem, inklusive social integration, kroniskt dåliga bostäder för huvuddelen av befolkningen, hög arbetslöshet och en ekonomi som bara producerar 0,46 procent av världens totala BNI.
Bekymret för de flesta sydafrikaner är att det tar så lång tid för våra initiativ att bära frukt. Vi måste se till att alla stödprogram går att verkställa betydligt snabbare än vad som är fallet i dag. Ett avtal som innebär en fullständig avreglering av 95 procent av Sydafrikas export till EU över en tioårsperiod och borttagna tariffer på 86 procent av landets industrivaror är en mycket lång tid att vänta för ett land som drabbats av så akuta ekonomiska och sociala problem.
Tariffbegränsningar är bra, men måste ses mot bakgrund av att begränsningarna för de utvecklingsländer som exporterar till industriländer är fyra gånger så stränga som de tariffer som gäller när vi exporterar till dem.
Mellanregionala förbindelser måste också utvecklas med Sydafrika, som är ett land som består av regioner. Den roll som regionerna och EU:s historiska nationer kan spela vid skapandet av ekonomiska och kulturella länkar mellan de olika regionerna i Afrika är avgörande, och bör vara ett nödvändigt villkor för landets framtida möjligheter, på samma sätt som borttagandet av dess skulder. Beslutet som togs vid det internationella ekonomiska toppmötet i Köln i år, att efterskänka 100 miljarder USD av utvecklingsländernas skulder var viktigt i detta avseende, och bör vara en katalysator för ytterligare åtgärder från alla EU-länder, inte bara ett fåtal.
Ett ekonomiskt partnerskap är ingen patentlösning på problemen i Sydafrika i sin helhet. En hel rad frågor som är avgörande för uppgiften att se till att Sydafrika kan maximera de möjligheter som skapas genom detta avtal måste nu undersökas på ett övergripande sätt. EU bör se till att utveckla strategier och fortbildningsprogram för att säkerställa att återuppbyggnaden av den sydafrikanska ekonomin blir hållbar i ett längre perspektiv, både i ekonomiskt och miljömässigt avseende. Jag välkomnar detta initiativ.

Boudjenah
Herr ordförande! Jag tackar fru Kinnock för hennes betänkande. Avtalet mellan Europeiska unionen och Sydafrika, som vi i dag skall yttra oss om, är mycket viktigt. Jag är desto mer positiv till det eftersom rådet i början av året återupptog förhandlingarna, vilket var en mycket dålig signal till det sydafrikanska folket.
Vår kammare uttryckte i februari 1999 sin brist på förståelse inför detta, även om vissa europeiska jordbruksproducenters intressen borde beaktas. Men det var möjligt utan att ifrågasätta hela diskussionen. Den angelägna uppmaningen från parlamentet uppfattades alltså, eftersom rådet slutligen godkände avtalet. Jag gläds också åt att avtalet efter påstötningar från sydafrikansk sida utvidgats till att omfatta utvecklingssamarbete.
Det handlar nu om att så noggrant som möjligt följa tillämpningen av avtalet, så att dess mest positiva aspekter bidrar till utvecklingen av det nya Sydafrika. Ett " rikt land" , på en av de fattigaste kontinenterna, vars sociala förhållanden fortfarande är mycket ojämna, så till den grad att UNDP placerar detta land på 93:e plats när det gäller mänsklig utveckling. 52 procent av årsinkomsterna går till endast 10 procent av befolkningen och arbetslösheten ökade från 30 procent under 1994 till 37 procent 1997. Dessa skillnader döljer de rasåtskillnader som fortfarande finns. Kort sagt, och det är sydafrikanerna själva som säger det: " apartheid har besegrats politiskt, men den är fortfarande mycket närvarande i det dagliga livet, på det ekonomiska och sociala området, för miljoner människor" . Den berättigade otåligheten märks, särskilt bland den svarta befolkningen.
Efter att ha visat vår solidaritet med frihetsrörelsen mot den hårda apartheidregimen är det alltså de stora ansträngningarna inom RDP som måste stödjas. Man har redan gjort avsevärda framsteg när det gäller barnens skolgång, närsjukvård, tillgång till dricksvatten och elnätet, men det återstår fortfarande väldigt mycket att göra.
Jag är desto mer intresserad av detta avtal då jag, efter att under åratal ha demonstrerat för att Nelson Mandela skulle friges, fick äran att resa till Sydafrika direkt efter att han valts till president.
Vi måste slutligen också lyssna till rösterna om konsekvenserna av frihandeln. Den ursprungliga sydafrikanska preferensen gällde för övrigt ett avtal som ligger nära bestämmelserna i Lomékonventionen, och UNCTAD förutspår en orättvis inverkan på den bilaterala handeln, på bekostnad av sydafrikanska produkter. Oron och fruktan på regional nivå i länderna inom tullunionen i västra Afrika har inte heller beaktats tillräckligt. Botswana, Lesotho, Namibia och Swaziland kommer att förlora en viktig inkomstkälla när avtalets ikraftträdande medför en radikal minskning av de tullavgifter de för närvarande kan tjäna på sin union. Och att på deras marknad föra in produkter som subventioneras av den gemensamma jordbrukspolitiken innebär verkliga risker för deras jordbruk.
Det avtal vi diskuterar är strategiskt för båda parter. Det är också strategiskt för freden, stabiliteten och utvecklingen av södra Afrika. Utöver mitt godkännande skall jag därför avsluta med ett förslag. Kanske kan vi i parlamentet ha en utfrågning av ambassadörerna från länderna i södra Afrika, för att de direkt skall kunna knytas till förbindelserna mellan Europeiska unionen och denna region i världen som är så lovande för hela den afrikanska kontinenten.

Coûteaux
Herr ordförande! I min egenskap av företrädare för ett jordbruksland, nämligen Frankrike, och ännu mer ett land som satt sitt namn och sin politik på en viss utformning av samarbetet med Afrika, kan vi inte gå i Kinnocks riktning och godkänna det s.k. handels- och samarbetsavtalet med sydafrikanska republiken, av både sak- och formskäl.
Sakskälen är ganska uppenbara. Det första gäller transaktioner i fråga om skyddat ursprungskännetecken, " appellation d' origine contrôlée" . Att bevilja en ekonomisk kompensation till ett land för att det skall upphöra att otillbörligen använda skyddade beteckningar - såsom sherry i detta fall - innebär ett mycket farligt prejudikat. Det säger sig för övrigt självt att om detta avtal ratificeras av de nationella parlamenten, vars grundläggande roll, jag säger det som en parentes, ännu en gång bekräftats, skulle alla företrädare för tredje land kunna besluta om att använda den europeiska beteckningen " appellation d' origine contrôlée" för att sedan förhandla fram en ekonomisk kompensation. Det är absurt.
Det andra sakskälet förefaller oss ännu allvarligare. Det gäller själva filosofin, eller mer exakt ideologin, som finns inbyggd i detta avtal. Att tro att avregleringen av handeln gynnar utvecklingen till att börja med, det ingår säkert i den världsomspännande Vulgata som gäller överallt, men verkligheten fortsätter att tala emot dessa påståenden. Det är till att börja med självklart att de fattiga länderna fortsätter att översvämmas av svårigheter vartefter deras gränser öppnas och de grundläggande tjänsterna privatiseras. De länder som i dag dominerar, har för övrigt kunnat expandera inom ramen för en planerad protektionism, och det är denna protektionism som jag så gärna vill ha. Avtalet motsvarar en ideologi som bara har till målsättning att maskera en fördärvlig politik från en stormakt inom handeln, nämligen Förenta staterna, och där liksom i andra sammanhang tar Europa fel när vi följer deras exempel.
När det gäller formen skall jag bara nämna den. Det här är ytterligare en illustration av samförståndet mellan kommissionen och parlamentet, för att frånta Europeiska rådet det som enligt min mening är dess exklusiva befogenhet, nämligen utrikespolitiken.
Av dessa skäl kan vi inte godkänna avtalet.

Belder
Herr talman! Även om vi erkänner de värdefulla delarna av avtalet om handel, utveckling och samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Sydafrika så har vi, liksom föredraganden Kinnock, ett antal kritiska frågor respektive förslag till kommissionen och rådet.
För det första kännetecknas handelsförbindelserna mellan Europeiska unionen och Sydafrika av ett starkt beroende. Det senare landet är i mycket hög grad hänvisat till det förra både för sin export (33 procent) och sin import (40 procent). Åt andra hållet är det inte alls så. Varför uteblir då ett fullständigt tillträde till den europeiska marknaden för sydafrikanska produkter? På det sättet förflyktigas de goda avsikter från 1994 som Europeiska unionens medlemsstater hade gentemot utvecklingslandet Sydafrika!
För det andra visade en utvärdering av Lomékonventionen 1996 att en asymmetrisk handelsliberalisering inte bara medför fördelar för utvecklingsländerna. På grund av den asymmetrin lär de sig ju inte konkurrera mot världspriser. I vilken mån gäller detta hinder även för produkter från Sydafrika?
För det tredje yrkar vi för att avtalet mellan Europeiska unionen och Sydafrika inte skall genomföras på bekostnad av Pretorias utmärkta regionala handelsförbindelser. Genom goda ursprungsregler bör även Sydafrikas partnerländer i SADC och SACU kunna dra nytta av handelsavtalet.
I anslutning till föredraganden Kinnocks skarpa ställningstagande att " Europeiska unionen har försökt göra Sydafrika till gisslan för sina egna statsstödda lantbrukare" är, för det fjärde, är det en regelrätt försummelse att sektorerna vin och spritdrycker inte omfattas av avtalet. Vilka skador kommer den europeiska marknaden verkligen att få uppleva på grund av det?
En sista punkt: den europeiska utvecklingspolitiken gentemot Sydafrika kommer inte att vara särskilt fruktsam så länge Europa inte är berett att offra något för den. Den senaste tiden har utveckling genom integrering på världsmarknaden allt mer betonats i utvecklingssamarbetet. Helt rätt, tycker vi. Det här handelsavtalet innehåller ändå aspekter som hindrar Sydafrikas integrering på världsmarknaden. Allt sammantaget verkar den europeiska själviskheten ändå ha blivit starkare igen.

Maij-Weggen
Herr talman! Allra först vill jag tacka föredraganden för hennes utmärkta betänkande som inleds med meningen: " Efter fem år av diskussioner, tvekanden, undanflykter, överläggningar och förhandlingar är det nu dags att genomföra ett avtal som innebär att Sydafrika och Europeiska unionen strategiskt förbinder sig till handel och utvecklingssamarbete." I Nederländerna kan vi, fru Kinnock, säga det ännu kärnfullare. Vi säger då: efter fem år av gnäll, tjafs och struntprat är tärningen äntligen kastad. Nederländarna kommer väl att förstå vad jag menar. Det är för övrigt, och det håller jag med van den Bos om, medlemsstaterna som stått för gnället, tjafset och struntpratet. Det är inte kommissionen och absolut inte parlamentet.
Herr talman! Hur vi än uttrycker det på vårt eget språk så förhalades förhandlingarna om det här handelsavtalet på ett otroligt sätt och det var, vilket också uttryckts i flera resolutioner från denna kammare, en dålig uppvisning, särskilt efter Sydafrikas modiga övergång till ett fritt och demokratiskt system. En fin prestation i ett sekel fyllt av våld i den här världen. Därför är Sydafrika en förebild för oss alla.
Europeiska unionen är med 33 procent export och 40 procent import Sydafrikas viktigaste handelspartner. Därför är det här avtalet också viktigt. För oss, men främst för Sydafrika. Det är ett modernt och ett till vår tid anpassat avtal med avreglering av tullavgifter, upprättande av en frihandelszon, överenskommelser om ekonomiskt samarbete och utvecklingssamarbete, överenskommelser om vetenskap och teknik och överenskommelser om en politisk dialog. Kort sagt, ett avtal som man från två håll kan leva med i flera år. Naturligtvis hade det kunnat bli ännu bättre men jag tror att det är bättre att nöja sig med det här tills vidare.
En del av handelsavtalet ger också goda framtidsutsikter eftersom Europa skall öppna sina marknader till 95 procent för Sydafrika och Sydafrika skall göra samma sak till 86 procent, och det omfattar 75 procent av de sydafrikanska jordbruksprodukterna. Även de flesta handelsprodukterna får inom kort, i varje fall om tre år, importeras så fritt det nu är möjligt. Det är naturligtvis inte särskilt bra för trovärdigheten att portvin och sherry sörjt för så mycket fördröjning och att övergångsregler på fem till tolv år fastställts för dessa varor. Så viktigt är det emellertid inte heller. Jag håller med Gahler och jag kan berätta för honom att i Nederländerna dricks det mer mousserande vin än champagne. Kvaliteten är alltså tillsammans med priset i längden minst lika viktig som namnet.
Herr talman! Nog talat om detaljerna i det här avtalet. Lika viktigt är naturligtvis de politiska aspekterna av avtalets olika delar. I det avseendet hoppas vi verkligen att det här avtalet skall vara en positiv stimulans för den ekonomiska utvecklingen och den politiska stabiliseringen i Sydafrika. På det området finns det fortfarande en hel del att bekymra sig över, den ekonomiska utvecklingen i Sydafrika avtar nämligen i fart och därigenom går bekämpandet av fattigdomen, som skall minska den svarta och färgade befolkningens underläge till följd av åratals apartheid, alldeles för långsamt. Fattigdomen är fortfarande mycket tydlig i Sydafrika och en del av den unga generationen blir därigenom frustrerad och dras till kriminaliteten. Det är inte bara allvarligt för de berörda grupperna. Det hindrar tyvärr en del av investeringarna och det gör att den ekonomiska utvecklingen går ännu långsammare.
Därför är det viktigt att det här handelsavtalet nu äntligen blivit av, så att det europeiska näringslivet vet vad det kan förvänta sig i Sydafrika och samma sak gäller för det sydafrikanska näringslivet. Nederländerna skickar i alla fall inom kort en stor handelsdelegation till Sydafrika, och jag hoppas att de övriga 14 medlemsstaterna också kommer att göra det. Sydafrika behöver nya impulser för att främja den ekonomiska tillväxten och snabbare fördriva fattigdomen. Det är bra för den politiska stabiliteten och det behövs verkligen.
Herr talman! Sydafrika går efter det kommande valet en ny period till mötes. En period under vilken tecken på hopp och framsteg måste omsättas i ekonomisk och social stabilitet och i rättvisa. Det här handelsavtalet måste spela en positiv roll i den utvecklingen. Min partigrupp godkänner det och jag hoppas verkligen att det skall få ett positivt resultat.

Dybkjær
Herr talman! I och med Nelson Mandelas farväl som president och nyvalet av Thabo Mbeki, gick Sydafrika in i en ny politisk epok. Som en ung sydafrikan uppvuxen i Danmark uttryckte det: Det är bra för Sydafrika just nu att Mandela träder tillbaka. Det är nämligen inte bra för en demokrati att ha en gud som president, för det var och är Mandela: en gudagåva. Men gudar gör man inte uppror mot, i varje fall inte när de just har öppnat vägen ut till friheten. Jag säger härmed inte att Thabo Mbeki inte har gudaliknande egenskaper, men det tålamod som visats från de fattigas sida gentemot Nelson Mandela kommer inte att visas gentemot Thabo Mbeki. De ställer krav här och nu på mat, bostäder, utbildning, alltså alla de saker som vi i väst tycker är helt naturliga. Först blir de kriminella, sedan gör de uppror. Det ställer Thabo Mbeki i en helt annan situation än Nelson Mandela, men det ställer också EU i en helt annan situation. Det skall vi komma ihåg, och vi skall också komma ihåg Balkan och vad Kofi Annan sade i sitt tal i FN vid öppnandet av generalförsamlingen i år: Det är otroligt hur mycket vi offrar på krig, och hur litet vi offrar på förebyggande. Det är därför bra att vi har fått det nuvarande avtalet mellan Sydafrika och EU. Det är med all säkerhet inte så bra som det borde vara. Det är inte tillräckligt generöst, och jag vill gärna tacka föredraganden, fru Kinnock, för att hon har påpekat detta. Men det finns och det knyter samman EU och Sydafrika. Förhoppningsvis kommer det att betyda att man också i Sydafrika upplever att det inte längre är riktigt så långt från EU till Sydafrika, varken fysiskt eller psykologiskt, och att det inte längre är så långt från ord till handling som man otvivelaktigt har känt under perioden efter 1994 och fram till 1999.

Lucas
Herr talman! Det första jag vill säga är hur mycket jag välkomnar vad jag hoppas kommer att bli den framgångsrika avslutningen rörande detta avtal som i sig är en milstolpe, och jag gratulerar föredraganden till hennes outtröttliga arbete för att uppnå bästa möjliga resultat.
Detta avtal är ett av de första frihandelsavtalen med ett utvecklingsland, så det fastställer en rad viktiga prejudikat. Något av de viktigaste med dessa är att avtalet har utvidgats från att bara fokusera på handel till en bredare betoning på utvecklingssamarbete. Jag välkomnar detta, men det kan också fastställa andra prejudikat som inte är fullt så positiva, i synnerhet dess påverkan på andra länder i regionen.
Ett stort bekymmer för dessa länder i Sydafrikanska tullunionen (SACU) är förlusten av tullintäkter, som Kinnock har nämnt. För närvarande förlitar sig dessa länder i hög grad på tullintäkter som tas in från europeisk import och som fördelas mellan medlemsstaterna i tullunionen. Vi talar om betydande belopp här. Swazilands intäkter i detta sammanhang uppgår t.ex. till 40 procent av statens totala offentliga intäkter. Men i och med att frihandelsavtalet träder i kraft, kommer produkter som exporteras tullfritt från EU till Sydafrika, också att komma in tullfritt till de andra länderna i tullunionen - det finns inga tariffära hinder mellan dem. Det finns alltså mycket starka farhågor bland SACU-länderna att dessa produkter kommer att konkurrera ut lokala varor på den inhemska marknaden. Medan detta kan innebära billigare produkter för konsumenterna i södra Afrika, kan konsekvenserna för det lokala näringslivet bli mycket allvarliga.
Som en följd av detta finns det en mycket påtaglig oro för att hastigheten och omfattningen rörande borttagandet av avgifterna på import från EU kommer att överstiga det regionala näringslivets förmåga att förbättra sin effektivitet. Detta betonar vikten av att frihandelsarrangemangen träder i kraft vid en lämplig tidpunkt, för att därmed undvika negativa återverkningar för andra länder i regionen.
Även om Sydafrikas grannar har blivit utlovade kompensation för de kostnader de drabbas av i och med omställningarna i Sydafrika, så är det långt ifrån klart hur detta kommer att fungera i praktiken. Jag är säker på att Europaparlamentet kommer att fortsätta övervaka denna situation för att bedöma vilka det får för andra länder, och att göra allt som står i dess makt för att se till att det sker en nödvändig kompensation.
Avtalet får också större konsekvenser för de förhandlingar som sker efter Lomékonventionen, eftersom kommissionen och rådet starkt förespråkar att regionala frihandelsarrangemang skall ersätta den grundton som förknippas med Lomékonventionen. Jag välkomnar Kinnocks rekommendation att vi inte bör se detta avtal som en modell för AVS-staterna.
Avslutningsvis, medan jag välkomnar det faktum att Sydafrika har vunnit en del av viktiga marknader i EU, hoppas jag att vi kan lära oss en läxa av detta avtal och i framtiden se till att val av tidpunkt för ikraftträdande, det gradvisa införandet och räckvidden för frihandelsarrangemangen på ett mer korrekt sätt återspeglar de behov som finns hos de deltagande länderna.

