Förberedande av Europeiska rådets möte (Sevilla den 21-22 juni 2002) och relationerna mellan Indien och Pakistan
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om förberedandet av Europeiska rådets möte (Sevilla den 21-22 juni 2002) och relationerna mellan Indien och Pakistan.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag skall helt kort kommentera den fråga som väcktes av Van Orden. Parlamentet är väl medvetet om att rådet har tagit upp Zimbabwe-frågan vid olika tillfällen och vet förvisso också att frågan togs upp vid Europeiska rådets möte i Barcelona. Jag är mycket uppmärksam på den här frågan och vill påpeka att rådet (allmänna frågor) har möte nästa måndag. Låt oss hoppas att vi kan ta upp frågan på utrikesministernivå och att den därefter, om det skulle visa sig nödvändigt eller lämpligt, kan gå vidare till Europeiska rådets möte i Sevilla.
Beträffande Europeiska rådet, herr talman, kommer det att hålla sitt andra och sista möte under det spanska EU-ordförandeskapet i Sevilla den 21-22 juni. Det är framför allt fem frågor som kommer att tas upp under mötet: utvecklingen av de ekonomiska reformerna - som en uppföljning av Europeiska rådets möte i Barcelona, förhandlingarna om utvidgningen - en process där vi har kommit en bra bit på väg, inrikes och rättsliga frågor - framför allt invandringspolitiken, debatten om EU:s framtid - med ett betänkande från konventets ordförande Giscard d'Estaing, samt de viktigaste frågorna när det gäller GUSP (den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken).
Jag skall helt kort ta upp de frågor jag har nämnt. Jag börjar med de ekonomiska frågorna som utgör en uppföljning av Europeiska rådets vårmöte. En viktig del av Europeiska rådets förestående möte kommer att utgöras av den här uppföljningen, eftersom man på vårmötet fastställde ett program med vissa teman som skulle följas och ett antal uppgifter som skulle lösas och sedan granskas i Sevilla.
I och med Barcelonamötet inleddes den process som initierades av Europeiska rådet i Lissabon, och vars tyngdpunkt ligger på ett ekonomiskt reformprogram som avser att förvandla EU till det mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomiska området i den nya ekonomi som råder i informationssamhället.
Därför kommer man i Sevilla, som en uppföljning av mötet i Barcelona, att behandla följande frågor: först och främst kommer Ekofin - som planerar att ha ett möte den 20 juni, dagen före Europeiska rådet - att lägga fram en slutrapport om de allmänna riktlinjer som antagits för den ekonomiska politiken. Ordförandeskapet har för avsikt att lägga fram en rapport om hur långt man kommit i arbetet med skattepaketet, som innehåller en rad initiativ rörande beskattning av sparande, energibeskattning och samarbete med skattemyndigheterna.
Frågan om ?corporate governance? (företagsstyrning) kommer också att tas upp. I anslutning till denna fråga kan sägas att högnivågruppen för företagsrätt i sin rapport kommer att diskutera följande tre frågor: styrelsens roll och rollen för icke-verkställande chefer, styrelseledamöternas ekonomiska ersättningar och ledningens ansvar vid framtagande av finansiell information.
Andra frågor som inte löstes vid Europeiska rådets möte i Barcelona och som nu kommer att tas upp i Sevilla är de följande: En enklare och bättre lagstiftning - vilket man kallar ?better regulation?, ekonomiska tjänster av allmänt intresse - kommissionen kommer även att lägga fram en rapport som den ombetts utarbeta, energiförsörjningen - även om denna kommer kommissionen att lägga fram en rapport, telekommunikationer, utbildning, forskning, de yttersta randområdena och hållbar utveckling.
Den andra stora fråga som jag nämnde var förhandlingarna om utvidgningen. Om ni inte särskilt ber mig, herr talman, föredrar jag att inte uppehålla mig vid frågan om utvidgningen eftersom det i dag kommer att hållas en stor debatt i frågan. Eftersom det kommer att göras ett särskilt uttalande om utvidgningen i eftermiddag, anser jag att vi tills vidare kan lämna den här frågan.
Inrikes och rättsliga frågor har varit ett område som det spanska ordförandeskapet särskilt har prioriterat. I Sevilla kommer man framför allt att gå vidare med fyra viktiga frågeställningar. Först och främst kommer gemenskapspolitiken om asyl för invandrare att tas upp - det blir huvudsakligen en översyn av åtagandena från Tammerfors. Det kommer också att ges en beskrivning av det aktuella läget och ett tydligt program för hur vi skall kunna uppfylla de åtaganden som antogs under det finska ordförandeskapet 1999, till följd av att de inrikes och rättsliga frågorna blev gemenskapsangelägenheter i och med Amsterdamfördraget.
För det andra kommer stats- och regeringscheferna att diskutera en övergripande plan för att bekämpa den olagliga invandringen. Därefter kommer man att diskutera ett program och en politik för att skydda unionens yttre gränser. Slutligen kommer man att diskutera migrationspolitikens införlivande i unionens externa åtgärder.
Angående den första fråga som jag nämnde kommer Europeiska rådet, i enlighet med slutsatserna från mötet i Tammerfors och från efterföljande möten, att uppmana ministerrådet att, inom de tidsramar som fastställdes i Amsterdamfördraget, godkänna de rättsliga instrument som krävs för att kunna anta en gemensam asyl- och invandringspolitik. Denna politik måste ta hänsyn till en rad olika principer, framför allt skyddet av flyktingar, unionens och medlemsländernas mottagningskapacitet och införlivandet av lagliga invandrare.
För det andra kommer de pågående förhandlingarna om en gemensam asyl- och invandringspolitik för laglig invandring att få förnyad kraft om unionen parallellt skaffar sig en gemensam politik för bekämpning av olaglig invandring, som kan ge effektiva resultat på kort och medellång sikt. I linje med detta antog rådet den 28 februari i år en plan för bekämpning av olaglig invandring. Den här frågan kommer också att tas upp av Europeiska rådet.
Förutom bevakning och skärpt kontroll vid gränser och gränsövergångar har man också andra mål, som att förhindra olagligt överskridande av EU-ländernas yttre gränser, samtidigt som asylsökande skall garanteras rätten att kunna söka internationellt skydd. I detta sammanhang har det meddelande som kommissionen nyligen lade fram om en gemensam förvaltning av kontrollen vid unionens yttre gränser en särskild betydelse.
Slutligen kommer Europeiska rådet vid sitt möte i Sevilla att, med utgångspunkt från vad som bestämdes vid mötet i Laeken, uttrycka sin vilja att djupare införliva migrationspolitiken i unionens externa åtgärder.
Den styrande principen för externa åtgärder gentemot ursprungsländer och transitländer i invandrings- och asylfrågor bör vara en integrerad och balanserad helhetssyn enligt vilken alla gemenskapens och medlemsländernas instrument samordnas för att etablera ett samarbete med sikte på att gemensamt hantera migrationsströmmarna och behandla de djupare orsakerna till dessa och till fattigdomen, inför införlivandet av den här dimensionen i politiken för utvecklingsstöd. Det kommer även att läggas fram ett förslag om att utveckla en extern strategi för de närmast yttre gränserna för en gemensam hantering och kontroll av migrationsströmmarna.
Ett annat viktigt tema som jag nämnde inledningsvis är det som rör de institutionella frågorna, diskussionen om EU:s framtid och reformen av rådet.
Rådet kommer framför allt att fokusera på två frågor av institutionell karaktär: diskussionen om EU:s framtid och reformen av ministerrådet.
Beträffande den första frågan hölls inledningsmötet för konventet om EU:s framtid den 28 februari i år, vilket ni säkert minns eftersom det hölls där Europaparlamentet har sitt säte, och konventet kommer fram till mötet i Sevilla redan att ha hållit fem plenarsammanträden. Det är för övrigt möjligt att vi kan få en del preliminära slutsatser från de diskussioner som hittills har ägt rum.
Merparten av konventets medlemmar har förklarat sig vara för en realistisk fördjupning av den europeiska integrationen, i synnerhet beträffande behörighetsfördelningen. Dessutom har presidiet i samband med konventets arbete beslutat att inrätta sex arbetsgrupper som skall lägga fram sina slutsatser mellan september och november.
I enlighet med Laekenförklaringen, kommer konventets ordförande Giscard d'Estaing att i Sevilla muntligt rapportera om hur konventets arbete framskrider.
Beträffande reformen av rådet, och i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Barcelona, kommer ordförandeskapet att lägga fram en rapport i Sevilla om förbättringen av verksamheten och reformer som avser att öka effektiviteten med utgångspunkt i en rapport från rådets generalsekreterare, för att på detta sätt garantera större öppenhet i en lagstiftningsprocess där man också föreslår konkreta åtgärder för antagandet av reformen.
Jag vill också klargöra något som för mig är uppenbart men som ändå tål att upprepas, och det är att reformerna av ministerrådet enbart är interna och rör den interna organisationen. Rådet har inga planer på att ta upp frågor som kräver en ändring av primärrätten, för sådana frågor hör givetvis hemma på regeringskonferensen och i det Europakonvent som förbereder regeringskonferensen. Det handlar följaktligen enbart om en rad praktiska reformer som kan göra Europeiska rådets uppgifter snabbare och mer dynamiska, och som självfallet också får konsekvenser för systemet med de råd som fungerar som stöd för Europeiska rådet.
Jag hoppas att Europeiska rådet redan nu kan inleda försöket med att förenkla de administrativa uppgifterna för att förbereda unionen inför den situation som uppkommer efter utvidgningen, när vi kommer att vara 25 medlemsstater.
Slutligen kommer väl Europeiska rådet, som logiskt och brukligt är, att behandla frågan om de yttre förbindelserna, och kommer då särskilt att fokusera kring ett par frågor, först och främst situationen i Mellanöstern. I den frågan kommer Europeiska unionen att framhärda i sina ansträngningar att förhandla sig fram till en lösning av konflikten, genom att fördöma användandet av våld och förespråka en förlikning mellan parterna, som ett instrument för gemensamma åtgärder för att nå framsteg inom områden som ekonomi, politik och säkerhet.
I synnerhet beträffande krisen i Födelsekyrkan har rådet gjort lovvärda insatser som bidragit till en lösning av krisen i enlighet med det principavtal som nåddes av parterna. De palestinier som berördes av avtalet skickades till olika länder inom EU - Spanien, Belgien, Irland, Italien och Portugal, där de togs emot av humanitära skäl, i enlighet med den gemensamma ståndpunkt som rådet antog den 21 maj.
Antagandet av den gemensamma ståndpunkten understryker EU:s åtagande att nå en bestående fred i Mellanöstern. Därför tror jag att Europeiska rådet, inom ramen för de senaste åtgärderna, kommer att ta upp situationen och på nytt försöka ge en drivkraft till de senaste initiativ som förespråkas av den höge representanten Solana, för att snarast möjligt kunna sammankalla en fredskonferens.
Samtidigt kommer rådet att granska utvecklingen av frågorna om säkerhets- och försvarspolitik, i synnerhet frågorna om kampen mot terrorism och uppföljningen av mandatet från Laeken.
Jag tror inte heller att Europeiska rådet kan underlåta att ta upp konflikten mellan Indien och Pakistan, vilken jag särskilt kommer att ta upp här. Trots att konflikten i ett historiskt perspektiv är strikt bilateral uppvisar den i dag en ny dimension genom att de subregionala konsekvenserna sprider sig, och konflikten nu, som en potentiell instabilitetsfaktor, berör hela världen.
Inför hotet om en fjärde väpnad konflikt mellan Indien och Pakistan, som kan urarta till en kärnvapenupptrappning, bör världssamfundet reagera med mycket tydliga signaler. Redan i slutet av förra året, efter de tragiska attentat som terrorister från Kashmir utförde mot parlamentet i Srinagar och New Delhi, hade ordförandeskapet kontakt med båda huvudstäderna för att uppmana parterna att undvika en militär upptrappning, återuppta den politiska dialogen och söka politiska lösningar på Kashmirfrågan.
President Musharraf höll ett hoppingivande tal den 12 januari i år och New Delhi reagerade klokt på denna historiska försoningsgest från Pakistan och gick med på att stoppa den militära mobiliseringen. Dock har nya förödande attentat i Kaluchak och Srinagar, gränstvister och förnyade verbala sammandrabbningar, i kombination med Pakistans senaste ballistiska övningar, som kan läggas till de som Indien utförde i januari, försatt båda ländernas arméer i högsta stridsberedskap.
Det räcker att vi påminner oss det nedslående innehållet i det tal som Pakistans president höll den 27 maj, och den kalla obevekliga indiska hållningen inför de maningar om återhållsamhet som gjordes på högsta politiska nivå. Här vill jag erinra om de besök i New Delhi och Islamabad som gjordes av utrikesminister Powell, kommissionär Patten och utrikesminister Straw, president Chiracs och president Putins telefonsamtal och slutligen den resa som USA:s försvarsminister Rumsfeld för närvarande genomför.
Europeiska unionen har hittills velat inta en så neutral hållning som möjligt gentemot parterna i konflikten, och har hävdat att det krävs ansträngningar från båda sidor för att närma ståndpunkterna. Det var den tanken som låg bakom det uttalande som ordförandeskapet gjorde i denna fråga den 21 maj. Trots de ansträngningar som pakistanierna otvivelaktigt gjort för att krossa al Qaida-cellernas fästen, bör det internationella samfundet inte tolerera kopplingen mellan ett effektivt kärnvapenparaply och de politiska gränsöverskridande kraven. I den bemärkelsen måste Pakistans åtagande i kampen mot den organiserade terrorn vara helhjärtat och ovillkorligt och inte selektivt, vare sig när det gäller insatserna eller tidsfristerna.
Med anledning av rådets möte (allmänna frågor) förra måndagen vill jag därför påminna om att ministrarna var överens om att gå ut med ett nytt budskap, denna gång inte i form av ett uttalande från rådet utan som ett pressmeddelande som Piqué, ordföranden för rådet (allmänna frågor), gav massmedierna, just för att inge parterna hopp vid en tidpunkt då man kunde se tecken på avspänning. Som exempel kan nämnas att det indiska luftrummet nu har öppnats för pakistanskt civilflyg, att det för närvarande tycks råda en mera avspänd stämning och att larmberedskapen i de militariserade områdena har upphört.
Vi bör inte heller glömma bort de europeiska offren för attentaten i Islamabad i april och maj. Vi minns bomben i den protestantiska kyrkan i ett diplomatkvarter och självmordsattacken i Karachi mot en buss med franska militära rådgivare och fackmän, som ett dramatiskt bevis på att oskyldiga EU-medborgare inte heller har undantagits från den irrationella terrorn i området.
Under dessa omständigheter anser ordförandeskapet att man bör hålla fast vid strategin att diplomatiskt följa båda parter, även om man nu med om möjligt ännu större fasthet skall kräva nya försoningsgester från båda sidor, som kan tillfredsställa de rättmätiga kraven - framför allt de indiska - om fasthet i kampen mot terrorism. New Delhi och Islamabad bör vara medvetna om att det inte finns - och inte heller kommer att finnas - någon internationell förståelse om en av parterna skulle ta till militära medel. Sedan den 17 maj har över 60 personer dött vid gränsen mellan Indien och Pakistan. En miljon soldater bevakar varandra på ömse sidor om kontrollinjen, i väntan på order att starta en militär konflikt som, om den skulle komma till stånd - oberoende av utgången - skulle leda till förödelse och död för befolkningen i båda länder.
Som jag redan nämnt kommer därför Europeiska unionen att fortsatt medverka till att bägge parter nås av budskapet att de måste hålla kommunikationskanalerna öppna för att undvika ett militärt scenario med förödande konsekvenser för hela Asien. Jag tror att det är ungefär det budskapet som stats- och regeringscheferna kommer att ge i Sevilla nästa vecka, i hopp om att de begynnande avspänningsåtgärderna ökar efter hand, och att vi i slutet av nästa vecka har ett lugnare panorama än vad vi hade för ett par dagar sedan.
Herr talman! Låt mig avsluta mitt anförande med att säga att jag önskar och tror att Europeiska rådets möte i Sevilla kommer att utgöra en bra avslutning på det spanska ordförandeskapet, under vilket ingen av oss har sparat på ansträngningarna för att föra fram vår gemensamma Europavision och förverkliga det tema som vi föresatte oss att följa i början av ordförandeskapet: ?mer Europa?.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade ledamöter! Jag tackar minister de Miguel så mycket för hans anförande, vars innehåll jag helt instämmer i. Jag tackar honom också för hans utvikning om utrikespolitik och särskilt om Indien och Pakistan, som är ett oerhört bekymmersamt fall som vi måste ägna maximal uppmärksamhet åt. För att avsluta denna utrikespolitiska parentes, som jag som sagt är helt ense med minister de Miguel om, skulle jag vilja lägga till en uppmaning till vaksamhet också i fråga om potentiella konflikter och växande spänningar: Jag tänker till exempel på situationen efter valet på ön Madagaskar, som blir allt farligare och som vi måste vara mycket uppmärksamma på, just eftersom vi har större möjligheter att övertyga och mer handlingsförmåga så länge konflikten inte har brutit ut.
För att komma till frågan för dagen skall jag begränsa mig till att strikt ta upp de frågor som kommer att behandlas vid Europeiska rådets möte i Sevilla. Jag måste säga att min uppgift underlättas mycket av kvaliteten på det arbete som rådets ordförandeskap har utfört. Jag är mycket tacksam mot det spanska ordförandeskapet, för vi har inte bara arbetat intensivt utan också väl.
Vi upplever ett viktigt skede för institutionernas framtid: Konventet funderar över unionens nya politiska och institutionella former, och utvidgningen närmar sig.
I Sevilla skall vi rapportera om de framsteg som kandidatländerna har gjort när det gäller att genomföra gemenskapens regelverk. Jag måste säga mycket bestämt att dessa framsteg är betydande och att vi fortsätter att samarbeta med kandidatländerna inom ramen för den särskilda plan som har framtagits i detta syfte. Före Europeiska rådets möte i Bryssel i oktober kommer vi att lägga fram vårt slutliga yttrande om vart och ett av kandidatländerna. Vi har följt vår färdplan, och allt är klart för det slutgiltiga beslutet. Detta får mig att känna en välgrundad optimism: Jag hoppas fortfarande att unionen kommer att ha upp till tio nya medlemsstater 2004.
De frågor som skall diskuteras i Sevilla är många, men här inför er parlamentsledamöter i dag skulle jag vilja koncentrera mig på endast två av dem: sättet att styra unionen och invandringen.
Konventet arbetar, debatterna är animerade och det råder verkligen ingen brist på idéer och projekt. Det är vad man hade kunnat vänta sig av en ny utformning, jämfört med metoden med traditionella diplomatiska förhandlingar. Ordförande Giscard d'Estaing kommer att rapportera om den första fasen av konventets arbete i Sevilla, och vi skall lyssna mycket uppmärksamt på honom. Men i Sevilla - och detta är huvudpunkten i mitt anförande - skall vi inte bara tala om hur unionen skall styras i framtiden. Vi skall tala om - och besluta - hur unionen skall kunna styras bättre i dag. Vi måste nämligen stanna upp och avvakta reformeringen av fördragen utan att agera. Vi måste utnyttja alla de möjligheter som fördragen ger oss redan i dag att förnya vårt sätt att styra och vår organisatoriska modell. Konventet skall ta fram en politik för framtiden, men vi måste också ta itu med dagens problem med de instrument vi har i dag, även om dessa är begränsade.
Det är detta som förenar förslaget till en reform av rådet, som presenteras i Javier Solanas rapport, och kommissionens förslag till bättre lagstiftning. Vad detta anbelangar har Corbett lagt fram liknande reformförslag för parlamentet, förslag som ni diskuterar för närvarande. Dessa omfattar på olika sätt samtliga institutioner, och alla institutioner måste därför arbeta i inbördes harmoni för att se till att målet uppnås.
Låt oss börja med det som kallas bättre lagstiftning. Grundtanken i vitboken om styre var just denna: Att utnyttja alla de möjligheter som dagens rättsliga ram ger för att förbättra beslutsfattandet och stiftandet av lagar. Det mycket stora deltagandet i den debatt som vitboken gav upphov till och era bidrag - speciellt Kaufmanns betänkande - bekräftar att den strategi vi har valt är den rätta. Systemet måste alltså bli smidigare, mer öppet och mer effektivt. Vi måste visa att vi klarar av att möta de krav på större ansvarstagande och större proportionalitet i utövandet av den makt som fördragen ger rådet, parlamentet och kommissionen. Och vi måste grunda vårt agerande på ett nytt mål, nämligen det att göra medborgarskapet mer konkret, att göra medborgarnas förhållande till unionen mer öppet, direkt och påtagligt.
I förra veckan lade jag fram ett nytt projekt för Europaparlamentets gruppordförandekonferens, men jag tycker att det är nödvändigt att slå fast vissa grundläggande punkter här igen. För det första vill vi förbättra och förenkla lagstiftningen på EU-nivå och se över hela lagstiftningsprocessen från initiativrätten och framåt. Denna politik har tre pelare: För det första att konstruera klara regler för samrådsförfarandet, för det andra att bedöma beslutens tyngd och för det tredje att förbättra lagstiftningstekniken. Vi måste nämligen föra vårt lagstiftande framåt genom ett vidgat samråd med alla berörda parter och via en fördjupad analys av de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna i samklang med besluten vid Europeiska rådets möte i Göteborg, och det måste vi göra utan att skapa onödigt komplicerade förfaranden.
En förutsättning för en god gemenskapslagstiftning är dessutom att den till fullo överensstämmer med den ursprungliga andan i fördragen, och särskilt att den använder sig av ramdirektiv, vilket är ett av de effektivaste instrumenten för att öka respekten för principerna om proportionalitet och subsidiaritet.
Det är också dags att tänka över hur vår politik genomförs, med tanke på att genomförandet är det som har de största direkta konsekvenserna för medborgarna. För insynens och det demokratiska ansvarets skull måste var och en av institutionerna åter centrera sin verksamhet kring de viktigaste uppgifterna. På så sätt kan vi redan nu bidra till att konkret förnya gemenskapsmetoden.
Jag tycker att det är viktigt att än en gång betona att allt detta inte bara gäller kommissionen. Med detta förhållningssätt måste alla institutionerna engageras om vi verkligen vill uppnå ett användbart resultat: Institutionerna är dömda att arbeta tillsammans. Slutligen måste vi återigen centrera institutionerna på deras grundläggande uppgifter. Varje institution måste därför ta på sig ett tydligt ansvar för att innan årets slut komma fram till ett interinstitutionellt avtal.
Rådet har också, i och med Solanas rapport, lanserat ett nytt resonemang och konkreta förslag till möjliga interna organisatoriska reformer med oförändrade fördrag. Kommissionen är en övertygad anhängare av den ansträngning till förnyelse som rådet gör. Som exempel kan jag inte annat än glädjas över det faktum att rådet bereder sig att i sin interna organisation skilja mellan de förfaranden som är tillämpliga när det utövar en lagstiftande funktion och de förfaranden som är tillämpliga på rent administrativa funktioner. Jag stöder dessutom resonemangen i rapporten om det fortsatta arbetet, om den nödvändiga förstärkningen av den interna samordningen av dess verksamhet och om en möjlig minskning av dess organ.
Allt detta är markeringar som förenklar deras och vårt arbete. Dessa åtgärder hjälper oss att ta itu med de problem som nästa utvidgning medför när det gäller hur våra institutioner fungerar. Jag utgår ifrån att ett så omfattande mål inte kan uppnås utan ett samordnat agerande mellan kommissionen, parlamentet och rådet. Det handlar om att gemensamt gå vidare bortom ?bättre lagstiftning? - better regulation - för att med tillförsikt och övertygelse ta itu med ?bättre organisation? - better organisation - för alla institutionerna. Kommissionen är redo att delta i detta gemensamma arbete. En bättre organisation leder till ökad snabbhet, mer samordning och mindre formalism och till att man får avstå ifrån uppnådda - men omoderna - positioner för att arbeta bättre och snabbare än tidigare i ett system som har blivit mer komplext.
Herr talman, ärade ledamöter! Bland de övriga frågor som Europeiska rådet skall ta upp intar - som jag sade inledningsvis - invandringen en mycket framskjuten position. Man bör slå fast att det inte handlar om att föreslå lösningar som strider mot vår unions grundläggande värderingar, utan att verka för en integrationsmodell som förenar frihet med legitima krav på säkerhet för våra medborgare.
Jag har redan gett ordförandeskapet mitt stöd för beslutet att sätta invandringsfrågorna i centrum på dagordningen för Sevilla. Invandringsfrågan hänger i flertalet medborgares ögon allt mer samman med deras trygghet inom det område med frihet, säkerhet och rättvisa som vi tillsammans har åtagit oss att bygga upp. Det finns flera skäl till detta, och de framhävdes också på något sätt till följd av händelserna den 11 september. Vi måste ta upp dessa frågor, men utan vrångbilder.
Det finns en risk för att våra diskussioner om laglig invandring och asylrätt, som fortfarande pågår, misslyckas om vi inte tar våra medborgares oro över den olagliga invandringen på allvar. I Tammerfors kom vi överens om en rad målsättningar som fortfarande gäller. Vi har också framför oss förslag som gör att vi kan uppnå dessa mål, som till exempel förslagen i kommissionens meddelande om olaglig invandring, ett meddelande som rådet grundade sin handlingsplan på.
Andra förslag gäller hanteringen av våra yttre gränser och återtagandepolitiken. De politiska signaler vi har fått nyligen är mycket tydliga. Vi kan inte sätta säkerhetsfrågan i andra rummet och vi kan inte heller låta människor tro att en återgång till nationalistiska ställningstaganden skulle kunna vara en bra lösning på gränsöverskridande företeelser som de enskilda staterna inte har kapacitet och handlingsutrymme att bemöta, och som därför bara kan hanteras på europeisk nivå. Det handlar inte bara om att bekämpa olaglig trafik, utan också om att lägga grunden till en fullständig integration av de lagliga invandrarna i våra samhällen, och om att reglera inflödet av de invandrare som vi behöver.
Också själva utvidgningsprocessen framställs av somliga som ett hot, just på grund av invandringsproblemet. Men varför - frågar jag mig, ärade ledamöter - skulle medborgarna i kandidatländerna lämna sina länder och radikalt förändra sina liv just vid den tidpunkt då de, tack vare medlemskapet, får en ny möjlighet till välstånd? Var det inte likadant när Spanien och Portugal blev medlemmar? Var det inte samma sak för mitt land när Europeiska gemenskapen skapades?
Vi måste alltså skyndsamt agera på flera plan. Först och främst måste vi förstärka kontrollen över unionens yttre gränser på grundval av kommissionens och den italienska regeringens förslag nyligen. Jag räknar med att Europeiska rådet kommer att besluta att sammankalla de ansvariga för gränspoliskårerna för att fastställa vilka åtgärder och vilka instrument som omedelbart behövs för att dra igång dessa initiativ. Kontrollen över de yttre gränserna skall också ses tillsammans med vår grannskapspolitik, som syftar till att upprätta särskilda relationer - kännetecknade av ömsesidigt förtroende - med alla unionens grannländer, framför allt efter utvidgningen, bland annat i syfte att agera gemensamt i kampen mot den olagliga invandringen. När det gäller Europa-Medelhavsområdet har vi redan tillsammans med Marocko tagit initiativ till ett övergripande förhållningssätt till invandringen.
Dessutom måste vi påskynda antagandet och genomförandet av åtgärder på asylområdet, bland annat för att göra det europeiska medborgarskapet och vissa principer som ingår i unionens stadga för de grundläggande rättigheterna mer konkreta.
Ärade ledamöter! Allt detta räcker inte om det inte åtföljs av en bra politik för samarbete och utveckling och ett systematiskt utnyttjande av alla instrument som vi förfogar över: en politik som inriktar sig på orsakerna till flyktingströmmarna, bilaterala avtal och avtal om återtagande. Vi kommer inom kort att lägga fram operativa förslag på dessa punkter.
Herr talman, ärade ledamöter! I Sevilla kommer jag att be rådet att snabbt fatta lämpliga beslut på dessa punkter, med det sunda förnuft och den ansvarskänsla som vi visade i Bryssel och i Gent i höstas. De två frågor som jag har uppehållit mig vid i detta anförande har en avgörande betydelse för oss i dag. Att institutionerna fungerar mer demokratiskt, öppet och ansvarsfullt svarar mot det krav som våra medborgare ställer på ett effektivare Europa som står deras vardag närmare. Invandringsfrågan handlar om själva skälet till att vi är tillsammans: för att bygga ett välmående, rättvist och säkert Europa.
(Applåder)

Talmannen. -
Jag tackar kommissionens ordförande. Jag skulle särskilt vilja betona parlamentets djupa uppskattning för det ordföranden säger om behovet av en vederbörlig interinstitutionell dialog, och om behovet av att alla institutioner inser att vi har en roll och ett delat ansvar.
På parlamentets vägnar säger jag till rådet att vi har stora förhoppningar om att man i Sevilla skall komma fram med en plattform för en verklig interinstitutionell dialog i avsikt att nå en gemensam överenskommelse om bättre reglering och bättre lagstiftning - ett mål som vi alla delar och är ense om - och att var och en på sitt sätt, varje institution, är oumbärlig för en framgångsrik reform.

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Den spanska ordförandegruppen har hittills gjort ett gott arbete, men toppmötet i Sevilla kommer att bli det slutgiltiga provet för hur vi i slutändan verkligen kommer att bedöma det spanska ordförandeskapet. Herr rådsordförande, jag vill starkt betona vad parlamentets talman och även kommissionens ordförande sade, nämligen att vår grupp förväntar sig att det tillsätts en högre politisk arbetsgrupp mellan våra tre institutioner som diskuterar och kommer fram till hur vi skall förbättra lagstiftningen, så att vi, precis som kommissionens ordförande sade, kan sluta ett institutionellt avtal i slutet av 2002.
Premiärminister och rådets ordförande José María Aznar har lovat detta här i parlamentet, och jag vill verkligen be er, från hjärtat och mycket enträget, att se till att det på toppmötet i Sevilla fattas beslut om att tillsätta en sådan politisk arbetsgrupp. Om så sker kommer vår bedömning av det spanska ordförandeskapet att bli mycket mer positiv än hittills.
När det gäller reformen av rådet har ni legat lågt - och det förstår jag verkligen, herr rådsordförande - och jag antar att det beror på att ni fortfarande inte har befogenhet att diskutera frågan. Men jag kan väl ändå anta att det spanska ordförandeskapet kommer att göra allt som står i dess makt för att göra skillnad på rådet som lagstiftande organ och rådet som verkställande organ, och att vi får insyn i rådets lagstiftande arbete. Detta är våra förväntningar på Sevilla. Ni nämnde att konventets ordförande Valéry Giscard d'Estaing kommer att lägga fram en rapport. Det vore mycket positivt om alla regeringar i EU:s medlemsstater kunde följa detta exempel och låta sina företrädare i konventet lägga fram en rapport i respektive kabinett, i respektive regering i EU:s medlemsstater, vilket skulle skapa samma goda återkoppling som vi ju har på parlamentarisk nivå. Jag vill inte att min grupp skall behöva tvivla på att dagens debatter i rådet och även på toppmötet i Sevilla förs i syfte att stärka det gemensamma Europa, för vi behöver starka europeiska institutioner och får inte falla tillbaka på ett rent regeringssamarbete. Detta säger jag inte minst efter att ha besökt USA de två senaste dagarna. Om Europeiska unionen inte agerar - i USA uppfattas vi knappast som Europeiska unionen -, om vi inte stärker Europeiska unionen, då kommer vi att förlora allt mer tyngd i hela världen. Därför måste vårt mål vara att stärka vårt gemensamma Europa.
(Applåder)
Vi uppskattar det spanska ordförandeskapets beslutsamhet i kampen mot terrorismen. Våra iakttagelser här i Europa är inte desamma som i USA. I USA menar man att man befinner sig i krig eftersom man för första gången har attackerats på eget territorium. Det måste vi förstå, och vi måste göra allt i Europa för att hjälpa till att förstöra terrorismens nätverk. Vi måste dock även göra klart att terrorismen och bekämpningen av terrorismen inte rättfärdigar kränkningar av de mänskliga rättigheterna, i Afrika, i Tjetjenien eller var det vara må! Vi måste göra klar skillnad mellan terrorister å ena sidan och den arabiska och islamiska världen å den andra.
Därför är det så viktigt att Europeiska unionen fortsätter kampen för fred i Mellanöstern. Att vi säger till israelerna: Ni har rätt att leva inom säkra gränser, och den som angriper dessa gränser får räkna med ett beslutsamt motstånd. Däremot måste vi även erkänna att palestinierna har sin värdighet och rätt att leva inom säkra gränser på grundval av en palestinsk stat.
Vi välkomnar era ansträngningar i kampen mot terrorismen, och vi välkomnar era ansträngningar för att skydda EU:s yttre gränser med en gemensam europeisk gränspolis, och vi hoppas att toppmötet i Sevilla skall nå resultat. Vi ser de spanska ansträngningarna i samband med det sjätte ramprogrammet för forskning som en stor framgång, och vi hoppas att vi vid toppmötet i Sevilla, vilket ju kommer att diskuteras mer intensivt i eftermiddag, skall kunna bekräfta tidtabellen för utvidgningen av Europeiska unionen. Jag kan bara understryka vad kommissionens ordförande Prodi sade, nämligen att Europaparlamentet, Europeiska rådet, och Europeiska kommissionen, dvs. de europeiska institutionerna skall uppmuntra länderna i Centraleuropa att avsluta förhandlingarna om EG:s regelverk så att vi når resultat inom den givna tidsramen, och så att människorna i Centraleuropa, både de som skriver under anslutningsavtalen och Malta och förhoppningsvis även Cypern, kan delta i de kommande europeiska valen. Vi i parlamentet, vi i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater ser oss i alla händelser som företrädare för de folk som vill ansluta sig till EU, och jag ber er alla av hjärtat att vi tillsammans skall bidra till att hålla tidsplanen.
(Applåder)

Díez González (PSE).
Herr talman! Som framgått både av ordförandeskapets inlägg och av de talare som haft ordet är toppmötet i Sevilla det sista under det spanska ordförandeskapet. Även om tiden ännu inte är inne för en slutsummering är det dags att göra en liten översikt över hur vi ligger till med våra uppgifter, och jämföra med tidsschemat för att se om vi kan få godkänt eller kanske till och med väl godkänt för våra insatser.
Man skulle kunna säga att de här fem månaderna har kännetecknats av onödigt mycket väsen kring de frågor som angetts som prioriterade områden för perioden. Mycket väsen om utvidgningen, invandringen, Medelhavspolitiken, fiskeripolitiken och reformen av jordbrukspolitiken, utrikespolitiken, de transatlantiska förbindelserna osv. Det kan inte förnekas, herr talman, att vi har talat om allting: hållbar utveckling, Lissabonandan, EU:s institutionalisering, randområdena ... men om vi ser till de framsteg som gjorts, inom vilket som helst av de nämnda områdena, kommer vi fram till att det råder stor asymmetri mellan vad som sagts och vad som gjorts. Som man brukar säga, herr talman, har det varit mycket väsen och lite handling.
Jag vet att ordförandeskapet har alibi för vissa frågor, kanske för en hel del, men det är i alla fall så att vi i slutändan har en mer komplicerad och mer förvirrad dagordning än när vi började.
När det till exempel gäller invandrings- och asylfrågan har vi i mer än en månad oupphörligen upprepat rådets slutsatser i Tammerfors, åtaganden som rådet inte har kunnat genomföra på grund av bristande politisk vilja. Det sägs ingenting nytt. Allt är redan sagt och överenskommet, men man slår så högt på trumman att det verkar som om vi håller på att hitta på något nytt inför toppmötet i Sevilla.
Beträffande sysselsättningspolitiken är det enda man med rätta kan säga att Lissabonandan kom på avvägar i Barcelona. Man uppmärksammade inte att Lissabon hade fler strategiska syften än skapandet av ett framgångsrikare och mer konkurrenskraftigt ekonomiskt område. Parallellt med det syftet hade man målet med full sysselsättning och en större social sammanhållning, och på det området har det skett en tillbakagång.
Vad kan vi säga om det som var den stora utmaningen under det svenska ordförandeskapet, hållbar utveckling? Den är ett typexempel på sådant som inte har genomförts. Nåväl, i resolutionen från toppmötet i Barcelona nämndes hållbar utveckling 103 gånger. Är det någon som kan slå det?
Toppmötet i Valencia var en framgång därför att det genomfördes. Ja, visst är jag medveten om att klimatet i Mellanöstern inte var det allra bästa, men vi var inte ens kapabla att föra fram en av det spanska ordförandeskapets få konkreta prioriteringar, utvecklingsbanken för Europa-Medelhavsområdet.
Beträffande de transatlantiska förbindelserna har det redan sagts - av Poettering - att vi aldrig har haft så många öppna tvister med USA. Som exempel kan nämnas handels- och industrifrågorna, att Kyotoprotokollet inte ratificerades, de olika ståndpunkterna angående Mellanöstern, USA:s aggressiva ståndpunkt beträffande Internationella brottmålsdomstolen, som fått dem att hota oss med ett ingripande om någon amerikansk militär ställs inför rätta i Nederländerna. De verkar inte ha någon större respekt för oss.
Jag vill avsluta, herr talman, med en summering av de institutionella reformerna. Världen har blivit väldigt komplicerad, globaliseringen kräver allt starkare övergripande institutioner och en politik som förs närmare medborgarna, men jag måste tyvärr säga att det spanska ordförandeskapet har kännetecknats av motsägelsefulla och felaktiga svar på de här frågorna: en återgång till ökad nationalisering och minskat EU-styre. På detta sätt löser vi inte några av de problem som Europa har föresatt sig att lösa. Inskränkningen i de gemensamma institutionernas befogenheter är en försvarsreaktion som enbart kan leda till ett misslyckande. Herr talman! Detta är gammal mossig nationalism. Vad mottot ?mer Europa? innebär är ju i stället mindre nationalism, såväl gammal som ny.
Avslutningsvis kan man säga att vi i dag är ganska missnöjda men inget hellre vill än att ändra uppfattning, och vi hoppas därför att ni överraskar oss nu i slutspurten, under de dagar som återstår, så att ljuset kan tränga fram och skingra en del av skuggorna.
Som jag sade till ordförande Aznar den 16 januari när han besökte kammaren vill jag inget hellre än att kunna gratulera ordförandeskapet i slutändan.

Maaten (ELDR).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Till att börja med kan jag inte låta bli att komma med ett ordspråk. ?Pessimister har oftast rätt, men det är optimisterna vi har att tacka för framstegen.? Jag anser att det är på det sättet vi måste se på det kommande rådet i Sevilla. Det står ett par avgörande punkter på dagordningen i Sevilla. Det är ämnen som kräver verkligt kraftiga och synliga framsteg: invandringsfrågan, utvidgningen och reformerna av rådet. Utvidgningen kommer att behandlas utförligt i eftermiddag, så därför skall jag bara gå in kort på den nu.
Under det senaste halvåret har ett antal regeringschefer, bland andra premiärministrarna Aznar och Blair, lagt fram förslag om invandring. Det är anmärkningsvärt att de gör det först nu. Var fanns de under de gångna tre åren efter avtalen i Tammerfors? Sedan dess har ju inte rådet gjort särskilt många verkliga framsteg efter de så högtravande orden om området för frihet, säkerhet och rättvisa. Om rådet nu nödvändigtvis vill behålla det ansvaret ensamt - till oss parlamentsledamöter lyssnar man ju bara artigt - måste man också skaffa sig en insikt i den egna rollen och det egna ansvaret. Jag måste för övrigt ge ett genant exempel på rådets tröghet: det åtgärdspaket som parlamentet antog vid jultid på förslag av min kollega Graham Watson för att ge ett effektivt europeiskt svar på hoten från terrorismen. Ministrarna för rättsliga och inrikes frågor har ännu inte fattat något effektivt beslut i fråga om detta.
Förslagen beträffande invandringen, såsom dessa når oss via media, verkar i mångt och mycket vara ett publicistiskt väggspel mellan Storbritannien och Spanien. Vem förväntar sig egentligen att ankomsten av Hennes Majestäts skepp ?Ark Royal? i Medelhavet skall föra särskilt mycket gott med sig? Det är nog inte den ark som invandraren sitter och väntar på. Nej, herr talman, vi borde snarare se till realistiska, effektiva och samtidigt kraftfulla åtgärder för att få till stånd en gemensam asyl- och invandringspolitik. Jag hänvisar till den belgiske premiärministern Verhofstadts tankar om detta. Några av hans punkter kom på tal redan i Laeken, men då behövdes de tydligen ännu inte tyvärr.
Det måste komma en verkligt gemensam asyl- och invandringspolitik till stånd. Det som är av avgörande betydelse för detta är då först och främst att invandringspolitiken sammanlänkas med en integrationspolitik och en antidiskrimineringspolitik. Det är inga enskilda frågor. När man organiserar en sådan politik behövs stor uppmärksamhet i fråga om grundläggande rättigheter och friheter. Parlamentarisk kontroll och en medlagstiftandebefogenhet är också oumbärligt. Kommissionens initiativrätt och majoritetsbeslut inom rådet får inte heller saknas; det är tydligt. I själva politiken bör tyngdpunkten ligga på kampen mot människosmuggling och olaglig invandring. Kommissionens ordförande talade nyss om detta: det finns redan planer när det gäller olaglig invandring. Vad som behövs är genomförande och inga skojiga nya idéer. Det kan enbart lyckas om de yttre gränserna bevakas strängt, där en enda gemensam europeisk gränspolis skall kunna bistå. Mot bakgrund av detta måste jag för övrigt meddela er att jag är allvarligt oroad i fråga om kontrollerna vid de framtida östgränserna. Enligt min åsikt får man inte träffa några kompromisser i det fallet.
Herr talman! Ni har nog uppmärksammat att jag inte alltid sätter lika stort värde på rådets sätt att fungera. Det gläder mig därför att se att det ligger flera förslag på bordet i Sevilla som handlar om reformeringen av rådet. Det är oerhört viktigt för den liberala gruppen i detta sammanhang att demokrati, öppenhet och möjligheten att kontrollera rådet står i centrum. Det är orsaken till att jag pläderar för gemenskapsmetoden över hela linjen, och för offentlighet vid rådssammanträdena där rådet agerar som medansvarig lagstiftare. Låt för övrigt den öppenheten börja med utvidgningen, så att var och en kan skärskåda vilken rådets gemensamma ståndpunkt är i detta hänseende. Som det ser ut nu får vi så bristfällig - och vissa skulle säga subjektiv - information av rådet, och av kommissionen också för övrigt, att man nästan skulle behöva överväga att hyra in oberoende experter för att få reda på den verkliga situationen i kandidatländerna, eller hur det egentligen ligger till med förhandlingarna. Ni måste verkligen ge oss, och därigenom den europeiska medborgaren, bättre information så att vi kan behålla förtroendet för kommissionens och rådets roll.
Herr talman! Jag skulle som avslutning vilja säga att jag inte tycker så mycket om pessimister, men ordspråket finns inte för inte. De har rätt ibland. Vi skulle kunna säga att Sevilla inte kommer att leda någonstans, men det gör vi inte. Jag skulle vilja säga till det spanska ordförandeskapet: visa er från er soliga optimistiska sida. Gör det ni är bra på: ta tjuren vid hornen, och då kommer ni att finna oss vid er sida. Se till att ni gör ordentliga framsteg, för det kräver medborgaren och det är absolut nödvändigt.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! För det första vill jag ta upp ett par punkter i den gemensamma resolutionen som min grupp inte kommer att stödja, punkter som tycks saknas i de tal som vi har lyssnat till denna förmiddag: till exempel det välkomnande som ges Internationella brottmålsdomstolen och beklagandet av den ståndpunkt som USA intar för att försöka skydda sina medborgare från domstolen. Som vi har hört i dag bör rättvisan vara allmängiltig och inte beroende av nationalitet.
Europaparlamentet framför i resolutionen också åsikten att unionen bör spela en aktiv och ledande roll vid toppmötet i Johannesburg, såsom den gjorde i fråga om Kyotoprotokollet. För att göra det måste den dock eftersträva en hållbar utveckling i alla aspekter av sitt arbete, och detta omfattar att integrera sociala och miljömässiga faktorer i sin ekonomiska politik och handelspolitik. Vi måste komma ihåg att det inte finns någon solid grund för våra ekonomier utan en frisk miljö. Så vi litar på att man skall komma ihåg detta, såsom kommissionsordförande Prodi har lovat, inom ramen för arrangemangen i fråga om gott styre, och ser fram emot den politiksäkring och den inverkan på de sociala och miljömässiga dimensionerna som han har nämnt i dag.
För att vara trovärdiga på detta toppmöte om hållbar utveckling måste vi även visa att vi inser vikten av utveckling, och dess koppling till vissa aspekter av invandringspolitiken. Det gladde mig att höra den spanske ministern ta upp frågor om djup fattigdom. Det står i bjärt kontrast till vad vi har hört från den spanske premiärministern under de senaste veckorna.
Europeiska unionen vill ha en rörlig och flexibel arbetsstyrka. Det är en prioritering i vår sysselsättningspolitik, så varför insisterar vi på att göra laglig invandring för alla kvalificerade sektorer så gott som omöjlig? Vad vi har hört under de senaste veckorna och i dag låter för oss helt enkelt som att flytta fästning Europas murar och leta efter starkare byggmaterial, däribland påfundet att använda ekonomiska påtryckningsmedel - som utvecklingsbistånd - i våra försök att få andra länder att övervaka sina gränser bättre för att hindra folk från att lämna landet. Länderna i Öst- och Centraleuropa går med i unionen för att slippa ifrån den sortens politik.
Vi oroas också över vissa av de föreslagna reformerna av rådets inre funktion - till exempel skall rådet (utveckling) uppgå i en större gruppering. Men vi välkomnar den nya försäkran vi har hört i dag om att reformerna inte kommer att beröra frågor som står i samband med regeringskonferensen eller konventet, eftersom det är väsentligt att rådet inte blir lagstiftande och verkställande och rubbar den rådande balansen mellan institutionerna.
Vi välkomnar utfästelsen om större insyn och litar på att detta inte bara kommer att gälla rådet utan även allmänheten.

Jové Peres (GUE/NGL).
Herr talman! Även om jag verkligen uppskattar de Miguel beklagar jag att han i dag ersätter rådsordförande Aznar. Jag beklagar detta därför att det utan tvekan är han som är upphovsman till detta första EU-ordförandeskap av variabel geometri. Jag har sett över mina anteckningar och inläggen från inledningen av ordförandeskapet, och förvånats över den svaga koppling som finns mellan Aznars framställning av prioriterade frågor och EU:s verksamhet det senaste halvåret.
Jag vet inte om det rör sig om en raffinerad strategi för att nå det outtalade syftet att komma fram till en gemensam ståndpunkt beträffande den lagliga och olagliga invandringen, eller om detta syfte tillkommit för att täcka över andra brister och för att rida på den våg av främlingsfientlighet som går över Europa. Det vore önskvärt att slutsatserna från toppmötet i Sevilla inte enbart fokuseras kring polisiära och repressiva aspekter, utan att även de positiva effekterna av invandringen tydligt framkommer. Jag hoppas att man på mötet i Sevilla formulerar en invandrings- och flyktingpolitik som respekterar mänskliga rättigheter och grundläggande friheter samt garanterar invandrarna en lika behandling. Ett annat problem som invandringsfrågans införlivande på dagordningen lett till är att den har kamouflerat bortfallet av viktiga frågor som utvidgningen.
I januari använde rådsordförande Aznar uttrycket ?mer Europa? för att syfta på utvidgningen. I dag går det inte att dölja att det finns en viss besvikelse, åtminstone fram till dags dato. Det gnidna förslag som kommissionen har lagt fram förkastas av flertalet länder.
Den blockering som fyra stater gjorde av ett beslut i rådet (allmänna frågor) i måndags ger en indikation om problemets storleksgrad. Ett stort antal medlemsländer vill ha en större marknad men inte ?mer Europa?. Skälen är budgetmässiga, och målet är att de få gemensamma politikområden som finns skall överges. Ja, de Miguel, ?mer Europa? är ett större Europa, men inte ett Europa helt utan innehåll.
På samma sätt uttryckte Aznar i januari en tydlig avsikt att skapa ett område med större ekonomiskt välstånd som skulle trygga den europeiska sociala modellen, men Europeiska rådet i Barcelona och de principer som Aznars regering avser att tillämpa i Spanien bevisar motsatsen. I dag kan vi tyvärr bekräfta de farhågor som vi hade före toppmötet i Barcelona.
Ordförandeskapet har gått i spetsen för en vision av ett Europa där man undviker att ta upp tanken på samhällsservice i byggandet av Europa, som egennyttigt rör ihop privatiserings- och avregleringsprocesser med liberaliseringsåtgärder, som satsar på en sysselsättningspolitik som i praktiken ger en regressiv distribution av den sociala produkten, mindre anställningstrygghet, medverkar till att skapa fickor av marginalisering och undersysselsättning samt prioriterar ett nollunderskott på bekostnad av att sociala brister permanentas.
Från Barcelona till Sevilla har man utlyst en generalstrejk i protest mot regeringen. Det är logiskt, eftersom regeringens arbetsmarknadsreform, som beskär arbetslöshetsskyddet och gör det billigare att avskeda människor, är ytterligare ett exempel på vad det spanska ordförandeskapet menar med en flexiblare arbetsmarknad. Det är en modell som långt ifrån att främja samarbete och socialt deltagande till förmån för den allmänna välfärden i stället ökar trycket på de mest utsatta grupperna, skuldbelägger de offer som själva modellen genererar och ökar riskerna för social utslagning och marginalisering.
Beträffande den ekonomiska otryggheten i arbetet är det nödvändigt att medlemsländerna fattar överenskommelser och samordnar sina ekonomiska riktlinjer för att blåsa nytt liv i ekonomin, få till stånd flexiblare budgetramar och stärka sammanhållningen och den europeiska sociala modellen.
Europeiska unionen skulle kunna vara en viktig referens för en global ekonomisk tillväxt, men för att bli det och för att ekonomin skall komma igång igen bör den ekonomiska politiken ändra inriktning. Euron, den inre marknaden, de gemensamma politikområdena och en bredare gemenskapsbudget bör kunna bidra till ett effektivt europeiskt ekonomiskt styre som kan främja ekonomisk tillväxt, hållbar utveckling, en bättre fördelning av inkomsterna och full sysselsättning.
Det går inte att ropa ?mer Europa? om socialpolitiken samtidigt försämras eller om de gemensamma europeiska politikområdena inskränks. Herr de Miguel, vi behöver mer Europa, men också, och framför allt, ett bättre Europa.

Collins (UEN).
Herr talman! För det första skulle jag vilja uttrycka mitt uppriktiga tack till det spanska ordförandeskapet för dess mycket professionella och framgångsrika sätt att handskas med sina många skyldigheter och åtaganden, samt min uppskattning för detta. Jag konstaterar med tillfredsställelse att vi har sluppit pinsamma händelser under ordförandeskapet, vilket inte har varit fallet under andra ordförandeskap nyligen.
Under det spanska ordförandeskapet går förhandlingarna om en framtida europeisk utvidgning framåt med god fart. Europeiska unionen tar för närvarande itu med svåra områden som jordbruksärenden, regionalpolitik och budgetfrågor. Vi känner alla till de moraliska argumenten för att utvidga unionen. Att utveckla demokratiska och civila samhällen, respektera rättssäkerheten och främja de mänskliga rättigheterna är centrala mål för unionen. Europeiska unionen är en politisk modell som har hjälpt till att bringa fred till vår kontinent. Denna process kommer att gynnas, inte hämmas, av unionens utvidgning. Men vi måste alla begrunda det huvudsakliga praktiska förfarande som används för att rationalisera unionens utvidgning.
I december 2000 i Nice enades Europeiska unionens ledare om en uppsättning fördragsreformer som de ansåg skulle skapa de bästa förutsättningarna för att genomföra utvidgningen. Tretton av de femton länderna i Europeiska unionen har ratificerat Nicefördragets bestämmelser. Om Nicefördraget inte ratificeras av alla femton medlemsstater, kommer utvidgningen utan tvivel att försenas. Om Nicefördraget förkastas av en medlemsstat äger det inte laga kraft, eftersom de föreslagna fördragsändringarna inte stöds enhälligt av alla medlemsstater. En försening av utvidgningen skulle inverka mycket negativt på unionens utveckling. Före EEG:s födelse 1957 var Europa plågat av hat och söndring. Europeiska unionen har nu sett till att krigets verktyg har lagts åt sidan till förmån för utvecklandet av en ny politik.
Europeiska unionen handlar inte bara om ömsesidiga ekonomiska framsteg. Tack vare Europeiska unionen har Europas förflutna lagts åt sidan för att ge plats åt fred och välstånd för alla Europas folk. Det betyder inte att det irländska folket inte hyser tydliga farhågor som de vill ha svar på före en ny folkomröstning om Nicefördraget. Flertalet vill ha försäkringar om att Irlands traditionella militära neutralitet kommer att skyddas och respekteras fullständigt av alla Europeiska unionens medlemsstater.
Det är mycket viktigt att alla Europeiska unionens ledare enas om en förklaring i vilken de i otvetydiga ordalag slår fast att Irlands militära neutralitet kommer att respekteras nu och i framtiden. Irländska trupper har alltid deltagit i fredsbevarande och humanitära insatser under Förenta nationernas beskydd. Nicefördragets bestämmelser ändrar inte på detta. Situationen påverkas inte av Irlands deltagande i den europeiska snabbinsatsstyrkan, men det är ändå mycket viktigt och politiskt nödvändigt att man i Sevilla formulerar en förklaring som uttrycker EU-regeringarnas stöd för denna speciella utrikespolitiska fråga, som är så viktig för så många människor i Irland.
Slutligen är Europeiska unionen irländarnas naturliga hemvist, både geografiskt och politiskt. Vi inser att man vinner föga på att stå ensam när det internationella samarbetet ökar. Europeiska unionen måste se till att varje enskild medborgares intressen alltid skyddas.

Bonde (EDD).
Herr talman! Jag kan stödja att utrikes- och säkerhetspolitiken avskiljs från det övriga samarbetet inom Europeiska unionen, och att det sker en begränsning när det gäller rådets sammansättning, men jag måste ta avstånd från alla försök att ge de större länderna en större andel när det gäller ordförandeskap och poster. Alla länder måste vara jämställda i Europeiska unionen såväl före som under och efter toppmötet i Sevilla.
Den föreslagna öppenhetsreformen ger i själva verket inte allmänheten, och faktiskt inte ens de folkvalda i Europaparlamentet och de nationella parlamenten, någon inblick i ministerrådets arbete. Man vill ha en öppen diskussion om kommissionens förslag redan första gången kommissionen lägger fram förslaget, och det är rätt att öppenheten skall omfatta alla förslag. Någon insyn i omröstningarna kommer emellertid inte att ges förrän i sista hand, men eftersom man i praktiken endast röstar om ett litet antal förslag får detta moment endast en kosmetisk betydelse. Vi får inte veta mer än i dag, när rådet offentliggör omkring 50 omröstningsresultat om året. Problemet är att 70 procent av besluten färdigbehandlas i rådets arbetsgrupper, 15 procent av ambassadörerna i Coreper, och bara 15 procent av förslagen läggs fram för rådet. Vi har ingen uppgift om hur stor procent av besluten som ministrarna faktiskt ser. Här måste kravet vara att åtminstone alla folkvalda skall ha fri tillgång till de dokument som rör lagstiftningsprocessen.
Kommissionen har givit oss ett löfte om att vi skall få tillgång till ledamöternas bidrag till rådets arbetsgrupper. Jag är glad för att den spanske utrikesministern Piquet i går på talmanskonferensen gav oss ett löfte om full insyn i rådets arbetsgrupper under det gemensamma beslutsfattandet; det är i varje fall en bra början.
Varför kan vi inte besluta att varje förslag inom Europeiska unionen skall läggas fram för de nationella parlamenten och gå igenom samma behandling som nationella lagförslag. Ett renodlat nationellt lagförslag kan alltid ändras, medan ett EU-förslag aldrig kan ändras. Just därför bör EU-förslagen inte behandlas mindre grundligt än de förslag där det är möjligt att göra snabba justeringar avseende fel eller oavsiktliga konsekvenser. Man borde kunna utgå ifrån att vetorätten enligt Luxemburgkompromissen fortfarande gällde, kanske i den variant som föreslagits av Georges Berthoin, Monnets högra hand, enligt vilken det åligger statsministern att försvara vetot vid det efterföljande toppmötet. Man skulle också kunna kräva att det nationella parlamentet beslutade sig för att tillämpa sitt veto vid ett öppet beslutsfattande. Det skall inte vara lätt att blockera ett beslut men det skall finnas möjlighet att göra det, om Europeiska unionen skall vara ett samarbete mellan fria länders parlamentariska demokratier. Detta är vår önskan i demokratiernas och mångfaldens Europa.

Cappato (NI).
Herr talman! Jag vill ta upp den första frågan som ordförande Prodi talade om, bättre lagstiftning och bättre organisation. I privata företag kan man tänka sig att en bättre organisation kan vara någonting avgörande för företagets liv och framtid, men jag tror inte att det viktigaste för en demokratisk institution är att få smidigare, öppnare och effektivare förfaranden, utan helt enkelt att få mer demokratiska förfaranden. Står dessa saker i motsatsförhållande till varandra? Nej, i sig finns det ingen motsatsställning, men det är dock en fråga om prioriteringar.
Jag tror att uttryck som ?förbättra och förenkla lagstiftningen?, ?göra medborgarskapet mer konkret?, ?förbättra lagstiftningstekniken?, och ?arbeta bättre och snabbare? riskerar att bli tomma ord, och att rent av bli fikonlöv som döljer bristen på demokrati i lagstiftnings- och beslutsprocessen i Europeiska unionen.
Jag tycker att parlamentet borde kräva en och endast en sak: att ministerrådet upphör att vara det enda lagstiftande organ inom så kallade demokratiska institutioner i världen som inte har offentliga sammanträden. Det är detta som är poängen! Inte bara vi, parlamentet, utan också den europeiska medborgaren saknar insyn i lagstiftningsprocessen i rådet. Om detta kunde ändras skulle det vara ett framsteg. Om det inte ändras kommer inte allt det andra - högre effektivitet, bättre organisation etc. att vara tillräckligt för att inverka på beslutsprocessen inom Europeiska unionen.
En annan punkt jag skulle vilja ta upp är de utrikespolitiska och inrikespolitiska aspekterna på koalitionen mot terrorism. Också här tycker jag att de europeiska institutionerna sedan alltför många månader tillbaka har tappat demokratin och rättsstaten ur sikte i terroristbekämpningens namn. Vi är alla överens om att vi måste hitta en balans mellan dessa båda, men jag tycker emellertid inte att vi har hittat denna balans i tillräcklig omfattning. Jag skall bara nämna ett namn i detta sammanhang: Tjetjenien. Europeiska unionen, medlemsstaterna och kommissionen har visat sig vara oförmögna att tala klarspråk om Tjetjenien.
Sedan skulle man kunna tala om annat, om åtgärderna mot terrorism, de åtgärder som har införts: det som har gjorts har gjorts på ett oroande obalanserat sätt. Man har anfört säkerheten som motiv, och mycket ofta har man glömt bort frågan om mänskliga rättigheter, samhälleliga friheter och demokrati.
Den sista punkten är invandringen. Jag uppskattar de ansträngningar som görs, men jag tror att det finns ett prioriteringsproblem även här. Vi kan inte fortsätta att frysa tillgångar, tillgångar i form av jordbruk och bashantverk i världens fattigaste utvecklingsländerna, och samtidigt inbilla oss att vi hanterar problemet med invandring och olaglig invandring.
Vi befinner oss fortfarande i en situation där de tullavgifter som världens fattigaste länder betalar är högre än det bistånd vi ger dem. I denna situation finns det en risk för att invandringsfrågan blir en oberäknelig bomb, och då riskerar vi att också de åtgärder som i sig kanske är lämpliga för säkerhet och kontroll, i verkligheten skapar ännu fler olagliga invandrare och gör oss än mindre förmögna att hantera denna företeelse.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Jag tror att det är viktigt att vi i dessa debatter som föregår toppmötena är realistiska och tar hänsyn till två faktorer: Den första är att det tjänstgörande ordförandeskapet - som enligt min uppfattning har utsatts för orättvis kritik, för det är mycket lättare att riva ner än att bygga upp, och det är lättare att ge negativ kritik än att komma med något positivt - varken är i besittning av den vises sten eller något annat universalmedel som kan lösa alla Europeiska unionens problem till parlamentets belåtenhet. De andra 14 medlemsstaterna också är med i leken och måste bidra med något. En del av den här kritiken påminner mig förresten om något Oscar Wilde sade om dåliga recensenter, som inte hade blivit framgångsrika trots att de gått på alla premiärer. Den andra faktorn som är viktig att komma ihåg är att toppmötena skapar en rad förväntningar som inte alltid infrias.
Det känns därför viktigt att påpeka att huvudsaken med ett toppmöte - och det är det vi hoppas på i Sevilla - är att det kan generera tillräcklig politisk energi för att projektet med Europeiska unionen skall kunna ta ett steg framåt. I det avseendet tycker jag att de förslag till funderingar som ordförande Prodi presenterade på kommissionens vägnar är särskilt lämpliga. Om vi lämnar frågorna om mandatet från Barcelona och utvidgningen - en fråga som blir föremål för en debatt senare i eftermiddag som troligen kommer att klargöra var de verkliga svårigheterna med utvidgningen ligger, och visa att de varken ligger hos det tjänstgörande ordförandeskapet eller kommissionen - skulle jag vilja uttrycka min stora belåtenhet över att rådets tjänstgörande ordförande nämnde att rådet vid sitt toppmöte i Sevilla inte kommer att lägga sig i arbetet med konventionen.
Jag tror det är önskvärt att vi fördjupar oss i några av de frågor som rör reformen av rådet. Kanske representanten för rådets tjänstgörande ordförandeskap skulle kunna berätta om de olika funktioner eller befogenheter som rådet för utrikesfrågor och rådet för Europafrågor har, hur de tänker gå framåt på effektivaste sätt för att inte bara bli instanser som ägnar sig åt att förhandla om petitesser i tidigare debatter, och hur de politiskt skall kunna driva de frågor som ligger för handen.
Herr talman! Jag skulle vilja avsluta med att kort beröra invandringen, som är en allvarlig och angelägen fråga, som är särskilt relevant i en situation där flera medlemsländer var för sig håller på att anta riktlinjer som i vissa fall är motsägelsefulla. Jag anser därför att det är viktigt att tydligt stödja de målsättningar som här uttryckts av kommissionen och rådets tjänstgörande ordförandeskap, och särskilt peka på två aspekter: För det första, att vi inte bör göra den här frågan till en stridsfråga, och för det andra att vi måste söka realistiska lösningar på verkliga problem och försöka rensa bort det ideologiska svamlet från debatten. Det är viktigt att vi når en balans mellan EU:s tradition av mottagande och gästfrihet - med iakttagande av våra värderingar, träffande uttryckta i frasen ?invandrarna har kanske inte alltid papper, men de har alltid sin värdighet? - och unionens faktiska möjligheter, vilka inte är obegränsade.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det är inte bara ledamöterna i kammaren, utan även den europeiska befolkningen som av Europeiska rådets möte i Sevilla förväntar sig tydliga och begripliga signaler på området beviljande av asyl, invandring och integrering av våra invandrare. Av moraliska skäl måste Europa fortsätta att stödja principerna i en asylpolitik som styrs av ett humanitärt synsätt. Vi måste också förklara för medborgarna att vi behöver invandringen. Och lika mycket måste vi bevisa att vi kan styra och kontrollera invandringen. Detta kräver våra grannländers medverkan - det har det spanska ordförandeskapet rätt i - särskilt de länder som utgör källan eller som är transitländer för den olagliga invandringen.
Men framför allt måste vi tillsammans bekämpa dem som gör stora vinster på människohandel. Rosa Díez González talade om det spanska ordförandeskapets trumvirvel. Antagligen gäller det oss alla med tanke på den trumvirvel som vi slår här och där. Men om vi tittar konkret på vad Europeiska unionen som helhet har gjort för att bekämpa människohandeln är det väldigt lite. Några ledamöter i kammaren reste till Bukarest tillsammans med nationella parlamentariker och besökte till exempel ett centrum mot gränsöverskridande kriminalitet. Stödet till detta centrum kommer från vissa medlemsstater och från USA, men några pengar från EU får man inte. Än värre är det att man först nu så sakteliga börjar knyta kontakter med Europol, att Europol först nu så sakteliga börjar agera. Jag tror att Europas medborgare förväntar sig att vi för en positiv invandringspolitik, men att de samtidigt tydligt motsätter sig en utveckling som går mot människohandel och andra kriminella handlingar.
Men vi måste också ge dem som uppehåller sig hos oss en möjlighet att integreras i vårt samhälle. För genom att dessa människor skapar sig en grund att stå på hos oss - många är ju till exempel delaktiga i grundandet av nya företag - ökar också vårt gemensamma välstånd. Det är inte fråga om ett nollsummespel, att det antingen är invandrarna eller den inhemska befolkningen som vinner, utan vi vinner alla på en förnuftig och målinriktad invandrings- och integrationspolitik, om vi nu bara tar tag i detta och om rådet verkligen genomför kommissionär Vitorinos alla förslag.
Det har redan nämnts att vi förväntar oss att toppmötet i Sevilla även skall ge oss en signal om hur det går med reformen av rådet. Poettering har redan nämnt att det har blivit lite tystare kring detta, och det finns rykten som gör gällande att man egentligen inte har någon vidare lust att göra något konkret. Medlemmarna i rådet vet ju själva att rådet är i stort behov av reformer, främst rådet som lagstiftare. Framför allt gäller det att skapa större effektivitet och mer insyn. Jämför bara öppenheten och tillgängligheten i parlamentet med situationen i rådet. Åtminstone några steg i riktning mot öppenhet och närhet till medborgarna skulle nämligen gagna inte bara rådet utan även acceptansen för hela den europeiska lagstiftningen ute bland Europas medborgare.
Avslutningsvis vill jag även nämna att parlamentet och min grupp är beredda att fortsätta reformen av den europeiska lagstiftningen.
Nu har kommissionen lagt fram några förslag kring detta - vilket kommissionens ordförande nämnde. Herr kommissionsordförande, jag vill särskilt tacka er och era medarbetare för att ni har tagit fasta på så många, inte alla, men faktiskt många av de tankar och idéer som stammar från parlamentet. Nu gäller det dock - även detta har nämnts - att inrätta en interinstitutionell arbetsgrupp och träffa en överenskommelse. För detta behöver vi även rådets medverkan. Herr rådsordförande, jag förstår inte, vi är många här i kammaren som inte förstår att premiärminister Aznar står här i kammaren och klart och tydligt bekräftar att ni har gett ett entydigt löfte, samtidigt som de diplomatiska och tjänstemannamässiga företrädarna för det spanska ordförandeskapet fortfarande inte vidtar några som helst åtgärder, utan hittills till och med har blockerat inrättandet av en sådan arbetsgrupp. Som parlamentariker frågar jag mig: Vad är det som gäller? Gäller löftet och uttalandet från rådets ordförande, från er själv, eller är det tjänstemännens blockeringar av själva genomförandet som gäller? Jag menar faktiskt att det är de politiska beslutsfattarna som skall ha det sista ordet.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Mötet i Sevilla kommer att leda till få nya åtgärder i fråga om invandring och asyl. Dagordningen i Tammerfors hade tre delar: kontroll, harmonisering och integration. Rådet har ivrigt lagstiftat om den första, med ett halvt dussin lagar och en trettiosidig handlingsplan om olaglig invandring, men har dragit benen efter sig när det gäller harmonisering i riktning mot ett gemensamt asylsystem och integration av minoriteter och migranter. Det är där ledarna måste ge ministrarna en stor spark, men i stället är det enda de kommer att göra att fortsätta med den repressiva och fientliga retorik som förknippas med fästning Europa.
Det mest föraktliga och enfaldiga förslaget är att neka utvecklingsbistånd till de länder som inte lyckas hejda migrationen, vilket skulle göra dem ännu fattigare och orsaka ny utvandring av desperata människor. I själva verket är risken att den inskränkta trion Blair-Aznar-Berlusconi kommer att skapa ett större hot för europeiska medborgare genom sina hysteriska, populistiska och machopräglade svar på dagens utmaningar, snarare än främja den ökade säkerhet som Europa behöver.
Med sin ovettiga hysteri över olagliga invandrare och asylsökande demoniserar de utlänningar och framkallar mer rasspänningar och misstankar. Genom att ge polis och säkerhetstjänster utökade befogenheter att på storebrorsmanér övervaka människors e-post-, Internet- och telefonanvändning hotar de individens privatliv. Genom att förbjuda organisationer som det kurdiska PKK och Batasuna tar de bort politiska kanaler för avvikande åsikter som är ett alternativ till terrorism. Kandidatländer uppmuntras att söka EU-medlemskap med argumentet att unionen är en fyr för demokrati, frihet och tolerans, men trion Blair-Aznar-Berlusconi gör en parodi på detta.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill tacka kommissionsordförande Prodi för hans närvaro här och för hans ord tidigare, och jag vill samtidigt djupt beklaga att Spaniens premiärminister José María Aznar inte är närvarande vid detta sista plenarsammanträde i parlamentet under det spanska ordförandeskapet.
Sedan vill jag säga att de sex prioriterade områden som det spanska ordförandeskapet lade fram i början av perioden i verkligheten reducerades till två: Att bygga fästning Europa och militarisera det demokratiska livet för att få ett polisiärt Europa. För ögonblicket vill rådsordförande Aznar i själva verket bli chef för polisen och få till stånd ett staternas Europa som går emot både kommissionen och parlamentet.
Av de förslag han har lagt fram angående reformen av rådet vet jag inte om jag främst bör poängtera hans arrogans eller hans oförskämdhet. Som en konsekvens av det spanska ordförandeskapet är alla problem större nu än vad de var för ett halvår sedan. Aznar vill gärna se sig själv som permanent ordförande för Europeiska unionen.
Frågan om folkomröstningen på Irland har varken studerats eller lösts, och det har inte heller frågan om utvidgningen, som nu befinner sig i ett tillstånd av ännu större förvirring. Andra frågor som inte heller lösts är till exempel den gemensamma jordbrukspolitiken, fiskeripolitiken - där man inte har medlat i konflikten mellan länderna i norra och södra Europa, invandrings- och asylfrågorna som har rörts ihop med frågan om brottsligheten, frågan om strukturfonderna finns inte heller med liksom den europeiska budgeten och den fulla sysselsättningen.
I verkligheten återstår ingenting av utfästelserna från Tammerfors, Lissabon och Göteborg. Vi bör fråga oss vad som finns kvar av den anda som skapades vid de här toppmötena. Det enda som egentligen återstår är en karikatyr av denna anda med José María Aznar, Spaniens regeringschef, i täten.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Europeiska rådets möte i Sevilla äger rum efter att flera länder har hållit val som visade en påtaglig uppgång för krafter inom extremhögern och nyfascismen, som ett resultat av center-vänsterregeringarnas nyliberala politik. 
Resultatet av denna politik - främlingsfientlighet och rasism, arbetslöshet och misär, brottslighet och terrorism samt ett förstärkt polisvälde, en ökad militarisering och statsterrorism - kommer vid toppmötet i Sevilla åter att stå i centrum för diskussionerna i syfte att skrämma arbetstagarna och hindra att deras kamp utvecklas.
Med invandrings- och asylpolitiken i centrum och med exploateringen av medborgarnas trygghetskänsla, som själva det kapitalistiska systemet och den ohämmade liberaliseringen orsakar, omvandlas Europeiska unionen alltmer till en fästning och en överstatlig makt för att förfölja och påtvinga människor den nya ordningen, samt undertrycka den folkliga rörelsen inom själva Europeiska unionen. Det ständiga målet är att säkra och öka monopolkapitalets vinster. Vi, herr talman, motsätter oss aktivt denna politik och denna framtid för Europa. Vi kämpar tillsammans med Europas folk och tillsammans med de demonstranter som den här gången skall välla in i Sevilla för att avskaffa de stora monopolintressenas politik och makt.