Laguiller
Herr kommissionär, mina damer och herrar! Att samarbeta med Sydafrika och hjälpa landet ur underutvecklingen bör vara en grundläggande plikt för Europa, vars styrande klasser tidigare dragit stor nytta av att landets gruvrikedomar plundrats och den fattiga befolkningen utnyttjats. Men jag kommer definitivt inte att instämma i de europeiska institutionernas självtillfredsställande manifestationer, där man t.o.m. har mage att påstå att man på ett avgörande sätt har bidragit till att apartheidregimen försvann i Sydafrika, när stormakterna, inbegripet de europeiska stormakterna, i stället har ett förkrossande ansvar för att ha upprätthållit en avskyvärd regim under så lång tid. Det är den svarta befolkningens kamp som drivit fram ett slut på den institutionaliserade segregationen, men den lyckades tyvärr inte sätta stopp för den sociala segregationen, som gör att landets arbetare och arbetslösa fortsätter att leva i fattigdom.
Det enda som de europeiska institutionerna erbjuder Sydafrika när det gäller samarbete är ett handelsavtal som noggrant utarbetats för att den europeiska handelns och industrins intressen skall tillvaratas, ett avtal som i Sydafrika endast kommer att ge fördelar till den ytterst lilla minoritet som exporterar ädelstenar och jordbruksprodukter, och som redan var de som drog störst nytta av apartheidsystemet. Undertecknarna av avtalet döljer det inte heller utan säger att, jag citerar " bestämmelserna om samarbete syftar till att underlätta omstrukturering och modernisering av den sydafrikanska industrin och stimulera dess konkurrenskraft" . Arbetare i vilket land som helst begriper att det handlar om avskedanden och en ökad arbetslöshet! Vår solidaritet gäller därför arbetarna, Sydafrikas arvlösa, och inte dem som, därborta eller här i Europa, blir rikare genom att folkets fattigdom ökar.

Musumeci
Herr talman! Det avtal som har träffats med Sydafrika utgör utan tvekan på det politiska planet i sin helhet ett framsteg för Europeiska unionen, och i det avseendet måste avtalet hälsas med stor glädje och tillfredsställelse. Men däremot inte i kommersiellt avseende, vågar jag nog påstå. Det är ett avtal som innehåller många underligheter och som lämnar efter sig mycket tvivel och många oklarheter. Från många håll har vi för övrigt, under dessa långa och påfrestande fem år av förhandlingar, fått höra klagomål från sådana som i regel enbart intresserar sig för utvecklingen i tredje världens länder. Dessutom har tolkningarna och stämningarna skilt sig åt mellan Europaparlamentet, som ville ha ett avtal på villkor som ligger närmare de villkor som finns i Lomékonventionen, och kommissionen, som uttalat sig för en villkorad anslutning, om man säger så.
Enligt vår mening är detta inte ett homogent avtal. Det krävs med andra ord separatavtal där man kan agera utifrån lika förutsättningar och ansvar. I de fall där en sådan balans inte kan uppnås måste vi emellertid inleda förhandlingar som är seriösare och framför allt mer detaljerade. Europeiska unionen har till exempel godkänt klausuler om skydd för det sydafrikanska jordbruket även inom sådana sektorer som konkurrerar med den europeiska ekonomin. Omkring 75 procent av de sydafrikanska jordbruksprodukterna åtnjuter lättnader när det gäller tillträdet till våra marknader och i utbyte mot detta har Sydafrika antagit - detta kan sägas i all uppriktighet - rigida, klart avvisande positioner som i vissa fall är fullständigt obegripliga. Jag syftar framför allt på fisk och vin. Flera europeiska länder har begärt att man skall reglera tillträdet till de sydafrikanska vattnen, trots Sydafrikas medgivanden när det gäller tulltariffer och export av fiskprodukter, men Sydafrika har vägrat. Sydafrika utnyttjar för sina egna produkter europeiska beteckningar på våra marknader och på marknader i tredje land i utbyte mot finansiellt bistånd för vår sektor. Allt detta verkar överdrivet och oförnuftigt. Därför anser vi att vi som delegation från Nationell allians måste rösta emot, samtidigt som vi framhåller vår absoluta beredvillighet när det gäller att i framtiden stödja den långa och svåra tillväxt- och utvecklingsprocessen i Sydafrika på ett sätt som inte skapar orättvisor och oro.

Smet
Herr talman! Jag skulle vilja inleda med att säga att jag tyvärr måste konstatera att unionen externt visserligen bekämpar apartheid, och inte utan resultat, men att ropen på en annan slags apartheid ökar internt. Medan Sydafrika slänger av sig det rasåtskilda samhällets ok så väljer allt fler européer en etniskt inriktad intolerans.
Medan Sydafrika till största delen röstat för Nelson Mandela så röstar ett inte försumbart antal européer för Jörg Haider och hans kumpaner. Det oroar mig och det borde oroa oss alla. Vår trovärdighet i kampen mot diskrimineringen i utlandet beror nämligen på vårt motstånd mot den sortens orätt i våra egna länder.
Nu när jag sagt det så gläder jag mig åt det avtal som vi behandlar i dag. Jag gratulerar Kinnock till hennes betänkande. Det handlar om handelsförbindelser, utvecklingshjälp och även om politiskt samarbete. De tre delarna hänger samman och utgör en del av Europas bidrag till demokratiseringen i Sydafrika och det i hopp om att hela Södra Afrika skall dra nytta av det. På samma sätt som Europeiska gemenskapen stöder demokratiseringen i de central- och östeuropeiska länderna genom handel, utveckling och samarbete, försöker man genom det föreliggande avtalet ge demokratin i Sydafrika en knuff i ryggen. Även om Sydafrika geografiskt hör till den afrikanska kontinenten så vet vi ju alla att det är den ledande ekonomin i den världsdelen.
Politiskt sett skiljer sig landet från flera andra afrikanska regimer: fred med utlandet, säkerhet inom landet, rättsstat, fria val, respekt för de mänskliga rättigheterna och en anständig förvaltning är en del av de politiska prioriteterna, även om de i praktiken kan förbättras åtskilligt. Ekonomiskt sett ger tillväxten och utvecklingen mer välfärd och mindre fattigdom än i resten av centrala och södra Afrika. BNP, både per capita och i paritet, skiljer sig mycket från det afrikanska genomsnittet och liknar egentligen mycket den i de central- och östeuropeiska länderna.
Enligt Världsbanken går det i Sydafrika nästan lika bra som i Slovakien och bättre än i Polen eller Ungern. Grovt uttryckt skulle man kunna säga att om Sydafrika låg i Östeuropa så skulle det antagligen kunna komma i fråga för anslutning till Europeiska unionen. Med en befolkning som är lika stor som Spaniens och en yta som Frankrike, Tyskland och Förenade kungariket tillsammans har Republiken Sydafrika viktiga trumfkort för att spela en föregångsroll i den här känsliga regionen. Då måste emellertid experimentet med ett maktövertagande utan våld, följt av ett fredligt samhälle, lyckas. Då måste det även gå att förebygga etniska eller rasbetingade spänningar genom ekonomisk tillväxt, sociala framsteg och en spridning av välfärden. För det krävs politisk stabilitet och demokratisk konsolidering och alltså har handelslöftena gjorts beroende av dessa båda värdemätare.
Därför omfattar avtalet ett samarbetsråd med en övervakningsfunktion. Som ordförande i den gemensamma parlamentarikerdelegationen gläder jag mig inte bara över att det här avtalet slutits utan även över att avtalet omfattar både institutionell utveckling och politiskt samarbete. Kommersiella avtal måste nämligen kopplas till institutionella garantier, på samma sätt som politiskt stöd utan ekonomiskt bistånd inte heller fungerar.
Jag beklagar därför också föresatsen, och det här säger jag även till kommissionen och rådet, att skära i budgetposten för det europeiska programmet för återuppbyggnad och utveckling i Sydafrika. Jag vill passa på att fråga kommissionen hur den har tänkt fördela de 125 miljonerna euro per år. Revisionsrätten har kommit med kritik. Parlamentets utskott för utveckling och samarbete har lagt fram förslag. Det verkar finnas svårigheter med fördelningen av pengarna.
Slutligen beklagar jag ett par medlemsstaters själviskhet som gjort att det här avtalet fördröjts med flera år.

Souchet
Herr kommissionär! Det förefaller som om stora svårigheter kvarstår på vin- och spritområdet, vilka hindrar oss från att i lugn och ro sluta ett avtal mellan Europeiska unionen och Sydafrika.
Vi måste få veta om Sydafrika vidtagit nödvändiga åtgärder för att ett antal grundläggande beteckningar, däribland portvin och sherry, inte skall användas vid export till Europeiska gemenskapen, och inom fem år skall ha avvecklats helt när det gäller exportförsäljning.
Herr kommissionär! Vi inbillar oss inte heller att ni kan höja Europeiska unionens nuvarande importnivå när det gäller sydafrikanskt vin - 320 000 hektoliter, det vill jag erinra om - utan att behålla ett minimum av tullavgifter, annars riskerar ni att allvarligt skada hela den europeiska branschen.
För att lösa detta har jag förstått att det räcker med att ändra i bilaga 10 till avtalets protokoll, och jag skulle vilja att ni ger oss litet uppgifter som kan lugna oss på den punkten. Men enligt annan information skulle vi vara tvungna att ändra denna bilaga om den inte godkänts den 30 september. Jag skulle alltså vilja få information om kommissionens ståndpunkt, när det gäller om denna bilaga 10 fortfarande gäller i dag, sex dagar efter det sista datum som ursprungligen angivits, eller om kommissionen föreslagit någon ändring.
Herr kommissionär! Vi har en känsla av att Pretoria gör en annorlunda tolkning av innehållet i detta avtal, och särskilt av bilaga 10. Vi ber er i vilket fall som helst att inte sluta ett globalt avtal innan det finns ett rättvist " vinavtal" som inte skadar någondera parten.
(Applåder)

Van Hecke
Herr talman! Precis som de flesta kolleger här så gläder jag mig över att det här avtalet slutits. Det är utan tvekan ett viktigt avtal som skall underlätta Sydafrikas vidare integrering i världsekonomin, som skall öka den politiska stabiliteten i hela regionen och som hur som helst innebär en kraftig boost i våra bilaterala förbindelser. Handelsavtalet avviker från klassiska agreements eftersom det tas hänsyn till de särskilda förhållandena i Sydafrika. Av den anledningen har jordbrukssektorn inte uteslutits och utvecklingssamarbetet betonas starkt. Det här avtalet är en viktig överenskommelse. Det får dock inte bli en slutstation. Den follow-up som behövs får inte glömmas bort.
Dessutom måste det byggas vidare på den dynamik som bildats och träffas ytterligare överenskommelser inom ett antal sektorer, till exempel fisket. Även om jag alltså delar entusiasmen över det avtal som uppnåtts så är jag mindre entusiastisk över det sätt som det kommit till stånd på. De senaste två åren har jag bott och arbetat i Sydafrika. Jag fick se hur Europa i den sydafrikanska pressen behandlades mycket kritiskt på grund av korporatistiska och protektionistiska reflexer som stod i skarp kontrast mot de snygga avsiktsförklaringarna om solidaritet med regnbågsnationen.
Efter att rådet förkastat ett avtal som kommissionär De Pinheiro uppnått ställdes i Sydafrika till och med öppet frågan om det überhaupt ville sluta ett sådant avtal. Europa kommer länge än att i Sydafrika identifieras med portvin och sherry. I det avseendet är ansatsen till avtalet en missad chans, en missad chans att skaka av sig bilden som ett fortress Europe.
I betänkandet ägnas med rätta mycket uppmärksamhet åt de regionala följderna av det här avtalet. Föredraganden har pekat på att ett antal SACU-länder kommer att uppleva hur de för dem mycket viktiga inkomsterna från tullavgifter kraftigt kommer att sjunka. I avtalet har man försökt föregripa det, främst efter påtryckningar från parlamentet, men det gäller att vara vaksam. Det här avtalet måste vara en inbjudan till Sydafrika att också främja det regionala samarbetet och måste bidra till att den sydafrikanska ekonomin blir en hävstång för utvecklingen i hela regionen.
Herr talman! Jag hör till dem som älskar Sydafrika: landet, folket, dess ledare. Den speciella samhörigheten får dock inte bli ett alibi för att när det gäller bivillkor inte hantera samma normer som för andra AVS-länder. Ärligheten kräver att vi erkänner att Sydafrika tampas med flera brister i myndighetsutövningen, till exempel en omfattande korruption och kriminalitet. Goda avtal gör goda vänner.
Det här avtalet ger oss inte bara rätten, det ger oss även skyldigheten att fortsätta yrka för en bra regim och lämpliga åtgärder mot kriminaliteten. Samtidigt måste vi dock i handling stödja den sydafrikanska regeringen i dess kamp mot ett åtskilt samhälle. Endast om vi lyckas med det, herr talman, så kan det bli tal om ett varaktigt partnerskap mellan Europa och Sydafrika.

Cunha
Herr talman! Enligt information jag har fått består fortfarande skillnader i tolkning mellan Sydafrika och Europeiska unionen vad gäller det speciella avtalet om viner, framför allt vad gäller användandet av ursprungsbeteckningarna "portvin" och "sherry".
Efter ett möte mellan parterna i början av september anser Europeiska unionen att avtalet innebär att beteckningarna "portvin" och "sherry" inte kommer att fortsätta att användas av sydafrikanerna efter en period på tolv år, och att man under tiden måste fundera på alternativa namn för de sydafrikanska produkterna. Sydafrikas tolkning är däremot att först efter dessa tolv år skall diskussionerna inledas om att hitta ersättningsnamn för de namn vi talar om, om vilka det då skall skrivas avtal.
Så länge detta avtal inte föreligger skulle Sydafrika, enligt sin egen åsikt, kunna fortsätta att använda de nuvarande beteckningarna. Inför en sådan situation är det nödvändigt att undvika varje otydlig tolkning om ursprungsbeteckningarna "portvin" och "sherry", vilka är just europeiska geografiska namn som skall skyddas och det kan inte under några omständigheter samtidigt få existera vinmärken med annat ursprung som ostraffat använder dessa. Framför allt skall det specifika avtalet om viner, i linje med slutsatserna i rådet (allmänna frågor) i juli i år, avslutas innan den handelsmässiga delen av avtalet provisoriskt träder i kraft, vilket är planerat till januari.
Om detta inte sker bör avtalets ikraftträdande skjutas upp. Det handlar inte om vår politiska vilja att fastställa ett solitt samarbete med Sydafrika, ett stort land i Afrika som redan i dag är en viktig handelspartner för Europeiska unionen. Det handlar om respekten för en grundläggande princip för vår egen överlevnad på sikt, nämligen principen om de geografiska ursprungsbeteckningarna för våra genuina produkter, för övrigt skyddade av Världshandelsorganisationen genom immaterialrätten.
Om Europeiska unionen inte kan garantera dessa principer, kommer vi helt att förlora ansiktet i de förhandlingar som snart inleds inom Världshandelsorganisationens millennierunda. Jag upprepar, det handlar inte om avtalet, det handlar om möjligheten att förena detta samarbetsavtal med respekten för våra egna principer och försvaret för våra intressen.

Nielson
Det måste vara nästan en unik situation att ett avtal godkänds av parlamentet innan det faktiskt har undertecknats. Det verkar som om vi i dag förbereder oss för just detta. Jag känner mig hedrad och privilegierad att ämnet för denna enastående händelse är avtalet med Sydafrika, som jag har ansvar för i kommissionen.
Om en vecka från och med i dag, har jag varit i Sydafrika tre gånger detta år. Under mitt första besök var syftet att fira åren av solidarisk kamp. Att tala i fångarnas matsal på Robben Island var en trevlig erfarenhet. Andra gången var när jag företrädde mitt land vid installationen av president Mbeki. Jag ser nu fram emot att nästa måndag i Pretoria delta i det faktiska undertecknandet av detta avtal och se det träda i kraft.
Jag vill tacka parlamentet och, i synnerhet, föredraganden från utskottet för utveckling och samarbete, Kinnock, för det snabba och smidiga sätt man har utarbetat parlamentets godkännande av resultatet av våra förhandlingar med sydafrikanerna och för det mycket aktiva och engagerade sätt man har varit behjälplig i denna process under årens lopp.
Nästa vecka undertecknar vi avtalet i Pretoria. Under de senaste dagarna har vi hört vissa personer från vissa EU-medlemsstater säga att denna glädjande händelse kan påverkas av att de parallella förhandlingarna med Sydafrika om ett EU/Sydafrika-avtal om vin och sprit har stött på svårigheter i ett sent skede. Utan att gå in på det principiellt olämpliga med denna typ av antydningar, vill jag betona att båda sidor arbetar mycket hårt för att hitta en snabb och ömsesidigt godtagbar lösning på de kvarvarande problemen rörande nämnda avtal. Faktum är att på torsdag skall förhandlare från båda sidor träffas igen i Bryssel för ett avslutande sammanträde i vin- och spritförhandlingarna. Jag är övertygad om att de kommer att lyckas.
Rörande frågan som ställdes av Souchet och andra om vad som kommer att hända om vin- och spritavtalet inte kan ingås i rätt tid, har jag följande kommentarer:
Detta diskuterades i juli och förtydligades i en intern förklaring från kommissionen. Varken det särskilda ekonomiska stödet - 15 miljoner euro - till den sydafrikanska vinsektorn eller den tullfria vinkvoten på 32 miljoner liter bör träda i funktion, så länge som vin- och spritavtalet inte trätt i kraft. Vi har sagt detta till sydafrikanerna och vi kanske formaliserar tanken i de brev som kommer att undertecknas om den preliminära tillämpningen av handelsavtalet.
Det avtal om handel, utveckling och samarbete som vi kommer att underteckna den 11 oktober anser jag vara ett mycket bra avtal. Det är en genljudande symbol för EU:s politiska engagemang i det nya Sydafrika efter apartheid. För Sydafrika är det djärva steget mot ett handels-, utvecklings- och samarbetsavtal med EU en symbol för dess vilja till ekonomisk omstrukturering och till att återta dess plats i det internationella samfundet.
Avtalet är ett av de mest ambitiösa partnerskapsavtal som EU någonsin har slutit med ett tredje land. Det bekräftar en tydlig beslutsamhet hos EU att stödja förändrings- och reformeringsprocessen i Sydafrika och återspeglar båda sidornas önskan om att ytterligare utvidga sina politiska, handels- och samarbetskontakter för Sydafrikas bästa och, inte minst, för den södra afrikanska regionen som helhet.
Avtalet kommer att skapa nya förutsättningar för samarbetet mellan EU och Sydafrika på många områden. Sett ur ett specifikt utvecklings- och samarbetssammanhang, är det min uppriktiga önskan att avtalet kommer att bidra till minskningen av fattigdomen och främjandet av välstånd i Sydafrika, med full respekt för de demokratiska principerna och de grundläggande mänskliga rättigheterna.
Glenys Kinnocks beskriver i sitt betänkande på ett utmärkt och mycket träffande sätt avtalets räckvidd och potential. På vissa punkter - var snäll och förlåt mig för att jag gör några tekniska anmärkningar - verkar det emellertid ha skett ett visst önsketänkande. Låt mig ge ett par exempel.
I motsats till vad som hävdas i betänkandet på sidan 8, är inte den regionala skyddsklausulen tillämplig inom hela SADC-regionen, utan bara inom BLNS-länderna som tillhör Sydafrikanska tullunionen. Eftersom dessa länder i praktiken kommer att tillämpa samma externa tull som Sydafrika, var det logiskt att erbjuda också dem samma typ av skyddsklausul, men denna mekanism är inte tillämplig i hela SADC-området. Man har inte heller ännu kommit överens om att släppa fri importen av sydafrikanska bilprodukter inom tre år, vilket står i betänkandet på sidan 9. Denna möjlighet beror på Sydafrikas egna initiativ inom detta område, som kommer att utvärderas under andra hälften av år 2000. Om sydafrikanerna föreslår meningsfulla marknadsöppningar för EU, kan vi helt och hållet ta bort våra tullar senast under år 2003. Om inte, kommer avregleringen av motorfordonssektorn att ta längre tid.
I motsats till vad som antyds i betänkandet på sidan 10, är god förvaltning i rent rättsliga termer inte ett nödvändigt inslag i avtalet. Vi hade inget mandat att förhandla om detta. I avtalet uttrycks emellertid att båda parter bekräftar att de kommer att följa principerna om god förvaltning, och fastställer denna idé i samband med det nödvändiga elementet. Men förutom nämnda brister är föredraganden mycket noggrann och betänkandet är mycket välformulerat. Och jag instämmer naturligtvis fullständigt i föredragandens positiva slutsatser.
Detta för mig tillbaka till de utmaningar som ligger framför oss - hur vi skall genomföra detta avtal så snart och så bra som möjligt. Eftersom det har en så kallad blandad karaktär, måste vi invänta ratificeringen av avtalet av alla de femton nationella parlamenten. Jag hoppas att det fantastiska prejudikat som skapas här denna vecka kommer att inspirera era nationella kolleger till att snabbt ta upp frågan om detta avtal. Erfarenheter rörande andra avtal har emellertid lärt oss att de mycket väl kan ta två eller tre år innan den sista medlemsstaten har ratificerat avtalet. Under dessa omständigheter välkomnar jag det faktum att rådet har beslutat att preliminärt tillämpa vissa delar av avtalet, i synnerhet handels- och utvecklingsavsnitten, från och med den 1 januari 2000. Under de kommande veckorna och månaderna kommer jag att noga följa den förberedande processen inför detta datum för att se till att de nödvändiga handelskoncessionerna rörande Sydafrika effektivt träder i kraft på detta avtalade datum.
Vad gäller andra samarbetsaspekter, är många redan rättsligt på plats - utveckling, samarbete, Lomé, forskning och teknik. Men vad gäller många andra aspekter och ämnen, är jag övertygad om att avtalet kan ge omedelbar inspiration till våra ambitioner och ansträngningar, även om avtalet rent rättsligt kanske inte ännu är helt funktionsdugligt. I väntan på att den formella ratificeringsprocessen skall avslutas och vägledd av avtalstexten, är det min personliga skyldighet att se till att befintliga och tillkommande samarbetsområden mellan EU och Sydafrika snabbt och effektivt stärks och fördjupas.