Belder (EDD).
Europa är en krutdurk som väntar på en gnista. En nederländsk kolumnist gjorde denna anmärkningsvärda analys nyligen. Enligt honom är många medborgare missnöjda med Europeiska unionen sedan flera år tillbaka. Framgångarna för populistiska partier överallt i Europa visar att konflikter plötsligt kan blossa upp. Jag delar denna oro, men jag hoppas att den är obefogad.
Det är därför av största vikt med effektivt fungerande europeiska institutioner. Organisatoriska problem får inte vara orsaken till att beslutsprocessen eller förhandlingarna stagnerar. Detta gäller inte minst för rådet. Denna institution står ju närmast medborgaren som en församling av nationella ministrar och premiärministrar. Samtidigt verkar denna institution vara den som kommer att bli mest lidande efter utvidgningen på grund av organisatoriska brister.
Vad kan man göra åt det? Det har lagts fram ett par praktiska förslag här och på annat håll, som till exempel att dela upp rådet (allmänna frågor) i ett samordnande råd och ett GUSP-råd. Att begränsa antalet tillåtna deltagare i en nationell delegation till rådet är också ett rimligt alternativ.
Mer långtgående förslag cirkulerar också, som att avskaffa systemet med rullande ordförandeskap. Dessa förslag är enbart acceptabla om jämvikten mellan länderna inte försvinner, och de nationella förvaltningarna dessutom förblir tillräckligt delaktiga i Europa. Jämlika och engagerade stater utgör ju grunden för Europeiska unionen. Den som tillintetgör detta skulle själv kunna tända på stubinen på krutdurken.

Suominen (PPE-DE).
Herr talman! När Europarådet sammanträder i Sevilla har det förflutit två år och fyra månader, det vill säga fyra ordförandeskapsperioder, sedan mötet i Lissabon där det högt ställda målet var att göra unionen till världens konkurrenskraftigaste ekonomiska region före år 2010. Det vore fel och ringaktande att påstå att ingenting gjorts. Exempelvis införandet av modernt IT-kunnande i form av en livslång inlärningsprocess, vilket hör till kommissionär Liikanens arbetsområde, har redan gjort framsteg i många länder. Men under dessa två år, av vilka det ena fördunklats av lågkonjunkturen i USA, har vi bara hamnat ännu längre efter USA. Tillväxten i deras nationella produktion har varit snabbare och arbetslösheten har legat under sex procent, medan den i unionen legat snarare över än under tio procent.
Utvecklingen har alltså inte ens tillnärmelsevis varit tillräcklig. Utan att särskilt nämna varje delområde vill jag ändå framhålla att marknaden ännu inte är helt fri, och att alla hinder för en strukturreglering inom industrin och servicenäringar ännu inte undanröjts. Arbetsmarknadernas struktur har förblivit stel, och avvisar arbetslösa och skyddar de sysselsatta.
Orsakerna till overksamheten står att finna hos de av unionens nationalstater som unionen inte förmått tvinga eller locka till ekonomiska reformer. Kortfristiga nationella fördelar som ofta varit verkliga, men även inbillade, har gått före den gemensamma nyttan. Det är alltid val i något av länderna vilket förlamar reformerna i åratal framåt. Orsakerna till det missnöje som nu får, och fått, sitt utlopp i de senaste valen i Europa som en protest mot att unga och gamla inte fått en fast arbetsplats är stelheten på arbetsmarknaden och upprätthållandet av industriella strukturer på ett sätt som hindrar verklig konkurrens, samt den obefintliga invandrings- och asylpolitiken inom unionens medlemsstater. Till den här kategorin hänför sig också känslan av utslagning hos talrika utlänningar som vistas lagligt i flera medlemsstater.
Jag skall inte längre börja klandra de undanträngda socialistregeringarna, i stället skall jag, också via kommissionen och rådet, rikta en vädjan och en varning till de center-högerregeringar som trätt till makten: Såvida ni inte har mod att göra reformer kan ni glömma de högstämda ordvändningarna i Lissabon och framtidsbilden av Europa som världens konkurrenskraftigaste område! Ibland saknar jag till och med Margaret Thatcher; Tony Blair skördar fortfarande frukterna av den politik hon förde.
Tillgång till en förmånlig och miljövänlig energi är en av grundförutsättningarna för skapandet av en ekonomiskt hållbar utveckling. Med glädje kan jag berömma de politiska beslutsfattarna i mitt eget land, Finland, för deras mod att hålla kvar atomenergin som ett fullgott alternativ vid sidan av de övriga utvecklingsformerna för elenergin. Beslutet fattades i ett litet land, men det var just en sådan djärv öppning som behövdes, trots att kakofonin är högljudd bland dem som bromsar utvecklingen.
Det finns anledning att ge ordförandelandet Spanien beröm för att utformningen av en gemensam invandrings- och asylpolitik intar en central plats i Sevilla. En sådan politik behövs, eftersom Europa med sin åldrande befolkning inte bör avvärja invandrarna, utan låta dem integreras till nya européer under kontrollerade former.

Terrón i Cusí (PSE).
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag vill gärna påminna er om att detta, vilket ni utan tvekan redan vet, är Europaparlamentet. Jag säger det därför att ni skall förstå att vi i parlamentet känner till dagordningen från Tammerfors, och vet vad som beslutades där. Jag vill bara påminna om detta eftersom den dagordningen inte riktigt stämmer överens med det ni har sagt.
På dagordningen från Tammerfors fanns fyra punkter som hade att göra med den gemensamma hanteringen av invandringsfrågan, varav den ena var familjeåterförening. Rådet har redan strukit ett förslag. Det finns ett annat förslag som står med på parlamentets dagordning, men inte på rådets.
En politik för hantering av migrationsströmmar, en politik för att etablera kanaler för laglig invandring, en tydlig öppen politik som inte drunknar i ett hav av byråkrati från 15 olika lagstiftningar. Det finns ett förslag från kommissionen som parlamentet håller på att titta på, men det förslaget finns inte heller med på rådets dagordning.
En integrationspolitik som utmynnar i ett förslag från kommissionen om att skapa föreskrifter för långvarigt bosatta invandrare finns inte heller med på rådets dagordning. Vi befinner oss i ett fullständigt kaos. Rådet (sociala frågor) har godkänt fri rörlighet för migrerande arbetstagare, en fri rörlighet som förhindras av 15 nationella invandringslagar. Detta finns inte heller med på dagordningen för Sevilla.
När det gäller dagordningen för utrikes frågor talade vi i Tammerfors om gemensam utveckling, en gemensam hantering av migrationsströmmarna, och ni säger att en liten del av detta finns med i Sevilla, den del som rör varningen som skall utfärdas till tredje länder. Den gemensamma hanteringen finns inte med på dagordningen för Sevilla.
Kampen mot olaglig invandring, vilken jag i likhet med min grupp ger mitt fulla stöd, finns med i en något förenklad form. Ni säger att kommissionens plan för en gemensam kontroll av de yttre gränserna är av särskild betydelse. Det förstår varken vi eller folk i gemen. Skall ni ta upp den frågan till diskussion? I så fall skulle det vara den första saken som stod med på rådets dagordning för Sevilla.
Inte bara det, utan de nationella regeringarna har under de senaste två åren och åtta månaderna utvecklat olika nationella riktlinjer på det här området. Ni talar om att se över åtagandena från Tammerfors. Ansträng er inte, för det kommer inte att ta lång tid. När det gäller invandringsfrågorna har man inte kommit någon vart alls på de två år och åtta månader som gått.
I egenskap av representanter för rådet är ni ansvariga för bristen på åtgärder, och för att inte föra en gemenskapspolitik, och detta, herr rådsordförande, är mycket allvarligt. Ni ersätter samförståndslösningar med gemensam kraftlös gestikulering över problemen. Ni ersätter antagandet av lagar och riktlinjer om hanteringen av migrationsströmmar med författandet av kommunikéer och pressmeddelanden som enbart bidrar till att skapa förvirring.
Bli inte förvånade över att medborgarna ser unionen som ett problem i stället för den lösning den borde vara.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman! Jag har tre korta kommentarer att framföra till rådets tjänstgörande ordförandeskap, kommissionens ordförande samt mina ärade kollegor. Den första kommentaren gäller invandringen. Jag anser att de uppenbara omständigheterna borde övertyga rådet om att i Sevilla fastställa den politik som man krävt sedan Tammerfors, en effektiv intern politik med en europeisk inriktning som för övrigt leder till ett inrättande och en fördjupning av en äkta politisk EU-dimension, en fråga som på grund av den mellanstatliga metoden tyvärr skjutits upp under alltför lång tid.
Min andra kommentar är att vi också bör vara observanta på de yttre omständigheter som förorsakar invandringen, och att vi därför måste förstärka samarbetsmekanismerna så att de blir betydligt effektivare än vad de är i nuläget.
Det finns en fråga som jag anser borde lösas i Sevilla, och det är den tydliga klyfta som finns mellan de ståndpunkter och förslag som kommissionen uttryckt under de senaste månaderna och rådets mottagande av dessa.
Jag tror att det just var de Miguel som kommenterade konventets betydelse. Det vore bra att invänta konventets resultat innan vi kommer med en rad förslag som mest tycks förvanska de frågor som regeringskonferensen senare kommer att uttala sig om.
Tillåt mig slutligen att kommentera att placeringen av ett antal EU-kontor inte fastställdes i Laeken. Jag vill gärna veta om det är tänkt att den frågan skall tas upp i Sevilla.

Messner (Verts/ALE)
Herr talman, herr kommissionsordförande! Helt kort om konflikten i Kashmir. Konflikten om en av de vackraste högt belägna regionerna i världen måste nu lösas på lång sikt. I dag är det nödvändigare och samtidigt mer hoppfullt än någonsin att vi skall kunna lösa konflikten, men dialogen mellan Indien och Pakistan kan inledas först när alla utomstående - EU, USA, Ryssland och FN - möter bägge dessa länder på samma nivå och inte med ett ovanifrånperspektiv.
Sprängkraften i Kashmirkonflikten, som har sin grund i historiska fakta - tre tidigare krig i området, terror, propaganda, uppviglande nationalism och al-Qaida - kan bli förödande, men med hjälp av moderata lokala krafter och en politik utifrån som respekterar de båda kontrahenterna kan den också mildras. Jag vill varna för ett ensidigt försök att påverka - och detta är i dag mycket viktigt, framför allt nu efter kriget i Afghanistan.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Vi upplever ett avgörande ögonblick i europeiska och internationella affärer. Min delegation stöder starkt utvidgningsprocessen, om än som en del av den institutionella reformprocess som är utformad för att uppnå vårt uttalade mål om ett större och friare sammansatt Europa och en avveckling av den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. Vi tror också att länderna i Central- och Östeuropa, efter att ha kastat av sig den Sovjetdominerade kommunismens mantel, som vi i väst inte kunde skydda dem från, vilket vi till en del kan gottgöra genom att välkomna dem tillbaka i familjen av europeiska nationer, inte rätt och slätt vill se en ny, Brysselledd, superstat byggas upp. Vi välkomnar också närmandet mellan Nato och Ryssland, som nu delar en gemensam dagordning med EU i kampen mot den globala terrorismen och målet att bli en fungerande marknadsekonomi som medlem av WTO och i fred med sina EU-grannar. Vi stöder starkt en ansvarsfull hållning i fråga om vår miljö.
Vi har dock ett antal invändningar mot resolutionen, vilka sträcker sig från att vi motsätter oss Nicefördraget som en förutsättning för utvidgning till att vi ogillar tanken på en gemensam asyl- och invandringspolitik, som vi anser är ett prerogativ för medlemsstaterna, fastän vi starkt förordar ett bilateralt samarbete som är utformat för att garantera våra gränsers okränkbarhet. Vi tvivlar fortfarande starkt på att gemensamma EU-gränsvakter skulle fungera i praktiken, och motsätter oss principen om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, eftersom vi ser den både som ett upprepande och som ett medel att frikoppla Europa från våra USA-partner i Nato.
Vi tror också att det finns en risk för att Internationella brottmålsdomstolen kommer att användas av parter som är fientligt inställda mot våra amerikanska allierade för att skapa politisk missämja. Vi välkomnar dock kraven på återhållsamhet och nedtrappning mellan Indien och Pakistan i fråga om det omstridda Kashmir, och noterar uppmuntrande tecken på att president Musharraf sent omsider hörsammar kraven på kraftåtgärder mot de islamiska terrorister som hans regim har stött fram till alldeles nyligen, terrorister som nyligen har begått grymheter mot civila i Jammu och Kashmir och till och med mot det indiska parlamentet. Han bör arrestera och överlämna dem som begår sådana gärningar till Indien för rättegång och rättvisa. Vi önskar trots detta toppmötesdeltagarna i Sevilla all framgång med de utmaningar som de har framför sig.

Sakellariou (PSE)
Herr talman, herr kommissionsordförande! Låt mig uteslutande ta upp konflikten mellan Indien och Pakistan. Herr rådsordförande, ni gör rätt som betonar att konflikten destabiliserar och hotar hela regionen. Oron för detta allvarliga hot har förmått de ansvariga för utrikespolitiken i nästan alla politiska grupper att enas kring en gemensam ståndpunkt, vilken står att finna i resolutionen inför Sevilla. I denna resolution kräver vi att båda staterna gör sitt yttersta för att få situationen mindre spänd och så snart som möjligt få till stånd en konstruktiv dialog mellan de två, en dialog som kan leda fram till en lösning på konflikten. Att båda sidor bär ansvaret för en nedtrappning i konflikten står utom allt tvivel. Därför välkomnar jag de åtgärder som Indien har fattat beslut om de senaste dagarna. För det första att förbudet för pakistanska flygplan att korsa luftrummet upphävs. För det andra att en hög kommissionär för Islamabad skall tillsättas, och slutligen att landets krigsfartyg skall beordras tillbaka till sina hamnar.
Vi förväntar oss också att president Musharraf fortsätter och väsentligt ökar sina ansträngningar för att stoppa infiltreringen av terrorister över kontrollinjeområdet i Kashmir. Om han håller de löften han gav i sitt tal den 12 januari i år, har han tagit ett stort steg i riktning mot en lösning på konflikten. För bara några veckor sedan befann jag mig på 3 400 meters höjd på en indisk post vid kontrollinjeområdet och vet därför vad jag talar om. Bekämpningen av terrorismen kan egentligen bara skötas effektivt på den pakistanska sidan. Pakistan bär ansvaret för att inte bara gripa terroristerna vid gränsen, utan även för att bestraffa dem på tillbörligt sätt och så att säga ta dem ur trafik.
En sista punkt som spelar en särskild roll i hela konflikten är befästandet av demokratin. Indien är ett demokratiskt land, och vi önskar detsamma för Pakistan i höst när de fria valen äger rum och kan resultera i en demokratisk regering.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman, herr de Miguel! Nu när vi bara är en liten intim skara kvar kommer jag inte att tala om invandring under den ändlösa minut jag blivit tilldelad. I dag tycks det som om allt som ni berättade för vår generation om hur bra invandrarna var inte gäller för dagens invandrare.
Apropå att bestämma, ni som bestämmer så mycket genom stora dekret, var snäll och meddela rådsordförande Aznar att han skall överföra all den makt som omger hans regeringsutövning i Spanien hit, där man bestämmer saker, för att det förslag om en reform av den gemensamma fiskeripolitiken som antagits av kommissionärskollegiet inte skall genomföras, för det är ett förslag som kommer att placera den redan utarmade spanska fiskeflottan på havets botten.
Förhindra att hans partikamrat Fischler, som är vän till jordbrukarna och fiskarna i södra Europa, får sin vilja igenom. Bjud inte in honom till Madrid, där finns inga fiskare, fiskemarknader eller isfabriker. Nej, bjud in honom till Barbate eller Isla Cristina, där fiskarna finns. Låt honom se resultatet av hans olyckliga förhandling med Marocko, så att han kan föreställa sig vad som kommer att hända med dessa europeiska medborgare om hans förslag går vidare. Om ni inte gör det är det inte mycket bevänt med den övertygelse ni visar med er politik därborta, när det är här besluten fattas. Se till att få fram ett tydligt och klart löfte mot det här fiskeriförslaget under Europeiska rådets möte i Sevilla. Om ni lyckas med det har ni, vad mig anbelangar, räddat det tjänstgörande spanska ordförandeskapet.

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! I Sevilla skall Europeiska rådet än en gång diskutera frågan om unionens politiska roll. Vår stora ekonomiska tyngd motsvaras tyvärr än i dag inte av en lika inflytelserik politik på den internationella scenen. Händelserna i Mellanöstern är bara det senaste fallet där unionen inte har lyckats spela en huvudroll i fredsarbetet.
Men om vi fortfarande är långt ifrån målet med ett politiskt starkt Europa skall det emellertid sägas att det spanska ordförandeskapet har fått oss att ta några steg framåt. Det ordförande Aznar sade om det vi alla tillsammans skall göra för att ta itu med den mycket svåra frågan om den olagliga invandringen är en bekräftelse på viljan att Europa skall ha en enda utrikes- och säkerhetspolitik.
Invandringskrisen måste lösas med allvar och beslutsamhet, utan demagogi och framför allt utan att dölja hur viktig frågan är, vilket alltför ofta har varit fallet. Det fordras att vi i ökande utsträckning utför kontrollen av unionens gränser tillsammans genom att skapa en gemensam gränspolis - det är det förslag från den italienska regeringen som har bifallits, och det är också vad kommissionär Vitorino vill, tror jag - men det fordras också att vi delar på kostnaderna för att begränsa de flyktingströmmar som kommer till Europa. Men detta är inte allt: Ordförande Prodi har rätt när han hävdar att orsakerna till den okontrollerade invandringen måste åtgärdas. Vi måste främja ett samarbete som verkligen hjälper folket och inte de lokala diktatorerna, vilket har skett alltför ofta. Vi måste ingripa och minska skuldbördan, något som det också påmindes om vid FAO:s toppmöte i Rom för några dagar sedan. Vi kan dock inte klara oss utan en lagstiftning som förenar stränghet med solidaritet, och detta kan vi bara göra genom att reglera flyktingströmmarna och ta emot dem som vill arbeta i Europa med stor respekt, samtidigt som vi stänger dörren för dem som vill organisera illegal verksamhet, vilka alltför ofta är kriminella som ibland också har förbindelser med terrorismen. De europeiska medborgarna fordrar detta av oss. Jag är övertygad om att det svar de väntar på kommer i Sevilla.

Gill (PSE).
Herr talman! Även jag välkomnar uttalandet i Sevillaförklaringen om Indien och Pakistan. Det är avgörande att Europa tar på sig ansvaret och tar initiativ för att lösa krisen i regionen, och inte bara överlåter fredsansträngningarna på USA och Ryssland, särskilt med tanke på att några av EU:s medlemsstater har starka historiska band till regionen. Jag tror också att det är mycket viktigt för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitikens utveckling att EU spelar en framträdande roll.
Jag instämmer fullständigt i rådets uttalande om att en kärnvapenkonflikt skulle utgöra ett hot mot hela regionen och, förvisso, mot hela världen. Ordförande Prodi har rätt när han säger att vi har långt större möjlighet att påverka situationen i rätt riktning innan en konflikt bryter ut än efter. Jag stöder helhjärtat de utspel som gjorts av både Indien och Pakistan under de senaste dagarna för att söka en fredlig lösning på konflikten i Kashmir. Vi måste stödja dessa.
Trots att spänningen har minskat fortsätter skärmytslingarna längs gränsen. Antalet döda fortsätter att stiga. Så ju förr en nedtrappning äger rum desto bättre. Det är absolut nödvändigt att återupprätta diplomatiska förbindelser och återställa transportförbindelserna mellan de två länderna. Bilaterala samtal mellan de två sidorna måste äga rum så snart som möjligt. Fastän krigsfaran tycks vara avvärjd för stunden, skulle spänningarna snabbt kunna öka igen, särskilt vid tidpunkten för valen i indiska Kashmir i september.
I fråga om denna punkt är det absolut nödvändigt att dessa val bevisligen är fria och rättvisa. Vi måste emellertid se till att striderna om Kashmirområdet upphör för gott. En strävan efter landområden var katalysatorn för andra världskriget, och den lösning som söktes på den frågan måste tillämpas även i detta fall. På samma sätt som handeln användes för att förhindra konflikter när Europeiska kol- och stålgemenskapens grundades, är det absolut nödvändigt att överväga sådana medel som ett fredligt sätt att hålla spänningarna på en stadigvarande låg nivå. De två ländernas BNP är mycket låg, och fattigdom förblir ett stort problem. Trots positiva insatser nyligen är bara hälften av befolkningen i regionen läs- och skrivkunnig, vilket utgör ett stort hinder för den ekonomiska tillväxten. Det är mycket viktigt att EU prioriterar global säkerhet genom ett program för minskad fattigdom.
Det överväldigande budskapet är tydligt. Krig kan aldrig vara lösningen i situationer som denna. Alla åtgärder måste vara ekonomiska eller humanitära och åtföljas av positiva mått och steg för att lösa spänningarna på hög nivå. Låt oss nu rikta vår uppmärksamhet mot människorna.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! Tack till rådet för dess förklaring och tack till kommissionens ordförande för hans bidrag. Jag skulle vilja göra några kommentarer om reformeringen inom rådet och om problemet med de olagliga invandrarna. Vad reformeringen inom rådet beträffar är det tre saker som förefaller mig vara mycket viktiga. Det är en förbättring och uppvärdering av rådet (allmänna frågor), det är en förbättring av beslutsprocesserna och framför allt att offentlighet skall gälla för rådet i fråga om lagstiftning.
Uppdelningen av rådet (allmänna frågor) förefaller mig vara mycket önskvärd, framför allt eftersom rådskonstellationerna med fackministrar har skaffat sig alltför mycket makt, och eftersom rådet (allmänna frågor) verkar ha förlorat sin samordnande uppgift. Kanske kan det också hjälpa om statsråd i Europafrågor i alla medlemsstater får titeln minister, så att de står på lika fot med de flesta fackministrar. Det skulle underlätta den samordnande roll som de berörda ministrarna har såväl i det egna landet som i rådet.
Vad beslutsprocesserna beträffar skulle jag vilja råda rådet att närmare undersöka de 34 beslutstyperna för att kontrollera om man kan sanera på detta område i rådet utan att ändra fördraget. Beslutsprocessen är för tillfället mycket luddig, och beslutens räckvidd är otydlig. Det skulle vara mycket önskvärt med en åtgärd som förenklade denna process och som stimulerade öppenheten.
Vad öppenheten beträffar tror jag att det skulle kunna vara en mycket viktig förbättring om det utan fördragsändring går att skapa offentlighet i samband med beslutsprocesser som avser europeisk lagstiftning. Det hör till demokratins grundläggande regler att en lagstiftare fastställer lagstiftning offentligt. Ministerrådet är ett av de få organ i världen som inte gör detta, och så kan det verkligen inte fortsätta längre. Alltså är det mycket önskvärt med ett beslut om att offentliggöra dessa delar av rådets verksamhet.
Till sist också en kommentar om olaglig invandring. Jag anser att det är utmärkt att det inrättas en europeisk gränspolis, men man kanske också skulle kunna ta under övervägande att förklara flygplatserna som yttre gränser igen. För närvarande kontrolleras alla flygplatser ändå av säkerhetsskäl, och då är det enkelt att också visa sitt pass. Det är kanske lite som att svära i kyrkan, herr talman, men jag anser att frågan om de olagliga invandrarna i Europa måste lösas, och att återigen täppa till flygplatserna skulle vara ett försök till lösning. Jag har för övrigt alltid varit emot öppnandet av flygplatserna.

Carrilho (PSE).
Ärade herr talman, och herr ordföranden för våra EU-institutioner, kära kolleger! Vi måste naturligtvis uttrycka vårt stöd för det intensiva arbete som Europeiska unionen har utfört, tillsammans med USA, Ryssland och FN, för att försöka undvika ett krig mellan Indien och Pakistan.
Jag fick tillfälle att besöka området i fråga för några veckor sedan, och utifrån de kontakter jag har haft med de parter som är drabbade som ordförande för parlamentets delegation för Sydasien kan jag bekräfta att det också finns en faktisk vilja till fred, förutom de självklara spänningarna. Det är visserligen sant att dessa två stora länder redan har varit i krig tre gånger: Två gånger om Kashmir och en gång om Bangladesh. Men nu skulle det inte bara handla om, förlåt uttrycket, ytterligare ett krig, för båda länderna har kärnvapen och kapacitet att transportera dem. Så som minister Ramón de Miguel betonade går det inte att utesluta en upptrappning i händelse av en militär konflikt.
Så det är med stora förhoppningar som vi har fått uppleva några positiva händelser de senaste dagarna. Å ena sidan löftet från Pakistans president om att stoppa infiltreringarna via kontrollinjen i Kashmir, å den andra Indiens beslut att öppna sitt luftrum igen för pakistanskt civilflyg, återuppta de diplomatiska förbindelserna och dra tillbaka sina militärfartyg från Omanviken. Ändå måste vi vara mycket observanta på vad som händer i området, med tanke på nyheterna från USA i måndags om en terrorist som hade tänkt installera ett kärnkraftverk i närheten av Pakistan.
Världen kan bara tjäna på en europeisk union som är aktivare på den internationella arenan. Men för att uppnå detta är det nämligen viktigt att förbättra samordningen av våra ansträngningar när det gäller utrikes- och försvarspolitiken, och gå framåt mot en gemensam diplomati. Det är bara så Europeiska unionen kan använda sin tyngd för att förebygga konflikter.

Pirker (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! EU:s medborgare har rätt till trygghet, och de har medgivit att Europeiska unionen har en alldeles avgörande uppgift i den frågan. De har även medgivit att den inre säkerheten är en förutsättning för stabilitet och ekonomisk utveckling i unionen. I de senaste valen har de också visat att de som förnekar detta behov och inte är beredda att vidta lämpliga åtgärder väljs bort.
Jag vill tacka kommissionens ordförande Prodi för hans tydliga uttalanden om detta i dag. Jag både välkomnar och stöder uttryckligen de spanska initiativ som skall tas vid toppmötet i Sevilla.
Premiärminister Aznar menade att huvudproblemet är migrationen, och han har rätt. Vad vi förväntar oss är dock differentierade åtgärder i samband med migrationen. Vi förväntar oss åtgärder för att påskynda asylförfarandet och för att integrera godkända flyktingar, men samtidigt även åtgärder för att styra och begränsa invandringen enligt de enskilda medlemsstaternas kapaciteter och behov. Vi förväntar oss även ett åtgärdspaket för att tillfälligt ta emot flyktingar undan krig.
Vad vi särskilt välkomnar är åtgärdspaketet mot den olagliga invandringen och den oacceptabla människosmugglingen, och då särskilt de initiativ som syftar till att inrätta en europeisk gränspolis för insatser i särskilda riskområden kring våra nuvarande och blivande yttre gränser.
Vidare välkomnar jag samarbetet med ursprungsländerna för migrationen, stödet för den politiska och ekonomiska stabiliseringen, återvändandeavtalen och även sanktionerna mot de länder som inte är beredda att skydda sina gränser eller till och med främjar olaglig utvandring.
Om det hittills har getts många löften och gjorts många ansatser samtidigt som lite har förverkligats, så beror det inte på rådets ordförandeskap, utan i stor utsträckning på enskilda medlemsstater och deras nationella ovilja.
Jag kräver och jag uppmanar er enträget att sätta press på toppmötet i Sevilla, särskilt när det gäller åtgärder som rör migrationen, så att dessa åtgärder kan vidtas. Ni har Europaparlamentets fulla stöd!

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag välkomnar hänvisningen till Nicefördraget i punkt 6 i den gemensamma resolutionen. Det är en viktig bekräftelse av parlamentet på att Nicefördraget är nödvändigt för att underlätta en framgångsrik utvidgningsprocess.
Jag vill rikta mig direkt till den spanske rådsordföranden på denna punkt. Europeiska rådet i Sevilla är viktigt av de många skäl som anges i vår resolution här i dag. Utan Nicefördraget som språngbräda kommer dock mycket av det att vara förgäves. Ni måste därför se till att slutsatserna från Sevilla åtminstone omfattar en försäkran om att Nicefördraget inte på något sätt påverkar den irländska politiken för militär neutralitet, som för närvarande definieras som icke-medlemskap i ömsesidiga försvarspakter. Jag skulle också vilja tillråda att denna försäkran godtas som ett protokoll till de kommande fördragsändringarna år 2004.
Jag vet att Nicefördraget inte inverkar på den irländska neutraliteten. En oansvarig panikspridning i denna fråga av personer som i grunden motsätter sig europeisk integration, personer som min kollega i detta parlament, McKenna i Gruppen de gröna, och de etniska nationalisterna i Sinn Fein-partiet i Irland, har dock gett upphov till en betydande oro. Bestämmelserna i Nicefördraget är oupplösligt knutna till de grundregler som kandidatländerna förhandlar om för sitt medlemskap i unionen. Det faktum att Irland ännu inte har ratificerat dessa grundregler tjänar bara till att stärka de EU-fientliga stämningarna i kandidatländerna, till skada för alla européer.
Jag bekymrar mig också över det spel för gallerierna som vissa medlemsstater ägnar sig åt genom att göra motstånd mot de budgetåtaganden som behövs för en framgångsrik utveckling för kandidatländernas ekonomier. Den stora allmänheten förstår inte det taktiska rävspelet bakom dessa strider. Vad de ser är en snåljåpsinställning, som bygger på en räkenskapssyn på politik, i stället för den statskonst som våra medborgare fordrar. Om våra politiska ledare visar lite generositet i Sevilla kommer våra medborgare att gengälda den generositeten.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Som De Rossa har påpekat räknar man med att rådet vid sitt toppmöte i Sevilla kommer att diskutera genomförandet av en andra irländsk folkomröstning om Nicefördraget. Ett sådant steg, beklagligt som det är, skulle ha varit onödigt om det politiska etablissemanget i Irland hade ansträngt sig det minsta för att övertala väljarna att ratificera fördraget. I stället kunde en brokig koalition utnyttja ogrundade farhågor, vilket ledde till att fördraget förkastades, till att outsäglig skada tillfogades Irlands ställning inom EU och till att våra förbindelser med kandidatländerna skadades.
En framgångsrik ratificering är möjlig, men bara om en väldig satsning görs på ?ja?-kampanjen. Vår uppgift underlättas inte av att vi ber väljarkåren att upphäva ett beslut som den redan har tagit. Dessutom har motståndarna till fördraget stärkts av sina valframgångar i de irländska allmänna valen nyligen.
Ansvaret för att säkra en lyckosam utgång av den andra folkomröstningen ligger hos Irlands Europainriktade partier och hos arbetsmarknadens parter. Huvudansvaret ligger dock hos den irländska regeringen. Dess uppgift försvåras oändligt mycket av att dess huvudtalesman vid konventet om Europa, den före detta kommissionären Ray MacSharry, beklagligt nog har gjort det fullständigt klart att hans regering har dragit en linje i sanden när det gäller framtida europeisk integration. Dess förhållningssätt - att säga ?hit men inte längre? - för den närmare den brittiska ståndpunkten om Europa, som innebär att man lägger större tonvikt på ett frihandelsområde snarare än eftersträvar en politisk union.
Jag tar tillfället i akt att varna den irländska regeringen för att den följer en mycket farlig väg. Opportunistiska EU-skeptiska uttalanden av några av dess ledande medlemmar spelade dem som motsatte sig Nicefördraget i händerna, vilket bidrog till att fördraget förkastades. Det hjälper inte att en ledande EU-skeptiker har befordrats till full kabinettrang. Att uppmuntra samma fördomar igen skulle mycket väl kunna leda till ett andra misslyckande, och följaktligen lämna Irland med ett halvt förhållande till våra EU-partner, och det skulle vara katastrofalt.

Méndez de Vigo (PPE-DE).
Herr talman! Om någon av de inbjudna som är med oss på läktaren i dag skulle ha varit närvarande vid den debatt som ägde rum i kammaren i mars i år skulle de inte ha förstått någonting, för i dag har man från vänsterns bänkar fällt talrika kritiska kommentarer mot mötet i Barcelona, trots att vi i mars, när Europeiska rådets möte utvärderades, röstade fram en resolution som var väldigt positiv. Jag vill påminna några av er om att man inte kan gå emot sina egna handlingar, och att det som var bra för tre månader sedan inte kan vara dåligt nu.
Min andra kommentar gäller invandringsfrågan. Jag anser att det här ordförandeskapet har briljerat med något som är väldigt viktigt inom politiken, och som i sportsliga sammanhang med en spansk term kallas ?cintura?. Invandringen var inte en av det spanska ordförandeskapets prioriteringar, men det såg att det var en prioriterad fråga hos medborgarna och satte upp den på dagordningen. Det är förresten helt riktigt att det finns många frågor som sedan en tid tillbaka ligger hos rådet och bara väntar. Jag tycker att man i stället för att kritisera att den här frågan togs med bör välkomna försöket att ge en ny impuls åt alla de frågorna.
Men det återstår en sista fråga, som Hans-Gert Poettering nämnde och som jag anser vara oerhört viktig, en fråga som det kanske inte har talats särskilt mycket om, nämligen det stora avbrottet i utvidgningsplanerna. Vi har under lång tid, med parlamentet i täten, hävdat att utvidgningen måste genomföras inom fasta tidsramar. Nu ser vi plötsligt att det finns några medlemsländer vars ledare först vill genomföra vissa förändringar i till exempel den gemensamma jordbrukspolitiken, och detta kommer att göra det omöjligt att hålla tidsramarna för utvidgningen.
Jag skulle därför i den konstruktiva miljö som råder på det här plenarsammanträdet vilja be våra vänner från vänstern att tala med Gerhard Schröder, Göran Persson och Tony Blair för att se om vi kan undvika att lägga hinder i vägen för utvidgningen, så att den kan genomföras som planerat.
(Applåder)

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort - först och främst på grund av den begränsade tiden, men också därför att det vore praktiskt taget omöjligt att i detalj bemöta alla inlägg - men jag skulle vilja svara ledamöter som till exempel Hans-Gert Poettering, som har sagt att vi, när vi sett vad som händer i Sevilla, skall betygsätta det spanska ordförandeskapet - att ordförandeskapet inte bara består av ett möte i Europeiska rådet utan löper från den 1 januari till den 30 juni. Det har redan gått många dagar, men det återstår fortfarande många dagar och mycket att göra.
Det är en missuppfattning vi har att Europeiska unionen är helt beroende av ett enda lands vilja. EU-ordförandeskapet innebär att ett land ansvarar för samordningen av unionens verksamhet, och inte att landet uträttar unionens arbete, för det gör unionen själv. Det finns ytterligare en sak som inte betonas tillräckligt, och det är att resultatet av ett ordförandeskap - och när allt kommer omkring omfattar ordförandeskapet ju endast en period - är helt beroende av hur väl det interinstitutionella samarbetet fungerar. Rådet kan inte göra någonting utan kommissionens stöd och initiativ, och kommissionen och rådet kan inte göra någonting utan parlamentets stöd. Jag anser att ordförandeskapet under dessa sex månader - det måste jag verkligen poängtera - hela tiden har haft och fortfarande har ett ovärderligt stöd av Europeiska kommissionen. Tack vare kommissionens ansträngningar - och dess initiativrätt, enligt vilken den har lagt förslagen på bordet - har vi kunnat lösa och genomföra många frågor. Även inom områden som medbestämmande och i lagstiftningsfrågor har vi nått viktiga framgångar som vi inte kan bortse ifrån. Vid det senaste sammanträdet antogs ramprogrammet för forskning och utveckling här i kammaren - utan behov av förlikningsförfarande för första gången i historien, tack vare parlamentets ansträngningar. Stadgan om Europaparlamentets valsystem, en fråga som i åratal varit blockerad, kommer även den att antas i dag, tack vare gemensamma ansträngningar från parlamentet och ordförandeskapet.
Jag skall naturligtvis inte utvärdera det spanska ordförandeskapet. Det är rådets ordförande som skall göra det under det plenarsammanträde som äger rum den 2 juli, just i det syftet. Då kan ledamot Nogueira som så gärna vill se den spanske premiärministern få sin önskan uppfylld. Herr Nogueira! Ni inbjuds härmed till sammanträde den 2 juli klockan 10.00 på förmiddagen. Då kommer ordföranden att redovisa resultatet av ordförandeskapet som då har avslutats. Det avslutas söndagen den 30 juni.
När vi talar om Europeiska rådet i Sevilla finns det en fråga som jag skulle vilja precisera. Ordföranden för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater - och ett par andra ledamöter, bland dem Swoboda - var bekymrade över frågan om det interinstitutionella samarbetet. Först och främst vill jag säga att man inte skulle kunna ha gjort större ansträngningar under det här halvåret än vad rådet och kommissionen gjort för att nå en överenskommelse mellan institutionerna. Dessutom finns redan överenskommelsen och jag förstår inte varför vi på nytt tar upp frågan. Vi har haft ett möte under vilket de tre institutionerna har kommit överens om att skapa en interinstitutionell högnivågrupp, med tre nivåer: en politisk första nivå (ordföranden och talmän), en politisk andra nivå (kommissionärer, ministrar och utskottsordföranden) och en tredje tjänstemannanivå (generalsekreterare från de tre institutionerna och en ambassadör/ständig representant). Detta har redan skapats. Vem ifrågasätter detta?
Jag skall naturligtvis inte avslöja rådets slutsatser, för det har jag ingen rätt att göra, men jag uppmanar parlamentets ledamöter att läsa dem, och när ni har gjort det kan vi fortsätta diskussionen. Den 2 juli får ni tillfälle att fråga José María Aznar om huruvida detta åtagande verkligen har uppfyllts. Jag förstår inte varför det här görs inlägg i frågor som har utvecklats enligt de åtaganden som vi har godkänt. Jag erinrar om att vi i februari hade ett möte här med ordförande Prodi, rådsordförande Aznar och talman Cox där detta beslut fattades. Jag vet inte varför frågan nu kommer upp igen. Frågan om bättre lagstiftning faller helt innanför ramarna för det interinstitutionella samarbete som vi planerar att genomföra.
Beträffande den övriga kritik som jag hört från den socialdemokratiska gruppen tycker jag väldigt illa om tendensen att vilja ta med inrikespolitiska motsättningar till Europaparlamentet. Därför tänker jag inte gå in i någon florettfäktning för att avgöra vem som är bra och vem som är dålig. Jag tänker inte ge något svar, för jag anser att det spanska ordförandeskapet gjort vad det kunnat, att resultaten är tillfredsställande och framför allt att vi kommer att få en utvärdering av det spanska ordförandeskapet den 2 juli.
Beträffande andra frågor som har med rådet att göra, som utvidgningen, kommer vi att ha tillfälle att utförligt behandla den frågan i eftermiddag. Jag vill berätta att vi, så sent som igår, i Luxemburg, avslutade de sista ministerkonferenserna om utvidgningen, även om det kommer att hållas ytterligare en, på suppleantnivå, före månadsskiftet. Slutsaldot är att 87 förhandlingskapitel har avslutats under det här halvåret. Av 31 kapitel har större delen av medlemsländerna avslutat mellan 26 och 29 kapitel. Detta innebär att det i snitt återstår ett eller två kapitel att avsluta för det danska ordförandeskapet. Vår färdplan har uppfyllts, och det enda som fortfarande återstår att komma överens om - och som jag hoppas kan uppnås före Europeiska rådets möte i Sevilla - är en gemensam ståndpunkt om jordbruket. Vi vet redan varför det inte har antagits någon sådan ståndpunkt. Det finns en grupp länder som vill bortse från principerna i gemenskapens regelverk, och etablera två olika kategorier medlemsländer - en kategori som erhåller direktstöd och en annan som inte gör det - och därmed allvarligt diskriminera kandidatländerna och utnyttja utvidgningen som påtryckningsmedel för att uppnå egna syften när det gäller reformen av någon viss gemensam politik. Om dessa länder inte fattar de beslut som krävs kommer de att hållas ansvariga för att ha försenat utvidgningen, och de kommer att få stå till svars inför parlamentet, inför den allmänna opinionen i respektive land och inför kandidatländerna. Beträffande frågan om utvidgningen vill jag därför bara tillägga att det enda Europeiska rådet behöver göra i Sevilla är att höja sin stämma, konstatera att den tekniska delen av deras s.k. färdplan är slutförd, och därefter utarbeta den viktiga politiska planen: tala om vad som skall ske när förhandlingarna är slutförda, undersöka utsikterna för 2003, bestämma hur fördraget skall undertecknas, hur ratificeringen skall ske, hur de nya kandidatländerna skall upptas i regeringskonferensen och hur de skall delta i valen till Europaparlamentet. Detta är den politiska färdplan som Europeiska rådet i Sevilla måste utarbeta, den tekniska planen har redan fullföljts. Ni kan därför vara helt lugna eftersom det spanska ordförandeskapet, tack vare rådets ansträngningar och kommissionens ovärderliga hjälp, har kunnat uppfylla mandatet från Europeiska rådet och även parlamentets mandat.
Angående reformen av rådet är det tydligt att denna består av två komponenter: en verkställande och en lagstiftande del. Den lagstiftande delen bör innehålla större öppenhet - det är vi de första att hålla med om - och rådsreformerna pekar i just den riktningen. Reformen syftar också till att effektivisera rådet och dela upp det i ett allmänt råd och ett råd för utrikesfrågor, minska antalet rådskonstellationer, utarbeta en bättre metod för förberedelserna av Europeiska rådets möten, banta ner hela apparaten kring Europeiska rådets möten så att den blir mindre och mer effektiv, utarbeta ett system för upprättandet av slutsatser för att undvika de eviga diskussionerna om oväsentliga detaljer, osv. Ovanstående exempel är alla interna reformer som rådet kan genomföra och som syftar till större öppenhet, och de går inte in på primärrätten, som ju är regeringskonferensens område.
Nu vill jag inte tala mer om ekonomiska frågor. Det finns ett ämne som jag inte har tagit upp därför att det debatterades här i kammaren i går eftermiddag, och det är toppmötet i Johannesburg och den hållbara utvecklingen. Vi är väl medvetna om den misslyckade förberedelsekonferensen i Bali, ?PrepCon?, och vi vill att Europeiska rådet i Sevilla ger tydliga riktlinjer för att bekräfta Europeiska unionens ledarskap i de stora frågorna från Johannesburg, som utvecklingsbistånd, respekt för miljön och hållbar utveckling. Under det spanska ordförandeskapet har unionen ratificerat Kyotoprotokollet och fick i Monterrey till stånd ett åtagande om finansiering av utvecklingen, i vilket vi verkligen lyckades ena allas viljor, och där hela den utvecklade världen åtog sig att höja nivån på utvecklingsbiståndet. Jag anser att vi med de här två resultaten kan komma till Johannesburg med förvissningen om att vi tillhör den grupp länder som är världsledande när det gäller de stora frågorna om hållbar utveckling. Europeiska rådet kommer därför även att beröra den frågan.
Jag vill också gärna tala om för De Rossa att Europeiska rådet kommer att uttala sig i den särskilda fråga som han nämnde, en deklaration som skulle kunna hjälpa Irland att lägga fram Nicefördraget på ett bättre sätt och ge medborgarna större säkerhet inför ratificeringen. Den frågan kommer att tas upp och vi hoppas kunna publicera en så positiv deklaration som möjligt, enligt de linjer som De Rossa antydde.
Förutom dessa frågor finns det andra utrikespolitiska frågor som vi redan har talat om. Jag har noga noterat inläggen, i synnerhet de som rör konflikten mellan Indien och Pakistan. Jag bekräftar Europeiska rådets avsikt att behandla den här frågan genom att ge ett mycket bestämt men såvitt möjligt konstruktivt budskap. Jag tror att det nästan är helt omöjligt att skärskåda allt som kommer att tas upp på rådets möte, men mötet kommer säkerligen att utgöra slutresultatet för en påfallande intensiv sexmånadersperiod.
Jag har hittills inte nämnt invandrings- och asylfrågan, men kan väl knappast avsluta mitt anförande utan att nämna en fråga som väckts av så många talare. Vad jag vill säga är att den fråga som oroar den allmänna opinionen i hela Europa är den olagliga invandringen, inte den lagliga, för den lagliga invandringen har sina normer och det finns miljoner invandrare som redan har etablerat sig i Europa, en plats som alltid har tagit emot och gett asyl åt invandrare. Det är den stora våg av olaglig invandring som ger det europeiska samhället allvarliga problem, eftersom dessa invandrare, på grund av att de är olagliga också är marginaliserade, de befinner sig utanför lagen och blir därför utnyttjade och får utstå lidanden som naturligtvis inte kan tolereras i vårt samhälle. Det är därför vi måste ta upp kampen mot den olagliga invandringen.
Beträffande programmet från Tammerfors kvarstår detta, och om några av punkterna i programmet inte har utvecklats är det för att man inte har kunnat göra någonting med dessa mellan 1999 och 2002. Är detta rådets ansvar? Det kanske det är, men det är i alla fall inte det nuvarande ordförandeskapets ansvar, utan ett ansvar som ackumulerats under åtskilliga andra länders ordförandeskap.
Att det nuvarande ordförandeskapet vill lägga fram programmet från Tammerfors och säga ?låt oss ta itu med det här en gång för alla?, borde snarare lovordas än att kritiseras. Jag tror därför att denna fråga, liksom alla frågor som har med den olagliga invandringen att göra, oroar det europeiska samhället i dag, och det är därför naturligt att stats- och regeringscheferna tar upp alla aspekter av frågan. Dessutom har den en helt offentlig dimension, för kommissionen har lagt fram flera förslag som tar upp frågan, och jag vill påpeka att rådet (inrikes och rättsliga frågor) sammanträder i morgon och i övermorgon för att behandla dessa frågor. Sammanträdena är offentliga och det är också dagordningen för rådets sammanträden. Jag tror därför inte att det finns någon hemlig agenda varken för invandrings- och asylfrågan eller för någon annan av de frågor som kommer att tas upp vid Europeiska rådets möte i Sevilla.
Herr talman! Jag vill bara säga att Europeiska rådets möte avslutar en tung och svår period. Låt oss hoppas att slutsatserna i Sevilla lyckas ge uttryck för allt det arbete vi utfört, och att de överträffar de förväntningar som Europas medborgare och parlamentet har på rådets och kommissionens arbete.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Herr talman, ärade ledamöter! Jag skall försöka att hålla mig mycket kort, för jag ser att det redan håller på att bli liv och rörelse i kammaren inför omröstningarna.
Jag skulle bara vilja slå fast ett par grundläggande punkter: för det första det stora samförstånd vi har om utvidgningen här. Vad denna anbelangar vill jag påminna om att detta är det starkaste och viktigaste framtida uppdrag vi har framför oss. För det andra min tillfredsställelse med en debatt som för oss - parlamentet, kommissionen och rådet - till Sevilla med en gemensam linje angående den institutionella överenskommelsen och med det arbete med att förbättra organisationen och lagstiftningen som vi måste bedriva tillsammans.
Vår gemensamma vilja att före årets slut komma fram till en interinstitutionell överenskommelse är ett kraftfullt och avgörande bidrag till vårt sätt att arbeta och också, enligt min mening, ett bidrag till att toppmötet i Sevilla kommer att bli lyckat. Vi skall ha väldigt klart för oss - och här vill jag lugna alla parlamentets ledamöter - att allt detta absolut inte stör konventets arbete. Det är någonting som vi måste göra med oförändrade fördrag: detta är vår plikt, eftersom vi under många år hur som helst måste arbeta med de fördrag vi har.
Jag slår än en gång fast det gemensamma engagemanget för de stora målen, som många berörde i samband med Johannesburg. Vi har inte satt detta engagemang i andra rummet, men jag måste säga att vi är mycket ensamma vid dessa internationella möten. Och jag måste säga med stor uppriktighet i detta parlament att dessa upprepade toppmöten som vi har haft, som skulle ha visat upp en stark och ökande uppmärksamhet på tredje världen, inte har gett de resultat vi hoppades på. Också igår, vid FAO:s toppmöte, var avsaknaden av företrädare för de största länderna ett betydelsefullt vittnesbörd om att denna politik måste ses över fullständigt.
Visst finns det också i unionens politik motsägelser i dessa frågor. Jag skulle vilja påminna om några av de problem som har betonats i denna kammare, till exempel Medelhavspolitiken och svårigheterna med att inrätta ett finansiellt institut, Medelhavsbanken, som skall bidra till utvecklingen i dessa områden. Sedan har vi de ännu större svårigheter vi stöter på när det gäller att skapa en stiftelse för interkulturell dialog, ett mål som somliga länder inte ens har velat bidra med en miljon euro till.
När det gäller invandringen är det exceptionellt att vi är överens om huvudpunkterna: gränspolisen, samarbetet med de framtida medlemsländerna mot den olagliga invandringen, en aktiv politik för att, som Suominen sade, integrera invandrarna och göra dem till verkliga medborgare i unionen. Detta är det gemensamma mål som styr oss alla.
Visst måste vi komma ihåg att vi för att nå detta mål har till uppgift, skyldighet, att bedriva en kamp för en aktiv roll för att integrera invandrarna, för att återförena familjer och för att, som Pirker sade, äntligen börja inrikta oss på skälen till utvandringen.
Ärade ledamöter! Detta är det gemensamma arbete som ligger framför oss. Det skall vi bedriva för att nå ett mål som vi alla instämmer i: målet med att förbereda oss för utvidgningen av unionen med institutioner som lämpar sig för denna svåra uppgift.
(Applåder)

Dell'Alba (NI)
. (FR) Herr talman, kära kolleger! Jag har äran att göra ett särskilt yttrande före omröstningen, eftersom den kommande omröstningen är en bekräftelse på ett väl genomfört samråd, ett positivt förfarande som parlamentet, budgetutskottet och budgetkontrollutskottet har kunnat genomföra tillsammans med rådet och kommissionen. Jag vill passa på att hylla medföredraganden Michiel van Hulten från budgetkontrollutskottet och berömma de insatser som gjorts av Wyn, som ledde förlikningskommittén, liksom av de båda utskotten som har arbetat intensivt tillsammans med huvudföredragandena. Jag tackar också de båda utskottssekretariaten, vad gäller parlamentets insats. Jag vill även hylla det spanska ordförandeskapets envisa arbete för att avsluta ett mycket komplicerat och mycket viktigt ärende. Till sist gratulerar jag givetvis Schreyer och kommissionen, liksom generaldirektoratet för budget, för det samarbete som de har upprättat i syfte att slutföra detta ärende.
Detta betänkande utgör ett samråd om unionens budgetförordning. Det handlar alltså om en viktig fråga. Vi har kunnat enas om en metod som övertygande visar att ett gott och lojalt samarbete mellan institutionerna är möjligt inom olika interinstitutionella områden. Jag hoppas att det skall gå att följa detta exempel i andra och svårare eller lika svåra frågor. 
För att säga några ord om innehållet, vill jag till kollegerna säga att de kommer att rösta för en överenskommelse som ger parlamentet möjlighet att bekräfta och förstärka sina prerogativ som budgetmyndighet och ansvarsfrihetsbeviljande myndighet. Jag tycker det är viktigt att framhålla detta. Jag vill tillägga att de skall yttra sig om en budgetförordning som kommer att vara mer genomblickbar och vars regler och förfaranden kommer att vara lättare att tolka och mer genomblickbara. Jag tycker därför att vi har uppnått ett bra resultat och jag tackar alla som deltagit i detta arbete.

Talmannen. -
Eftersom det handlar om budgetförfarandet vill jag helt kort även ge ordet till kommissionären med ansvar för budgeten.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Den nya budgetordningen är ett av de mest omfattande och största regelverken under denna mandatperiod. Därför vill jag på kommissionens vägnar tacka för det utmärkta samarbetet med Europaparlamentet och rådet, men framför allt med de båda utskotten, dvs. budgetutskottet och budgetkontrollutskottet, och jag vill gratulera Dell'Alba och van Hulten till deras kloka sätt att leda förhandlingarna och till det positiva resultatet för parlamentets del. Ett mycket, mycket stort tack på kommissionens vägnar!

Busquin
. (FR) Ärade ledamöter! Kommissionen kan acceptera ändringsförslagen 2, 4 och 5, som rådet bör kunna anta innan det spanska ordförandeskapet avslutas.
I detta skede anser emellertid kommissionen att ändringsförslag 6 riskerar att bryta mot den överenskommelse som ingåtts med rådet, och ser sig därför nödgad att förkasta det.
Vår gemensamma målsättning måste vara att få ett snabbt antagande av förordningen om inrättande av en europeisk sjösäkerhetsbyrå.

Busquin
. (FR) Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen gratulerar föredraganden Nisticò och utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för de framsteg som uppnåtts i samband med denna viktiga fråga. Vi hoppas att detta arbete snart kan avslutas så att vi för första gången kan genomföra de nya befogenheter på folkhälsoområdet som utgår genom Amsterdamfördraget. Kommissionen kan godkänna ändringsförslagen 1, 9, 12, 15, 17, 19, 25, 27 och 28. Dessutom kan kommissionen delvis godkänna ändringsförslagen 2, 3, 5, 6, 10, 13, 14, 16, 18, 20 och 21. Av de skäl som angavs av kommissionär Byrne vid gårdagens förmiddagsdebatt kan kommissionen inte godkänna ändringsförslagen 4, 7, 8, 11, 22, 23, 24 och 26.

Nisticò (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja göra en ändring i början, där det står: ?Medlemsstaterna skall rapportera till kommissionen om dessa åtgärder vartannat år?. Min ändring lyder: ?vart tredje år?.
Rübig (PPE-DE)
Herr talman! Jag ber om ett tillägg till texten som skall lyda: ?och hållbar förbränning?.

Doyle (PPE-DE).
Herr talman! Vi bör påminna de kolleger som kanske inte är här under det högtidliga mötet om att omröstningen om sammanträdeskalendern för nästa år äger rum kl. 12.30, så att alla är tillbaka och inte missar den.

Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten. Arbetet kommer att återupptas efter det högtidliga mötet.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.58 och återupptogs kl. 12.35 efter det högtidliga mötet.)

Parish (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Historien tycks upprepa sig. Omröstningen om sammanträdeskalendern följde på ett högtidligt möte även förra gången. Jag vill i denna stora demokrati försäkra mig om att ni ger folk tid att komma tillbaka till sina platser för att rösta. Det verkar vara mer än en tillfällighet att exakt samma sak händer i år som förra året.

Talmannen. -
Jag beklagar, men ni får söka efter en konspirationsteori någon annanstans. Jag vill gå vidare med omröstningen.

Berès (PSE).
Herr talman! Enligt min syn på demokrati finns det omröstningar som bör hållas öppna.
(Livliga applåder)
Slutna omröstningar reserveras för vissa utnämningar, men när demokrater inte är i stånd att öppet redovisa sina val i fråga om viktiga politiska utnämningar, när de kräver sluten omröstning om procedurfrågor, samtidigt som de påstår sig försvara öppenhet, vill jag här säga att detta inte motsvarar min syn på demokrati och inte heller min syn på öppenhet eller politiskt ansvar. Jag vill här offentligt säga att jag kommer att rösta mot de ändringsförslag som inlämnats av dessa öppenhetens förespråkare - en märklig sorts öppenhet!
(Livliga applåder)

Talmannen. -
Från min plats är det som om bildskärmen lyser upp över hela kammaren. Vi är här för att rösta. Berès har framfört en åsikt som många kolleger uppenbarligen uppskattar, att döma av applåderna. Ett stort antal personer vill tala. Om det gäller detta, kommer ni inte att få ordet.
I fråga om den slutna omröstningen begränsar artikel 136 inte användningen av slutna omröstningar. Vad som dock krävs enligt artikeln för att en sluten omröstning skall få användas är en undertecknad begäran av minst en femtedel av kammarens ledamöter, det vill säga 126 ledamöter. Sessionstjänsten har tagit emot namnunderskrifter från 140 ledamöter som begär en sluten omröstning. Det tycks i mina ögon ligga i linje med kammarens arbetsordning att de 140 har rätt att begära detta. Det står naturligtvis Berès med flera fritt att fråga de 140 om de kan tänka sig att dra tillbaka denna begäran. Men om de inte drar tillbaka den, är arbetsordningen tydlig.
Jag skulle vilja fråga om de 140 har en talesman som kan kommentera frågan om tillbakadragande.

van Hulten (PSE).
Herr talman! Jag vill säga att vi inte kommer att dra tillbaka vår begäran om sluten omröstning av den enkla anledningen att ledamöterna tidigare har haft svårt att rösta efter eget samvete i just denna fråga, och vi vill att alla skall ha möjlighet att rösta efter eget samvete i denna fråga.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på omröstningen.
(Parlamentet antog sammanträdeskalendern.)

Betänkande (A5-0008/2002) av Richard Corbett för utskottet för konstitutionella frågor om en allmän översyn av arbetsordningen 
(2001/2040(REG))

Corbett (PSE)
Herr talman! Bland de 62 ändringsförslag från utskottet för konstitutionella frågor som ni står i begrepp att låta gå till gemensam omröstning finns ändringsförslag 1 men inte ändringsförslag 73. Dessa ändringsförslag kompletterar emellertid varandra. Vi bör inte anta det ena utan att anta det andra, eftersom vi i så fall skulle avskaffa omröstningar med namnupprop. Det skulle åtminstone avskaffa vår möjlighet att protokollföra resultaten av omröstningar med namnupprop. Jag är säker på att ingen i denna kammare, och inte heller den grupp som har begärt en separat omröstning, har den avsikten. Jag skulle vilja be er att genomföra en gemensam omröstning om ändringsförslagen 1 och 73, samt be kammaren rösta för dem. Det är en rent teknisk omdisponering av reglerna. Det rör sig inte om någon verkligt betydelsefull fråga, men det är viktigt att vi inte trasslar till saken.
Angående ändringsförslag 56

Onesta (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill föreslå kammaren ett muntligt ändringsförslag på begäran av ett stort antal ledamöter från olika grupper. I detta så komplicerade betänkande verkar det som om en del av en mening har fallit bort i fråga om en nu gällande bestämmelse i artikel 108 i parlamentets arbetsordning.
Med föredragande Richard Corbetts tillåtelse föreslår jag att följande ord läggs till: ?parlamentet får, på begäran av en tiondel av dess ledamöter och på grundval av ett betänkande, etc.?
För närvarande är det mycket riktigt kammaren som får inleda förfarandet, och det är givetvis det behöriga utskottet som avslutar arbetet. Men jag tror att denna aspekt är viktig att erinra om.

Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman! Detta motsvarar inte överenskommelserna från samråden i utskottet och partigruppen. Det handlar om att vi endast inleder ett sådant förfarande om vi har utsikter att få den majoritet som krävs i fortsättningen av den svåra proceduren att slå fast kränkningar av mänskliga rättigheter i medlemsstaterna. Därför godkänner vi inte detta muntliga ändringsförslag.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Vi har fått in ett ändringsförslag 172, som innehåller en mening på engelska som är ganska obegriplig. Kanske är det frågan om en felskrivning? Jag läser upp meningen och vänder mig till föredraganden:

Corbett (PSE)
. (EN) Detta beror på att vi med de andra institutionerna har kommit överens om två olika tidsfrister då parlamentet önskar invända mot att genomförandeåtgärder vidtas av kommissionen. Enligt det allmänna ramavtalet med kommissionen har vi en tidsfrist på en månad. Ganska nyligen förhandlade vi emellertid framgångsrikt fram en längre tidsfrist inom ramen för Lamfalussybetänkandet. Von Wogau var föredragande och kommer säkert ihåg att vi fick en tidsfrist på tre månader för åtgärder som hör till den kategorin. Så i stället för att begränsa oss till en allmän tidsfrist på en månad i arbetsordningen, när vi kan få ytterligare tid på oss för den kategorin, anpassas arbetsordningen så att vi kan använda längre tid när det gäller den sortens åtgärder. Det är ganska enkelt, och jag rekommenderar kammaren att godkänna ändringsförslaget.

Talmannen. -
Mitt intryck är att er hänvisning avser paketöverenskommelsen om finansiella tjänster. Förvirringen uppstår på grund av hänvisningen till finansiella marknader. Jag föreslår att kammaren och föredraganden enas om att vi ändrar ordet ?marknad? till ?tjänster?. Jag tror att det fångar både invändningen och förklaringen. Låt oss göra det och därefter rösta om ändringsförslag 172.
Angående ändringsförslag 144

Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman! Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har lagt fram såväl ändringsförslag 142 som ändringsförslag 144 till denna fråga. När ändringsförslag 142 nu har godkänts, bortfaller som jag ser det omröstningen om ändringsförslag 144, eftersom detta rör samma sak.

Talmannen. -
Herr Corbett! Faller ändringsförslag 144 till följd av antagandet av ändringsförslag 142?

Corbett (PSE).
Herr talman! Det gläder mig att min kollega i PPE-DE-gruppen nu har anslutit sig till den åsikt som jag redogjorde för i går. I går ansåg han att det var nödvändigt med en separat och extra omröstning, men det gläder mig att han nu erkänner att så inte är fallet.

Talmannen. -
Tack för de älskvärda anmärkningarna.

Angående ändringsförslag 174

Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman! Sessionstjänsten har verkligen slagit fast att ändringsförslagen är identiska. Men så är inte fallet i alla språkversioner, och även i det engelska originalet avviker utskottets betänkande intressant nog från den version som nu föreligger i kammaren. Det handlar om huruvida vi skall kräva att den höge representanten skall närvara i debatterna om utrikes- och säkerhetspolitiken, eller om vi skall formulera detta på ett hövligare sätt, nämligen genom att säga att han skall inbjudas. Eftersom det handlar om utrikes- och säkerhetspolitiken menar jag att vi bör välja den mer diplomatiska formuleringen: detta vore då den som finns i ändringsförslagen 120 och 174.

Corbett (PSE)
. (EN) Herr talman! Wuermeling har rätt. Förvirringen beror på att två olika versioner av originalet har spridits. Om vi tar den rättade versionen av originalet är de tre ändringsförslagen verkligen identiska och kan gå till omröstning som ett, vilket skulle vara den bästa lösningen.

Fatuzzo (PPE-DE).
I ändringsförslag 74 står det: ?Varje ledamot får avge högst två muntliga röstförklaringar per sammanträde.? Jag har en svag misstanke, en vag aning om att förslagsställarna vill tysta mig, för jag är den ende som gör fler än en röstförklaring.

Även om jag är emot ändringsförslag 74 skulle jag vilja gå förslagsställarna till mötes genom att genast börja tiga och avstå ifrån ett muntligt ändringsförslag.

Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman! Kollega Fatuzzo har sin vana trogen avgett en röstförklaring, för hans önskan har redan tillmötesgåtts genom att vi avvisade ändringsförslaget.

Talmannen. -
Kolleger! Jag skulle vilja ägna mig åt mina protokollplikter med kungen av Jordanien. Det gläder mig att vi har kommit så här långt med omröstningen om Corbetts betänkande. Jag framför en blygsam ursäkt till min vän Bourlanges för min vresighet tidigare i dag, men jag tror att kammaren uppskattade en snabb omröstning. Jag hoppas att inga särintressen har tagit skada när allt kommer omkring.

Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman! Låt mig helt kort kommentera detta: Det handlar om att det skall bli obligatoriskt att granska de ekonomiska effekterna i betänkandena från utskotten. I artikel 159 finns det en passage om betänkanden som rör lagstiftning. Vi har redan antagit en formulering för detta. Artikel 160 handlar om betänkanden som inte rör lagstiftning; vi bör se till att samma formulering används i bägge fallen eftersom det i sak inte spelar någon roll om finansieringsöversikten skrivs för ett betänkande som rör lagstiftning eller inte. Därför torde omröstningen om ändringsförslag 88 ha gjort det överflödigt att nu återigen rösta om detta.

Talmannen. -
Jag tycker att det verkar vettigt. Instämmer föredraganden?

Corbett (PSE)
Herr talman! Detta är ett annat fall där förvirring har uppstått till följd av att de ändringsförslag som delats ut före omröstningen inte helt överensstämmer med ändringsförslagen i betänkandet, på grund av att en språklig korrigering har gjorts dessemellan, men Wuermeling har rätt. Vi bör hålla oss till den formel som vi redan har antagit för att få en konsekvent text.

Talmannen. -
Vi kommer att se till att de stämmer överens.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Betänkande (A5-0252/2000) av Richard Corbett för utskottet för konstitutionella frågor om förslagen till ändring av parlamentets arbetsordning för att säkerställa balans mellan de rättigheter som individuella ledamöter och grupper tilldelas (1999/2181(REG))
(Parlamentet antog beslutet.)
Betänkande (A5-0306/2000) av Inglewood för utskottet för konstitutionella frågor om ändring av arbetsordningens bestämmelser gällande motivering av ändringsförslag 
(1999/2195(REG))
(Parlamentet antog beslutet.)
RÖSTFÖRKLARINGAR 
Betänkande (A5-0227/2002) av Dell'Alba

Colom i Naval (PSE)
. (ES) Eftersom vi inte har hållit någon gängse debatt den här gången vill jag i all korthet uppriktigt gratulera föredraganden till ett utomordentligt arbete. Det är ett grundläggande och mycket tekniskt betänkande som troligen inte alls kommer att uppmärksammas av medierna, men det har stor betydelse för att den europeiska budgeten skall fungera väl i framtiden. Föredraganden har genom sitt arbete gjort det möjligt att säkerställa parlamentets rättigheter och undvika den tillbakagång som rådet initialt velat ha i vissa frågor.
Jag ber återigen att få gratulera föredraganden.

Stauner (PPE-DE)
. (DE) Jag har röstat mot rekommendationerna i Dell'Albas betänkande och därmed mot den nya budgetordningen. Den nya budgetordningen talar inte längre om en oberoende budgetkontroll innan betalningar görs ur EU:s budget. Detta är ett brott mot EG-fördraget som kräver denna typ av budgetkontroll. Om en sådan förhandskontroll saknas, ökar risken för otillbörligheter och bedrägerier.
Denna typ av varningar känner kommissionen till sedan länge, nu senast kom varningen från deras egen revisor som sedan avsattes på grund av detta. Kommissionen kommer att få betala ett högt pris för att man inte tar sådana varningar på allvar.

Bordes och Cauquil (GUE/NGL)
. (FR) Vi har röstat för detta betänkande på grund av några grundläggande ställningstaganden som görs där.
Men bara det faktum att det har krävts ett helt förlikningsförfarande för att rådet skulle gå med på att godkänna några blygsamma ändringsförslag från Europaparlamentet visar att det inte går att förlita sig på regeringarna, som ju rådet företräder, för att se till att jämställdhet mellan kvinnor och män verkligen tillämpas.
De faktiska löneskillnaderna mellan kvinnor och män vittnar bland mycket annat om glappet mellan de styrandes hycklande ställningstaganden och den faktiska verkligheten.

Darras (PSE)
. (FR) Det vore svårt att inte ge vårt fulla och helhjärtade stöd till denna nya version av direktiv 76/207/EG om tillämpningen av principen om likabehandling av kvinnor och män inom alla områden som rör sysselsättningen, inbegripet yrkesutbildning.
Det finns många skäl att stödja detta betänkande. Tre av dem är för mig avgörande och särskilt viktiga.
Det första är att vi i denna text för första gången på EU-nivå hittar en definition av begreppet ?sexuella trakasserier?: ?när någon form av oönskat verbalt, icke-verbalt eller fysiskt beteende av sexuell natur förekommer som syftar till eller leder till att en persons värdighet kränks, särskilt genom att en hotfull, fientlig, förödmjukande eller kränkande stämning skapas?.
?Direkt diskriminering?, ?indirekt diskriminering? och ?trakasserier? definieras också i detta direktiv.
Det andra är att diskriminering som grundas på att en kvinna är gravid eller mammaledig förbjuds i detta direktiv, och alla kvinnor eller män som varit föräldralediga (inklusive lediga på grund av adoption) ges rätt att få tillbaka sitt arbete eller en likvärdig tjänst efter föräldraledigheten, om denna rätt är fastställd i medlemsstaternas lagstiftning.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Den slutgiltiga överenskommelsen vid översynen av direktiv 76/207/EEG är positiv, även om den är otillräcklig med tanke på de ursprungliga förslagen och de befintliga problemen. Direktivet speglar ändå samhällsutvecklingen bättre när det gäller arbetsvillkor och familjeförhållanden i och med de medtagna ändringarna och införlivandet av definitionen om sexuella trakasserier, direkt och indirekt diskriminering samt förbudet att diskriminera kvinnor på grund av barnafödande.
Bland de valda ändringarna finns bland annat de följande:
Möjligheten för medlemsstaterna att medge specifika förmåner till det kön som är underrepresenterat i en yrkesgrupp.
Skapandet av kontrollorganismer för jämställdhet, som kommer att innehålla behörigheter att främja, analysera, kontrollera och följa upp principen om jämställdhet mellan män och kvinnor.
Effektiva åtgärder för att se till att effektiva sanktioner tillämpas i händelse av att direktivet inte följs.
Skydd för personer som utsätts för diskriminering av typen trakasserier.
Främjande av jämställdhet på arbetsplatsen på ett planerat och systematiskt sätt.
Därav vår röst för betänkandet. Vi hoppas nu att de nationella regeringarna tillämpar och främjar detta direktiv.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Inrättandet av en europeisk sjösäkerhetsbyrå är en positiv åtgärd efter de senaste årens tragedier till sjöss av vilka förlisningen av bilfärjan Samina var särskilt tragisk för oss greker.
Rådets ståndpunkt har förbättrats i och med att flera av Europaparlamentets ändringsförslag har godtagits som har samband med öppenhet, överföring av byråns resultat till medlemsstaterna, den roll som spelas av experterna i byråns styrelse och med bedrägeribekämpande. Mastorakis betänkande förbättrar på ett betydelsefullt sätt kommissionens ursprungliga förslag och därför röstar jag för betänkandet.

Darras (PSE)
. (FR) Efter oljetankern Erikas förlisning lade kommissionen fram ett andra åtgärdspaket, som bland annat innehåller förslaget till förordning om inrättandet av en europeisk sjösäkerhetsbyrå. Denna nya byrå kommer att förse medlemsstaterna och kommissionen med den tekniska och vetenskapliga assistans som krävs för att effektivt kunna tillämpa EU:s lagstiftning.
Rådet har i allmänhet när den har formulerat sin ståndpunkt bevarat förslagets anda och målsättningar, det vill säga att lösa säkerhetsproblemen i sjöfartstransporterna och skydda den marina miljön. I denna gemensamma ståndpunkt formuleras också vårt viktigaste önskemål, som är att såväl säkerheten för sjöfartstransporter som skyddet av den marina miljön skall stärkas. Av detta grundläggande skäl kommer jag att stödja denna gemensamma ståndpunkt.
Man kan visserligen beklaga att frågan om sätet för denna byrå inte har kunnat lösas, och tänka sig att valet att utesluta företrädarna för de berörda sektorerna och ersätta dem med branschfolk som utses av kommissionen tenderar att avlägsna denna gemensamma ståndpunkt från de förslag som lades fram av kommissionen och parlamentet. Jag kommer likafullt att rösta för Mastorakisbetänkandet som stöder denna ståndpunkt.
Två och ett halvt år efter Erikas förlisning har vi inte tid att dröja med att tillämpa dessa så viktiga åtgärder.

Fitzsimons (UEN)
. (EN) Transportsäkerhet står nu överst på den politiska dagordningen för de femton regeringarna i Europeiska unionen. Det är med rätta fallet, eftersom alltför många oskyldiga människor förlorar livet till följd av otillräckliga åtgärder på transportområdet. Att minska antalet olyckor och döda på våra vägar måste förbli det centrala politiska målet. Det måste uppnås genom att vi ser till att tillämpningen av vår vägsäkerhetslagstiftning, liksom vårt sätt att köra på vägarna, förbättras.
Även sjösäkerhet blir en allt viktigare politisk fråga inom Europeiska unionen. Det beror främst på de katastrofala miljöskador som blev följden av tankfartyget Erikas förlisning utanför den franska kusten för ett par år sedan. Europeiska kommissionen har lagt fram ett förslag som avser att inrätta en ny europeisk sjösäkerhetsbyrå.
Denna nya byrå kommer att tillhandahålla EU:s medlemsstater och Europeiska kommissionen med det tekniska och vetenskapliga stöd som är nödvändigt för att på ett effektivt sätt genomföra gemenskapens lagstiftning på sjösäkerhetsområdet och för att förhindra föroreningar från fartyg.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) För vissa företag är det lockande att utöva sin verksamhet i ett område där det inte finns, eller knappast finns, någon offentlig myndighet, så att de inte hindras vid utövandet av vinstgivande verksamheter som kan medföra fara för deras arbetstagare, för andra människor eller för miljön. Allt som inte är tillåtet på land föreföll under lång tid vara tillåtet till havs, i synnerhet när det gällde havsområdet utanför territorialvattnen. Den största skadan och indignationen uppstod då oljetankers sprang läck och deras last under lång tid täckte kusterna och de djur som lever där. Det har redan tidigare fattats ett beslut i fråga om driften av fartyg som medvetet dumpar delar av lasten som blivit oanvändbar eller bränslerester i havet, liksom i fråga om utfasning av tankfartyg med enkelskrov. Detta har inte räckt till för att göra havsmiljön tillräckligt säker. Det finns övergångsperioder, och det uppstår ständigt nya oväntade situationer som medför fara för passagerare och ett stort havs- eller kustområde. Därför är det bra att vi får ett organ som samlar in kunskap och bevakar regler. All uppmärksamhet har alltför länge gått till sammansättningen av styrelsen och meningsskiljaktigheterna omkring denna. Därför kan jag i detta fall ställa mig bakom en snabb start och att möjliga förbättringar skjuts fram till en senare tidpunkt.

Bordes och Cauquil (GUE/NGL)
. (FR) Vi har röstat mot kommissionens ändringsförslag 7 och ändringsförslag 19, eftersom vi anser att löntagare som är borta från arbetet för att ge blod skall få göra detta på betald arbetstid, trots att vi helhjärtat stöder ett system där blodgivning är gratis och finner det chockerande att blod kan användas som en handelsvara. Om en löntagare är beredd att ge sitt blod, är det inte mer än rimligt att arbetsgivaren å sin sida ger några ynka timmars lön.

Crowley (UEN)
. (EN) Vi bör alla välkomna fastställandet av kvalitetsnormer för blodprodukter. På en grundläggande mänsklig nivå är en konstant tillgång till högkvalitativa produkter nödvändig för att på bästa sätt tillhandahålla dessa produkter för de människor i Europa som behöver dem på grund av sjukdom eller skada, och vi måste därför kunna ge garantier i fråga om såväl slutproduktens kvalitet som metoden för insamling, kontroll, framställning och förvaring.
Jag stöder således gärna det förslag som vi har framför oss i dag. Det bör även betonas att var och en av oss har en skyldighet att frivilligt bidra till blodtillgången, eftersom det är nödvändigt att bevara dessa tjänster för alla. Om behovet av produkter i EU inte täcks genom frivillig blodgivning utan ersättning, bör vi därför inte förhindra att produkter importeras från länder utanför EU, för att skydda människors hälsa och erbjuda tjänster till behövande människor. Med denna praktiska reservation ger jag förslaget mitt fulla stöd.

Grossetête (PPE-DE)
. (FR) Tack vare de åtgärder som förordas i detta betänkande kommer man så långt som möjligt att kunna undvika katastrofer av den typ som redan har inträffat, framför allt i Frankrike i affären med det smittade blodet. Vi kan inte tränga bort tankarna på denna affärs tragiska utgång, som berört oss alla djupt.
Därför måste vi på EU-nivå fastställa höga normer för blodkvalitet och säker insamling av blod, strikt hålla på reglerna för lagring och spårbarhet, och driva igenom tuffa regler för kontroll och uppföljning.
Blod är ingen vanlig vara. Det är ingen handelsvara, och inget skall få oss att vika från den tanken. Jag är helt mot all form av kommersiell användning av humanblod, och jag hoppas att alla medlemsstater kommer att ställa sig bakom principen om frivillig blodgivning utan ersättning.
I syfte att främja blodgivning utan ersättning, bör EU uppmana samtliga medlemsstater att främja denna princip och gå ut med omfattande informationskampanjer och utbildningsåtgärder.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja påpeka att den brittiska konservativa delegationen i Europaparlamentet röstade emot Gil-Robles Gil-Delgados betänkande, eftersom det innehåller ett antal aspekter som vi inte instämmer i. Jag kommer inte att ta upp kammarens tid med att gå igenom detaljerna.
Vi skulle ha röstat för betänkandet om det på något sätt hade påverkat rätten för invånarna i Gibraltar att delta i nästa val till Europaparlamentet. I den protokollförklaring av Förenade kungarikets regering som åtföljer förslaget klargörs att Förenade kungarikets regering ensam bär ansvaret för att se till att lagstiftning som tillåter Gibraltarborna att rösta i detta val införs. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att uppmana Förenade kungarikets regering att leva upp till denna protokollförklaring och införa denna lagstiftning, så att Gibraltarborna kan delta i valprocessen och välja företrädare som har inflytande över de lagar som gäller i Gibraltar.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin (PSE)
. Vi har röstat ja till att ge parlamentets samtycke till ändring av Akten för val av företrädare till Europaparlamentet.
Det är bra att dessa ändringar kommer till stånd, så att gemensamma principer fastslås vad gäller valförfarandet. Det är också mycket väl befogat att i parlamentets lagstiftningsresolution påpeka vikten av principen om jämlikhet mellan män och kvinnor för att garantera en balanserad representation av de båda könen.
Däremot anser vi inte att det är beklagligt att rådet valde att inte föreslå en gemensam europeisk valkrets för tio procent av mandaten till Europaparlamentet. Vi tror inte att en sådan gemensam valkrets på detta stadium skulle tillföra något väsentligt.
Berthu (NI)
. (FR) I förslaget till rådets beslut om anordnandet av Europaval föreskrivs möjligheten att inrätta regionala valkretsar, på medlemsstaternas initiativ och i den mån de önskar. Eftersom det är fråga om en ren valmöjlighet, som för övrigt redan tillämpas i en minoritet av länderna, kan denna bestämmelse accepteras.
För Frankrikes del motsätter vi oss dock en sådan reform, som skulle gynna en uppstyckning av landet i förhållande till Bryssel. Det är innebörden i det ändringsförslag jag har ingivit, som jag talade om redan under debatten.
Rådet har påpekat att inrättandet av regionala valkretsar i ett land inte får äventyra det ?globalt sett? proportionella valsystemet (artikel 2). Parlamentet förtydligar detta ?globalt sett? med förklaringen att ?den proportionella representationen av politiska familjer som företräds på medlemsstatens nivå? inte får äventyras (beaktandemening C). Av detta drar vi slutsatsen att man vid inrättandet av regionala valkretsar måste undvika tröskeleffekter, exempelvis genom att inrätta en mekanism för att ?ta hand om överblivna röster? på nationell nivå. Men allt det här vore väldigt komplicerat. Det nuvarande systemet är enklare, tydligare och mer effektivt för Frankrikes representation.

Bethell (PPE-DE)
. (EN) Jag är naturligtvis för direkta och allmänna val till vårt parlament, och gratulerar föredraganden till det hårda arbete han har lagt ned för att öka vår församlings auktoritet och trovärdighet.
Det finns emellertid en olycklig brist i parlamentets syn på hela frågan om allmän rösträtt. Problemet är att de fem val till Europaparlamentet som hittills har ägt rum sedan 1979 inte har omfattat en bestämd del av Europeiska unionen. Jag tänker på de 15 000 väljarna i Gibraltar. Det faktum att medlemsstaterna utestänger detta lilla landområde från rätten att rösta hedrar dem inte. Och jag tänker såväl på på varandra följande brittiska regeringar som på andra regeringar.
I betänkandet lämnas frågan om rösträtt för Gibraltars invånare öppen. Fastän vissa framsteg har gjorts i denna fråga efter avgörandet av Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna år 1999, är den fortfarande olöst.
Inget rådsbeslut om valen till Europaparlamentet kan vara fullständigt utan ett erkännande av Gibraltarbornas rättigheter. Det är anledningen till att jag kommer att rösta emot betänkandet.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) I samhället finns det olika samhälleliga synsätt som krockar med varandra och motsatta gruppintressen. Alla dessa arroganta politiker, såväl till vänster som till höger, har försökt att forma en enhet ovanifrån med auktoritära medel och fastställa definitiva slutsatser. Vi har ständigt kunnat se att en majoritet av befolkningen när allt kommer omkring motsätter sig detta. Politik är att organisera de meningsskiljaktigheter som finns i samhället, vilket gör dem mer begripliga för allmänheten. Valsystem som enbart är avsedda att skapa en stabil regeringsmajoritet hindrar den fria opinionsbildningen underifrån. Alla strukturer som försöker att utesluta dessa existerande åsiktsriktningar från den offentliga politiska debatten, hur omstridda de än är, är förkastliga. Därför röstar jag för proportionell representation. Detta nya rådsbeslut blockerar tills vidare den gränsöverskridande proportionella representation med multinationella listor för 10 procent av Europaparlamentets mandat som Europaparlamentet önskade 1998. Jag kan ändå ställa mig bakom detta eftersom den allmänna opinionen nu en gång för alla inte bildas på europeisk nivå utan på nationell nivå. En viktig förbättring är att man avstår från att ålägga de större medlemsstaterna att införa territoriella valdistrikt och att maximiutgifter för valkampanjerna kan fastställas. Föredragandens slutsats, att valkampanjerna i alla medlemsstater framför allt borde handla om valet av en ordförande för Europeiska kommissionen, avvisar jag fullständigt.

Figueiredo (GUE/NGL)
. (PT) Även om vissa framgångar har skett vid förhandlingarna med rådet, återstår det fortfarande saker som måste förklaras, analyseras och förstärkas. Som till exempel när det gäller prioriteringen ?Globala förändringar och ekosystem?, med tanke på att fiskesektorn har drabbats av mycket kraftiga budgetnedskärningar i forskningens sjätte ramprogram, eftersom anslagen har sjunkit från 880 miljoner euro i det förra programmet, till endast 570 miljoner.
Men det är lika viktigt att tänka på marken, som också ingår i jordens ekosystem och som är ett stöd för en hållbar utveckling av dessa system. Marken är också planetens största reservoar av biomassa, och som sådan är det viktigt att skydda den för att kunna behålla koldioxiden och t.o.m. hålla den kvar varaktigt. Därför är det viktigt att satsa på en forskning som syftar till att öka kunskapen om hur jordens och havens ekosystem fungerar.
Man kan å andra sidan konstatera att det förekommer starka påtryckningar från kemi- och läkemedelsindustrins sida, och att dessa områden försöker stärka sitt inflytande över programmet, vilket kan göra slutversionen obalanserad.

Gillig (PSE).
Herr talman! Så har vi alltså uttalat oss för en månatlig sammanträdesperiod som minskats ned till fyra dagar. Fyra dagar, som i praktiken innebär tre arbetsdagar, är det seriöst och är det effektivt? Självklart inte, och de som har föreslagit det har för övrigt också föreslagit att andra plenarsammanträden skall förlängas, väl medvetna om det orimliga i de ytterst späckade tidsscheman vi har under dessa sammanträden och frustrationen över den knappa tid ledamöterna förfogar över för att yttra sig.
Men problemet är att sammanträdesperiodernas längd bara är en förevändning för att i själva verket ifrågasätta parlamentets säte i Strasbourg. Som jag ser det är grundproblemet inte motsättningen mellan två städer utan motsättningen mellan två visioner av Europa. Det vill jag gärna säga eftersom jag har gått emot detta förslag. Å ena sidan den centraliserade visionen, som vill koncentrera allt till en enda ort, Bryssel, för att man påstår att det är rationellt, för att det sägs vara effektivt, en sorts teknokratisk vision. Å andra sidan en decentraliserad, pluralistisk vision om ett mångfacetterat Europa som måste kunna arbeta utifrån olika beslutscentra och därigenom erkänna och respektera den kulturella mångfald och de många olika identiteter som Europa består av.
I och med utvidgningen kommer i framtiden inte bara Bryssel, utan också Strasbourg och Frankfurt och kanske ytterligare en ort att vara EU-säten, som måste inrättas och främjas för att uppfylla behoven hos ett utvidgat Europa som vi varmt välkomnar. Därför motsätter jag mig denna förkortning av sammanträdesperioden.

Bourlanges (PPE-DE).
Herr talman! Talman Cox har framfört sina ursäkter, för att jag bad att få påminna om arbetsordningen, vilket inte efterkoms.
Jag tror nämligen att vi har brutit mot arbetsordningen. Det är helt i sin ordning att en femtedel av våra kolleger begär sluten omröstning, även om jag i likhet med Berès anser att det inte alls var lämpligt i det aktuella fallet. Med detta vill jag säga att det i artikel 136.4 föreskrivs ett särskilt förfarande för dessa slutna omröstningar. Röstsammanräkningen skall vid alla slutna omröstningar genomföras av två till sex rösträknare, som utses genom lottdragning bland ledamöterna. Detta innebär att det är frågan om ett högtidligt förfarande, ett krångligt förfarande som just syftar till att undvika att man i olämpliga fall begär att få genomföra en sluten omröstning. Man genomför inte slutna omröstningar stup i kvarten. Jag konstaterar för övrigt att artikel 136 inte har ändrats i det betänkande av Corbett som vi nyss röstade om. Talmannen gjorde därför fel som inte tillämpade det förfarande som föreskrivs i artikel 4 och vars syfte just är att undvika att man i tid och otid och av taktiska skäl tillgriper slutna omröstningar.

Talmannen. -
Herr Dell'Alba! Vi håller inte en debatt om en ordningsfråga. Vi ägnar oss åt röstförklaringar. Bourlanges får säga vad han vill i sin röstförklaring.

Dell'Alba (NI).
Nej, herr talman, ni skulle ha sagt det själv, men jag säger det till min värderade kollega som i allmänhet alltid är korrekt i sina uttalanden. I detta specifika fall tillämpade talman Cox arbetsordningen. Om min kollega tittade på den artikel som föregår den han citerade, skulle han också upptäcka att denna bestämmelse innehåller ett undantag från artikel 136 och tillåter just det förfarande som talmannen tillämpade.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) Att Europaparlamentet har två säten där arbetet utförs skapar en funktionell schizofreni, och är framför allt en svåruthärdlig belastning för de europeiska skattebetalarna som uppmanas stödja de ultimatum som vissa av Europeiska unionens medlemsstaters regeringar har ställt. Det är inte godtagbart att ett sådant verkligt slöseri med pengar pågår när det gäller platsen för arbetet samtidigt som besparingar eftersträvas i bruket av de språk som används i Europaparlamentets arbete, då bruket av de olika språken är något som är nödvändigt för att varje medborgare, oavsett utbildningsnivå, skall kunna vara parlamentsledamot, och för att alla medborgare i Europeiska unionen helt skall kunna förstå det arbete som parlamentet utför.
Jag anser att Europaparlamentet, särskilt efter den nya utvidgningen av EU, bör ha sitt säte på en enda plats som bör ligga så nära det utvidgade EU:s geografiska centrum som möjligt, och vara mer politiskt balanserad mellan norr, söder, väster och öster än vad som är fallet i dag.

Berthu (NI)
. (FR) Europaparlamentet har än en gång motsatt sig fredagsmorgonens sammanträde under sammanträdesveckorna i Strasbourg. Parlamentet har ingen rätt att göra detta, eftersom det måste följa fördraget. Här bryter man mot fördraget på två punkter.
Enligt vad domstolen påpekade 1997 hänvisar fördragets omnämnande av ? tolv månatliga plenarsammanträden? till rådande praxis, som är sammanträdesperioder på en vecka.
För det andra är syftet med de extra plenarsammanträden som kan hållas i Bryssel att erbjuda ett komplement när arbetstiden i Strasbourg inte räcker till. Det är därför inte möjligt att tömma veckorna i Strasbourg och samtidigt lägga till minisammanträden i Bryssel. Och det är heller inte korrekt att ett år i förväg planera sammanträden i Bryssel, utan att veta om föredragningslistan i Strasbourg är fullbokad eller ej.
Jag beklagar att den förra franska regeringen inte gick till domstolen när fredagarna i Strasbourg drogs in år 2000 och 2001, och jag hoppas att nästa regering sköter sig bättre.

Bordes och Cauquil (GUE/NGL)
. (FR) Med tanke på hur gles närvaron var vid fredagsmorgonens sammanträden när dessa fortfarande hölls, ter sig valet mellan att gå tillbaka till en femdagarsvecka eller ej till stor del som hyckleri. Vi vägrar för övrigt att delta i det ättikssura lilla kriget mellan Bryssel och Strasbourg, som ligger bakom ställningstagandena i denna fråga. Vi har följaktligen lagt ned våra röster.
I gengäld är det oacceptabelt att personalen blir lidande av vad ledamöterna väljer, antingen genom att deras löner och vissa ersättningar sänks, eller genom att arbetsbördan ökar.
Om Europaparlamentet beslutar att fortsätta med fyradagarsveckan kräver vi att alla löner återställs på samma nivå som gällde för femdagarsveckan, och att alla nackdelar som följt för personalen undanröjs, vare sig det gäller tjänstemän, extraanställd personal eller osäkra anställningar.

Ford, Glyn (PSE)
. (EN) Jag var emot de två senaste slutna omröstningarna om sammanträdeskalendern för 2003. Jag röstade för både ändringsförslag 1 och ändringsförslag 3 av den självklara anledningen att Bryssel är en långt bättre plats att utföra vårt arbete på än Strasbourg ur såväl ekonomisk synpunkt som effektivitetssynpunkt. Jag kommer alltid att rösta på ett sätt som återspeglar den åsikten och försöka att sätta stopp för det tanklösa och kostsamma resande runt Europa som John Majors regering påtvingade parlamentet vid toppmötet i Edinburgh år 1992.

Pasqua (UEN)
. (FR) UEN-gruppen och den franska RPF-delegationen motsätter sig alla manövrar som syftar till att korta ned sammanträdesperioderna i Strasbourg. För att rätta till det gångna årets förargliga exempel - när fredagen ströks från sammanträdeskalendern, under ledning av talman Fontaine - har jag på min grupps vägnar krävt att femdagarsveckan skall återinföras i Strasbourg.
Vi vet mycket väl att det inte är möjligt att arbeta ordentligt med en förkortad sammanträdesperiod på fyra dagar. Men bortsett från denna tekniska aspekt, som i sig inte är försumbar, vägrar jag av avgörande politiska skäl att se sammanträdesperioden i Strasbourg stympas med en dag (måndag eller fredag), samtidigt som man oberättigat förlänger och utökar antalet extra sammanträden i Bryssel. Bakom dessa metoder döljer sig nämligen en uttalad vilja att definitivt flytta Europaparlamentets säte till Bryssel, i strid med fördragens bokstavliga mening. Strasbourg får inte reduceras till ett simpelt annex till Bryssel. Strasbourg är Europaparlamentets säte och skall så förbli.

Varaut (NI)
. (FR) Än en gång kommer anti-Strasbourglobbyn loss och försöker att minska och reducera betydelsen av sammanträdena i Strasbourg, för att på sikt slopa dem. Alla medel är alltså tillåtna, alltifrån slutna omröstningar till hot om legionärssjuka.
Jag vill påminna om att det inte är en kammares sak att själv besluta var den skall ha sitt säte. Det är inte ledamöterna som skall besluta på vilken plats de skall lagstifta, av jag vet inte vilka bekvämlighetsskäl, vilken personlig läggning eller gastronomisk smak. Skulle man för ett ögonblick kunna tänka sig att på vintern sammanträda i Courmayeur och på sommaren i Saint-Tropez, för att det är trevligare så? En kammare kan endast rätta sig efter vad regeringarna, och i förlängningen folken, har fastställt i grundläggande lagtexter. I detta fall har det i lagtexterna fastställts att Europaparlamentet skall ha sitt säte i Strasbourg, och detta säte kan inte upphävas av den lobby som förespråkar en obligatorisk Waterzooi.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Jag röstade för betänkandet men jag skulle speciellt vilja förklara anledningen till hur jag röstade om ändringsförslag 74. I och med detta ändringsförslag ville man undvika att det gjordes mer än två röstförklaringar per sammanträde. Jag tackar Europeiska folkpartiets grupp, gruppen De Gröna och de enskilda ledamöter från samtliga grupper som röstade mot detta ändringsförslag. Det skulle verkligen ha gjort mig besviken och jag tror inte att det hade varit varken demokratiskt eller värdigt ett parlament att tysta ned sina ledamöter bara på grund av att de varje gång de förklarar hur de har röstat talar om pensionärernas problem, som i mitt fall - och det skulle verkligen ha gjort mig besviken om jag inte fick göra det mer - men framför allt för att de uttrycker sig på det sätt de finner lämpligt, också när detta kan göras med humor, vänlighet, möjlighet att le någon gång ibland, även om vi befinner oss i en seriös miljö och talar om allvarliga saker. Några gånger har jag lyckats, vilket har gjort mig mycket glad, och det gläder mig verkligen att kunna få göra det igen under de kommande två åren, även om jag noggrant skall tänka över om jag skall fortsätta med röstförklaringar eller inte.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Jag ville vända mig till föredraganden för att säga att hans betänkande har krympt till en tummetott, enligt mångas önskemål. Jag vet inte om det är det korrekta uttrycket, men i alla händelser ville jag framhålla att många ändringsförslag som stod i strid med ledamöternas rättigheter förkastats, tack vare att ett antal kolleger mobiliserat sig med parlamentets intressen för ögonen. Vissa av dessa ändringsförslag var rent groteska. Således skulle man inte längre kunna begära delad omröstning, trots att vi utgör ett parlament med erfarna ledamöter som exempelvis senast nu på morgonen, för att saken brådskade, lade fram ett muntligt ändringsförslag. Det var alltså fråga om att begränsa oss i separata omröstningar och i andra avseenden, och bland annat inskränka behandlingen av brådskande frågor.
Även om ett antal negativa punkter återstår är vi givetvis mycket nöjda med att den version av betänkandet som antogs är ett tydligt steg tillbaka jämfört med vad Corbett ville driva igenom.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) I betänkandet framförs försök att rationalisera Europaparlamentets arbete just inför utvidgningen av EU, bland annat genom att förstärka den roll som parlamentets utskott spelar för att underlätta parlamentets arbete.
Trots det faktum att flera positiva förslag läggs fram finns det frågor som framkallar särskild oro, exempelvis de följande:
Talmannens utökade rättigheter att ge ordet efter handuppräckning, utan regler, eller att fastställa huruvida frågor och ändringsförslag skall förklaras tillåtliga, något som kan leda till godtycklighet.
Att en politisk grupp skall företräda en femtedel av medlemsstaterna vilket hindrar gruppbildning inom det europeiska parlamentariska området.
Att användandet av alla språk begränsas i det arbete som utförs av Europaparlamentet, däribland inom delegationerna etc.

Berthu (NI)
. (FR) Under förevändning att förenkla och förkorta förfaranden kommer den översyn av arbetsordningen som föreslås i Corbettbetänkandet att få till effekt att ?de dominerande gruppernas? duopol med federalistisk majoritet i Europaparlamentet förstärks.
Villkoren för att bilda politiska grupper blir nämligen hårdare, vilket gör det svårare att bilda små grupper. Samtidigt kommer det parlamentariska livet att bli svårare för minoritetsgrupper och oberoende ledamöter.
Hittills har dessa ledamöter kunnat hitta en avledare i de skriftliga röstförklaringarna. Men den tolerans som traditionellt funnits när det gäller röstförklaringarnas längd har upphävts av administrationen utan att man lämnat någon tydlig förklaring. Denna ändrade policy drabbar i realiteten minoritetsgrupper och oberoende ledamöter hårdare än andra. Här som i annat är manöverns innebörd glasklar: Det är en diskret och tyst häxprocess mot allt som inte bär ett federalistiskt märke.
Som jag sade i debatten utökar slutligen denna översyn av arbetsordningen Europaparlamentets rättigheter utöver vad som tillåts i fördraget, uppenbarligen utan att någon medlemsstat bryr sig.

Martin, David W. (PSE)
. (EN) Jag vill protokollföra mitt stöd och min uppskattning för det hårda arbete och den sakkunskap som Richard Corbett har lagt ned och bidragit med för att omarbeta parlamentets arbetsordning.
Till följd av hans ansträngningar bör parlamentet nu fungera bättre och hålla intressantare debatter. Det bör nu kunna klara utvidgningen.
Detta är ett första och viktigt steg i riktning mot att göra parlamentet till en effektivare röst för folket i EU:s beslutsfattande.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Ett parlament kan bara fungera på ett bra sätt om åtminstone följande tre villkor är uppfyllda. För det första måste det vara en identifierbar avspegling av de motsatta uppfattningar och intressen som finns i samhället, och det måste ständigt få sin näring från detta. För det andra måste det finnas en tillräckligt stor möjlighet att synliggöra denna motsats i den offentliga debatten, vilket kan genomföras på bästa sätt om ledamöterna genom avbrott och en andra debattrunda kan bemöta varandras inlägg eller be om ett förtydligande före det att beslutsprocessen äger rum. För det tredje måste väljarna vara förvissade om att parlamentet självt kan ta initiativ och har slutgiltig beslutsrätt med en vanlig majoritet i fråga om lagstiftning, budget och koalitionsbildning. Europaparlamentet uppfyller tyvärr inte något av dessa kriterier, och detta förändras inte genom den ändring av arbetsordningen som har föreslagits. Denna ändring handlar framför allt om en begränsning av talartiden, om tidsödande förfaranden för att göra ett strängare urval av de ändringsförslag som kommer upp till omröstning, och om möjligheter för talmannen att på eget initiativ ge ordet till passiva parlamentsledamöter som han finner sympatiska. Dessa förändringar är fördelaktiga för de två största grupperna, men ofördelaktiga för den som vill visa vilka alternativa beslut som är önskvärda och möjliga. Därigenom förblir Europaparlamentet en sorts senat som står långt från människorna, där det huvudsakligen handlar om röstförklaringar och meddelanden om fullbordade faktum.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag beklagar att parlamentet idag har röstat emot ett förslag om möjlighet till sex månaders föräldraledighet i samband med barns födelse eller adoption, under vilken en ledamot av Europaparlamentet skulle ersättas enligt regler för definitivt entledigande.
Enligt dagens ordning kan en ledamot förvisso vara ledig, men har inte rätt till en ersättare. Den politiska gruppen får därmed en ledamot färre, varvid samma arbetsbörda skall fördelas på färre ledamöter. Detta slår hårt mot inte minst partier från mindre stater med få europaparlamentariker. Det blir därmed en press på ledamoten att snarast möjligt återta sin plats, till förfång för ledamotens familj och barn.
I parlamentet uttalar vi ofta att det måste vara möjligt att förena familjeliv och yrkesarbete och uppmanar regeringerna att vidta åtgärder för att möjliggöra detta. Samma sak måste naturligtvis gälla även för parlamentet som arbetsplats.
Liksom nyblivna föräldrar i arbetslivet i övrigt har rätt till ledighet, bör även ledamöter i Europaparlamentet ha det. Vi måste ha en arbetsordning som speglar en positiv syn på familj och barn, vilket dagens ordning inte uttrycker. Dessutom kan man ifrågasätta om den verkligen är demokratisk, eftersom den försvårar möjligheterna för personer i barnafödande eller familjebildande ålder att kandidera och påta sig uppdraget som europaparlamentariker.

Dell'Alba (NI).
Herr talman! I denna fråga vill jag bara betona - och det säger jag helt allvarligt - att den socialistiska gruppen har skjutit en av gruppens framstående ledamöters betänkande i sank, likt besegrade länders fartyg, och jag talar då om Corbett. Gruppen har således avsiktligt röstat mot alla ändringsförslag till Corbettbetänkandet, som hädanefter kan sammanfattas med en mening. Genom att rätta sig efter socialistgruppens vilja infriar Europaparlamentet förväntningarna från EU:s förstainstansrätt, genom att rösta mot ett betänkande från en av dess framstående ledamöter, Corbett, och genom att låta ett betänkande antas som bara innehåller en enda mening efter två och ett halvt års arbete i utskottet för konstitutionella frågor. Jag ville framhålla detta, så att det kommer med i förhandlingsreferatet. Kanske kommer man senare i andra instanser att återkomma till den fega omröstning som ägde rum denna förmiddag.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Tack vare det noggranna motarbetandet av bildandet av små grupper finns det färre grupper inom Europaparlamentet än inom vissa nationella parlament. Fördelen är att internationella grupper som består av mer eller mindre likasinnade personer har uppstått i stället för 150 grupper som består av enskilda nationella partier. Men det har också nackdelar, såsom ställningen för individuella ledamöter som inte hör hemma någonstans, eller som byter grupp då och då. Från Nederländerna är jag van vid ett system där parlamentets politiska grupper uppstår till följd av valresultatet. Varje lista som förvärvar mandat, även om det enbart är ett mandat, erkänns som grupp. I Europaparlamentet bildas grupper däremot först efter valet, och om individuella ledamöter övergår till en annan grupp betraktas det inte som mandatstöld. Eftersom det behövs ett ganska stort antal ledamöter från olika medlemsstater för att erkännas som grupp blir det alltid politiska åsiktsriktningar över som är för små. Detta leder inte enbart till upprättande av ideologiskt sammanhängande grupper, inom vilka man långt ifrån alltid är överens om praktiska alternativ på grund av olikheter mellan de nationella allmänna opinionerna, utan också till konstgjorda tekniska grupper där partier samarbetar som inte känner till varandra. Jag anser att också att det är vansinne att efter spansk modell göra det obligatoriskt för alla ledamöter som inte hör hemma någonstans att delta i en blandad grupp.

Alavanos (GUE/NGL)
. (EL) I Inglewoods resolutionsförslag framförs huvudsakligen tekniska regleringar som rationaliserar vårt arbete i samband med motiveringen av ändringsförslag. Därför kommer jag, liksom min grupp GUE/NGL, att rösta för resolutionsförslaget. Jag vill emellertid ta detta tillfälle i akt att rikta uppmärksamheten på behovet av tillräckliga motiveringar i ändringsförslagen, som kan omfatta frågor av mycket stor betydelse för den europeiska medborgaren, vilket är ett förhållande som äventyras särskilt i samband med informationsindustrin, och som får parlamentsledamöterna att bli främmande inför de frågor som de röstar om, som ofta frågor som de är helt okunniga om.

Talmannen. -
Röstförklaringarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.40 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Jag välkomnar denna eftermiddag ordföranden för den ryska statsdumans delegation till den parlamentariska samarbetskommittén EU-Ryssland, ledd av vicepresident Vladimir Lukin, Alexander Belousov och Valentina Demina från Ryska federationsrådet, som har tagit plats på åhörarläktaren. Ni är ytterst välkomna hit.
(Applåder)
Det gläder mig särskilt att välkomna er hit eftersom Ryssland i dag firar sin självständighetsdag, i åminnelse av antagandet av förklaringen om Rysslands statssuveränitet den 12 juni 1990. Så ni är välkomna - och gratulerar!

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
rådets och kommissionens uttalanden om läget i förhandlingarna
betänkandet (A5-0190/2002) av Elmar Brok (medföredragande: Jacques F. Poos, Jürgen Schröder, Gunilla Carlsson, Luís Queiró, Elisabeth Schroedter, Ioannis Souladakis, Ursula Stenzel, Jas Gawronski, Jan Marinus Wiersma, Demetrio Volcic, Geoffrey Van Orden och Baroness Nicholson of Winterbourne) för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om läget i utvidgningsförhandlingarna (KOM(2001) 700 - C5-0024/2002 - 2002/2023(COS)),
betänkandet (A5-0178/2002) av Reimer Böge för budgetutskottet om de ekonomiska följderna av EU:s utvidgning (2002/2045(INI)),
betänkandet (A5-0096/2002) av Renate Sommer för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens meddelande om utvidgningens följder för de regioner som gränsar till kandidatländerna - gemenskapsåtgärd för gränsregionerna (KOM(2001) 437 - C5-0599/2001 - 2001/2250(COS)),
betänkandet (A5-0202/2002) av Maurizio Turco för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens meddelande Strukturfonderna 2000 - Tolfte årsrapporten,
om kommissionens meddelande årsredovisning för sammanhållningsfonden 2000,
om kommissionens meddelande årsrapport för det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet (ISPA) 2000 (KOM(2001) 539, KOM(2001) 602 och KOM(2000) 616 - C5-0006/2002 - 2002/2009(COS)),
betänkandet (A5-0124/2002) av Willi Görlach för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om kommissionens rapport - Sapard årsrapport - år 2000 (KOM(2001) 341 - C5-0009/2002. 2002/2007(COS)),
betänkandet (A5-0200/2002) av Karl Erik Olsson för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om utvidgningen och jordbruket: en lyckad integrering av de nya medlemsstaterna i den gemensamma jordbrukspolitiken (2002/2059(INI)), 
den muntliga frågan (B5-0018/2002) till kommissionen från Karamanou för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om anslutningsförhandlingar på området för lika möjligheter,
den muntliga frågan (B5-0250/2002) till kommissionen från Van der Laan och Baroness Ludford för ELDR-gruppen om asylsökande från framtida medlemsstater.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Jag tycker inte det är överflödigt att vi ännu en gång påpekar den historiska betydelse som utvidgningen har, den politiska prioritering den innebär och hur oåterkallelig processen är. När detta väl är sagt, anser jag att vi, när vi bedömer framtidsutsikterna för unionens utvidgningsprocess inför nästa Europeiska råd, bör utgå från de mål vi satte upp i början av ordförandeskapet för att, med hänsyn till vad vi hittills åstadkommit, fundera över vad vi kan förvänta oss i Sevilla.
Herr talman! Ni minns nog att jag under förmiddagens debatt om förberedelserna inför Europeiska rådet i Sevilla undvek frågorna om utvidgningen, för att spara dem till den här debatten som speciellt ägnas dessa frågor.
Det är tydligt att frågan om utvidgningen är en av de viktigaste vid Europeiska rådet i Sevilla, och jag tror därför att ni av den information som jag kommer att ge kan sluta er till vilka viktiga punkter som ordförandeskapet och rådet kommer att föreslå Europeiska rådet i Sevilla.
I början av vårt ordförandeskap presenterade vi ett arbetsprogram som hade titeln ?mer Europa?. I dokumentet stod utvidgningen, naturligt nog, upptagen bland våra viktigaste prioriteringar, och jag skulle vilja säga att den inte bara är en prioritering utan framför allt ett av unionens grundläggande mål.
I programmet står det att ordförandeskapet har som mål att på ett avgörande sätt bidra till att förhandlingarna med alla kandidatländer som är redo skall kunna slutföras i slutet av 2002, vilket överensstämmer med slutsatserna från tidigare Europeiska råd, i Göteborg och Laeken. I klarspråk var vår huvudsakliga uppgift att nå gemensamma ståndpunkter med de 15 medlemsländerna om gemenskapens allra svåraste kapitel, det vill säga just de avsnitt som vi tilldelats enligt vår färdplan, de kapitel som innehåller viktiga finansiella och budgetmässiga frågor.
Enligt den välbekanta färdplan som man beslutade om i Nice, är de kapitel som det spanska ordförandeskapet fick på sin lott jordbruk, regionalpolitik, finansiära och budgetmässiga föreskrifter, samt ett annat kapitel som är känsligt, inte på grund av sin ekonomiska karaktär utan för sin starkt politiska karaktär, frågan om institutionerna.
Parallellt med dessa tänkte vi provisoriskt avsluta alla de kapitel som var oavslutade i början av perioden, för som talmannen och kammaren redan känner till hade ju Spanien inte enbart sin egen färdplan utan även många andra överblivna frågor, viktiga förhandlingar som inte hade avslutats under det svenska och belgiska ordförandeskapet.
Två grundläggande principer bör även fortsättningsvis inspirera och ange ramarna för hela förhandlingsprocessen, nämligen att förhandlingarna utvecklas på grundval av det befintliga regelverket, och att anslutningen av de nya medlemsländerna fram till 2006 ryms inom den budgetplan som antogs i Berlin 1999, där taket för kostnaderna fastställs.
I förhandlingen gällde det också att undvika överlappningar och störningar mellan utvidgningsprocessen och eventuella reformer av gemenskapspolitikområdena, därför att den som vill sätta villkor för reformen av gemenskapspolitiken riskerar att orsaka en försening av de uppsatta tidsramarna.
Det vill säga att unionen har ett mål som till fullo stöds av parlamentet, och det är att en anslutning skall bli verklighet under 2004. Förutom detta generella mål innehöll ordförandeskapets särskilda arbetsprogram för utvidgningen, vilket presenterades för rådet i januari, en hel rad angränsande uppgifter.
I första hand en kontroll av det tredje anslutningskravet, som gäller den administrativa och rättsliga förmåga som krävs för att ett land effektivt skall kunna tillämpa gemenskapens regelverk. Det här är en mycket viktig fråga som det inte talas mycket om. Den utgör det berömda Madridkriteriet, ett kriterium som är absolut nödvändigt för att utvidgningen skall kunna bli effektiv.
Under det här halvåret har kommissionen utformat och utarbetat en handlingsplan med varje kandidatland, och kommer i Sevilla att presentera en rapport om detta.
Dessutom var det planerat att man under ordförandeskapet skulle bilda en grupp som kunde författa anslutningsfördraget. Den gruppen påbörjade sitt arbete i mars. Vi hade redan tidigare, tillsammans med kommissionen och rådets generalsekretariat, börjat tänka på att tillsätta en arbetsgrupp som skulle utforma anslutningsfördraget, för att utformningen av dokumentet och de därtill hörande bilagorna skulle ske parallellt med förhandlingarna, för att vi när dessa väl var färdiga inte skulle förlora någon tid. Alla, i synnerhet parlamentet, vet hur svår den nationella ratificeringsprocessen är. Därför har vi inte särskilt mycket tid på oss om vi vill uppfylla vårt mål under 2004, framför allt inte om vi vill att alla avtal skall ratificeras, så att kandidatländerna kan presentera sig som fullvärdiga medlemmar i valen till Europaparlamentet.
Vi hade alltså detta mål, och det har vi uppfyllt. Liksom tidigare ordförandeskap har även det spanska ordförandeskapet ägnat särskild uppmärksamhet åt fyra konkreta länder. Det kan verka som om det bara är de 10 länder som har utsetts att ingå i den första omgången som är föremål för våra ansträngningar, men det stämmer inte. Vi måste också ägna åt oss Bulgarien och Rumänien, två länder som hamnat på efterkälken och som behöver särskild hjälp för att kunna påbörja förhandlingar inom så många kapitel som möjligt. Vi har även i någon mån velat bidra till ansträngningarna med att finna en definitiv politisk lösning på Cypernfrågan.
Slutligen får vi inte heller glömma att vi på något sätt bör föra Turkiets föranslutningsstrategi framåt.
Med utgångspunkt från dessa ursprungliga föresatser bör vi ställa oss frågan om vad som uppnåtts hittills under vårt ordförandeskap, därför att det som genomförts under dessa månader kommer att vara avgörande för utvärderingen av den aktuella situationen och för det kommande Europeiska rådets planer fram till slutet av året.
Nåväl, herr talman, jag kan med tillfredsställelse säga att, med kommissionens ovärderliga hjälp - och här vill jag offentligen berömma kommissionär Verheugen som ansvarar för utvidgningsfrågan, och som verkligen har varit en nyckelperson i de framsteg som gjorts - framstegen under det spanska ordförandeskapet kan sammanfattas enligt följande: Rådets olika konstellationer började med att behandla de meddelanden som kommissionen lade fram den 30 januari om den allmänna finansieringsramen och jordbruket, två områden där det fanns en uttalad avsaknad av samförstånd.
Den grundläggande motsättningen, som vi fortfarande förhandlar om, rör unionens beviljande av direkt jordbruksstöd till kandidatländerna, och det faktum att dessa stöd, enligt vissa länder, på förhand kan döma ut reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.
På grund av dessa meningsskiljaktigheter har vi ännu inte lyckats nå en gemensam ståndpunkt inom jordbrukskapitlet. Jag skulle vilja säga att vi nog är överens till 95 procent, men det återstår 5 procent som rör direktstödet, och i den frågan har vi ännu inte nått ett samförstånd.
Vi försöker verka för en kompromisslösning, för vi förstår de skäl som de fyra länder har som blockerar den gemensamma ståndpunkten, men dessa länder måste å sin sida förstå att det inom jordbruket finns vissa grundläggande principer om respekt för det gemensamma regelverket, respekt för jämställdheten mellan medlemsländer och kandidatländer, och framför allt det faktum att färdplanen, den s.k. ?road map?, inte får fördröjas. Det innebär att de länder som av någon anledning förhindrar att den gemensamma ståndpunkten om direktstöd antas, och därmed orsakar att planen för förhandlingarna om utvidgningen inte kan slutföras, måste ta på sig det politiska ansvaret för detta inför parlamentet - som jag hoppas har vett att utkräva detta - och inför den allmänna opinionen
Vi gör vad vi kan. I måndags hade vi ett möte med rådet (allmänna frågor), i dag tar vi upp frågan i Coreper, på fredag hålls det ett extrainkallat Corepermöte, den 17 tar vi på nytt upp frågan till behandling i rådet (allmänna frågor), och om det blir nödvändigt kommer vi att vända oss till Europeiska rådet i frågan. Det är inte vår önskan att Europeiska rådet skall vara en plats för strid om frågor av den här typen, men alla måste vara medvetna om att det krävs en gemensam ansträngning för att kunna avsluta jordbrukskapitlet. Det duger inte att säga att vi har avslutat 95 procent och att vi avslutar de sista 5 procenten om direktstöd senare. Frågan går inte att skjuta upp eftersom det är en principfråga. Principen måste godkännas även om man kan diskutera själva utformningen senare.
Efter de två första förhandlingskonferenserna, som hölls i mars och april, och den ministerkonferens som kommissionär Verheugen och jag just hade i måndags, och även den med Piqué, ordföranden för rådet (allmänna frågor), i måndags och tisdags, har det nu förhandlats om 83 kapitel, av vilka 49 preliminärt har avslutats och ytterligare 8 påbörjats. I april behandlades dessutom för första gången, och avslutades med några av kandidaterna, 3 av de 4 kapitel som hade tilldelats det spanska ordförandeskapet, kapitlen om regionalpolitik samt bestämmelser om finanser, budget och institutionerna.
I det fjärde och sista kapitlet, jordbruket, vilket utan tvekan är det mest komplicerade, är debatten fortfarande öppen i rådet. Eftersom vi ännu inte har nått en gemensam ståndpunkt har vi inte heller kunnat avsluta debatten. Vårt mål är att nå en samförståndslösning, som jag tidigare påpekade i gruppen för allmänna frågor den 10 juni. Detta har ännu inte lyckats, och vi fortsätter därför våra ansträngningar.
Beträffande de två länder som hamnat längst bak har vi påbörjat förhandlingar med Bulgarien om alla de kapitel som ännu inte hade tagits upp, och vad Rumänien beträffar har vi påbörjat förhandlingar om 7 kapitel, vilket innebär att det nu bara återstår 6 ännu inte påbörjade kapitel. Jag vill gärna informera kammaren om att vi tillsammans med kommissionen räknar med att kunna fortsätta att föra arbetet framåt den här månaden, och att vi troligen den 27 eller 28 juni, innan det spanska ordförandeskapet avslutas, kommer att hålla en ny förhandlingskonferens, på suppleantnivå. Eventuellt kan vi kan påbörja förhandlingar om fler kapitel med Rumänien, och naturligtvis färdigförhandla ytterligare några kapitel förutom de som färdigförhandlats på ministernivå. Det är mycket möjligt att det spanska ordförandeskapet i slutändan kommer att ha påbörjat förhandlingar om alla kapitel med Rumänien och att ha färdigförhandlat mellan 90 och 100 kapitel med de övriga medlemsstaterna. Om vi ser till den allmänna bilden är det liksom jag nämnde i förmiddags så att de flesta länder har färdigförhandlat mellan 25 och 28 kapitel. Om vi utgår från att antalet förhandlingskapitel är 31, kommer det därför i snitt bara att återstå 3 eller 4 kapitel per land att förhandla om under nästa sexmånadersperiod. Dessa slutkapitel kan, så snart det finns en gemensam ståndpunkt om jordbruket och en fullständig ratificering av Nicefördraget, omedelbart färdigförhandlas, eftersom de kapitel som då återstår, kapitlen om institutionerna och finanserna, är enkla att avsluta.
Den kommitté som jag tidigare nämnde som skall utforma fördraget har sedan den 13 mars arbetat med de tekniska anpassningarna och den juridiska formuleringen av de överenskommelser som gjorts under förhandlingarna fram till nu. Vi lämnar över ett gott legat och ger det danska ordförandeskapet goda möjligheter att kunna avsluta utformningen av anslutningsfördraget före årsskiftet.
Beträffande Turkiet sammanträdde associeringskommittén i januari och associeringsrådet i april. Det mest framträdande resultatet har varit det mötesprogram som antagits för de 8 underkommittéer som skall utföra en detaljerad förhandsundersökning av landets lagstiftning i enlighet med mandatet från Laeken.
Europeiska unionen påpekar fortlöpande att Turkiet måste intensifiera de interna politiska reformerna för att till fullo kunna uppfylla Köpenhamnskriterierna. Ankara upprepar sitt önskemål om att det i december skall fastställas ett datum för när anslutningsförhandlingarna kan påbörjas, men det är självklart att Europeiska unionen, hur välvilligt inställd den än är, inte kan fastställa något datum förrän Köpenhamnskriterierna har uppfyllts. Vår ståndpunkt kommer att ligga fast i den frågan. Vi kan inte agera på något annat sätt. Här är det inte frågan om wishful thinking, för att använda ett engelskt uttryck, utan det är fråga om ett konsekvent arbete för att verkligen tillämpa de principer som våra institutioner, kommissionen, rådet och Europaparlamentet, bygger på.
Beträffande Cypern kan sägas att de ordinarie förhandlingarna har haft en fortsatt normal utveckling. Jag måste säga att Cypern är en utmärkt kandidat, södra delen av Cypern, Republiken Cypern, är troligen det kandidatland som har färdigförhandlat flest kapitel och som kommit längst i förhandlingarna. Vi fortsätter naturligtvis att följa utvecklingen av kontakterna mellan ledarna för de båda folkgrupperna, men hittills har de samtal som inleddes i januari mellan Denktash och Klerides inte gett några konkreta resultat.
Jag var själv på Cypern i torsdags, och som företrädare för ordförandeskapet hade jag ett långt samtal med Klerides och med Denktash där vi förklarade unionens ståndpunkt för dem och uttryckte den stora betydelse vi fäster vid programmet som FN:s generalsekreterare formulerat, vikten av att överenskommelser nås angående centrala frågor, det vill säga frågor som regeringsformer, egendom, territoriet och säkerheten. Det har gjorts vissa framsteg, men de senaste dagarna har det skett en dramatisk tillbakagång inom vissa områden, och därför var jag, som företrädare för rådsordföranden, inte enbart där för att förmedla vårt budskap, vilket på ett eller annat sätt kommer att uttryckas i slutsatserna i Sevilla, utan även för att lyssna. Norra delen av Cypern skall inte kunna anklaga oss för att ha varit okänsliga för deras argument eller för att vi inte haft tid att lyssna. Oberoende av om parterna har rätt eller fel har de naturligtvis sina skäl och dessa förtjänar att höras. Jag anser därför att vi i görligaste mån har följt processen och att vi, inom ramen för våra möjligheter, har stöttat Álvaro de Soto, företrädaren för FN:s generalsekreterare. Vi tror att det har gått bra, men vi har samtidigt fört fram ett tydligt budskap: Vi vet att det mål som parterna hade satt upp för juni och som generalsekreteraren hade bekräftat inte har uppfyllts, men vi har sagt att vi inte kan vänta i all evighet, att vi behöver tydliga politiska signaler och att unionen före den 24 oktober, när Europeiska rådet har möte i Bryssel under det danska ordförandeskapet, behöver ha en överenskommelse mellan parterna för att kunna ta med problematiken beträffande norra Cypern i de ordinarie förhandlingarna eller i förhandlingarnas huvudinriktning.
I enlighet med mandatet från Laeken, bör Europeiska rådet i Sevilla även uttala sig om den rapport som kommissionen kommer att lägga fram angående utvecklingen och handlingsplanen för att stärka institutionerna i kandidatländerna. På mötet den 17 juni kommer rådet (allmänna frågor) att ta upp rapporten, som kommissionen lade fram den 5 juni, till en första behandling.
Angående utvidgningen införde det spanska ordförandeskapet en institutionell nyhet när kandidatländerna för första gången i historien aktivt deltog i Europeiska rådets vårmöte - alla minns nog hur de deltog i själva mötet och inte bara på den avslutande lunchen. Vid det tillfället kunde vi för första gången visualisera den nya unionen. För första gången såg vi ett råd bestående av 25 medlemmar, och detta dessutom i en konkret och specifik fråga som berör oss alla och som även berör kandidatländerna, nämligen Lissabonprocessen.
Slutligen vill jag nämna det samarbete och den ömsesidiga tekniska hjälp som utvecklats och intensifierats mellan medlemsländerna och kandidatländerna för att förbereda dessa på tillämpningen av gemenskapens regelverk. Det talas inte mycket om det här, men man bör ha i åtanke att de framsteg som nåtts inom alla de program som kommissionen har initierat, i synnerhet inom vänortsprogrammet - som är ett program av extraordinär omfattning och som vi verkligen borde hålla en debatt om i parlamentet någon dag, och inom Ispa- och Sapardprogrammen, har varit anmärkningsvärda framsteg både beträffande unionens samarbete med kandidatländerna och dessas inbördes samarbete.
Med denna information, och oberoende av resultatet av den spanske premiärministerns pågående resa, borde vi kunna förutspå i vilka banor som diskussionen om utvidgningen kommer att röra sig på Europeiska rådets förestående möte i Sevilla.
I väntan på att rådet (allmänna frågor) antar en resolution kommer Europeiska rådet att behandla ett meddelande till ordförandeskapet angående förhandlingsläget, som kan tjäna som underlag för debatten i Europeiska rådet. För kännedom kan följande ämnen komma att tas upp: För det första, ett erkännande av de viktiga framsteg som nåtts fram till nu under olika ordförandeskap. I det sammanhanget kan sägas att vi under det spanska ordförandeskapet kommit till ett stadium där praktiskt taget alla de rent tekniska förhandlingarna är avslutade.
Vi har uppfyllt den färdplan som förelagts oss och vi, dvs. kommissionen och rådet, har kunnat lägga fram totalt 30 kapitel på förhandlingsbordet med de tio första länderna enligt Laekenavtalet. Förhandlingarna har nu kommit in på slutvarvet. I dag är det rimligt att anta att det danska ordförandeskapet, enligt parlamentets och Europeiska rådets önskan, kan avsluta förhandlingarna i slutet av december.
Som jag redan nämnt har vi börjat utforma det nya anslutningsfördraget, som efter Europeiska rådets möte i Köpenhamn kan få sin slutgiltiga utformning. Jag tror inte att det kommer att behövas en fjärde period eftersom arbetet med textutformningen ligger mycket långt framme. Rådet kommer att nämna de gemensamma ståndpunkter som antagits, både angående de kapitel som var kvar från tidigare ordförandeskap och de senare kapitlen som är komplicerade på grund av sina budgetmässiga implikationer. De konkreta ekonomiska aspekterna kommer naturligtvis att tas upp vid ett senare tillfälle, i förhandlingarnas slutskede, som brukligt är. Vi upprepar de allmänna principer som säger att de återstående lösningarna måste följa det gällande regelverket och finansieringsramarna från Berlin. Det är mycket viktigt och måste noga understrykas. Det är också nödvändigt att ha ett konstruktivt och realistiskt synsätt för att kunna slutföra förhandlingarna med de tio kandidatländerna på ett sätt som gör att dessa också kan visa att de är fullt beredda att axla sitt ansvar.
Den rapport som kommissionen lägger fram om utvecklingen av handlingsplaner för att stärka kandidatländernas administration och rättsliga system, för att dessa effektivt skall kunna tillämpa gemenskapens regelverk, kommer att utvärderas. Beträffande Bulgarien och Rumänien, är det viktigt att erinra om de betydelsefulla framsteg som gjorts under det senaste halvåret, upprepa principen om att de skall ingå i utvidgningen och förbinda oss att även i fortsättningen ge dem vårt fulla stöd i anslutningsförberedelserna.
Beträffande Turkiet, borde Europeiska unionen uppmuntra regeringen i Ankara att öka reformarbetet, och uttrycka sin övertygelse om att detta kommer att leda till att möjligheterna till anslutning kan konkretiseras. Under tiden skulle rådet vilja be kommissionen att lägga fram konkreta åtgärder, som i Turkiets fall även skulle innehålla ytterligare ekonomiskt bistånd för att stärka Turkiets föranslutningsstrategi, på samma villkor som för övriga kandidatländer. Dessutom kommer rådet att uppmana Turkiet att använda sitt inflytande för att nå en snar lösning i Cypernfrågan.
När det gäller Cypernfrågan kommer Europeiska rådet att uppfordra parterna att fortsätta de direkta samtalen mellan Denktash och Klerides, och uppmana dem att ta tillfället i akt att med Förenta nationernas stöd snarast möjligt söka nå en definitiv och övergripande lösning, om möjligt före den 24 oktober, som jag nämnde tidigare.
Som medlemsland bör ett enat Cypern tala med en röst, och detta kommer vi särskilt att betona. Hur Cyperns framtida regeringsform kan komma att se ut är en intern fråga, men det som måste vara helt klart är att vilken statsform de båda folkgrupperna än väljer måste Cypern vara en enad stat som talar med en röst och enhetligt tillämpar gemenskapens regelverk, såväl i norr som i söder. Givetvis har Europeiska unionen, och det har kommissionen visat genom att redan nu avsätta vissa tilläggsfonder, åtagit sig att bidra till den ekonomiska utvecklingen av öns norra del om förhandlingarna ger resultat.
Förutom de ovan nämnda frågorna måste Europeiska rådet nu också börja tala om en ny färdplan, den politiska. Det vill säga, att nu när den tekniska delen har slutförts eller håller på att slutföras behöver vi se framåt, tänka efter vad som kommer att hända 2003 när alla förhandlingar är avslutade, tänka efter vad vi har för plan för undertecknandet och ratificeringen av fördraget, skicka ett tydligt budskap till de nationella parlamenten om att detta är en brådskande uppgift, fundera över hur kandidatländerna kan delta i en framtida regeringskonferens och hur de skall delta i valen till Europaparlamentet, med andra ord tänka igenom hur vi politiskt kan omsätta resultatet av förhandlingarna i praktiken, i enlighet med det program som vi utarbetat och de tankar som vi så ofta gjort gällande i denna kammare och även i Europeiska rådet.
Herr talman! Detta är ett sammandrag av de punkter som man planerar att ta upp. Givetvis är det bara en ungefärlig plan eftersom jag inte på förhand kan bedöma vad stats- och regeringscheferna kommer att säga. Jag kan bara presentera vad det spanska ordförandeskapet kommer att lägga fram för Europeiska rådet Men oberoende av de justeringar som sker, tror jag att detta i allmänna ordalag är vad som kommer att sägas om utvidgningen.
Jag hoppas, herr talman, att detta inlägg, i det spanska ordförandeskapets namn, utgör ett sista bidrag inför den debatt som kammaren i dag kommer att hålla på grundval av ett stort antal betänkanden, vars författare - Brok, Böge, Sommer, Turco, Görlach och Olsson - jag på uppdrag av ordförandeskapet vill gratulera, för dessa betänkanden har verkligen hjälpt oss att tydliggöra och framhäva vad vi skulle göra inom kapitlet utvidgning.
Avslutningsvis vill jag tacka kommissionen för det stöd vi fått under hela tiden, från ordförandeskapets första dag.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack för en uttömmande och, i den avslutande delen, vederbörligt politisk sammanfattning av vad som ligger framför oss.

Verheugen
Herr talman, ärade damer och herrar ledamöter! Jag välkomnar dagens debatt om utvidgningen som kan bli en tydlig vägvisare i förberedelserna inför Europeiska rådets möte i Sevilla. De olika resolutioner som förekommer i dagens omröstning är ånyo ett bevis för Europaparlamentets huvudroll när det gäller kvaliteten och tempot i utvidgningsprocessen. Jag är tacksam för den pålitliga sammanhållningen mellan parlamentet och kommissionen i denna fråga.
Jag vill ta tillfället i akt och tacka alla parlamentets föredraganden för det konstruktiva samarbetet med kommissionen. Ett särskilt tack vill jag rikta till talmannen, vars närvaro uppmuntrar och skapar förtroende i de blivande medlemsstaterna.
Resolutionerna och dagens debatt är avslutningen på en mycket intensiv arbetsprocess i Europaparlamentet under de gångna månaderna. Resultatet är ett tydligt ja till strategin och tidsplanen för utvidgningen. Uppskattningen att 10 stater är redo att avsluta förhandlingarna i slutet av året om de fortsätter på den inslagna reformvägen bekräftas. Jag är glad för den höga graden av överensstämmelse mellan analys och slutsatser.
Parlamentet vädjar till bägge sidor, både till Europeiska unionen och till de blivande medlemsstaterna att energiskt utnyttja de månader som ligger framför oss för att hålla tempot uppe, och att i slutspurten återigen mobilisera alla krafter för att nå det gemensamt uppsatta målet. Jag ansluter mig till denna vädjan.
Jag har många gånger kallat tiden mellan 2002 och 2004 för ?möjligheternas fönster?. Det är ett vidöppet fönster som dock kan stängas igen om vi inte energiskt tar oss an den möjlighet som getts. Chansen får på inga villkor gå oss ur händerna. Allt som vi redan har uppnått skulle äventyras. Inte minst förtroendet för Europeiska unionen, och det inte bara i kandidatländerna.
Det råder ingen tvekan om att vi för tillfället har kraftig motvind. Klimatet har blivit kyligare, och de skeptiker som agiterar mot Europa i största allmänhet och utvidgningen i synnerhet och gärna utnyttjar okunskap, rädsla och fördomar, har blivit alltmer högljudda. Vi måste tillsammans se till att Europas medborgare blir varse den historiska nödvändigheten av utvidgningen och kan övervinna sina tvivel. I en globaliserad värld och i Europa efter järnridåns fall är den europeiska integrationen det enda sättet att lösa de problem som stressar och oroar människorna.
Det är faktiskt så att vi behöver mer av Europa: för fred och säkerhet, såväl inåt som utåt, för tillväxt och sysselsättning, för miljöskydd, för högsta möjliga sociala standard, för allas lika möjligheter. Budskapet måste vara otvetydigt: Det är inte den europeiska integrationen och utvidgningen som är problemet - de är en viktig och nödvändig del i lösningen av det. Vi har de bästa argumenten på vår sida.
Gångna tiders Europa har överallt efterlämnat djupa sår och ärr. Den generation i Europa som fick se sina städer falla i ruiner och aska, som svalt och som känner till krigets, flyktens och fördrivningens elände, denna generation lever fortfarande. Det var den generationen som i årtionden fick lida av de våldsamma ideologierna på 20-talet.
Men hand i hand med minnena av detta lidande lever ett annat minne i Europa: minnet av samlevnad i bästa grannsämja, av civilkurage, av mänsklig anständighet, av motstånd mot omänskliga system och av individens mod. Utan tvekan är Europa en ömtålig kontinent där så helt olika folk lever sida vid sida med de mest olika minnen och livsvägar. Visserligen har såren läkts, men ärren är ömtåliga, och vi känner fortfarande av dem, jag tänker till exempel på diskussionen om de så kallade Benesdekreten som återigen blossade upp för några månader sedan.
Parlamentet kommer ju att göra en rättslig prövning av frågan. Om detta vill jag säga följande: Det fundamentala sambandet mellan denna fråga och en framgångsrikt genomförd utvidgning ligger i vårt sätt att tala om det. Diskussionen måste föras med en ömsesidig respekt och med respekt för lidandet och alla olika erfarenheter. Den måste föras på ett sätt som inte skapar nya sår utan som åstadkommer läkning. Mot bakgrund av de tragedier som på mycket olika sätt kännetecknar Europa finns det endast en förnuftig väg att gå, försoning. Det är därför vi behöver det europeiska enandet. Den som i dag vill eliminera risken för att såren skall spricka upp i Europa, den som vill eliminera risken för att en ny generation någonsin skall behöva uppleva vad tidigare generationer har genomlidit, han eller hon måste ta ställning för vår gemensamma framtid och vara beredd att se sanningen i vitögat, som ju är mycket mångfacetterad, och sträcka ut handen för integration och samarbete.
(Applåder)
Mina damer och herrar, parlamentet och kommissionen är överens: Kandidatländernas ansträngningar hittills och resultaten av förhandlingarna gör det möjligt att anta att ett av de svåraste projekt som Europa har tagit sig an under hela sin historia kommer att ledas till ett första stort avslut i Köpenhamn. Vi håller faktiskt tidtabellen. Sluträkningen från det spanska ordförandeskapet är positiv, och jag vill ta tillfället i akt att tacka det spanska ordförandeskapet och framför allt utrikesminister Josep Piqué och min gamle gode vän Ramón de Miguel för ett otroligt ambitiöst ordförandeskap. Spanjorerna har verkligen drivit på framåt - det är de bra på, och det är ju också bra. Det är det ordförandeskapet är till för, och resultaten var mödan värd.
Som Ramón de Miguel redan har förklarat kommer vi just från den senaste förhandlingsrundan på ministernivå i Luxemburg. Efter denna förhandlingsrunda ser bilden ut som följer: Vi startar nu med 10 länder i slutrundan. Unionen har gemensamma ståndpunkter om alla föremål för förhandling och alla kapitel i budgetpaketet med undantag för jordbruksområdet, men det är faktiskt bara en enda fråga som det fortfarande saknas enighet om, och det är frågan om direkta betalningar.
Det var inte oväntat att det dök upp stora problem i den frågan just nu. Vi närmar oss slutet. Det handlar om ansvarsfördelning. Jag menar att man måste vara ärlig och säga till Europas medborgare att de enorma politiska och ekonomiska fördelarna av utvidgningen inte är gratis. Det var medlemsstaterna också helt på det klara med i Berlin 1999. Ja, nu krävs det solidaritet av oss, och det ligger i vårt intresse att visa oss solidariska. Vi måste ingående diskutera kostnaderna för utvidgningen, men då får vi också vara så vänliga och diskutera kostnaderna för att inte utvidga. Förra måndagens signal från Luxemburg skapade osäkerhet i kandidatländerna. Det vore meningslöst att säga något annat. Kandidatländerna hänvisar till att de har fått ett löfte. Det är detta löfte de bygger på, och det lyder som följer: När villkoren har uppfyllts kan ni ansluta er. Naturligtvis kan det alltid uppstå fördröjningar. Men jag vill varna för fördröjningar som uppstår därför att medlemsstaterna inte kan enas sinsemellan.
På förekommen anledning vill jag göra två kortare kommentarer: I den aktuella debatten finns det två argument som kommissionen inte accepterar. Det första lyder: Som det är nu kan vi inte avsluta utvidgningsförhandlingarna eftersom vi inte känner till de ekonomiska effekterna för tiden efter 2006. Detta argument vittnar om lågt ställda intellektuella anspråk, eftersom Europeiska unionens samtliga politiska områden berörs.
(Skratt, applåder)
Det finns över huvud taget inget politiskt område inom EU, vars ekonomiska framtid efter 2006 vi känner till redan i dag. Jag minns mycket väl vad ordförandeskapet kom fram till första halvåret 1999 efter resultaten från Berlin, nämligen ett enande av Europeiska unionen enligt de ekonomiska förutsättningarna för en utvidgning före 2006. Då undrar jag: Om samma siffror räckte 1999, varför räcker de då inte längre 2002?
Det andra jag ville kommentera är argumentet att de direkta betalningarna till jordbruket - om man uppskattar dem eller inte lämnar jag öppet - inte skulle vara en del av gemenskapens regelverk, verkligen inte kan tas på allvar. Det räcker med att läsa gemenskapslagstiftningen. Det står svart på vitt. Det finns sådana europeiska regler, som alla har varit med om att godkänna. Så om man påstår att direkta betalningar inte ryms i den gemensamma europeiska lagstiftningen, kan man lika gärna påstå att månen är lila. Visst kan man påstå det, men det förändrar inte verkligheten.
Mina damer och herrar, för de första tio länderna som vi vill avsluta förhandlingarna med i Köpenhamn återstår fortfarande 14 tekniska förhandlingskapitel att lösa. Jag utgår från att siffran minskar innan den spanska ordförandeskapsperioden är till ända, dvs. från målet att det i slutfasen av förhandlingarna inte återstår några som helst tekniska kapitel att förhandla om. Det är en stor prestation. Låt mig då också påpeka att man under konferensen nu i veckan lyckades lösa en av de allra knivigaste och kanske rentav viktigaste frågorna i hela anslutningsprocessen, nämligen frågan om att stänga kärnkraftverket Ignalina i Litauen. Tillåta mig att för en gångs skull uttrycka en viss förvåning över den allmänna opinionen i Europa, när jag ser vilken stor uppmärksamhet frågan om kärnkraftverket Temelin i Republiken Tjeckien fick, ett kärnkraftverk som allmänt anses vara säkert, och över hur lite man påpekar att Litauen har ett kärnkraftverk av typen Tjernobyl, som utgör en stor risk både för Litauen och för oss alla ?