Kinnock Glenys
Herr talman! Jag tackar kommissionen för detta svar, men jag tog upp frågan om inslagen i stödpaketet för BLNS-länderna, enligt vilka man lovade att en konferens skulle hållas i Lesotho. Dessa länder väntar fortfarande på någon form av bekräftelse på denna konferens, och kommissionen har sagt till mig att den skall hållas före undertecknandet av avtalet. Detta kommer tydligen inte att ske, men vi behöver någon form av lugnande besked, eftersom de anser att kommissionen har gjort dem besvikna på denna punkt.

Nielson
Jag kan lugna er i detta avseende. Konferensen i Lesotho kommer att hållas den 13-14 oktober, och vi är beredda att då föra en diskussion med företrädare för BLNS-länderna om hur man kan strukturera stödpaketet för dessa länder. Detta sker alltså också enligt planerna.

Talmannen
 Tack så mycket, herr kommissionär Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Meddelande från kommissionens ordförande
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelande från kommissionens ordförande om beslut tagna av kommissionen vid dess sammanträde i dag.

Prodi
Fru talman! För mindre än tre månader sedan uttryckte ni ert förtroende för den nya kommissionen. Vid det tillfället gjorde jag ett antal utfästelser och det gläder mig att nu inför er kunna demonstrera att en ny era av samarbete mellan våra institutioner har inletts. Jag inser att detta inte är en stor succé bland allmänheten, men de stora målen är aldrig enkla.
Den nya kommissionen har nyligen avslutat sitt tredje sammanträde, och jag vill gärna sammanfatta resultaten från det. Den första viktiga frågan gällde utannonseringen av A1-tjänsterna. Under förra veckan genomfördes ett antal viktiga förändringar på högsta administrativa nivå inom kommissionen, på grundval av en radikalt förändrad utnämningskultur. Låt mig framför allt understryka att vi förutsätter en gradvis tillnärmning av de lägre tjänstemännen och deras funktioner och att en avgående tjänstemans nationalitet inte blir avgörande när efterföljaren skall utses.
Efter förflyttningar av ett antal generaldirektörer under förra veckan har vi i dag beslutat att utannonsera följande tjänster: generaldirektör för generaldirektoraten för företagspolitik, jordbruk, utbildning och kultur, och vice generaldirektörer för följande direktorat: utbildning och kultur, konkurrens samt yttre förbindelser. Dessa tjänster kommer att tillsättas enligt de nya rutinerna. Jag har insisterat på att rutinerna skall vara öppna och att utnämningarna görs utifrån kompetens - detta är ett mycket viktigt faktum - enligt en urvalsprocess som ger utrymme även för synpunkter utifrån.
För det andra: kommissionen diskuterade situationen vad gäller genomförandet av budgeten för 1999, och vi noterade att det finns sektorer där det krävs en överföring före årets slut. De konkreta förslagen gäller enbart omfördelning av redan gjorda avsättningar. Huvudmålet är att ge utrymme åt ändrings- och tilläggsbudgeten 4/99 som antogs den 16 september och att i enlighet med kommissionens förslag vid det tillfället, föreslå ökade avsättningar: för Phare 98 miljoner euro, för Tacis 68 miljoner euro, för humanitärt bistånd i Turkiet 15 miljoner euro, för Kosovo 21 miljoner euro, för samarbetet med Sydafrika 20 miljoner euro, för miljön och regnskogarna 10 miljoner euro. Dessa ökningar kommer att finansieras med omfördelningar inom budgetpost 4 på 155 miljoner euro och överföringar till budgetpost 3 med 10 miljoner euro.
Den tredje punkten avsåg kommissionens program före januari månads utgång. Vi har understrukit betydelsen av ett bra arbetsprogram. Trogna det löftet har kommissionen gått igenom det material som kommissionen måste fatta beslut om mellan nu och slutet av januari 2000. På det viset kan vi förmedla vårt program till er och till rådet, så att ni skall kunna kontrollera ert arbetsprogram under de närmaste månaderna. Jag kommer att lägga fram en femårsplan för parlamentet i januari 2000, något som vi har kommit överens om här, och efter det kommer vår årsplanering att återgå till det normala. Låt mig tillägga att jag kommer att vara sträng mot mina kolleger när det gäller kommissionens tjänstemän. Kommissionen har behov av kvalitet, väl beredda förslag och begripliga texter, framför allt - jag upprepar - begripliga texter. Kommissionen är inte ett sekretariat som skall tillfredsställa särintressen. Vi vill återerövra vår roll som en drivande kraft i Europa och därför vill vi agera som ett team. Vårt program är det som vi redan har föreslagit för er och vi kommer att presentera det utförligt och i detalj.
För det fjärde: rapporten om den europeiska industrins konkurrenskraft. Kommissionen har antagit den årliga rapporten om den europeiska industrins konkurrenskraft med temat strukturförändringar. Vi har dessutom behandlat ett antal rapporter som ägnats stål- och skogsindustrin. Låt mig tillägga att såväl kommissionär Liikanen som jag själv har för avsikt att agera så att kommissionen i framtiden koncentrerar sig på de mer övergripande företagspolitiska frågorna. De sektorspecifika frågorna lämnar vi till andra beslutsfattare.
För det femte: en ny strategi för den inre marknaden. Med hjälp av en uttömmande rapport från kommissionär Bolkenstein har vi undersökt prioriteringarna i samband med den inre marknaden under de kommande fem åren. Handlingsplanen har slutförts just i år. Målet med meddelandet är att definiera tänkbara mål och tänkbara åtgärder riktade mot den inre marknaden under den kommande femårsperioden. Vi räknar med att göra vår handlingsplan till det viktigaste verktyget sedan den förra femårsplanen, den så kallade åtgärdsramen för den inre marknaden, och vi tänker se till att det finns effektiva rutiner för att utvärdera, övervaka och justera målsättningen.
Kommissionen kommer med glädje att ta emot kommentarer och reaktioner innan vi fattar ett definitivt beslut i slutet av november, eftersom denna presentation var ett led i en kommunikationsprocess. Det kommer med andra ord att bli en debatt med parlamentet och flera olika konsultationer, och först i november kommer det ett, om man säger så, skarpt förslag. Detta är ytterligare ett kapitel där samarbetet med parlamentet är av vital betydelse. Slutligen har kommissionär Verheugen precis förklarat hur vi förbereder de beslut som skall fattas under nästa vecka när det gäller utvidgningen. Även detta är enbart en rent rutinmässig genomgång, men det gäller den fråga som är den viktigaste vi står inför.
Nästa vecka skall vi godkänna samtliga rapporter om hur relationerna med kandidatländerna framskrider. Kommissionär Verheugen har redan tagit kontakter så att parlamentsutskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor omedelbart blir informerat om situationen. Under nästa vecka kommer vi med andra ord att behandla en av de viktigaste frågorna under hela kommissionens femåriga mandatperiod. Här börjar det konkreta arbetet med utvidgningen.
Detta är de frågor som diskuterades i dag, förutom, som vid alla sammanträden med kommissionen, en oändlig mängd procedurfrågor som det emellertid inte är intressant att nämna inför parlamentet.

Barón Crespo
Fru talman! För det första vill jag lugna ordförande Prodi. Skillnaden mellan parlamentet i en diktatur och parlamentet i en demokrati är att parlamentet i en diktatur alltid är fullt och applåderar, och ett parlament i en demokrati inte är särskilt fullt, för att folk arbetar på andra ställen.
För det andra vill jag göra en observation om anslagsöverföringen från kommissionens generaldirektorat: jag välkomnar det politiska mod som denna kommission har haft.
Slutligen vill jag ställa en fråga om budgeten: om vi har i åtanke att nästan alla anslag hör till utgiftsområde fyra, det vill säga, unionens utrikesverksamhet, och att detta är en av de punkter som skapar mest otillfredsställelse i min grupp och generellt i budgetutskottet, anser inte herr ordföranden att det vore lämpligt att se över budgetplanen vad gäller unionens utrikespolitik?

Prodi
Baròn! När det gäller det första påpekandet noterar jag med tillfredsställelse resonemanget om kvaliteten i parlamentets arbete. När det gäller den andra punkten så vill jag säga att vi i dag har begränsat oss till genomgångar av akuta problem av extraordinär karaktär. Om vi åter läser igenom listan över åtgärder hittar vi Turkiet, vi hittar alla de viktiga fall som gjorde det nödvändigt att justera budgeten. Vi har inte gjort någon ny analys när det gäller de tyngsta utgiftsposterna i budgeten. Om vi ser till de posterna, så måste jag säga, Baròn, att det inte bara är utrikespolitiken som måste läggas om, utan jag tror att vi måste omfördela samtliga budgetposter. Uppriktigt sagt så är budgetstrukturen snarare historiskt betingad än motiverad av framtida behov, men detta är en av de tre eller fyra utmaningar som vi måste möta tillsammans. Jag svarar därför inte på frågan som gällde den enskilda budgetposten, utan noterar ert påpekande, Baròn, för när jag börjar undersöka de stora utgiftsposterna inser även jag att det är historien, snarare än de framtida behoven, som styr utvecklingen.

Thors
Det är klart att utvidgningen är den viktigaste frågan den närmaste framtiden. Vi förstår att ni har diskuterat framstegsrapporterna som kommer att offentliggöras nästa vecka. Nu är det dock så att en del av utvidgningen inte övervakas av kommissionen utan av ministerrådet. Det gäller framstegen inom rättsligt och inrikes samarbete. Vi vet att denna övervakning sker av rådet, men kommer framstegen inom detta område att finnas i era rapporter? Eller kommer det att vara så som kan befaras att rådet inte offentliggör dessa framsteg? Det är mycket oroväckande om så skulle vara fallet, och att vi i parlamentet eller kandidatländerna inte skulle få ta del av detta.
En liten fråga vid sidan om, herr kommissionsordförande: Har ni något emot att ert brev till statsminister Lipponen om Tammerforsmötet skulle offentliggöras? Det har offentliggjorts i Sverige, och jag tror att ni med er linje för öppenhet inte skulle ha något emot att det offentliggjordes. Statsminister Lipponen vägrar emellertid att offentliggöra det i Finland. Hur ser ni på detta?

Prodi
Ledamot Thors! Min åsikt när det gäller det brevet är mycket enkel. Jag har verkligen inget emot att det blir offentligt, men brevet skall offentliggöras av den som tar emot det, inte av den som skickar det. Detta är därför ett beslut som måste fattas av statsminister Lipponen. Eftersom det jag har skrivit inte är några hemligheter har jag verkligen inget emot ett offentliggörande, men jag tror faktiskt det är riktigt att hävda att detta bör vara hans beslut.

Bigliardo
Ordförande Prodi! Jag vet, eftersom jag känner er, som italienare och även tack vare de utfrågningar som har genomförts i parlamentet, att ni är fast besluten att göra detta parlament till något mer än bara en symbolisk företeelse. Men jag har en känsla av att den viljan inte finns hos de olika medlemsstaternas regeringar. Jag tänker till exempel på den administration av olika fonder som vi överlåter till de olika medlemsstaterna. I vårt fall, i Italien, så går detta genom utskott som hör till exempelvis industridepartementet, utskott som vi inte har tillträde till trots det arbete vi genomför i våra egna utskott för att se till att fonderna i allt högre utsträckning överförs till de enskilda medlemsstaterna.
Har Ni någon möjlighet att ingripa så att de europeiska parlamentarikerna på något sätt kan följa hur även de fondmedel som överförs till de enskilda medlemsstaterna hanteras?

Prodi
När det gäller mina maktbefogenheter, så har jag inte den möjligheten, nej. När det gäller att rikta uppmaningar så är det naturligtvis uppenbart att denna typ av samarbete ä.r önskvärt och jag anser att vi bör göra vad vi kan för att förverkliga det, för i slutändan rör det sig om beslut som alla måste vara villiga att genomföra om de skall kunna förverkligas fullt ut. Om de båda parter som skall genomföra besluten inte kommunicerar inbördes, så blir det verkligen ett meningslöst arbete, eller åtminstone osammanhängande
När det gäller den första frågan, när det gäller övertygelsen och det faktum att parlamentet måste bli något betydelsefullt, så är detta en ömsesidig anpassningsprocess. Jag tror med andra ord att parlamentets styrka knappast kan vara enbart delegerad. Den har alltid i lika hög grad varit resultatet av en erövring som av en beredvillighet att visa öppenhet.

Hautala
Fru talman! Kommissionens ordförande Prodi annonserade att han håller på att göra ett slags kulturrevolution i förvaltningen genom att låta höga befattningar cirkulera. Jag vill nu fråga, varför inte en enda av de nya generaldirektörerna är kvinna. Har ni verkligen inte haft tillräckligt med kompetenta sökande eller klarar ni inte av att söka upp sådana? Varför är bara en av kommissionärernas kanslichefer kvinna? Jag tycker att vi måste dra stor försorg om karriärutvecklingen inom kommissionen så att även kvinnor kan nå högre poster på karriärstegen. Jag vill nu fråga, på vilket sätt ni tänker garantera att detta så kallade glastak kommer att söndras, och att kvinnorna inte får stanna kvar på lägre nivåer inom tjänstehierarkin?

Prodi
Ni gör fullständigt rätt i att ställa den frågan, ledamot Hautala. Jag vill bara påminna om att vår kulturrevolution kräver längre tid. Hittills har vi bara bytt ut ett par tjänster som det var viktigt att byta, eftersom vi måste föregå med gott exempel när det gäller rörligheten vad avser länder och personer. Vi måste visa att jobben inte är en fast förmån för någon. Därför har vi genomfört de här tio förflyttningarna, förändringar som är av vital betydelse.
Frågan om kvinnorna har jag ställt mig på samma sätt som ni har gjort och det har varit mycket svårt att i den här fasen komma fram till den nuvarande situationen. Men problemet är ännu större, för situationen är mycket svår även när det gäller ombildningen. Antingen byter man verkligen politik när det gäller anställningar och karriärmöjligheter, eller så blir det omöjligt att gå till botten med problemet. Detta är en av de saker vi måste diskutera när vi genomför vår kulturrevolution, en av de saker vi måste göra när det gäller administrationen.
Tillåt mig ytterligare en kommentar: problemet med den administrativa kulturrevolutionen är mycket mer djupgående än vad man kan föreställa sig. Jag har kommit hit utifrån och jag har studerat den administrativa kulturen mycket noggrant, och jag måste verkligen säga att vi behöver diskutera den grundläggande filosofin bakom administrationen. Varje ny politisk och administrativ kultur som har uppstått i världen har hämtat friska krafter ur en ny administration. Men här har administrationen i stället växt i lager på lager utan att man har blickat framåt. Det är här som den verkliga kulturrevolutionen ligger, inte i att byta ut något tiotal direktörer. Den stor utmaningen är mycket mer omfattande än så, och den innebär att vi kommer att behöva anstränga oss även intellektuellt i en riktning som jag ännu inte känner till. Jag inser emellertid, när jag studerar allt detta, att man inte har gjort några ansträngningar för att skapa en administration som är lämplig för de uppgifter som kommissionen skall utföra.

Frahm
Herr Prodi! Även om ni är ny i jobbet, har ni ju redan lyckats att markera er ganska kraftigt, och jag har särskilt följt era uttalanden om den ekonomiska politiken efter införandet av euron. Jag vill gärna fråga er om det enligt er uppfattning och enligt kommissionens uppfattning finns några typer av skatter som inte kräver en gemensam politik, en eller annan form av harmonisering, i och med införandet av euron och den integration som euron kommer att sätta i gång.

Prodi
Fru Frahm! Detta är verkligen en fråga som skulle kräva en hel konferens till svar. Om jag har förstått saken rätt, syftar ni på skatteharmonisering. I det sammanträde med kommissionen som just har avslutats sammanfattade kommissionär Bolkenstein för mig, på ett sätt som jag anser vara helt riktigt och korrekt, varför det finns vissa delar av skattepolitiken som inte behöver harmoniseras, som innebär att man livnär sig på skillnaderna, som till exempel inkomstskatterna för fysiska personer. Det finns andra områden, som till exempel momsen, där det krävs ett visst mått av harmonisering, för annars kommer konkurrensen att snedvridas. Sedan finns det ytterligare andra områden, till exempel bolagsskatten och förmögenhetsskatten, som i stället skall harmoniseras i de delar där bristen på harmonisering medför en snedvridning av konkurrensen. Detta är en allmän synpunkt. Inom ramen för ett sådant resonemang är det klart att det kommer att uppkomma tusentals detaljfrågor, eftersom vart och ett av dessa huvudområden kan delas upp i diverse delproblem, som jag inte anser att vi skall gå in på här. Grundfilosofin är emellertid denna: det finns vissa områden som stör eller skadar konkurrensen och där man måste genomföra en omfattande harmonisering. Sedan finns det andra områden där en harmonisering i stället skulle vara skadlig, på samma sätt som i de enskilda medlemsstaterna som faktiskt låter skillnader finnas kvar mellan olika regioner.
Detta är en enkel regel, men samtidigt en mycket klar sådan, eftersom den ligger i linje med den decentralisering som vi anser vara en allmänt accepterad grundregel i kommissionens filosofi.

Avilés Perea
Herr kommissionsordförande! Vi har genom den spanska pressen fått reda på en olycklig historia om övergrepp av barn på ett av kommissionens daghem. Det är en historia som kom fram under 1997 och vad det verkar har man hittills inte gjort någonting för att de inblandade personerna skall få ett rättvist straff och för att inleda en grundläggande undersökning från kommissionens sida, genom att naturligtvis ta kontraktet ifrån de personer som har kontrakt nu, och som är ansvariga för den situation som har skapats.
Det finns en rad oegentligheter i beviljandet av kontrakt, liksom oegentligheter i verksamheten på detta daghem. Kommissionen kände till att detta hände och man har varken löst problemet eller försökt lösa det, så att det viktigaste av allt, alltså barnen, skulle få tillräckligt skydd och flyttas över till andra personer som kan garantera tillräckligt skydd och omsorg.
Det handlar om en mycket allvarlig fråga som tyvärr alltför ofta syns i massmedia. Herr Prodi! Vad tänker ni göra åt saken?

Prodi
Fru talman! Detta är första gången jag hör talas om problemet. Med tanke på omständigheterna och hur allvarlig anklagelsen är, kan jag bara lova att jag skall undersöka problemet grundligt.

Blokland
Fru talman! I går beslutade Europeiska kommissionen att ge Paul van Buitenen en officiell tillrättavisning. Har ni, herr Prodi och era kolleger, tagit hänsyn till Europaparlamentets och många väljares uppfattning att den här personen som ringt i larmklockan förtjänar det motsatta mot en uppsträckning. Herr Prodi! Ni har hittills inte haft tid att ta emot de namnunderskrifter som yrkar på återupprättelse för Paul van Buitenen. Nu när det nästan är för sent vill jag på det här sättet överlämna de 6 253 namnunderskrifterna till er. Jag tycker det är synd att hela den här affären hänger kvar som en kvarnsten om halsen på Europeiska kommissionen.

Prodi
Fru talman! Vi har genomfört det administrativa förfarandet och nu väntar vi på Er framställning, som kommer att behandlas grundligt.
(Blokland överlämnar framställningen till kommissionens ordförande Prodi) Nåväl, då tror jag inte det finns något ytterligare att säga.

Cox
Fru talman! Låt mig först tacka herr Prodi för det initiativ som han tog i dag. Även om tonläget i dialogen i dag är ganska lågt, så innebär det att man övervunnit ett större institutionellt hinder. Det signalerar ankomsten av den nya era som ni talar om, och jag vill välkomna detta på min grupps vägnar.
Låt mig fråga herr Prodi om det rent principiellt - under förutsättning att parlamentet och kommissionen kan formalisera lämpliga arrangemang - är möjligt att göra detta regelbundet? Om jag förstått saken rätt kommer ni även nästa vecka att vara närvarande för att diskutera utvidgningsfrågorna, men rent allmänt är det ni påbörjat här i dag viktigt och möjligheten att kunna fortsätta denna dialog mellan våra två institutioner med hjälp av lämpliga och formaliserade mekanismer skulle uppskattas, antingen med er personligen eller med andra lämpliga kommissionsledamöter under övriga sammanträdesperioder, beroende på föredragningslistan.

Prodi
Fru talman! Jag har för närvarande inga åtaganden under nästa vecka vad gäller utvidgningen. Det finns ingen överenskommelse om det. Jag trodde att kommissionär Verheugen skulle komma, men jag är naturligtvis villig att ställa upp.
Detta gäller en procedurfråga som är mycket allvarlig och viktig. Jag tror att om den typ av information som vi skall ge skall fungera bra under fem år, så måste vi bestämma klart när ordföranden skall komma, när de enskilda kommissionärerna skall komma och när det i stället räcker med ett skriftligt meddelande, för i annat fall blir våra relationer osäkra och ytliga. Jag tror att det mest seriösa skulle vara om vi, i en liten kommitté, kunde bestämma de här reglerna. Naturligtvis är ordföranden disponibel i alla de fall där detta är betydelsefullt och nödvändigt, för annars kommer man med all rätt att säga att debattnivån sjunker. Om man däremot frågar om saker som är av mindre vikt så måste man naturligtvis sänka debatten till den aktuella nivån.
Enligt min mening har vi alltså tre nivåer: ordföranden, de enskilda kommissionärerna i specifika frågor och rutininformationen, som skall ges så snabbt och öppet som möjligt - Internet eller skriftliga meddelanden - eftersom den informationen inte kräver debatt. Vi skall spara den direkta kommunikationen till de fall där det krävs en debatt. Detta är vad jag anser och jag står naturligtvis och med glädje till parlamentets förfogande i alla de fall där det uppkommer viktiga problem.

Cashman
Tack så mycket, herr Prodi! Om ni noterar min dialekt, är jag säker på att ni inte kommer att bli förvånad över min fråga. Vi i Förenade kungariket har följt exportförbudet mot nötkött. Detta har upphävts och nu underminerar en medlemsstats ensidiga åtgärder, i varje fall i Förenade kungariket, hela andan i EU-projektet. I min hemregion, distriktet West Midlands i England, finns det lantbrukare som har väldigt små medel kvar att leva på. Kan ni vara vänlig och handla snabbt för att få stopp på detta ensidiga förbud mot nötköttsimport som tillämpas av Frankrike?
(Applåder)

Prodi
Fru talman! Just i denna församling svarade kommissionär Byrne i morse att han hade begärt viktiga förtydliganden. Om dessa viktiga förklaringar inte omfattar nya fakta kommer han att begära att den vidtagna åtgärden omedelbart upphävs. Jag tror att allt detta kommer att ske inom ett par timmar och därmed kommer det högtidliga löfte som gavs av kommissionär Byrne i morse att förverkligas inom de närmaste timmarna. På så vis kan vi konstatera om den franska regeringens beslut fattats på grundval av ny information, och i så fall har det ett visst värde, eller om det fattats i strid med allmänna regler, och i så fall är det klart att det på något sätt måste återkallas inom de närmaste timmarna.

Bonde
Jag vill gärna - vilket är mycket ovanligt av mig - börja med att berömma kommissionen för att dess ledamöter sluter upp i ett så stort antal här i dag. Jag tycker att det är en god tradition som nu inleds, att kommissionen redogör för vad som skett på dagens - eller gårdagens - sammanträde, om det sker på onsdagen. Jag tror att det är något som kommer att medverka till att skapa öppenhet om kommissionens arbete. Med anledning av detta vill jag fråga om kommissionen kommer att lägga fram föredragningslistorna för sina sammanträden och de viktigaste arbetsdokumenten innan sammanträdena äger rum, så att det kan stå något om dokumenten i tidningarna före sammanträdet, och så att det blir ett större intresse för sammanträdena från pressens sida.

Prodi
Ledamot Bonde! Inom de ramar som tiden sätter upp sker redan detta, i den meningen att det finns en dagordning som verkligen inte hålls hemlig. Problemet är att kommissionen arbetar i en verkligt hårt tempo och därför kan vi inte säga vilken den exakta dagordningen blir tio dagar före kommissionens sammanträde. Men när det gäller de stora frågor som behandlas, de som kan beredas i förväg, så har vi redan lovat att ange en plan för vårt fortsatta arbete. Detta är ett löfte som jag gav nyligen i mitt anförande, dvs. att ge en ram för vårt fortsatta arbete fram till årets slut, för att vi skall kunna arbeta tillsammans med de stora frågorna. Sedan kommer det naturligtvis att tillkomma ärenden på dagordningen i sista ögonblicket och detta är ingen hemlighet, men det blir svårt att informera om sådant eftersom vi själva får reda på det bara ett par minuter innan sammanträdet skall börja, på grund av att viktiga händelser har inträffat.

Helmer
Fru talman! Herr Prodi nämnde den europeiska industrins konkurrenskraft under sina inledande anmärkningar. Han sade att detta kommer att placeras högt på hans dagordning, och att det krävdes en strukturomvandling inom den europeiska industrin. Jag vill nämna för herr Prodi att många ekonomer anser att de viktigaste faktorerna för konkurrenskraft inom industrin först och främst skulle vara en sänkning av bolagsskatten och arbetsgivaravgifterna, och för det andra, en minskning av det enorma och i sanning oacceptabla regelverk som medför stora nackdelar för EU i jämförelse med andra delar av världen. Vi har ett sysselsättningsprogram på gemenskapsnivå som vilar på fyra pelare. Ingen av dessa fyra pelare kommer att få någon betydande inverkan på arbetslösheten i det korta perspektivet. Lösningarna för arbetslösheten är exakt desamma som lösningarna för konkurrenskraften, dvs. sänkta arbetsgivaravgifter och ett slankare regelverk. Vilken ståndpunkt intar kommissionen i detta sammanhang?

Prodi
Ledamot Helmer! Jag är mycket glad över att ha fått den frågan, för analys av företagens konkurrenskraft och ekonomi har varit mitt yrke under flera år. Jag håller fullständigt med på de punkter som ni tog upp: en sänkning och en harmonisering av bolagsskatten, och av skatten på arbetskraft, är mycket positivt för den europeiska konkurrenskraften.
Men om ni frågar mig vilken som är den viktigaste faktorn när det gäller Europa och dess företagsproblem, så kan jag svara mycket tydligt: problemet med att få de mänskliga resurserna att bli en tillgång för företagen på vår kontinent, dvs. svårigheterna att inrätta finansiella strukturer för den nya företagsamheten. Jag tror med andra ord att den mänskliga faktorn är det viktigaste problemet när det gäller att utveckla produktionen och att skattefaktorn är extremt viktig. Vi kan, om ni så önskar, sätta den främst och ge den samma värde, men problemet med de outnyttjade mänskliga resurserna är, enligt min mening, av dramatisk betydelse för vår kontinent och om vi inte med det snaraste ser till att åtgärda detta med ett mycket omfattande program som ingriper i denna sektor, så tror jag att inte ens en sänkning av avgifterna, även om det lämnar ett bidrag och ett viktigt bidrag, kommer att vara tillräckligt för att få fart på utvecklingen inom den europeiska industrin.

Napoletano
Fru talman! Låt mig göra ett mycket kort påpekande. Jag vill inte kritisera de frågor som tagits upp av mina kolleger, men låt mig säga att detta möte med kommissionen borde kanske hålla sig kring den diskussion som kommissionen har fört och de beslut kommissionen kar fattat, annars riskerar vi att halka in på ett annat område, det som börjar om ett tag, dvs. Frågestunden. Jag tror med andra ord att om vi vill göra detta till något viktigt så måste vi fortsätta på det sätt som det var avsett.
En kort fråga till ordförande Prodi om organisationsschemat. I de oberoende experternas andra rapport finns det en punkt som gäller de nationella intressena som på något sätt växt fram inom kommissionen. För en institution som kommissionen finns det enligt min mening knappast något värre än detta, förutom bedrägerier,: tanken på att kommissionen inte skulle bygga på opartiskhet och övernationalitet. Den politik ni har inlett när det gäller generaldirektörerna, består den även i att undersöka, att försöka lösa och att verkligen gå i närkamp med problemet kommissionens opartiskhet och självständighet?

Prodi
Fru Napoletano! Om vi ser till reaktionerna, så vågar jag påstå att vi verkligen varit opartiska. Jag har blivit kritiserad av alla, från den italienska pressen, för att inte tala om den spanska pressen och den franska, medan tyskarna även har framfört sin kritik muntligt. Vi har med andra ord gjort allt dåligt eller allt bra: egentligen vet jag inte riktigt. Men låt mig understryka något mycket viktigt: varför har vi gjort allt detta? Därför att man inte kan ha en genuint europeisk struktur om en viss tjänst under trettio år förbehålls ett visst land eller till en viss person under tjugo år. Här står verkligen det som vi betraktar som Europa på spel. I sådana här sammanhang händer det att man begår misstag, det är till och med tänkbart att vissa personer på hög nivå offras, men förstår ni vad som står på spel, vad vi står inför? Det gäller framtiden för en struktur som måste vara så internationell det över huvud taget är möjligt.
För det andra, genom att fatta dessa beslut har jag tagit en risk, en mycket stor risk, även detta är ett tecken inför framtiden. Det är helt klart att utnämningarna skall ske på grundval av meriter och i vissa fall kommer detta att störa eller bryta vissa nationella mönster. Men här står Europas framtid på spel och detta är något mycket viktigt. Jag har redan sett det i de reaktioner jag fått. Efter att ha diskuterat med företrädare för de olika länderna, med de personer som hade invändningar, blev reaktionen denna: men då måste vi ju investera mer när det gäller att förbereda våra ungdomar, vi måste anstränga oss mer för att få fram höga tjänstemän att skicka till Bryssel. Det var detta jag ville! Att inleda en kedjereaktion som ger oss världens bästa byråkrati. Självklart är detta en utmaning, tillsammans med det som jag sade i mitt första svar till Cox: att börja bygga upp en typ av byråkrati som är lämplig för de mål vi vill uppnå, och att sedan gå vidare med att välja de bästa personerna, även om detta i vissa fall leder till kraftig obalans mellan olika länder. Men jag tror att detta är värt besväret om vi skall nå vårt mål.
(Applåder)

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0030/1999). Vi skall behandla frågor till kommissionen.
3. Första delen

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 28 från (H-0465/99):
Angående: Kontroll av byggtålighet i Grekland Den kraftiga jordbävning som nyligen inträffade i regionen Attika i Grekland ledde till enorma skador, förstörde bygginfrastrukturen i hela Attika och resulterade i att tiotals människor dog och många fler skadades.
Jag vill fråga kommissionen vilka åtgärder den har möjlighet att vidta för att omedelbart lösgöra resurser (till exempel anstående belopp inom gemenskapsstödramen eller andra gemenskapsprogram) för ett omedelbart verkställande av kontroller i hela Grekland av hur offentliga byggnader, skolor, sjukhus etc., uppfyller byggreglerna för att klara en jordbävning. Dessa kontroller bör också omfatta massarbetsplatser, till exempel fabriker i syfte att utreda dessa byggnaders tålighet i händelse av stora jordbävningar.

Barnier
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka parlamentsledamot Alavanos för att ha givit mig tillfälle att för första gången få uttrycka kommissionens oro och solidaritet med befolkningen i Grekland och landets myndigheter. Premiärminister Simits har vädjat till oss och er fråga, herr parlamentsledamot, stöder och vidarebefordrar denna begäran om hjälp och stöd från Europeiska unionen.
Tillsammans med Diamantopoulou meddelade vi i eftermiddags kommissionen vilka åtgärder som var möjliga inom ramen för strukturfonderna för att stödja Grekland och bistå vid återuppbyggnad och reparation. Jag bekräftar till Europaparlamentet att vi, inom ramen för strukturfondernas bestämmelser, och med de anslag som för närvarande står till buds, kan lämna ett avgörande stöd till den grekiska befolkning som berörs, närmare 20 000 hushåll, för att inte tala om de hundratals offren. Jag är beredd att till Europaparlamentet överlämna förteckningen över de områden inom vilka de nuvarande reglerna gör det möjligt att ingripa, vilket för övrigt Europeiska investeringsbanken också planerar att göra. Den kommer att fatta beslut om det vid sitt styrelsesammanträde den 7 december.
I Tammerfors i går hade jag en diskussion med Partas, den grekiske statssekreteraren för regionalpolitiska frågor, och bad honom att snarast ge oss - och jag vet mycket väl att det är svårt - en uppskattning och så exakta siffror som möjligt, för att kunna utnyttja de anslag vi förfogar över. Det var det svar jag ville ge till Alavanos.
Och nu, mina damer och herrar parlamentsledamöter, utöver själva fördelningen ställer Alavanos en fråga som alltid intresserat mig - och jag minns de åtgärder jag vidtagit i mitt land i min egenskap av miljöminister när det gäller naturkatastrofer - : det handlar om förebyggande. Att förebygga kostar alltid mindre än att tvingas reparera. Mitt svar är att ja, rent allmänt, utan att fästa sig vi den ena eller andra uppfattningen kan vi med anslagen ur strukturfonderna finansiera studier om förebyggande av jordbävningsrisker i Grekland liksom i andra länder, under förutsättning att den grekiska regeringen ber oss om det.
Avslutningsvis, eftersom jag talar om de lärdomar vi bör ta av denna naturkatastrof, vill jag också betona den betydelse jag fäster - och det har jag sagt i kommissionen - vid den idé som framförts till Europaparlamentet om att bättre samordna de olika staternas medel när det gäller civilt skydd. Jag är personligen positiv till idén, som jag tycker är stark gentemot medborgarna och de problem som uppstår, och jag är också positiv till en europeisk civil säkerhetsmakt, så att vi gemensamt kan agera bättre, snabbare och synligare vid en naturkatastrof, både på unionens territorium och utanför, och Gud skall veta att katastrofer inte saknas, vilket nyheterna också vittnar om.

Alavanos
Jag tackar kommissionsledamoten för hans utförliga och intressanta svar och för hans lyhördhet. Först vill jag naturligtvis fråga honom om han i sitt andra anförande skulle kunna gå in mera i detalj på sina egna och Diamantopoulous förslag om hur man skall kunna lösa de problem som vållas av jordbävningar. För det andra, och detta gäller huvudinnehållet i min fråga, vill jag fråga honom om kommissionen, med tanke på Seveso-direktivet om hur löntagarna och medborgarna i närheten skall skyddas mot olyckor i industrianläggningar, anser att man måste vidta några speciella åtgärder för att skydda industriföretag mot naturkatastrofer som jordbävningar. Både i Grekland och i Turkiet och i Neapel och tidigare i Taiwan och Mexico har vi sett att kontrollen av industrianläggningar är obefintlig. Mot denna bakgrund undrar jag: Avser kommissionen att vidta några åtgärder i denna riktning?

Barnier
Förebyggande av risker för naturkatastrofer, herr parlamentsledamot, faller under medlemsstaternas befogenheter. Men, som jag just sade, om en regering - och Grekland är inte ensamt om att vara berört, vi har sett katastrofer eller jordskalv av olika omfattning på andra ställen än där, men de var mindre omfattande - kort sagt, om en annan regering har en begäran, kan vi, inom strukturfonderna, stödja och finansiera förebyggande studier, som skulle kunna ge oss kännedom om riskerna i bebodda områden, såsom ni säger i er fråga, men också när det gäller fabriker, med de underliggande risker för industrikatastrofer som det skulle kunna medföra.
Jag svarar alltså tydligt på er fråga: vi kan ansvara för och vidarebefordra en sådan begäran så snart den läggs fram av en medlemsstat.

Talmannen


Hervé Novelli vilken har övertagits av Madelin
Fråga nr 29 från (H-0470/99):
Angående: Risk för humanitär katastrof i Afghanistan Inbördeskriget som pågår i Afghanistan riskerar att leda till en humanitär katastrof, inte minst med tanke på den kommande vintern.
Mellan 100 000 och 120 000 flyktingar har redan tvingats till Panshirdalen och landets nordöstra delar som kontrolleras av den militäre ledaren Massoud. Dessa flyktingar flyr undan en våldsam offensiv från talibanerna (skövling av byar, summariska avrättningar, massgravar, bortrövade kvinnor osv.).
I takt med att de militära insatserna ökar kan även flyktingsituationen förvärras betydligt om en offensiv från talibanerna medför att ytterligare 180-200 000 flyktingar söker sig till Panshirdalen, som med den kommande vintern kan förvandlas till en dödens dal.
Anser inte kommissionen att den omedelbart bör undersöka möjligheterna till humanitära insatser för att förhindra denna katastrof i Afghanistan?