Just det, Tjernobyl - ett kärnkraftverk av samma typ som i Tjernobyl.
(Inpass av Cohn-Bendit: Precis som i Ukraina!)
Ja, men Ukraina är inget kandidatland och jag har i det avseendet ingen möjlighet att påverka Ukraina.
Här handlar det om att i samband med utvidgningsprocessen bli av med ett kärnkraftverk av typen Tjernobyl. Detta är en oerhörd prestation av Litauen, eftersom kärnkraftverket ekonomiskt sett betyder ungefär lika mycket för Litauen som bilindustrin gör för Tyskland. Jag menar att Litauen förtjänar ett stort erkännande för det modiga och långtgående beslut som landet har fattat i hela Europas intresse. Åtminstone jag är mycket, mycket tacksam för detta.
Mina damer och herrar! Inför slutfasen av förhandlingarna behöver vi klarhet i hur många stater vi kan räkna med i Köpenhamn. Detta är bland annat nödvändigt för kapitlet om institutionerna. Kommissionen skall i oktober, omedelbart före Europeiska rådets möte i Bryssel, avge sin bedömning av läget och komma med rekommendationer om vilka kandidatländer som vi kan avsluta förhandlingarna med till årsskiftet. Jag förväntar mig att Europeiska rådet fattar ett beslut på grundval av detta i Bryssel.
Kommissionen kommer enbart att låta sig ledas av förhandlingsprinciperna i sitt förslag. Det finns inget politiskt urval. Måttstocken kommer endast att vara huruvida landet verkligen har uppfyllt villkoren för anslutning eller inte. Samtidigt behöver vi inför Europeiska rådets möte i Bryssel få klarhet när det gäller den ekonomiska ramen och alla frågor som hänger samman med detta.
Därmed kan vi garantera att förhandlingarna koncentreras till ett mycket litet antal frågor mellan oktober och början av december. Detta är för det första frågan om totalsumman för finansieringen. När siffran väl är framtagen blir fördelningen mellan de enskilda kandidatländerna och de olika politiska områdena mer eller mindre en räkningsuppgift tack vare ordförandelandet Spaniens utmärkta förberedelser.
För det andra handlar det om utformningen av och storleken på den budgetmekanism vars principer redan har slagits fast under den spanska ordförandeskapsperioden, och detta hänger nära samman med enandet kring den totala budgeten. För det tredje får vi räkna med att de enskilda frågorna om jordbrukskapitlet blir kvar på förhandlingsbordet ända till slutet - jag tänker särskilt på kvoterna och de direkta betalningarna.
De månader av förhandlingar som vi har framför oss blir tunga. Jag är dock övertygad om att det med flexibilitet och politiskt omdöme är möjligt att finna kloka lösningar. På förekommen anledning vill jag dock vara mycket tydlig med att slutsatserna från Europeiska rådets möten i Göteborg och Laeken inte kan tolkas som att Europeiska unionen kommer att enas kring en gemensam ståndpunkt först i Köpenhamn, utan slutsatserna från Göteborg och Laeken kan bara tolkas som att förhandlingarna kommer att avslutas, och då menar jag tillsammans med kandidatländerna, så att de kan bli medlemmar i tid för att delta i de europeiska valen redan 2004, precis som Europaparlamentet har önskat.
Ramón de Miguel har som företrädare för det spanska ordförandeskapet redan kommenterat Bulgarien och Rumänien. Jag kan bekräfta detta. Båda dessa länder behöver mer tid för att uppfylla förutsättningarna för anslutning. Men just därför behöver de också en tydlig signal om att loppet inte är kört efter toppmötet i Köpenhamn. Därför kommer kommissionen att utarbeta förslag till en förbättrad och förstärkt förberedelsestrategi för de länder som inte kan avsluta förhandlingarna under 2002. Så länge det är möjligt skall förhandlingarna med Bulgarien och Rumänien fortsätta, och ytterligare stöd och hjälp behöver mobiliseras.
Mina damer och herrar, i den senaste framstegsrapporten och - precis som väntat - i era resolutioner har det blivit tydligt att de största problemen för kandidatländerna på vägen till att uppfylla Köpenhamnskriterierna ligger i den korrekta tillämpningen. För majoriteten av kandidatländerna står orsakerna till problemen utan tvekan att finna i ländernas historia, och är en sida av den tuffa omvandlingsprocessen.
För att ge kandidatländerna ännu större stöd i frågan, föreslog kommissionen förra året en mobilisering av ytterligare finansiella medel och talade om planerade åtgärder. Det kommer att läggas fram en rapport för Europeiska rådet i Sevilla om planerna på åtgärder för den administrativa och juridiska kapaciteten. Rapporten godkändes av kommissionen den 5 juni. Där säger vi mycket tydligt och utan att dölja fakta på vilka områden kandidatländerna fortfarande uppvisar svagheter som vi kommer att behöva arbeta särskilt intensivt med.
Jag vill dock säga ytterligare en sak om detta: Rapporten visar lika tydligt vilka komplexa och differentierade instrument som har utvecklats för analys, genomgång och kontroll av den administrativa utvecklingen och av rättspraxisen i kandidatländerna. Ingen av de tidigare utvidgningsrundorna har ens varit i närheten av detta. Aldrig tidigare har kandidaterna synats i sömmarna så ingående. Aldrig tidigare har en blivande medlemsstat utsatts så detaljerat för allas kritiska blickar. Jag tror mig även kunna säga att blivande medlemsstater aldrig tidigare har varit bättre förberedda på sin nya roll. Även detta är ett skäl till att man inte kan jämföra den pågående utvidgningsrundan med vad som tidigare gjorts. Vi ställer mycket höga krav.
Förberedelsearbetet har verkligen gett frukt och blivit till en måttstock för kandidatländerna själva. Om vi fortsätter detta arbete, och kommissionen har föreslagit att arbetet skall fortsätta även efter anslutningarna, då kommer detta att få bestående effekter som kanske rentav kan bli en sporre för unionens befintliga medlemmar.
Jag vet att kommissionens rapporter om kandidatländernas förberedelser, om tekniskt stöd, om byggande av institutioner, om partnersamverkan, instrumenten för övervakning och kontroll och så vidare inte röner särskilt stort intresse bland allmänheten. Men gud nåde oss om vi inte skulle göra oss besväret! Detta handlar verkligen om trovärdighet för hela processen. Vi vill vara säkra på att verkligen undvika alla risker som kan undvikas.
Vid sidan av förhandlingarna och de uppgifter som kandidatländerna måste lösa återstår det en viktig uppgift för oss. Ratificeringen av Nicefördraget. Detta är inga nyheter. Europeiska rådet bekräftade detta ännu en gång i Barcelona: Fördraget måste träda i kraft. Men till skillnad från många observatörer tror jag på irländarnas erfarenheter av integration, på deras stöd för den europeiska integrationen, på medvetenheten om att integrationen har möjliggjort en utveckling i Irland som väl ingen hade vågat hoppas på för trettio år sedan. Nu handlar det om att även länderna i centrala och östra Europa skall klara av det som blev möjligt i Irland. Detta avgörs i den andra folkomröstningen.
På vägen till Köpenhamn inser vi att utvidgningen för oss närmare viktiga partner i Östeuropa. Unionen kommer i framtiden att utöver Ryssland även gränsa till Vitryssland och Ukraina. Om några år kommer även Republiken Moldavien att vara vår granne. Det är kommissionens uttalade mål att ta vara på de positiva effekterna av utvidgningen, och främja utvecklingen mot demokrati och marknadsekonomi hos våra blivande grannar. I och med utvecklingen av ett strategiskt partnerskap med Ryssland och Ukraina har vi skapat en stadig grund att stå på.
Resultatet av det senaste toppmötet mellan EU och Ryssland är dock inte rakt igenom glädjande, särskilt inte med tanke på att diskussionen om Kaliningrad begränsades till att handla uteslutande om problemen med genomfartstrafik över land, en fråga som inte bara rör EU, utan lika mycket Litauen och Polen. Som ni vet kräver den ryska sidan regler för visumfritt tillträde, vilket Polen och Litauen avvisar, liksom parlamentet och kommissionen. Europeiska unionen kommer att framföra sin slutgiltiga ståndpunkt om detta på Europeiska rådets möte i Sevilla. Jag vill dock säga följande: Det verkliga problemet med Kaliningrads geografiska läge är frågan om Europeiska unionen och Ryssland tillsammans kan se till att situationen förbättras i Kaliningrad och att området kan tjäna stort och varaktigt på utvecklingen i grannländerna. Jag skulle uppskatta om vi kunde få igång en intensivare dialog om detta med Ryssland.
Ingen är likgiltig inför allmänhetens inställning till utvidgningen. Inställningen beror på flera saker, information, presentation, vår förmåga att ge övertygande svar. Det vet vi av egen politisk erfarenhet. Därför har kommissionen med stöd av Europaparlamentet tagit ett kommunikationsinitiativ som gäller i samma mån för såväl medlemsstater som kandidatländer. Europeiska rådet i Sevilla kommer att informeras om genomförandet. Men även denna fråga kräver ärlighet. Kommissionen, parlamentet och rådet kan göra väldigt mycket. Men de ansträngningar som städerna och kommunerna, regionerna och medlemsstaterna måste göra för ekonomi och vetenskap, konst och kultur kan de inte ersätta. De senaste opinionsundersökningarna visar att det fortfarande saknas information om utvidgningen. Därför vädjar jag enträget om samtal med medborgarna där så ännu inte har skett, så att deras frågor och deras oro kan bemötas. Vår strategi är riktig, och resultaten är redan i dag imponerande.
För utvidgningen gäller samma sak som för hela den europeiska integrationen: Vi har ett ansvar för vårt Europa även utanför institutionerna. Risker och problem får inte förtigas. Men en sak är säker: Det största hotet mot den europeiska framtid i fred och säkerhet som vi alla önskar oss, är att vi låter den historiska möjligheten att ena kontinenten gå oss ur händerna därför att modet sviktar på mållinjen.
(Applåder)

Brok (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill tacka kommissionären och hela kommissionen, men även det spanska ordförandeskapet för de senaste månadernas lyckade förhandlingar. Efter samtal med det kommande ordförandelandet har jag hopp om att den tidsplan som Europaparlamentet ursprungligen lade fast skall kunna hållas, för den politiska viljan finns. Jag menar att det bör ligga i parlamentets intresse att det görs påtryckningar för detta. Ramón de Miguel menade ju helt korrekt att det måste till en lösning även på jordbruksområdet, att det inte finns något ?sedan?. Det finns inget alibi för att förhala förhandlingarna.
Detta gäller även flera andra områden som kommissionären nämnde, till exempel de institutionella problemen. Vi måste få ordning på våra institutionella problem, vare sig det sker genom ratificeringen av Nicefördraget eller något annat. Hur som helst är detta vår uppgift. Vare sig det handlar om rådets gemensamma ståndpunkt om jordbrukspolitiken, finansfrågorna eller de institutionella frågorna, så är detta vår uppgift. Detta är inget skäl att försena utvidgningen eftersom kandidatländerna inte skulle ha förståelse för detta. Vi har inte råd med ytterligare förseningar på grund av vår egen oförmåga. På samma sätt måste vi givetvis kontrollera kandidatländernas prestationer.
Som det ser ut just nu har vi tretton kandidatländer, varav vi förhandlar med tolv och tio har möjlighet att avsluta förhandlingarna i år. Därför menar jag att vi måste vara kapabla att leda förhandlingarna så att detta blir möjligt. Det betyder - precis som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik säger mycket tydligt i betänkandet - att vi inte får uppfinna nya villkor, vare sig det är från de europeiska institutionernas sida eller medlemsstaternas. Förhandlingsunderlaget är EG:s regelverk och inte några andra saker, hur önskvärda de än är. Sådant kan vi inte lägga till i efterhand. Sådant får vi sköta i en politisk process tillsammans med de blivande medlemsstaterna, men det kan inte göras till ett villkor för anslutningen.
Ibland måste vi också föra en öppen diskussion här i kammaren. Flera av förslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är fantastiska, precis som många andra förslag. Jag kan till och med godkänna dem politiskt. Det är bara det att de inte har med temat ?förhandlingar om genomförandet av gemenskapens regelverk? att göra. Det handlar enbart om gemenskapens regelverk. Om exempelvis miljökapitlet redan är avklarat, då skall vi inte öppna upp det igen bara för att man menar att en viss gata eller en viss kanal i ett visst land inte får byggas, om jag nu tolkar flera av dessa förslag rätt. Jag menar att vi själva måste vara exakta, ärliga och samspelta för att komma vidare på det sätt vi vill.
Men ett sådant arbetssätt förutsätter att kandidatländerna vet att varje enskilt land bedöms individuellt när det handlar om vilka länder som är kapabla att uppfylla villkoren. Vi ser att tio länder har chans att göra detta. Vi ser att man är i stånd att ha en tillräckligt mogen marknad, att uppfylla de politiska kriterierna och att samtidigt ratificera gemenskapens regelverk i lagstiftningen.
Vi kommer dock även att behöva hålla ett vaksamt öga på vilka länder som är kapabla att garantera det rättsliga och administrativa genomförandet till 2004 då medlemskapet blir träder i kraft. Detta är en helt avgörande fråga. Inte heller här finns det plats för politiska avkall.
Vi måste se till att detta genomförs korrekt. På samma sätt riktar vi en sorts vädjan, mer kan det inte vara fråga om, till de länder som kommer att finnas med i första rundan att inte förlora sig i en bussteori enligt mottot ?Vi är inne, nu är bussen full? och kanske lägga in ett veto mot de länder som skall in i andra rundan. Politiskt bör vi även vara uppmärksamma på att inte de kandidatländer som inte finns med i första omgången ställs inför nya problem.
Det ansvariga utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik ser med största oro på en rad problem. Vi ser att minoritetsfrågorna fortfarande inte har lösts på vissa områden. Lika viktiga är frågorna om korruption och organiserad brottslighet. Vi lägger stor vikt vid att Schengenkriterierna respekteras, för det är lika viktigt att våra egna medborgare får veta att detta inte är en ytterligare källa till osäkerhet. Med det menar jag att vi måste inse att Kaliningradfrågan inte är något som utvidgningen skall stupa på. Men lika viktigt är det att vi inser att Polens och Litauens suveränitet skall accepteras och att det måste finnas en annan lösning än korridorlösningen, som jag varken rättsligt och historiskt sett ser som godtagbar. Det finns så många praktiska möjligheter att gå Rysslands rättmätiga önskemål till mötes. Jag tror att vi kommer att finna en lämplig lösning, precis som jag är av den övergripande uppfattningen att det bara är medlemsstaterna i Europeiska unionen och de respektive kandidatländerna som kan besluta vem som skall bli medlem i Europeiska unionen. Detta är även mitt svar på Cypernfrågan.
När vi talar om frågor som diskriminering i samband med EU:s utvidgning måste vi vara tydliga med att alla medborgare i unionen är lika, att det inte får förekomma någon diskriminering av den inhemska befolkningen och att det inte får förekomma någon diskriminering av de medborgare som lever i Europeiska unionen. Detta är den enda punkt som intresserar mig personligen i debatten om Benesdekreten. Det är inte vår uppgift att på ett rättsligt plan bearbeta det förgångna, utan det handlar endast om att det inte får förekomma någon diskriminering i dagens rättsliga tillämpning. Jag menar att ett land som arbetar enligt rättsstatlighetsprincipen klarar av detta, och om jag tolkar Verheugen och Zemans dokument rätt ser jag även där en möjlighet att finna öppningar och träffa överenskommelser.
Herr kommissionär, herr rådsordförande! Jag vill uttryckligen ställa mig bakom era ställningstaganden om att frågan har en historisk betydelse. Och jag vill ansluta mig till det som sades här tidigare. Vi försöker inte använda historien som ett kampinstrument i Europeiska unionen, utan vi vill se till att lära av historien så att det lidande, de fördrivningar, mord och krig som har förekommit i det förgångna aldrig skall ske igen och att återföreningen av hela kontinenten är en unik chans för oss. Ända sedan kol- och stålgemenskapen har den europeiska återföreningen handlat om att stoppa våldsspiralen, inte att göra upp sinsemellan, utan att en gång för alla stoppa våldsspiralen i Europa. Det handlar inte om att upplösa nationalstaten - nationalstaten kommer att behålla sin identitet - utan snarare handlar det om att försvaga nationalstaten på ett sådant sätt att den aldrig mer är i stånd att föra krig mot andra. Därför är Europeiska unionens rättsordning kontinentens framtid.
(Applåder)

Murphy (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka rådet för dess ihärdiga sätt att driva detta komplicerade ärende, och framför allt kommissionär Verheugen och hans personal för den enorma mängd arbete de har lagt ned på att övervaka de framsteg som gjorts i kandidatländerna. Det har faktiskt fört oss till debatten här i dag. Utan deras insatser skulle vi helt enkelt inte vara där vi är nu.
Den 6 juli 2002 kommer ett mycket berömt sportevenemang att starta. Jag talar inte om världsmästerskapet, vars final kommer att ha spelats mellan England och Irland långt före den 6 juli, utan om Tour de France. Europeiska unionens utvidgning kan på många sätt jämföras med Tour de France. Om vi föreställer oss att vi deltog i loppet, skulle vi nu befinna oss i den sista stigningen, i bergen, med större delen av det hårda loppet bakom oss och med mållinjen nästan i sikte, med Champs-Elysées i Paris väntande på oss. Men vi har några tuffa och svåra stigningar kvar.
Som alla som har suttit på en cykel vet, välter den om man stannar. Det är alltså inte rätt tid att stanna nu. Vi måste fortsätta framåt. Budskapet från min grupp är mycket tydligt: Vi måste fortsätta att följa vår färdplan. Det är en bra färdplan, och den kommer att leda oss genom denna process. Vi måste hålla oss till den tidsplan som vi har uppställt för oss själva.
Min värderade kollega Klaus Hänsch var den första i denna kammare att föreslå 2004 som årtal för att slutföra den första nya anslutningen, och vi måste hålla oss till det årtalet. Vi får inte låta några nya villkor införas. Historiska tvistefrågor är viktiga, men historiska tvistefrågor är just det: historiska. Storbritannien och Irland gick med i Europeiska unionen samtidigt, trots att det på den tiden fanns ett anspråk på brittiskt territorium i den irländska författningen. Det hindrade oss inte från att gå med i detta sällskap tillsammans. Storbritannien och Spanien försöker fortfarande lösa frågan om Gibraltar, som är trehundra år gammal. Det rör sig om viktiga historiska frågor, men de utgör inga villkor för anslutning till Europeiska unionen.
De som använder historiska frågor för att försöka resa nya hinder på vår väg mot anslutning av nya medlemsstater till Europeiska unionen måste inse att de skadar den allmänna opinionen. Jag besökte nyligen Prag, där allmänhetens stöd för att gå med i Europeiska unionen har fallit med 6 procent bara till följd av debatten om Benesdekreten.
Både kommissionen och parlamentet gör sitt arbete. Vi kommer att bedöma varje enskilt lands fall ytterst noggrant för att försäkra oss om att de svåra frågorna besvaras och att vi inte drar oss undan våra skyldigheter. När vi säger att vi samtycker till att ett nytt land går med, kommer vi att ha gjort allt det hårda arbetet, så att våra medborgare kan vara förvissade om att det är en säker anslutning som vi alla kan samtycka till.
På samma gång som jag värdesätter det arbete som utförts i rådet, måste jag säga att det finns en stor oro i parlamentet för att det nu kanske är rådet som börjar dra fötterna efter sig. Rådet talar ofta vitt och brett om många frågor, men vår erfarenhet visar tyvärr att det ofta är rådet som har svårast för att fatta de slutliga besluten.
På samma gång som vi förstår och inser att många av de frågor som vi måste ta itu med under de närmaste månaderna kommer att vara mycket besvärliga, ber jag: Låt oss inte fördröjas. Försök inte förhandla om, eller omförhandla, den gemensamma jordbrukspolitiken på två eller tre månader före oktober och toppmötet i Bryssel. Låt inte främlingshatarna och EU-motståndarna sinka oss. Och, för guds skull, låt oss inte vända oss om och börja klandra er för att vi inte klarar årtalet 2004. Vi kan klara detta mål genom att arbeta tillsammans, men jag måste i ärlighetens namn säga att vi för närvarande bekymrar oss över när rådet verkligen kommer att börja fullfölja sina åtaganden på detta område.
Min enda besvikelse i samband med utvidgningen är att passionen har gått förlorad. I början av 1990-talet var vi alla passionerade och ville utvidga Europeiska unionen, särskilt kandidatländerna. Det har nu blivit något slags pragmatisk och teknisk övning.
Vi, och människorna på vår åhörarläktare, borde vara mer passionerade och förväntansfulla när det gäller Europeiska unionens utvidgning, för det är ett historiskt mål som vi alla med rätta kan vara stolta över. Vi måste återinföra det elementet, så att vi uppnår en återförenad kontinent från Galway till Gdansk och bortanför.
1990 gav Helmut Kohl och François Mitterand ett löfte om att vi skulle ha slutfört Europeiska unionens utvidgning senast år 2000. Vi missar det målet grovt. Mållinjen är i sikte. Den finns denna gång i Köpenhamn, inte i Paris. Men låt oss hålla vår klunga samlad. Det finns många kandidatländer som skulle vilja bära ledartröjan; jag anser att de alla bär den. Det viktigaste är att se till att Köpenhamn blir slutmålet, inte bara ytterligare ett etappmål på vår väg mot en framgångsrikt slutförd utvidgning.

Watson (ELDR).
Herr talman! Jag tackar rådets tjänstgörande ordförande och kommissionären för en bra introduktion till denna debatt, och gratulerar föredragandena till deras förtjänstfulla arbete med de betänkanden som vi har framför oss i dag. Jag tar också tillfället i akt att till kammaren välkomna de parlamentariker från den liberala familjen i kandidatländerna som följer debatten från åhörarläktaren och som har kommit hit denna vecka för att diskutera dessa frågor. Det faktum att parlamentariker från Bulgarien och Rumänien är här i dag är en välkommen påminnelse om att vi förhandlar om utvidgning med tolv kandidatländer, även om tidsplanerna för anslutning kan skilja sig åt en aning.
De av oss som kommer från länder som inte var med och grundade Europeiska gemenskapen kommer alltför väl ihåg den ängslan och känsla av förväntan som omgav våra inträdesförhandlingar och besluten att ratificera vår ansökan. Eftersom jag kommer från ett land vars ansökan två gånger blev föremål för veto, känner jag till den bestående skada som uppfattningarna om europeisk integration åsamkas när ett land avvisas. Vi bör ha detta i minnet när vi bedömer de aktuella kandidaterna. Vi måste erkänna att kandidatländerna har arbetat hårt under de senaste åren för att reformera sina ekonomier och stärka demokratin för att gå med i unionen. På samma gång som vi förväntar oss att de skall fördubbla sina ansträngningar i ansatsen till och under tiden efter anslutningen, måste vi även belöna dessa ansträngningar. Det är anledningen till att liberaldemokraterna insisterar på att både kriterierna och tidsplanen måste respekteras. Vi bör inte tillämpa striktare normer än vid tidigare utvidgningar, och inte heller göra gällande att allt i vår egen trädgård är lockande.
Utvidgning innebär en process av kontinuerlig bedömning, inte ett engångsprov. Det finns brushuvuden och ynkryggar på båda sidor som kommer att försöka utnyttja svårigheten med att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Vi får inte låta dem sätta käppar i hjulen för utvidgningen. Det är långt bättre att övervinna olösta problem genom utvidgningsprocessen. Det som är viktigt för ett lands välgång är den riktning i vilken det vänder ansiktet, och kontrollen av att de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna respekteras måste vara en fortgående process, en del av en mer omfattande granskning av alla medlemsstater - gamla som nya - i Europeiska unionen med stadgan om de grundläggande rättigheterna i centrum.
Liberaldemokraterna beklagar djupt att utvidgningsförhandlingarna missbrukas för att åter öppna gamla sår och gammal fientlighet. De illa beryktade Benesdekreten är ett bra exempel på detta. Det tjänar inget gott syfte att förvärra spänningarna i denna fråga, vilket är anledningen till att min grupp har lagt fram ändringsförslag till Broks betänkande i ett försök att sänka temperaturen på debatten.
Vägran av fyra regeringar - däribland Murphys - vid rådets (allmänna frågor) möte nu i veckan att enas om en gemensam ståndpunkt om jordbruket stammar delvis från otillräckligheten hos det finansieringspaket som man enades om i Berlin. Vi är tvungna att leva inom Berlinbegränsningarna, men om en uppgörelse skjuts upp till hösten - vilket somliga föreslår - skulle det äventyra utsikten att släppa in nya medlemsstater i tid för valet till Europaparlamentet år 2004. Vi stöder kommissionens förslag om att gradvis införa direktbetalningar, men så snart utvidgningen är beslutad måste vi få till stånd en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi måste flytta vårt fokus från producenten till konsumenten, från kvantitet till kvalitet.
När det gäller den kontroversiella frågan om fri rörlighet för personer uppmanar jag alla medlemsstater att följa Danmarks, Sveriges, Irlands och Nederländernas exempel, eftersom dessa länder har sagt att de inte kommer att tillämpa några restriktioner på fri rörlighet. Det finns inga rationella skäl att tro att utvidgningen kommer att följas av någon massmigration, vilket våra medborgare ibland är rädda för. Det är just denna rädsla som vi, som politiker, måste gripa oss an utan omsvep. Vi har en plikt att plädera för utvidgning för våra väljare och får inte skygga för den uppgiften.
Antagandet av det betänkande som vi kommer att rösta om i morgon kommer att ge utvidgningen grönt ljus. Den historiska utsikten är en större och starkare union - ett bålverk för frihet och demokrati i en osäker värld. Låt det inte bli vår generation som försummar detta tillfälle.
(Applåder)

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Ingen, allra minst Gruppen De gröna, ifrågasätter de historiska möjligheterna i samband med utmaningen. Det är oerhört spännande, det är fantastiskt! Men med detta fönster av möjligheter följer även ett behov av att genomföra reformer. Om vi inte gör det inför utvidgningen kommer vi att äventyra EU. Vi riskerar att åstadkomma ett kaotiskt EU som utgör en fara för utvidgningen.
Och herr talman! Säg inte att principen om direkt jordbruksstöd är rättvis, det är en orättvis princip som måste reformeras. Det betyder inte att man inte skall hjälpa jordbrukarna. Det betyder att man måste ge strukturellt stöd till landsbygdens utveckling, att man måste gå i riktning mot ett hållbart jordbruk, något vi inte har gjort på åratal. Vi missade jordbruksreformen i Berlin. Vi missade den! Vi har missat reformer. Det betyder inte att vi är mot utvidgningen, tvärtom, men vi måste ställa vissa sociala och ekologiska krav för att bevilja stöd och det gör vi inte.
Det betyder inte att vi måste spendera mindre pengar. Vi hade en finansieringsram i Berlin, och den har vi krympt. Vi skulle kunna investera i anslutningsländerna, men vi har inte gjort det, på grund av egoismen i Europeiska unionens rika länder som Tyskland, Frankrike och Spanien. Alla säger sig vara för utvidgningen, men när det är tal om att betala solidaritetens pris visar sig den politiska egoismen. Ljug inte för oss, det är de svårigheterna ni kommer att möta i Sevilla, det är de svårigheterna som vi mötte i Berlin när det gällde fisket.
Vad som uppriktigt sagt retar mig är att alla säger ja till utvidgningen, men när det gäller att betala solidaritetens nödvändiga pris, det vill säga priset för att genomföra de reformer som måste till i Europeiska unionens sätt att fungera, då är vi plötsligt mycket mer jordnära än i våra söndagstal om EU:s historia. Jag för min del vill inte att utvidgningen skall vara ett politiskt åtagande förbehållet söndagstalen, medan vi på måndag, tisdag, onsdag och torsdag för en politik som går på tvärs emot utvidgningen. Det är därför jag talar om och försvarar tanken med att vad som saknas i fönstret av möjligheter som kommissionären nämnde är behovet av att slutföra de reformer av Europeiska unionen som krävs för att denna utvidgning till tjugosju länder skall kunna fungera.
Det är detta vi försvarar, vi gröna, för att vi är de envisa försvararna av utvidgningen, de envisa försvararna av inre reformer av Europeiska unionen för att utvidgningen skall kunna fungera. Det är vår uppgift och dit har vi ännu inte nått.

Modrow (GUE/NGL)
Herr talman! Utvidgningen av EU går in i ett avgörande skede. Betänkandena och inläggen förtiger inte att det finns öppna frågor, utan tar ställning för en anslutning av kandidatländerna. En ståndpunkt som även vår grupp delar. Det tycks inte finnas några andra alternativ som situationen ser ut med förhandlingarna och införlivandet av gemenskapens regelverk. Men om man ser till kvaliteten på integrationen och de problem som uppstår inom själva EU kan man även komma till andra slutsatser.
Till exempel menar min grupp att det inom ramen för anslutningsprocessen inte är rätt att eftertryckligen rekommendera de ansökande länderna anslutning till Natos militära allians. Detta skall handla om EU och ingenting annat.
EU ställer krav på kandidatländerna som inte har uppfyllts ens i flera medlemsstater. Behovet av reformer är enormt inom unionen. Beredskapen att dela solidariskt är inte precis utpräglad. Medborgarnas stöd för anslutningen har på senare tid börjat minska. Att enbart söka orsakerna till detta i okunskap och bristande insyn tycker vi är att göra det enkelt för sig. Den Europadebatt som medborgarna krävde efter toppmötet i Nice har ännu inte kommit igång i vidare omfattning. Ändå väger ansvaret som följer med anpassningsprocessen till Europeiska unionen ännu tyngre.
I betänkandena uppmanas kandidatländerna helt riktigt att föra en beslutsam kamp mot korruptionen. Dock säger man ingenting om att orsakerna till korruptionen till exempel ligger i den kapitalistiska privatiseringen och den snabbt växande sociala klyfta som uppstår när några få blir allt rikare och väldigt många blir arbetslösa och allt fattigare. Tydligast märks det i jordbruket hur få strategiska ställningstaganden från kommissionen som får effekt för anslutningen. Den som i ett tidigt skede varnade för att Agenda 2000 innehåller verklighetsfrämmande element, beskylldes för att vara kverulant. De öppna 5 procent man vädjade om har mångdubblad betydelse för jordbrukarna och är inte alls bara fem på hundra.
Men den som menar att utvidgningsprocessen är avklarad så när som på jordbrukspolitiken för upp till tio stater är enligt min mening naiv. De sociala orättvisorna når mycket längre än så. Beredskapen till solidaritet är mycket mindre och kommissionens arbete är på många områden alltför ytligt och byråkratiskt för att klara de nya krav som integrationen ställer. Det är inte få viktiga frågor som är öppna. Det krävs ett trendbrott. Jag hoppas att det kommer i tid.

Nobilia (UEN).
Herr talman! Det råder inga tvivel om att rådets och kommissionens meddelande å ena sidan och Broks värdefulla arbete, å den andra, detaljerat beskriver läget i utvidgningsprocessen och hur förhandlingarna med kandidatländerna fortlöper.
Det bryderi som däremot uttrycks här, om än av övertygade förfäktare för utvidgningens historiska betydelse och utvidgningsstrategin, gäller den synbarligen dunkla situationen i fråga om själva processen. Det är ett faktum att generellt sett alla kandidatländerna på kort tid har gjort berömvärda prestationer när det gäller att utveckla sina regelverk och sina ekonomier. För övrigt är det ett måste att uppfylla Köpenhamnskriterierna och införliva gemenskapens regelverk - även om detta enligt vår mening skall tolkas på ett tendensartat plan. Det man däremot inte helt förstår, mindre än två år innan de första länderna blir medlemmar, är om det slutgiltiga beslutet kommer att fattas på objektiva grunder eller om det kommer att präglas av den pseudopolitiska, eller till och med patriarkaliska inställning som har framkommit som motpol till den starka allmänna samarbetsvilja som unionen i stället borde visa upp.
Det är dessutom inte heller klart vilken situation som kommer att uppstå när förmodligen tio länder blir medlemmar 2004, i den meningen att det inte står klart vilka konsekvenser som fyra länders överskridanden av den ursprungliga prognosen kommer att få på den aktuella finansiella planeringen, och därmed på den behandling de nya medlemsstaterna kommer att få. Man borde ge ett säkert svar åtminstone i fråga om vilken framtida omfattning strukturfonderna kommer att ha på kort och lång sikt för deras räkning, också för att i tid komma fram till svar på de relevanta problem i fråga om social och ekonomisk sammanhållning som håller på att uppstå i dessa länder, vid sidan av en effektiv socialpolitik och sysselsättningspolitik samt en kod för företagsetik.
Visst är det viktigt med gränssäkerhet, respekt för minoriteter, för samhälleliga rättigheter, med ett system för försörjning med egna resurser och ett effektivt rättssystem, men det är lika viktigt att medborgarna i alla kandidatländerna involveras i processen, att de får rätt information och att man har förmågan att framhålla det rättfärdiga i tillfälliga uppoffringar i dag som en investering i ett framtida välstånd, om det verkligen är det som är målet.

Belder (EDD).
Europeiska unionen är på väg att börja göra betydligt mer skäl för sitt namn tack vare den huvudsakligen östliga utvidgning som unionen står inför. Med Brokbetänkandet understryker vi den strategiska målsättningen för denna historiska process, nämligen att folken på vår kontinent skall leva tillsammans i fred och välstånd.
Redan tidigare uppmärksammade jag att ett huvudsakligen ekonomiskt förhållningssätt till utvidgningen inte gör rättvisa åt utvidgningens betydelse och karaktär. Därav min uppmaning till medlemsstaterna att inte sätta upp några nya hinder för utvidgningen. Kravet på revidering av jordbrukspolitiken före utvidgningen faller under denna uppmaning. Vid antagandet av en gemensam ståndpunkt som avser jordbrukskapitlet krävs emellertid ett rimligt perspektiv för såväl kandidatländerna som de nuvarande nettobetalarna. Nettomottagarna borde visa tecken på ekonomisk solidaritet med de framtida medlemsstaterna litet oftare än de hittills gjort.
I Brokbetänkandets punkt 8 har man inte lyckats undgå att ställa för höga krav på kandidatländerna. Att kräva av myndigheterna i Central- och Östeuropa att de skall lösa den ytterst komplicerade frågan om romerna inom detta decennium är rent ut sagt orealistiskt. Det förändrar naturligtvis inte uppmaningen till en dräglig situation, där romerna också har sitt ansvar.
När vi ändå talar om de politiska Köpenhamnskriterierna har jag ännu en fråga till kommissionär Verheugen. Olika radiostationer i kandidatländerna frossar i hattirader mot romer och judar. Skulle ni vilja uppmärksamma de behöriga myndigheterna på detta? Kampen mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism är ju centrala värden för Europeiska unionens medlemsstater.

Souchet (NI).
Herr talman! Den logiska följden av utvidgningen är givetvis, inom jordbruket precis som inom andra områden, att samma spelregler skall gälla i de gamla och nya medlemsstaterna, samtidigt som man dämpar den nödvändiga övergången, för att på båda sidor undvika destabiliserande effekter när denna historiska och nödvändiga politiska händelse genomförs konkret.
Inom jordbruksområdet finns det två särskilt känsliga problem. Först och främst frågan om att öppna marknaderna i väst för varor från öst. Detta öppnande måste genomföras branschvis och från land till land, i takt med att producenterna är i stånd att släppa ut produkter på marknaden som uppfyller samma kvalitets- och säkerhetsnormer som vi redan ålägger våra egna producenter. Den andra frågan är den så kallade första gemenskapspelaren inom den gemensamma jordbrukspolitiken, det vill säga marknadsstöd och kompensationsstöd. Här är det nödvändigt att de principer som styr den gemensamma jordbrukspolitiken, och det stöd och det bistånd som motiveras av de skyldigheter och krav vad avser miljö, hälsa och hygien och sociala aspekter som åligger våra jordbrukare, utan diskriminering skall tillämpas på gamla och nya medlemsstater, så snart de nya medlemsstaterna uppfyller dessa skyldigheter. Hur lång tid kommer det att dröja innan de gör det? Med andra ord, hur lång skall övergångsperioden vara? Kommissionen föreslår oss en helt enhetlig övergångsfas för samtliga länder vad avser tidsplan och villkor. Konsekvenserna skulle till en början bli en ytterst brutal och smärtsam omstrukturering för de länder som har ett stort antal gårdar. Vi tycker istället att man skall hantera denna fråga från land till land, och ta hänsyn till den särskilda situationen och den specifika strukturen hos jordbruket i varje land, de sociala konsekvenserna av att länderna övergår till den gemensamma jordbrukspolitiken, den takt som är önskvärd, som önskas och som är möjlig att bära för var och en av ländernas jordbrukare.
Att enbart betrakta detta problem ur ett sifferperspektiv, som vissa medlemsstater i dag tenderar att göra, exempelvis Tyskland och Nederländerna, vittnar om en trångsynt inställning som är farlig för unionens framtid, eftersom det handlar om frågor som är avgörande för kandidatländernas framtid och för jämvikten i deras samhällen. Herr talman! Fienden till morgondagens utvidgade EU är viljan till likformighet.

Poos (PSE)
. (FR) Herr talman! Den begränsade tid som tilldelas medföredraganden tvingar mig att reducera problemet med Cyperns anslutning till en Shakespearetravesti: One State or two, that is the question. Med hänsyn till internationell rätt är anslutningen till Europeiska unionen självfallet endast möjlig för en enda självständig cypriotisk stat. Detta krav tvingar företrädarna för öns båda befolkningsgrupper att enas kring en konstitutionell modell, som ger den nya medlemsstaten möjlighet att delta i beslutsprocessen och uppfylla alla sina skyldigheter enligt gemenskapsrätten. Endast en federal modell uppfyller detta mål, densamma som förordas i resolutionerna av FN:s säkerhetsråd. Teorier som grundar sig på att det skall finnas två oberoende stater, länkade till varandra genom ett vagt fördrag om partnerskap och inte genom en solid, demokratisk och genom fritt val antagen konstitution, skulle ge upphov till krystade och illa fungerande konstruktioner, som ur juridisk synpunkt skulle vara oacceptabla.
Vi har nu kommit till sista raksträckan i förhandlingarna. Det fönster av möjligheter som erbjuder sig för att lösa en fyrtio år gammal konflikt kommer att stängas mot slutet av denna månad. Jag vill här betona att det är just den europeiska dimensionen som erbjuder ett tillfälle att höja sig över det gamla grälet om självständighet. För att ändra en problemställning räcker det med att ändra sammanhanget, som Jean Monnet sade. Som föredragande vill jag att förhandlarna i Jean Monnets recept skall hitta inspiration för att göra en sista ansträngning. Om så inte sker kommer republiken Cypern att godkännas av Europeiska rådet i Köpenhamn på samma villkor som övriga kandidatländer. Cypern uppfyller nämligen alla krav och har nu avslutat tjugofyra av de trettioett förhandlingskapitel som tas upp i förhandlingarna om anslutning. Det råder därför ingen tvekan om att landet kommer att höra till den första anslutningsomgången.

Schröder, Jürgen (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig med tanke på den korta tiden ta upp en enda punkt, nämligen de presidentdekret som har nämnts ett flertal gånger i dag. Låt oss ta hjälp av det tjeckiska parlamentets meddelande av den 24 april där man säger att inga nya rättsliga förhållanden kan skapas på grundval av dekreten. Vi undrar dock om det inte finns diskriminerande element också i den nuvarande tjeckiska rättsordningen, till exempel en lag från 1992 som rör återgäldande av den egendom som togs ifrån ägarna under kommunisttiden och som är kopplad till ett stadigvarande tjeckoslovakiskt medborgarskap. Vi måste kontrollera om detta stämmer överens med EU-rätten, precis som den så kallade lagen om straffrihet från 1946. Även när dessa och andra frågor väl har lösts kommer det att kvarstå en mängd ytterligare problem, även om Tjeckien då redan har anslutits.
Jag är fast övertygad om att en entydig signal skulle betyda mycket för dem som fördrevs 1945 och deras ättlingar. En signal om att de ägandeförhållanden som uppstod efter andra världskriget är okränkbara och skall respekteras. En sådan signal skulle minska rädslan i Tjeckien, och den energi som nu äts upp av rädslan kan utnyttjas produktivt i förberedelserna inför en tjeckisk anslutning till EU 2004.

Carlsson, Gunilla (PPE-DE)
. Herr talman! Jag har varit ledamot i denna kammare i sju år och gör nu mitt sista inlägg, eftersom jag i höst kandiderar till Sveriges riksdag.
Murens fall och återföreningen av Europa är den viktigaste frågan i mitt politiska värv. Det känns bra att som föredragande när det gäller Estland kunna konstatera att vi nu, äntligen, snart är framme. Estland som har färdigförhandlat 26 av 31 kapitel har alla förutsättningar för medlemskap 2004.
Estland är ett exempel på hur snabbt ett land som har befriat sig från lång ockupation och återinfört demokrati också har lyckats lägga om sin politik och bygga upp en stark, marknadsorienterad ekonomi med väl fungerande institutioner.
Den estniska ekonomin uppvisar fantastiska resultat, och tillväxten beräknas i år bli 4,5 procent. Den estniska kronan har i snart tio år varit kopplad till D-marken och nu till euron. När Estland går med i EU hoppas jag att landet kommer att fortsätta sitt arbete för mindre byråkrati och bättre förutsättningar för företagande. Estland har också en framtidstro och en kraft att förändra som unionen behöver.
Vid svenska ordförandeskapet skröt den socialdemokratiska regeringen med en tidtabell för utvidgningen. Vi bygger dock inte EU med enbart planer. Tidtabeller förutsätter handling. Därför är det skamligt att Sverige nu riskerar tidtabellen och gör jordbrukspolitiken till en förutsättning för utvidgningen.
Jordbrukspolitiken genomgår blygsamma, men dock faktiska, reformer, och det är viktigt med genomgripande förändringar. Såsom rådets representant påpekade tar de länder som nu fördröjer utvidgningsarbetet med jordbrukskapitlet dock på sig ett stort ansvar.
Inget kan vara viktigare än att EU lever upp till sina löften och att det sista kapitlet i återförenandet av Europa skrivs i Köpenhamn i höst.
Jag vill uttrycka mina lyckönskningar till alla som har förmånen att verka och arbeta i EU:s olika institutioner och framföra mitt tack för mycket gott samarbete under dessa år.
Queiró (UEN)
Herr talman! Detta betänkande är en viktig politisk impuls från Europaparlamentet för arbetet med utvidgningen. Det är också en signal om mod i detta viktiga ögonblick då kommissionen, rådet och medlemsstaterna, samt kandidatländerna, förbereder sig för att inleda de förhandlingar som rör de mest komplexa kapitlen och de som är budgetmässigt viktigast. Vi kan faktiskt inte bortse ifrån att de kapitel som rör jordbruk, regionalpolitik och ekonomiska bestämmelser och budgetbestämmelser i sig täcker nästan 80 procent av gemenskapens budget. Det var säkert den anledningen som fick kommissionen att försiktigt föreslå ett system med en gradvis tillämpning av de direkta stöden som betalas ut till jordbrukarna inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken och tilldelningen av strukturfonder till de nya medlemsstaterna. Det råder ingen tvekan om att det var samma typ av anledning som fick en del av de nuvarande medlemsstaterna att kräva en ordentlig omstrukturering av den gemensamma jordbrukspolitiken som villkor för en gemensam utgångspunkt i Europeiska unionen för förhandlingarna av jordbrukskapitlet.
Om vi till detta lägger behovet, som är självklart för oss, av att fortsatta att bevara en ekonomisk och social sammanhållningspolitik mellan de nuvarande medlemsstaterna, eftersom utvidgningen annars kan komma att förvärra de befintliga skillnaderna i unionen, är det lätt att förstå det som rådets tjänstgörande ordförande Ramón de Miguel uttalade i förmiddags i frågan. Planeringen är avslutad. När det gäller utvidgningen har den verkliga politiska planeringen börjat.
Herr talman! En märkbar omständighet i Ungerns dagsaktuella politik är utan tvivel parlamentsvalen nu i april. Socialistpartiet vann tillsammans med det liberala partiet och de fick 198 mandat i parlamentet, mot de 188 som det förra regeringspartiet lyckades vinna. Det verkar som om regeringsskiftet inte kommer att påverka Ungerns strategiska mål att ansluta sig till Europeiska unionen. De segrande partierna vidhöll alltid den ståndpunkten. Ändå kan man inte utesluta eventuella förändringar av Ungerns inställning till anslutningen med tanke på den förra regeringens och valets segrares skilda uppfattningar i en rad ämnen (som till exempel tjänsteföreskrifterna, den sociala dialogen, de offentliga kontrakten), vilka jag ändå inte tror kommer att påverka detta arbete. Ur ekonomisk synvinkel fortsätter Ungern med en gångbar marknadsekonomi och landets ekonomiska resultat är bland de bästa i regionen. Ungern har dessutom avslutat 24 kapitel, och befinner sig bland de kandidatländer som har kommit längst i förhandlingarna. I kapitlet om kultur och audiovisuella medel konstaterar jag med glädje att regeringen och oppositionen till slut har nått en överenskommelse om de parlamentariska partiernas representation i massmediekommittén - radio och television -, vilket kommer att göra det möjligt att avsluta detta kapitel snart.
Låt oss hoppas - och det gör vi - att de brister som konstaterats på området med de offentliga kontrakten också kommer att rättas till, och att konkurrensbestämmelserna slutligen uppfylls helt och hållet på de områden som täcks av denna viktiga marknad. Det är också mycket positivt att anonyma bankkonton, samt sedan tidigare befintliga konton, har avslutats under de senaste dagarna, vilket visar de ungerska myndigheternas beslutsamhet när det gäller deras initiativ mot korruption och penningtvätt. Det är dessa summariskt uppräknade framsteg, samt den dynamik som Ungern visar prov på, som gör att vi kan vara vid gott mod när det gäller avslutningen av förhandlingarna om landets anslutning till Europeiska unionen inom fastställd tid, och därmed möjligheten att få se deras 22 ledamöter i denna kammare från och med nästa valperiod, 2004.

Schroedter, Elisabeth (Verts/ALE)
Herr talman! Det tycks verkligen ha fallit i glömska i medlemsstaterna att utvidgningen är fortsättningen på det historiska projekt som inleddes i och med Berlinmurens fall. Jag delar kommissionärens åsikt och särskilt hans oro för att det tydligen beror på brister i medlemsstaternas ansvarskänsla att projektet haltar. Känner medlemsstaterna verkligen först nu till att det på jordbruksområdet finns problem som det främst är upp till Europeiska unionen att finna en lösning på? Och känner de inte till att förseningar i tidsplanen ger vatten på kvarnen just åt de nationalistiska krafterna, som därmed tillåts mobilisera sig i dessa länder? Därför uppmanar jag alla demokratiska krafter i parlamentet, i medlemsstaterna och i kandidatländerna att inte göra det historiska projekt som så många i Europa har arbetat för till ett slagträ för valpropaganda.
I Lettland har jag haft möjlighet att se hur svårt det har varit att bit för bit arbeta sig fram till Köpenhamnskriterierna. På grund av historien och de ansträngningar som har gjorts i Lettland går det inte att komma till befolkningen och säga att medlemsstaterna inte är beredda att fullfölja sina uppgifter. Det är klart att den uppenbart galna utvecklingen i den europeiska jordbrukspolitiken inte kan bestå utan förändringar i all evighet. Det är också klart att Europa behöver en författning. Det är mycket viktigt att detta görs parallellt med anslutningen och att anslutningen inte försenas. För det var utvidgningen av Europeiska unionen som var den avgörande impulsen för att ingjuta mod i de europeiska reformkrafterna att äntligen utveckla ett demokratiskt Europa.
Låt mig ta Lettland som exempel. Trots att majoriteten av den politiska eliten tyckte annorlunda, ändrade Lettland en vallag och gjorde därmed den ryskspråkiga befolkningen valbar utan förbehåll. Sådant är självklarheter i våra stater. Men i Lettland var frågan lika känslig som jordbrukspolitiken är för oss. Om Lettland kan, varför kan då inte vi? Jämförelsen kanske inte verkar relevant. Men när det gäller kandidatländernas förväntningar så är den det. Det vi förväntar oss av er måste vi själva visa prov på, nämligen integrationsvilja och ett reformvänligt agerande. Utan en författningsreform och utan finansiell solidaritet kommer vi inte vidare i Europa. De uppgifter som skall lösas måste lösas här. Det duger inte att hytta med pekfingret åt utvidgningsländerna och säga att de har det och det kvar att göra så, länge vi som själva inte är kapabla att göra samma sak. I alla händelser rekommenderar jag en anslutning för Lettland till årets slut, för jag tror att landet kan lösa de problem som kvarstår. Decentralisering och en folknära politik måste drivas vidare även från kommissionens sida om processen skall lyckas.

Souladakis (PSE)
. (EL) Herr talman! Jag är optimistisk och säker på att det som kommissionär Verheugen har sagt upprepade gånger skall förverkligas, nämligen att de första avtalen om anslutning av de nya länderna till Europeiska unionen skall undertecknas i början av nästa år nedanför Akropolis, på Pnyx, folkförsamlingens mötesplats i den omedelbara demokratins kommun, nämligen Aten, där aposteln Paulus undervisade. Jag är säker på att den nya historiska kompromissen som är positiv för oss alla skall innebära en blick mot framtiden, och att alla primitiva uttalanden som har hörts den senaste tiden av oss alla kommer att ses som en betydelselös utvikning.
Under detta skede har vi många huvudrollsinnehavare. Vi har de tolv kandidatländerna varav tio kommer att vara med oss nästa år, åtminstone kommer de att ha undertecknat avtalen. De två andra hoppas jag skall vara med oss litet senare. Under denna period av utveckling har vi sett både folk och regeringar medvetandegöras. Jag skulle emellertid vilja framhålla vissa länders särskilda ansträngningar. Cypern ligger i främsta ledet av alla kandidatländerna. Landet är exemplariskt beträffande ekonomi och demokrati samt i fråga om hur landets institutioner fungerar. I detta avseende kan hela den här utvecklingen hjälpa till att lösa även regionala problem som har att göra med krafter som inte fungerar särskilt positivt. Malta, denna säregna Medelhavsö, för vilken det nyligen blev klart att den inte kommer att bli medlem av Europeiska unionen än på ett tag, denna ö bör vi bemöta med känslighet och på ett särskilt sätt.
När det gäller Litauen är jag föredragande. Landet har gjort betydande framsteg när det gäller problemlösning, eftersom man faktiskt har lämnat ett centraliserat ekonomiskt system och övergått till ett system med en fri marknad. Landet har på ett positivt sätt tagit itu med väldigt många frågor. För att fatta ett sådant beslut som kommissionär Verheugen nämnde tidigare, om kärnkraftverket i Ignalina, så inser den som faktiskt känner till det ekonomiska beroendet av och den regionala strukturen för områdets energinät, att det krävdes ett stort politiskt mod för att fatta detta beslut. 
Det finns två problem: Det främsta är det för dessa länder klassiska problemet med jordbruket. Jag hoppas att vi skall visa det mod och den vilja som krävs, så att sådana frågor inte skall leda till att utvecklingen av utvidgningen försenas.
Det andra problemet är den stora politiska fråga som rör Kaliningrad. Det är uppenbart att alla dessa politiska frågor, och andra problem som finns i Europa, inte bör vara underkastade en känslomässig påverkan från det förflutna. De bör vara underkastade framtidens behov. I detta avseende skall Europeiska unionens politiska vishet bedömas i Kaliningrad; dess särdrag bör EU verkligen inte förneka, men EU bör förstå att den historiska kompromiss som har skett mellan de 15 länderna samt mellan de 25, 27 och 28 länderna bör utgöra element i en fortgående historisk kompromiss, i ett Europa med fred, samarbete och utveckling för oss alla. Ett Europa som skall vara vårt hem.

Stenzel (PPE-DE)
Herr talman, herr företrädare för rådets ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! I och med de 22 preliminärt avslutade kapitlen i förhandlingsstatistiken, vilket dock inte kan åberopas som den enda måttstocken, har Malta förlorat dynamik. Precis som för alla andra kandidatländer är det inte bara specifika kapitel som är öppna, utan förstås även de tunga bitarna jordbruk, regionalpolitik och budget. Den ekonomiska utvecklingen har dock tagit en positiv vändning. Budgetunderskottet har kunnat minskas drastiskt.
När det gäller anpassningen till och ratificeringen av gemenskapens regelverk skall de mycket stora framstegen i fråga om arbetsrätt, hälsoskydd och arbetarskydd framhävas. På området konkurrensrätt krävs det ytterligare ansträngningar för att stärka den administrativa kapaciteten. Men det är Malta inte ensamt om.
Ytterligare positivt är den rättsliga ramen för utvecklingen av investeringar och omstruktureringar av små och medelstora företag. Det finns fortfarande brister på miljöområdet och i förberedelserna inför EU:s regional- och jordbrukspolitik. Men här måste kommissionen ta hänsyn till de ovanligt småskaliga strukturerna i det maltesiska jordbruket, de skattemässiga traditioner och de speciella handelsvillkor som har att göra med öns geografiska läge. Vidare bör Maltas krav på sex mandat i Europaparlamentet stödjas.
Jag hoppas att anslutningsprocessen för Malta återigen blir mer dynamisk under de kommande månaderna, och att Malta kan räknas till kandidatländerna i den grupp som ansluts i första rundan när kommissionen lägger fram sin rapport den 16 oktober 2002.
Avslutningsvis vill jag uttala mig som ordförande för den gemensamma parlamentarikerkommittén EU-Tjeckien i den känsliga frågan om Benesdekreten. Jag välkomnar att Europaparlamentet hänvisar till att de diskriminerande formuleringar som strider mot gemenskapens regelverk skall strykas senast vid tidpunkten för anslutningen till EU, och jag hoppas att frågan kan lösas på ett sakligt sätt efter valen i Republiken Tjeckien.
När det gäller kärnsäkerhet vill jag uttryckligen påpeka att Europaparlamentet bör hålla fast vid stängningsdatumen för farliga kärnkraftverk och för kärnkraftverk som inte kan justeras. Inte bara för Ignalina, utan även för Kozloduy och Bohunice.

Gawronski (PPE-DE)
. (IT) Herr talman! Polen har gjort stora framsteg på vägen tillbaka till Europa, till priset av stora uppoffringar och med risken för att de regeringar som har velat sätta upp detta mål och sträva efter det gör sig impopulära. Tyvärr är det, i Polen liksom i de andra kandidatländerna, någonting mycket negativt att gå med på kompromisser med Bryssel, att ge intryck av att ge efter, och den som gör det i dag får betala ett pris. Och Polen håller på att betala för detta med en stark Europaanda. Vad detta anbelangar skulle jag vilja understryka hur betydelsefull och nyttig den informationskampanj om EU-medlemskap som den polska regeringen har organiserat är, en kampanj som ger utmärkta resultat och som skulle kunna tas upp som exempel för andra länder.
Jag skulle också bestämt vilja stödja kommissionens och rådets vägran att gå med på den ryska begäran om en transitkorridor från Kaliningrad - som kommissionär Verheugen alldeles nyss talade om. Den som känner till Polens historia vet vad korridorer betyder för detta land.
Herr talman! Tillåt mig att inom ramen för denna allmänt positiva bild för Polens vidkommande ge uttryck för ett bekymmer. Det gäller det som framstår som klumpiga försök från den sittande vänsterregeringens sida att påverka, att begränsa oberoendet för både pressen och televisionen samt för centralbanken i Warszawa. Jag hoppas att den debatt som för närvarande pågår i Polen om dessa båda huvudinstitutioner i varje demokrati kommer att leda till beslut som inte rubbar det höga anseende detta land har i världen.
Slutligen skulle jag vilja instämma i ett annat bekymmer, som kommissionär Verheugen nyss uttryckte när han talade om en våg av motstånd mot utvidgningen. Man märker faktiskt att det ligger någonting unket i luften: Entusiasmen avtar och här och där växer de antieuropeiska partierna. Jag anser att det är vår skyldighet att verkligen fördubbla våra ansträngningar.

Wiersma (PSE)
. (NL) Slovakien har gjort väsentliga framsteg vid förhandlingarna om EU-medlemskap under det senaste året, och det är verkligen värt en komplimang, även med tanke på de interna problem som regeringskoalitionen har upplevt i detta land.
Sedan i går befinner sig Slovakien på toppen av listan över länder med vilka förhandlingar pågår, vilket är en stor prestation med tanke på landets förflutna. Men inte heller i Slovakiens fall är uppgiften avklarad. Om man utgår från planeringen för i år finns det en hel del arbete kvar att uträtta. Trots den optimistiska tonen i mitt betänkande finns det även kritiska punkter och punkter som kommer att väga tungt när parlamentet måste nå fram till en slutlig bedömning. Dessa är inte nya, och de gäller i många fall även andra kandidatländer. Det handlar i detta sammanhang om kampen mot korruption, som fortfarande existerar i alltför hög grad i Slovakien. Det handlar om att förbättra myndigheternas genomförandekapacitet, för övrigt ett ämne som parlamentet egentligen borde ägna en särskild debatt åt. Det handlar om att ta itu med romernas problem på ett snabbare sätt. Det handlar också om att utarbeta en effektiv regionalpolitik som medel i kampen mot en för hög arbetslöshet i landet. Och det handlar också om att utföra effektiva gränskontroller inom ramen för det framtida Schengensamarbetet.
Ribban ligger för högt när det gäller flera av dessa frågor. Vi kräver inte perfektion, men vi kräver ett påtagligt framåtskridande mot en nivå som motsvarar den genomsnittliga nivån inom den nuvarande unionen. Just de som förespråkar utvidgning, vilket lyckligtvis också innefattar en övervägande majoritet av detta parlament, har i slutändan ansvaret för att noggrant pröva de nya länderna på grundval av de kriterier som tidigare har formulerats.
I september är det parlamentsval i Slovakien, och man spekulerar redan nu mycket om resultatet. Valet ligger hos de slovakiska medborgarna, men precis som 1998 handlar detta val i själva verket om Slovakiens framtid i Europa. Jag hoppas att så många människor som möjligt kommer att rösta, och jag förväntar mig att resultatet leder till bildandet av en ny regering som kommer att kunna samarbeta med Europeiska unionen på ett lika positivt sätt som den nuvarande.

Volcic (PSE)
. (IT) Herr talman! Jag tycker att det verkar som om Broks betänkande är en utmärkt syntes, och att det anger en metod för framtida liknande åtgärder. Den aktuella åtgärden - utvidgningen - bör genomföras så fort som möjligt. Politikerna i de nya demokratierna, och i något fall den allmänna opinionen i något mindre omfattning, har intrycket av att det regnar litet mindre om man är med i Europa än om man står utanför. Många små och utvecklade länder, bland dem Slovenien, har dock ibland farhågor och ser den fullständiga suveräniteten som ett instrument för att begränsa de starka och ekonomiskt aggressiva ländernas globaliseringseffekter. Jag hoppas att Broks balanserade betänkande skall bidra till att återställa ett psykologiskt normaltillstånd, och sprida uppfattningen att vi går fram på rätt väg.
Jag tycker att de övergripande idéerna redan har granskats, så tillåt mig att tala enbart om Slovenien. Extremt sammanfattat finns det två känsliga punkter som berör landet särskilt. Slovenien anses höra till de kandidatländer som är mest förberedda, och man arbetar på att införliva kapitlen i gemenskapens regelverk. I praktiken är dock de problem som framkommer desamma som vi har hört talas om i andra betänkanden. På somliga områden ger ansträngningarna de resultat man hoppas på, men på andra förekommer det förseningar. Ljubljana borde uppnå de fyra Maastrichtkriterierna inom utsatt tid genom att sänka inflationen, och det är inte litet. Uppdateringen av fastighetsregistren, privatiseringen av bankerna: Allt detta ger intryck av vissa framsteg, framför allt frågan om bankerna, som tyder på en större öppenhet mot omvärlden. Uppdateringen av fastighetsregistren borde däremot minska antalet civilmål som har samband med privatiseringen. Sedan flera år upprepar Europeiska unionen envist uppmaningarna att snabba på förfarandena och avskaffa förseningarna på detta område.
Bryssel förstår emellertid att man i Slovenien oroar sig för att komma in i unionen under ogynnsamma förhållanden, eller rent av som nettobetalare. De alltför provisoriska ersättningarna inom jordbruket lugnar inte. Det verkar som om den slovenska tes enligt vilken man måste hitta solida mekanismer för strukturfonderna, de direkta subventionerna och andra frågor möter förståelse.

Van Orden (PPE-DE)
Herr talman! Som en allmän punkt skulle jag först vilja säga att det är beklagligt att vi inte använder det utmärkta tillfälle som utvidgningen erbjuder för att införa ett lättare, mindre integrerande synsätt på det europeiska samarbetet, som skulle vara mindre betungande för alla berörda. I stället bågnar vi under den enorma vikten av det tvingande regelverk som växer för varje dag, och som innehåller viktiga delar som även dagens medlemmar struntar i, för att nu inte tala om kandidatländerna.
Jag skulle också vilja hoppas att det betänkande om utvidgningen som kammaren ägnar sig åt kommer att hänvisa till alla tretton anslutningskandidater även i fortsättningen. Det skulle göra det möjligt att följa Turkiets framsteg. Jag noterar de Miguels realistiska men uppmuntrande anmärkningar om Turkiet.
Vidare befinner sig förhandlingarna om en rättvis, varaktig och ömsesidigt godtagbar lösning av Cypernfrågan, som de flesta av oss är så angelägna om, i ett mycket känsligt skede. Bägge sidor måste uppmuntras att göra de eftergifter som är nödvändiga för att nå en sådan lösning.
Som föredragande om Bulgarien vill jag lovorda landet för de stadiga framsteg som görs i riktning mot EU-medlemskap, med dess ekonomiska framgångar, dess strategier för administrativa och rättsliga reformer, för att effektivare ta itu med sina minoriteters problem, för att skärpa övervakningen av sina gränser och för att bekämpa korruption. Vi måste nu översätta dessa strategier till effektivare åtgärder som ger konkreta resultat, så att Bulgarien snabbt kan avsluta alla förhandlingskapitel med målet att anslutas omkring 2007 eller 2008.
Dessa positiva framtidsutsikter, uppbackade av vad som måste vara välriktat och välförvaltat bistånd från Europeiska unionen, skulle bidra till att stärka stödet för moderniseringen av myndigheter och reformerade offentliga institutioner i Bulgarien - ett stöd som för närvarande är svagt. Vi måste sända en positiv signal till Bulgarien med en tydlig färdplan för anslutning.
Jag välkomnar kommissionär Verheugens löfte om ytterligare bistånd och en förstärkt tillnärmningsstrategi.

Nicholson of Winterbourne (ELDR)
. (EN) Herr talman! Rumänien har gjort exceptionella framsteg under senare månader. De storartade insatserna av premiärministern och hans stab har gett berömvärda resultat. Natomedlemskap i Prag i höst är nu ett faktum, och detta arbetsorgans inverkan på Europeiska unionens utvidgning kommer att bli uteslutande välgörande.
Rumänien står nu vid skiljevägen. Det är en europeisk nation, men ändå håller man sig ännu inte fullt till europeiska normer och våra grundläggande värden på alla nivåer i samhället. Myndigheternas hårda kamp mot korruption hindras av bristen på ekonomiska, mänskliga och materiella resurser, med en låg upptagningsgrad av EU-medel som oundviklig följd.
Det behövs således nya metoder för att stödja Rumäniens framsteg under de kommande månaderna, efter ?den stora smällen?. Vi måste ta nya initiativ. Det är absolut nödvändigt att Europas nyligen omritade politiska karta, med en pest i form av farlig nationalism, inte tillåts hota Rumäniens inträde i Europeiska unionen. Om utvidgningens fönster av möjligheter börjar stängas, uppmanar jag unionen att snabbare leda Rumänien genom den allt smalare springan mot fullt EU-medlemskap, så att landet inte lämnas trängtande utanför.
Rumänien bör garanteras ett tidigt medlemskap även om vissa delar av gemenskapens regelverk inte är fullständigt uppfyllda. Nog kan vi väl finna ett inträdesdatum med målet, säg, att slutföra förhandlingarna senast i slutet av 2006. Nog är väl det inom räckhåll för oss. Under Ceaucescu visade hundratusentals rumäner ett otroligt mod som byggde på deras djupaste hängivenhet för våra huvudvärden sanning, frihet och respekt för varje persons mänskliga värdighet.
Jag kommer ihåg Bukarest 1990: Huvudgatorna var mörka och oupplysta, och de enda fordon som syntes var säkerhetspolisens. I förra veckan var samma gator myllrande och levande, med en intensiv internationell handel, med trafikstockningar, affärer och kontor och det normala livets larm. Rumäniens oblodiga revolution har fört in landet i den fria världen. Landet har i dag fortfarande en bit kvar innan det är med oss här, men exceptionella insatser förtjänar helt visst ett exceptionellt gensvar.
Jag gratulerar kommissionen och landets folk, huvudarkitekterna bakom Rumäniens framsteg, till att ha fört landet till dagens integrationsnivå. Jag hoppas på nytänkande och kreativa landvinningar under de närmaste månaderna som ger Rumänien de instrument landet behöver för att slutföra arbetet.