Nielson
. (DA) ECHO övervakar noga utvecklingen rörande de fördrivna personernas situation efter de förnyade stridshandlingar som skett i Afghanistan sedan i våras. Kontoret har löpande kontakt med Internationella Röda korset, FN-organisationerna, de icke-statliga organisationer som finns i landet och ECHO:s egen företrädare. Denne har genomfört ett uppdrag i Kabul, där man registrerade flyktingströmmarna i de nordliga distrikten. Och ECHO:s företrädare befinner sig just nu i Panshirdalen för att utvärdera situationen. Det besvärliga tillträdet till Panshirdalen, den ytterst laddade situationen och det markant politiskt känsliga läget som är kännetecknande för situationen på platsen, kräver en intervention som skall samordnas mellan de olika humanitära organisationerna för att undvika felbedömningar och dåliga beslut. Dessutom skall allt vad vi gör respektera ECHO:s neutrala mandat.
ECHO har planer på att utnyttja ett bistånd på 1,5 miljoner euro till alla fördrivna som uppehåller sig nära de olika frontlinjerna, dvs. i Panshirdalen - det handlar här om fördrivna efter stridshandlingarna i april och maj - och i Kabul. Detta bistånd som redan lagts fram för antagande, utesluter inte att det kan bli nödvändigt med ytterligare bistånd före årets utgång. Situationen vad gäller problemen i och med vinterns ankomst, håller verkligen på att bli akut.
Med beaktande av ett avtal med de mest representativa humanitära aktörerna kommer biståndet i synnerhet att syfta till att konsolidera de befintliga humanitära strukturerna i området och bistå lokalbefolkningen med att stödja de fördrivna med läkarhjälp, livsmedelshjälp och husrum. De praktiska detaljerna rörande genomförandet av de humanitära åtgärderna, kommer att fastställas i samarbete med partner i området. Vi är beredda att löpande ändra våra insatser, inte minst mot bakgrund av den starkt skiftande militära situationen.

Madelin
Det handlar om ett svar till byråkrater och teknokrater. I verkligheten är Europa långsamt och gör för litet, och den neutralitet ni tog upp förefaller mig skandalös.
Min fråga gäller det humanitära stödet till Panshirdalen, dvs. det område som kontrolleras av motståndarna till den totalitära och kriminella regimen i Kabul och talibanerna, vars fruktansvärda behandling av kvinnor vi alltför väl känner till.
Vi måste välja. Där finns över 100 000 personer, män, kvinnor och barn, som inför vintern kommer att få uppleva en mänsklig katastrof utan motstycke i Panshirdalen. Tala därför inte om neutralitet! Europa är inte neutralt i den här frågan. Europa måste välja. Det finns bödlar och offer, det finns nazister och judar, det finns kriminella och oskyldiga! Och jag ber er öppet att besvara frågan om vad vi skall göra för dessa kvinnor och barn, som i dag är inringade i Panshirdalen. Man förväntar sig ett annat svar från Europa.

Nielson
. (DA) Ja, men det får ni inte. Mitt svar var inte byråkratiskt. Det är lika mycket humanism i att vi fokuserar på offren för konflikten - oavsett konfliktens karaktär. När vi står inför offer av en sådan räckvidd och i den form det handlar om här, är det självklart att det finns element som skall karakteriseras på det sätt som frågeställaren just gjort, på båda sidor i konflikten. Annars hade offren det inte som de har det. Och vårt mandat rörande ECHO i området, är ett humanitärt mandat. Jag ber om respekt för det. Jag är fullt medveten om att det inte alltid går att vara helt opartisk, och man kan alltid missbrukas av den ena eller andra sidan i en konflikt när man hjälper offren. Men det är i vilket fall inte bra att ta upp saken på det sätt som frågeställaren gjorde. Det är svårt nog i inledningsskedet att göra nytta med humanitärt bistånd.

Dupuis
Jag tror inte att det finns något artificiellt här. Madelin har redan sagt det: här föreligger en dramatisk situation, det finns möjligheter att ingripa via länderna i Centralasien och jag förstår inte varför kommissionen intar denna avvaktande hållning.
Situationen är, precis som herr Madelin sade, mycket dramatisk. Jag anser att den talibanska regimen är fullständigt oförsvarlig och det är ytterligare en anledning till att ingripa.

Nielson
. (DA) Jag hade förväntat mig förståelse för min argumentation. Jag har ju inte på något sätt uttalat mig positivt om Talibanregimen. Det kan man inte få mig till. Jag har ensam försökt att hävda hänsynen till konfliktens offer som det som skall vara avgörande. Jag tror inte de stridande parterna och absolut inte Talibanregimen uppfattar det vi gör från EU:s sida som något stöd till deras sida i konflikten. Men det är helt avgörande för trovärdigheten och för ECHO:s möjligheter att komma in i konfliktområdena och komma i kontakt med de människor vi skall hjälpa, att vi undgår en retorik som är konfronterande, och det kommer jag att försöka uppnå även i framtiden.

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 30 från (H-0489/99):
Angående: Stöd till Slovakien Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att fortsätta att stabilisera och stödja den positiva demokratiska utvecklingen i Slovakien?

Verheugen
Herr talman, herr ledamot! Till att börja med vill jag stödja det principiella konstaterandet i er fråga, nämligen att det i Slovakien har skett en positiv demokratisk utveckling och att denna positiva demokratiska utveckling måste stödjas och stabiliseras.
Kommissionen har omedelbart efter regeringen Dzurindas tillträde i slutet av oktober 1998 på min företrädares initiativ inrättat en bilateral arbetsgrupp på hög nivå, för att åter ge Slovakiens förberedelser inför inträdet den nödvändiga slagkraften. Detta var ämnat som ett särskilt tecken på stöd till den demokratiska nyordningen i Slovakien. Det kan ni se på att det hittills aldrig har funnits något liknande med något annat land. Efter fem sammanträden avslutade denna grupp sin verksamhet i september med positiva resultat. De positiva slutsatserna rör i synnerhet det politiska Köpenhamnskriteriet, men här måste jag tillfoga att denna grupps resultat inte skapar något prejudikat för slutsatserna för den nu omedelbart förestående regelbundna rapporten om Slovakien.
Kommissionen kommer nu att på lämpligt sätt hedra denna uppmuntrande utveckling i sin förestående regelbundna rapport på lämpligt sätt. Kommissionen kommer att godkänna denna rapport om utvecklingen i Slovakien den 13 oktober, alltså redan nästa vecka, tillsammans med de andra framstegsrapporterna.
Kommissionen stöder i Slovakien särskilt intensivt de icke-statliga organisationerna som är oumbärliga för utvecklingen av ett moget civilt samhälle.
I det nationella Phare-programmet för Slovakien 1999 anslogs på kommissionens initiativ 2,5 miljoner euro för den återupplivade slovakiska stiftelsen för utvecklingen av ett civilt samhälle. Denna stiftelse kommer att förmedla anslag till ca. 100 icke-statliga organisationer för åtgärder bland annat vad gäller mänskliga rättigheter, miljöskydd, socialvård etc. Herr ledamot, jag vill för övrigt påpeka att Phare-anslaget för Slovakien under år 1999 med nära 70 miljoner euro är det hittills största anslaget.
Dessutom har vi inrättat en särskild fond för projekt som skall komma nationella minoriteter till del, i synnerhet romer. Denna särskilda fond har fått 2 miljoner euro i anslag.

Posselt
Herr kommissionär! Jag tackar för det mycket bra svaret och gläder mig över att ni nu för första gången är här i er nya funktion. Jag vill bara ställa två frågor: För det första: Finns det också ett koncentrerat samarbete med de slovakiska universiteten, framför allt vad gäller utbyte av forskare och studenter? Det gäller ju också att tänja ut våra program till de associerade länderna, där har vi tilläggsprotokollen. För det andra vill jag fråga om ni anser det möjligt att Slovakien i Helsingfors kommer att placeras in bland de länder som man skall föra förhandlingar med?

Verheugen
Herr kollega! Den andra frågan kan jag lätt besvara. Jag anser att det inte bara är tänkbart, utan jag kan till och med redan i dag säga er att jag i varje fall kommer att föreslå det, och jag räknar också med att kommissionen stöder ett motsvarande förslag. Det är ju entydigt att Slovakien ännu inte befinner sig i förhandlingsprocessen enbart av den anledningen att det funnits politiska brister. Dessa politiska brister har undanröjts, och ingen - vare sig i eller utanför Slovakien - skulle förstå om det nu inte kom ett motsvarande positivt svar från Europeiska unionen.
Vad gäller frågan om universiteten skall jag ta med mig den som ett initiativ. Jag kan inte på rak arm säga hur det konkreta samarbetet med universiteten och studentutbytet ser ut. Om det finns något skall jag ge er skriftligt besked om det, och om det inte existerar skall jag vidarebefordra det som impuls till de ansvariga myndigheterna.

Rübig
Herr kommissionär! Jag vill gärna ställa en fråga om det ekonomiska läget. Sparpaketet har i Slovakien medfört vissa problem och försakelser för befolkningen. Det är därför viktigt att det ekonomiska läget stabiliseras. Vi vet i Europa att det är de små och medelstora företagen som är den bärande pelaren. Vad har ni för avsikt att göra för att här driva fram en ekonomisk stabilitet, framför allt också för att skapa kontakter med grannländerna i Europeiska unionen, som befinner sig i omedelbar närhet? Vilka program finns planerade för att också få privatiseringen på rätt spår? Ni vet att det vid privatiseringen har förekommit avsevärda problem med Meciars regering. Jag tror att det här finns ett stort behov av sanering, och jag tror det är extremt viktigt för Slovakien att ni i Helsingfors föreslår att motsvarande förhandlingar skall börja, och det vill jag uttryckligen tacka er för. Jag tror att det är ett mycket betydande bidrag från Europas sida.

Verheugen
Herr ledamot! Jag kan bara hålla med er om allt ni sagt. Det är absolut nödvändigt att snabbt arbeta bort de brister som har uppstått under de senaste åren. En av dessa brister är den tröga privatiseringsprocessen, som också varit förknippad med andra problem, som ni säkert känner till. Det medför naturligtvis att vi ännu inte har någon tillfredsställande situation med tanke på ett ekonomiskt självbärande och utvecklingsbart segment, framför allt när det gäller de små och medelstora företagen. Det partnerskap inför anslutningen man nu skall rådgöra om och diskutera med Slovakien kommer här att innehålla motsvarande program.
De medel som ändå anslagits för Slovakien tjänar ju, som ni vet, till att stödja infrastrukturen, the institution building; men de kan också användas som instrument för organisation och vidareutveckling av ekonomin. Det kommer vi att göra med hjälp av programmen. Jag kan för ögonblicket inte komma med några detaljer, eftersom det givetvis först måste skapas politiska ramvillkor för detta. Jag skall naturligtvis informera parlamentet om de konkreta programmen inte enbart med Slovakien, utan också med andra stater, för vilka nu partnerskapen inför anslutningen skall vidareutvecklas.

Talmannen


Pierre Schori
Fråga nr 31 från (H-0498/99):
Angående: Stöd till civilbefolkningen i Serbien Med ekonomin och produktionen i fritt fall går Serbiens folk mot en svår vinter. Regimens förkastliga politik drabbar många oskyldiga svårt. Det folkliga missnöjet riktas både mot regimen och mot omvärlden som upplevs späda på nöden med blint drabbade sanktioner. Det är viktigt att EU inte oavsiktligt stärker Milosevics ställning utan bidrar med ett riktat och demokratiskt kontrollerat humanitärt stöd. Är kommissionen mot denna bakgrund beredd att överväga insatser på väsentliga områden för att bistå den serbiska civilbefolkningen - jag tänker i första hand på de växande miljöhoten p.g.a. förstörda vattenreningsverk, oljeraffinaderier och kemiska fabriker, t.ex. i Novi Sad och Pancevo - samt att undanta unga studerande från den akademiska avskärmning från utländska lärosäten och kontakter som nu gör deras framtid hopplös och bidrar till en för landet skadlig brain-drain? Med sådana insatser skulle det serbiska folkets nöd lindras, Milosevics demonisering av omvärlden försvåras och de demokratiska krafterna stärkas.

Nielson
. (DA) Till följd av krisen i Kosovo ger kommissionen genom ECHO katastrofbistånd till de mest utsatta befolkningsgrupperna i Serbien. Hittills har ett bistånd på 45,1 miljoner euro utnyttjats. Mot bakgrund av de växande humanitära behov som kommer att uppstå under den kommande vintern, överväger ECHO att avsätta ytterligare 10 miljoner euro för genomförande av ett omfattande humanitärt biståndsprogram med följande sex komponenter.
För det första: Livsmedels- och hygienhjälp till 770 000 biståndsmottagare i Serbien. Denna siffra, som omfattar 350 000 flyktingar från Kroatien och Bosnien-Hercegovina, 120 000 internt fördrivna serber och romer från Kosovo samt 300 000 socialt utsatta, har beräknats av Världslivsmedelsprogrammet och UNHCR:s gemensamma bedömningsgrupp för livsmedelshjälpbehov, som besökte Förbundsrepubliken Jugoslavien i juli i år. Stödet till de fördrivna ges genom Internationella Röda korset, medan Röda kors-förbundet och de nationella Röda kors-enheterna håller på att utveckla ett program för " folkkök" , till vilket ECHO kommer att bidra med medel.
För det andra: Husrum till personer som nyligen har fördrivits. ECHO ger stöd till upprättande av privata bostäder och leverans av andra varor än livsmedel, för att göra det möjligt att skapa ett tillräckligt husrum för de nyanlända fördrivna från Kosovo. Genom sitt bidrag till UNHCR ger ECHO också stöd till familjer som härbärgerar fördrivna från Kosovo.
För det tredje: Psykiskt och socialt stöd till fördrivna. De traumatiska upplevelser många fördrivna, främst barn, har haft, kommer att försöka lindras genom hjälp via just denna typ av projekt.
För det fjärde: Provisoriska vatten- och sanitetsstrukturer. Även om det inte kommer att sättas i gång några större återuppbyggnadsprojekt, kommer ECHO att se till att det byggs mindre installationer för att förhindra att det uppstår hälsoproblem.
För det femte: Stöd till sociala institutioner. De mest utsatta grupperna i Serbien finns inom dessa institutioner, och ECHO kommer i nödvändig grad att ge bistånd i form av kompletterande livsmedelshjälp - den grundläggande livsmedelshjälpen ges genom Världslivsmedelsprogrammet - och i form av andra varor än livsmedel och uppvärmning.
För det sjätte: Under vintern kommer det att bli nödvändigt med särskilda, punktvisa åtgärder bl.a. för uppvärmning. Just nu sker förhandlingar med WHO om influensavaccin och tuberkulosproblem.
Studerande från Förbundsrepubliken Jugoslavien är inte - som ledamoten antog - utestängda från utländska universitet eller avskurna från kontakter med utlandet, eftersom de gällande sanktionerna inte omfattar dessa förhållanden. Det är korrekt att det inte ges något EU-bistånd genom Tempus-programmet, men skälet till detta är att Förbundsrepubliken Jugoslavien inte uppfyller de kriterier som fastställts av rådet vad gäller Phare-programmet, som Tempus är knutet till. Under alla omständigheter har det avsatts biståndsmedel till demokratisering och främjande av det civila samhället.
Vad gäller Kosovokonfliktens miljökonsekvenser för Serbien, hänvisas till det svar som gavs på fråga nr 1512/99.

Schori
Tack för svaret som gladde mig mycket. Min fråga byggde på ett besök i Belgrad för cirka tre veckor sedan och förnyade kontakter i förra veckan med de demokratiska krafterna, alla politiska partier i opposition, enskilda organisationer, humanitära organisationer m.fl. som sände ett budskap om hjälp för att bemöta den demonisering som pågår av omvärlden från Milosevics sida. Man betraktar EU och omvärlden som en fiende som har förstört deras liv, deras institutioner och som sedan dessutom utsätter dem för sanktioner. Det är oerhört viktigt att bryta denna bild som är felaktig. Därför gläder det mig mycket att den serbiska demokratiska oppositionen och de demokratiska krafterna nu får detta klara besked att Europeiska unionen är redo att kraftfullt bistå civilbefolkningen i dess svåra situation.

Nielson
. (DA) Jag menar att just storleken på EU:s humanitära bistånd till Serbien är en klar markering att vi vill göra en positiv insats till fördel för befolkningen, och vi har fram till nu kunnat identifiera klara och välmotiverade behov av humanitär karaktär. Vi har således försökt att göra en insats i förhållande till dessa behov. Det finns naturligtvis skäl till att vi arbetar tillsammans med andra organisationer, och därför var jag noga med att redogöra för vad vi gör tillsammans med Röda Korset, Världslivsmedelsprogrammet, UNHCR och andra som är involverade, bl.a. WHO, just för att klargöra att detta är en humanitär operation, men jag tror också att det är positivt att befolkningen och den politiska miljön i Serbien ser att världen utanför alltså också är redo att hjälpa till på detta sätt.

Alysandrakis
Herr ordförande, herr kommissionär, värderade kolleger! Jag ser att man gjuter krokodiltårar över Serbiens folk. Å ena sidan utesluts Serbiens akademiker från det internationella vetenskapliga samarbetet, och å andra sidan är vi oroliga över att studenterna i Serbien inte har några kontakter med institutioner i utlandet. Å ena sidan slaktar Europeiska unionen, tillsammans med amerikanerna, Jugoslaviens folk och lägger deras infrastruktur i ruiner, och å andra sidan är vi oroliga för den hårda vinter som väntar serberna.
Jag har en känsla av att det rör sig om ett väldigt hyckleri. Det enda hederliga Europeiska unionen enligt min mening skulle kunna göra för Jugoslavien vore att betala krigsskadestånd för den förödelse som drabbat landet, och ett första steg skulle vara att häva handelsembargot. Jag undrar om det förekommer sådana tankar, om än aldrig så svaga, inom kommissionen, och jag skulle vilja fråga om man tänker sluta med sin erbarmliga utpressning att ställa Milosevics avgång som villkor för hjälp till Jugoslavien.

Nielson
. (DA) Jag har redogjort för det humanitära bistånd som ges från EU till dem som har behov av det i Serbien, och de övriga frågorna ligger faktiskt utanför själva diskussionen om humanitärt bistånd. Man måste dra en gräns för hur långt det humanitära biståndet egentligen skall sträcka sig, och jag menar att denna gräns är korrekt för närvarande i samband med de åtgärder vi sätter in i Serbien.

Dupuis
Herr kommissionär! Ni måste hålla med mig om att det humanitära stöd vi beviljar Serbien absolut inte straffar Milosevic, men kriterierna för humanitärt stöd är sådana och det är därför normalt, åtminstone enligt er logik, att det ges.
Men en annan humanitär fråga är ännu inte löst, det handlar om de 3 000 Kosovofångar som fortfarande hålls i serbiska fängelser. Det är en humanitär fråga och den berör alltså er också. Ni förfogar över stora möjligheter, nämligen 50 miljoner euro som beviljats Serbien som humanitärt stöd. Är ni beredd att använda dessa under de närmaste dagarna för att fångarna skall kunna befrias?

Nielson
. (DA) Det skulle vara oerhört positivt om man kunde göra det som antyds i frågan. De pengar som jag har nämnt, är pengar vi har använt. Dessa 45 miljoner euro är pengar vi hittills har använt. Jag har ingen möjlighet att använda dem en gång till, och det var det som antyddes i frågan. Vad vi kan göra i förhållande till de fängslade, är att bidra till att man internationellt får insikt i hur de behandlas. Vi skall använda alla tillgängliga kanaler och kontakter för att hjälpa dem i deras situation, men det stora spelet om makten i Serbien, om demokratiseringen osv. är inte något som jag - om jag bara vill ha minsta möjliga trovärdighet - kan anta att vi kan komma till rätta med, med hjälp av dessa humanitära medel.

Talmannen


Niels Busk vilken har övertagits av Riis-Jorgensen
Fråga nr 32 från (H-0514/99):
Angående: Importförbudet mot amerikanskt hormonbehandlat kött Kommissionen uppmanas redogöra för de resultat som föreligger från de av de 17 vetenskapliga kommittéer som hunnit slutföra sina undersökningar om risker i samband med hormonbehandlat kött.
Om de resultat som erhållits inte pekar på några risker i samband med förtäring av hormonbehandlat kött vill jag också be kommissionen redogöra för vilka ändringar detta kommer att leda till i den nuvarande politiken gentemot USA och med avseende på avtalen i Världshandelsorganisationens regi.