Böge (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Budgetutskottet vill i dag ur sin synvinkel ge två signaler till kommissionen, rådet, den europeiska allmänheten och kandidatländerna. Låt oss för det första meddela att vi vill skapa de budgetmässiga förutsättningarna för att utvidgningen skall kunna inledas med tio kandidatländer 2004. För det andra vill vi förtydliga för kommissionen och rådet att anpassningen av budgetplanen enligt artikel 25 i det interinstitutionella avtalet och på grundval av artikel 272, skall genomföras av parlamentet och rådet gemensamt efter förslag från kommissionen, närmare bestämt med kvalificerad majoritet i rådet, majoritet i kammaren samt med tre femtedelar av de avgivna rösterna. Och jag tillägger: Alla inblandade bör arbeta för att resultatet slutligen skall få majoritet såväl i gamla EU som i de nya länderna. Detta är en enorm utmaning och skyldighet för oss.
Den ursprungliga budgetplanen innehåller en indikativ finansram för ursprungligen sex nya länder från 2002. Denna ram bör dock tjäna som grund för förhandlingarna så att besluten från Berlin, Agenda 2000 och gemenskapens regelverk respekteras. Med utgångspunkt i besluten i plenum i september 2001 välkomnar vi uttryckligen försöket till en stegvis integrering av jordbruks- och strukturpolitiken, helt enkelt med hänsyn till erfarenheterna från förberedelserna, budgetdisciplinen, WTO-reglerna men även på grund av den interna situationen i kandidatländerna.
Vi välkomnar också att det nuvarande jordbruksstödet införs gradvis i de nya länderna för att 2013 nå 100 procent av de nivåer som då gäller för stödet. Helt klart måste vi i dag även diskutera unionens fortsatta utveckling efter 2006. Kommer budgetplanen att förlängas eller omarbetas? Hur skall vi gå vidare med jordbrukspolitiken, med strukturen för de direkta utbetalningarna, landsbygden, och samhällets nya krav utifrån internationell konkurrenskraft och Världshandelsorganisationen? Frågan om att inleda en omfattande reform av mekanismen för strukturfonderna på grund av erfarenheterna av upptagningen av medlen, förenklade förfaranden, större hänsyn till händelser på lokal nivå - allt detta är nödvändigt.
Låt mig upprepa vad ordförandegruppen sade: Låt oss inte överbelasta anslutningsförhandlingarna och låt oss tänka efter ännu en gång. Att fatta beslut för tiden efter 2006 redan i dag är att föregripa konventets rekommendationer i fråga om Europeiska unionens framtida författning. Detta ser jag som oacceptabelt.
Den förenklade modellen för direkta betalningar till jordbruket liksom funderingarna kring särskilt stöd ur en separat administrerad sammanhållningsfond med särskilt gynnsamma villkor för de nya länderna är bra initiativ. Jag vill dock tillägga följande: Tillsammans med ett bättre utnyttjande av medlen för strukturfonderna i kandidatländerna måste man även tala om att gradvis avveckla de särskilda villkoren. Vi stöder uttryckligen Verheugens uttalande om stödet till de nya länderna när det gäller de administrativa bidragen och bidrag för nedläggning av kärnkraftverk, där det krävs definitiva nedläggningskriterier för att få dessa bidrag.
Nya medlemsstater betyder också nya yttre gränser, vilket betyder nya partner vid våra yttre gränser, och därmed uppkommer nya frågor för det gränsöverskridande samarbetet och EU:s utrikespolitik vilket skapar nya effekter för kategori IV, budget, och vi vill därför bli tillfrågade i dessa frågor i god tid. Något som vi absolut kommer att stödja för att förhindra en situation med nettobetalare de första åren, är en utjämning av kandidatländernas budget genom till exempel ett tidsbegränsat och gradvis sjunkande schablonbelopp på utgiftssidan. En oro medför automatiskt att administrationskostnaderna kan komma att tangera de övre gränserna i budgetplanen, och vi kommer att tvingas undersöka om vi kan hålla oss inom gränsen genom att strama upp arbetsprocessen och ansvarsfördelningen. Eller kommer vi att behöva ta till de i runda tal 500-600 miljoner euro som kommissionen har kallat tilläggskostnader för de första åren?
Låt mig avslutningsvis ta upp en mycket viktig punkt. Om det finns så kallade nettobetalande länder som tror att man redan i dag måste slå fast hörnpelarna på alla politiska områden för tiden efter 2006, så vill jag påminna om följande: En budgetplan, hur den än ser ut, beslutas enhälligt och i samförstånd, och därmed klarlägger man att man även i framtiden kommer att kunna garantera budgetdisciplin för utvidgningsprocessen på grundval av kommissionens förslag. Samtidigt har man ansvar för att nå en balanserad lösning på förhandlingsprocessen, en lösning som både respekterar de gamla medlemsstaternas intressen och går kandidatländernas berättigade intressen till mötes. Låt oss alla arbeta med detta för ögonen.
(Applåder)

Sommer (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Den förestående utvidgning som vi diskuterar är givetvis en utmaning utan motstycke för Europeiska unionen. Antalet medlemsstater kommer nästan att fördubblas. EU:s befolkning kommer att växa med nästan 50 procent. Vad som dock inte kommer att öka väsentligt är bruttonationalprodukten i detta nya EU. Den kommer endast att öka med cirka 10 procent. Glappet i välstånd mellan de nuvarande 15 medlemsstaterna och de nya medlemmarna är enormt.
Utvidgningen kommer att innebära stora uppoffringar för oss alla. Men vi är ju överens: Vad är kostnaderna mot denna historiska chans att politiskt och ekonomiskt återförena ett Europa i fred och demokrati och i politisk och ekonomisk stabilitet? Men redan nu känner många av de regioner i unionen som gränsar till kandidatländerna av de första effekterna av utvidgningen. Det är dessa gränsområden som konfronteras direkt och utsätts för enorma påfrestningar i samband med utvidgningsprocessen, regioner som i allas vårt namn tvingas dra det tyngsta lasset i utvidgningen.
Dessa gränsregioner behöver vår solidaritet. Vi måste hjälpa dem att bemästra den svåra situationen. Visst, alla gränsregioner är inte lika. En del har det bättre medan andra har det sämre. Men många har inte haft det särskilt bra på mycket länge. Dessa regioner har i flera årtionden befunnit sig i den absoluta utkanten, nästan vid världens ände ur vår synvinkel. Detta är inte någon särskilt attraktiv situation, vilket även visas genom det faktum att en lång rad av dessa regioner fortfarande är mål 1-områden. De ligger fortfarande långt efter genomsnittet i EU.
Vad är det då som kännetecknar situationen i dessa problemtyngda gränsregioner? Hög arbetslöshet, perspektivlöshet ända till resignation, utflyttning av unga människor, tomma innerstäder, tomma byar på landsbygden och därigenom förlorad infrastruktur, för vem tänker till exempel på att bygga ut transportvägar när det ändå verkar som om ingen längre behöver dem. Den förlorade infrastrukturen ger i sin tur ett förlorat hembygdsvärde, minskad attraktionskraft, sämre livskvalitet: en ond cirkel. Då skall man dessutom konfronteras med konkurrensen från de kandidatländer som helt rättmätigt tränger på västerut från andra sidan gränsen. Det är ett faktum att gränserna länge har varit semipermeabla, dvs. halvgenomträngliga.
Detta är inte nödvändigtvis en rättvis konkurrens, för vi vet hur stora skillnaderna är i välstånd mellan grannregionerna på denna sida och på andra sidan gränsen. Det innebär helt olika levnadskostnader, arbetskostnader och sociala kostnader, och för övrigt även mycket olika miljöstandarder för en lång tid framöver, vilket är en ytterst konkurrenssnedvridande situation. Den är särskilt svårbemästrad för de små och medelstora företagen inom hantverks- och servicesektorn och för medelklassen. Detta är skälet till att jag i mitt betänkande lade särskild vikt vid stödet till de små och medelstora företagen i gränsregionerna. Jag hade till och med önskat att vi kunde införa en egen budgetrubrik för att verkligen kunna garantera detta stöd. Jag tvingades emellertid inse att förslaget inte kunde få majoritet, och givetvis stämmer det att införandet av ett nytt stödinstrument till exempel tar lång tid i anspråk. Men den tiden kan inte de små och medelstora företagen vänta. De behöver snabb hjälp.
Därför avstod jag till slut från att förverkliga min idé och förklarade mig införstådd med att gå tillbaka till det beprövade och länge använda stödinstrumentet Interreg. Slutligen fick jag också intrycket att kommissionen inser den absoluta nödvändigheten av att avsätta mycket omfattande medel för de problemtyngda gränsregionerna. Och vi själva bör inse nödvändigheten av att ha tidsbegränsade övergångsåtgärder i fråga om fri rörlighet för tjänster och arbetstagare. Det är nödvändigt med en stegvis öppning, att agera försiktigt.
De ändringsförslag som har lagts fram och som ignorerar denna nödvändighet har givetvis inte mitt stöd. Dessutom skall sägas att vi reagerar sent i vår omsorg om våra gränsregioner, och det med alldeles otillräckliga medel. Även detta tar jag upp i betänkandet. Det vore orättvist att satsa större delen av dessa magra anslag på att stödja utbyggnaden av de transeuropeiska näten. De transeuropeiska näten ligger i hela Europas intresse. Gränsregionerna tjänar endast indirekt på detta. I gränsregionerna behövs det regionala transportförbindelser, särskilt gränsöverskridande regionala sådana. Där finns det ju nästan ingenting. Det som nu inleds genom de gemensamma åtgärderna för gränsregionerna är verkligen bara en början, ett första steg.
Låt oss vara medvetna om det faktum att nedmonteringen av de brister som finns är en uppgift för flera generationer. Ytterligare åtgärder måste alltså följa. Givetvis närmar sig dessa gränsregioner nu mitten i unionen, och det ger naturligtvis enorma möjligheter inför framtiden. Det finns en chans att bli modellregion för det europeiska samarbetet, det stämmer, men det är först om många år. Till dess måste vi hjälpa till. Låt oss ange färdriktningen och ge betänkandet ett brett stöd i kammaren. En färdriktning som visar medborgarna i de problemtyngda regionerna att vi inte offrar dem för utvidgningen, att vi inte lämnar dem i sticket, utan att vi tar deras hand för att tillsammans slå in på vägen mot en bra framtid.
(Applåder)

Turco (NI)
. (IT) Herr talman! Efter de goda föresatserna för det Europa vi drömmer om övergår vi nu till de dåliga nyheterna om det Europa vi är, eftersom jag i det betänkande som jag är föredragande för granskar tre årsrapporter från kommissionen för år 2000: om strukturfonderna, om sammanhållningsfonden och om det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet. Om kommissionär Barnier, som är ansvarig för regionalpolitiken, hade varit här skulle jag ha velat läsa upp för honom vad han sade till oss i denna kammare under år 2000. Eftersom han är frånvarande skall jag inte göra det.
År 2000 var det första året då man tillämpade en samordning av strukturfondernas och sammanhållningsfondens insatser enligt de förordningar som antogs 1999. Mot bakgrund av kommissionens rapport och revisionsrättens årsrapporter och särskilda rapporter kan vi konstatera att den förenkling och uppsnabbning av förfarandena för utnyttjande av strukturfonderna som kommissionen utlovade i Agenda 2000, och som sattes i verket i och med att de nya förordningarna antogs, inte har haft någon som helst effekt. Som kommissionen själv har påpekat föreligger det liknande förseningar som 1994 när det gäller genomförandetakten för strukturfondernas mål totalt sett. Det är bara tack vare mekanismerna med ett förskott på 7 procent och de automatiska årliga åtagandena som 13 procent av åtagandena och 5 procent av betalningarna har kunnat genomföras. Om vi betraktar målen, gemenskapsinitiativen och de nyskapande åtgärderna som helhet, har endast 58 procent av de tillgängliga medlen för 2000 använts, för att inte tala om läget för de nya gemenskapsinitiativen, som verkligen är otroligt. Trots att gemenskapsinitiativen har koncentrerats och förenklats för att på så sätt skapa större effektivitet, och således reducerats till fyra: Leader, Interreg, Equal och Urban, har budgetgenomförandet varit 0 procent, både för åtaganden och betalningar, eftersom inga insatser har godkänts. Dessutom antogs inte riktlinjerna för de nyskapande åtgärderna förrän i början av 2001.
Det är klart att vi, mot bakgrund av dessa uppgifter, ställer oss den enkla retoriska frågan om de nya planeringsreglerna verkligen kan garantera en insyn i budgethanteringen, och om vi kan undvika att likviditeten stryps. Vi kan inte annat än uttrycka våra farhågor för att de ackumulerade förseningarna avseende användningen av resurserna i strukturfonderna och i sammanhållningsfonden under 2000 kan komma att inverka på garantin att de mål som har uppställts för den avgörande perioden 2000-2006 skall uppnås. För att sedan inte tala om insatserna under tidigare perioder. Vi har till vår förvåning noterat att hela 35 program från perioden före 1989 fortfarande var oavslutade vid slutet av 2000, elva år efter det att åtagandena upphörde och nio år efter fristen för betalningsbemyndigandena. För övrigt finns det hela 73 program från perioden 1989-1993 som fortfarande pågår. Vad skall man säga? Vi kan konstatera att man än en gång inte har brytt sig om de ovillkorliga frister och hot om stränga tvångsåtgärder som kommissionen flera gånger har föreslagit.
Låt oss nu övergå till kontrollen och utvärderingen. I sin årsrapport för 2000 och sin särskilda rapport för 2001 påpekade revisionsrätten allvarliga brister som ibland kvarstod i kommissionens och medlemsstaternas hantering och kontroll. Antalet konstaterade fel i anmälningar av förskottsbetalningar har inte förändrats jämfört med tidigare år och de mest frekventa felen är av samma slag som de som tidigare har konstaterats i olika stater.
Slutligen håller vi med om revisionsrättens åsikt att man borde tillämpa internationellt erkända standarder på kontrollerna, enligt vilka bland annat den som utför kontrollerna skall vara oberoende av den som genomför projektet. Så är inte fallet i dag.
Jag skall avsluta med ISPA, som tydligen måste vara skälet till att mitt betänkande har buntats ihop med betänkanden om utvidgningen. Vi noterar att kommissionen under det första planeringsåret har använt cirka en tredjedel av avsatta medel för 2000, och vi hoppas att genomförandet kan ökas betydligt så att dessa resurser utnyttjas till fullo. De är avgörande för att kandidatländerna skall få en balanserad utveckling.
Avslutningsvis är jag, när vi talar om utvidgningen och om Ungern, verkligen förbluffad över att inte en enda kollega har påpekat att Ungern den 7 september 2001 fanns med på den uppdaterade listan med länder och territorier som inte samarbetade med FATF, det vill säga Internationella Finansiella Aktionsgruppen mot Penningtvätt: en grupp som ingår i OECD, som är ett organ som också Europeiska unionen är medlem i.
Nåväl, vi har inte märkt vad som har hänt i Ungern: Vi fortsätter att låtsas att allt är väl, och att det Europa vi drömmer om, och som jag har rapporterat för er om, kommer att bli bättre än det är i dag.

Görlach (PSE)
Herr talman, ärade kolleger! Innan jag går in på Sapardbetänkandet i den gemensamma debatten vill jag säga några ord om utvidgningsförhandlingarna. Parlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling stöder uttryckligen kommissionens linje i fråga om jordbruksförhandlingarna med kandidatländerna. Vi vädjar till rådet och särskilt några medlemsstater att stödja kommissionen i sin förhandlingslinje på jordbruksområdet.
Jag är som bekant sedan många år tillbaka en engagerad reformpådrivare i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Så kommer det att förbli och vi väntar med spänning på kommissionens meddelande. Men en sak är säker, diskussionen om reformen får inte störa anslutningsförhandlingarna. Inga förhastade beslut får nu fattas som kan försena anslutningsförhandlingarna. Omvänt gäller förstås att anslutningsförhandlingarna och de krav som begripligt nog dyker upp från kandidatländernas sida inte får stå i vägen för diskussionen om reformerna. Diskussionerna kommer att löpa parallellt men får inte blockera varandra. Det ser vi som en helt avgörande punkt. Givetvis uppstår det tvister, vissa medlemsstater vill alls inte ha några direkta betalningar, de nya länderna vill helst ha 100 procent och - vilket jag säger adresserat till kandidatländerna - de kommer att bli tacksamma för kommissionens förslag.
När det då gäller Sapardprogrammet: Samtidigt som vi alltså tvistar om storleken på betalningarna i anslutningsförhandlingarna utnyttjar vi inte fullt ut de förberedelsestöd som finns i Sapard. Vi skjuter liksom stora summor framför oss med en snöskovel. Det finns förstås skäl till detta. Det handlar inte om att skuldbelägga någon, utan om en tydlig analys om vad det beror på och vad vi kan göra åt det. Den decentraliserade programhantering som valdes är förstås en mycket krävande metod. Helt säkert skulle pengarna ha nått ut till projekten snabbare om de hade administrerats centralt och förvaltats av kommissionen. Så skedde inte av goda och välvilliga skäl. Vi måste dock inse att vi borde ha vetat att detta generösa tillmötesgående med decentraliserat och ökat eget ansvar för kandidatländerna inte skulle ge så snabba resultat som vi hade önskat.
Vi hoppas kunna ta ett stort steg framåt i år. Däremot kommer vi tyvärr inte att kunna ta igen förlorad tid. Därför gick utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling redan förra året ut med följande rekommendation till kommissionen: När vi nu utformar förvaltningen av programmen så att de skall omfatta en lärdomseffekt inför den kommande tiden med fullvärdigt medlemskap, varför då inte genomföra även andra element som vi har utnyttjat framgångsrikt på landsbygdsområdet inom den nuvarande unionen? Varför inte införa ett program liknande Leader; vi har döpt det till Inpard (Innovative Participatory Rural Development)? Som motargument säger man följande: Snälla vänner, det är verkligen för sent för det - vi saknar det rättsliga underlaget. Det är ett populärt argument från kommissionen när det är något kommissionen inte vill!
Om vi nu inför ett program liknande Leader för att sporra organisationerna och befolkningen att själva bli kreativa och utveckla idéer på landsbygdsområdet, så är det ju mycket möjligt att detta tar fart först när de är fullvärdiga medlemmar. Men även då skulle tidsvinsten vara ett faktum om vi försöker engagera dem redan nu. Och kanske ger ett sådant program oss möjlighet att förhindra att alla förlorar pengar - förhindra att pengarna kastas i Rhen kan jag väl inte säga - men i alla fall förhindra att de flyter tillbaka ner i finansministrarnas kassakistor.
Vi är inte nöjda, alla är inte det, det vet vi! Kommissionen kan heller inte vara nöjd med att Sapardmedlen inte har använts så som avsikten var. Men låt oss spurta ordentligt så att det syns åtminstone de sista metrarna, så att alla medlemsstater - det finns ju skillnader i Sapardprogrammet mellan de enskilda kandidatländerna - känner effekterna av EU och får hjälp med de pengar som är så bittert nödvändiga för att skogsplantagen runt om jordbruket, slakterierna och mjölkproducenterna skall kunna hålla en sådan kvalitet på produkterna att de blir konkurrenskraftiga på den europeiska hemmamarknaden. Man måste också göra klart för kandidatländerna att det inte bara handlar om vilken kvalitet de skall hålla på EU:s inre marknad när de blir fullvärdiga medlemmar. Vi kan inte göra någon skillnad i kvalitet på jordbruksprodukter beroende på om de skall användas på den inre marknaden eller gå på export. Ni får inte låta er uppröras av ursäkterna från vissa kandidatländer, för argumentet att man ju för närvarande inte har någon export till EU och till och med köper varor i Ukraina och Ryssland, gäller då inte längre. Vi tillåter inte det. Det behövs pengar och snabb hjälp. De pengar som nu betalas ut till kandidatländerna via Sapard och andra program är pengar som vi sedan sparar in när de har blivit fullvärdiga medlemmar. Låt oss försöka göra det bästa av detta!
(Applåder)

Olsson (ELDR)
. Herr talman, rådsordförande och kommissionär! Jag tror att vi ibland skulle behöva stanna upp och nypa oss själva i armen och fundera över hur privilegierade vi är som får lov att arbeta med Europafrågor just nu. Att ena Europa, att äntligen införliva länderna i centrala Östeuropa i den europeiska unionen är vår tids historiska utmaning.
Ibland upplever jag detta som overkligt, eftersom jag under mycket lång tid vant mig vid att det fanns en skiljelinje tvärsigenom Europa som skulle bestå. Lyckligtvis gjorde den inte det. Nu känner jag däremot att det tar för lång tid - det har redan gått många år sedan skiljelinjen försvann. Såsom ledamot Brok sa finns det inte längre någon ursäkt för att fördröja utvidgningen.
Att förse sitt folk med näringsriktig och säker mat har alltid varit en viktig ambition för alla stater. Därför spelar jordbruks- och livsmedelspolitiken en sådan stor roll, både i områden i världen med överskott och med underskott.
Jordbrukspolitiken är en knäckfråga i anslutningsförhandlingarna. Unionen kan rimligen inte tillmötesgå kandidatländernas samtliga önskemål. Vi måste dock i förhandlingarna skapa en känsla av förståelse och gemenskap inom ramen för EU:s långsiktiga ekonomiska och politiska åtaganden.
Rådet (allmänna frågor) kunde inte uppnå enighet i fråga om direktbetalningarna. Jag vill vid detta tillfälle tydligt deklarera att jag inte stöder den svenska regeringens uppfattning, utan tillstyrker kommissionens linje när det gäller infasningen av direktstöd.
I vårt betänkande föreslår vi i en punkt att kommissionen skall stödja och hjälpa till i fråga om Rumäniens och Bulgariens fortsatta arbete för anslutning. Därför vill jag tacka kommissionären för att han redan inledningsvis förklarade att man skulle göra det. Det är roligt när vi är överens i våra strävanden.
Vi tar även upp några punkter som kanske kan göra förhandlingarna lite mjukare. Det är möjligt att tankarna redan finns hos kommissionen. Beträffande fastställandet av kvoter och volymer anser vi att man bör ta hänsyn till kandidatländernas situation under referensperioden, till deras produktionspotential och konsumtionsutveckling, inom ramen för de kvoter och volymer som kommissionen föreslår.
Vi anser också att man inte skall missgynna de länder som av olika skäl har utsatt sitt jordbruk för en hård marknad under dessa år. I länder med låga direktstöd före anslutningen borde man dessutom kunna öppna möjligheten att överskrida denna nivå. Jag säger inte att detta borde gälla generellt, eftersom det är rimligt att inte tillåta någon ökning utöver tidigare nivåer. Det borde dock finnas en möjlighet, ett utrymme för diskussion om att i de fall ekonomin så tillåter och konkurrenssituationen inte störs, kunna överskrida denna nivå.
Med tanke på att kandidatländerna är inne i en stor omställning vore det också lämpligt att efter ett tag se över hur den gemensamma jordbrukspolitiken skall tillämpas.
Rådsordföranden har rätt i att utvidgningen är en sak, jordbrukspolitiken en annan. Det finns emellertid samband, och vi anser att det är angeläget att både EU-länder och kandidatländer omedelbart börjar samtala om hur en kommande jordbrukspolitik skulle kunna se ut. Vi är alla medvetna om att den måste förändras, och sådana samtal skulle kanske underlätta ett godkännande från kandidatländerna.
Jag tror att EU har ett centralt intresse av att i enlighet med de diskussioner som nu förs i världslivsmedelskonferensen och i enlighet med WTO:s ambitioner kunna sälja sina livsmedel på en fungerande världsmarknad. Förhoppningsvis skall det bli möjligt att då utnyttja produktionspotentialen.
Jag vill lämna en rekommendation till rådet och kommissionen: Förhandla med kunskap, känsla och kärlek så når vi ett gott resultat.
Karamanou (PSE)
Fru talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar kolleger! Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor antog den 18 april 2002 ett yttrande med Dybkjær som föredragande, ett yttrande som sammanställdes på grundval av de rapporter från kommissionen som lades fram i november 2001. Broks i övrigt mycket viktiga betänkande innehöll tyvärr inte något av våra förslag om den rättsliga och sociala ställningen för kvinnor i kandidatländerna, och som ordförande för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor skulle jag till parlamentet vilja framföra mitt utskotts kraftiga ogillande. Jag hoppas naturligtvis att de ändringsförslag som mitt utskott har lagt fram i samband med denna fråga kommer att godkännas i morgon.
I sitt yttrande betonade vårt utskott att antagandet av gemenskapens regelverk inom området för jämställdhet mellan män och kvinnor utgör ett ofrånkomligt villkor för anslutning, eftersom det i grunden är en fråga om mänskliga rättigheter. Att institutioner inrättas samt att institutionell och administrativ kompetens stärks inom detta område utgör en grundläggande förutsättning för en fullständig tillämpning av gemenskapens regelverk. Jämställdhet mellan könen utgör en grundläggande och oskiljaktig del av den ekonomiska, sociala och demokratiska utvecklingen och därför bör jämställdheten utgöra en riktlinje i utvecklings- och anslutningsförfarandet.
Kandidatländerna bör alltså säkra att regelverket före anslutningen tillämpas fullständigt och effektivt när det gäller jämställdhet mellan män och kvinnor. Som bekant innehåller gemenskapens regelverk inom området för jämställdhet nio direktiv med avseende på lika lön och lika behandling på arbetsmarknaden, säkerhet och hälsa, arbete för gravida kvinnor, föräldraledighet, bevisbördan vid diskriminering och lika behandling i frågor som rör socialpolitik. Vi anser dessutom att det för kandidatländerna är mycket viktigt med en utveckling eller en förnyelse av de rättsliga och administrativa strukturerna så att förutsättningar skapas för en effektiv tillämpning av gemenskapens regelverk.
Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har naturligtvis tagit hänsyn till de små framsteg man har lyckats göra i kandidatländerna, och framhållit sektorer där ytterligare förbättringar behövs. Vi anser att en viktig beståndsdel i ett helhetsinriktat anslutningsförfarande bör utgöras av tillämpningen av effektiva åtgärder för att förebygga och bekämpa följande företeelser: Kvinnohandel, prostitution, sexuellt utnyttjande av underåriga samt barnpornografi i kandidatländerna, eftersom flera av dessa länder när det gäller dessa frågor fortfarande är ursprungsländer, genomfartsländer och mål för de internationellt organiserade nätverken för brott i samband med modern slavhandel. Dessutom råder i vissa av kandidatländerna en problematisk situation beträffande barnen, en situation som utgör en direkt följd av brister i de sociala trygghetssystemen. Som en del av anslutningsstrategin för säkrande av respekten för individens rättigheter och kvinnors värdighet uppmanas kommissionen att intensifiera sina ansträngningar i syfte att utplåna alla former av våld som drabbar kvinnor, samt att verkligen stimulera förbättringar av barns rättigheter och skyddet för barn.
Därtill behöver vi ett brett program för institutionella ingrepp och ekonomiskt stöd för att införliva dimensionen jämställdhet mellan könen i anslutningsförfarandets ekonomiska riktlinjer, så att de negativa följder motverkas som privatiseringar och nedskärningar i de offentliga sociala anslagen har för jämställdheten mellan könen. Som bekant medför övergången till en marknadsekonomi stora påfrestningar för sysselsättningen i flera av kandidatländerna. Detta faktum skapar en särskild oro för de negativa följder som denna övergång har för kvinnorna, eftersom de är de första offren för nedskärningar i budgeten inom sektorerna för barnomsorg och utbildning, samt inom de sociala trygghetssystem som stödjer förenandet av yrkeslivet och det sociala livet.
Kommissionen behöver verka för lämpliga offentliga och privata investeringar inom sociala sektorer i kandidatländerna för att underlätta och stärka kvinnors deltagande i de representativa institutionerna och i de beslutsfattande organen. Inom detta område finns allvarliga demokratiska brister i samtliga kandidatländer. Med utgångspunkt från detta begär vi av kommissionen att den skall informera oss om vad som har uppnåtts i kandidatländerna beträffande antagande av gemenskapens regelverk i fråga om jämställdhet. Vi skulle också vilja att kommissionen informerar oss om i vilken utsträckning kandidatländerna har verkat för att en institutionell ram skall upprättas i samband med detta under samma tidsperiod ?
(Talmannen avbröt talaren.)

van der Laan (ELDR).
Tack så mycket, fru talman! Den här ?debatten? säger mer än ord om klyftan mellan Europa och medborgarna. Fastän vi vet att det inte finns något större allmänt stöd för utvidgningen, har man nästan inte hört ett enda kritiskt uttalande här. Det bekräftar bilden av att detta är ett av otaliga europeiska projekt som slussas igenom av den europeiska eliten i stället för att hålla en ärlig, öppen dialog med uppriktigt oroade medborgare. Kära företrädare för rådet och kommissionen, detta handlar inte enbart om högerpopulistiska och anti-europeiska figurer, detta handlar också om helt vanliga medborgare som verkligen är bekymrade.
För att ge denna ärliga dialog drivkraft ställer den liberala gruppen frågan: Hur kan det vara så att EU beviljar asyl till medborgare från länder som vi förhandlar med? Endera är dessa länder säkra, och då tar vi inte emot några asylsökande, eller så är de inte säkra, och då måste man i hög grad ställa dem till svars för detta inom ramen för de politiska kriterierna. Den liberala gruppen tar mycket seriöst på Genèvekonventionens asylförpliktelser. Vi vill ha en human och rättfärdig politik. Hur skall vi kunna få detta även efter utvidgningen? Det är vår fråga.

Oostlander (PPE-DE)
Fru talman! Vi talar i dag åter om en mycket djupt närd önskan som är på väg att uppfyllas. Många inser detta. Andra spekulerar hellre över osäkerhet, rädsla och så kallat missnöje. Det är mer än någonsin politikernas ansvar att inte ge efter och låta sig förledas av denna populism. Det är vår och mediernas uppgift att ge medborgarna en sann bild av verkligheten, vare sig det nu lönar sig eller inte. Parlamentet och kommissionen är i stort överens om den politik som skall följas. Jag vill i synnerhet tacka kommissionär Verheugen för hans mycket engagerade anförande. Han har tagit itu med den här frågan på ett grundligt sätt, med kritisk förmåga och med stor ansvarskänsla för Europeiska unionen och för kandidatländerna. Det är detta vi som parlament gärna hade velat se, och så har det också varit under alla dessa år. Utvärderingen av framåtskridande och brister i kandidatländerna har alltid varit tydlig och ingående. Med tanke på utvidgningsprocessen har vi konstant påpekat för våra vänner i kandidatländerna att vi vill se vad deras elände bottnar i. Vi kan använda kunskapen om detta för att ge vår politik en ändamålsenlig inriktning.
Vi påpekar att det fortfarande finns en hel del att uträtta inom sektorn för medborgerliga fri- och rättigheter. Rättsstaten har med rätta angetts som förutsättning, och att detta prioriteras i sammanhanget är en självklarhet. Det har lagts ned mycket pengar och det läggs fortfarande ned mycket pengar på att förbättra myndigheternas förmåga att också upprätthålla och tillämpa sin anpassade lagstiftning. I det färska meddelandet från kommissionen angående den administrativa och rättsliga kapaciteten omnämns en hel del nödvändigt arbete. Jag vill fråga kommissionären hur utsikterna är för att den nödvändiga förbättringen och den fortsatta uppbyggnaden av rättsstaten i kandidatländerna skall kunna avslutas i tid, så att de verkligen kan fungera bra efter ett och ett halvt till två år.
Det finns också en viktig uppgift i framtiden för kommissionären, i synnerhet kommissionären för rättsliga och inrikes frågor, inom området för övervakning och för att garantera ett gott förfaringssätt. Det kommer förmodligen att delas ut gula kort oftare på det här området i framtiden än vi är vana vid från tidigare.
Tanken på att permanenta de stängda dörrarnas politik genom att anställa en hög tjänsteman för denna politik vid rådet anser jag vara högst besynnerlig. Jag ser det som ett slag i ansiktet på kommissionen och parlamentet. Vilken sorts förebild kommer detta att bli för kandidatländerna? Det är uppenbarligen en innerlig önskan hos rådet att undvika parlamentarisk kontroll, och i synnerhet i form av en möjlighet att avsätta en politisk funktionär.
Slutligen, herr talman, talar man fortfarande i vissa länder om en folkomröstning. I början av hela processen hade en folkomröstning möjligtvis varit på sin plats, men då var opinionsundersökningarna så positiva att ingen någonsin tvivlade på att den europeiska medborgaren gärna ville ha den här utvidgningen, som en gottgörelse av en hedersskuld till Centraleuropa. En opinionsundersökning nu skulle vara mycket besynnerligt, för det skulle ge intrycket av att man efter denna enorma mängd arbete - som ofta också har varit ett mycket impopulärt arbete - efter att ha uppfyllt alla krav ännu en gång skulle kunna konfronteras med ett ?nej? från medlemsstaterna via en mycket svårtolkad folkomröstning. Därför tror jag att vi som politiker måste finna vår väg till medborgarna på det sätt som vi alltid har gjort, med det kritiska sinne som vi alltid har haft med oss.

Marinho (PSE)
Fru talman! Varje rad i detta viktiga yttrande från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som ledamot Oostlander och ledamot Berger så duktigt utarbetat, är för oss något angeläget och ångestfyllt: från rättssystemets bristande oberoende när det gäller behörighet till minoritetsgruppernas situation, från den begränsade tillgången till rättvisa till straffrihet för våldsbrott och våldshandlingar, från religiös förföljelse till diskriminering av homosexuella, från människosmuggling till organiserad brottslighet, till poliskorruption, till oorganiserade gränser, från journalisternas bräckliga oberoende till rättssystemets svaghet, alla är de problem där framstegen tyvärr är praktiskt taget omöjliga att upptäcka.
Inte på grund av EU, för bara i år kommer vi att använda 1 000 miljoner euro för att snabbt försöka hjälpa kandidatländernas rätts- och förvaltningsapparat att få ordning på dessa skrämmande siffror. Som Köpenhamnsdoktrinen fastställde när det gäller frihet, demokrati och mänskliga rättigheter finns det inga undantag, övergångsperioder eller något Europa à la carte. Här, fru talman, handlar det om att godkänna omständigheterna eller gå. Vi hoppas att de godkänner omständigheterna och gör det på bästa sätt.

Berès (PSE)
. (FR) Fru talman! Jag skall på en minut ta upp fem punkter för att erinra om den ståndpunkt som utskottet för ekonomi och valutafrågor intar. För det första är vi angelägna om den utvärderingsrapport som vi har krävt av kommissionen ifråga om situationen och behoven i kandidatländerna inom området för allmännyttiga tjänster. För det andra menar vi att vi måste visa en viss flexibilitet när vi studerar deras ekonomiska kapacitet, och beakta behovet av att skapa förutsättningar för en både hög och varaktig ekonomisk tillväxt. Sedan är vi även angelägna om den bekämpning av penningtvätt och skatteparadis som enligt vår mening är en förutsättning för anslutning, och som andra talare före mig har nämnt.
Vidare är det nödvändigt att uppmuntra dessa länder till ett utvecklat regionalt samarbete, och slutligen har vi uppfattningen att dessa länders anslutning till unionen i sig kommer att göra det lättare för dem att uppfylla de mål som Europeiska unionen strävar mot.

Wuermeling (PPE-DE)
Fru talman! Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden gläder sig mycket åt att förhandlingarna om de kapitel som handlar om den inre marknaden och de dithörande kapitlen har lyckats. Därför kan vi i dag säga att den inre marknaden redan finns. Dock hyser vi fortfarande en oro för bristerna i förvaltningen och rättssystemen i de blivande medlemsstaterna. Låt mig berätta om något jag lärde mig i Prag i helgen, nämligen att det tar cirka ett år för ett utländskt handelsföretag att tas upp i det tjeckiska handelsregistret - om man inte investerar 2 000 euro vill säga.
På den inre marknaden får det inte uppstå obalans mellan rättigheter och skyldigheter på grund av att det brister i genomförandet av miljöstandarder, sociala standarder och konsumentstandarder. Vi behöver en rättvis konkurrens även på den utvidgade inre marknaden. Ett stort tack till Sommer för betänkandet. Det är en viktig puff framåt för en fruktbar samverkan och en läkning av skarven mellan öst och väst i gränsregionerna. Vi stöder starkt prioriteringen av de små och medelstora företagen, och hoppas att detta även skall ge utslag i de kommande ansökningarna.

Glante (PSE)
Fru talman, mina damer och herrar! Jag fick i uppgift att skriva ett övergripande betänkande om tolv kandidatländers industripolitik, forskning, energi och utrikeshandel. Det var inte lite problematiskt. Att redogöra utförligt för detta på en minut är omöjligt. Därför vill jag hänvisa till motiveringen i mitt betänkande. Den som är intresserad kan ta sig en titt där.
Låt mig ta upp en fråga som ligger mig personligen varmt om hjärtat, och lite mer poängterat än min kollega Willi Görlach betona att jag, mot bakgrund av att jag kommer från en region som sedan 1990 är medlem i unionen och har fått ta emot mycket solidaritet de senaste tolv åren, mycket väl kan bedöma vilka ansträngningar kandidatländerna, och framför allt länderna i Central- och Östeuropa har gjort för att uppnå en ställning för att kunna anslutas till unionen. Jag kräver att vi, det vill säga Europeiska unionen och framför allt rådet, och där särskilt de två länder som alltid har varit en drivkraft i unionen, nämligen Tyskland och Frankrike, så snart som möjligt ser till att få undan de stenar som blockerar vägen för en återförening med dessa länder så att vi, även jag själv, kan föra en europeisk valkamp på bägge sidor om floderna Oder och Neisse 2004.

Smet (PPE-DE)
. (NL) Tack herr talman! Jag hänvisar också till mitt betänkande, och jag vill särskilt betona två punkter. Den första punkten är den höga arbetslösheten i några av kandidatländerna. I till exempel Polen är arbetslösheten 19 procent, och den sjunker inte. Detta kräver stöd åt de hårdast drabbade regionerna och en insats av de privata investerarna, som samtidigt skulle vara tvungna att investera i utbildning och vidareutbildning. Jag ber kommissionen att vara med och insistera på detta.
En andra punkt är rädslan hos våra egna medborgare för att förlora sina jobb eller för stora immigrantströmmar från kandidatländerna. Denna rädsla måste undanröjas. Det finns tillräckligt med argument. Kandidatländerna genomgår en stark ekonomisk tillväxt och kommer att kunna hjälpa sina egna medborgare. Den genomsnittliga inkomsten per månad i kandidatländerna stiger kraftigt, och exporten från våra länder till dem ökar kraftigare än importen därifrån. Belgien till exempel har en årlig ökning med 15 procent. Det framgår dessutom av all statistik att invandringen till Europeiska unionen är begränsad. Herr kommissionär! Ni utförde ett mycket bra arbete vid toppmötet för företagare, och många siffror kom ut till pressen. Detta är mycket viktigt, för vi måste undanröja rädslan hos vårt folk. Fortsätt på samma sätt, gör på samma sätt när det gäller alla dessa sociala frågor.

Bowis (PPE-DE)
. (EN) Fru talman! När man står i en förfallen asbestfabrik i Polen och känner asbestsmaken i munnen, när man lyssnar till en debatt i Malta om hur de bortskaffar avfall på en liten ö som består av sten, och när man står på en gård i Bulgarien och ser den plats där mentalsjuka lagbrytare förväntas motionera en timme per dag, ser man några av de utmaningar som några i vår europeiska familj står inför i sin strävan att gå med i Europeiska unionen och anta vårt regelverk.
I sina betänkanden om utvidgningen har vårt utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor belyst farhågor i fråga om kärnsäkerhet, lager av obrukliga bekämpningsmedel, livsmedels- och fodersäkerhet, skydd för livsmiljöer och vilda fåglar samt mänskliga rättigheter i mentalvårdssystemen. Vi vill att gemenskapens regelverk skall följas, men inser att detta regelverk omfattar krav som vi alla försöker uppfylla. Vi vill att kandidatländerna skall ha tillgång till råd och stöd från specialister och till medel som vi som medlemsstater redan har tillgång till för att fullgöra våra åtaganden, och vi ber kommissionen att se till att vi inte begär att kandidatländerna skall uppfylla krav som våra egna medlemsstater inte själva uppfyller.

Langenhagen (PPE-DE)
Fru talman! Här hade jag tänkt imponera på kommissionär Fischler, och så är han inte här. Men om allt löper enligt planerna kommer vi för en gångs skull att kunna dra några feta fiskar i land till årsskiftet. När det gäller utvidgningen ligger fisket också för en gångs skull före jordbruket. Fiskerikapitlet har redan avslutats med alla kandidatländer, även om det skedde med förbehåll för Polen och Malta. Men även här syns en glädjande utveckling, till exempel att Polen har dragit tillbaka sina krav på särskilda rättigheter vad det gäller tillgången.
I och med utvidgningen kommer kustlinjen att förlängas väsentligt och antalet aktiva inom fisket kommer att öka. Vi har verkligen inga olösliga problem att vänta när vardagen rullar i gång, dock kommer det att återstå svårigheter som måste lämpas över bord. Framför allt saknas det effektivare strukturer för förvaltningen, ett enhetligt register, effektiva kontroller, ordentligt anpassade standarder för hygien och miljö och åtgärder mot fartyg under billig flagg. Men detta bör vi kunna få grepp om. Jag är alltså full av tillförsikt om att vi gemensamt skall kunna undanröja dessa problem och hissa seglen för ett utvidgat europeiskt fiske.

Beazley (PPE-DE)
. (EN) Fru talman! Mitt yttrande behandlar till stor del de tekniska framstegen i kommissionens förhandlingar med kandidatländerna om tillämpliga kapitel, men jag uppmanar också både rådet och kommissionen att fördubbla sina ansträngningar för att öka medvetenheten hos den allmänna opinionen. Jag undrar om både minister de Miguel och kommissionär Verheugen i sina sammanfattande repliker skulle kunna beröra framstegen i fråga om den allmänna opinionen och de eventuella nya initiativ som de tänker sig. Vi låtsas alla stödja detta - med folkomröstningarna i åtanke - men det krävs ett mycket större praktiskt engagemang, särskilt av medlemsstaterna, inte bara av själva Europeiska unionens institutioner.
Jag har tre idéer om åtgärder i medlemsstaterna. För det första bör fler offentliga plattformar ges till ledare från kandidatländerna, inte bara politiska, utan även kulturella ledare - författare, filmskapare och musiker. För det andra bör förbindelserna mellan det civila samhällets institutioner ges offentlighet. För det tredje bör något göras för att råda bot på den kollektiva minnesförlust som Sovjettyrannin påtvingade Västeuropa, vilken fick oss att glömma de tusen år gamla kulturella, politiska och kommersiella förbindelser som vi nu håller på att återupprätta.

Dybkjær (ELDR)
Herr talman! På kvinnoutskottets vägnar tackar jag kommissionär Verheugen för hans insats på jämställdhetsområdet. Verheugen har inte vid något av de tillfällen kvinnoutskottet talat med honom tvekat att slå fast att ?acquis communautaire?, om jag får kalla det så, också skulle gälla på detta område. Sedan kan man ju inte ställa kommissionären till svars för att gemenskapens regelverk först genomförs i sista ögonblicket i ett flertal länder. Jag vill dock med anledning av detta uppmana kommissionären och hans medarbetare att fortsätta att bevaka vad som händer på området, så att vi fortlöpande inte endast får absolut nödvändiga fakta utan också ser till att länderna själva tillhandahåller dessa.
Till rådets ordförande vill jag gärna framföra att medlemsstaterna enligt min uppfattning har en särskild förpliktelse gentemot kvinnorna. Det är nämligen en sak att få regeringarnas godkännande av medlemskapet, men en helt annan att få befolkningarnas. Kvinnorna utgör över hälften av befolkningen, och det som hittills har kunnat registreras i kandidatländerna är en hög arbetslöshet, som särskilt har drabbat kvinnorna. När vi kommer till nästa fas, nämligen att övertyga befolkningarna om att utvidgningen faktiskt är en bra idé, är det mycket viktigt att man är uppmärksam särskilt när det gäller kvinnofrågan. Här tror jag att medlemsstaterna kan bidra och att de tillsammans med kommissionen kan göra en särskild insats.

Sbarbati (ELDR)
. (IT) Fru talman! Utskottet för framställningar anser att detta betänkande är mycket viktigt. Utvidgningen är den mest entusiasmerande och svåra politiska utmaningen under detta århundrade, och kan inte enbart hanteras i kamrerstermer.
Det fordras en högre politisk tankegång och en mindre bypolitisk och mer global vision om politiken. Europeiska unionen måste växa också i politisk kvalitet och anta en fysionomi som inte bara kan innebära en stor marknad. Bara om vi har en politisk resning kan vi bli trovärdiga samtalspartners i världen och i väst när det gäller svåra processer för kulturell, ekonomisk och framför allt juridisk integration. Vi har ingen nytta av småsint och tarvlig egoism. En konservativ hållning riskerar att göra oss egocentriska och isolerade, med allvarliga konsekvenser på medellång och lång sikt.
Utvidgningsprocessen har nu börjat. Den långsamma och stegvisa anpassning som noteras i kandidatländerna, liksom vi har hört, bör dock inte bara uppmuntras utan stöttas, inte bara på toppnivå utan med en lämplig budgetpolitik som grundar sig på solidaritet och stränghet, på garantier för utveckling och fred, för att inte riskera återfall i EU-motstånd.

Katiforis (PSE)
. (EL) Fru talman! Utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har undersökt den av kommissionen föreslagna gemensamma budgetramen för 2004-2006 i samband med anslutningsförhandlingarna, och har bedömt att kommissionens förslag i stora drag är balanserat och realistiskt. Kandidatländernas behov beaktas, särskilt eftersom deras absorptionsförmåga kommer att vara begränsad under de första åren efter anslutningen. Vidare uppmanas inte de nuvarande medlemsstaterna att bidra med större belopp. Vissa medlemsstater hävdar att förslaget är överdrivet generöst för det inledande stadiet av förhandlingarna, och föreslår i stället att det belopp används för år 2004 som hade angivits i Berlin för år 2002.
Det finns ingen grund för denna kritik. För det första skulle ett mer begränsande förslag förkastas helt av kandidatländerna med risk för att förhandlingarna skulle spåra ur och för att en gemensam utgångspunkt inte skulle kunna upprättas före årets slut. För det andra bedömer man när det gäller de nya medlemsstaternas absorptionsförmåga att år 2004 kommer att ge möjlighet till avsättning av belopp som är klart större än de som angavs i Berlin för år 2002.
De pågående utvidgningsförhandlingarna bör inte sammankopplas med andra förhandlingar och försök till förändringar av unionens politik.

Poli Bortone (UEN)
Fru talman! När vi hävdar att principen om solidaritet och ekonomisk och social sammanhållning är grunden för gemenskapens institutioners politik för att nå målet om en europeisk kontinent som vilar på en gemensam värdegrund, vill vi också slå fast vår grupps stora omsorg om den kommande utvidgningen, pelaren med den ekonomiska och sociala sammanhållningen och de allt större ansträngningarna för att skapa en sammanhållning. Vi tyckte därför att förslaget att införa strukturfonderna gradvis, som parlamentet tidigare har stött, och att införa sammanhållningsfonden i de nya medlemsstaterna med en andel på hela en tredjedel av tilldelningen för strukturella insatser var bra. Detta kommer att bidra till att avsevärt förbättra absorptionsförmågan hos dessa länder, som hittills egentligen saknar riktig administrativ kapacitet.
Vi har här vid andra tillfällen krävt att kommissionen i ökande utsträckning skulle arbeta med att noggrant övervaka hur resurserna används, vilket blir än mer brådskande och nödvändigt om man tar hänsyn till att ett så omfattande utnyttjande av sammanhållningsfonden, för att förbättra genomförandet av strukturella insatser i kandidatländerna, skall betraktas som en ny strategi i egentlig mening, och som sådan måste ha ett slutdatum. Följaktligen kan man instämma i föredragande Böges tankegång att vi noggrant bör följa hur förbättringen av genomförandet av strukturfonderna utvecklas, och om utfallet är positivt sedan gradvis minska sammanhållningsfondens andel. Man hoppas att problemen med att genomföra till exempel instrumenten Ispa, Sapard och Phare, trots att fonderna har tredubblats sedan 2000, skall kunna övervinnas eller åtminstone minska bland annat genom att institutionerna förstärks.
Avslutningsvis uppskattar vi generellt sett kommissionens agerande, och delar Böges oro inför och tveksamhet till de finansiella utsikterna, som inte nödvändigtvis skall villkoras till perioden 2007-2013, om man använder möjligheten att förlänga det interinstitutionella avtalet och de aktuella ekonomiska planerna något.

Glase (PPE-DE)
. (DE) Fru talman! De regioner som kommer att gränsa till Europeiska unionens framtida medlemsstater behöver vår fulla uppmärksamhet, nu och alldeles särskilt efter utvidgningen. Överallt, särskilt i mitt hemland, kännetecknas regionerna i närheten av gränserna av extremt hög arbetslöshet och utdöende byar och städer. Ungdomarna flyttar ut eftersom de inte längre har några framtidsperspektiv. Enda sättet att stoppa denna negativa utveckling är att stödja regionerna så att de kan modernisera infrastrukturen, upprätta transportförbindelser och rusta de små och medelstora företagen för den utmaning som väntar. För det är de som skapar huvuddelen av arbetstillfällena.
Om EU och medlemsstaterna själva stimulerar och stöder de gränsregioner som har stora problem, inte minst för att undvika lönedumpning och illojal konkurrens, så kommer det att växa fram ett grannskap kring gränserna som är till fördel för alla. Den historiska uppgift som utvidgningen är måste lyckas. Det finns inget alternativ.

Piétrasanta (Verts/ALE)
Fru talman! I avsnittet om fiske i detta betänkande görs ingen detaljerad analys av strukturfondernas övergripande fördelar och av hur beloppen fördelar sig per åtgärd, exempelvis för förvaltningen av fiskeflottan, avvecklingen, vattenbruket, och så vidare.
I grönboken ställs frågan om IFOP har bidragit till fiskebeståndens varaktiga fortlevnad, eller om den har lett till en snedvridning av fiskeindustrin. Alla resurser som har gått till omstrukturering av fiskeflottan har kanske bidragit till att skapa en flotta med selektiva fiskemetoder, med produkter av mycket hög kvalitet och en maximal sysselsättningsgrad, eller kanske bidragit till att påskynda industrialiseringsprocessen genom att eliminera småbåtar och genom att uppföra stora byggnader, med de socioekonomiska konsekvenser detta medför?
Kommissionen måste försöka besvara denna fråga under den pågående diskussionen om den gemensamma fiskeripolitiken.

Stockton (PPE-DE)
Fru talman! Som många kolleger har påpekat varierar framstegen på vägen mot anslutning från land till land och från månad till månad. Det är ingen hemlighet att moderniseringen av kandidatländernas jordbruksindustrier befinns vara en av de svåraste frågorna. Stöd inom ramen för Sapardordningen är helt klart av avgörande betydelse för att bistå den processen. Utnyttjandet av denna och andra ordningar är emellertid ojämnt. Förväntningarna i dessa länder är i allmänhet höga. Det finns en kontinuerlig risk för att dessa förväntningar inte kommer att infrias, vilket skulle få oundvikliga politiska och sociala följdverkningar.
Jag har under de senaste månaderna besökt Polen, Tjeckiska republiken, Slovakien och Ungern, och när man väl kommer bort från huvudvägarna och järnvägslinjerna är det lätt att se hur mycket som måste göras. Jag delar Baroness Nicholsons oro över att regeringarnas ofta övermänskliga ansträngningar inte kommer att mötas av flexibilitet från vår sida. Tillåt mig att tillråda att detta slags EU-verksamhet bedrivs med flexibilitet och finess, så att den främjar processen i stället för att hämma den.

Schwaiger (PPE-DE)
Fru talman! Som utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi ser det är det i ett skede där Sapardprogrammet går in i sin operationella fas, dvs. att faktiskt pengar faktiskt utbetalas, givetvis viktigt att medlen används främst till att utveckla landsbygden och mindre till jordbrukets produktionsförmåga. Låt mig endast nämna två nyckeltal: Vi kan notera 15 procent för produktionen inom jordbruket från kandidatländernas sida, 50 procent av jordbrukets odlingsareal kan ytterligare aktiveras. Det vore alltså fel att fortsätta att påverka produktionsstrukturerna för att förbättra dem. Det är bättre att skapa alternativa sysselsättningsmöjligheter inom landsbygdsområdet, vare sig det handlar om hantverk eller småindustri.
På det hela taget är det viktigt att en möjlig produktionsökning inte ytterligare belastar vår redan omfattande överproduktion inom jordbruket, utan att vi snarare hittar rätt medel för att bygga upp strukturer för hantverket och småindustrin inom jordbruket och landsbygden i kandidatländerna.

Pomés Ruiz (PPE-DE).
Fru talman! Inom utskottet för regionalpolitik, transport och turism och Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater medger vi att utvidgningen i sig är ett respektabelt politiskt mål. Därför bör den inte användas av rådet som ett medel att skaffa sig strategiska positioner helt utanför den europeiska utvidgningsprocessen. Den bör inte heller användas som ett medel att få till stånd förändringar i jordbrukspolitiken eller för att lösa andra problem. Därför vill jag gratulera det spanska ordförandeskapet till hur väl det sköter sina uppgifter, och bestämt fördöma de regeringar, kanske övervägande socialistiska, som använder den utvidgningsprocess som parlamentet och det europeiska samhället vill få till stånd, för att utverka överenskommelser i andra frågor där de kanske inte har särskilt starka argument utan försöker vinna styrka genom att villkora sin ståndpunkt.
Angående Turcos betänkande som utgör en granskning av hur medlen i strukturfonderna, Sammanhållningsfonden och ISPA använts under 2000, måste jag än en gång säga att den inre sammanhållnings- och regionalpolitik som vi har inom Europeiska unionen inte bör förändras därför att fattigare länder ansluter sig. Den inre sammanhållningen mellan de rikaste och fattigaste regionerna och länderna bör upprätthållas, oberoende av att 10 avgjort fattigare länder nu är på väg in i unionen.
Jag tror att vi måste spendera mera och använda gemenskapsbudgeten på ett bättre sätt, i nämnd ordning, och vi bör fortsätta att sträva efter att genomförandet av gemenskapsbudgeten inte blir en hinderlöpning. Tillvägagångssättet måste förenklas och vi måste ha större tillit till dem som genomför budgeten.

Rothe (PSE)
Fru talman, mina damer och herrar, ärade kolleger! Vi står inför ett i sanning historiskt ögonblick av anslutning. Det europeiska bygget både kan och kommer att utvidgas österut. Samtidigt kommer Europeiska unionen att berikas med två vackra och kulturellt värdefulla öriken genom en fortsatt utvidgning söderut med Malta och Cypern.
Ingen blir förvånad när jag nu vill gå närmare in på en av dessa två stater, nämligen Cypern. Cypern är det kandidatland som har kommit längst med att införliva gemenskapens regelverk. Detta har redan sagts. Därför kan vi säkert utgå från att Cypern kommer att höra till den första rundan, och att det kommande valet till Europaparlamentet också kommer att hållas på Cypern.
Frågan man ställer sig är den följande: Kommer alla cyprioter, både grekcyprioter och turkcyprioter, att kunna delta i valen? Med andra ord, kommer den delning som strider mot folkrätten att upphävas före anslutningen? Det önskar vi. Det hoppas vi. Det är verkligen på tiden att den sista delade huvudstaden i Europa äntligen blir en levande huvudstad igen så att cyprioter av bägge folkgrupperna kan leva samman i fred på Cypern. Jag hoppas verkligen, precis som rådets ordförande har klargjort, att det skall gå att finna en politisk lösning senast i oktober.
Det faktum att det för första gången på länge förs direkta förhandlingar visar på den katalysatoreffekt som vi hoppades att anslutningen skulle medföra. Likaså hoppas jag att kandidatlandet Turkiet begriper att en lösning på Cypernfrågan ligger i Turkiets eget intresse och att Denktash inte kan hålla fast vid en tvåstatsmodell.
Det ligger inte bara i Cyperns utan även i Europas intresse att lösningen leder fram till en handlingskraftig och beslutsmässig stat på internationell nivå och på EU-nivå. Cypern måste tala med en röst. Om denna lösning inte nås till oktober, då står vårt hopp till att anslutningen eller Cyperns medlemskap skall fungera som en katalysator för en lösning, för den stora, överväldigande majoriteten av turkcyprioter vill tillhöra Europeiska unionen och efter anslutningen kunna leva i ett fritt Cypern.

Malmström (ELDR).
Fru talman! När nu utvidgningen närmar sig får många kalla fötter, och oron växer i såväl nuvarande EU som i kandidatländerna. Det vi alla drömt om och kämpat för i så många år - ett enat Europa - står för dörren och det är inte konstigt att frågorna hopas.
I kandidatländerna där det skall hållas folkomröstningar undrar nog många medborgare vad de ger sig in på. Inom EU väcks många frågor om kostnader och om hur EU skall kunna fungera. Extremistpartier utnyttjar utvidgningen i sin politik och spelar på människors rädsla för det okända.
Det krävs därför mer än någonsin politiskt ledarskap. Ledarna i kandidatländerna måste med beslutsamhet fortsätta de reformer som krävs innan förhandlingarna kan avslutas. De har gjort ett imponerande jobb och en del frågor återstår fortfarande. Det gäller att orka hela vägen fram och att vara ärlig. En del inhemska problem kommer fortfarande att återstå efter medlemskapet - det finns ett liv även efter inträdesdatumen.
Vi inom EU har också ett stort ansvar: att berätta för medborgarna om utvidgningens enorma betydelse och vad som står på spel. Vem trodde att det skulle vara gratis? Det är klart att det kostar att utvidga, men i längden är vi alla vinnare. Vi måste också utarbeta en reservplan för den händelse det blir ett nej i omröstningen på Irland.
Jag tycker Europaparlamentet har tagit sitt ansvar. Vi har enträget drivit på utvidgningsprocessen, krävt ett datum och noga granskat framstegen. I det betänkande vi antar i dag är det kristallklart att vi stöder utvidgningen samtidigt som vi lyfter fram en del problem. Även vi har ansvar för att övertyga medborgarna om denna historiska uppgift.
Det är en historisk chans att ena hela kontinenten. Tillsammans kan vi lösa gemensamma problem: miljöförstöring, brottslighet, tillväxt, säkerhet och värnandet av demokrati och humanistiska värden.
En kort tid återstår och jag är övertygad om att Köpenhamnsmötet i december kommer att bli historiskt och leda fram till EU:s största och viktigaste utvidgning hittills. Utvidgningen är oåterkallelig och helt nödvändig. Alternativet är kaos, osäkerhet och en ödesdiger delning av Europa.
Maes (Verts/ALE).
Fru talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Från Europeiska fria alliansens sida är vi förespråkare för utvidgningen. Inte så mycket för att vi gärna vill ha en större marknad, utan för att Europeiska unionen visar sig vara i stånd att garantera fred och stabilitet åtminstone inom sina egna gränser, tyvärr inte utanför. Den fungerar således som modell för konfliktförebyggande åtgärder, och vi ser därför gärna att denna modell utvidgas. Brok och medföredragandena, som vi gratulerar, visar med betänkandet vilket enormt framåtskridande som redan har skett, men tyvärr förekommer det fortfarande brister i många kandidatländer beträffande den administrativa kapaciteten och ett oberoende rättsväsende, men också när det gäller oberoende polis och oberoende medier. Maffia och korruption fortsätter att vara en plåga. I många länder existerar regionala skillnader för bekämpningen, som man egentligen inte har några instrument för.
Vi ber om särskild uppmärksamhet för de mänskliga rättigheterna och minoriteterna. En av dessa minoriteter som fortfarande lever i stor misär är naturligtvis romerna i olika kandidatländer. De lever ofta under miserabla förhållanden med bristfälliga bostäder, hög arbetslöshet och låg utbildning. I de flesta länder har man visserligen planer på gång, men att få med sig denna minoritet själv på ett ändamålsenligt sätt förblir ofta ett problem. Att värdesätta romernas kultur skulle kunna vara en nyckel när det gäller frigörelsen och integrationen inom denna gemenskap. Att stimulera romerna till att ta eget ansvar och göra dem delaktiga i samband med genomförandet av de projekt som organiseras av Europeiska unionen själv borde vara normen. Vidare utgör romerna naturligtvis en europeisk nation utan stat, och som sådan är de vårt gemensamma ansvar. Men även de andra minoriteterna upplever ofta bristande erkännande och uppskattning av sin identitet. Deras öde är ofta svårt märkt av historien. Det finns ärr och oläkta sår. En konsekvens av detta är kritiken mot vissa effekter av Benesdekreten, vilket även kommissionär Verheugen hänvisade till. För minoriteterna kan en anslutning till unionen ge utsikter inför framtiden, där gränser blir mindre viktiga och där folk kan samarbeta över gränserna.
Slutligen, efter anslutningen kommer många små länder att tillkomma, och detta kommer att sätta behovet av ett nytt sätt att se på folk utan stat och regionernas deltagande i ett nytt ljus.

Fiebiger (GUE/NGL).
Fru talman! Enligt besluten från toppmötet i Nice skall anslutningsförhandlingarna avslutas till årsskiftet så att de nationella parlamenten sedan kan inkräva, eller inte, den nödvändiga medbeslutanderätten under 2003. I det komplicerade regelverket för anslutningsförhandlingarna är det framför allt kapitlen jordbruk, ekonomi och regionalpolitik som har rönt stort intresse bland allmänheten. Befolkningen är mer uppmärksam än någonsin. Detta är en uttrycklig jämförelse med medborgarna i EU. Här vill jag be Europeiska kommissionen att finansiellt sett bättre rusta de ?Info Point Europa?-kontor som finns så att de bättre kan utföra sina nuvarande uppgifter.
De nuvarande förslagen att gradvis utjämna de direkta betalningarna till jordbrukarna till 2013 kan omöjligt vara det sista ordet. Modellen övertygar inte eftersom det saknas tillräckliga motiveringar. Och den europeiska referenssiffra på endast 2,96 för t.ex. Polen som läggs till grund för de direkta utbetalningarna är faktiskt mer än bara en obehaglig detalj. Så stöder man inte jordbrukets förmåga att överleva och bestå i kandidatländerna. Därför förväntar sig min grupp att den europeiska jordbrukspolitiken på sikt inte drivs i två olika politiska riktningar. Vidare kräver min grupp att kandidatländernas införlivande i den gemensamma jordbrukspolitiken skall organiseras i samverkan med den specifika gemensamma ekonomiska utvecklingen i länderna, med särskild hänsyn tagen till de socialpolitiska kraven.
Utvidgningen av EU måste vara ett gemensamt verk av EU, medlemsstaterna och deras regioner. Utvecklingen i gränsregionerna spelar en särskild roll. Alla inblandade måste öka sina ansträngningar men behöver få direkt uppmärksamhet från Europeiska unionen och nationalstaterna. Nuvarande program på 245 miljoner euro för den ekonomiska utvecklingen i gränsregionerna räcker inte. Tillgängligheten förutsätter att medel fortsätter att strömma ut ur och in i regionerna, och detta belastar de redan svaga kommunerna ytterligare. EU:s budget belastas dock inte nämnvärt. Om ordförandeskapet med Spanien som ordförandeland inte kan enas om ett slutresultat för de direkta utbetalningarna till jordbruket - av valtaktiska skäl som fallet tyvärr är i Tyskland - då förvandlas de sista månaderna till en kapplöpning för att hinna i fatt givna möjligheter, en jakt som jag menar endast har förlorare.

Crowley (UEN).
Fru talman! Jag skall ägna mig åt två huvudpunkter i fråga om utvidgningen. För det första skulle jag vilja föra till kammarens protokoll att Nicefördraget måste antas av Europeiska unionens alla nuvarande medlemsstater för att underlätta utvidgningen av Europeiska unionen med 10 länder, som vi hoppas kommer att genomföras i en inte alltför avlägsen framtid.
Det vore hemskt om någon missförstod eller misstolkade den irländska väljarkårens beslut att inte godkänna Nicefördraget, eftersom den irländska befolkningen i allmänhet, även de som motsätter sig antagandet av Nicefördraget, är för en utvidgning. Denna kammare, som institution, och det irländska folket måste garantera att vi kan få till stånd en ratificering av Nicefördraget på kort sikt. Den irländska regeringen kommer i Sevilla därför att föreslå en förklaring om traditionell irländsk neutralitet, som jag hoppas kommer att godkännas av övriga medlemsstater.
Min sista punkt är att vi, i våra förhandlingar med kandidatländerna, inte får stå i vägen för deras framsteg i riktning mot att anta gemenskapens regelverk. Vi bör inte ställa upp orättvisa hinder för deras anslutning. När dessa länder går med i Europeiska unionen kommer de att föra med sig en ny kraft, en ny ideologi och en ny tro på den vision som Europeiska unionens grundare hade om ett Europa med fred, välstånd, framsteg och respekt för Europas mångfald.

Mathieu (EDD).
Utvidgningen är en stor utmaning som endast kan antas framgångsrikt på villkor att alla berörda parter är redo för detta. Så är tyvärr långtifrån fallet idag, i synnerhet inom jordbruksområdet. Man vill integrera länder med stora ambitioner på jordbruks- och exportområdet i Europeiska unionen, trots att de till dags dato fortfarande inte har införlivat gemenskapens regelverk. Sapard programmet har mycket riktigt misslyckats och dess framtidsutsikter är mörka eftersom vissa länder inte kommer att kunna klara sin del av medfinansieringen.
Idag är jordbrukarna oroliga. Vissa av dem, både från medlemsstaterna och kandidatländerna, kom och berättade detta för oss igår, och vi måste lyssna på dem. I kandidatländerna är man rädd för att moderniseringen av jordbruket skall rubba jämvikten på landsbygden. Man kritiserar kommissionens förslag både när det gäller direktstöd och när det gäller allt som har att göra med fastställandet av jordbrukskvoter. Jordbrukarna i medlemsstaterna kan inte acceptera att se sina produkter konkurreras ut av produktion som inte uppfyller samma hälso- och miljökrav.
Genom att kräva övergångsperioder erkänner kandidatländerna sina svårigheter. Men vad kommer att hända om vi till jordbrukskraven lägger målet att skydda den biologiska mångfalden och faunan, och ställer det som villkor för anslutningen? I det perspektivet är det svårt att bedöma hur utvidgningen kommer att lyckas. Att spräcka finansieringsramen kommer inte att hjälpa. Jag vill fråga er vilket mål man verkligen strävar mot när man prioriterar en tidsplan. Låt oss vara mer förnuftiga och ta oss tid att skapa förutsättningar för en lyckad anslutning. Den brådska man försöker påtvinga oss riskerar att rasera jordbruket i såväl medlemsstater som kandidatländer.
I Olssons betänkande kan jag slutligen inte stödja punkt 24. Jag vägrar nämligen att acceptera tanken på att våra jordbrukare skall förvandlas till trädgårdsmästare och ridinstruktörer enligt vad han föreslår. Våra mindre jordbruk bidrar helt och fullt och på ett avgörande sätt till mångfalden i vår jordbruksproduktion, till försörjningen och till att fördela och organisera samhällsverksamheten. Däremot syns det mig viktigt att framhålla punkt 20, där kommissionen påminns om behovet av att diversifiera verksamheterna i landsbygdområdena.

Raschhofer (NI)
Fru talman, ärade kolleger! Det är odiskutabelt: Det rådet inget tvivel om att utvidgningen är en historisk nödvändighet. Den kommer, det är ett faktum, och det är också gott och väl. Men om det inte går att hålla 2004 som anslutningsdatum är det ingen tragedi. Det är processens kvalitet som är avgörande, inte tempot. Projektets framgång måste vara säkerställd. Betänkandet har många förtjänster. Jag skulle dock önska mig mer politiskt mod när det gäller att nämna förestående problem vid namn. Jag skall ge två exempel på detta.
För det första: Det finns ingen planeringssäkerhet för finansieringen av utvidgningen efter 2006. Enligt min uppfattning är den metod där man tillämpar en begränsningsstrategi betänklig. Medborgarna måste få veta vad som väntar dem. De har rätt till det. Detta är inte något intellektuellt tvivelaktigt argument, herr kommissionär.
För det andra: I dispyten om Benesdekreten handlar det i grund och botten om amnestilagen från 1946. Det får inte handla om att missbruka historien som hinder för utvidgningen. Amnestilagen legitimerar dock fördrivande som instrument för att lösa konflikter och förklarar uttryckligen att straffrihet skall råda för brottsliga handlingar. Detta strider mot unionens etiska grundval, principerna för Europas värdegemenskap och slutligen Köpenhamnskriterierna. Det var ungefär samma sak, etisk-etniska rensningar, det handlade om i samband med Balkankonflikten. Den som bagatelliserar denna värdekonflikt gör Europa en björntjänst. Rätt är i likhet med orätt inte delbart och inte förhandlingsbart, varken i det förgångna, i nutiden eller i framtiden.

Keppelhoff-Wiechert (PPE-DE)
Fru talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Som jag ser det krävs mer information i EU-medlemsstaterna när det gäller östutvidgningsfrågan. Det kan jag åtminstone konstatera i fråga om arrangemangen i valdistriktet hos våra medborgare.
Jag skulle i dag framför allt vilja tala om utmaningarna jordbruk och östutvidgning. Jag skulle vilja framföra mina lyckönskningar till Olsson för det helt och hållet lyckade betänkandet om utvidgningen av Europeiska unionen och jordbruket. Hur skall vi kunna lyckas med att på ett framgångsrikt sätt införliva de nya medlemsstaterna i den gemensamma jordbrukspolitiken? Detta är en kärnfråga för en stor del av kandidatländerna, och den är avgörande eftersom jordbruket i de central- och östeuropeiska länderna har en större betydelse då det svarar för en högre andel av nationalinkomsten jämfört med genomsnittet inom EU. Detta gäller i lika hög grad för sysselsättningen inom makroekonomin. När tio länder ansluts år 2004 kommer jordbruksarealen att utvidgas med 29 procent och jordbruksföretagen kommer att öka med 74 procent. Kretsen av konsumenter kommer dock bara att växa med 24 procent.
Hur kan vi utforma anslutningen och integrationen på bästa sätt på längre sikt? Strukturförändringen inom jordbruket kommer och måste som jag ser det ske i de central- och östeuropeiska länderna. Den europeiska jordbruksmodellen med dubbla uppgifter för jordbrukarna - här produktion, där landskapsvård - måste börja tillämpas även där. De höga hygienstandarderna inom produktionen och förädlingen måste som jag ser det börja gälla från och med anslutningens första dag; i annat fall blir den europeiska konsumentpolitiken till en fars. Miljöintressen och alternativa arbetstillfällen på landsbygden bör finansieras inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitikens andra pelare. Vi delar åsikten att kommissionen har valt rätt strategi härvidlag, nämligen att vi får till stånd en långsam tillnärmning av de finansiella kompensationsbetalningarna. Genom ett alltför väl tilltaget tillflöde av medel från början kommer vi att cementera strukturerna inom jordbruket där, och det kan inte vara den rätta vägen, även med tanke på de berörda.
Eftersom jag är av den uppfattningen att våra medborgare inte vet tillräckligt om Östeuropa kunde jag under utfrågningen också konstatera att det återstår mycket informationsarbete även för de berörda jordbrukarna hemma hos sig i kandidatländerna.
(Applåder)

Talmannen. -
Fru Keppelhoff-Wiechert, ni har med råge överskridit er talartid. Jag hoppas att era kolleger inte följer ert exempel.

Titley (PSE).
Fru talman! Jag vill börja med att hylla kommissionär Verheugen, eftersom det är tack vare hans flit och beslutsamhet som vi är så nära att uppnå målet om ett återförenat Europa. Hans insatser bör lovordas.
Jag skulle också vilja upprepa hans inledande ord om Litauen. Det beslut som fattats av den litauiska regeringen om att stänga kraftstationen i Ignalina är ytterst modigt, eftersom det inte överensstämmer med den allmänna opinionen i Litauen, och det belyser precis hur beslutsamma litauerna är att uppfylla kraven för EU-inträde. De har gått framåt med enorm fart för att komma i fatt, och det har varit mycket besvärligt för dem. Om anslutningen plötsligt skulle försvinna från horisonten, skulle detta beslut av den litauiska regeringen och det litauiska parlamentet emellertid mycket väl kunna slå tillbaka mot dem, och vi skulle kunna få se anslutningen avlägsna sig ytterligare i stället för att komma närmare.
Det är nödvändigt att vi håller oss till tidsplanen och färdplanen. Vi får inte tillåta att tidsplanen undergrävs. Om vi saktar farten, kommer några av kandidatländerna - till exempel Ungern - att vända sig någon annanstans, kanske mot USA i stället för mot Europeiska unionen. Politiska rörelser som vi ser inom Europeiska unionen skulle mycket väl kunna betyda att vi inte kommer att kunna gå vidare om vi missar tidsgränsen vid toppmötet i Köpenhamn.
Som kommissionär Verheugen med rätta sade måste vi utnyttja detta fönster av möjligheter innan det stängs. Eller som den bortgångne, store Elvis Presley sjöng: ?It's now or never, .... Tomorrow will be too late.? (?Det är nu eller aldrig, ... I morgon är det för sent.?) Historien kommer inte att döma oss särdeles nådigt om vi misslyckas med att visa det ledarskap och mod som krävs i denna stund. Detta betyder inte att vi på något sätt bör försvaga vår ståndpunkt i fråga om våra krav på länderna. Varje land måste bedömas objektivt och uppfylla kriterierna, särskilt när det gäller genomförande och förvaltningsförmåga. Låt oss se på enskilda länder. Tjeckiska republiken måste försäkra oss om att konkurrenspolitiken kommer att ligga i linje med EU:s konkurrenspolitik och att den offentliga förvaltningen kommer att reformeras. Lettland måste göra stora framsteg för att reformera sitt rättsväsen och ta itu med korruptionen.
Jag välkomnar kommissionär Verheugens planer för Bulgarien och Rumänien, men vi måste också sända ett budskap till Rumänien om att landet måste skärpa sig, eftersom det annars kommer att hamna rejält på efterkälken. Broks betänkande bör vara en varning för dem när det gäller korruption och reform av den offentliga förvaltningen.
Vi får inte glömma bort att vi måste övertyga människorna om att utvidgningen ligger i deras intresse. Vi bör sluta med att tala om problemen med utvidgningen och påminna människorna om att utvidgningen är en lösning på många av dessa problem.

Virrankoski (ELDR).
Fru talman! Först vill jag tacka föredraganden för ett fint betänkande. Utvidgningen är en stor politisk och historisk händelse men även det största föremålet för utvecklingssamarbete som medlemsstaterna någonsin förbundit sig till. Därför kräver en lyckad utgång ett gemensamt samarbete och förtroende.
Kommissionens akter om finansieringen av utvidgningen är realistiska och till och med skarpsinniga. De nya medlemsstaterna behöver stöd; utgångspunkten att de omedelbart kommer att vara nettomottagare är riktig då man beaktar den ekonomiska bärkraften. Det är inte heller meningen att minska jordbrukarnas inkomster utan att få dem att sakta öka, det är däremot uppenbart att de nuvarande medlemsstaternas finansieringsbörda inte plötsligt kan ökas. Därför är ett stegvis förverkligande riktigt.
Jag vill uppmärksamma en omständighet. De nya medlemsstaterna har goda naturliga förutsättningar för jordbruk, med förmånliga markpriser. Lönenivån ligger på 10-20 procent av medelnivån i EU, dessutom har man i EU för avsikt att tillsammans med medlemsstaten stödja investeringar med till och med 80 procent. Därför gäller min fråga det familjebaserade jordbruket. Ämnar EU stödja industriellt jordbruk på samma sätt som familjebaserat jordbruk, eller skall stödet förverkligas på ett sätt som minskar och anpassar det i proportion till enhetens storlek?

Lagendijk (Verts/ALE).
Fru talman, herr kommissionär, kolleger! Ibland är det tid att plocka fram ett gammalt klassiskt grepp ur skåpet. Det vandrar ett spöke genom Europa, rädslans spöke, rädslan för utvidgningen som får allt fler politiker i sin makt. En rädsla för att utvidgningen ändå kommer att ske för fort eller för att utvidgningen ändå kommer att kosta för mycket pengar, eller både och. Alla slags politiker blir nervösa. Gamla och nya argument förs fram, ofta med förevändningen att man nu äntligen vill lyssna till folkets röst. Detta förstärker intrycket av att många politiker hittills inte riktigt har vetat vad de har hållit på med, och att de nu strax före slutexamen blir nervösa. De blir nervösa för att de inser att de har gjort för litet för att övertyga sina väljare om att utvidgningen faktiskt är någonting positivt, såväl för invånarna i medlemsstaterna som för dem i kandidatländerna.
I denna kör av tvivlare hörs ett antal röster allt högre. En invändning är exempelvis att reformeringen av jordbruket måste vara ordnad innan vi kan utvidga. Det får inte råda några missförstånd: En reformering är oerhört viktigt. Den gemensamma jordbrukspolitiken måste reformeras. Europaparlamentet måste fortsätta att kräva detta, utan eftergifter. Men kolleger, utan utvidgning kommer ingen reformering av jordbrukspolitiken att ske. Att ställa denna reformering som villkor för samtycke till utvidgning innebär att man skapar inte en ?win-win?-situation, utan en situation med bara förlorare. Vem har nu nytta av detta, förutom motståndarna till reformeringar och motståndarna till utvidgningen?
Ett annat argument som dyker upp allt oftare är att EU självt först måste reformeras internt. Även detta är nödvändigt, men inte heller här får det förekomma någon utpressning! Det får inte vara så att kandidatländerna tas som gisslan för att vi inte har rett upp våra angelägenheter ännu. Även här gäller att ett uppskjutande av utvidgningen betyder ett uppskjutande av de nödvändiga reformeringarna. Utan extrema påtryckningar hade ju dessa aldrig kommit till stånd.
Så ett annat argument som under den senaste tiden har dykt upp allt oftare, nämligen att de mänskliga rättigheterna inte skulle vara som de borde i kandidatländerna. Även detta är sant; det får det inte råda något missförstånd om. Det är mycket som är fel beträffande exempelvis romernas och de homosexuellas rättigheter. Det är av yttersta vikt att detta fördöms. Min grupp har redan arbetat med detta i åratal; det är något helt annat än att sopa problem under mattan. Men också här gäller, det är jag övertygad om, att de problem som verkligen existerar bäst skulle kunna lösas om dessa länder blir medlemmar i Europeiska unionen och inte hålls isolerade.
Kolleger! Vi är inga byråkrater, vi är politiker. Det handlar inte om att bocka av på en lista och att automatiskt underkänna vid fem fel. Vi är för att göra en avvägning. Vad har skett, vad måste ske ytterligare och vad väger tyngst?
Kolleger, fru talman! Låt oss alla tillsammans se till att avslutningen av utvidgningen de kommande månaderna inte leder till ett enda stort europeiskt ?coitus interruptus?, för det skulle vara mycket otillfredsställande.

Papayannakis (GUE/NGL).
Fru talman! Jag vill lägga fram tre punkter. Första punkten, är att utvidgningen verkligen är ett historiskt företag, men för ett nytt Europa och inte för att vissa skall skriva om efterkrigshistorien. Sådana försök bör avvisas, vi anser att de är motbjudande, vare sig de kommer från kandidatländerna eller från medlemmar av unionen. Jag märkte stor oro i Verheugens anförande, och jag hoppas att denna inte skall bekräftas.
Andra punkten: Vi förhandlar med tolv länder, fru talman. Skall Bulgarien och Rumänien lämnas utan möjlighet till en framtida anslutning? Kommer deras framtida anslutning att avgöras av ett veto från något land som nu är kandidatland? Ni sade, herr kommissionär, att vi skulle ge dem en tydlig signal, men vilken signal? Jag beklagar otydligheten, liksom jag beklagar att vi inte har hört något om den mer avlägsna framtiden rörande anslutning för de andra länderna på Balkan.
Och slutligen, fru talman, beträffande Cypern: Kommissionären begärde att Turkiet skulle utöva påtryckningar så att en lösning skulle komma till stånd. Vem skulle Turkiet påverka? Det var synd att de Miguel under sin resa på det ockuperade Cypern inte träffade den turkiska arméns befälhavare där. Han kanske skulle ha haft mer information att ge oss.

Hyland (UEN).
Herr talman! Jag ger Olsson en komplimang för hans arbete, och tillåt mig att börja med att än en gång föra mitt och mina irländska kollegers stöd för EU:s utvidgning till protokollet. När det gäller kandidatländerna i Central- och Östeuropa borde den akademiska debatten verkligen vara över. Vi måste nu på ett strukturerat sätt gå vidare med deras integration. Jag ger kandidatländerna en komplimang för deras ansträngningar för att rätta sig efter de stränga inträdeskraven. För några av dem har det varit, och fortsätter det att vara, svårt.
Ur ett jordbruksperspektiv har Olsson inriktat sig på utvidgningens utmaning på ett förnuftigt och praktiskt sätt. Enligt min mening är integrationen beroende av att vi lyckas sammansmälta kandidatländernas och de nuvarande medlemsländernas jordbruksekonomier på ett sätt som orsakar minst söndring för båda, och som i sinom tid medger kandidatländernas fulla deltagande i den gemensamma jordbrukspolitiken. Allt annat skulle urholka principerna för den gemensamma jordbrukspolitiken, som på det hela taget har tjänat de europeiska jordbrukarna och konsumenterna väl.
När vi nu står inför en halvtidsöversyn av Berlinöverenskommelsen och den oundvikliga långsiktiga reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken får vi inte tillåta att översynen avviker från det som man enades om i Berlin, eller överväga åtgärder i riktning mot en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken vid framtida reformer. Det fortsätter att vara svårt att bedriva jordbruk i Europa, vilket visas av gårdagens demonstration med 15 000 jordbrukare. Med facit i hand kan sägas att vi, inom ramen för världshandeln, inte har gett våra jordbrukare ett nödvändigt skydd från den uppenbara illojala konkurrens och otillbörliga marknadspåverkan som våra konkurrenter ägnar sig åt.
När utvidgningen slutförs har Europa möjligheter att bli en dominerande aktör i världshandeln. Vi kommer emellertid endast att lyckas om vi ser till att på kort sikt stödja den europeiska modellen, som bygger på familjejordbruk. Jag uppmärksammar kammaren, och det är inte första gången, på det allvarliga hotet mot denna modells överlevnad till följd av osäkerheten på lång sikt och tillgången på alternativ, lockande och ekonomiskt lönsammare sysselsättning för unga människor som under normala omständigheter skulle välja jordbrukaryrket.

Titford (EDD).
Fru talman! Det är ett mått på Europeiska unionens ideologiska fattigdom att någon, utan att röra en min, fortfarande kan tala om framgång och den gemensamma jordbrukspolitiken i en och samma mening. Det erkänns allmänt att den gemensamma fiskeripolitiken har varit katastrofal, och detsamma gäller för den gemensamma jordbrukspolitiken.
Den största felet med den gemensamma jordbrukspolitiken är att den är en gemensam politik, för det är inte möjligt att ha en politik som omfattar subarktiska Finland, de tempererade gräsmarkerna i Cheshire, vinodlarna i Bordeaux, grönsaksodlarna i det ofruktbara, snudd på subtropiska Katalonien eller fårfarmarna i Greklands berg, och ännu mindre det mycket tätbefolkade Danmark, som producerar fler grisar än människor.
Det andra stora felet med den gemensamma jordbrukspolitiken är att den är en jordbrukspolitik. Såsom visades under mul- och klövsjukan i vårt hemland utgör jordbruket en väsentlig del av landsbygdsekonomin. Det finns ett kraftigt ömsesidigt beroende mellan jordbruket och dess infrastruktur på landsbygden. Stöder man en del utan att ta hänsyn till den andra delens behov kan man skapa skadliga snedvridningar, vilket är exakt vad som har hänt.
Utvidgningen skulle ha varit ett tillfälle att påbörja ett oskrivet blad, men detta tillfälle gick förlorat med de så kallade reformerna inom ramen för Agenda 2000, och det kommer att gå förlorat igen. Nu skall katastrofen påtvingas de nya länderna. Ni kommer att få anledning att ångra det.

Paisley (NI).
Fru talman! Nytillkomna medlemmar måste inse att deras medlemskap i EU inte kommer att avhjälpa de stora svårigheter som de redan har i sina jordbruksindustrier. Jordbrukarna i dagens EU står inför förskräckliga svårigheter. I Nordirland genomgår vi en allvarlig kris. Till följd av fem höjningar har exportbidragen för skummjölk stigit från 0 till 650 euro per ton. 55 procent av all vår mjölk behandlas som skummjölk. Mjölkpriserna har rasat till 14,5 pence per liter - en förlust på 4 pence per liter för alla mjölkproducenter.
Bara en inbrytning på exportmarknaden kan rädda oss. Jordbruket står inför en katastrof i Europa, både inom och utanför denna union, och detta bör stå överst på dagordningen i denna diskussion.

Graefe zu Baringdorf (Verts/ALE)
Fru talman! Jag avger ett yttrande från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om Bögebetänkandet, och det ger mig återigen möjlighet att gå in på överföringen av direktstöd. Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling välkomnar kommissionens förslag att direktstöd nu ges med hjälp av en bestämd nivåindelning, men säger dock att detta inte på något sätt får leda till att vi därigenom förhindrar en omstrukturering av stödet i samband med den förestående reformen.
Vi är dock av den uppfattningen att detta inte heller är fallet eftersom de 35 procent som ges ger ett spelrum. När man säger att ett jämviktsläge skall uppnås fram till år 2013, då säger man inte vad detta jämviktsläge 2013 skall bestå av. Om vi vid den senaste reformen skulle haft den modulering på 45 procent som då var påtänkt, skulle vi nu ha en skillnad på 35 till 55 procent. Det skulle inte vara så mycket. Alltså förväntar vi oss att kommissionen inom kort lägger fram förslag som går i riktning mot en reform, som då, vilket Cohn-Bendit sade, också skulle möjliggöra utvidgningen och göra den stabil. Vi är av den uppfattningen att även förslaget om att dela ut direktstöd på självförsörjningsområdet är förnuftigt, men föreslår dock en höjning av detta från 750 till 1 500 euro. Därigenom kommer företag i storleksordningen 5-6 hektar att vara med i den fullständiga kompensationsbetalningen. Det kommer att vara ungefär 50 procent av företagen i Polen. Dessutom är ackumuleringen, den sociala komponenten, med i bilden även här. Vi ser att det finns ett spelrum här.
Vi välkomnar särskilt och kräver att vi förstärker investeringarna i den andra pelaren i samband med omfördelningen av medlen. Detta är medel som framför allt används i kandidatländerna. Det är uppenbart att landsbygden här är i behov av en utveckling. Herr kommissionär Fischler! Här hänvisar jag återigen - jag tror att min kollega Görlach redan har gjort det - till bottom-up-strategin och till vårt Sapardprogram i Leader-form, som ju kommissionen ihärdigt har avböjt hittills, vilket nu också bör underbyggas med en legislativ linje. Vi säger att det är absolut nödvändigt att även de civila krafterna i kandidatländerna engageras i arbetet med dessa projekt för att de skall kunna se fram emot Europeiska unionen med större tillförsikt. Då kan vi också luta oss tillbaka vid omröstningarna något mer nöjda och lugna.
Alltså vill jag återigen ber er, herr kommissionär Fischler, att sätta fart på er byråkratiska apparat. Det finns ju exempel. Ni behöver bara kopiera dem. Vi är också beredda att hjälpa till hela tiden.

Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE).
Fru talman! Till att börja med skulle jag vilja lovorda de föredragande för deras heltäckande framställning av hur förhandlingarna med kandidatländerna har utvecklats. Vi bör emellertid också lovorda själva kandidatländerna för resultatet av deras ansträngningar; från Cypern, som befinner sig främst när det gäller dessa ansträngningar, till Turkiet för de författningsmässiga reformer som landet har påbörjat, och vi bör uppmuntra dem att fortsätta i denna riktning som är nödvändig för en lösning på Cypernfrågan och för freden i regionen.
Mina damer och herrar! I de meddelanden och ståndpunkter som tidigare har lagts fram uttrycks att detta historiska företag som utvidgningen av Europeiska unionen utgör, är ett åtagande för oss alla. Det är emellertid också vår vision att detta företag skall vara mänskligt, demokratiskt och rättvist för alla folk och alla medborgare. I samband med detta anser vi det vara mycket viktigt och grundläggande att undersöka frågan om jämställdhet mellan könen i kandidatländerna. Vi bör ta ställning för att denna fråga skall utgöra ett kriterium för anslutning och att det inte skall dröja till efter anslutningen. Därtill skall vi verka för att nödvändig politik och ekonomiska medel främjas för att uppmuntra och underlätta reformer inom detta område i kandidatländerna.
I det yttrande som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har sammanställt framhålls de problem som kvinnor ställs inför i dag, samt den politik som bör tillämpas för att avskaffa diskriminering inom alla områden och för att gynna kvinnor i planering och beslutsfattande inom det sociala, politiska och ekonomiska livet. Vi bör särskilt framhålla att där reformer äger rum saknas lämpliga institutionella och styrande mekanismer, men också ekonomiska medel eller så sker inte en direkt tillämpning av de lagar som röstas igenom.
Dessa problemställningar bör uttryckas vid morgondagens omröstning, och vi bör genom vårt åtagande verka för att jämställdheten mellan könen skall bli ett kriterium för anslutning. Denna nya, europeiska värld som föds tillhör också kvinnorna. De bör få alla möjligheter att bidra till denna värld, och fördelarna med detta gemensamma försök bör delas lika.

Paasilinna (PSE).
Fru talman! Utvidgningen innebär arbete för fred, stabilitet och medborgerliga rättigheter. Om kandidatländerna inte tas med skulle det kunna uppstå oroligheter, diktaturer och okontrollerbara folkvandringar. Vi bör komma ihåg att rasism, främlingshat och diskriminering kan flamma upp under demokratiska val i demokratier som Österrike, Holland och Frankrike av orsaker som för oss ter sig obetydliga. Om vi inte kan hålla utvidgningen under kontroll finns det risk för att vi kommer att uppleva extrema politiska urladdningar som kan skaka om hela unionen. De kan vara ännu mer omfattande än den nuvarande invandringspolitiken och de nuvarande säkerhetsfrågorna.
Jag vill påminna om att vi på en gång införlivar omkring 100 miljoner människor eller nästan 30 procent av vår befolkning, de för med sig ungefär 5 procent av vår bruttonationalprodukt. Det kommer alltså att finnas stora mängder fattiga som även konkurrerar om arbetsplatser. För att den populistiska yttersta högern inte skall gå ännu mer framåt är det nödvändigt med ett kontrollerat godkännande av medlemskap som gagnar alla parter.
Med de nya medlemsstaterna får vi också ett tillskott av relativt välutbildade medborgare. Vi kommer att berikas kulturellt. Det är viktigt under denna era vars ekonomi baserar sig på kunskap. Vi får också en negativ barlast: Respekten för lagen är inte stor på alla håll eftersom lagen tolkades godtyckligt under Sovjetepoken. Före årets slut borde alltså kandidatländerna göra en utredning av den rådande korruptionen och kriminaliteten. Likaså bör verkställandet av EU:s lagstiftning skötas omsorgsfullt.
Till slut vill jag föreslå en lösning för den upphettade situationen beträffande Kaliningrad med att ryssarna kunde färdas dit med tåg. Vi har erfarenhet av detta. Även busstrafik kan övervakas. Jag hade tänkt fråga kommissionär Verheugen om detta, men han avlägsnade sig nyss till simbassängen, så hans assistent kanske kan ta emot frågan. Låter det här förslaget bra? Många ryssar stöder den här idén.

Paulsen (ELDR).
Fru talman! Jag vill lyfta fram punkt 26 i Karl-Erik Olssons betänkande om jordbruket och utvidgningen. Den handlar om att ta initiativ till samtal med kandidatländerna om hur en reform av EU:s jordbrukspolitik skall se ut.
När jag själv i snart tre år arbetat med livsmedelssäkerhetspaketet har jag funderat på hur oerhört mycket reformen kommer att beröra vart och ett av kandidatländerna. Det är viktigt att de får vara med nu, att de får medverka till att formulera den europeiska union och den politik de faktiskt skall leva med.
Jag är säker på att de alla inser att det är viktigare för dem hur den politik som skall ersätta Agenda 2000 ser ut än vilka kontantbidrag de får under ett eller två år dessförinnan.

Figueiredo (GUE/NGL).
Fru talman! Det som händer med förhandlingarna i fråga om jordbruksfrågan är ett tydligt exempel på envisheten med att fortsätta med ett utvidgningsarbete som grundar sig på en gemensam ekonomisk ram som inte garanterar principen om ekonomisk och social sammanhållning, eftersom den ekonomiska ramen i Agenda 2000 bara var avsedd för sex kandidatländer, och nu handlar det om tio länder med en inkomst per capita på nästan 40 procent av medeltalet för Europeiska unionen.
Detta förhållande är särskilt kännbart i fallet med jordbruket på grund av de så välkända svagheterna i denna så viktiga sektor med sysselsättningen och ekonomin i flera kandidatländer. Detta får en viktig socioekonomisk betydelse och innebär extrakostnader, som kräver en översyn av de ekonomiska perspektiven för att undvika att de mest drabbade eller minst utvecklade skall få stå för kostnaderna. Därför är det inte acceptabelt att det sker en uppdelning av stater i första- och andraklasstater för stödet och tillgången till andelar som är långt under deras kapacitet och behov. Följden av detta skulle bli en försämrad sysselsättning och ökad fattigdom, vilket inte går att godta. Utvecklingen av landsbygden och tillvaratagandet av en kvalitativ jordbruksproduktion kräver en översyn av jordbrukspolitiken, och inte en åternationalisering av dess kostnader, vilket skulle drabba jordbrukarna inte bara i dessa länder utan också i andra länder, som till exempel Portugal, som har ett svagare jordbruk.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Fru talman! Jag håller fullständigt med föredraganden om att kommissionens åtgärdspaket är ett första steg mot att ta itu med problemen i gränsregionerna, eftersom vi tar ett steg tillbaka till det förflutna, då medlemsstaternas nuvarande gränser i många fall var belägna inom de gamla imperierna Österrike-Ungern och det ottomanska riket.
Även om de Regio-projekt som föredraganden tog upp som ett gott exempel att följa kan kanske vara till någon hjälp, står det klart att det är nödvändigt med en bredare taktik för att ta itu med de särskilda problemen i några av gränsregionerna. Vi måste vara medvetna om att ?gränsregioner? ofta är en förskönande omskrivning för nationella minoriteter, vilket Maes tidigare betonade.

Naranjo Escobar (PPE-DE).
Fru talman! När vi diskuterar de ekonomiska och budgetmässiga konsekvenserna av utvidgningen bör vi beakta att den är en moralisk skyldighet och en oåterkallelig politisk prioritering, för projektet att leva tillsammans står över alla handelsmässiga och finansiella aspekter.
Svårigheterna härrör varken från det spanska ordförandeskapet, kommissionen eller parlamentet. Det spanska ordförandeskapet har fullföljt sitt beting och gör vad det kan för att häva blockeringen av jordbruksfrågan som ännu är olöst, för att kunna bocka av de sista uppgifterna och göra det möjligt att hålla den tidsplan som föreslogs i Göteborg.
Som tidigare påpekats kommer de länder som försvårar ett samförstånd vid antagandet av en gemensam ståndpunkt att avkrävas en förklaring på varför utvidgningen inte skall följa den fastställda tidsplanen, utan i stället den takt som deras egenintresse anger.
Vi bör här och nu räta ut de frågetecken som finns, hjälpa till att vända en negativ känsla som är starkare i de länder som i dag blockerar överenskommelsen om jordbrukskapitlet, de länder som ifrågasätter direktstödet till jordbruket antingen genom att försöka uttyda hur den ekonomiska horisonten kommer att se ut efter 2006 eller genom att ifrågasätta att stödet tas med i gemenskapens regelverk.
Det förslag som parlamentet i linje med kommissionen stöder och som innefattas i vår kollega Böges betänkande är balanserat, respekterar regelverket och håller sig inom det budgettak som fastställdes i Berlin. Förslaget innehåller en del mycket tilltalande aspekter, till exempel stöder det modellen med en stegvis introduktion av direktstöden i de nya medlemsländerna, samtidigt som man beaktar att stöden ingår i regelverket. I förslaget behandlas också ett gradvis införande av strukturfondsverksamheten, men denna bör samordnas med de nya medlemsländernas förmåga att effektivt utnyttja fonderna.
För några år sedan, fru talman, var länderna i östra Europa totalitära diktaturer med planekonomi. De förändringar som har ägt rum är så vittgående att vi inte kan tillåta oss att stoppa denna frihetsprocess, bara för att några länder nu vill försäkra sig om en minskning av sitt bidrag till gemenskapskassan efter 2006.

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Utvidgningen av Europeiska unionen är för mig en av största utmaningarna under de kommande åren. Vi får nu inte drabbas av kalla fötter, det håller jag med kommissionären om, bara för att vi nu skall förhandla om de svåra kapitlen och var och en av medlemmarna och kandidaterna naturligtvis företräder sina egna intressen med intensitet och övertygelse.
Vi får inte förlora år 2004 ur sikte, för 2005 påbörjar den nya kommissionen sitt arbete, och då måste naturligtvis de nya kommissionärerna från de nya medlemsstaterna redan vara representerade här. Om det kommer att bli en big bang - om man så säger - med de 10 kända länderna vet vi inte, men vi skall inte heller förvänta oss att vi under de kommande åren kan genomföra flera minirundor. 2004 måste ett modigt steg tas. Det förblir i alla fall vårt mål.
Naturligtvis skulle vi ha det lite lättare om vi redan hade genomfört en del reformer. Jag ser dock inte det som något stort problem, för reformen, framför allt i fråga om jordbruks- och regionalpolitiken, kan kanske rentav genomföras med större intensitet medan vi också har de stora uppgifterna i samband med utvidgningen hos oss. Jag kan inte se att det föreligger någon motsatsställning här.
Har nu kandidatländerna uppfyllt alla förutsättningar? Som vi ser det är det säkerligen mycket som fortfarande återstår. I många länder är gemenskapens regelverk fortfarande mycket bristfälligt genomfört. Att fatta beslut om saker är en sak, att genomföra dem är en annan. I många länder finns det liksom tidigare diskriminerande bestämmelser angående ursprung och kön, men dessa går att undanröja. Användningen av de ekonomiska medlen är ibland bristfällig. Jag kommer emellertid ihåg att till exempel mitt land inte ens efter anslutningen avhämtade och använde alla de ekonomiska medel som det hade kunnat få från Bryssel. Vi får inte ställa upp för stränga kriterier här. När det gäller löftena, miljön, och i synnerhet också omstruktureringen och stängningen av kärnkraftverk, finns en del att göra, men vi har även några stora framsteg att notera.
Jag betraktar alla dessa problem som möjliga att med god vilja övervinna under de kommande månaderna. Jag betraktar, och det skulle jag vilja säga uttryckligen, inte heller historien, som ju många gånger inte varit gemensam utan motstridig, som någon anledning att blockera utvidgningen. När de nationalister som finns på den ena sidan inser att det var den förskräckliga nazistdiktaturen som skapade förutsättningarna för fördrivandena efter 1945, och när de andra erkänner att fördrivanden av minoriteter på det sätt som de genomfördes på grundval av samförståndet mellan segrarmakterna efter andra världskriget i dag, jag betonar i dag, inte längre motsvarar vår nuvarande förståelse för minoriteters rättigheter, då är inte heller denna fråga en fråga som står i vägen för utvidgningen.
Avslutningsvis: Utan kompromiss kommer det inte att gå. Om EU-medlemsstaterna kräver att kandidaterna skall uppfylla alla kriterier på ett sådant sätt att de uppnår 100 procent av medlemsstaternas nivå, vilket ibland sker, eller vilket man rentav ibland kräver, att de skall överskrida medlemsstaternas nivå, då kommer utvidgningen naturligtvis att misslyckas. Om kandidaterna kräver att de omedelbart skall komma i åtnjutande av alla stödåtgärder i full omfattning, då kommer den likaledes att misslyckas. Vi vill hur som helst ha framgång, nämligen framgång år 2004 och inget misslyckande och ingen försening!

Duff (ELDR).
Herr talman! Samtidigt som jag fullständigt stöder Cyperns anslutning, ifrågasätter jag om unionen anstränger sig tillräckligt för att lösa konflikten. Ministern säger att han stöder FN och övervakar samtalen, men varför erbjuder han inte rådets tjänster för att försöka nå en lösning? Varför blockerar kommissionen och rådet en öppning av handeln med Nord? Är det bara Europas förebyggande engagemang som kan övertyga de två parterna om att ett medlemskap i unionen djupgående och radikalt förändrar ramen för deras ömsesidiga förbindelser? Konfliktlösning bör vara den viktigaste frågan när det gäller Cyperns anslutning, och unionen bör visa sig mycket mer kreativ och påhittig än den har varit hittills.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! Utvidgningen av unionen är ett politiskt projekt. I början av hösten kommer kandidatländerna att uppge att de accepterar villkoren för ett medlemskap, och i det skedet går det inte längre att hejda processen. Då måste EU böja sig politiskt för de villkor som Polen, det sista kandidatlandet, dikterat.
Beträffande finansieringen av utvidgningen kommer många nettomottagare att uppleva att de blir tvungna att betala för utvidgningen. Deras nettotillgodohavanden från unionen kommer att minska. I själva verket bör man i samband med utvidgningsförhandlingarna förbereda budgetramarna för 2007-2013 så att vi känner till dem innan de avgörande besluten fattas. Beredningsarbetet försvåras av Nicefördraget eftersom vissa nettomottagare fick igenom sitt krav på enhällighet i beslutsfattandet i Nice.
Jag anser att det är en orimlig påtryckning att man i samband med utvidgningen kräver att Irland anordnar en ny folkomröstning om Nicefördraget, det här avslöjar EU:s odemokratiska karaktär i dess förhållningssätt till små medlemsstater. Alla de bestämmelser som behövs kan antecknas i anslutningsfördragen, till Irland sänder vi vänliga hälsningar: No means no!

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman! Jag anser att utvidgningen är ett karaktäristiskt tecken på solidariteten med länderna i Östeuropa, Malta och Cypern som snart kommer att anslutas till Europeiska unionen. I samband med Cypern vill jag alltså säga - eftersom kollegan som talade tidigare hänvisade till det - att ju snabbare Turkiet förstår hur den moderna europeiska verkligheten ser ut, desto mer väsentligt kommer landet att bidra till att inte bara de problem som rör Cypern övervinns, utan också till Turkiets eget europeiska framtidsperspektiv. Det är inte världen som sammansvärjer sig mot Turkiet, tvärtom är det ibland landet självt som undergräver sitt europeiska framtidsperspektiv.
Nu till ett av Europeiska unionens mer speciella politikområden - strukturfonderna - genom vilka en politik uppenbarligen bedrivs som är ett tecken på den solidaritet som de rikare visar de fattigare, och som rör såväl de nuvarande medlemsstaterna som de framtida. Med anledning av att vi talar om betänkandet från Turco - som jag skulle vilja lovorda - vill jag alltså säga att det är uppenbart att en långsam början skedde år 2000 för de nuvarande medlemsstaterna - ansvaret ligger huvudsakligen hos dem själva, även om jag inte helt vill fria Europeiska kommissionen - och att en ännu långsammare början skedde för gemenskapsinitiativen.
När det gäller det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet, ISPA, är början också tyvärr långsam, men å andra sidan finns en balans mellan de åtgärder som rör transporter och de åtgärder som rör miljön. Men det som vi måste beakta är att ISPA inte bara är en fond, utan ett medel för dessa länder att bli förtrogna med Europeiska unionens filosofi. Vare sig vi talar om strukturfonder eller jordbruk bör vi alltså när det gäller finansiering visa en viss generositet i vårt stöd till de länder som mycket snart skall bli medlemmar av Europeiska unionen, men de bör även själva göra vad de kan, inte bara för att tillgodogöra sig pengarna, utan också för att använda dem på bästa sätt.

Lund (PSE).
Herr talman! Först ett tack till både ordförandeskapet och kommissionen. Enligt min åsikt har de båda under en lång period utfört ett mycket fint arbete. Jag tycker att det är mycket uppmuntrande att tidsplanen för förhandlingarna med kandidatländerna ser ut att kunna hållas, så att förhandlingarna för tio länders vidkommande kan avslutas till december, under det danska ordförandeskapet. Kandidatländerna har gjort en stor insats för att kunna uppfylla Köpenhamnskriterierna och genomföra Europeiska unionens regelverk. Men vi saknar en viktig del, nämligen en förstärkning av den administrativa kapaciteten, förvaltningsstrukturen, som gör det möjligt att genomföra lagstiftningen på ett ansvarsfullt sätt. Jag vill här återigen berömma kommissionen för handlingsprogrammet för utveckling av den administrativa kapaciteten, som enligt min uppfattning har varit till stor hjälp för flera kandidatländer.
De tio kandidatländerna kommer säkerligen att vara redo. Däremot kan man tvivla på Europeiska unionens egna förberedelser som jag tycker ger anledning till viss oro. Jag tänker då inte på vare sig kommissionens eller det spanska ordförandeskapets sätt att hantera frågan, utan på att vi befinner oss i den absurda situationen att våra femton länder ännu inte har kunnat enas om en gemensam ståndpunkt i frågan om det direkta jordbruksstödet. Motsättningarna mellan Europeiska unionens medlemsstater i detta avseende är uppenbara. Så länge det inte finns någon gemensam ståndpunkt får vi hålla oss till kommissionens utspel på jordbruksområdet, som jag för övrigt gärna vill ge en eloge. Det är ett förnuftigt och mycket välavvägt utspel, som även kan garantera en acceptabel och rättvis konkurrenssituation för jordbrukarna i Polen och i andra länder, utan att vi för den sakens skull på några få år tömmer Europeiska unionens kassa. Jag tycker också att det är rätt att man vidhåller vikten av att hålla isär utvidgningen och den kommande jordbruksreformen. Det skulle enligt min uppfattning vara ett historiskt misstag om kandidatländerna kom att hållas gisslan av medlemsstaternas interna meningsskiljaktigheter.
Jag litar på att det danska ordförandeskapet kan ta över tillsammans med kommissionen, och till att de gemensamt kommer att göra sitt yttersta för att lösa de svåra problem som återstår, så att den dröm som vi alla har om ett Europa i nära samarbete kan gå i uppfyllelse.

Andreasen (ELDR).
Herr talman! Det har varit glädjande att under denna förhandling få bevittna den överväldigande uppslutningen inom Europaparlamentet när det gäller utvidgningen. Cirkeln från Köpenhamn till Köpenhamn håller på att slutas. Om man som jag är från Köpenhamn känner man naturligtvis extra stor glädje, och jag tänker inte dölja glädjen över att komma från ett land som enligt opinionsmätningarna är det land som sätter utvidgningen allra högst på dagordningen. Det är uppmuntrande att av de Miguel få höra om de stora framsteg som gjorts under det spanska ordförandeskapet. Vi tackar dem för deras stora insats, och även kommissionär Verheugen för den outtröttliga insats han bidragit med.
Vi har också fått veta vilka hinder som återstår att övervinna, nämligen jordbrukspolitiken, Kaliningrad, Cypernfrågan och Benesdekreten. Frågan är om man skall lägga till Holland, Sverige, Tyskland och England. Låt inte dessa länder stå i vägen, låt oss inte förlora denna historiska möjlighet att återförena Europa för frihetens, fredens och säkerhetens skull.
Liksom de andra ordförandeskapen har även det danska ett motto, eller en slogan om man så vill, som består av tre ord. Detta lyder: Utvidgningen, utvidgningen, utvidgningen. Med tanke på dagens förhandling skulle detta även kunna utgöra Europaparlamentets dagordning.

Podestà (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja gratulera Böge och Brok och de andra kolleger som har deltagit i sammanställningen av dessa betänkanden. Det är viktiga betänkanden som jag kan identifiera mig med. Jag lyssnade också med stort intresse på vad minister de Miguel och kommissionär Verheugen sade.
Jag skulle vilja uppehålla mig vid några frågor som kanske har kommit bort lite. En fråga är den om godkännandet vid folkomröstningen i Irland. På något sätt måste vi försöka förstå vad som kan hända i framtiden. Om det inte blir ett godkännande, vilket jag inte tror att någon hoppas, kan vi inte komma och säga till kandidatländerna att vi bara skämtade, efter allt det de har gjort.
Det är uppenbart att det är en historisk chans för Europa att försonas med sin egen historia. Tydligen måste vi hur som helst ge ett svar, och det är någonting vi borde fundera över.
Den andra frågan är kostnaderna för utvidgningen, som bör jämföras med kostnaderna för att inte göra någon utvidgning. Om någon tror att utvidgningen inte medför högre kostnader tror jag uppriktigt sagt att vederbörande inte har räknat rätt. Det är uppenbart att vi också måste få den allmänna opinionen att förstå varför vissa beslut har fattats. Med all rätt hänvisades det nyss till att våra landsmän dåligt känner till och i stor utsträckning inte delar de beslut som fattas ovanför deras huvuden. Här skulle det kanske behövas större ansträngningar, inte bara av parlamentet och kommissionen utan av alla europeiska institutioner, för det är otänkbart att utvidgningen skall reduceras till att ett visst antal frågor behandlas eller avslutas. Det är ett beslut som våra landsmän måste vara delaktiga i, men det är ett beslut som vi inte kan avstå ifrån om vi verkligen vill ha en positiv utveckling i framtiden.

Carnero González (PSE).
Herr talman! Först och främst vill jag säga att målet med utvidgningen är lika oåterkalleligt som det med fördjupningen. I det avseendet instämmer jag med det som sägs i Broks betänkande, och passar samtidigt på att ge honom en komplimang för detta.
Sedan vill jag gärna fokusera på kandidatlandet Bulgarien. Enligt vad jag kan utläsa tar Bulgarien integrationsprocessen i Europeiska unionen på stort allvar, efter den politiska stabilitet som uppnåtts efter senaste valet. I det avseendet vill jag fastslå att bulgarerna gör märkbara ansträngningar att leda utvidgningsförhandlingarna i rätt riktning och göra de anpassningar av landet som krävs för att de skall kunna bli medlemmar i EU inom en tidsrymd som passar Bulgarien och som är möjlig för unionen. Vi hoppas alla att väntetiden blir så kort som möjligt även om, som ett spanskt talesätt säger, gryningen inte kommer snabbare hur tidigt du än går upp.
Jag vill emellertid peka på ett par saker som oroar oss. Först och främst är det den sociala aspekten. Givetvis måste det ske en anpassning av Bulgariens ekonomi, men denna skall ske med bibehållande av grundläggande principer om social sammanhållning, som strävan efter jämlikhet och kampen mot arbetslöshet, fattigdom och social utslagning, för att främja sysselsättningen och skapa bättre sociala förmåner och skyddsnät.
När det gäller miljöfrågan vill vi understryka att alla enheter av kärnkraftverket i Kozloduy måste stängas inom en rimlig tidsperiod och att den bulgariska regeringen måste lämna fullständiga garantier för att miljön skyddas.
Slutligen uppmanar vi regeringen att undanröja alla rättsliga hinder som fortfarande tillåter marginalisering av personer, på grund av exempelvis sexuell läggning. Det är oacceptabelt att det i den bulgariska strafflagen fortfarande förekommer sådana texter som den i paragraf 157.

Schierhuber (PPE-DE)
Herr talman, mina ärade damer och herrar kommissionärer, kära kolleger! År 2002 är för mig ett av de mest avgörande och historiskt mest betydelsefulla i Europeiska unionens utveckling. Vi vill från Europaparlamentets sida helt och fullt bidra till en fredlig utvidgning. Förhandlingarna om enskilda kapitel går mycket väl framåt på många områden, och rådets ordförandeskap anstränger sig verkligen för att de formella förhandlingarna med kandidatländerna skall kunna avslutas i slutet av året.
Jordbrukskapitlet är en av de största förhandlingsfrågorna, och vid sidan av regionalpolitiken och budgetfrågorna säkerligen ett av de vanskligaste områdena. En av de viktigaste frågorna är för mig fortfarande den häftigt kritiserade frågan om infasningen av de länder som vill ansluta sig. Jag stöder dock helt och fullt kommissionens förslag när det gäller infasningen. Något som också måste uppmärksammas särskilt är att gemenskapens regelverk verkligen genomförs i praktiken. Det är till exempel bara de produkter som uppfyller samma krav som gäller i de 15 nuvarande EU-medlemsstaterna som får finnas på den inre marknaden. Och i det sammanhanget måste kvoteringssystemet även i fortsättningen upprätthållas som det viktigaste styrinstrumentet.
Jag skulle också vilja betona hur beklagligt det är att det går så långsamt att inrätta betalningsombud för Sapard. Hittills är det bara i sju kandidatländer som sådana har inrättats, och sedan Sapard genomfördes budgetåret 2000 har tyvärr bara en liten del av medlen överförts. Vi måste i ökad omfattning uppmuntra de nya medlemsstaterna att skapa de administrativa förutsättningar som krävs för att åstadkomma en adekvat ekonomisk förvaltning inom den decentraliserade administrationen utan att stödets målinriktning går förlorad i sammanhanget.
Det är å andra sidan glädjande att kommissionen är medveten om den svåra situationen i gränsregionerna och genomför undersökningar av det socioekonomiska läget i dessa gränsregioner. Personligen välkomnar jag verkligen detta, och skulle avslutningsvis vilja säga att ett gemensamt Europa bara kan bli av inom ramen för ett intensivt samarbete, och att den europeiska jordbrukspolitiska modellen måste vara tryggad även i framtiden.

Walter (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar kommissionärer, kära kolleger! Jag talar som hushållare, och som hushållare har man ibland känslan av att man till att börja med mycket tydligt måste säga att även vi, vi som handskas med finanserna i samband med utvidgningen, är absoluta anhängare av denna utvidgning. Vi vet att det inte bara är en ekonomisk fråga; det går långt utöver detta. Det är en fråga om fred på denna kontinent, en fråga om standarder, en fråga om säkerheten för de människor som lever på denna kontinent, och då i alla delar av denna kontinent.
För att kunna stödja en så stor utmaning som den vi har framför oss måste man inte bara vilja något politiskt, utan man måste också se till att de som vi skapar politik för, nämligen människorna, ger denna politik fritt spelrum. Det innebär att de måste ha förtroende, och det kan bara finnas förtroende om de har känslan av att även det som avser finansieringen av dessa frågor försiggår på ett korrekt och ordentligt sätt. Här måste man tillägga att denna utvidgning kommer att kräva något av alla. Den som här drömmer om att kunna avancera framåt i blommande landskap utan några som helst svårigheter, den förstår inte saken.
Vi vill låta finansieringen av utvidgningen undergå mycket noggranna granskningar, det vill säga att vi inte ger de länder som skall anslutas fria händer, men att vi inte heller vill bygga upp några hinder. Vi välkomnar fullt ut det som kommissionen har föreslagit. I fråga om strukturfonderna, som är ett av de mest utgiftsintensiva områdena, gläds vi åt att man har följt parlamentets utgångspunkt och vill genomföra en reglering för att öka möjligheterna för kandidatländerna att absorbera medlen, vilket ansluter till det som vi gör på sammanhållningsfondsområdet. Här vill vi emellertid mycket tydligt säga att denna modell är en provisorisk lösning. Vi vill här inte skapa några sammanhållningsfonder som därefter i framtiden kommer att leda till ytterligare en modell eller ytterligare en fond som sedan inte kommer att upphöra, utan så långt det är möjligt övergå till de helt normala strukturfonderna, vilket man också kommer att behöva göra.
På området för jordbruksstöd stöder vi kommissionen. Vi är för att landsbygderna skall betraktas som målinriktade enheter. Vi är även av den uppfattningen att direktstöden i dag utgör en del av jordbruksinkomsterna och att det fram till år 2006 finns en enkel modell som kan finansieras, som är klar och som vi också kan stödja. När det gäller tiden därefter måste vi fundera över hur det skall se ut. Där kan vi i dag inte ge någon fria händer, eftersom vi bara känner till de finansiella ramarna fram till år 2006. Här kan vi garantera fullt stöd. Därefter måste vi fundera vidare. Det kräver även en del av de länder som är föremål för förhandlingarna. Vi kommer i sammanhanget att vägleda dem på ett mycket kritiskt, men konstruktivt sätt.
Vi har någonting liknande på det utrikespolitiska området. Den som betraktar den framtida utvecklingen på området för bistånd till länder utanför gemenskapen måste räkna med att det här finns sådant som hittills inte varit märkbart. Jag nämner Kaliningrad bara som exempel. Här kommer vi naturligtvis också att låta Europeiska unionens bistånd till länder utanför gemenskapen undergå en mycket kritisk granskning, men vi är starkt övertygade om att detta är möjligt och att vi även här kan uppnå motsvarande framsteg. Medborgarna kan vara på det klara med att det inte finns några märkbara problem över huvud taget fram till år 2006. För tiden därefter krävs ordentliga förhandlingar. Alla som sitter vid bordet har ett stort ansvar. Vi kommer från parlamentets sida att vara med och besluta om det som sker här, och vi kommer att noggrant syna det i sömmarna. Vi kommer dock att följa dessa frågor på ett mycket positivt sätt, eftersom vi tror att utvidgningen av Europeiska unionen är framtidens uppgift som måste axlas, där alla måste veta åt vilket håll vi skall gå, där man i förväg måste diskutera hur dyrt det kommer att bli, men vi kommer i vilket fall som helst att följa detta på samma konstruktiva och positiva sätt som vi också har gjort hittills.

Berend (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar kommissionärer, mina ärade damer och herrar, kära kolleger! Mitt inlägg belyser administrationen av EU:s strukturfonder som är i behov av förbättringar, inte bara med tanke på utvidgningen. Inom ramen för den tolfte årsrapporten om strukturfonderna 2000, sammanhållningsfonderna och det strukturpolitiska föranslutningsinstrumentet som avser de central- och östeuropeiska ländernas anslutning visar det sig, som föredraganden korrekt säger, att det föreligger avsevärda utbetalningsförseningar när det gäller åtagande- och betalningsbemyndigandena.
Antagandet av de nya åtgärdsformerna för strukturfondernas planeringsperiod äger rum avsevärt långsammare än vad som var planerat och önskvärt, trots att målen sänkts och att planeringen koncentrerats och förenklats. Även när EU:s finansministrar för närvarande gläder sig åt varje euro som inte betalas ut på EU-nivå, eftersom detta på kort sikt minskar EU-medlemsstaternas nettoutbetalningar, handlar det emellertid om en sparsamhet på fel ställe eftersom det föreligger ett akut behov av dessa EU-medel just i tider med ökande arbetslöshet. Dessa svårigheter beror lika mycket på medlemsstaterna som på Europeiska kommissionen.
Till en del saknas det lämpliga projekt. Inte sällan fungerar inte den nödvändiga samfinansieringen som den skall. Men även omfattande administrativa flaskhalsar leder till att medel från medlemsstaterna inte kan betalas ut. Enligt årsrapporten 2000 har inte en enda åtgärd godkänts i fråga om de nya gemenskapsinitiativen, vilket innebär att genomförandet av budgeten på detta område uppgår till 0 procent, vilket är ett katastrofalt resultat! Därför är det nödvändigt att kommissionen i framtiden sörjer för att starten av den nya planeringsperioden sker i rätt tid, och att medlemsstaternas förarbete genomförs i god tid. Å andra sidan är kommissionen emellertid även förpliktad att förstärka kontrollen av genomförandet av programmen, och att i god tid underrätta Europaparlamentet om alla konstaterade oegentligheter.

Duin (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar kommissionärer, kära kolleger! Det har redan konstaterats flera gånger i dag, och jag kan inte göra någonting annat att än att understryka detta, att fördelarna med EU:s östutvidgning naturligtvis överväger i förhållande till nackdelarna, och att många kommer att dra nytta av denna utvidgning. Men det finns också problem, och vi får inte tona ned dessa problem om vi vill ha medborgarna med oss, vilket Walter just sade.
Detta gäller i synnerhet för utvidgningens beröringspunkter, vilket är detsamma som i gränsregionerna. Många av gränsregionerna är redan nu randområden med stora strukturella brister. Av den anledningen får vi inte lämna dessa regioner ensamma. Vi har därför bland annat gemenskapsåtgärden för gränsregioner som jag anser vara ett mycket bra instrument. Den huvudsakliga delen gäller trafiken. Där måste vi prioritera den regionala trafiken, vilket vi också tydligt har gjort i Sommerbetänkandet. Det räcker inte med att bara investera i de transeuropeiska näten, för det handlar inte bara om vägarna från Warszawa till Berlin eller från Wien till Prag, utan det handlar också om vägarna från en småstad där till en annan småstad här.
Därmed kommer jag till den andra prioritering som nämns i denna gemenskapsåtgärd, nämligen främjandet av små och medelstora företag. Handeln över gränserna är ett nödvändigt steg. Där finns det redan ett pilotprojekt som äntligen har kommit i gång och som förhoppningsvis kommer att bli en stor framgång. Det enda sättet för att vi skall kunna nå framgång är att vi förenklar ansökningsförfarandet och får en bättre avstämning mellan finansieringsmöjligheterna, som till exempel Interreg och Phare-gränsöverskridande samarbete. Jag skulle här också vilja konstatera att vi inte behöver några nya instrument, utan att vi vill optimera de tillgängliga instrumenten.
I slutändan måste vi också fundera över om vi inte kan höja samfinansieringsandelen på ett eller annat håll. Instrument som gemenskapsaktionen har verkligen ett europeiskt mervärde. I gränsregionerna svetsas människorna samman. De arbetar kanske på den ena sidan och bor på den andra. Här kan de lära känna varandra; här kan de lära av varandra. Därför skall vi stödja denna process efter bästa förmåga.

Bradbourn (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill särskilt ta upp Turcobetänkandet. Jag håller med om att betänkandet utgör en fällande dom över hanteringen av struktur-, sammanhållnings- och ISPA-fonderna. Det är till exempel helt enkelt inte godtagbart att det fortfarande finns alltför många program från 80- och 90-talet som ännu inte har avslutats. Inga utbetalningar av medlen har heller gjorts inom program som Urban, Interreg eller Leader under året i fråga. Som det görs gällande i betänkandet har detta inte varit något annat än en lång rad felaktigheter. De senaste rapporterna från Europeiska revisionsrätten och OLAF har avslöjat avsevärda hål i kommissionens konton. OLAF ensamt har undersökt ärenden till ett värde av 144 miljoner euro i år. Vart har alla dessa pengar tagit vägen?
Kommissionen måste nu skärpa sitt agerande finansiellt sett för att kunna behålla vad som återstår av dess trovärdighet. Med hänsyn till det faktum att 35 program från år 1989 fortfarande finns kvar i kommissionens böcker, nio år efter det att betalningarna skulle ha slutförts, är det absolut nödvändigt att lämpliga åtgärder nu införs för att slutföra projektet i tid och enligt budget. Därför bör principen n+2 tillämpas strängt för dessa fonder, så att de europeiska skattebetalarna inte lämnas att betala räkningen för projekt som överskrider tidsfristerna för betalning. Inte heller medlemsstaterna är utan skuld i detta fondfiasko. Det är häpnadsväckande att över 100 miljarder euro ännu inte har använts enligt vad som påstås, vilket till stor del beror på de nationella regeringarnas agerande. Förenade kungariket är en av de värsta syndarna när det gäller den här frågan. Jag är bestört över att till exempel mindre än 5 procent av de tillgängliga EU-medlen har använts i min region i början av året. Dessa medel är inte, och skall inte vara, oändliga. Om varken kommissionen eller medlemsstaterna skärper sig, bör medlen återlämnas dit de hör hemma - i de europeiska skattebetalarnas fickor.

Zrihen (PSE).
Herr talman, kära kolleger! Jag tar mig friheten att göra ett inlägg för att kommentera problemet med de asylsökande från länderna i Öst- och Centraleuropa. Jag tycker att det problemet tydligt belyser frågan om Europeiska unionens förmåga att fastställa våra rättigheter och vår ställning på det asylrättsliga området, både som nuvarande och framtida EU-medborgare, inför den stora utmaning som ståndar: ?Vilken utvidgning??.
Genom det protokoll om asylrätt som fogats till Amsterdamfördraget utesluts möjligheten för en medlemsstat i Europeiska unionen att beakta en asylansökan som lämnas av en medborgare i en annan medlemsstat. Härigenom inför fördraget en diskriminerande åtgärd grundad på nationellt ursprung, till skada för EU:s medborgare. Det strider mot artikel 3 i Genèvekonventionen, där en flykting definieras som ?envar som hyser en välgrundad fruktan för förföljelse på grund av ras, religion, nationalitet, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller politisk åskådning?.
Det bakomliggande resonemanget till att protokollet införlivats i fördraget är att man å ena sidan hävdar att medlemsstaterna respekterar rättsstaten, demokrati och mänskliga rättigheter och förfogar över inre och yttre lagliga möjligheter för att få kränkningar av dessa rättsprinciper att upphöra och å andra sidan att medlemsstaternas medborgare redan förfogar över sådana rättigheter i övriga medlemsstater, vilket gör asylrätten onödig - rätten till fri rörlighet, etableringsfrihet, rätten till bosättning och andra lagar i anslutning till medborgarskapet.
Vad skall man då säga om de senaste fördömandena av olika medlemsstater i Europadomstolen för mänskliga rättigheter, eller om rapporterna från Amnesty International som varje år kritiserar brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna i ett flertal medlemsstater? Och hur kan man förutspå framtiden och med absolut säkerhet slå fast att nuvarande och kommande medlemsstater i Europeiska unionen är skyddade mot alla avarter? Attityden mot minoriteterna är ett bra exempel.
Låt oss se till att varje människa kan hävda sin asylrätt i Europeiska unionen. Låt oss se till att alla skall kunna få sin ansökan behandlad. Vore inte det det bästa instrumentet för att kontrollera våra demokratiska åtaganden?

Gahler (PPE-DE)
Herr talman! Som vice ordförande för delegationen för förbindelserna med Litauen skulle jag vilja koncentrera mig på detta land och i det sammanhanget på kärnkraftverket Ignalina. Jag välkomnar uttryckligen att det i början av veckan blev möjligt att vi nu även via ett officiellt regeringsuttalande från detta land av premiärminister Brazauskas hört att landet kommer att lägga ned även den andra reaktorn vid detta kärnkraftverk definitivt 2009. Det blev möjligt eftersom Europeiska unionen har ingått åtaganden inom ramen för 2004 till 2006, totalt ungefär 245 miljoner euro, men jag säger också: Även efter 2006 kommer vi att behöva ge landet stöd i samband med den totala avvecklingen av detta kärnkraftverk. Om unionen kommer att stå för alla dessa 2,4 miljarder euro som Litauen vill ha fördelade där under en 20-årsperiod tvivlar jag naturligtvis på, eftersom varje land som driver ett kärnkraftverk på normalt sätt måste vidta åtgärder för tiden därefter.
Jag anser dock att det är en intressant aspekt i sammanhanget att vi i samband med Ignalina för första gången kräver något, med rätta, av ett kandidatland som inte kan återfinnas i gemenskapens regelverk, för vi har - tyvärr - ännu inget gemenskapsregelverk för säkerheten vid kärnkraftsanläggningar. Det anser jag egentligen vara en politisk skandal, och jag hoppas att vi inför framtiden kommer att uppnå en gemensam standard på det området. Jag hör nu att till och med vissa kretsar i rådet, de vanliga misstänkta, redan har något emot att man också så uttryckligt skriver in i anslutningsfördraget med Litauen att de måste stänga det och av vilka orsaker de måste stänga det, eftersom man är rädd för att ett regelverk skulle kunna uppstå indirekt genom detta.
Jag hoppas att kommissionär Loyola De Palacio med sitt tillkännagivande genomdriver att även gemensamma standarder för säkerheten vid kärnkraftsanläggningar utarbetas i ett åtgärdspaket för första gången inom ramen för Euratom. Det kan egentligen bara vara den högsta möjliga tekniska standarden om vi vill fortsätta att bruka kärnkraft, men för mig är det en anledning att verkligen påpeka något: Kräver vi inte något orimligt av kandidatländerna som vi inte ens kräver av oss själva? I det aktuella fallet är det korrekt att vi kräver det, men då måste vi också själva inom unionen dra egna konsekvenser i fråga om säkerhetsstandarden vid kärnkraftsanläggningar.

Vairinhos (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja uttrycka mitt gillande av ledamot Turcos betänkande. Programmen för regional utveckling syftar till att främja sysselsättningens konkurrenskraft och skapa villkor för en hållbar utveckling i de mest missgynnade europeiska regionerna i den utvidgade unionen. Det är nödvändigt att EU-stöden är effektiva, vilket bygger på att en utvärdering måste göras inte bara av kostnads- och fördelsanalysen, utan också av de kvantitativa och kvalitativa indikatorerna.
Prioriteringen av fonderna är en förstärkning av programmens kvalitet, en koppling av dessa till en lösning av de regionala skillnaderna i unionen och fondernas inflytande på befolkningarnas livskvalitet. Det är nödvändigt att få med programmen för den gemensamma jordbrukspolitiken, den gemensamma fiskeripolitiken och informations- och forskningssamhället i den ekonomiska och sociala sammanhållningen för att skillnaderna inte skall bli större i förhållande till de rikaste regionerna. Tillämpningen av sammanhållningsfonden och strukturfonderna på de transeuropeiska näten, i synnerhet det europeiska nätet för höghastighetsjärnvägen, är nödvändig för att de skall nå ut till kontinentens randområden i en utvidgad europeisk union.

Stenmarck (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig i likhet med många andra tacka Reimer Böge för ett utomordentligt arbete med ett betänkande där fokus ligger så oerhört klart på utvidgningen och de ekonomiska förutsättningar den skall ges.
Som europaparlamentariker har vi möjlighet att sätta den press på rådet - och inte minst på det kommande toppmötet i Sevilla - som uppenbarligen behövs för att klargöra vad som gäller i de återstående utvidgningsförhandlingarna.
Utvidgningen är EU:s absolut främsta prioritet. Det är helt oacceptabelt att ytterligare skjuta upp ett klargörande och ställningstagande när nu utvidgningen formligen ligger runt hörnet. Fortsatta förseningar och motstridiga signaler från rådets sida om spelreglerna på den gemensamma jordbruksmarknaden för tidigare och nya medlemsländer i ett utvidgat EU riskerar att leda till att vi inte får förmånen att hälsa tio nya medlemsländer välkomna i början av nästa år.
Det är i sammanhanget också viktigt att tänka på att det faktiskt inte enbart är EU som bestämmer detta. Det krävs även stöd för ett utvidgat EU i de folkomröstningar som hålls i de nya medlemsländerna vid ratificeringen av fördragen.
Utvidgningen till länderna i Östeuropa är en historisk uppgift, den största och viktigaste som någon av oss någonsin kommer att få uppleva. Den som söker hindra eller stoppa denna process tar ett mycket stort ansvar. Jag hoppas att de stats- och regeringschefer som om några veckor samlas till toppmöte i Sevilla också inser detta.

Fava (PSE).
Herr talman! Vi talar om Sommers betänkande och om hur det driver på och inverkar på utvidgningens framtid. Jag skall genast säga att vi håller med om det som kommissionen säger i sitt meddelande om vilken inverkan utvidgningen kommer att få i de regioner som direkt gränsar till kandidatländerna, och vi stöder bestämt Sommers betänkande. Han har exakt lyckats urskilja de särskilda problem dessa gränsregioner har, problem som de måste lösa på kort sikt eftersom de gränsar till länder som ekonomiskt sett fortfarande ligger mycket långt ifrån europeisk standard.
Vi är lika övertygade anhängare av det ändringsförslag som vi har lagt fram och som antogs av utskottet för regionalpolitik, transport och turism. I detta ändringsförslag ber vi kommissionen att göra en tydligare och mer uttömmande definition av gränsregioner, en definition som tar större hänsyn inte bara till landgränser utan också havsgränser, och till hur unionens politiska prioriteringar utvecklas.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman! Då utvidgningen av Europa är en verklighet som det inte går att komma ifrån bör den också vara ett tillfälle för att göra en avstämning av unionens egen politik, med hänsyn till att det fortfarande finns många olikheter i unionen och att utvidgningen inte får ske på bekostnad av dem som är fattigast i nuvarande Europeiska unionen.
Förslaget som kommissionen lade fram för jordbruksförhandlingarna tycker jag är bra i det stora hela. Den mest polemiska frågan är den om tillämpningen av de nuvarande direktstöden, som skapades genom en reform av den gemensamma jordbrukspolitiken 1992 och 1999 för att kompensera den minskning av priserna som då hade beslutats. Om man ser på saken objektivt har dessa länder inte någon rätt att få en sådan typ av stöd. De skapades med det enda syftet att de skulle kompensera prisminskningen. I de nya medlemsländerna har det inte bara inte funnits någon prisminskning, utan det har hittills heller inte funnits någon synbar ökning.
Det som är fel med kommissionens förslag är att det ger en signal om att de nuvarande siffrorna för direktstöd kommer att finnas kvar efter 2006. Den gemensamma jordbrukspolitikens nuvarande system med direktstöd var berättigat som stöd på medellång sikt för att undvika en inkomstminskning för jordbrukarna. Men det är ohållbart på lång sikt eftersom det är ytterst diskriminerande då det inte kan utsträckas att gälla alla jordbruksprodukter. Därför måste vi skapa ett nytt system 2006 med jordbruksstöd som baserar sig på den varierande funktion som jordbruket har i samhället. Men innebär detta att man inte bör ge stöd till de nya länderna i Östeuropa? Nej. Jag anser att kommissionens förslag att redan lägga fram 25 procent av stöden kan godtas om dessa stöd betalas utifrån en horisontell bas - till exempel, baserat på drift eller område -, utan koppling till odlingstyp eller specifika produkter. Om det vore så skulle förslaget ha ett bättre tekniskt innehåll och vara rättvisare, både i dagsläget och i framtiden.

Rodríguez Ramos (PSE).
Herr talman! Den utmaning som utvidgningen innebär är ett oåterkalleligt politiskt mål, och det är helt oacceptabelt att förhandlingen om jordbrukskapitlet skall kunna äventyra dess tidsplan eller slutförande. Därför är det otroligt viktigt att vi fortsätter att stödja kandidatländernas ansträngningar att omstrukturera och modernisera jordbruket, enligt de krav som ställs i gemenskapens regelverk, samtidigt som vi själva också måste uppfylla regelverket. Direktstöden utgör en del av detta regelverk och kommissionens förslag, som vi stöder, om en stegvis introduktion av stöden, bör garantera att vi inom kort får en enhetlig jordbrukspolitik för hela den utvidgade unionen.
Åtgärderna för att utveckla landsbygden bör syfta till att det i kandidatländerna skapas regioner med en aktiv landsbygd som har en diversifierad produktion och som framför allt kan garantera sysselsättningen.
Slutligen måste vi beakta att utvidgningen inte kan kopplas till reformen av jordbrukspolitiken. Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken har ett eget förlopp, en egen tidsplan och är i stor utsträckning beroende av resultatet av våra förhandlingar i WTO och konsekvenserna av utvecklingen på världsmarknaden.

Peijs (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja tala om Turcobetänkandet. Detta är ett med rätta mycket kritiskt betänkande, och vad som slår mig är att vår kritik fortfarande är den samma som för flera år sedan i fråga om årsrapporterna om strukturfonderna. Redan under det första bedömningsåret konstaterade kommissionen allvarliga förseningar som ledde till stora underutnyttjanden. Man beaktar inte additionalitet tillräckligt mycket, vilket ju är ett grundläggande kriterium. Medlemsstaterna borde kontrollera de europeiska medlen lika noga som sina egna, med min egen statsmakt i spetsen. Allt detta har inte förändrats, men framför allt inte förbättrats, sedan 80-talet. Den mängd pengar som förblir orörd är fortfarande enorm. Och detta gäller såväl mål 1, 2 och 3 som de nya initiativen. Jag betraktar detta som ett missat tillfälle för unionen och regionerna. Det är obegripligt att man på medlemsstatsnivå inte i högre grad har försökt att använda de medel som finns. Vilken signal sänder detta förfaringssätt ut till kandidatländerna? Om våra medlemsstater inte kan klara av våra fonder, hur skall de nya medlemmarna då kunna det? Vi kan inte vänta längre på förenklingen av administrationen. Det måste ske nu. Det är omöjligt för nykomlingarna att uppfylla våra administrativa krav. Se på ISPA. Därigenom kommer pengarna från fonderna inte att utnyttjas, och vi kommer att missa en viktig chans till utveckling i Östeuropa. Om projekt inom ISPA där ingen teknisk hjälp har erbjudits av kommissionen inges för sent får det inte vara någon anledning till avslag.
Bara mycket kort om ett annat ämne. Vi insisterar på att kommissionen nu äntligen avslutar de gamla projekten från 80- och 90-talet. Eftersläpningen i samband med dessa projekt kan snart inte längre arbetas in av kommissionens tjänstemän när 10 nya medlemsstater har blivit anslutna. Sanera nu! Vad kommer kommissionen att göra åt detta?

Iivari (PSE).
Herr talman! Redan nu har medborgarna i kandidatländerna möjlighet att delta i unionens fleråriga program: Sokrates-, Leonardo- och Ungdomsprogrammen har kommit igång i flera länder. Några deltar dessutom i Kultur 2000 och Media Plus-programmen. Det är skäl att kraftfullt uppmuntra denna utveckling. Genom dessa verksamheter uppkommer ett genuint samarbete och en äkta samhörighetskänsla mellan kandidatländerna och de gamla medlemsstaterna. Programmen erbjuder ungdomen i kandidatländerna tillfällen att utöka sitt andliga kapital i form av språkkunskaper och utökat kunnande i kulturella frågor.
Förbindelserna mellan de gamla och de kommande medlemsstaterna kommer att behövas också inom informationsverksamheten om medlemskapet. Även om huvudansvaret för informationsverksamheten vilar på kandidatländernas regeringar och EU-institutionerna vore det bra om det civila samhället deltog genom förmedling av erfarenheter. I Finland, Sverige och Österrike har vi ännu den debatt som föregick folkomröstningen i färskt minne. Kanske vi kunde dra nytta av den då vi närmar oss de mål som uppställts för år 2004.

Parish (PPE-DE).
Herr talman! Utvidgningen av Europeiska unionen är det största projekt Europa kommer att delta i under de kommande åren och vi måste vara försiktiga, inte bara med hur vi genomför utvidgningen av hänsyn till de nuvarande medlemsstaterna, men även hur vi förfar med de länder som kommer att ansluta sig till unionen. Jag vill ta upp jordbruksaspekten, eftersom jag vill se en lämplig reform av den gemensamma jordbrukspolitiken innan utvidgningen genomförs. Det som oroar mig är att vi inte kommer att göra detta på lämpligt sätt. Vi kommer att komma fram till en situation där budgeten för den gemensamma jordbrukspolitiken inte passar storleken av den nya Europeiska unionen. Vi kommer då att behöva skära i budgeten, vilket kanske inte är rätt sätt.
Jag vet att kommissionen arbetar mycket med denna fråga, men vi måste också ta itu med frågan om hur vi ser till att Sapardfonderna når anslutningsstaterna för att hjälpa dem att bygga upp sin infrastruktur, bland annat utbildningssystemen. Vid ett besök jag nyligen gjorde i Polen kunde jag konstatera att det fanns stora problem med utbildningen, särskilt i landsbygdsområdena, där ofta mycket små barn inte fortsatte till mellan- och högstadiet, eftersom de måste stanna hemma och arbeta på gårdarna. Vi måste ta itu med frågan om det stora antalet jordbruk i anslutningsländerna, och vi måste finna ett sätt att hjälpa dem att omstrukturera jordbruket i dessa länder när de ansluter sig till unionen.
Jag är dessutom mycket bekymrad över hur vi skall undvika att livsmedel som inte uppfyller de höga standarderna i vår produktion kommer in i Europeiska unionen. Vi måste vara mycket tydliga när det gäller den här frågan.
Med dessa reservationer, måste vi vara försiktiga med hur vi genomför utvidgningen, hur mycket jag än stöder den.

Leinen (PSE)
Herr talman! En komplimang till rådet och kommissionen som nu har lyssnat till en fem timmars maratondebatt om alla önskemål från Europaparlamentets sida i samband med anslutningsprocessen. De har kunnat konstatera att det finns många anmärkningar och önskemål när det gäller detta historiska projekt.
Jag är själv ledamot av delegationen för förbindelserna med Rumänien och suppleant i delegationen för förbindelserna med Bulgarien. Därför bara en tanke om detta: Dessa länder är naturligtvis mycket oroliga för att bli bortglömda. När dörren öppnas för tio länder i Köpenhamn i slutet av året, då kommer man i Bulgarien och Rumänien att fråga sig: Hur ligger det till med oss? Jag skulle vilja fråga vilken signal vi kommer att ge dessa länder i slutet av 2002? Finns det ett tidsschema för den andra rundan? Finns det också en förstärkt anslutningshjälp för att vi skall kunna förbättra anpassningsprocessen? Det behöver inte alltid vara pengar, fru Schreyer. Det finns annan hjälp. Vi får inte glömma dessa länder. Den första anslutningsprocessen är också bara den första etappen.

Sartori (PPE-DE).
Herr talman! Även jag gratulerar Brok och alla hans medföredraganden till det arbete de har gjort med att ta fram det betänkande vi har diskuterat i dag med så många deltagare i debatten.
Jag instämmer med många kolleger som har hävdat det nödvändiga i att visa mod, men också försiktighet och stränghet, när medlemskapsförhandlingarna med varje enskilt land slutförs. Att göra kandidatländer till medlemmar är ett val, ett politiskt mål och en nödvändighet för unionens stater. Besluten i fråga om de enskilda länderna hänger samman med förtjänster, med strikt respekt för rådets beslut i Helsingfors och Köpenhamnskriterierna.
Jag är glad att kandidatländerna deltar i arbetet i konventet, för vid det sammanträdesbordet kan de i grunden förstå att det finns en fråga som unionen inte är beredd att kompromissa med, vid sidan av behovet av ett gott styre, kampen mot korruption och brottslighet, ekonomiska, juridiska och sociala reformer, jordbrukspolitik och fondfördelning: frågan om medborgerliga rättigheter, frågan om jämställdhet, som inte får vara förhandlingsbar vid inträdet.
Faktum är att vi i dag upplever ett skede av Europas utvidgning. Det är sant att den utvidgning vi har bakom oss var en långsam utvidgning, då länderna ökade från de sex ursprungliga till dagens femton. Det som skrämmer oss och som vi har framför oss är en snabb utvidgning, som framför allt innebär att vi återförenas med tio länder som nyligen blev demokratiska.
Det är just det som får oss att av försiktighetsskäl kräva strikt respekt för regelverket, även om det å andra sidan får oss att med kraft försvara det politiska beslutet.