Byrne
Låt mig tacka frågeställaren för att han ger mig möjlighet att få ta upp denna fråga som är komplex, svår och känslig.
För det första måste man göra en tydlig åtskillnad mellan de 17 vetenskapliga undersökningarna och det yttrande som avgetts av en av kommissionens oberoende vetenskapliga rådgivande kommittéer. I februari 1998, som en följd av kritiken från WTO:s tvistlösningsorgan, inledde kommissionen 17 undersökningar i syfte att tillhandahålla kompletterande information om riskerna inom områden som t.ex. toxikologi, oriktig användning och miljö. Undersökningarna kommer att fortgå enligt planerna, och slutresultatet från en rad av dem förväntas bli tillgängligt vid slutet av året. Åtskilliga undersökningar kommer emellertid inte, vilket var känt, att slutföras före sommaren år 2000.
I enlighet med öppenhetsprincipen, har kommissionen för avsikt att offentliggöra resultatet av undersökningarna så snart som möjligt efter det att de slutförts. Resultatet av undersökningarna rörande restanalys av kött och köttprodukter har redan offentliggjorts och kan erhållas genom kommissionens tjänsteenheter.
Kommissionen har också bett sin vetenskapliga kommitté för veterinära åtgärder i samband med folkhälsa, att avge ett yttrande om de potentiellt skadliga effekterna på människors hälsa vid kontakt med de sex animaliska tillväxtfrämjande hormonerna. Den 30 april i år antog sistnämnda kommitté enhälligt ett yttrande om bedömningen av potentiella risker för människors hälsa vid kontakt med hormonrester i nötkött och i köttprodukter. Denna rapport har offentliggjorts.
Detta arbete har utförts på grundval av den senaste informationen inom den öppna vetenskapliga litteraturen. På grundval av dessa vetenskapliga uppgifter anser kommissionen att den inte kan föreslå ett upphävande av förbudet. Alla nya uppgifter som framkommer genom undersökningarna eller från andra källor kommer att beaktas fullständigt.

Riis-Jørgensen
Jag lyssnade med intresse till diskussionen i förmiddags om livsmedelssäkerhet och har därför en fråga till kommissionären: Är det försiktighetsprincipen som nu skall tillämpas i kommissionen i samband med hormonkrigen med Förenta staterna? Jag känner mig inte övertygad om att det finns vetenskapliga bevis som rättfärdigar att vi står fast vid förbudet mot import av hormonkött, och jag hörde inte heller att kommissionären stödde ett eventuellt vetenskapligt bevis. Jag hörde bara att kommissionären inte ville föreslå ett upphävande av förbudet. Kan vi vara säkra på att det kommer att finnas vetenskapliga bevis som rättfärdigar en fortsättning på hormonförbudet? Det var den ena frågan.
Den andra frågan är: Hur kommer man att se till att man under de kommande WTO-förhandlingarna i Seattle inte får problem med Förenta staterna, och på det hela taget med förhandlingarna om frihandel, om EU fortfarande står fast vid ett - enligt min mening - ovetenskapligt förbud mot import av hormonkött.

Byrne
Som svar på denna fråga, är det så att försiktighetsprincipen tillämpas i sådana fall då det antingen inte finns några vetenskapliga bevis tillgängliga, eller då de bevis som finns tillgängliga är osäkra till sin natur.
Så är inte fallet i detta sammanhang. Den rapport som jag hänvisade till, som offentliggjordes av vetenskapliga kommittén i april i år, visade att det fanns rester av ett av de sex specifika hormonerna som kontrollerades - dvs. 17-beta-estradion. Detta specifika hormon har hittats i 80 procent av de tester som utförts. Detta specifika hormon är - enligt kommitténs beskrivning - tydligt cancerframkallande.
Med beaktande av dessa omständigheter anses det för tidigt att häva förbudet på detta stadium. Till följd av detta, med hänsyn till vad jag sade tidigare om tillämpningen av försiktighetsprincipen, tycker jag att det verkar olämpligt att tillämpa denna princip, eftersom det finns klara bevis tillgängliga för oss i rapporten från den vetenskapliga kommittén.
I samband med våra förhandlingar med WTO, måste denna fråga tas upp. Det har funnits företrädare för Förenta staterna i den kommitté som utfört undersökningarna. Detta kommer att betonas för de amerikanska förhandlarna. Detta är en viktig fråga. Den måste diskuteras gemensamt av Förenta staterna och Europeiska unionen. Man kan hoppas att detta kommer att ske på ett vänligt och diplomatiskt sätt. Förhoppningsvis kommer detta att ske under WTO:s förhandlingsperiod.

Martin, David
Låt mig först och främst välkomna kommissionärens svar, men tillåt mig också att sätta litet press på honom. Det han sade i samband med nötkött var att frihandel är viktigt, men att konsumenternas hälsa bör komma i första hand och handeln i andra hand. Kan han också försäkra att han kommer att ha samma åsikt i Seattle? När vi ser på WTO-förhandlingarna verkar det ofta som om konsumenternas och andras hälsa underordnas frihandelsaspekten. Båda är viktiga, men hälsan är en huvudfråga.

Byrne
Precis som ni säger, är båda frågorna viktiga. Men i sin presentation till parlamentet i förmiddags, identifierade ordförande Prodi både hälsa och livsmedelssäkerhet som frågor av yttersta vikt, och klargjorde att de hade större betydelse än handel. Detta betyder emellertid inte att handelsfrågorna inte är viktiga - det är de. Det är denna utmaning som kommer att möta förhandlarna från Förenta staterna och Europeiska unionen: att lösa problemet. Det bör lösas på ett sätt som säkert kan, och - förhoppningsvis - kommer att väga in båda sidor.
Andra delen
Frågor till Reding.

Talmannen


Charlotte Cederschiöld
Fråga nr 33 från (H-0463/99):
Angående: EGT:s officiella tidnings tillgänglighet Medborgarna känner inte särskilt väl till sina rättigheter. Medborgarna borde ha rätt att få information om lagstiftningen. Det är medborgarna som finansierar den. EG:s officiella tidning (EGT), som informerar just om EU:s lagstiftning har en upplaga om 20 000 exemplar till 380 miljoner människor . Det är inte undra på att informationen sprids dåligt. Ett enda exemplar av EGT på Internet skulle substantiellt öka informationen. Det kravet borde vara en konsekvens av en Free Information Act för 2000-talet.
Kommer kommissionen att inom de närmaste två åren försöka se till att det finns fri tillgång till hela EG:s officiella tidning på Internet?

Reding
Den oro som uttryckts av den ärade parlamentsledamoten delas av kommissionen, så till den grad, fru Cederschöld, att Eurlex-systemet, som inrättades av publikationsbyrån i april 1998, redan motsvarar den. Denna tjänst kännetecknas av gratis tillträde till och täckning av EGT under 45 dagar. Efter den tidsperioden lagras lagstiftningstexter i databasen Celex, som också går att nå via Internet, dock endast mot betalning. Där finns också fördrag, gällande lagstiftning, förberedande handlingar och aktuell rättspraxis. Ni ser alltså, herr ordförande, att kommissionen tagit initiativ på detta område.

Cederschiöld
Tack för svaret, kommissionär Reding. Jag är glad över svarets ena del, nämligen den positiva inställningen till öppenhet och tillgång till handlingar, men jag är mindre glad över att det inte skall vara gratis tillgång till detta på Internet. Medborgarna är ju faktiskt med och finansierar unionen. De skall då också ha rätt att få veta vad unionen beslutar. För mig är det fullständigt självklart att det skall vara fri tillgång på Internet till hela EGT.
För mig är det ganska svårt att förstå det som även framkom i svaret i samband med utfrågningen, nämligen att man skulle kunna betrakta det som diskriminering att vissa medborgare inte har tillgång till Internet och därmed inte fri tillgång till EGT. Vi lever ju i ett modernt samhälle där de allra flesta har möjlighet att få tillgång till Internet. De flesta skolbarn är på väg att få eller har redan en egen e-postadress, de flesta förvärvsarbetande har det redan, och det finns mängder av kurser för pensionärer om Internet. Alla medborgare bör ha rätt att få denna information. Jag hoppas att kommissionären tar detta till sig och att det skall vara gratis för framtiden.

Reding
Jag kan bara upprepa vad jag nyss sagt. All information som kommissionen tillhandahåller för allmänheten på Internet är helt gratis. Det kostar ingenting för användaren. Naturligtvis innebär installationen av själva Internetanslutningen en kostnad, men kommissionen kan inte tillhandahålla gratis installation för alla medborgare för att de sedan skall få gratis tillgång till informationen. Det som räknas och är viktigt är att kommissionens alla officiella dokument är tillgängliga kostnadsfritt. Vi har också hemsidan Europa. Tillträdet till denna hemsida är också gratis på Internet och den konsulteras för övrigt av miljontals medborgare varje dag.
Som ni ser har vi redan infört denna möjlighet att utnyttja moderna media. Jag vill också säga er, fru parlamentsledamot, att det är fullständigt klart att kommissionen vill utveckla alla sociala gruppers tillträde till Internet. I min egenskap av ansvarig för utbildning inom kommissionen har jag exempelvis redan, tillsammans med utbildningsministrarna, tittat på vad vi skall göra för att så många ungdomar och skolor som möjligt skall få tillgång till Internet. Jag vet att man i de nordiska länderna har relativt lätt att få tillgång till Internet, men detsamma gäller inte för de övriga länderna i unionen. Vi måste också uppnå en balans inom unionen när det gäller tillgång till Internet. Det som ni säger ligger mig därför varmt om hjärtat.

Talmannen


Jan Andersson
Fråga nr 34 från (H-0469/99):
Angående: Kommissionens avsikter i samband med kampen mot narkotikamissbruket och vad gäller förhindrandet av användandet av dopingmedel inom idrotten. I samband med friidrotts-VM i Sevilla aktualiserades åter frågan om förekomsten av doping bland elitidrottsmän. Det utbredda användandet av dopingmedel är allvarligt, dels för idrotten som sådan men också därför att elitidrottsmän fungerar som föredöme för många unga människor. Användandet av dopingmedel bland elitidrottsmän kan innebära ökad tolerans för användandet av dopingmedel eller andra droger bland ungdomar.
Ämnar kommissionen att i samband med sitt arbete för narkotikabekämpningen, eller i andra avseenden, rikta insatser för att förhindra missbruket av dopingmedel inom idrotten?

Reding
Den ärade parlamentsledamoten frågar vad kommissionen har för avsikt att göra när det gäller kampen mot doping.
Efter ordförande Prodis uttalande inför Europaparlamentet genomför kommissionen en fördjupad analys av den situation som uppstått, genom det ökade antalet dopingfall inom idrotten, och vi planerar konkreta åtgärder som skulle kunna vidtas på gemenskapsnivå.
Vid denna analys tar vi hänsyn till parlamentets resolution från december 1998, liksom slutsatserna från rådets ordförandeskap efter de två informella mötena med ministrarna som ansvarar för idrottsfrågor. Vi har också ett nära samarbete med medlemsstaterna och Europeiska rådet i den här frågan, i form av en arbetsgrupp som redan träffats flera gånger.
För att återgå till inrättandet av en världsomfattande byrå mot doping kan jag säga er, herr ordförande, att kommissionen så sent som i dag tagit upp problemet. Vi har haft en första diskussion på initiativ av idrottsministrarna. Jag träffade några av dem i går och de sade att kommissionen bör agera mycket snabbt, så att vi kan ingå i denna byrå i vår egenskap av europeisk union. Kommissionen beräknas uttala sig i frågan nästa vecka. Ni ser alltså att vi går fram med stormsteg i detta ärende.
Parallellt med unionens möjliga anslutning till den världsomfattande byrån mot doping är vi övertygade om att det behövs en europeisk plan, en plan som omfattar vårt ansvar, med de femton medlemsländerna som tillsammans bekämpar dopingen. Det blir innehållet i det dokument som vi för närvarande håller på att förbereda, för att herr Prodi vid toppmötet i Helsingfors skall kunna informera stats- och regeringscheferna om de åtgärder som bör vidtas på området. Vi kan sedan nästa år föreslå konkreta åtgärder som kan genomföras i medlemsstaterna.

Andersson
Tack, fru kommissionär. Jag är tacksam för svaret att denna fråga nu har förts upp på dagordningen i kommissionens arbete, eller rättare sagt högre upp på dagordningen. Ett prioriterat område inom missbruksverksamheten är just förebyggande arbete som gör att ungdomar inte börjar använda droger. Om vi ser på idrotten, så är det en verksamhet som drar till sig många ungdomar. Idrottsstjärnor är ofta förebilder för ungdomar. Därför är det viktigt att vi också inom detta område aktivt arbetar mot missbruk.
Eftersom jag tycker att idrottsrörelsen har ett ansvar i arbetet med att förhindra dopning inom idrotten, undrar jag om det planeras någon typ av samarbete med idrottsrörelsen i Europa för att komma till rätta med det ökade problemet som har uppstått under senare år. Planerar kommissionen ett samarbete med idrottsrörelsen?

Reding
Den ärade parlamentsledamoten känner mycket väl till problemen med att bekämpa dopingen. Jag tackar för hans inlägg och jag skulle vilja diskutera frågan med honom, eftersom han verkar ha information som jag skulle vilja dra nytta av.
Låt oss nu gå till den konkreta frågan. Ni vet, herr parlamentsledamot, att det i Amsterdamfördraget tydligt anges att Europa har befogenheter i frågan, men vi måste också ta hänsyn till subsidiariteten och självständigheten inom idrottsvärlden. De åtgärder jag skulle vilja lägga fram för kollegiet och för parlamentet blir därför åtgärder som medlemsstaterna samtyckt till och som garanterar denna självständighet.
Jag är också ansvarig för programmen för ungdomar. Jag har redan diskuterat detta med de kolleger som behandlar frågan i parlamentet. Jag är mycket mottaglig för förebyggande åtgärder inom ungdomsrörelsen. Våra analyser har visat att det i de flesta fall är idrottsrörelsen som betyder mest för ungdomarna. Jag tror därför att vi via ungdomarna, via dessa rörelser och idrotten kan överföra många idéer om samarbete, attityder för fair-play och undanröjande av rasism och främlingsfientlighet. Genom att följa sådana inriktningar - fair-play, sport och sunda ungdomar - kommer därför programmen för ungdomar att gå i den riktning som den värderade parlamentsledamoten önskar.

Zabell Lucas
Jag tycker att Anderssons fråga är mycket intressant, och som professionell idrottsman de senaste 20 åren är dopingen en fråga som intresserar mig och oroar mig mycket.
Som ni precis har sagt hölls i februari i år världskonferensen om doping och där beslutades att man skulle skapa den internationella antidopingbyrån. Det har gått åtta månader och denna byrå har ännu inte konstituerats, för att man inte har kunnat besluta en sak som tycks vara oerhört viktigt, var denna byrå skall ligga. Europeiska unionen vill inte att denna byrå skall ligga i Lausanne, i sätet för Internationella olympiska kommittén, men vill ändå att det skall ligga i ett av Europeiska unionens medlemsstater. Man överväger möjliga ställen som Madrid, Bonn, Luxemburg, Lille, Wien, Lissabon eller London.
Jag skulle vilja fråga fru kommissionären om det inte vore bättre att förena alla våra krafter, för att uppnå vårt mål, och med stöd av alla medlemsstater presentera en gemensam europeisk kandidatur som säte för den internationella antidopingbyrån.

Reding
Jag tror inte ni blir förvånade om jag säger att jag är fullständigt överens med den värderade parlamentsledamoten.
Det handlar i själva verket om en världsomfattande byrå och vi européer kan inte gå i en egen riktning. Jag tror ändå inte att den grundläggande frågan på detta stadium är var denna byrå skall placeras, eftersom det redan beslutats att den tillfälligt skulle placeras i Lausanne under två år, i avvaktan på ett definitivt beslut.
Ni vet att det finländska ordförandeskapet, som skulle vilja att byrån inrättas i Helsingfors, gör stora ansträngningar för att övertyga idrottsministrarna om att komma överens om en gemensam placering som européerna sedan skulle föreslå.
Jag förespråkar detsamma, men jag anser inte att det är en prioriterad fråga. Den prioriterade frågan är snarare att ingå i byrån, och vi kan därefter bidra till att bygga upp den och även insistera på att den placeras i en av unionens medlemsstater.

Bautista Ojeda
Fru kommissionär! Som läkare specialiserad på idrottsmediciner är jag mycket oroad över frågan om doping.
Men jag skulle vilja fråga er en sak: är kommissionen medveten om det kraftiga inflytande organisationen "idrott - informationsmedier - stora ekonomiska och annonsintressen" har, som lockar elitidrottarna till doping?
Har kommissionen tillsammans med den internationella olympiska kommittén fastställt en tidsplan vad gäller dopingen?

Reding
Jag är mycket överraskad - positivt överraskad - över att så många parlamentsledamöter är så intresserade av kampen mot doping, och känner till den så väl.
Jag föreslår därför att vi samlar allt detta kunnande och diskuterar hur vi skall kunna förbättra programmen för att bekämpa dopingen.
Jag instämmer med den värderade parlamentsledamoten: de stora idrottsmän som inte är " clean" , som använder medel för att vinna som inte hör till idrotten, är dåliga förebilder. Jag tror att vi snarast måste vidta nödvändiga åtgärder.
Dessa åtgärder skall vi vidta på världsnivå tillsammans med Internationella olympiska kommittén: det är ju tillsammans med den som vi kommer att arbeta i den världsomfattande byrån mot doping om besluten går i den önskade riktningen, vilket jag hoppas. Vi måste emellertid parallellt i unionen ta fram ett program för att bekämpa doping som skall genomföras i medlemsländerna.
Med ert tillstånd, herr ordförande, ber jag därför de parlamentsledamöter som intresserar sig för frågan att samla sig kring mig, för att vi tillsammans skall finna det bästa sättet att utrota denna farsot.

Talmannen
Tack så mycket fru kommissionär. Vi skall försöka finna ett sätt att hålla detta intressanta möte på. Nu kommer den sista frågan till kommissionären.

Talmannen


Ioannis Marinos
Fråga nr 35 från (H-0478/99):
Angående: De europeiska medborgarnas kännedom om EU EU använder mycket stora summor för att trycka tusentals informationsblad och broschyrer om sin verksamhet, något som bland annat innebär att enorma mängder papper förbrukas, vilket inte är särskilt miljövänligt. Det låga röstningsdeltagandet i de senaste Europavalen visar klart att medborgarna inte har tillräcklig kännedom om EU och dess målsättningar.
Har kommissionen utrett möjligheterna att använda sig av de allra senaste och modernaste metoderna för kommunikation och till exempel utrönt möjligheterna att utnyttja reklampausen om 3-5 minuter mellan nyheter och sportnyheter i den TV-kanals huvudnyhetssändning som har flest tittare, detta i var och en av medlemsstaterna? På det här sättet kunder man på ett folkligt sätt föra fram EU:s målsättningar och landvinningar och i synnerhet rikta sig till de breda folklagren som vanligtvis inte läser, och därigenom med säkerhet inte nås av informationen i våra tryckalster.
Frågor till Patten
Reding
Budgetmedlen till informationsaktiviteter är mycket små. Publikationer står för endast 0,005 procent av gemenskapens totala budget - mycket mindre än vad som genomsnittligt läggs ned på liknande aktiviteter i medlemsstaterna. Kommissionen är medveten om olika kommunikationsmedias räckvidd och möjligheter, och genomför två gånger per år offentliga opinionsundersökningar med två frågor om hur medborgarna blir informerade om EU-frågor och hur de föredrar att bli informerade.
Det är intressant att se att TV används och föredras av över 90 procent av medborgarna, så det har varit prioriterat att förbättra och öka den audiovisuella informationen under åtskilliga år. Fri spridning av vårt eget produktionsmaterial via Europe by Satellite och samarbete med Euronews har visat sig vara effektiva åtgärder, men vi kan inte gå längre än vi gjort med denna fria tillgänglighet. Det är upp till mediabolagen om de vill använda detta material.
Tryckta publikationer kommer på andra plats i undersökningen. För allmän information är fortfarande tryck dominerande, eftersom Eurobarometer-undersökningen visar att tillgången till Internet fortfarande inte är allmän i de flesta medlemsstater, åtminstone inte för majoriteten av medborgarna.
Rörande köp av tid i offentlig etermedia, finns det många varierande attityder bland medlemsstaterna. I vissa finns fri, institutionell tid vid bästa sändningstid tillgänglig. Detta är mycket positivt och vi kan dra nytta av det. I andra medlemsstater uppfattas detta som ett oacceptabelt politiskt ingrepp. Ni förstår att respekten för kulturella värden och preferenser uppmanar till en strikt tillämpning av subsidiaritetsprincipen, så vi måste också respektera de kulturella skillnaderna rörande informationssystemen i de olika medlemsstaterna.

Marinos
Jag tackar kommissionsledamoten, samtidigt som jag hälsar henne välkommen i egenskap av kommissionsledamot till parlamentet, där hon tjänstgjort som ledamot, innan hon av parlamentet utsågs till kommissionsledamot. Jag känner till de ansträngningar som gjorts från ert håll och att budgeten är begränsad. Jag vet också att ni anser televisionen vara det effektivaste mediet för att nå ut till den breda allmänheten. Men jag vet också att bristen på information och kommunikation är ett mycket större problem, när det gäller folkets breda lager, och detta kom till uttryck i det låga valdeltagandet vid valen till Europaparlamentet. Det låga valdeltagandet var en reaktion på Europeiska unionens oförmåga att informera och att övertyga om sin betydelse. De känner inte till problemen, och de vet inte vad Europeiska unionen är, vad den gör och vad den inte kan göra och varför medborgarnas medverkan är nödvändig. Jag föreslog att man skulle utnyttja den kommersiella televisionen på kommersiellt värdefull tid, och jag frågade t.o.m. om kommissionen är beredd att välja tiden mellan den allmänna nyhetssammanfattningen och sportnyheterna, eftersom de breda folklagren i det fallet inte skulle byta till andra kanaler. Jag beklagar att tiden inte tillåter mig att fortsätta, men jag träffar gärna kommissionsledamoten på tu man hand för att utveckla mina synpunkter muntligen.

Reding
Jag förstår frågorna från den värderade parlamentsledamoten, eftersom han själv är verksam på informationsområdet, och alltså vet vad som fungerar och inte fungerar.
Om vi vill verka i de olika medlemsstaterna måste vi respektera de nationella företrädesrätterna, både till bokstaven och andan. Vi har tidigare i samband med valkampanjer försökt att genomföra valkampanjer gemensamt mellan kommissionen och parlamentet. Kommissionen kan naturligtvis inte inta en politisk ståndpunkt, men den kan ha en åsikt om informationen till medborgaren. Jag tror att det i framtiden är lämpligt att kommissionen och parlamentet samordnar sina ansträngningar, för att mer effektivt kunna nå den stora allmänheten och informera om vad som händer i Europa.
Jag skulle inte önska att denna information blir en propagandainformation, men jag vill verkligen att den skall vara balanserad och besvara medborgarnas frågor. Jag vet att det är lätt att säga, och det går snabbt, men det är mycket svårt att genomföra. Men ni kommer att i mitt nya organisationsschema över generaldirektoratet se att det finns en enhet för medborgaren, som verkligen vill stå i medborgarens tjänst och som vill besvara alla frågor, lösa alla förfrågningar från medborgarna genom att använda modern teknik, såsom Cederschöld begärt, men också använda information på papper när inget annat är möjligt. Om det är möjligt för oss att i samarbete med medlemsstaterna och parlamentet utnyttja TV, kommer vi säkert att göra det, men vi kan inte tvinga fram tillträde där detta inte anses efterfrågat.

Taylor
I bilaga II, genomförande av frågestunden i artikel 43, del B.3 föreslås att följdfrågornas längd bör begränsas till 30 sekunder. Jag har nu fått lida därför att min fråga var nr 36 i ordningen, en mycket viktig fråga som handlade om medborgarna i min valkrets, och jag anser att folk skall hålla sig inom tidsramen. Det är orättvist! Detta var första gången jag skulle uttala mig i denna kammare och nu har tillfället gått förlorat.

Talmannen
Jag tackar så mycket för er tolkning, men den kommer sig givetvis av att det är första gången ni talar i kammaren. Det är andra gången jag leder ett sammanträde i denna kammare, jag har informerat mig om att det finns en regel om talartiden från presidiets sida, vilket exempelvis David Martin, som överskred den med nästan en minut, bör vara mycket väl informerad om.

Rübig
Herr talman, ärade kollega Reding! Jag tackar för era inlägg. Jag tror att göra de europeiska medborgarna medvetna är av särskild vikt för nästa val. Vore det tänkbart att vi gör egna program när det gäller learning entertainment? Särskilt ungdomen är ju mycket begeistrad över Internet, och om vi här förmedlar nöjet att lära sig tillsammans med olika möjligheter, exempelvis pristävlingar eller en resa till Bryssel, och kunde inspirera ungdomarna att använda våra program på Internet, skulle inte det vara ett mål för de närmaste fem åren?

Reding
Herr talman! Ledamoten har tagit orden ur munnen på mig. Jag inser nämligen betydelsen av informationspolitiken, också efter min mångåriga erfarenhet som ledamot av Europaparlamentet inte bara när det gäller de "högre sfärerna" utan också bland mycket unga personer, bland barn, som tar till sig information som en svamp och använder den i hela sitt liv. Jag kommer säkert att arbeta för det, för att programmen, kultur- och ungdomsprogrammen, inte bara skall gälla i gymnasierna och vid universitetet, utan att samarbetet mellan skolorna skall främjas redan på lågstadiet. Det behöver man verkligen inte några långa resor för, ty sådant kostar mycket pengar och kan inte betalas. Men med hjälp av Internet kan olika klassrum i de olika länderna förbindas med varandra. Det är en idé som ligger mig varmt om hjärtat och som jag mycket gärna skulle ta fasta på.

Perry
Jag hörde vad kommissionen hade att säga om Europe by Satellite, men är kommissionären säker på att de lokala och regionala TV-stationerna i EU är tillräckligt medvetna om sina rättigheter rörande tillträde till Europe by Satellite? Är detta tillträde enkelt för dem rent tekniskt? Jag har förstått att så inte är fallet i södra England. Finns det något som kommissionären kan lova att hon skall göra för att se till att de lokala TV-stationerna enkelt kan få tillträde till Europe by Satellite-servern?

Reding
Ledamoten har gjort en mycket viktig antydan. Det är sant att det inte bara är de stora kanalerna som är viktiga. De mindre aktörerna - de regionala TV-stationerna och de regionala tidningarna, de regionala journalisterna - även de kvinnliga - har också mycket stor betydelse. Jag vet inte om det är tekniskt möjligt eller inte. Om inte, måste det säkert finnas en lösning på detta. Jag skulle verkligen vilja att ni skickar information om denna brist på kommunikation till berörda tjänstemän i kommissionen, så att vi kan hitta en lösning så snart som möjligt.

Talmannen
Tack så mycket, fru Reding, för alla era inlägg.
Frågorna nr 36 till 39 kommer att besvaras skriftligt.

Talmannen


Olivier Dupuis
Fråga nr 40 från (H-0494/99):
Angående: Ett första årligt toppmöte EU-Indien I sitt betänkande A4-0066/99 av den 12 mars 1999 om kommissionens meddelande om förstärkning av partnerskapet mellan EU och Indien uppmanar Europaparlamentet "rådet och kommissionen att för den indiska regeringen föreslå att det årligen skall hållas ett toppmöte Europa-Indien". Under den diskussion som föregick omröstningen om detta betänkande förklarade kommissionsledamot Monti å kommissionens vägnar att den var positivt inställd till detta initiativ.
Kan kommissionen ange vilka åtgärder den redan har vidtagit eller tänker vidta, även i förhållande till rådet och den indiska regeringen, för att snabbt anordna ett första årligt toppmöte mellan EU och Indien? De många icke-demokratiska regimerna i denna världsdel orsakar olika krissituationer och ökande hot. Anser kommissionen med tanke på detta rent allmänt att det genom att strategiska politiska, ekonomiska och kulturella förbindelser utvecklades mellan EU och Indien, som ju är den befolkningsmässigt största demokratin i världen, skulle bli möjligt att införa en politik i vilken viljan att upprätta privilegierade politiska och ekonomiska förbindelser med länder som styrs av principerna om demokrati och rättsstaten förenas med ekonomiska och handelsrelaterade intressen?

Patten
Jag känner till innehållet i Europaparlamentets betänkande om kommissionens meddelande om Indien, och jag känner också till att ledamoten är intresserad av landet, vilket jag också är.
När jag träffade Jaswant Singh, Indiens utrikesminister, förra veckan den 30 september, betonade jag för honom att jag hade för avsikt att se till att förbindelserna mellan EU och Indien skulle bli mycket djupgående, och att de skulle återspegla Indiens strategiska och ekonomiska betydelse. Under vårt möte erbjöd Singh mig att besöka Indien, och jag hoppas att kunna göra detta tidigt nästa år. Jag har för avsikt att verka för ett fullständigt genomförande av kommissionen meddelande, med beaktande av parlamentets rekommendationer. Det gläder mig att en rad gemensamma arbetsgrupper redan har sammanträtt, eller snart kommer att göra det, och tagit upp diskussionsämnen av så skilda slag som konsulära frågor och miljöfrågor. Dessutom sker regelbundna sammanträden mellan ministrar och chefstjänstemän.
Vad gäller det specifika förslaget till ett årligt toppmöte mellan EU och Indien, så är detta ett beslut som måste fattas av rådet. Personligen anser jag att vi måste utvärdera framgångarna av förbindelserna mellan EU och Indien genom deras innehåll, inte genom toppmöten, som - och jag hoppas att ledamoten inte tycker att jag är för odiplomatisk - jag rent allmänt tycker det finns för många.

Dupuis
Tack så mycket, herr kommissionär, för detta svar. Jag förstår att ni planerar att förstärka förbindelserna enormt mellan unionen och Indien. Jag tror, och jag skiljer mig litet från er i den senare delen av ert svar, att de starka signaler som Europeiska unionen givit i andra regioner i världen, men som ändå ligger mycket nära Indien, tack vare att evenemang som toppmöten har organiserats, måste få en motvikt.
De europeiska entreprenörerna, den europeiska politiska klassen, den europeiska politiska opinionen, liksom de indiska, behöver en stark signal, som måste gå via ett toppmöte. Jag tillåter mig därför att uppmana er att granska reaktionerna från rådets ledamöter för att konkret se om en eller flera stater inte skulle vara intresserade av att snabbt organisera ett sådant toppmöte.

Patten
Jag vill direkt understryka att jag helt och hållet delar ledamotens entusiasm för utvecklandet av våra förbindelser med Indien. Det är inte bara så att vi har mycket nära ekonomiska och handelsmässiga förbindelser med Indien; det är inte bara så att våra förbindelser grundas på historiska band. Det är mycket viktigare än så. Våra förbindelser grundas på en värdegemenskap. Under de senaste dagarna har det hållits rättvisa och fria val i Indien, vilka involverat en väljarkår som är större än den som finns i Nordamerika och Europeiska unionen tillsammans. Indien är den största demokratin i världen och har klarat av vissa fruktansvärda problem, eftersom det är ett fritt samhälle som styrs av rättssäkerhet, med ett fullständigt utvecklat civilt samhälle.
Jag håller med om att vi måste utveckla dessa förbindelser. Vi måste främja Indiens förbindelser med de övriga medlemsländerna i SAARC, med dess regionala organisation. Jag kommer självklart att diskutera ledamotens förslag med min indiske kollega och med medlemsstaternas regeringar. Men jag kan inte acceptera att det enda sätt ni kan visa betydelsen av en förbindelse är genom ett toppmöte. I bland finns det en risk att de kan bli ceremoniella arrangemang. Det vi verkligen vill ha med Indien är mycket mer - jag säger inte kött - muskler i våra förbindelser, och mycket mer substans. Jag är fast besluten att åstadkomma detta.

Martin, David
Om vi fortsätter att fylla vårt nötkött med hormoner kommer vi att få mycket mer muskler i detta också.
Min poäng till kommissionären är denna. Medan jag välkomnar frågan och det svar han gett - jag håller med om att en alltför stor betoning på toppmöten inte nödvändigtvis är något bra - undrar jag om han kommer att överväga att utvidga hela Indien/EU-dialogen till en dialog som också omfattar den indiska subkontinenten. Detta är en roll som EU kan ha nytta av - att föra samman indierna, pakistanierna och bangladeshierna, m.fl., för att diskutera deras gemensamma problem och, på sätt och vis, agera som en extern, ärlig medlare i frågor som rör länderna i denna subregion.

Patten
För tio dagar sedan i New York deltog jag i ett oerhört givande sammanträde med ordförandeskapet och Portugals utrikesminister; med Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete (SAARC) under ledning av dess briljante ordförande, Sri Lankas utrikesminister, som råkar ha varit medlem av samma college som jag, dvs. Balliol. Han har gjort ett fantastiskt jobb för att ge liv åt denna organisation. Vi försöker att bistå organisationen, inte minst förvaltningsmässigt, under dess försök att utveckla frihandelsarrangemang i regionen.
Jag håller med om det som ledamoten sade. Det finns en viktig roll att spela när det gäller att hjälpa till med att stärka dessa regionala förbindelser. Vi har trots allt en viss erfarenhet av de regionala arrangemangens betydelse här i Europa.

Talmannen


Glenys Kinnock
Fråga nr 41 från (H-0496/99):
Angående: Gemensamma tjänsten för administration av gemenskapens bistånd till tredje land Här finns inte utrymme för att erinra kommissionen om alla de problem som icke-statliga organisationer både från nord och syd har mött i samband med stöd för finansiering av projekt som redan beviljats av det tidigare GD VIII. Den nya kommissionsledamoten med ansvar för Relex-tjänsten (Gemensamma tjänsten för administration av gemenskapens bistånd till tredje land) har uppenbarligen fått ett "arv" som inte är avundsvärt och jag är säker på att han tänker försöka reformera detta område. Jag skulle emellertid vilja veta vad kommissionen tänker göra åt den nuvarande situationen och de verkliga tragedier som beror på stora eftersläpningar i arbetet.

Patten
Ledamoten gör fullkomligt rätt i att betona denna viktiga fråga.
Som kammaren känner till, omfattar en av mina huvudprioriteringar att bygga på förbättringar som skett nyligen av förvaltningen av Europeiska unionens program för bistånd till tredje land. I detta sammanhang bör jag nämna Philippe Soubestres - som är generaldirektör vid den gemensamma tjänsten för yttre förbindelser - viktiga personliga bidrag.
Vi har ett enormt ansvar inför utvecklingsländerna att säkerställa en effektiv och lämplig användning av Europeiska unionens bistånd. Detta är avgörande för trovärdigheten hos vår politik och för den bredare internationella bilden av EU. Jag vill säga till ledamoten att kommissionens tjänster nyligen gjort betydande framsteg vad gäller att eliminera fördröjningen av utbetalningen av försenade betalningar inom biståndskontrakt med tredje land. Den absoluta merparten av giltiga fakturor betalas numera inom den normala tidsfristen på 6 000 dagar - ursäkta mig, jag menar 60 dagar. Detta gäller i synnerhet för de ca 5 000 nuvarande projekten med icke-statliga organisationer, som antingen finansieras genom budgeten eller via våra delegationer från Europeiska utvecklingsfonden.
Det är ett olyckligt men oundvikligt faktum att vi aldrig har så mycket pengar som vi skulle vilja. Detta gäller särskilt för utvecklingsbistånd, där de tillgängliga resurserna aldrig är tillräckliga. Detta innebär, t.ex., att vi fått begäran om kompletterande stöd till samfinansierade projekt med icke-statliga organisationer uppgående till den dubbla tillgängliga budgeten för 1999.
Detta kanske skapar en bild av förseningar, men i verkligheten handlar det om en oundviklig konsekvens av en efterfrågan av begränsade resurser.
Slutligen, låt mig göra ledamoten uppmärksam på de förändringar som skett rörande kraven för icke-statliga organisationer att visa upp bankgarantier, vilket bör göra det lättare att erhålla förskottsbetalningar på upp till 1 miljon euro.

Kinnock, Glenys
Jag skulle kunna räkna upp en rad icke-statliga organisationer och andra som faktiskt har väntat i 6 000 dagar och som fortfarande väntar. Det finns till exempel icke-statliga organisationer som sysslar med minröjning och " artikel 19" - som kommissionären känner till i Förenade kungariket - som haft problem med försvunna dokument, och med en hel litania av fullständigt kaos.
Känner kommissionären till de enorma spänningar som nu finns mellan generaldirektoraten för yttre förbindelser och den gemensamma tjänsten för yttre förbindelser på grund av förvirringen rörande arbetsuppgifter, de personalproblem, t.ex., som finns inom GD VIII, på grund av att deras personal flyttas till den gemensamma tjänsten för yttre förbindelser?
Det finns underliggande spänningar som ert svar inte behandlar. Det är ett något självbelåtet svar om en verklig krissituation inom den gemensamma tjänsten för yttre förbindelser. Till detta läggs det faktum att generaldirektoraten för yttre förbindelser håller på att omorganiseras. Detta skapar ännu mer kaos för det mycket betydelsefulla arbete som vi deltar i tillsammans med länderna utanför Europeiska unionen.

Patten
Jag tror att ledamoten - som vet lika mycket, om inte mer, om sektorn för icke-statliga organisationer som någon annan - förstår den prioritering vi gett reformeringen och stödet till den gemensamma tjänsten för yttre förbindelser. Jag tror att vi också måste förstå vilket problem de har ärvt - en utbetalningsfördröjning för medel uppgående till 19 miljarder, en fördröjning som rör 14 500 projekt. Jag tycker att de gjort framsteg vad gäller att ordna upp dessa saker, och jag vill hjälpa dem med det och inte förstöra deras arbetsmoral ytterligare, eller generaldirektoratens arbetsmoral.
Det är därför viktigt att förstå den skillnad som finns för tillfället mellan de problem som skapas genom ansökningar som inte kan behandlas på grund av budgetsituationen och behandlingen av medel, där situationen, trots svårigheter vid början av året, har förbättrats; och det är värt att komma ihåg att en del av problemen vid början av året hade litet att göra med det sena mottagandet av medel i december. Vi måste alla arbeta tillsammans för att se till att Europeiska unionen får den hjälp man har utlovat till andra så snart och så effektivt som möjligt.
Jag är medveten om klyftan mellan ord och handling. Jag vill se till att de som är ansvariga för förvaltningen av dessa medel får det stöd de förtjänar från mig och från andra; och jag vet mycket väl att detta är ett mål som ledamoten också delar med mig.
Jag ser det alltså som ett försök att pressa mig att göra mer, men jag försäkrar ledamoten att jag har för avsikt att röra mig i den riktning som hon önskar.