Ferber (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar kommissionärer, kära kolleger! Jag skulle vilja framföra ett hjärtligt tack till alla föredraganden som har följt östutvidgningsfrågan mycket intensivt inte bara i år, utan under de senaste åren. Jag tror att vi från parlamentets sida har bidragit på ett vägledande sätt här. Det politiska stödet och stödet från folket under utvidgningsprocessen är den avgörande punkten, och det kan naturligtvis bara ske genom demokratiskt legitimerade krafter såsom parlamentsledamöter som representerar Europas folk. Såtillvida tillvaratar vi här en viktig uppgift.
Jag skulle i synnerhet vilja tacka föredragande Böge, även som ledamot av budgetutskottet, för jag anser att finansieringen av utvidgningen naturligtvis är en fråga av det allra allvarligaste slag som riktas mot oss från alla sidor, och som naturligtvis också särskilt engagerar folket i Europeiska unionen - och lika mycket i kandidatländerna. Jag tror att den utgångspunkt som Böge och vi i budgetutskottet har hittat är en seriös utgångspunkt. Det som står till förfogande genom Agenda 2000 måste naturligtvis tas med i bilden i denna utvidgningsprocess, men det får samtidigt inte vara så att beslut för denna tid sedan genomförs på ett sådant sätt att det inte längre föreligger beslutsfrihet från och med året 2007. Jag anser det vara en mycket klok utgångspunkt.
Jag är också mycket tacksam mot kollega Sommer, eftersom jag anser att hon i sitt betänkande om gränsregionerna lyckats peka på de problem som de människor har som är direkt berörda av utvidgningen, och som redan i dag upplever dag för dag vad det innebär att leva i en region där det finns stora ekonomiska skillnader. Hon har också lyckats se till att en stark signal skickas ut härifrån parlamentet om att vederbörliga stöd kommer att ges när vi inom ramen för budgetförfarandet för år 2002 kommer att kunna ställa vederbörliga medel till förfogande från parlamentets sida. Det var en mödosam kamp, men vi lyckades till slut. Jag utgår ifrån att vi inom ramen för förfarandet 2003 inte kommer att hitta vare sig en eller två euro för att kunna ställa ytterligare medel till förfogande på dessa områden.

Rack (PPE-DE).
Herr talman! Utvidgningen av unionen är ett viktigt och riktigt steg på vägen mot den europeiska framtiden. Trots det är det inte påkallat med någon ren hurra-optimism. Snarare måste utvidgningsprocessen i sin helhet, och ännu mer i alla de många detaljerna, förberedas noggrant och förhandlas fram för att även de allmänt bekanta detaljerna skall stämma. I den bemärkelsen är det viktigt att Europaparlamentet på ett uttömmande sätt går in på utvidgningsfrågan i en förenad debatt: läget i anslutningsförhandlingarna, finansieringsfrågorna och sist men inte minst också gemenskapsåtgärden för gränsregionerna.
Denna fråga har av mycket goda skäl tagits upp gång på gång av många företrädare för Österrike sedan fem år tillbaka som en nödvändig stödåtgärd, vilket ursprungligen mötte motstånd hos nästan alla. Nu när ett anslutningsdatum närmar sig, och alltfler människor undrar över de konkreta detaljerna i detta skeende, kan vi knappast undgå att ge vårt samtycke. De flesta vill dock inte helt enkelt ge oss rätt; de vill framför allt även ha del i de ekonomiska medlen och dela dem med oss. Kommissionen har ända från början inte visat sig vara särskilt hjälpsam, vilket sades även i dag redan i samband med ämnet främjande av gränsregioner. Inte heller nu är vi helt nöjda med kommissionens meddelande. Det som har anslagits är värt att välkomna som en första åtgärd. Men ytterligare steg, det vill säga medel, kommer att krävas för att utvidgningen skall bli en fullständig framgång även på vår sida av gränsen.
Det kommer också att vara nödvändigt att det finns ytterligare några stödåtgärder. Framför allt behöver vi en bättre minimiregel för att våra medlemsstater och regioner skall kunna stödja omstruktureringsåtgärder med egna medel som komplettering till europeiska stödmedel. Det är bara då som människorna i regionen omedelbart vid gränsen med gott samvete också kan säga ja till utvidgningen.

Jeggle (PPE-DE)
Herr talman, mina ärade damer och herrar! Eftermiddagen i dag går under det stora slagordet ?Utvidgningen av Europeiska unionen?. På ett sätt tror jag, och bidragen från kollegerna har tydliggjort det, att vi alla är eniga: Vi vill ha en utvidgning av Europeiska unionen, och vi arbetar hårt på alla nivåer för att genomföra detta stora politiska mål på ett ansvarsfullt sätt. Tidsplanen är ambitiös. Vi ser slutet, även om sådana kapitel som jordbruk och regionalpolitik fortfarande återstår att lösa.
Tillåt mig i detta sammanhang att göra en hänvisning till i går. Då ägde en demonstration av jordbrukare från den befintliga gemenskapen rum framför parlamentet. De framförde den oro som de känner inför sin framtid, och demonstrerade i samband med halvtidsutvärderingen av Agenda 2000. För dem handlade det om en rättvis framtidschans för deras företag och därigenom för deras familjer. Det som imponerade mest på mig var den solidaritet som fanns för kollegerna från de framtida medlemsstaterna, trots den svåra situation som våra jordbrukare befinner sig i för närvarande med fallande mjölk- och spannmålspriser. För mig var detta ett upprop till att göra allt för att inte lämna människorna i den befintliga unionen ensamma med sin oro och sina bekymmer, vilket även gäller i lika hög grad för människorna i kandidatländerna. Där måste vi också tala om dessa problem.
För det första: Sapard som ett konkret exempel. Här är utflödet av medel fullständigt otillräckligt. Medlen skall användas för att upprätthålla jordbruket och landsbygden.
För det andra: De ytterligare medel som behövs för utvecklingen av landsbygden måste finansieras via alla strukturella politiska åtgärder och inte bara från den gemensamma jordbrukspolitiken.
För det tredje: Det är ett absolut krav att den inre marknaden genomgår en fullständig harmonisering. Jag fattar mig kort och tackar för mig, för ett par personer har fått härda ut mycket länge här.

Pohjamo (ELDR)
Herr talman! I mitt eget inlägg skall jag koncentrera mig på det praktiska förverkligandet av den regionala och strukturella politiken, eftersom detta är en central faktor vid en framgångsrik utvidgning och vid dess förberedelsearbete. Kommissionen och kandidatländerna bör sköta förberedelserna inför utvidgningen på ett sådant sätt att onödiga dröjsmål undviks och att de medel som reserverats för förberedelserna utnyttjas effektivt. Rutinerna för strukturfonderna bör vara så enkla och effektiva som möjligt. Här finns det mycket att förbättra, vilket också framgår i bland annat Turcos betänkande.
Stödet bör riktas och gradindelas så att finansieringen styrs så direkt som möjligt till de lokala funktionärerna och i första hand till de allra fattigaste regionerna. I den strukturella verksamheten bör man använda gradvis ökande stöd. I inledningsskedet är det motiverat att utnyttja sammanhållningsfonden, men i fortsättningen bör den programbaserade finansieringens andel utökas.
Kunnande, know-how, ny teknik och uppbyggandet av ett fungerande nätverk för funktionärerna i små- och medelstora företag och regionerna är avgörande för att förverkliga en effektiv regionalpolitik och befrämja de positiva effekterna av utvidgningen. Det är ingen speciell utmaning att få gemenskapens regler godkända, däremot är det en utmaning att se till att de förverkligas och övervakas.

De Miguel
. (ES) Herr talman! Ni kan nog föreställa er att jag efter en fem timmar lång debatt inte har lust att tillägga något, för jag tror redan att allt är sagt. Jag vill inte heller trötta ut kammaren, eller snarare stolarna, eftersom det i alla fall nästan bara är den tålmodiga Europakommissionen som är kvar och som liksom ordförandeskapet har suttit här oavbrutet i fem timmar.
Jag skulle bara vilja säga att vi uppmärksamt har noterat allt, för naturligtvis är en del av syftet med denna debatt att ordförandeskapet noggrant lyssnar på allt som de hedervärda parlamentarikerna har att säga. Jag kan inte säga att jag håller med alla, men jag har tagit till mig flera mycket viktiga frågor.
För det andra vill jag säga att utvidgningen har varit en prioriterad fråga för ordförandeskapet, och kommer att fortsätta att vara det under Europeiska rådet i Sevilla. Vi hoppas därför kunna dra slutsatser som leder processen framåt.
Beträffande den färdplan som vi tilldelats återstår bara att uppnå ett samförstånd angående den gemensamma ståndpunkten om jordbruket. Om detta samförstånd, som vi kommer att kämpa för i rådet, av någon begriplig anledning inte skulle uppnås, förmodar jag att de länder som inte godkänner den gemensamma ståndpunkten tar sitt politiska ansvar inför denna kammare och inför den allmänna europeiska opinionen. Jag anser nämligen att direktstödet, i likhet med vad som framgår av kommissionens förslag, utgör en del av regelverket och inte bör diskuteras. Därför är det inte bra att utvidgningen kopplas till en hypotetisk eller framtida reform av den gemensamma jordbrukspolitiken.
Det där är en fråga som jag inte vill döma ut i förskott, eftersom det alltid finns hopp om att vi kan hitta en lösning som tillfredsställer alla parter. Det är just det som är ordförandeskapets mål, att alla kan komma fram till en ståndpunkt och lösa sina politiska problem. Jag är övertygad om att vi kan klara av detta.

Talmannen. -
Jag tackar rådets ordförandeskap. Jag är säker på att ett mycket stort antal kolleger har lyssnat på anförandet från sin arbetsplats.

Verheugen
Herr talman! Jag kommer rentav att fatta mig avsevärt kortare. Jag vill bara framföra ett tack till parlamentet för en debatt som jag uppfattat som utomordentligt konstruktiv och hjälpsam, för en debatt som kommissionen har uppfattat som en uppmuntran att fortsätta på sin kurs, och det är till stor hjälp för oss att i det sammanhanget vara säkra på parlamentets stöd. Det väcktes många frågor under denna debatt. Om jag skulle svara på dem nu skulle vi behöva ytterligare en timme. Därför ber jag, med ert tillstånd herr talman, om att få besvara alla frågor som ställdes i debatten skriftligt.
(Applåder)

Fischler
Ärade herr talman, ärade ledamöter, mina ärade damer och herrar! Jag skulle till att börja med vilja ansluta mig till det tack som framfördes av föregående talare, Günter Verheugen. Även jag vill tacka för det faktum att kommissionens förslag har fått ett så brett stöd här i denna debatt. Jag skulle egentligen bara vilja säga något mycket kort om ett par tre frågor.
Angående den första frågan, Sapard-programmet, som togs upp av ett flertal talare i debatten, skulle jag för det första vilja hänvisa till att sju program pågår för närvarande, men naturligtvis beror det mycket på vilka kandidatländer programmen avser. Jag kan emellertid framföra det glädjande beskedet att ytterligare ett land tillkommer denna månad, nämligen Polen, och Polen ensamt kommer att beviljas utökade medel jämfört med de sju länder som deltar sedan tidigare. Det bör ge er en viss antydan om att det är lite för lätt att bara rikta in sig på procentsatserna och beloppen. Jag tror att man måste ta med olikheterna mellan kandidaterna i detta betraktelsesätt, och man måste naturligtvis ta med nödvändigheten av att etablera ett system som därefter till exempel kan vinna bifall inom budgetkontrollutskottet i parlamentet.
Det stämmer att införandet av detta system har lett till mycket stora kostnader, att det också har uppstått fördröjningar, men det stämmer inte att man enbart kan beskylla kommissionen för dessa fördröjningar och dessa förseningar.
Jag skulle snarare vilja varna er litet för att man nu återigen inleder denna debatt om ett INRA-program eller vad det nu kan heta, nämligen varna i den bemärkelsen att vi bara försenar hela ärendet ytterligare om vi nu inleder en debatt om en förändring av finanslagstiftningen eller rentav budgetplanen eller om vi skulle uppfinna nya byråkratiska strukturer som först måste utvecklas. Jag har dock mycket stor förståelse för att det civila samhällets önskemål får ett starkare inflytande inom administrationen. I det sammanhanget har vi en del att tänka igenom.
Sista punkten: många har tagit upp jordbruksreformerna. För att verkligen klargöra detta: Jag är av den uppfattningen, och jag har alltid varit av den uppfattningen, att vi behöver jordbruksreformer, att jordbruksreformer är en process som vi måste fortsätta. Jag hoppas bara att när vi i kommissionen skall fatta beslut om våra förslag för halvtidsöversynen den 10 juli så kommer det sedan att vinna lika stort bifall här i parlamentet, framför allt från alla dem som i dag har begärt ytterligare reformsteg.
Jag skulle dock uttryckligen än en gång vilja betona att varje sammanblandning av utvidgningsprocessen med ytterligare jordbruksreformer eller rentav sammankoppling av dessa båda företeelser inte bara utgör ett problem för utvidgningen, utan båda delarna kommer att försenas: utvidgningen och ytterligare reformer. Därför håller vi fast vid att vi skall hålla båda dessa företeelser åtskilda och att vi snabbt skall föra båda företeelserna framåt.

Schreyer
Herr talman! Strukturfonderna har kommenterats åtskilliga gånger. Eftersom jag så att säga har deltagit i denna debatt med också min kollega Barniers öron, skulle jag kort vilja säga något om inläggen om strukturfonderna.
Utflödet av medel är för tillfället otillfredsställande, men det är inte helt korrekt att tala om att det här föreligger stora förseningar, utan det är nämligen så att medlemsstaterna så att säga väntar med genomförandet till den senast möjliga tidpunkt som lagstiftaren fastställt som tillåten för genomförande av programmet. Parlamentet var delaktigt i de motsvarande bestämmelserna.
Tillåt mig inom ramen för debatten om den finansiella ramen för utvidgningen att som budgetkommissionär återigen betona att kommissionen i samband med sina förslag har låtit sig ledas av principen att det måste finnas en god intresseutjämning mellan de nuvarande medlemsstaterna och de nya medlemsstaterna. Jag anser att vi också har lyckats med denna intresseutjämning.
Efter presentationen av förslagen klagade de nya medlemsstaterna över att de behandlades olika. Men vi har å ena sidan en infasning av direktstödet, och å andra sidan innebär kommissionens förslag också att de finansiella åtaganden som ingåtts gentemot de nya medlemsstaterna redan år 2006 skall vara lika höga per capita som i de nuvarande medlemsstaterna, vilket således innebär att likabehandling kommer att föreligga redan då.
Innebär kommissionens förslag att det kommer att krävas för mycket av de nuvarande medlemsstaterna i ekonomiskt avseende?
Här skulle jag vilja hänvisa till att vi har hållit oss strikt till gränserna i Agenda 2000. Och utöver detta har vi från kommissionens sida föreslagit, och rådet har tagit upp detta, att de nya medlemsstaterna redan från början skall bidra till EG-budgeten, vilket innebär att nettokostnaderna för de nuvarande medlemsstaterna rentav blir lägre än vad som beslutats i Agenda 2000 som den maximal bördan på grund av utvidgningen. Jag anser att det är viktigt att vi håller fast vid detta.
Låt mig betona ytterligare en sak: I den aktuella rapporteringen och debatten skapas ibland ett intryck av att det bara är de nuvarande nettobetalarna som skall betala utvidgningskostnaderna. Det är fel. Alla de nuvarande medlemsstaterna skall betala för utvidgningen i samma omfattning relativt sett, det vill säga med undantag för den särskilda bestämmelsen för Storbritannien. Men här krävs en likadan solidarisk insats. Det innebär i absoluta siffror, med tanke på att BNP varierar mellan medlemsstaterna och att dessa är olika stora, att de fem största medlemsstaterna i själv verket kommer att stå för 80 procent av kostnaderna: Tyskland, Storbritannien, Italien, Frankrike och Spanien. Men det är en gemensam, solidarisk insats, och naturligtvis är den finansiella aspekten särskilt viktig i den offentliga debatten och även i parlamentets, rådets och kommissionens debatt. Men man får därutöver inte glömma bort att det i denna debatt inte handlar om frågan om man skall bygga en bit motorväg eller inte, utan det handlar här om frågan om enandet av Europa. Det handlar om frågan om en stabilisering av demokratin, rättsstater och fred i Europa. Det är oskattbara värden.
(Applåder)

Talmannen. -
Tack så oändligt mycket, fru kommissionär. Jag tackar för övrigt alla talare.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Talmannen. -
Det är med stor glädje jag på parlamentets vägnar välkomnar er, ers majestät.
Jag vill även välkomna hennes majestät drottning Rania Al-Abdullah, som finns med oss på den officiella läktaren. Ni är varmt välkommen, ers majestät.
(Applåder)
Er närvaro här utgör fortsättningen på en tradition som inleddes av er högst respekterade far, kung Hussein, som talade till kammaren år 1983 och återigen år 1991. Vi anser att ert besök understryker den nya fas som har inletts i förbindelserna mellan Jordanien och Europeiska unionen sedan det associeringsavtal som parlamentet antog för några år sedan trädde i kraft den 1 maj i år. Ert besök förstärker även Jordaniens roll i Europas Barcelonaprocess och dialogen mellan Europa och Medelhavsområdet.
Ers majestät! Alltsedan ni efterträdde er högt respekterade far, kung Hussein, på tronen för Hashemitiska kungadömet Jordanien år 1999 har ni arbetat för att bygga vidare på hans verk för att förbättra livet för ert folk genom att inrätta ett brett program med ekonomiska, lagstiftningsmässiga och sociala reformer genom en ambitiös femårig utvecklingsplan. Denna plan, som främst inriktas på förbättring av statliga och sociala tjänster och påskyndande av den ekonomiska reformen, har kammarens stöd. Vi välkomnar särskilt ert starka åtagande för att garantera kvinnors fulla deltagande i ert samhälle.
(Applåder)
Europeiska unionen och Europaparlamentet kommer att bistå Jordanien på dessa prioriterade områden. Vi lägger särskild tonvikt vid en förstärkning av den politiska mångfalden, det civila samhället, rättsäkerheten och de mänskliga rättigheterna, och jag vet att ni uppriktigt delar dessa prioriteringar.
År 1994 hade er far modet att underteckna ett fredsavtal med Israel. Nu spelar ni en viktig roll när det gäller att försöka utvidga denna fred till hela regionen, och kammaren respekterar och värderar högt era insatser på det här området.
Europaparlamentet har vid många tillfällen manat till att en palestinsk stat skall skapas vid sidan av staten Israel. Båda folken måste kunna leva i fred och säkerhet. Familjer måste kunna uppfostra sina barn i samhällen fria från hat, våld, blodspillan och fruktan. Europaparlamentet anser fullt och fast att vägen till fred inte går genom terrorism, mord eller våld och att freden inte kan framtvingas.
Vi erkänner de insatser som ers majestät och Jordanien gör för att söka fred och försoning.
Vi tackar er för att ni hedrar kammaren med ert besök.
Det är mig ett stort nöjde att inbjuda er att tala till Europaparlamentet.
(Applåder)

Abdullah II
. (EN) Herr talman, ärade ledamöter! Det är verkligen en ära att tala till Europaparlamentet. Ert forum utgör ett historiskt experiment som vittnar om att folk från olika länder och olika kulturer tillsammans kan skapa en framtida fred, till och med efter de mest fruktansvärda konflikter.
Jag behöver inte tala om för er att ert arbete är ett föredöme för resten av världen. Jean Monnet uttryckte detta mycket tydligt för 50 år sedan.

Talmannen. -
Ers majestät! Det är alltid ett fantastiskt privilegium i parlamentariska sammanhang att lyssna till en ledare som har övertygelse, förnuft och visioner. Ni har alla dessa egenskaper.
(Applåder)
Ni har rört vår känslomässiga intelligens såväl som vår förnuftighet. Genom att göra detta har ni rört oss djupt.
Tack, ers majestät.
Jalàlatu Lmalik, chukran jazìlan lakum.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.28.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande av Marques för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till rådets beslut om den ordning rörande AIEM-skatt som är tillämplig på Kanarieöarna (KOM(2001) 732 - C5-0691/2001 - 2001/0284(CNS)).

Marques (PPE-DE)
Herr talman, kära kolleger! Vi uppskattar ett förslag från kommissionen som syftar till rådets antagande av ett beslut om den gällande indirekta beskattningen på Kanarieöarna. Saken är den att kommissionen i sitt förslag försöker ge Spanien rätt att tillämpa en reducerad skatt på vissa produkter som framställs i detta yttersta randområde genom att införa ett skatt kallad ?arbitrio sobre las importaciones y entregas de mercancias en las Islas Canarias-AIEM?. Det bör sägas redan nu att det som gemenskapen skall godkänna inte är införandet av AIEM-skatt, för de spanska myndigheterna är fria att göra det själva, eftersom Kanarieöarna inte berörs av EU-direktiv om moms och särskilda konsumtionsskatter. Rådets beslut är därmed nödvändigt, men för att validera en skattebefrielse och dess utsträckning till förmån för regionala kanariska produkter, en aspekt som inte tydliggjorts som sig bör i kommissionens förslag. De flesta ändringsförslag som jag har lagt fram, och som godkändes av utskottet för regionalpolitik, transport och turism, syftade till ett sådant förtydligande.
Den centrala frågan i kommissionens förslag är därför ett fastställande av en skattebefrielse enligt artiklarna 23, 25 och 90 i fördraget, eftersom industrivaror tillverkade på Kanarieöarna diskrimineras positivt framför importvaror, och eftersom de kan beskattas med en reducerad skatt på 5, 15 eller 25 procent, beroende på typ av produkt. Skattebefrielserna har sitt juridiska berättigande i punkt 2 i artikel 299 i fördraget. Denna artikel erkänner de s.k. yttre randområdenas mycket egna verklighet och det medföljande behovet av en specialbehandling i Europeiska unionen för dessa regioner.
Det förslag som är under bedömning förtjänar mitt fullständiga stöd. Det syftar till en bättre integrering av en region som Kanarieöarna, som har en industrisektor med allvarliga konkurrensnackdelar till följd av ögruppens situation som yttre randområde, och till ett bättre utnyttjande av den mycket konkurrenskraftiga dynamiken på EU:s gemensamma marknad, den ekonomiska och monetära unionen och själva globaliseringen. Denna typ av specifika åtgärd är viktig för att kunna garantera Kanarieöarnas överlevnad och modernisering av sin industrinäring, som för närvarande är reducerad till drygt fem procent av den regionala BNP:n, då den historiskt sett alltid har svarat för en mycket betydande del.
Men integrationen av Kanarieöarna i Europeiska unionens tullenhet 1991 och den progressiva nedtrappningen fram till 1999 av de då gällande skattebestämmelserna, vilka även var tänkta som ett försvar av regionala produkter, kom att accentuera den kanariska industrisektorns svaghet och sårbarhet för konkurrens utifrån. Sanningen är den att nedgången har varit konstant, vilket förhållandena inom tobaksindustrin tydligt visar. Mellan 1985 och 2000 förlorade tobaksindustrin mer än 3 300 arbetstillfällen, dvs. ungefär 67 procent av dess arbetskraft. Därför är det viktigt att vi frågar oss följande: Borde en fullständig integrering av Kanarieöarna innebära att ögruppens industrinäringar blir helt betydelselösa? Måste Kanarieöarna nästan helt och hållet vara beroende av näringar som turism för att kunna skapa arbetstillfällen och rikedom? Kommer inte det att bli en alldeles för hög nota att betala för Kanarieöarna då de blir fullständiga medlemmar i Europeiska unionen?
Det förslag från kommissionen som håller på att analyseras är därför ett berättigat och lämpligt instrument för att se till att en region med de specifika kännetecken som Kanarieöarna har åtminstone får ett minimum av ekonomisk variation.
Men kommissionens förslag är också berättigat av andra orsaker, bland annat på grund av de ojämlika konkurrensvillkor som industriföretagen i de yttre randområdena drabbas av. Vi vet ju att det medför extrakostnader för en näringsverksamhet att ligga i ett yttre randområde, som i det konkreta fallet med Kanarieöarna då dessa kostnader uppskattas till ungefär åtta procent för de stora företagen, nio procent för de små och medelstora företagen och i fallet med tobaksindustrin så mycket som 29 procent. Denna situation får oss att dra en ytterst viktig slutsats, nämligen att de skatteregler som har föreslagits för Kanarieöarna snarare är tänkta att göra konkurrensvillkoren jämlika än att skada den fria konkurrensen. Bara på så sätt går det att garantera en faktisk jämlikhet för de kanariska företagarna, eller kanske några av dem, så länge som de föreslagna skattereglerna inte får en allmän och systematisk karaktär.
Som jag ser saken håller vi på att diskutera ett lämpligt instrument som kan bemöta Kanarieöarnas specifika behov som en region i ett yttre randområde. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism såg det på samma sätt då det antog mitt betänkande med överväldigande majoritet. Europaparlamentet måste därför lämna ett positivt yttrande till det utskottsförslag som nu diskuteras för att följa sina tidigare klart solidariska ställningstaganden till stöd för de yttre randområdena.

Lulling (PPE-DE
), föredragande av yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor. (DE) Herr talman! Föredraganden har ju redan sagt vad det handlar om! Då behöver inte jag göra det en gång till, men jag måste klart och tydligt säga att gynnandet av lokala produkter med 15-25 procent är överdrivet. I mitt yttrande - vi är nämligen inte överens med utskottet för regionalpolitik, transport och turism - har vi föreslagit att sänka dessa skattedifferenser från 25 till 15 procent och från 15 till 10 procent. Jag beklagar att det ansvariga utskottet för regionalpolitik, transport och turism inte har varit enigt med oss. Vad gäller de förtecknade produkterna i de olika kategorierna framträder olika orimligheter: Jag har också fått många kommentarer från spanska producenter och även från kolleger här i parlamentet som har hänvisat till dessa orimligheter, och jag skulle också vilja påpeka detta för Bolkestein, för han förfäktar ju så ivrigt principen om att det inte skall förekomma någon snedvridning av konkurrensen på den gemensamma marknaden!
Då måste jag berätta följande för er. I kategori B befinner sig till exempel en sådan produkt som rom, vilken framställs, som alla vet, av sockerrör. På Kanarieöarna finns det dock inga sockerrörsplantager. Den destillerade produkten importeras från andra sidan havet. De två marknadsdominerande lokala producenterna kontrollerar 73 procent av marknaden och tillsätter sådant som de framför allt importerar från Sydafrika, arom- och färgämnen, och säljer det hela som rom från Kanarieöarna. Det kan således inte vara tal om någon romproduktion på Kanarieöarna som också skall upprätthålla arbetstillfällen; det finns visserligen hundra arbetstillfällen, men två familjer profiterar oerhört av detta. De har ett oligopol på den kanariska marknaden. Det borde ni ju beakta.
Jag måste också påpeka att det finns ett par andra orimligheter. Till exempel: Den nya skatten tas ut på gin, vodka och likörer, men inte på whisky och andra spritdrycker. Förstå det, den som kan. Jag måste säga, herr Bolkestein, ta er en titt på vad ni eller er förvaltning har ställt till med i sammanhanget, och då skall ni få se att ni kommer att få ångra detta när ni som vanligt kommer och talar med oss om orimligheter!
(Talmannen avbröt talaren.)

Medina Ortega (PSE)
. (ES) Herr talman! Jag vill tacka Sérgio Marques och gratulera till betänkandet och det sätt på vilket han har presenterat det.
Jag kanske skulle börja med att lugna Astrid Lulling och kort förklara situationen för henne, eftersom jag i förra veckan var i hennes hemland Luxemburg, som ligger precis mitt i Europeiska unionen. Luxemburgs verkliga problem i dag är, vilket jag kunde konstatera förra veckan, den orimligt stora ekonomiska aktivitet som råder i landet och som medför att hundra tusentals arbetare kommer dit för att jobba.
Situationen i unionens yttersta randområden är en helt annan. Om vi jämför med Luxemburg kan man säga att vi utgör medaljens baksida. Varje ekonomisk aktivitet som vi utför måste övervinna det enorma hinder som avståndet utgör. Därför är det för närvarande helt omöjligt att ett industriföretag skulle kunna etablera sig på Kanarieöarna om det vill konkurrera inom EU.
Vi hade utvecklat en småskalig näringslivsstruktur baserad på normer som förvisso var mycket gamla, ända från tiden för Kanarieöarnas införlivande med kungariket Kastilien, innan Spanien ens existerade. Det finns en kunglig förordning från det katolska kungaparet Ferdinand och Isabella från 1400-talet som undantar de kanariska handelsmännen från en rad skatter, och denna förordning har gällt i århundraden. Även den spanska konstitutionen godkände den. När Spanien anslöt sig till Europeiska unionen, såg Spanien till att infoga specialbestämmelser i protokollet för Spanien och Portugals anslutning till Europeiska unionen för att garantera den här specialordningen. Det finns ett protokoll angående detta, som modifierades genom ett rådsbeslut 1991 för att det skulle anpassas till den inre marknaden. I dagsläget vill jag hävda att de särskilda villkor som gäller för Kanarieöarna jämfört med villkoren för resten av gemenskapens territorium är de sämsta någonsin under hela vårt lands och EU:s historia.
Det vi har gjort är att byta ut gamla beskattningsformer som var betydligt restriktivare, som APIM (produktions- och importskatt) och specialtariffen, mot ett nytt system med skatter som stämmer betydligt bättre överens med hur den inre marknaden fungerar. Det vill säga att det som kommissionen föreslår och som jag hoppas att rådet godkänner, är ett försök att minska effekterna på handeln, och de åtgärder som vi står i begrepp att godkänna avser att underlätta handeln mellan EU:s länder.
Det är möjligt att ledamot Lulling i viss mån har rätt, det förnekar jag inte. Det jag skulle vilja säga är att man nu har gjort ett första försök att dra upp generella linjer för hur systemet kan komma att se ut, ett system bestående av en neutral skatt som skall tillåta handeln att fungera, med viss preferens för den traditionella verksamheten för att denna skall kunna bibehållas.
Men om ledamot Lulling till exempel ser på de ändringsförslag som antagits av utskottet för regionalpolitik, transport och turism, ändringsförslag 10 till artikel 2 och ändringsförslag 11 till artikel 3, kommer hon att se att de innehåller anpassningsmekanismer så att rådet på förslag av kommissionen kan granska villkoren, och skattesatser och övriga villkor kan också ändras.
Dessutom vet jag att ekonomiska sektorer och politiska krafter, just på det lokala planet, har uttryckt samma farhågor som ledamot Lulling. Det vill säga att när rådet väl har antagit det här systemet kommer vi att ha möjligheter att granska och anpassa det efter hand i syfte att nå målet av en fungerande inre marknad.
Det handlar inte om att sätta upp oöverstigliga hinder utan bara om att tillåta att vissa mindre, traditionella verksamheter bevaras, och detta förklarar varför det föreligger, om ni så vill kalla det, en viss diskriminering. Man inkluderar alltså produkter efter förekomsten av ekonomiska verksamheter som skall bevaras. Det handlar inte om att utveckla nya ekonomiska verksamheter, utan det rör sig strängt taget bara om att bevara de som redan finns. Naturligtvis håller jag med ledamot Lulling om att det kan finnas skillnader, men dessa får vi studera lite längre fram.
Jag tror att den spanska regeringens syfte med dessa förslag och även kommissionens syfte är att liberalisera den inre marknaden och underlätta integrationen av den här regionen som ligger så långt bort, och har så stora svårigheter i förhållande till resten av den inre marknaden. Vi bör även tänka på att det inte ens finns en gemensam kanarisk marknad, eftersom Kanarieöarna består av sju öar och varje ö har sin egen marknad, med sina respektive hinder. Det kan därför vara betydligt enklare att exportera från Luxemburg till Gran Canaria än från Teneriffa till Gran Canaria, om vi inte fastställer dessa smärre preferenser.
Jag hoppas att kammaren i morgon kan anta förslaget så som det utformats av utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Självklart motsätter sig Europeiska socialdemokratiska partiets grupp de ändringsförslag som lagts fram av ledamot Helmer, vilka syftar till att rasera eller försvaga ett system som i detalj har planerats för att förhindra att de här företagen eller professionella verksamheterna försvinner.
Jag tackar kommissionen och kommissionens tjänstemän för deras insatser och naturligtvis tackar jag också ledamot Marques för hans arbete med att lägga fram det här betänkandet.
(Applåder)

Miguélez Ramos (PSE)
. (ES) Herr talman! Fiskeriutskottet har röstat för det förslag från kommissionen som vi nu diskuterar, i linje med de tidigare resolutioner som antagits av kammaren.
Beträffande fisket berör förslaget färsk och kyld fisk av vissa arter, till exempel guldbraxen och ett par olika havsabborrfiskar (Eleginops maclovinus och Dicentrarchus labrax). Det berör även rökt fisk och lax.
De godkända undantagen bör, enligt vad tidigare talare har sagt, ingå i strategin för ekonomisk och social utveckling av Kanarieöarna, och därigenom bidra till att främja och diversifiera den lokala verksamheten. Dessa skattemässiga åtgärder är specifika och utgör undantag. De avser att kompensera för nackdelarna med det perifera läget och bör därför oavkortade skrivas in under artikel 299.2 i fördraget. Det handlar alltså om en rättslig grund som syftar till att lokala ekonomiska verksamheter i de yttersta randområdena skall kunna konkurrera, trots de betydande nackdelar som isoleringen, avståndet och den begränsade lokala marknaden utgör. Det här är en juridisk ram som inte enbart begränsar sig till denna typ av skatteåtgärder.
När det gäller fisket borde man, till exempel inför reformen av den gemensamma fiskeripolitiken, beakta de särskilda förhållanden som gäller för detta yttersta randområde, inom ramen för artikel 299.2, enligt vad som påpekas i det förslag som kommissionen redan har antagit.

Fernández Martín (PPE-DE).
Herr talman! Först vill jag gratulera och tacka föredragande Marques.
Jag vill gratulera till ett utmärkt betänkande, som ger svar på en begäran från Kanarieöarna - ett av de yttersta randområdena inom unionen med vissa unika skattebestämmelser, som vilar på en solid rättslig grund (artikel 299.2 i fördraget), och tacka för att Marques, genom sitt utomordentliga arbete och sin flexibilitet, har fått en solid majoritet i parlamentet för detta betänkande, vilket gör att det troligen antas om några timmar. I så fall sätter vi punkt för en parlamentarisk långkörare som började för snart två år sedan.
Kanarieöarnas system för ekonomi och beskattning utgör ryggraden i stadgan om Kanarieöarnas autonomi och självstyre, vars aktuella versionen härrör från fördraget om upprättande av Europeiska unionen och det spanska anslutningsfördraget till Europeiska gemenskapen. Dock har systemet under århundradenas lopp, ända från införlivandet med den kastilianska kronan, långt innan Kastilien hade blivit Spanien, fram till i dag, genomgått åtskilliga omarbetningar, allt efter det aktuella skeendet.
Det rör sig alltså om vissa historiska rättigheter som inte är mindre viktiga än de skattemässiga särbestämmelser som finns i Luxemburg eller på vissa av de brittiska öarna, för att enbart nämna några länder där handläggningen av det här ärendet har mött envist motstånd, hur paradoxalt detta än kan tyckas. De ledamöter som har försökt, och fortfarande försöker, att ändra texten i betänkandet med sina ändringsförslag, försvarar utan tvekan berättigade intressen, men det är intressen som är bundna framför allt till intressegrupperna för tobak, alkohol och sprit. Deras intressen sammanfaller inte med den kanariska befolkningens, som till en överväldigande majoritet, genom sina lagliga representanter, har gett sitt stöd till den linje som framgår i Marques betänkande. I likhet med vad den spanska regeringen gjort till följd av sin konstitution, i likhet med vad Europeiska kommissionen gör, som förstår att detta projekt helt följer gemenskapsrätten, och i likhet med vad som återspeglas i den stora enigheten inom rådet, kommer rådet förhoppningsvis att anta detta betänkande om ett par dagar, efter det att parlamentet har uttalat sig.
Ett sådant beslut skulle ge Kanarieöarna ett bra redskap för den ekonomiska politiken, som skulle ge möjligheter för en diversifiering av resurserna och stärka öarnas ekonomiska och sociala utveckling, hejda nedgången i den redan svaga industrisektorn och om möjligt också stärka den, i synnerhet sektorn för agroalimentär bearbetning, vilket - om detta blir verklighet - skulle innebära en möjlighet att behålla och skapa nya arbetstillfällen i ett område med hög arbetslöshet och ett farligt beroende av turistsektorn.
Kanarieöarna kan inte fortsätta att växa enbart genom att varje år ta emot hundratusentals fler turister. I år har vi tagit emot uppemot tolv miljoner besökare, med de fördelar det medför, men även med de ibland förödande konsekvenser som detta får för den hållbara utvecklingen. På vissa öar är det årliga antalet turister betydligt högre än antalet permanentboende. Detta leder till en rad problem som kommer att öka ytterligare i framtiden om vi inte gör något för att stoppa trenden, och det är just det den här förordningen syftar till att göra.
Av dessa och av de andra skäl som föredraganden och några av de tidigare talarna nämnde bör detta betänkande antas, och det är vad jag som medlem av Europeiska folkpartiets grupp hoppas på.

Casaca (PSE).
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka vår ledamot Sérgio Marques för hans utmärkta arbete, särskilt när det gäller den tydliga uppdelningen mellan det egna skattesystem som Kanarieöarna har som egen rättighet, och den eventuella diskrimineringen av vissa lokala produkter för Kanarieöarnas ekonomiska utveckling. Jag skulle också vilja tacka våra kolleger från Kanarieöarna som är närvarande här, och tala om för dem - eftersom jag talar i Azorernas namn - att vi står fullständigt på er sida och att vi stöder er helt och hållet i er strävan efter en så balanserad utveckling som möjligt för Kanarieöarna.
Herr talman, kära kolleger! Jag tycker att det är viktigt att vi förstår en sak: Vi står inte inför förslag om skattebefrielse för några rika länder i Europas mitt, som t.ex. Luxemburg, vilket skulle drabba den inre marknadens jämvikt, skapa ekonomisk obalans, och t.o.m. koncentrera de ekonomiska aktiviteterna, vilket faktiskt inte tjänar någon. Vi står inför några punktåtgärder som syftar till att stödja en näringsverksamhet, små näringar, som annars inte skulle överleva. Vi kan inte jämföra överlevnaden av små romfabriker på Kanarieöarna med det som händer med sockret i Europeiska unionen: En kartell som ger otroliga vinster för en starkt överbeskyddad industri och som kommissionen inte förmår - eller vill - ta betalt av. Helt tvärtom! Så sent som i går fick vi bevis här för detta. Jag skulle därför vilja vädja till alla kolleger om att tveklöst stödja det förslag som vår kollega Sérgio Marques lagt fram.

Sánchez García (ELDR).
Herr talman! Det har talats mycket om AIEM-skatten i år, både på Kanarieöarna och i kammaren, så mycket att den nu kommer upp till en andra debatt och omröstning.
För övrigt ersatte AIEM en annan inte mindre viktig skatt, den s k APIM. Kanarieöarna har i egenskap av ett av EU:s yttre randområden upplevt en översyn av integrationsmodellen i Europeiska gemenskapen, som fick till följd att APIM-skatten avvecklades på importen av vissa basprodukter och handelsvaror, vilket ledde till en minskning av arbetstillfällena inom industrin på Kanarieöarna och en minskad export av lokala produkter.
Därför har Europeiska kommissionen i samarbete med behöriga myndigheter lagt förslag till ett beslut som innehåller åtgärder på skatteområdet som speciellt syftar till att kompensera för de extra kostnader som läget i de yttersta randområdena medför.
Men jag anser att det viktigaste ur en politisk synvinkel är att Europeiska kommissionen har tagit artikel 299.2 i fördraget som rättslig utgångspunkt för att tillfälligt och proportionellt upphäva artiklarna 23, 25 och 90 för att tillämpa gemenskapsbestämmelser som tillåter de spanska myndigheterna att skattemässigt särbehandla viss produktion från Kanarieöarna.
Vi vill därför gratulera Europeiska kommissionen, föredragande Marques och även ledamot Casaca för deras stöd. Vi hoppas att rådet, och även parlamentet, ställer sig positiva till förslaget, för den här skatten innebär bland annat ett erkännande av skattelagstiftningen på Kanarieöarna. Den ligger också i linje med den strategi om ekonomisk mångfald som Europeiska unionen dragit upp för de yttersta randområdena, och förhindrar allvarliga förluster av arbetstillfällen.

Nicholson (PPE-DE).
Herr talman! Först av allt vill jag säga att detta förslag lades fram tidigare i år av kommissionen med förfarandet utan debatt. Om det inte hade varit för en av mina kollegers, Helmers, initiativ att gå ifrån detta förfarande hade kammaren inte fått tillfälle att diskutera det.
Låt mig göra det mycket klart för kammaren att jag inledningsvis inte har några problem med att erkänna Kanarieöarnas ultraperiferiska status eller en särskild behandling för Kanarieöarna - du milde, jag skulle gärna vilja att min egen region fick det, men det är inte särskilt troligt. Detta godtogs när Spanien anslöt sig till unionen, och särskilda skatteavtal infördes för att bistå lokala industrier. Dessa avvikelser från reglerna för den gemensamma marknaden skulle vara tillfälliga och de skulle fasas ut. Långt ifrån att fasa ut dessa åtgärder fördubblas i själva verket skyddsgraden för en lång rad varor enligt kommissionens förslag, vilket särskilt berör alkohol och tobak. Kanarieöarnas stora turistindustri är en viktig marknad för dessa produkter.
De föreslagna åtgärderna kommer att få en negativ inverkan på producenter av alkoholhaltiga drycker och cigaretter i många medlemsstater. Genom en höjning av konsumentpriserna på Kanarieöarna kan de till och med skada öns turiströrelse. I min egen valkrets kommer Gallaghers särskilt skadas och även Imperial Tobacco i Nottingham, för att bara nämna två företag. Bisarrt nog kommer förslagen, som jag förstår det, att skydda en amerikansk cigarettillverkare på Kanarieöarna.
Föredraganden sade att arbetstillfällen har förlorats vid cigarettfabriker på Kanarieöarna, men samma sak har även hänt vid andra cigarettfabriker runtom i unionen. Med förändringar i konsumtionen och en förbättrad produktivitet finns det industrier i de regioner vi kommer från som drabbas av konkurrens från utlandet, men på den gemensamma marknaden höjer vi inga protektionistiska skatter. Det ursprungliga syftet var att fasa ut dessa åtgärder. Kommissionens förslag är att fördubbla dem. Jag vill säga till kammaren att en rimlig kompromiss är att behålla nivåerna som de var år 2001, och jag uppmanar kollegerna att stödja de ändringsförslag som handlar om detta och förkasta kommissionens föreslagna höjningar.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Tack för att jag får ordet för att tala om denna viktiga fråga. Jag vill börja med att säga att kommissionens förslag innebär att artikel 299.2 i fördraget genomförs på skatteområdet. I denna artikel erkänns den särskilda karaktären hos de yttersta randområdena som Kanarieöarna tillhör, och det föreskrivs att specifika åtgärder kan antas, särskilt när det gäller beskattning, för att beakta dessa regioners särskilda särdrag och begränsningar.
På grundval av en anmälan och rapporter från Spanien föreslår kommissionen ett gemenskapsramverk för en skatt som är känd som ?Arbitrio sobre las Importaciones y Entregas de Mercancías en las islas Canarias?, eller AIEM-skatten, vilken skall tillämpas för Kanarieöarna från och med den 1 januari 2002.
Såsom många parlamentsledamöter har påpekat identifierades ett antal faktorer som negativt påverkar den lokala produktionen, och detta rättfärdigar införandet av en specifik åtgärd för att gynna den industriella produktionen och öka dess andel av Kanarieöarnas bruttonationalprodukt genom att undantag eller skatteminskningar beviljas för lokala produkter. Av den anledningen har ett gemenskapsregelverk föreslagits, genom vilket maximala skattesatser på 5 och 15 procent selektivt godkänns för ett antal känsliga produkter för vilka Spanien kan tillämpa undantag mot bakgrund av behovet att främja den lokala produktionen.
De skattesatser som är tillämpliga för tobaksprodukter har fastställts till 25 procent, eftersom den lokala produktionen av tobaksprodukter påtagligt har minskat på Kanarieöarna under de senaste åren. Nicholson tog upp det undantag eller snarare den maximala skattesats som är tillämplig för tobaksprodukter: Den låg på 15 procent förut och 25 procent har nu föreslagits. Lokal produktion förloras fortfarande, så det verkar inte finnas några kopplingar mellan den lägre sats som tillämpades förut och nivån på den lokala produktionen.
De skattesatser och undantag som gemenskapsregelverket innehåller måste ses som alternativ som är underställda de tak som de nationella och regionala myndigheterna kan tillämpa i kombination med det stöd som behövs för den lokala produktionen. Detta beslut skall tillämpas under en tioårsperiod. Det kommer icke desto mindre bli nödvändigt att utvärdera det föreslagna systemet efter fem år. En utvärdering skall därför göras av åtgärderna och om det är nödvändigt kan beslutet komma att anpassas på grundval av denna utvärdering.
Kommissionen är mycket nöjd med att detta förslag har välkomnats av Europaparlamentet. Jag välkomnar särskilt de positiva bidragen från föredraganden från utskottet för regionalpolitik, transport och turism, Marques, samt även yttrandena från utskottet för ekonomi och valutafrågor, utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och fiskeriutskottet. Rådet granskar detta förslag för närvarande, och kommissionen vill mycket gärna ta upp denna fråga vid rätt tillfälle. Kommissionen anser att det lämpligaste tillvägagångssättet för närvarande är att inte formellt godta de ändringsförslag som har lagts fram av parlamentet, men att försöka ta med dem i så stor utsträckning som möjligt med sikte på rådets antagande av förslaget.
Detta gäller ändringsförslag 1, i vilket man föreslår att en hänvisning till kommissionens rapport från mars 2000 om åtgärder för genomförandet av artikel 299.2 i fördraget införs.
Detta gäller även för ändringsförslagen 2, 3, 4, 5, 6 och 9, i vilka det föreslås att det europeiska ramverket för AEIM-skatten skall grundas på begränsningar av totala undantag, i stället för på själva skatten. I ändringsförslag 8 föreslås det att man inför en motivering för att rättfärdiga datumet för tillämpning av förslagen. Samma sak gäller för ändringsförslagen 10, 12, 13 och 14, som är rent formella.
Kommissionen kan dock inte samtycka till ändringsförslagen 7 och 11, genom vilka man vill tillåta en utökning av förteckningen över produkter som berörs av skatteundantagen enligt ett kommittéförfarande. Eftersom dessa undantag innebär skattediskriminering, är det rådet som skall besluta om innehållet i sådana bestämmelser.
I ändringsförslagen 15, 16, 17 och 18, vilka infördes på ett sent stadium, föreslås skattesatser på 5 och 10 procent för produkter och 15 procent för tobak, vilket kommissionen inte kan godta.
De skattesatser på 5, 15 och 25 procent som föreslagits av kommissionen motsvarar övergripande sett de skattesatser som tilläts enligt det gamla systemet. Syftet med detta är att inrikta sig på de produkter som är i störst behov av åtgärder.
Jag kommer nu att svara på några av de kommentarer som gjorts här i kväll. Först och främst håller jag med Medina Ortega, som sade att AIEM-skatten är lika med AIEM plus den särskilda tullen. De två senare skatterna slogs samman i 1991 års förordning, så än en gång instämmer jag i analysen, som även Sánchez García instämde i. Båda ledamöterna har kommissionen på sin sida när det gäller denna analys.
Fernández Martín sade sedan att bevarande av den lokala industrin betyder att lokal sysselsättning och verksamhet bevaras förutom turismen. Han har naturligtvis rätt i detta och kommissionen instämmer i det uttalandet.
Jag har redan besvarat Nicholsons kommentar om tobaksprodukter och sagt att den lokala produktionen minskar trots skattefördelarna. Nicholson har uppenbarligen fått denna idé från ändringsförslagen 16 och 19 som Helmer lagt fram. En minskning av undantagen är inte godtagbar för kommissionen, eftersom detta skulle omintetgöra hela syftet med förfarandet.
Slutligen slogs jag av Lullings livliga kommentarer, frågor och anmärkningar. När det gäller rom kan jag försäkra henne om att det faktiskt finns en traditionell lokal produktion. Jag kan själv intyga detta, eftersom jag besökt Kanarieöarna ett flertal gånger. Jag har sett plantorna. Om Lulling inte tror mig föreslår jag att vi två besöker Kanarieöarna och ser på plantorna, och under resan kan vi även diskutera möjligheten med accisavgifter för vin.

Talmannen. -
Jag måste tillbakavisa kommissionärens sista förslag på moraliska grunder.

Lulling (PPE-DE).
Herr talman! Eftersom jag personligen attackerats av vissa talare, måste jag begära ordet av personliga skäl.
Först och främst attackerades jag i egenskap av ledamot från Luxemburg. Medina förebrådde mig för att vi har för mycket näringsverksamhet...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen. -
Nej, nej, fru kollega Lulling. Det går inte till på det sättet, jag beklagar! Ni kan få ordet för en ordningsfråga, men då skulle det vara det!

Lulling (PPE-DE)
Nej, pour un fait personnel. Jag vet inte vad det heter på tyska, men det borde ju ni som vice talman veta! Jag blev personligen attackerad. Herr talman! Jag har nu varit i olika parlament i 37 år, och jag vet vad en personlig attack är och att man får svara på en sådan. Jag ber er att ge mig ordet för att svara på denna personliga attack.
Om ni hade lyssnat på mig hade det varit avklarat för länge sedan!

Talmannen. -
För att det inte skall råda några missförstånd, fru kollega Lulling, läser jag nu upp artikel 122 för er, om personliga uttalanden: ?En ledamot som begär att få göra ett personligt uttalande skall tilldelas ordet i slutet av debatten om den punkt på föredragningslistan som behandlas, eller när protokollet från det sammanträde begäran av ordet avser skall justeras. Ledamoten i fråga får inte yttra sig i sakfrågan?, vilket ni nu har gjort, ?utan skall begränsa sitt inlägg till att vederlägga yttranden som under debattens gång fällts om ledamotens person? - inte om min person - ?eller påståenden om ledamotens åsikter eller för att tillrättalägga sina egna tidigare yttranden.?
Jag säger det bara för ordningens skull. Jag har låtit er tala, men egentligen hade ni inte rätt till ert inlägg.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0182/2002) av García-Margallo y Marfil för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett gemenskapsprogram för att förbättra skattesystemens funktionssätt på den inre marknaden (Fiscalis 2007-programmet) (KOM(2002) 10 - C5-0027/2002 - 2002/0015(COD)).

Karas (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först skulle jag vilja ursäkta föredraganden, García-Margallo y Marfil, som med kort varsel har fått en viktig tid att passa i sin hemregion, och därför måste lämna Strasbourg för några timmar. Han har bett mig att för hans och utskottets räkning presentera betänkandet.
Fiscalis-programmet har visat sig vara ett verksamt instrument för att främja den ömsesidiga förståelsen mellan Europeiska unionens skattetjänstemän, och bör därför få fortsätta enligt vårt utskotts åsikt och kommissionens förslag. Vi har dock lagt fram sju kompletterande ändringsförslag. Utskottet stöder oinskränkt kommissionens förslag att låta programmet fortsätta i ytterligare fem år. Vi anser detta som absolut nödvändigt med tanke på de svårigheter som Europeiska unionen konfronteras med i samband med dess försök att förhindra skattediskriminering och skattebedrägerier på den inre marknaden, och eftersom det förstärkta samarbetet, inte minst också på grund av det skiftande behörighetsläget mellan lagstiftning för den inre marknaden och skattelagstiftning, har en avsevärd betydelse för den ömsesidiga förståelsen och samarbetet mellan de olika skattemyndigheterna.
Vilka är målen med detta program? För det första, att få den inre marknaden att fungera effektivt. Den påverkas avsevärt i negativ bemärkelse av skatteförskingringen, eftersom skatteförskingring tillfogar den legitima handeln skada, har en negativ effekt på sysselsättningen och urholkar förtroendet för gemenskapens skattesystem. Vi behöver därför effektiva kontroll- och bedrägeribekämpningsåtgärder. Vi behöver ett nät av skatteförvaltningar som samarbetar som om det handlade om en enda europeisk skatteförvaltning, och i det föreliggande programmet lämnas också ett bidrag för att kunna uppnå målen från Lissabon. Vi välkomnar också förändringarna i kommissionens nya förslag i förhållande till det gamla, framgångsrika programmet, framför allt höjningen av de operativa utgifterna från 40 miljoner euro till 56 miljoner euro.
För det andra, tillämpningsområdet, som utvidgats från behandling av indirekta skatter till tjänstemän som ägnar sig åt direkta skatter. Vi välkomnar också att tillämpningsområdet även får en tydligare inriktning och breddning genom den direkta sammankopplingen mellan programmets mål och andra gemenskapspolitiska mål på skatteområdet. Låt mig också säga att vi anser det vara korrekt att programmet står öppet för kandidatländer eftersom detta redan nu ger möjlighet till deltagande i seminarier och utbytesåtgärder, och eftersom förvaltningssamarbetet är väsentligt, även som förberedelse inför anslutningsprocessen och för anpassningen av de nödvändiga bestämmelserna.
Ändringsförslagen från utskottet för ekonomi och valutafrågor avser framför allt följande områden: För det första håller vi fast vid att finansieringen måste godkännas av budgetmyndigheten efter 2006. För det andra håller vi fast vid att EU absolut behöver ett slutgiltigt mervärdesskattesystem som är baserat på principen om beskattning i ursprungslandet, och att det på området för direkta skatter krävs en insats för att höja medvetenheten på detta område liksom för annan gemenskapspolitik och sådana allmänna gemenskapsrättsliga principer som berör beskattning av enskilda och företag.
Förutom de sju förslagen från utskottet för ekonomi och valutafrågor kommer ni i denna debatt även att stöta på ett ändringsförslag från liberalerna och ett från gruppen De gröna som diskussionsunderlag vid sidan av rapporten från kommissionen och utskottet för ekonomi och valutafrågor. Det är avgörande att vi fattar beslut om kommissionens program med ändringsförslagen från utskottet för ekonomi och valutafrågor, eftersom man här har slagit in på rätt väg.

Talmannen. -
Fru kollega Lulling! Jag skulle vilja be er att antingen föra era privatsamtal med en lägre ljudstyrka eller utanför rummet eftersom det verkligen stör debatten. Ni behöver egentligen ingen mikrofon när ni talar!

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! Jag talar varken å min grupps eller mitt utskotts vägnar, utan för den brittiska konservativa delegationen inom den europeiska demokratiska pelaren inom PPE-DE-gruppen.
Vi stöder inte förslaget att Fiscalis-programmet även skall omfatta direkta skatter, särskilda inkomstskatter och kapitalskatter. Dessa områden bör förbli medlemsstaternas exklusiva befogenhet. Rätten att beskatta medborgarna är ett av kännetecknen för en regering. Att öka Europeiska unionens inblandning i beskattningsfrågor skulle kunna bli slutet för nationalstaten. Jag vet att svaret kommer att bli att detta bara är ett tekniskt system för informationsutbyte och för att hålla seminarier för skattetjänstemän, men enligt min åsikt leder denna åtgärd till att Europeiska kommissionen och Europeiska unionen närmar sig medlemsstaternas skatteangelägenheter.
Som kommissionär Prodi nyligen förklarade har mycket höga politiska ambitioner nåtts i Europeiska unionen genom en rad små, nästan tekniska steg. Jag anser att detta är vad som sker med skatterna, genom den långa raden av skatteinitiativ och Europeiska kommissionens och Europeiska unionens metoder för att försöka utöka sina befogenheter på skatteområdet.
Jag förkastar de tekniska åtgärder som leder till att Europeiska unionen får ökat inflytande i medlemsstaternas skatteangelägenheter, precis som jag förkastar det senaste målet att tillåta Europeiska unionen att uppbära skatter för individer i Europeiska unionen. Demokratiska nationella regeringar skall uppbära skatter. Odemokratiska, överstatliga organisationer skall inte göra det.

Honeyball (PSE).
Herr talman! Som Karas sade i det första inlägget har det Fiscalis-program som för närvarande är igång gett verkliga fördelar. Det har gjort det möjligt att sprida kunskap, och har gett ytterligare erfarenheter åt dem som har deltagit i programmet. Det har definitivt varit till hjälp i bedrägeribekämpningen, vilket har lett till att den inre marknadens funktion har förbättrats. Med hjälp av programmet har tjänstemännen kunnat införa nya administrativa förfaranden och de kan samarbeta med varandra i ökad grad. Alla dessa faktorer har varit till mycket stor nytta sedan år 1998. Programmet har även förbättrat den ömsesidiga förståelsen av gemenskapens lagstiftning om direkta skatter, som moms och accisavgifter.
Det har skett utbyten av tjänstemän mellan Europeiska unionens medlemsstater, man har hållit seminarier om direkt skatt och frågor av gemensamt intresse, multilateral kontroll av accisavgifter, utveckling av en gemensam yrkesutbildning i Europeiska unionen, däribland en förbättring av berörda tjänstemäns revisionsarbete, och programmet har avsevärt bidragit till en utvecklad språkinlärning. Det har även funnits medel för underhåll och utveckling av kommunikations- och informationssystem och planer.
Generellt sett är vi entusiastiska när det gäller Fiscalis-programmet, och anser att det har varit mycket framgångsrikt och att det bör fortsätta, men endast i sin nuvarande form. Det bör även utökas, men bara i sin nuvarande utformning, till att omfatta kandidatländerna, som kan dra mycket stor nytta av de mål och åtgärder som detta program innehåller. De skulle säkerligen vinna på att genomföra de nödvändiga rättsliga, organisatoriska, administrativa och tekniska åtgärderna i programmet i dess nuvarande utformning.
Jag har betonat begreppet orden ?programmet i sin nuvarande utformning?, eftersom jag håller med Villiers om att Fiscalis-programmet inte bör utökas till att omfatta direkta skatter. Till skillnad från mervärdesskatten är den delade kunskapsbasen om direkta skatter i Europeiska unionens medlemsstater inte så stor, och olika medlemsstater genomför direkt beskattning på olika sätt. Man måste tänka på att Fiscalis-programmet i dess nuvarande utformning inte har utvärderats ordentligt ännu, och därför är det ingen bra idé att utveckla det vidare på dessa grunder. Som programmet ser ut för närvarande har det varit en framgång. Det bör ha samma utformning även i fortsättningen, och vi bör inte överskrida de nuvarande gränserna för programmet.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär! Få frågor inrymmer så mycket politisk dynamit och många känslor som skattefrågor. Hör de fem farliga F:en på svenska: Fogden, Fjärdingsman, Flaskan, Flickan och Fan. "Det första F är fogden, befallande hård; han lurar på ditt välstånd, din arvedel och gård" - så skaldade den svenske nobelpristagaren Erik Axel Karlfeldt vid förra sekelskiftet.
Att skatterna har en särskild roll i mitt hemland, där vi har världens högsta skatter, förvånar nog ingen. Det är dock inte bara i Sverige som frågan om skatter, i synnerhet på EU-nivå, är besvärlig att hantera. Det finns också en ängslan över att nästa steg efter ett gemensamt informationsutbyte är en harmonisering av skatterna, även de direkta skatterna, såsom Villiers och Honeyball nyss påpekade.
Vi liberaler är inte villiga att låta EU besluta om direkta skatter. Däremot kan vi självfallet se fördelarna med och nödvändigheten av ett utökat samarbete även inom detta område. Det handlar om att hos skattetjänstemännen öka förståelsen för medlemsstaternas skattesystem - att något land till exempel vill sänka de höga skatterna - öka utbildningsnivån och därigenom förbättra skattesystemets funktionssätt på den inre marknaden, bekämpa bedrägerier och främja utvecklingen inom dataområdet samt se till att få med kandidatländerna fullt ut.
Vi stöder alltså kommissionens förslag och betänkandet från García Margallo y Marfil, vi delar föredragandens påpekande om momssystemet och ursprungslandsprincipen och vi stöder också budgetkontrollutskottets ändringsförslag.
Tillåt mig att poängtera vikten av att frågor som rör den personliga integriteten och användningen av personuppgifter skall följa gällande EU-regler och nationella regler. Detta är viktigt, inte minst på skatteområdet.
Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! Trots sina kvaliteter tycker jag mig finna en mindre brist i kommissionens Fiscalis 2007-program och i min värderade kollega José Manuel García-Margallo y Marfils betänkande. Jag tror att man i detta betänkande och i detta program glömmer bort skattebefogenheterna i vissa regioner som i Lamassourebetänkandet (om ni minns det) kallas ?regioner med lagstiftningsbefogenheter?, eller ?konstitutionellt erkända regioner?. Det rör sig ofta om nationer som redan känner sig väldigt trängda av det rättsliga regelverk de lyder under. Så är fallet i mitt land, Katalonien. Inom skatteområdet kan situationen givetvis skilja sig åt. Således förfogar de autonoma baskiska regionerna över reella befogenheter. De autonoma katalanska regionerna har däremot inte lika stora befogenheter. Hur det än förhåller sig vill alla dessa politiska enheter kunna knyta direkta förbindelser med kommissionen. De vill också kunna delta i rådsmöten när deras befogenheter berörs. Det är innebörden i det ändringsförslag vi har ingivit.

Santos (PSE).
Herr talman! Skatteflykt och skattebedrägeri som strider mot skattereglerna är tyvärr vanligt i alla Europas länder. Skatteflykt och skattebedrägeri utgör en specifik nationell dimension i alla länder som bidrar till deras kultur och är beroende av deras medborgaranda, men det finns också en överstatlig dimension som rör användandet av sofistikerade metoder och sätt att komma undan lagen. Det hänger klart och tydligt på varje land att utveckla adekvata åtgärder för att eliminera skatteflykten, men en del av denna stimulans bör utgå från unionens politik. I Portugal t.ex. vet vi tack vare vetenskapligt noggranna studier att vi varje år förlorar mer än 25 procent av skatteintäkterna. Det skulle därför räcka med att få tillbaka ungefär en tredjedel (4 000 000 000 euro) av dessa skatteintäkter för att vi inte skulle ha några som helst problem med att uppfylla de fastställda målen i stabilitets- och tillväxtpakten, och särskilt vid balanseringen av de offentliga finanserna 2004.
Och detta förstås utan att ta hänsyn till de sociala skadeverkningar som följer på orättvisa och ojämlika villkor - dvs. ojämlikhet - som ett så tillåtande skattesystem möjliggör och underbygger. Mot bakgrund av detta är alla gemensamma åtgärder som vidtas för detta, och särskilt fortsättningen av ett aktualiserat och förstärkt Fiscalis-program, inom ramen för de förslag som Europaparlamentet har lagt fram, vilket också gäller kandidatländerna, korrekta, välkomna och värda att stödja.
Skatteflykten och skattebedrägerierna har också en överstatlig dimension, och för att bekämpa dem räcker det inte med att harmonisera tekniska beteenden eller att göra administrativa förfaranden lika - även om det är viktigt. Det är viktigt att beslutsamt gå mot en harmonisering av den egentliga lagstiftningen. Den ekonomiska och monetära unionen innebär förr eller senare att det kommer att finnas en liknande och harmoniserad skattemodell i alla länder. Även om stegen och framskridandet på det här området måste vara försiktiga och stegvisa (med tillräckligt stöd från en gemensam politik, vilket innebär olika eftergifter), måste denna politik konkretiseras för att följa de mål som fastställdes för Europa vid toppmötet i Lissabon.
Då Europaparlamentet godtar att göra om Fiscalis-programmet som ett oundgängligt instrument för att den inre marknaden skall fungera effektivt, måste parlamentet också ge en tydlig indikation för detta, som inte blir något annat än den andra sidan av de krav på ekonomisk konkurrenskraft och konsolidering som vi som tur är ofta är beredda att göra.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Det program, känt som Fiscalis 2007-programmet, som vi diskuterar här i kväll, kommer att tillämpas även i fortsättningen och kommer att utgöra en utvidgning av det nuvarande Fiscalis-programmet, vilket har varit i kraft sedan 1998.
Innan kommissionen fattade beslutet att lägga fram förslaget om Fiscalis 2007-programmet, utvärderade den de åtgärder som vidtagits inom ramen för det befintliga Fiscalis-programmet samt de resultat som nåtts. Denna utvärdering grundades på medlemsstaternas rapporter om vilka erfarenheter de haft av programmet. Utvärderingen visade på att medlemsstaterna såg programmet som ett grundläggande redskap när det gäller att gynna administrativt samarbete mellan de förvaltningar som är ansvariga för direkt beskattning. Följaktligen beslutade kommissionen att det befintliga programmets åtgärder även i fortsättningen skall finansieras av ett gemenskapsprogram.
Kommissionen ansåg även att det var nödvändigt, särskilt med tanke på rådets ad hoc-grupps arbete med skattebedrägerier, att föreslå att programmet skulle utvidgas till att även omfatta direkt beskattning. I framtiden kommer detta att betyda att de direkta skatteförvaltningarna kommer att ha ett redskap som hjälper dem att föra ett närmare samarbete på ett sätt som har blivit naturligt för indirekta skatteförvaltningar med hjälp av Fiscalis-programmet. Kommissionen anser även att det är viktigt att stödja kandidatländerna så mycket som möjligt för att förbereda utvidgningen av Europeiska unionen.
Av den anledningen jämställs kandidatländerna med medlemsstaterna i detta program, som innehåller särskilda mål för att tillfredsställa dessa förvaltningars behov. Jag vill tillägga att det är mycket viktigt att detta program antas innan det nuvarande Fiscalis-programmet löper ut.
Kommissionen och jag själv är därför mycket nöjda med att Europarlamentet stöder detta förslag. Jag välkomnar särskilt de positiva bidragen från García-Margallo y Marfil, föredragande för utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Mot bakgrund av att rådet för närvarande granskar detta förslag och med hänsyn till kommissionens starka önskan om att programmet skall antas så snart som möjligt, anser jag att det inte är så lämpligt att kommissionen godtar de ändringsförslag som för närvarande lagts fram av parlamentet. Särskilt när det gäller de budgetfrågor som tagits upp i betänkandena förefaller ändringsförslagen 1 och 2 vara oförenliga med avtalen mellan våra respektive institutioner om budgetordning, och i allt väsentligt upprepas det som redan står i förslaget om programmets finansiella ramverk.
Ändringsförslagen 3 och 4 faller utanför syftet med Fiscalis 2007-programmet, som är en rent administrativ åtgärd. Ändringsförslag 5 är överflödigt, eftersom parlamentet redan har rätt att ta del av relevanta handlingar. Ändringsförslag 6 skulle förhindra programmets genomförande. Ändringsförslag 7 är överflödigt eftersom beslutet redan innehåller bestämmelser om en regelbunden uppföljning av hur målen uppnås. Även ändringsförslag 8 är överflödigt eftersom det nuvarande programmet inte har någon direkt inverkan på lokala skattemyndigheter, och detta säger jag särskilt som svar på de kommentarer Mayol i Raynal gjorde.
Jag kan säga att jag personligen är övertygad om det faktum att Europaparlamentet, rådet och kommissionen kommer att kunna enas om dessa frågor. Rådet har redan börjat diskutera förslaget i detalj och kommer att göra sitt bästa för att nå en överenskommelse så snart som möjligt. Ert stöd till programmet är mycket viktigt för att nå detta resultat. Jag vill tacka parlamentet för ert stöd.
För att svara mer detaljerat på Villiers kommentarer, anser kommissionen att det finns övertygande skäl för att programmet skall utökas till att omfatta direkt beskattning, inte minst på grund av att rådets ad hoc-grupp i sin rapport uttryckligen rekommenderade ett förbättrat samarbete i frågor som rör direkta skatter. Jag är, vilket även Villiers kanske vet, mycket väl medveten om det faktum att direkt beskattning, utom där den snedvrider den inre marknaden, till exempel när det gäller gränsöverskridande bidrag till pensionsfonder, enbart är en fråga om nationella politiska preferenser. Detta är en ståndpunkt som jag ofta har försvarat, såväl inom kommissionen som i diskussioner utanför denna. På den punkten håller jag med Villiers. Men här talar vi om administrativt samarbete och den grundläggande frågan är bedrägeribekämpning. Jag är säker på att Villiers tycker lika illa om bedrägerier som kommissionen gör. Att ogilla något är en sak. Att göra något åt det är en annan. Om vi vill göra något åt bedrägerier på området för direkt beskattning, måste vi underlätta samarbetet mellan skattemyndigheterna. Med all respekt för Villiers kan jag inte bortse från intrycket att hon kanske låter tiden gå sig förbi om hon har invändningar mot samarbete mellan skattemyndigheterna på området för direkt beskattning.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0219/2002) från utskottet för ekonomi och valutafrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om försäkringsförmedling (5462/1/2002 - C5-0148/2002 - 2000/0213(COD)) (föredragande: Berenguer Fuster).