Talmannen


Richard Howitt
Fråga nr 42 från (H-0516/99):
Angående: Kommissionens åtgärder för att begränsa vapenexport och främja nedrustning Första årsrapporten om hur den europeiska uppförandekodexen för vapenexport från 1998 fungerat kommer att läggas fram inom kort. Kan kommissionsledamoten med ansvar för yttre förbindelser mot denna bakgrund uppge om han är beredd att stödja en utvidgning av kommissionens befogenheter till att omfatta vapenexportfrågor vid nästa regeringskonferens? Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit och vilka åtgärder ämnar den vidta i framtiden för att verkställa rådets gemensamma åtgärd och resolution om mindre vapen samt den resolution om mindre vapen som senare antogs av rådet för utvecklingsfrågor?

Patten
Medlemsstaterna har fram till nu på grundval av artikel 296 (f.d. artikel 223) undantagit vapenhandel från att omfattas av gemenskapsfördragens bestämmelser. Det har därför inte funnits något utrymme för gemenskapsåtgärder på detta område. För närvarande behandlas vapenhandel i samband med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, som kommissionen naturligtvis är helt knuten till. Den nya kommissionen måste överväga om den skall försöka få till stånd en ändring av artikel 296 vid nästa regeringskonferens, med hänsyn tagen till konferensens dagordning, såväl som utveckling rörande en ny politik om vapenexport.
I enlighet med antagandet av den gemensamma åtgärden, deltog kommissionen i en rad démarcher från ministertrojkan som syftade till att presentera den gemensamma åtgärden för alla regeringar och viktigare regionala organisationer för att få deras politiska stöd för dess syften. En rad specifika projekt håller för närvarande på att utarbetas. Europeiska unionen bidrar med 500 000 euro till ett pilotprojekt inom Förenta nationernas utvecklingsprogram, " Vapen i utbyte mot utveckling" , i Gramsh-distriktet i Albanien, och om detta blir framgångsrikt kanske det sker en utvidgning till andra distrikt. En undersökningsdelegation som varit i Kambodja har lagt fram en rad rekommendationer för praktiskt samarbete på grundval av den gemensamma åtgärden. Fler projekt håller för närvarande på att utvärderas i rådet.

Howitt
Jag tackar kommissionären för hans svar. Jag ser övervägandet som något positivt, och jag uppmanar honom att framföra detta. Vi känner till att det fortfarande spenderas två miljarder per dag på militären och vapenhandel - 40 procent av summan härrör från Europa. Vi måste alla därför vara mer effektiva när det gäller att tygla denna handel. Jag gratulerar kommissionen till vad den gjort rörande genomförandet av den gemensamma åtgärden för handeldvapen - projektet i Albanien. Jag uppmanar kommissionären att genomföra projektet i Kambodja så snart som möjligt, och även andra projekt som jag vet att han och hans tjänsteenheter överväger att genomföra i en f.d. sovjetrepublik och i ett land i södra Afrika. Jag hoppas att vi kan, när vi tittar på den granskning som för närvarande sker i rådet, få möjlighet att bidra på ett sätt som kommer att tygla vapenhandeln och gör att mer pengar görs tillgängliga för utveckling.

Patten
Ledamoten känner till kommissionens traditionella inställning till vapenhandel. Han kanske också nyligen läst en oerhört intressant spalt av Simon Jenkins i The Times om vapenhandeln, som jag verkligen tyckte tog upp några oerhört viktiga frågor.
Som ledamoten känner till har vi haft diskussioner med Förenta staterna och Kanada om handeldvapen, och jag hoppas verkligen att vi kan fortsätta att nå framgång i och med specifika projekt, på det sätt som han uttrycker det.

Kinnock, Glenys
Såvitt jag förstår från kommissionärens svar, är han för en reglering av vapenhandeln. Vilken är hans reaktion på det vapenmäkleri som fortfarande sker? Nyligen skeppades vapen från Ryssland via Antwerpen till kriget i Eritrea. Är han för en uppstramning av bestämmelserna för att se till att denna form av vapenhandel inte kan ske?

Patten
. (EN) Absolut! Som före detta utvecklingsminister hade jag mycket bestämda åsikter om utgifter för vapen, i jämförelse med utgifter för att utbilda folk och förbättra deras hälsa. Ledamoten känner till bättre än jag, även om jag också har vissa erfarenheter i sammanhanget, den skada som åsamkats Afrika genom den illegala vapenhandeln.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

David Martin
Fråga nr 43 från (H-0517/99):
Angående: Östtimor Vilken form av bistånd har kommissionen för avsikt att erbjuda för att bidra till återuppbyggnaden av Östtimor?
och

Mário Soares
fråga nr 44 från (H-0543/99):
Angående: Östtimor Kan kommissionen uppge vad den har för avsikt att göra för att hjälpa Östtimor i Europeiska unionens namn?

Patten
. (EN) Kommissionen bedömer att humanitärt bistånd är av högsta prioritet i Östtimor. Kommissionens tjänster inom ECHO startar nu återigen upp sina tillfälligt stoppade projekt inom humanitärt bistånd, vilka omfattar ett belopp på 2 miljoner euro. Dessutom skall en rad biståndsprojekt värda 3 miljoner euro snart inledas. Om det blir nödvändigt, kan mer pengar - och jag vill betona detta - erhållas för humanitära syften.
Vad gäller rehabiliteringsprogrammen, står kommissionen i nära kontakt med Världsbanken och andra större biståndsgivare för att utveckla ett sammanhållet program, och sålunda undvika en överlappning rörande bidragen. Under en mellanperiod kommer en förvaltning från FN att inrättas. Kommissionen har för avsikt att delta aktivt under denna fas. Ett förfarande har inletts för att göra ett betydande bidrag till UNAMET i syfte att hjälpa till med att inrätta förvaltningsstrukturer.

Soares
Herr talman! Jag vet att ni herr kommissionär, som jag vill passa på att gratulera, flera gånger redan har betonat er solidaritet med Östtimors folk, men jag vill veta om det redan faktiskt finns ett stödprogram till återuppbyggnaden på Östtimor? Detta program är mycket brådskande, och jag skulle vilja veta om kvantiteten är fastställd och hur mycket kommissionen tänker avsätta till detta.

Talmannen
Tack så mycket, herr Patten, för ert klara och övertygande uttalande, vilket vi alla tackar er för.
Frågorna nr 45 och 46 kommer att besvaras skriftligt.
Talmannen. Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 47.

Juan Izquierdo Collado
Fråga nr 48 från (H-0467/99):
Angående: Odling av lin Anser kommissionen att det är klandervärt att tjänstemän som innehar höga poster inom det spanska jordbruksministeriet har uppmuntrat, administrativt främjat och dragit förmån för sig själv och sina familjer av verkliga metoder för att "jaga bidrag" i förbindelse med linodling? Vilka uppgifter har kommissionen om Spanien och EU när det gäller utvecklingen av linodling, utbetalning av bidrag, kontroll av bakomliggande krav för att undvika bedrägeri, förädling med hänseende på saluföring och de mycket lämpliga eldsvådor som inträffat i vissa förädlingsfabriker? Vilka åtgärder avser kommissionen konkret vidta för att skydda stöden som beviljas inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken och som ökar jordbrukarnas inkomster, och för att skydda dessa stöd från olagliga metoder som skadar sektorns rykte och minimerar stödens effekt?

Fischler
Herr talman! Vad gäller linodling och problemen i Spanien i detta sammanhang har kommissionen redan inom ramen för 1996 års prispaket föreslagit rådet att fastslå en garanterad maximiareal för linodlingen och därutöver, med undantag för det på traditionellt sätt ryckta linet, ge linet ett mindre stöd.
Nu skulle rådet ha tagit ställning till detta förslag till slutet av 1996. Rådet anslöt sig inte till detta förslag. Därför har kommissionen försökt att genomföra andra åtgärder, för att här jakten på bidrag - som man vanligen kallar det - skall kunna hållas tillbaka. Här vill jag i synnerhet påpeka att vi har infört obligatoriska inköpsfördrag mellan producenterna och dem som förädlar linet, och att vi sedan också har infört principen att alla förädlare behöver ett tillstånd. Till slut införde vi dessutom en förpliktelse om bearbetning av det skördade linet och en minimiavkastning. Dessutom har systemet med deklaration av utsädesytan, kontrollerna och sanktionerna fått en strängare utformning.
Dessutom har kommissionens enheter inom ramen för EUGFJ:s (Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket) avslutning av räkenskaperna för budgetåren 1994 och 1995 skurit ned de utgifter som angetts av Spanien med 10 procent på grund av brister i kontrollsystemet.
För närvarande kontrolleras åren 1996-1998. Granskningen är ännu inte avslutad. Sedan får vi se vilka belopp som här slutgiltigt kommer att kunna utbetalas. Dessutom bad vi de spanska myndigheterna i februari i år att särskilt övervaka odlings-, skörde- och förädlingsvillkoren för att förhindra jakten på bidrag. Jag har just i dag sett i tidningarna att en region i Spanien nu också har agerat i enlighet härmed, och tagit bort stödet till flera producenter.
Nu vet vi alla att man i det spanska parlamentet tillsatt en undersökningskommitté, som också har studerat dessa frågor. Från Europeiska unionens sida fick Byrån för bedrägeribekämpning, OLAF, i uppgift att förmå de spanska rättsliga myndigheterna att undersöka om gemenskapens bidrag för spånadslin har administrerats och kontrollerats ordentligt, och om det eventuellt kunde noteras några incidenter som kunde betraktas som brottsliga. Dessa undersökningar pågår fortfarande och bevakas uppmärksamt av OLAF.
Men dessutom vill jag avslutningsvis också säga er att vi fortfarande ser ett principiellt saneringsbehov i denna fråga och att kommissionen därför redan före årets slut kommer att lägga fram ett förslag till en omfattande reform av bidragssystemet och organisationen av marknaden när det gäller spånadslin och hampa.

Izquierdo Collado
Vi skall försöka föra situationen tillbaka till rätt spår eftersom ert svar också var mycket allmänt.
Ni vet, herr kommissionär, att i Spanien i dag är det inte bara de största dagstidningarna utan praktiskt taget hela den spanska pressen har på sina framsidor de allvarliga oegentligheter som Jordbruksinspektionen i Castilla-La Mancha har avslöjat i linförädlingsfabriker som befann sig i rättsprocesser och som har hörts och undersökts av det utskott som har nämnts.
Eftersom ni känner till det, frågar jag er vilka uppgifter ni kan ge oss om undersökningen, vilken jag antar att ni genomför även i ert generaldirektorat, om linodling och om bidragsjagandet. Har ni ingen egen information? Kommer ni att notera de uppgifter från jordbruksinspektionen som jag har nämnt? Om jordbruksinspektionen rapporterar allvarliga oegentligheter i linförädlingsfabrikerna, skall då bidragen betalas ut eller bör man invänta ett uttalande från ert generaldirektorat?
Herr kommissionär, det finns ingen värre inställning än att försöka avsluta en undersökning, som undersökningen om linodlingen, i förtid, om delaktighet av höga poster i den spanska regeringen i en intrig med olagligt mottagande av bidrag, och bedrägeri i dessa stöd för förädling av det odlade. Det finns inget värre än att blunda inför detta.

Fischler
Herr talman, ärade herr ledamot! Jag vill än en gång påminna er om att jag har lämnat mycket konkreta svar beträffande detta problem och även beträffande det som här har gjorts från kommissionens sida. När tidningarna i dag rapporterar att ansvariga myndigheter i enstaka regioner nu äntligen agerar, så är detta bara glädjande och önskvärt och motsvarar egentligen den uppmaning som vi redan i februari riktade till dessa myndigheter.
Dessutom måste jag göra er uppmärksamma på att vi, såvitt det här handlar om misstankar som skulle kunna omfatta en brottslig gärning, endast har möjlighet att på basis av OLAF samarbeta med de spanska rättsliga myndigheterna. Här måste vi också garantera absolut sekretess, och därför kan jag på grund av de rättsliga förpliktelserna, som vi här är underkastade, inte nämna några enskilda namn eller dylikt.
Sedan vill jag än en gång fästa er uppmärksamhet på att EUGFJ för närvarande kontrollerar flera år, och om man vid dessa stickprovsundersökningar fastställer brister i administrationen av organisationen av marknaden måste Spanien räkna med att det kommer att få en schablonmässig kreditering, dvs. att de redan utbetalda stödbeloppen senare kommer att reduceras schablonmässigt, beroende på hur svåra bristerna är.

Ayuso González
Herr kommissionär! Denna fråga utgör en del i valpropagandan för det socialistiska arbetarpartiet i Spanien i anknytning till valrörelsen inför valen till Europaparlamentet som har ägt rum för att attackera Partido Populars förstanamn då, Loyola de Palacio. Men trots allt, herr kommissionär, var det den lista som fick flest röster.
Först talade de om privilegierad information, men utlysningen av stöden offentliggörs via Europeiska unionen, Spanien och de regionala regeringarna. Därefter sade de att det fanns en organiserad plan för att få stöd, men de familjer på höga poster inom jordbruksministeriet som fick stöd odlade redan lin innan de fick sina höga poster, innan Palacio blev jordbruksminister och till och med innan Palacio kände dem.
De försökte också anklaga den dåvarande jordbruksministern för ett påstått bedrägeri i bidragstilldelningen, men det är de regionala regeringarnas behörighet att kontrollera och betala stöden från den gemensamma jordbrukspolitiken, enligt den spanska statens behörighetsfördelning. Ett gott bevis på det är de kontroller som när valrörelsen var över genomfördes a posteriori av den socialistiska regeringen i den självstyrande region där bedrägerierna ägde rum.

Talmannen
Herr Ayuso! Jag vill erinra er om att ni har använt en minut och 36 sekunder och att ni dessutom inte har ställt någon fråga.
Det finns flera ordningsfrågor. Jag anade redan det, även om jag agerar ordförande, som om jag vore till exempel finländare, vilka är från den medlemsstat som innehar unionens ordförandeskap detta halvår. Naturligtvis kan jag inte ge mig in i en process med baktankar, inte ens i innehållet även om det handlar om samma valdistrikt där jag blev vald. Men jag måste påminna er alla om att vi här skall ställa frågor till kommissionen, och att ni måste tala om den fråga som debatteras.
Vi har flera ordningsfrågor och jag skall ge ordet till den som har ställt frågan, alltså Izquierdo Collado. Jag ber er att inte ta mer än en minut på er att ställa er ordningsfråga.

Izquierdo Collado
Herr talman! Jag vill bara helt enkelt konstatera att än en gång använder grupper och ledamöter i denna kammare, närmare bestämt från det spanska Partido Popular, frågestunden till kommissionen och följdfrågorna på ett felaktigt sätt.
Det är verkligen otroligt att detta agerande upprepas och att Partido Popular varje gång det kommer en fråga från en ledamot, särskilt från en socialist, använder frågestunden för att skyla över dess regerings skamligheter och inte ställer någon fråga till den berörda kommissionären.
Detta bör försvinna från kammaren och jag ber ordförandeskapet att det, när det ser denna attityd hos medlemmar av Partido Popular, inte väntar till anförandets slut.

Talmannen
Nu befinner vi oss inte i det spanska parlamentet, inte ens i den regions kammare som har nämnts, utan i Europaparlamentet och jag kan inte göra bedömningar på förhand eller känna till några kriterier i förväg, och jag respekterar yttrandefriheten för ledamöterna. Jag beviljade er en ordningsfråga och även ni har brett ut er och använt adjektiv.
Jag ber er att ta hänsyn till denna kammares värdighet. Alla stridande parter; om vi har några stridande parter här, vilket jag inte vet.

Mulder
Jag skulle vilja ställa en kompletterande fråga till fråga nr 48. Kommissionären sade något intressant. Han skall i slutet av året lägga fram nya förslag angående linodlingen i Europa. Jag skulle vilja fråga: ingår då även förslag angående andra fiberväxter som odlas i Europa, till exempel hampa och allt vad det är.

Fischler
Herr talman! Mina damer och herrar ledamöter! Till att börja med vill jag slå fast att det för mig inte finns några socialistiska eller andra frågor, utan för mig finns det bara frågor som jag måste besvara. Därför ställdes det helt klart en fråga från Mulders sida. Kanske har det tidigare i någon mån försvunnit i översättningen. Redan i mitt första inlägg påpekade jag att detta förslag i varje fall kommer att läggas fram före slutet av detta år, och för det andra att detta förslag kommer att behandla både lin och hampa.

Talmannen


Camilo Nogueira Román
Fråga nr 49 från (H-0479/99):
Angående: Eventuell indragning av generaldirektoratet för fiske Enligt uppgifter i massmedierna har Europeiska kommissionen beslutat att dra in generaldirektoratet för fiske (generaldirektorat XIV), vilket står i strid med de löften som kommissionsledamoten med ansvar för fiske, Franz Fischler, gav under fiskeriutskottets utfrågning. Kan detta påstående vara sant? En sådan åtgärd skulle allvarligt skada de europeiska fiskeintressena, i synnerhet intressena i områden beroende av fiske, såsom Galicien.
Har kommissionen för avsikt att rätta till detta negativa beslut i enlighet med ovannämnda intressen?

Fischler
Herr talman! Mina damer och herrar ledamöter! Jag tror att jag kan besvara denna fråga mycket kortfattat. Kommissionen har vid sitt sammanträde den 18 september beslutat om direktiv för den nya organisationen av sina enheter. Detta aviserades redan tidigare - den 9 juli - av ordförande Prodi. Enligt detta direktiv har det inrättats ett generaldirektorat för fiske. Detta beslut står därför också i samklang med de förklaringar som jag gav vid utfrågningen av mig inför Europaparlamentets fiskeriutskott den 30 oktober. Dessutom godkändes organisationsplanen för generaldirektoratet för fiske av kommissionen den 29 september. Det finns alltså också ett gällande organisationsschema för detta generaldirektorat. Slutligen beslutades också om en ny generaldirektör för generaldirektoratet för fiske, och det är herr Smidt, som i framtiden i egenskap av generaldirektör kommer att leda generaldirektoratet för fiske. Därmed är det, tror jag, klarlagt, att generaldirektoratet för fiske existerar.

Nogueira Román
Jag skulle vilja lyckönska er, herr kommissionär, till ert beslut att bevara generaldirektoratet för fiske. För min del vidhöll jag min fråga för att få tillfälle att i denna kammare få höra er bekräftelse på ert löfte till fiskeriutskottet. Jag hoppas, liksom kommissionären, att detta beslut kommer att gagna utvecklingen av en ekonomisk och social bransch som är väsentlig för de europeiska befolkningar som lever av fisket och i allmänhet för de europeiska medborgarnas livsmedel.

Fischler
Herr talman! Jag har i ledamotens konstaterande tyvärr inte kunnat utläsa någon fråga. Därför kan jag inte heller ge något svar.

Talmannen
Jag följde frågan på portugisiska i stället för på spanska, och jag förstod inte heller om det verkligen var en fråga. Jag ville inte göra en tolkning av Nogueira.
Knörr har en ordningsfråga, vilken jag antar är en slututtalande om de problem med förfarandet som vi har haft i denna frågestund.

Knörr Borràs
Jag är ny i denna kammare, och jag beklagar att den första fråga jag skulle få höra svaret på här i kammaren inte kan besvaras muntligt på grund av tidsbrist, men jag beklagar dubbelt att detta just beror på attityden hos vissa ledamöter som tar upp frågor i denna kammare som, enligt min mening, inte skulle tas upp i denna kammare, det fråntar oss nöjet att i dag få höra Fischler tala om problemet med försörjningen för våra fiskare till exempel.

Talmannen
Jag delar er syn, och den fråga som inte kunde besvaras muntligt på grund av utsvävningarna i den tidigare, har vi nu inkluderat. Det var Nogueiras fråga.
Jag tackar herr Fischler för svaren på alla frågor.
Frågorna nr 50 till 86 kommer att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.20.)