Berenguer Fuster (PSE)
. (ES) Herr talman! Vi befinner oss i slutstadiet av ett initiativ från kommissionen, som jag tycker är bra, och som syftar till att harmonisera lagstiftningen inom området försäkringsförmedling. Initiativet behandlar ett område som hittills inte har samordnats. Nu täpper vi till den luckan och det tror jag är positivt, för när det gäller försäkringar haltar den inre marknaden om det inte finns några gemensamma regler för de kommersiella näten. Om försäkringsbolagen kan verka gränsöverskridande inom hela unionen, är det också absolut nödvändigt att de som erbjuder tjänsterna har gemensamma normer att följa beträffande den fria etableringen och den fria rörligheten för tjänster på den inre marknaden.
Men det räcker inte med det, utan det behövs också en samordning av vår lagstiftning för att vi skall nå en hög standard på konsumentskyddet inom ett område som detta, där det råder en rejäl obalans mellan den information som säljaren respektive köparen har. Även det behovet tillgodoses i det här förslaget till direktiv.
Parlamentet antog vid första behandlingen sammanlagt 40 ändringsförslag, även om vissa av dem antogs med knapp majoritet. I den gemensamma ståndpunkten antogs, antingen ordagrant eller åtminstone till innehållet, drygt hälften. Vid den andra behandlingen har parlamentet nu åter tagit upp vissa av de ändringsförslag som tidigare inte godkänts, även om de, enligt min uppfattning, har behandlats på ett sätt som antyder att de kommer att godkännas av de andra institutionerna.
Jag skulle i det här sammanhanget vilja göra en kritisk analys av medbeslutandeförfarandet. En sådan analys väcker tanken att om vi generaliserar det förfarandet varken kan eller bör det leda till en onödig förlängning av handläggningen. Inte heller bör det leda till att de institutioner som delar den lagstiftande makten var och en håller på sin ståndpunkt utan att kunna komma fram till vettiga överenskommelser, även om de utgår från olika ståndpunkter. Om ett avtal kan nås utan behov av förlikningsförfarandet underlättar det naturligtvis processen, och jag tror inte att det kommer att behövas någon förlikning i handläggningen av det här direktivet, eftersom parlamentet har visat förmåga att till fullo delta i lagstiftningsprocessen och samarbeta med övriga institutioner utan att processen för den skull har förlängts.
Men medbeslutandeförfarandet har också sina problem, och det kanske allvarligaste av dem är systemet med debatter i parlamentet. Till skillnad mot hur det går till i andra parlament, debatterar vi här inte för eller emot förslagen, och följaktligen känns det som om varje ansträngning att propagera för vad som är bra eller dåligt med olika ändringsförslag är en onödig ansträngning. Trots detta kan jag inte låta bli att åtminstone försöka lägga fram orsakerna till att jag motsätter mig eller föreslår er att rösta mot vissa ändringsförslag som antagits av utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag hoppas att mina ansträngningar ger resultat, för en spansk tänkare har sagt att fruktlösa ansträngningar leder till melankoli, och jag har inte lust att bli melankolisk så här sent på kvällen.
Jag motsätter mig ett godkännande av ändringsförslagen 2 och 14 som antogs i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Och jag motsätter mig, med all den energi jag kan uppbringa inför mina ärade kolleger, innehållet i ändringsförslag 2 av flera orsaker, framför allt tekniska. Ändringsförslaget avser att undanta vissa antaganden från harmonisering vilka, om de skulle bli godkända, skulle strida mot andra punkter i direktivet. Andra punkter som dessutom, ärade kolleger, till sin utformning redan har godkänts av rådet och kommissionen som en konsekvens av de ändringsförslag som parlamentet beslutade om i första behandlingen. Hur skulle vi kunna anta ett ändringsförslag som går emot våra egna texter?
En annan, inte mindre viktig orsak är att ändringsförslag 2 avser att undanta vissa förmedlingsantaganden från harmonisering. Detta skulle få till följd att en stor del av försäljningen av försäkringar hamnar utanför de mekanismer för konsumentskydd som direktivet innehåller, och detta är oacceptabelt.

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! I egenskap av skuggföredragande för PPE-DE-gruppen vill jag först och främst gratulera min kollega från den socialistiska gruppen, Berenguer Fuster, till ett fantastiskt arbete där ett anmärkningsvärt samförstånd har nåtts över gränserna inom parlamentet och utskottet.
Jag är mycket nöjd med detta betänkande om rådets gemensamma ståndpunkt, vilket är mycket bättre och mer förståeligt än kommissionens inledande förslag var. Det är följdriktigt och inbegriper cirka 20 ändringsförslag från parlamentet från första behandlingen, inklusive flera som jag själv lagt fram, till exempel om behovet att tillgodose behoven för den elektroniska åldern och Internetåldern genom att tillåta data- och disklagring av uppgifter, undantag för telefonförsäljning, undantag för reseindustrin för små avtal, och åtgärder för att se till att direktivets målsättningar inte utökas till ett rent tillhandahållande av produktinformation.
Jag godtar fullständigt kompromissen om ändringsförslag 15 om övergångsbestämmelser för att göra undantag för befintliga förmedlare och även ändringsförslag 7 om en regelbunden översyn av registreringar, vilket gick emot mitt ursprungliga förslag om en översyn vart tredje år.
Denna fråga framfördes ursprungligen av utskottet för att garantera att förmedlare, eller ?brokers? som vi kallar dem i Förenade kungariket, handlar etiskt och att höga yrkesstandarder bibehålls.
Jag stöder särskilt rådets förslag om informationsutbyte mellan behöriga registreringsmyndigheter och det faktum att försäkringsgarantier fastställs som ett krav för registreringen av förmedlarna, särskilt för anknutna förmedlare.
Efter långt övervägande kommer även jag att rösta mot ändringsförslag 2, då jag inser att det skulle kunna förorsaka problem för rådet eftersom direktivets tillämpningsområde avsevärt skulle minskas. Om det godtas, skulle vi behöva gå till förlikning.
Jag kommer att stödja kompromissen om ändringsförslag 16 för att bli av med principen om bästa råd, vilken skulle lägga oacceptabla bördor på industrin. Jag stöder fortfarande ändringsförslag 18, vars avsikt är att minska bördan på industrin genom att se till att skyldigheten att tillhandahålla information endast är tillämplig när en kund kräver detta.
Sammanfattningsvis är detta en bra och banbrytande lagstiftning som kommer att bli en väsentlig del av handlingsplanen för finansiella tjänster. Det är den första lagstiftning som särskilt utformats för försäkringsförmedlare. Den kommer att tjäna som en modell för andra slags förmedlare av finansiella produkter och även på andra områden.
Denna definitiva åtgärd kommer att bli till stor hjälp för Europas konsumenter, eftersom den underlättar en säker och konkurrensmässig paneuropeisk försäkringsmarknad med ömsesidigt erkända och godtagbara standarder för yrkesmässig kompetens, vilka bestyrks av det finansiella passet. Man fastställer endast minimistandarder i stället för normativa harmoniseringsförfaranden, som vissa anser vara nödvändiga för en sådan garanti.
Jag gratulerar föredraganden. Jag ser fram emot att detta snabbt blir europeisk lagstiftning.

Schmidt, Olle (ELDR).
Fru talman, herr kommissionär! Jag ersätter Karin Riis-Jørgensen som har andra viktiga åtaganden i afton.
Till att börja med vill jag tacka kommissionär Bolkestein, som än en gång presenterat ett välavvägt förslag för att fullborda den inre marknaden, denna gång inom området finansiella tjänster. Jag vill också tacka föredraganden Berenguer Fuster för ett bra arbete, från första behandlingen till dagens andra och mycket snabba behandling.
Det är glädjande att rådet till stora delar följer parlamentets ståndpunkt från första behandlingen. Detta förslag kommer att göra det möjligt att erbjuda gränsöverskridande utbud av försäkringar samtidigt som konsumentskyddet är högt. Den friare marknaden som gynnar konsumenterna - större utbud, bättre konkurrens, lägre priser - balanseras väl mot kraven på skydd av försäkringstagarna.
Att denna balans mellan marknad och konsumentskydd hamnar på rätt nivå och känns rimlig är oerhört viktigt för en ökande gränsöverskridande marknad. Det handlar i grunden om förtroende, något vi just nu ser på de finansiella marknaderna.
Regelverket måste vara utformat på ett sätt som skapar tilltro hos dem som utgör marknaden, det vill säga konsumenterna. Det handlar inte om att såsom Tannock anförde harmonisera alla föreskrifter, utan snarare om att hitta metoder för ett ömsesidigt accepterande av gällande regler i de olika medlemsländerna. Jag tror att detta är ett klokt synsätt.
Vi liberaler samtycker generellt till huvuddelen av ändringsförslagen, även om vi ifrågasätter det kloka i att anta vissa av dem. Låt mig nämna det viktigaste ändringsförslaget, vilket i väsentliga grunder ändrar hela förslaget. Jag talar i likhet med Berenguer Fuster om det andra ändringsförslaget, som vi inte kan acceptera. Det skulle missgynna konsumenterna och deras krav på säkerhet. Det skulle dessutom riskera att snedvrida konkurrensen. Vi kommer alltså att rösta nej till detta.

Kauppi (PPE-DE).
Detta förslag till betänkande om europeisk försäkringsförmedling garanterar en hög nivå av yrkesmässighet och kompetens bland försäkringsförmedlare. Vårt gemensamma mål är att garantera att alla fysiska eller juridiska personer som utövar verksamhet som försäkringsförmedlare är registrerade av en behörig myndighet på grundval av en minimiuppsättning yrkesmässiga krav. Ett gemensamt registreringssystem för försäkringsförmedlare underlättar gränsöverskridande verksamhet och rätten att fritt tillhandahålla tjänster. Genom förslaget garanteras även en hög skyddsnivå för konsumenternas intressen.
Tyvärr tog inte kommissionen tillräcklig hänsyn till mångfalden hos Europas försäkringsmarknader i sitt ursprungliga förslag. Det skulle ha medfört en onödigt stor byråkratisk börda för många försäkringsförmedlare, utan att öka konsumentskyddet. Våra ändringsförslag från första behandlingen handlade uttryckligen om dem vars huvudsakliga verksamhet inte är att sälja försäkringar, utan snarare erbjuda de standardiserade försäkringsavtal som har varit i bruk i många länder i årtionden, till exempel de reseförsäkringar eller fordonsförsäkringar som erbjuds av resebyråer och bilhandlare.
Konsumentskydd är en prioriterad fråga i försäkringsbranschen i mitt hemland, och ja, resebyråer och bilhandlare har rätt att sälja standardiserade produkter. År av problemfria erfarenheter visar att det nuvarande systemet gagnar såväl försäkringsförmedlare som kunder.
Kostnaderna för försäkringsförmedling får inte höjas, eftersom kunderna inte tjänar på det. Det är inte heller användbart för vissa medlemsstater att anta strängare bestämmelser om informationskrav, eftersom detta inte ger något mervärde för kunderna, utan helt enkelt förvrider konkurrensen mellan europeiska försäkringsföretag. Det gläder mig att mina kolleger stödde mina ändringsförslag i omröstningen i utskottet, och jag hoppas att de även stöder dem i morgon.
I sin nuvarande utformning efter den andra behandlingen är förslaget till direktiv bra, det är en rimlig kompromiss mellan medlemsstaternas, försäkringsföretagens och kundernas legitima intressen.

Karas (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle som komplement till mitt tal den 13 november 2001 vilja gå in på följande områden: Först skulle jag vilja tacka föredraganden och PPE-DE-gruppens skuggföredragande för det utmärkta arbetet. Jag tror att såväl kommissionens förslag som även parlamentets betänkande är ytterligare ett bidrag för att stärka den inre marknaden för finansiella tjänster, för att underlätta den gränsöverskridande verksamheten och för ytterligare harmonisering på detta område, vilket är beroende av medborgarnas förtroende och viktigt för öppenheten.
Vissa ändringsförslag har redan diskuterats. Jag skulle från min sida vilja gå in på ändringsförslag 6 som sörjer för mer öppenhet eftersom vi vill sörja för att även landet, respektive de länder där förmedlaren är verksam inom ramen för etableringsfriheten eller den fria rörligheten för tjänster, förtecknas i registret vid sidan av de föreslagna metoderna.
Å andra sidan vill vi sörja för fler kontrollmöjligheter genom att vi i ändringsförslag 10 även ger konsumentskyddsorganisationerna möjlighet att överklaga. I ändringsförslag 12 handlar det sedan om att reglera den fråga som alltid diskuteras, vilken part som skall betala för informationen, på ett sådant sätt att information om kundens rättigheter skall betalas av tillhandahållaren och den detaljerade informationen skall betalas av kunden.
I fråga om ändringsförslag 2 skulle jag vilja säga att man inte får missförstå det. Det är inte riktat mot harmoniseringen. I många länder har vi emellertid olika bestämmelser som är mer skärpta. Som exempel kan nämnas att många av de krav på kreditinstitutområdet som står här i direktivet redan är tillgängliga. Därför skall dessa olika bestämmelser, där det redan finns högre krav, genom ändringsförslag 2 beaktas på så sätt att man kan förhålla sig till dem på olika sätt men inte får motarbeta grundtendensen i direktivet.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka Europaparlamentet och särskilt föredraganden, Berenguer Fuster, för att ni behandlat den här frågan på ett förnuftigt och effektivt sätt. Efter den andra behandlingen i utskottet för ekonomi och valutafrågor lades 18 ändringsförslag fram i kammaren. Det vittnar om att den gemensamma ståndpunkten är balanserad, vilket Berenguer Fuster kommenterade inför utskottet i förra veckan. I den gemensamma ståndpunkten följs faktiskt i stor utsträckning den linje som parlamentet gick på vid första behandlingen. I texten tas hänsyn till de viktigaste antagna ändringsförslagen, som förbättrade vårt ursprungliga förslag.
I handlingsplanen för finansiella tjänster fastställdes försäkringsförmedlare som ett prioriterat mål. Försäkringsförmedlare förhindras faktiskt från att fullt utnyttja de friheter som ges dem i fördraget. Detta utgör i sin tur ett hinder för att den inre marknaden skall kunna fungera korrekt.
Det direktiv som följer på den gemensamma ståndpunkten utgör en garanti för att försäkringsförmedlare kommer att kunna utöva sin verksamhet på hela den inre marknaden när de väl registrerats i sin hemmedlemsstat, som är ansvarig för att kontrollera yrkesmässiga och finansiella krav. Detta kommer att förbättra den inre försäkringsmarknadens funktion, särskilt när det gäller återförsäljarmarknader. Samtidigt garanteras kundskydd genom fastställande av lämpliga informationskrav i direktivet.
Rådets gemensamma ståndpunkt som nu har lagts fram inför parlamentet går fullständigt i linje med de grundläggande mål som eftersträvas i kommissionens förslag. Kommissionen stöder den här texten. Men det är mycket viktigt att vi försäkrar oss om att den känsliga balans som nåddes i den gemensamma ståndpunkten inte riskeras av ändringsförslag som inte är förenliga med den gemensamma ståndpunktens grundläggande mål.
Låt mig nu gå över till de ändringsförslag som har lagts fram i kammaren. Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 10, 11, 12, 15 och 16. När det gäller ändringsförslag 17, vars mål är att klargöra direktivets omfattning, kan kommissionen godta det, även om den anser att det är nödvändigt att göra mindre ändringar av textens utformning för att undvika eventuella missförstånd.
Kommissionen kan emellertid inte godta följande ändringsförslag: 2, 9, 13, 14 och 18 av följande skäl. För det första ändringsförslag 2, vilket Berenguer Fuster, Tannock och Schmidt just tog upp. Syftet med detta ändringsförslag är att en lång rad av försäkringsförmedlare skall undantas från förslagets tillämpningsområde, som till exempel bilhandlare som säljer fordonsförsäkringar, resebyråer, veterinärkliniker, företagsanknutna förmedlare och viss försäkringsverksamhet som är en bisyssla.
Sådana undantag skulle påverka försäljningen av en lång rad försäkringsprodukter, vilket kan medföra stora risker. En stor del av direktivets innehåll skulle då tas bort. Vidare skulle de förmedlare som undantas inte kunna dra nytta av de fördelar de ges i direktivet. Om dessa förmedlare skulle undantas från fördelarna på den inre marknaden instämmer jag fullständigt i Berenguer Fusters oro för detta ändringsförslag. Kommissionen kan inte godta det.
I ändringsförslag 9 införs en övergångsbestämmelse vars syfte är att underlätta tillämpningen av direktivet för de förmedlare som redan utövade verksamhet före det datum då kommissionens förslag antogs, nämligen september 2000. Kommissionen välkomnade detta förslag redan vid första behandlingen, men eftersom ändringsförslag 15 bättre uppfyller de saker man vill förändra med detta direktiv, skulle kommissionen föredra att det antogs snarare än ändringsförslag 9.
Eftersom en av de grundläggande faktorerna i förslaget och i den gemensamma ståndpunkten är att garantera en hög nivå på konsumentskyddet genom krav på att konsumenterna skall tillhandahållas lämplig information och rådgivning, skulle ändringsförslag 13 försvaga detta krav. I detta ändringsförslag föreslås det att den rådgivning en förmedlare ger måste grundas på principen om bästa möjliga rådgivning. Kommissionen kan inte godta detta ändringsförslag. Det skulle medföra mycket stora svårigheter för alla försäkringsförmedlare. Det skulle även leda till stor rättslig osäkerhet och skulle kunna leda till juridiska tvister. Sist men inte minst, skulle det öka kostnaderna för försäkringsförmedling. Den gemensamma ståndpunkten innehåller redan en balanserad bestämmelse om att det är obligatoriskt att tillhandahålla lämplig service på grundval av en rättvis analys av de försäkringsavtal som finns på marknaden. Denna bestämmelse garanterar fullständigt en hög nivå av konsumentskydd.
Ändringsförslag 16, som handlar om en objektiv analys, ligger i linje med den gemensamma ståndpunkten och kan förbättra texten.
Det sista ändringsförslag jag vill diskutera är nummer 14, vilket handlar om att principen om att den information som krävs enligt direktivet skall vara skriftlig inte skall gälla för fall med omedelbart försäkringsskydd. Detta skulle riskera målet för en hög grad av konsumentskydd. I den gemensamma ståndpunkten tas redan hänsyn till innebörden i ändringsförslag 44, som föreslogs vid första behandlingen. Samma resonemang gäller även för ändringsförslag 18, genom vilket försäkringsförmedlares skyldighet att specificera kundens krav minskas.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär Frits Bolkestein.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0177/2002) av Catherine Stihler, för fiskeriutskottet, om förslaget till rådets förordning om åtgärder för återhämtning av torsk- och kummelbestånd (KOM(2002) 724 - C5-0095/2001 - 0299(CNS)).

Stihler (PSE)
. (EN) Fru talman! Bakgrunden till det här betänkandet är välkänd, men väl värd att upprepa, eftersom den är av grundläggande vikt. I november 2000 uppgav Internationella havsforskningsrådet (CIEM) att torskbeståndet i Nordsjön och väster om Skottland samt det nordliga kummelbeståndet löper mycket stor risk att helt utarmas.
Enligt uppgifter från CIEM har torskbestånden i Nordsjön inte befunnit sig på en sådan låg nivå sedan 1963 och enligt samma uppgifter kommer det inte att räcka med enbart tekniska åtgärder och minskningar av TAC för att de skall återhämta sig till säkra nivåer. Situationen tycks vara densamma för torskbestånden i Kattegatt, Irländska sjön och väster om Skottland. Nedgången i kummelbestånden har varit mindre dramatisk, men bestånden anses emellertid ligga på endast 50 procent av den nivå som uppmättes år 1980.
Vid rådets (fiske) möte den 14-15 december 2000 var man ense om det krävdes fler långsiktiga bevarandeåtgärder utöver minskningarna av de totala tillåtna fångstmängderna (TAC) för 2001. Rådet uppmanade därför kommissionen att lägga fram förslag till fleråriga återhämtningsplaner för de berörda bestånden. Under år 2001 antog kommissionen flera brådskande förordningar för att begränsa fisket efter dessa arter, och i juni 2001 lade den fram ett meddelande med en strategi för hur återhämtningen av bestånden av torsk och kummel i gemenskapens vatten och angränsande områden skulle gå till.
Föreliggande förslag till flerårigt återhämtningsprogram för torsk och kummel är en fortsättning på detta meddelande. Jag välkomnar det övergripande tillvägagångssättet, som innehåller återhämtningsmål för vart och ett av bestånden, krav på att de totala tillåtna fångstmängderna måste fastställas så att en årlig ökning på 30 procent för torskbestånd och 15 procent för kummelbestånd möjliggörs, med en högsta respektive lägsta nivå på 50 procent för hur mycket TAC får ändras från ett år till ett annat, ett system för begränsning av fiskeansträngningen, skärpta kontroller, i synnerhet när det gäller satellitövervakning för fartyg som är längre än 50 meter, positionsrapportering, landningsförhållanden, kvarhållande ombord och villkor för vägning och transport samt möjligheten att fastställa områden där tillfälligt fiskeförbud råder i upp till 60 dagar.
Jag anser att en lyckad återhämtning av bestånden måste vara en prioritering. Vi måste till varje pris undvika att torsk och kummel försvinner från de nordliga fiskevattnen som de gjorde i Kanadas fiskevatten. I Kanada infördes ett moratorium för torsk år 1992. Cirka 30 000 personer förlorade sina arbeten, vilket var den största friställningen i Kanadas historia. Torsken försvann på grund av en komplicerad rad faktorer, bland annat överfiskning, och ett årtionde senare har bestånden inte återhämtats.
Vi kan inte ignorera varningssignalerna från miljön. Vid omröstningen i utskottet togs hänvisningar till kummel bort ur betänkandet. Jag hoppas att kollegerna kommer att stödja mig som föredragande i mitt försök att återinföra kummeln i detta betänkande. Även om det råder oenighet om huruvida de två arterna skall behandlas tillsammans anser jag att kommissionens tillvägagångssätt är godtagbart, förutsatt att tillräcklig hänsyn tas till de två arternas särskilda situation. Siffrorna och nivåerna för kummel har ifrågasatts och vi bör vägledas av belägg. När det gäller de föreslagna åtgärderna bör en tänjning av målen för kummel och av den förväntade procentuella ökningen av bestånden medges mot bakgrund av nya vetenskapliga rön.
Vi behöver en uppsättning åtgärder som i första hand fungerar och som i andra hand minskar umbärandena i sektorn. Slutligen, även om en lyckad återhämtningsplan måste vara en prioritering, måste en årlig översyn av resultaten och den socio-ekonomiska påverkan genomföras. Om återhämtningen inte lyckas kommer resultatet att bli ökade socio-ekonomiska svårigheter. Hur som helst kan man inte fiska utan fisk.
Jag ber kollegerna att rösta för ändringsförslagen 2, 4, 6, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 15 och 16 och emot ändringsförslagen 1, 3, 5, 9 och 14.

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill börja med att beklaga att kommissionär Fischler inte är närvarande. Jag anser att den här debatten är så viktig att den vore värd hans närvaro här i dag.
De vetenskapliga, noggranna, tydliga och jämförande rapporter som gjorts i samråd med sektorn borde utgöra den första pelaren i reformen av den gemensamma fiskeripolitiken, för att ge reformen trovärdighet när det gäller bevarandet av våra fiskarter. Det är viktigt att vi exakt kan fastställa tillståndet för våra resurser för att det inte skall bli så att vi av misstag kanske behandlar en fotvrickning med kemoterapi.
Europeiska unionen borde vara ett världsföredöme för marin forskning, men så är inte fallet, inte ens - och detta säger jag till kommissionär Fischler - med det reformförslag den lagt fram, ett förslag där vetenskapen kommer i andra hand.
Förra veckan bekräftade Robin Cook, från det marina forskningslaboratoriet i Aberdeen och rådgivande medlem av CIEM, på ett möte med marina forskare, att den fiskerireform som föreslås är baserad på dåligt underbyggda och otydliga forskningsrapporter.
John Molloy, från Marine Institute i Dublin - som ni ser refererar jag inte till några spanska forskare - sade att ?Fishermen are scientists? och att man måste utnyttja den enorma förstahandskunskap som fiskare sitter inne med och som nu inte alls värdesätts.
Den kanadensiske forskaren McGuire har också tillbakavisat katastrofrapporterna om kummel. Sektorn förkastar dem helt och hållet. Vi vet att CIEM och vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiske inte är överens. De tog i Lissabon och Köpenhamn på nytt upp frågan om granskning av de aktuella rapporterna om kummel. Utan någon rapport om de ekonomiska, sociala och regionala effekterna begär kommissionär Fischler att man skall jämställa torsk och kummel, som är vitt skilda arter för vilka situationen är helt annorlunda, och han vidtar drastiska och oåterkalleliga åtgärder för att minska fiskeflottan, som om det inte fanns några alternativa åtgärder att ta till för att skydda beståndet i väntan på slutgiltiga rapporter. Jag ber kommissionär Fischler att han för en gångs skull skall tänka om.
Fiskeriutskottet godkände ändringsförslag 1 - jag ser att föredraganden är emot att särskilja de båda fiskarterna - som jag hoppas att plenarsammanträdet antar. Om inte hoppas jag att rådet kan ta upp det igen.
Vi vill skydda havsresurserna, men inte till vilket pris eller med vilka åtgärder som helst. Vi vill att de ekologiska rapporterna åtföljs av ekonomiska och sociala rapporter, och att man beaktar sektorn som har bedrivit fiske på samma ställe under flera generationer och som inte kan förstå kommissionens förslag, med tanke på vilka resultaten blir. De begär att man väljer andra, bredare och mer exakta biologiska referenspunkter.
Jag uppmanar därför kommissionen att gå djupare in på reformen av den gemensamma fiskeripolitiken och den marina forskningen, och bidra med större mänskliga och materiella resurser. Jag ber att förslaget om kummel skall ses över, därför att den sektor som är beroende av kummelfisket kräver större öppenhet, större deltagandegrad, bättre dialog, större objektivitet och större tillförlitlighet för att kunna acceptera de förslag som kommissionen lägger fram.

Miguélez Ramos (PSE).
Fru talman! Jag vill uppriktigt gratulera min kollega, Catherine Stihler, för hennes utmärkta arbete, som ger rådet en möjlighet att anta en betydligt mer balanserad plan för dessa två fiskarter. Jag kan emellertid inte säga att jag stöder hennes önskan, som föredragande, att återigen inkludera kummeln i detta betänkande. Som hon väl känner till, hade jag i utskottet lagt fram 13 ändringsförslag för att mildra effekterna för kummeln, och över hälften av dessa föll bort när kommissionen godkände Varelas ändringsförslag, som skiljer de båda arterna åt. Om vi nu skulle godkänna ett betänkande om båda arterna tillsammans skulle det ge ett mycket obalanserat resultat.
Den gemensamma fiskeripolitiken måste hitta en balans mellan åtgärder som syftar till att bevara havsresurserna, en lämplig anpassning av varje lands fiskeflotta och bibehållandet av den ekonomiska verksamheten i regioner som är beroende av fisket. Det är en komplicerad balansgång. Först och främst därför att det inte bara är överfiskning som orsakar försvagningen av havsresurserna. Rovfisket för fiskmjölstillverkning bryter näringskedjan för torsk och kummel, och är till stor del orsaken till den situation som dessa båda fiskarter nu befinner sig i. Det stämmer att det finns betydande skillnader i fisket av de båda, i dödlighets- och tillväxtnivåerna och i vad som krävs för att bevara beståndet. Situationen för torskbeståndet i Nordsjön och det utanför Skottland skiljer sig åt, och det gör också det nordliga kummelbestånd som finns sydväst om Irland och det utanför Frankrikes kust.
Inte alla arter - och det är viktigt att vi betonar detta - och inte alla fångstplatser befinner sig i samma situation. I det avseendet ansåg fiskeriutskottet att situationen för kummel inte är den samma som för torsk, och att kummeln kräver andra åtgärder än torsken, samt att åtgärderna bör baseras på jämförande vetenskapliga studier. Det finns inga obestridliga, enhetliga och unika vetenskaplig rön som visar att kummelbeståndet befinner sig utanför den biologiska säkerhetsnivån, och det tycks inte vara nödvändigt med några drastiska åtgärder för att rädda beståndet.
Låt oss inte glömma bort de stora ekonomiska och sociala konsekvenser dessa åtgärder medför i regioner som är beroende av fisket. Kommissionen har inte gjort någon studie varken av konsekvenserna eller vad man bör ta hänsyn till vid tillämpningen av planen, och inte heller har den visat oss någon utvärdering av de akutåtgärder som antogs 2001. Det skall också sägas att den totala tillåtna fångstmängden för kummel sänktes med 51 procent mellan 1999 och 2001.
Det vore rimligt att låta den europeiska fiskeflottan få information om utsikterna för sin verksamhet. Därför motsätter sig min grupp drastiska nedskärningar, vilka i stället kan göras över en längre tidsperiod. Vi stöder därför ändringsförslag 8 som föredraganden lagt fram, och jag vill ytterligare en gång hjärtligt gratulera henne till hennes utomordentliga arbete.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Detta betänkande är mycket viktigt, eftersom Europeiska gemenskapen för första gången diskuterar återhämtningsplaner för fiskbestånd. Eftersom detta är första gången, är det mycket viktigt att vi gör det rätt. Vi måste försäkra oss om att de åtgärder vi vidtar kommer att vända på minskningarna av flera torskbestånd och bestånd av nordlig kummel och låta dem återhämta sig.
Kommissionens förslag var tufft och kommer absolut att påverka de berörda fiskesamhällena, men det måste vara tufft, eftersom bestånden är i så dåligt skick. Som föredraganden sade kommer vi annars inte att ha någon fiskeindustri i framtiden, eftersom det inte kommer att finnas någon fisk. ICEM har sagt att torsken i Nordsjön inte befunnit sig på en sådan låg nivå sedan år 1963. Även om situationen för kummel fortfarande inte är så dålig, ligger nivåerna ändå långt under de lämpliga, och varningssignalerna har ringt länge nu.
Kommissionen, fiskeriutskottet och rådet säger sig alla vara ense om de säkerhetsåtgärder som skall vidtas, och förklarar att det faktum att man inte har säkra belägg inte får användas som ursäkt för avslå åtgärder för att förebygga en minskning av fiskbestånden. Med andra ord, så snart det finns rimliga skäl att anse att torsk- och kummelbestånden behöver en skyddsnivå skall vi agera. Detta är exakt vad kommissionen har gjort. Men vad gjorde fiskeriutskottet? Det hävdade att det inte råder någon kris när det gäller kummelbeståndet och tog bort kummeln helt från förslaget.
Vi måste rösta emot detta ändringsförslag. Jag håller med föredraganden om den punkten. Det är fullständigt oacceptabelt. Detta är inte någon förebyggande strategi för fiskeförvaltningen. Det är helt enkelt tomma ord från utskottet som vill att affärerna skall fortsätta som vanligt. Vi kommer inte att kunna lösa problemen om vi fortsätter på det här viset. Vi kan inte fortsätta att blunda för verkligheten. Vi måste inse att dessa bestånd är i farozonen och vi måste skydda fiskeindustrin. Vi gör inte fiskeindustrin någon tjänst på lång sikt med det slags alltför förenklade, nationalistiska kortsiktiga tillvägagångssätt som har valts. Om betänkandet antas i kammaren i sin nuvarande utformning kommer Verts/ALE-gruppen att rösta emot det.

van Dam (EDD).
Fru talman! Inom en period på 20 år kommer torskbeståndet i Nordsjön att ha minskat med tre fjärdedelar. Samtidigt minskade antalet torskfiskare i mitt land avsevärt. År 1980 fanns det fortfarande 310 kuttrar som fiskade torsk under nederländsk flagg; nu har de flesta fiskarna övergått till flundra, och det finns bara en handfull kuttrar som fortfarande fiskar torsk. Ändå visar sig denna minskning av antalet fiskare inte vara tillräcklig. Kommissionen kommer med rätta med förslag till fleråriga återhämtningsplaner för torsk och kummel. I kommissionens förslag till reformering av den europeiska fiskeripolitiken som kommissionär Fischler nyss presenterade saknar vi just de minskningar som är relaterade till fiskbestånden. Förhållandet i fallet med torsk, och i mindre grad med kummel, är tydligt.
Jag håller helt och fullt med kollega Stihler när hon i motiveringen till betänkandet säger att det är en lyckad återhämtning av bestånden som måste prioriteras. Åtgärdspaketet måste vara effektivt, men det måste också beakta den socio-ekonomiska skadan inom fiskesektorn. Det tjänar inte någonting till att sätta sektorn under press utan att de åtgärder som vidtagits har en positiv effekt på bestånden. Därför är det viktigt att åtgärdernas effektivitet kontrolleras. Åtgärder bör upphävas så snart det visar sig att de inte har några positiva effekter.
Som ett dåligt exempel på en sådan meningslös åtgärd påminner jag kommissionen om den katastrofplan för torsk som man inrättade för Nordsjön vintern 2000. Denna katastrofplan, som innebar att en del av Nordsjön stängdes för fiske, hade motsatt effekt. Fisket kom att utöva ett oerhört mycket större tryck i de öppna områdena, medan fiskkoncentrationerna i de stängda områdena mycket snabbt blev utfiskade efter återöppnandet. De stängda områdena stämde enligt fiskebiologer dåligt överens med torskens lekområden. På grund av att flottorna koncentrerades till de öppna områdena blev känsliga områden utfiskade. Fiskare och biologer drog enligt min åsikt med rätta slutsatsen att kommissionens insatser inte hade så mycket med effektivitet att göra, utan mer med att de skulle vara politiskt genomförbara. Man bör förebygga en upprepning av detta misslyckande och bristen på sammanhang. Det får inte vara så att de nederländska fiskarna som får fånga 10 procent av de totalt tillåtna fångstmängderna för torsk drabbas av mycket större begränsningar i sin fiskeverksamhet än brittiska fiskare, som tar 40 procent av de totalt tillåtna fångstmängderna för egen räkning.
Jag vill komma med ett par anmärkningar till de åtgärder som är aktuella i kommissionens förslag. För det första: de tidigare nämnda stängningarna av områden är ett exempel på hur det inte skall gå till. Real-time closures, stängningar när en hög koncentration ung fisk hittas i ett område, kan däremot vara en effektiv åtgärd. Tekniska åtgärder kan i synnerhet vara av vikt för fiskare som har torsk som bifångst.
För det andra medför sänkningen av TAC för torsk en risk för att fisket kommer att utöva ett enormt mycket större tryck på okvoterade arter. En förebyggande politik bör innebära att okvoterade arter så snabbt som möjligt kvoteras. Detta är desto viktigare när även spanska och portugisiska fartyg ankommer till Nordsjön 2003. Om kommissionen försummar TAC och kvoter för dessa arter kan vi förvänta oss återhämtningsplaner för dessa arter om 10 år.
För det tredje verkställs en minskning av påfrestningarna så snart som möjligt genom tillämpning av bestämmelserna om dagar till havs. Det är glädjande att se att ett system som tillämpas Nederländerna och som alltid har kritiserats av kommissionen nu äntligen övertas av samma kommission. Jag hoppas att kommissionen kommer att tillämpa denna metod på ett bredare plan. Ett helgförbud, vilket är välbekant i transportvärlden, rekommenderas av nederländska fiskare.
För det fjärde får kommissionen inte bara överlåta utarbetandet av dessa bestämmelser om dagar till havs och den ekonomiska kompensationen till medlemsstaterna. Det leder till snedvridna konkurrensförhållanden. Kommissionen bör införa siffror för minskningen per medlemsstat. Dessa siffror kan baseras på kvoterna och den konstaterade utfiskningen under de senaste åren.
Slutligen måste vi se upp så att flottor som har funnit en jämvikt mellan ansträngningarna i förhållande till kvoterna inte saneras ytterligare. Med detta menar jag att om en flotta är i stånd att arbeta lönsamt och effektivt med en god kvotförvaltning, då skall man inte störa detta. Därför är det bra att subventioner till nyproduktion avskaffas. Men även vid användande av FFU-anslag måste man se till så att fiskekapaciteten inte upprätthålls på konstlad väg.
Det är viktigt att effekten av planerna utvärderas i tid. Det är också viktigt att vi beaktar den socio-ekonomiska skadan inom sektorn. Om återhämtningsplanen misslyckas är skadan oöverskådlig såväl för torsken som för kummeln och för fiskaren.

Stevenson (PPE-DE).
Herr talman! Även jag vill börja med att gratulera Stihler till hennes utmärkta betänkande och till hennes inlägg här i kammaren ikväll.
Alla i kammaren är medvetna om att fiskbestånden minskar kraftigt i Europeiska unionen. Därför har kommissionen lagt fram ett nytt, radikalt åtgärdspaket för att reformera den gemensamma fiskeripolitiken. Det är därför vi står inför en 18-procentig nedskärning i bruttoton av Europeiska unionens flotta, och de påföljande stora följder som detta kommer att få på arbetstillfällena i många ekonomiskt eftersatta och avlägsna randområden i gemenskapen.
Emellertid har vi även förståelse för att de två arter som mest riskerar att utarmas är torsk och kummel. Det råder åtminstone inget tvivel om situationen för torskbestånden. Jag skulle emellertid kunna erkänna att det råder ett visst tvivel om kummelbestånden. Internationella havsforskningsrådet (ICEM) hävdar att kummelbestånden är på gränsen att utarmas. Andra oberoende forskare hävdar att bestånden fortfarande ligger på hållbara nivåer, och bestrider ICEM:s rön.
Som McKenna påpekade i sitt inlägg här i kväll, är kammaren skyldig att tillämpa försiktighetsprincipen så snart det råder sådana tvivel. Under dessa omständigheter uppmanar jag kammaren att återinföra kummeln i kommissionens återhämtningsplan till dess att de vetenskapliga rönen kan analyseras och bestyrkas på exakt det sätt som Varela Suanzes-Carpegna begärde här i kväll.
I rådet (fiske) opponerade ett avsevärt antal medlemsstater sig i går mot vissa aspekter i kommissionens förslag om reform av den gemensamma fiskeripolitiken. De vill att statliga stöd skall användas för att bygga nya fartyg, de vill ha fritt tillträde till gemenskapens fiskevatten, de vill hellre ha kortsiktiga vinster än långsiktig hållbarhet, de motsätter sig förändringar och vill ha ett status quo. Detta är sannerligen en politik att bli förtvivlad över. Vi kan inte fortsätta som vi har gjort förut. Om vi gör det, kommer inte bara torsken och kummeln att försvinna, utan även vår fiskeindustri.

Lage (PSE).
Herr talman, kära ledamöter, herr kommissionär! Fiskenäringen utvinner visserligen förnybara naturtillgångar, men de är svaga och går att förstöra. Under århundraden, då fångstmetoderna inte vara så effektiva, hade man den uppfattningen att denna naturtillgång var outtömlig. Denna uppfattning finns fortfarande i dag med i vissa reaktioner mot en bevarande politik. Ändå har fiskarna blivit medvetna om att de måste vara naturens vänner och inte dess fiender då de ställs inför den allmänna opinion som är intresserad av ett bevarande av naturen och medveten om de ekonomiska riskerna med att vissa fiskearter försvinner.
Det är mot den bakgrunden som all reform av fiskeripolitiken måste ställas, antingen en allmänt hållen politik eller vid behov en som är inriktad på specifika situationer. Den lagstiftning som har setts över i Stihlers utmärkta betänkande har som syfte att undvika en sådan katastrof som utrotning av så uppskattade fiskearter som kummel och torsk skulle innebära. Graderingen av de föreslagna åtgärderna och hur effektiva bestämmelserna för deras genomförande är kan diskuteras, och exaktheten hos de vetenskapliga uppgifterna som underbygger dem kan diskuteras, men det som inte går att bortse ifrån är den fara som hotar torskbestånden, och i mindre omfattning kummelbestånden, och behovet av att förändra situationen och få bestånden att återhämta sig.
Många gånger då vi har diskuterat fisket har vi varit osäkra på de vetenskapliga uppgifternas trovärdighet. Det är det som berättigar fiskeriutskottets alternativ att göra förslagen som rör kummeln flexibla. Jag undrar om vi har slagit in på den rätta vägen. Jag är tveksam. Därför vädjar jag till kommissionen om att den skall verkställa ett system för vetenskaplig och tekniskt trovärdig forskning som våra alternativ kan baseras på. Det är viktigt att kommissionen gör detta. När det gäller torsken ingår den i den portugisiska matkulturen, vilket vi alla vet. Men människan lever inte bara av matkultur. Torskfisket i Terra Nova lämnade djupa spår i minnet hos fiskarna, och outplånliga spår i den portugisiska litteraturen. Därför finns det anledning att säga: Låt oss rädda torsken!

Hudghton (Verts/ALE).
Herr talman! I detta förslag betonas den desperata situationen för några av våra fiskebestånd, och det understryks varför det är så viktigt att kommissionen och rådet utformar reformen av den gemensamma fiskeripolitiken på rätt sätt. Man får inte böja sig för politiska påtryckningar. De måste se till att målet för hållbart fiske är kärnpunkten i förvaltningen av fisket. Även om jag godtar att återhämtningsplanerna för kummel måste vara specifika för fisket, anser jag inte att kummeln skall undantas från förslaget. När det gäller detaljerna i förslaget vill jag betona några punkter som jag finner bekymrande.
För det första måste kommissionen ta mer hänsyn till det blandade fiske som påverkas av återhämtningsplanerna. Jag är inte övertygad om att kommissionen har lärt sig läxan från farorna med att förflytta ansträngningar, som vi såg i norra Skottland förra året. Kommissionen måste försäkra sig om att de vetenskapliga råden är tillförlitliga och verifierbara, inte bara när det gäller att fastställa vilka områden som skall stängas av, men även att fastställa effekterna av en sådan avstängning. Att FFU-taken för ekonomiska bidrag har tagits bort är välkommet. Kommissionen har dock misslyckats med att föreslå ett system som garanterar att de fiskare som berörs av återhämtningsåtgärderna behandlas lika, vilket innebär att man främjar orättvis konkurrens mellan fiskare från olika medlemsstater. Jag hoppas att kommissionen kommer att se positivt på utskottets ändringsförslag, där man kräver gemenskapsfinansiering, vilket inte är jämförbart med samfinansiering för att kompensera de fiskare som berörs av dessa planer.
Säkerheten är ytterst viktig. Statliga stöd för modernisering och förnyelse skall inte vara ett bottenlöst hål, de skall finnas tillgängliga för att förbättra säkerheten. Gamla fiskefartyg och begränsningar för antalet dagar till sjöss kan bli en dödlig kombination. Det är mycket viktigt att man tar hänsyn till säkerheten när man mäter effekterna av återhämtningsplanerna och driften av fiskeverksamheten på det hela stora.

Langenhagen (PPE-DE)
Fru talman! Jag hoppas att alla fick tillfälle att styrka sig med den utsökta holländska matjessill som vi bjöds på här i kammaren i kväll. Jag skulle helhjärtat vilja tacka vår kollega Jan Maat. Det var en storartad händelse, och jag kan bara bekräfta - och jag tror att ni kan hålla med mig om detta - att fisk verkligen är någonting gott!
Jag vill inte haussa upp omröstningen om återhämtningen till en ödesfråga inför fiskereformen, men jag hoppas att de som avvisar kommissionens föreliggande förslag till förordning ändå kommer att rösta för en kompromiss i morgon bitti, nämligen att återigen tillåta kummeln vid sidan av torsken, på det sätt som kommissionen av goda skäl har föreslagit. Även jag har under mellantiden kommit på bättre tankar. Jag hoppas liksom tidigare, och andra med mig, för under mellantiden har jag omprövat det, inte efter eget godtycke, utan gjort en bedömning på grundval av vetenskapliga rön, till exempel från CIEM. Vem vill på allvar ifrågasätta deras uppgifter? Har kommissionen lagt fram ett förslag som innehåller åtgärder för återhämtning av torsk- och kummelbestånden? Båda arternas bestånd är allvarligt hotade. Ingen har förnekat detta i kväll. Därför får kummeln inte lämnas utanför om vi vill vara konsekventa. Och det är bättre att förebygga än att bota! Det skriver jag in i loggboken för tvivlarnas räkning.
Vi måste ta itu med de biologiska förhållandena och de naturliga problem som föreligger när man skall göra en exakt beståndsanalys. Fisken simmar. Därför kan ingen fastställa det exakta antalet. Därför brukar det också vara en populär lek att betvivla rekommendationerna från Internationella havsforskningsrådet (CIEM). Vad detta leder till har vi kunnat iaktta både länge och väl, inte bara i fråga om torsk och kummel och inte bara i europeiska vatten.
Jag skulle vilja ha ett ekonomiskt hållbart och ekologiskt ansvarsfullt fiske med socialt ansvar. Till detta behöver vi till att börja med sunda bestånd. För att bryta den onda cirkeln med allt fler och bättre båtar på jakt efter allt mindre fisk krävs att man agerar. Nu! Även inom andra näringslivssektorer avvecklas överkapacitet. Detta måste fisket tyvärr vänja sig vid, för fisket i Europa måste upprätthållas, men på egna ben och inte med hjälp av konstgjord europeisk andning och inte utan fisk i de egna vattnen.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Fru talman! Jag har motstridiga känslor inför detta förslag till förordning och detta betänkande. Å ena sidan känner jag att jag borde göra mitt förkastande av förordningen känt, särskilt i fråga om kummeln, som blir ologiskt och orättvist drabbad då den behandlas tillsammans med torsken. Men å andra sidan tycker jag att det ger oss värdefull hjälp för att kunna motarbeta reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, som föreslagits av kommissionär Franz Fischler och lagts fram av kommissionen till rådet.
Vid en enkel läsning av motiveringen i Stihlers betänkande framgår det hur svaga kommissionens argument är då den försöker basera förordningen på förment trovärdiga vetenskapliga studier. Liksom föredraganden har sagt antogs förslaget till åtgärder 2001 till följd av de uppgifter som det internationella rådet för utnyttjande av havet presenterat, då den drastiska minskningen av de totalt tillåtna fångstmängder som fastställts för 2001 ännu inte hade börjat tillämpas.
Därför är den vetenskapliga grunden full av tvetydigheter och ovisshet, vilket fördraganden påpekar. Jag citerar ordagrant: ?När det gäller kummeln har minskningen varit mindre dramatisk och därför är de vetenskapliga uppgifterna mindre tydliga och även föremål för diskussion?. Jag fortsätter att citera: ?Det råder oenighet om dessa två arter, torsk och kummel, bör behandlas tillsammans och hur snabbt återhämtning bör ske och dessutom om hur stränga de nödvändiga åtgärderna bör vara och om vilket slag av mer exakta åtgärder.?, osv..
I betänkandet behandlas framför allt också den betydelse och de ekonomiska effekter som inte behandlades i förslaget till förordning. Alla de många följder som befaras eller som nu sker fru talman, är mycket mer övergripande och farliga i och med Fischlers orättvisa och oförnuftiga reform av den gemensamma fiskeripolitiken.

Parish (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill börja med att gratulera till ett mycket modigt betänkande. Det kommer att bli mycket smärtsamt för alla fiskare, eftersom det kommer att innebära stora fångstminskningar och många förlorade arbetstillfällen. Föredraganden tar upp detta i sitt betänkande. Det innehåller några åtgärder för att hjälpa fiskarna.
En sak vi kan vara säkra på är att fisken inte bryr sig om gränser eller begränsningar. Vi måste även erkänna att detta betänkande handlar om torsk och kummel. Jag vill försäkra mig om att vi uppmanar alla kolleger att rösta för att kummeln skall återinföras i betänkandet. Annars kommer vi inom en inte alltför avlägsen framtid sitta här och säga att kummelbestånden har minskat så dramatiskt att vi behöver ännu mer drakoniska åtgärder för att återställa dem. Föredraganden sade att kummelbeståndet har minskat med 50 procent sedan år 1980, och vi måste vidta åtgärder för att se till att denna situation förbättras.
Vi måste även acceptera det faktum att när fisk simmar i havet är den inte så lätta att särskilja, så när man går ut för att fiska en särskild art kan man inte alltid vara säker på att detta är den enda art man kommer att fånga. Vi måste se alla bevarandeåtgärder i ett vidare perspektiv. Vi måste i synnerhet finna en lösning på kasserad fångst, försäljningskvoter när man kommer i land eller vad det nu kan vara. Det måste finnas ett sätt att stoppa kassering av frisk fisk, eftersom bestånden är försvagade och vi måste se till att de byggs upp igen.
Vi behöver bara se på det som hände i Canada för att för att inse att om man bara fortsätter att fiska kommer det inte att finnas någon fisk kvar. Det är även fel av en viss medlemsstat att utöva mycket stora politiska påtryckningar för att försöka få mer fisk för sig själva. Till syvende och sist spelar det ingen roll vilken nationalitet vi tillhör. Om det inte finns någon fisk, finns det inga bestånd och då kan ingen fiska. Vi måste försäkra oss om att dessa åtgärder genomförs.
Jag gratulerar än en gång föredraganden och uppmanar alla att rösta för vad som ursprungligen var ett betänkande om torsk och kummel - och att se till att både torsk och kummel verkligen tas med i betänkandet.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Fru talman, ärade kolleger! Jag tar till orda på detta plenarsammanträde för att stödja fiskeriutskottets förslag, i huvudsak för att betona hur viktigt det är att utesluta det nordliga kummelbeståndet från tillämpningsområdet för rådets förslag till förordning, enligt vilket man fastställer åtgärder för återhämtning av torsk- och kummelbestånden. Jag gör detta för att påpeka att kummel- och torskbestånden sinsemellan uppvisar stora skillnader. Om man inte undantar kummeln riskerar man, utan att ha någon obestridlig och kontrollerad teknisk eller vetenskaplig grund, tusentals arbetstillfällen och en sektor som åtskilliga kustbefolkningar i Europeiska unionen lever och är beroende av.
Dessa socioekonomiska konsekvenser borde vara skäl nog att få oss att tänka efter, men det finns ytterligare skäl: Förslaget grundar sig på en studie som utger sig för att vara vetenskaplig. Dock påpekade vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiske redan i november 2001 att de säkerhetsnivåer som Internationella havsforskningsrådet (CIEM) använt i förebyggande syfte för havets fiskbestånd inte längre var giltiga, och de rekommenderade dessutom att förslaget omedelbart skulle ses över. Eftersom ingen förvaltning har ensamrätt på förnuft och korrekt handlande, pekar detta på behovet av bättre mekanismer för vetenskaplig rådgivning, nyttan av en opartisk granskning och naturligtvis behovet av att lyssna på och analysera det som den berörda sektorn på allvar uttrycker med sina argument, samt behovet av jämförande och jämförbara studier. När man skall fatta beslut som medför stora sociala konsekvenser är det nödvändigt att underbygga besluten mycket väl. De studier som ligger till grund för besluten bör vara obestridliga.
Det som sagts hittills, kära kolleger, innebär inte att jag motsätter mig andra seriösa och ansvarsfulla alternativa metoder för att bevara och förbättra kummelbestånden, i väntan på att studier genomförs, kompletteras och jämförs, men vi bör inte stödja sådana åtgärder som kan få oåterkalleliga konsekvenser.
Naturligtvis måste försiktighetsprincipen kunna tillämpas utan att den framkallar ekonomiska katastrofer eller sociala omvälvningar. Det finns en balanspunkt och det är den kommissionen bör försöka hitta. Ett första steg borde vara studier som kontrollerats och jämförts och som kan fylla oss med kunskap och argument. Det är viktigt att göra saker och ting ordentligt, och i synnerhet när det man gör innebär en allvarlig risk och tydliga nackdelar för våra fiskare.

Bolkestein
. (EN) Fru talman! Jag vill börja med att säga att jag inte kommer att tala om själva förslaget, utan att betona att kommissionen betraktar det som en av de viktigaste åtgärderna som skall vidtas inom den gemensamma fiskeripolitiken.
Som många av er är medvetna om, innehåller detta förslag många aspekter att diskutera i framtiden när det gäller den övergripande reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Om vi inte kan samarbeta för en säker återhämtning av våra fiskbestånd kan vi inte garantera framtiden för fisken och fiskeverksamheten.
Låt mig nu kommentera ändringsförslagen. När det gäller ändringsförslag 1 kan kommissionen inte godta det, eftersom hänvisningen till kummel då skulle tas bort från förslaget. ICEM har meddelat att kummelbeståndet riskerar att utarmas. Om detta är sant måste kommissionen agera för att rätta till denna situation. Den enda alternativa uppskattningen av situationen för beståndet är den som har utarbetats på begäran av Instituto Español de Oceanografía av den kanadensiske fiskeriforskaren Maguire. Under diskussionerna i rådets arbetsgrupper har Spanien inte bestridit riktigheten av ICEM:s uppskattning av den historiska utvecklingen av det nuvarande kummelbeståndet eller den nuvarande situationen för detta bestånd. Spanien har opponerat sig mot en av de så kallade försiktighetsreferenspunkterna som beståndet bedöms mot. Närmare bestämt har de spanska företrädarna förslagit att värdet 165 000 ton i kommissionens förslag bör ändras till 145 000 ton. Denna ståndpunkt utgör inte en motsägelse mot uppfattningen att beståndet riskerar att utarmas. Det kanske betyder att faran är mindre för beståndet, men faran existerar fortfarande.
När det gäller ändringsförslag 2 anser kommissionen att det är onödigt, eftersom tillräcklig hänsyn redan har tagits till vetenskapliga rapporter om miljöeffekter, i den mån att dessa effekter är vetenskapligt dokumenterade och kvantifierade. Ett exempel på detta är effekten av låga salthalter under de senaste åren på lyckad reproduktion av Östersjötorsk. De andra faktorer som nämns i betänkandet går utanför ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, och det skulle därför vara olämpligt att hänvisa till dem i detta förslag. Vidare är det ett faktum att fisket är den främsta orsaken till fiskdödlighet för torsk, kummel och många andra fiskbestånd, och en att en minskning av fisket är det rimligaste sättet för att bestånden skall kunna återhämta sig.
När det gäller ändringsförslag 3 arbetar kommissionen redan med att förbättra alla aspekter av den vetenskapliga rådgivningen. Eventuella meddelanden om den här frågan kommer att tas med i det andra reformförslagspaketet, vilket kommer att läggas fram inför parlamentet inom en snar framtid. Vidare är det inte korrekt att säga att den nödvändiga analysen av sambandet mellan fiskeansträngningar och dödlighetsnivåer eller lämpliga nivåer för fiskeansträngningen inte har gjorts för år 2002. Av dessa anledningar kan inte kommissionen godta detta ändringsförslag.
När det gäller ändringsförslag 4 instämmer kommissionen i princip i denna analys, eftersom TAC-kvoterna inte nödvändigtvis kommer att lösa problemet med kasserade fångster. Detta problem kommer endast att lösas om fiskeredskapens selektivitet ökas eller om fisket minskas eller förbjuds i geografiska områden med små fiskbestånd. Denna aspekt har tagits upp i en rad förordningar från kommissionen och rådet med anledning av nödsituationen för torsk och kummel. Kommissionen arbetar även för närvarande med en handlingsplan om kassering av fångster inom ramverket för reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Detta ändringsförslag är därför onödigt.
När det gäller ändringsförslag 5 kan kommissionen inte godta det, eftersom det handlar om att statligt stöd för förnyelse och modernisering av fiskefartyg skall användas för att förbättra säkerheten på fartygen, men att stöden även skall kunna tillämpas för andra syften. Stöd som avser att främja flottornas fiskekapacitet är inte längre godtagbara.
När det gäller ändringsförslag 6 kan kommissionen inte godta det, eftersom fiskeförbud i realtid måste antas mycket snabbt. Rådets inblandning i denna mekanism skulle ta mycket längre tid. När rådet väl har fattat ett beslut är fiskeförbud i realtid inte längre effektivt.
Ändringsförslag 7 godtas: Det finns ett skrivfel. När det gäller ändringsförslag 8 överväger kommissionen för närvarande de effekter som en årlig variation av TAC-nivåerna kan få på återhämtningen av bestånden. Även rådet har uttryckt vissa reservationer när det gäller den här punkten.
När det gäller ändringsförslag 9 kan kommissionen inte godta det. Tekniska åtgärder tas upp i ett annat lagstiftningsförslag. De tekniska åtgärder som medlemsstaterna kan godta kommer att medföra vissa förbättringar av den nuvarande situationen, men de är inte tillräckliga. Kommissionen påpekade tidigare att endast cirka 20 procent av den önskade minskningen av fiskdödligheten kommer att nås genom tillämpningen. Därför krävs det även en begränsning av fiskeansträngningarna. Obligatorisk skrotning av fartyg nämns inte i förslaget och den åtgärden kommer inte att ingå i den framtida gemensamma fiskeripolitiken. TAC-kvoterna kommer att föreslås på nivåer som överensstämmer med vetenskapliga råd.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 10. Det är inte bara industriella fiskefartyg som fångar kummel, och torsk fångas i mycket små mängder. Ett förslag på 5 procent återspeglar de troliga fångstmängderna av torsk, och står därför i proportion med de mål som eftersträvas.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 11. Det är svårt att beräkna hur stora ytterligare premier som krävs för att öka intresset för skrotning. Siffran 20 procent är redan en betydande ökning och motsvarar tidigare praxis vid liknande situationer, till exempel strukturella åtgärder för Spaniens och Portugals fiskeflottor som tidigare fiskade i marockanska vatten.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 12. Vi anser inte att det finns anledning att begränsa säkerhetsrelaterat stöd till mindre fartyg, dvs. fartyg som är mindre än 12 meter. I de förslag som nyligen har lagts fram om reformen av den gemensamma fiskeripolitiken föreslås det att alla fartyg skall kunna få ett sådant stöd, förutsatt att det inte påverkar fartygets fiskekapacitet.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 13. Detta är en mycket dyr form av stöd, som inte minskar det underliggande problemet, överkapacitet. Endast kortsiktiga åtgärder av det här slaget kan rättfärdigas. Att godta samfinansiering inom gemenskapen för en längre tidsperiod skulle påtagligt minska tillgängligheten av gemenskapsmedel för samfinansiering av skrotning, och det står klart att detta är det prioriterade målet i det här fallet.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 14, eftersom gemenskapen inte accepterar fullt ansvar för stöd av det här slaget. Samfinansiering är en grundläggande princip för strukturstöd.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 15. En specificering av återhämtningsplanens varaktighet är inte godtagbar. Man kommer att bedöma att bestånden har återhämtats först när de vetenskapliga rapporterna visar på att mängden könsmogen fisk ligger över de fastställda nivåerna under två år i följd. I motiveringen finns en hänvisning till kommissionens avsikt att genomföra en miljökonsekvensstudie inom 18 månader efter det att förslaget antagits. Detta kan eventuellt stödjas genom att man lägger till text till en artikel i förslaget, men hänvisningen i motiveringen bör vara tillräcklig.
När det gäller ändringsförslag 16 är det tänkbart att man genomför en översyn, men inte på en årlig basis. Det kommer att dröja lite innan de föreslagna åtgärderna ger några effekter. Den tidigaste tidpunkten skulle vara efter att förslaget varit i kraft i två hela år. I motiveringen finns en hänvisning till kommissionens avsikt att genomföra en miljökonsekvensstudie inom 18 månader efter det att förslaget antagits. Detta kan eventuellt stödjas genom att man lägger till text till en artikel i förslaget, men hänvisningen i motiveringen bör vara tillräcklig.
Jag vill gärna ta upp några kompletterande kommentarer som parlamentets ledamöter gjort. Till att börja med tog Varela Suanzes-Carpegna upp de vetenskapliga uppgifter som vi grundar vårt förslag på. Dessa uppgifter kommer från ICEM. Trots dess brister, som ingen förnekar, är ICEM:s uppgifter de överlägset bästa som finns till hands. I reformen av den gemensamma fiskeripolitiken prioriteras en förbättring av vetenskapliga uppgifter. Under tiden måste vi arbeta med de bästa uppgifter vi har, nämligen ICEM:s uppgifter. Detta besvarar även Miguélez Ramos kommentarer.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär Frits Bolkestein.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0198/2002) av María del Pilar Ayoso González, för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, om förslaget till rådets förordning om den gemensamma organisationen av marknaden för etanol som framställts av jordbruksprodukter (KOM(2001) 101 - C5-0095/2001 - 2001/0055(CNS)).

Ayuso González (PPE-DE)
. (ES) Fru talman! För två månader sedan diskuterade vi detta betänkande, dels för att etanol som framställts av jordbruksprodukter har blivit ett verkligt problem på grund av den stora produktion som förekommer i kandidatländerna, dels därför att den framtida förhandlingen med WTO kan leda till extra minskningar av produktionen i gränsområden, och dels på grund av den förutsebara ökningen av efterfrågan på bioetanol som bränsle i Europeiska unionen.
Med anledning av allt detta uppmanade ministerrådet den 17 juli 2000 kommissionen att lägga fram normer för etanol som framställts av jordbruksprodukter, men rådet gick betydligt längre och föreslog en gemensam organisation av marknaden. Förslaget innehöll inte några ekonomiska åtgärder men gav möjligheter att upprätta tullkvoter och skyddsklausuler, förbjuda eller begränsa användningen av systemet för aktiv förädling och innehöll särskilda bestämmelser beträffande ekonomiskt stöd.
Detta förslag från kommissionen tog emellertid inte upp syntetisk etanol, som kan användas industriellt av 70 procent av användarna av etanol. Endast 30 procent av spritdrycksframställningen använder enbart etanol som framställts av jordbruksprodukter.
Eftersom betänkandet inte tog upp syntetisk etanol och det i det här läget inte fanns någon rättslig grund för att ta med syntetisk etanol i en gemensam organisation av marknaden, återlämnade parlamentet för två månader sedan betänkandet till utskottet. Därefter fortsatte rådet överläggningarna, och har kommit fram till ett förhandsavtal för att ta med syntetisk etanol, och vi har därför ombetts att lägga fram ett andra betänkande.
Nu är rådet och parlamentet överens, och det tycker jag att kommissionen bör ha i åtanke. I betänkandets viktigaste ändringsförslag föreslås att rubriken skall ändras, och i stället för en gemensam organisation av marknaden föreslås att man skall fastställa en ram för särskilda åtgärder för marknaden av etanol som framställts från jordbruksprodukter inom Europeiska unionen.
Det föreslås att dessa åtgärder även skall omfatta syntetisk etanol, framför allt när det gäller statistik. Vidare föreslås det att en förvaltningskommitté för vin skall handha dessa frågor, men att det inom denna kommitté skall inrättas en särskild arbetsgrupp för etanol som framställts av jordbruksprodukter. Det föreslås också att artikel 10 skall utgå, eftersom den handlar om nationella stöd, och det inte är någon mening med att ha en artikel som refererar till dessa när det inte längre handlar om att organisera en gemensam marknad. Eftersom den tar upp nationella stöd, anser jag för övrigt att dessa hör till i kapitlet om statliga stöd, oberoende av om de gäller etanol som framställts av jordbruksprodukter eller om de gäller något annat.
Herr kommissionär, jag ber er att vidarebefordra dessa ändringsförslag som jag hoppas kommer att tas upp till omröstning på plenarsammanträdet i morgon, till den behöriga kommissionären, och att ni även förmedlar budskapet att rådet och parlamentet är överens i den här frågan.

Jeggle (PPE-DE)
Fru talman, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! I denna debatt i kväll handlar det om frågan om hur man skall föra in öppenhet och statistiska aspekter på området för etanol från jordbruksprodukter, och detta var det enda uppdrag Europeiska rådet hade. Mitt särskilda tack gäller Europaparlamentets föredragande, Ayuso González. Hon har på ett mycket förebildligt sätt utnyttjat det lilla spelrum som Europaparlamentet har i jordbruksfrågor. Herr kommissionär! Vi skulle gärna ha förkastat kommissionens förslag i dess helhet eftersom rådets uppdrag över huvud taget inte beaktas i det. Föredraganden har i nära samarbete med alla berörda lyckats föreslå en äkta kompromiss som alla kan finna sig i.
Efter trettio års diskussioner kommer vi nu på detta område att få en bestämmelse till stånd som föreskriver de statistiska undersökningar som krävs, och detta sker närmare bestämt först inom ramen för en enkel rådsförordning. För det andra behöver den i princip inga uppgifter som avser reglerna i fråga om stöd. För det tredje inkluderas den syntetiska etanolen som är en direkt konkurrent till etanolen från jordbruksprodukter. Jag vill framföra en angelägen vädjan till kommissionen: Ge upp ert motstånd mot denna kompromisslinje! Tidigare var det kutym att kommissionen inte kunde insistera på en enhällig röst när det fanns en kvalificerad majoritet i rådet, under förutsättning att det inte förelåg några rättsliga betänkligheter. Men i detta fall finns det inte någon vettig anledning att insistera på enhällighet. Kommissionens instrument är fullt tillräckliga för att kontrollera detta område, där det inte finns någon snedvridning av konkurrensen.
I kandidatländerna finns det inte en enda kandidat som vill överta eller kopiera den tyska modellen, som är föremål för tvister. Skulle kommissionen framhärda i sin rättsliga ståndpunkt, så gäller min lika angelägna vädjan den spanska rådsordföranden. Vad gäller de tyska etanolproducenternas intressen, och även de intressen som avser vårt kulturlandskap gäller min vädjan förbundsminister Künast: Se till att ni med er votering den 27 juni når enhällighet i detta ärende. Europaparlamentet har under långa förhandlingar gjort allt som står i dess makt, och nu räknar vi med ert stöd.

Adam (PSE).
Herr talman! På grund av de många diskussioner som har förts har det tagit ovanligt lång tid för föredraganden att utarbeta detta betänkande och jag vill varmt tacka henne för hennes ansträngningar.
Det var intressant att få reda på att Förenade kungariket är den näst största producenten av etanol, och tillsammans med andra producenter är man naturligtvis oroad över de ökade importerna och den snarare statiska efterfrågan inom gemenskapen. Vi vet att importer till gemenskapen är belagda med tullkvoter som har avtalats av ministerrådet. Jag har hört från industrin att det finns stödsystem i exportländerna som de naturligtvis inte ser särskilt positivt på. Våra producenter är även oroade över möjligheten att etanolen från de 48 minst utvecklade länderna skall vara tullfri.
Vi förstår att man ser dessa frågor som oroande, men jag anser inte att ett upphävande av förbudet mot bestämmelser om statliga stöd, vilket föreslås i ändringsförslag 7 och 19, är någon lösning på problemet. Jag hoppas verkligen att dessa ändringsförslag förkastas och jag kommer att rösta mot dem.
På plussidan är de särskilda åtgärder som kommissionen föreslagit välkomna. De är sannerligen att föredra framför en interventionistisk organisation, och jag välkomnar den ändring av nomenklaturen som föredraganden har infört. Jag hoppas att bestämmelserna är icke-diskriminerande, att de kommer att bidra till att handeln fortsätter utan stora hinder och att vår konkurrenskraft inte påverkas alltför mycket av importer. Föreslagen innehåller även miniminivåer för administration och dokumentering.
Jag hoppas att parlamentet kommer att förkasta ändringsförslagen 7 och 19. Om så blir fallet kan jag stödja betänkandet. Jag kan inte säga detta på alla ledamöter i PSE-gruppens vägnar, men en del av oss är av den åsikten.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka parlamentsledamöterna för deras arbete med förslaget om den gemensamma organisationen av marknaden för etanol. Jag vill rikta ett särskilt tack till föredraganden Ayuso González för hennes analys av förslaget och för betänkandet.
Innan jag mer detaljerat kommenterar de ändringsförslag som har lagts fram, vill jag påminna er om att detta är ännu ett förslag för att fastställa en uppsättning gemensamma regler för etanolsektorn efter åtskilliga tidigare försök, som alla har misslyckats av flera olika anledningar.
Kommissionen anser att den nuvarande marknadssituationen för den här sektorn gör det nödvändigt att föreslå en minimiuppsättning av regler, och att chanserna att lyckas därför är ganska bra den här gången. De flesta av de ändringsförslag som har lagts fram kan godtas av kommissionen. Alla ändringsförslag som handlar om en förändring av titeln är godtagbara. Om den titel som kommissionen har föreslagit orsakar problem eftersom den snarare refererar till ett interventionssystem, vilket inte är syftet här, kan en lämpligare titel som bättre återspeglar innehållet såsom parlamentet har föreslagit naturligtvis övervägas.
Även ändringsförslagen om att inbegripa syntetisk etanol i marknadsinformationen kan godtas. Parlamentets ursprungliga förslag var att utöka förslaget till att omfatta syntetisk etanol, som inte är en Bilaga I-produkt och därför inte ingår i den gemensamma jordbrukspolitiken. Såväl etanol som framställts av jordbruksprodukter som syntetisk etanol kan användas för de flesta avsättningar, utom för spritdrycker, och de kan därför konkurrera på samma marknad. Kommissionen är villig att överväga förslaget i betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om att syntetisk alkohol bör inbegripas i artikeln om insamling av uppgifter för att genomföra en årlig helhetsbedömning av sektorn, och därmed förbättra marknadsinformationen och öka öppenheten.
Ändringsförslagen 7 och 19 om att ta bort artikeln om statliga stöd är inte godtagbara. Kommissionen anser att alla föreslagna bestämmelser är nödvändiga för att fastställa en gemensam uppsättning regler för etanolsektorn, däribland bestämmelserna om tillämpning av regler för statliga stöd. Utan en rättvis tillämpning av dessa regler kan vi inte ha en verklig gemensam uppsättning regler för etanol som framställts av jordbruksprodukter, och jag vill poängtera att dessa regler redan gäller för syntetisk etanol.
Kommissionen är väl medveten om att man är oroad över att tillämpningen av regler för statliga stöd kan skapa problem för det tyska alkoholmonopolets fungerande. Jag upprepar att syftet med det här förslaget om etanol som framställts av jordbruksprodukter inte är att avskaffa detta monopol. Om tyska jordbrukares etanolproduktion enligt monopolregler, däribland federala betalningar, är nödvändigt för att bevara värdefulla ekosystem eller för att täcka extra kostnader för miljövänliga produktionsmetoder, erbjuder de befintliga bestämmelserna för statliga stöd ett avsevärt utrymme för att bevilja stöd för dessa syften. Alternativt kan stöd till landsbygdsutveckling tillämpas. De små producenterna som inte bara producerar etanol utan även spritdrycker kan däremot dra nytta av minimireglerna för statliga stöd för produkter som inte härrör från jordbruket.
Kommissionen är villig att försöka finna en lösning, men kan inte godta förslaget att helt enkelt ta bort denna artikel om statliga stöd från betänkandet. Lösningen bör finnas inom ramen för den artikeln. Ändringsförslag 8, som handlar om förklaringen om rom i partnerskapsavtalet mellan AVS-Europeiska unionen, och där särskild behandling begärs för de romproducenter som berörs av tillämpningen av Europeiska unionens politik, är även det svårt att godta.
Per definition bör den föreslagna förordningen uppfylla alla bilaterala och internationella avtal, vilket förklaras i artikel 14. Det är varken nödvändigt eller lämpligt att bevilja särskild behandling för en kategori av partner inom ett visst avtal.
Ändringsförslag 13 kan godtas på grund av hänvisningen till den kombinerade nomenklaturen 3814 0090 i definitionen av etanol som inte framställts av jordbruksprodukter, eftersom detta nummer täcker blandningar av etanol med lösningsmedel, och inte begränsas till etanol som inte framställts av jordbruksprodukter. Antagandet av förordning nr 142/2002 har löst problemet med import av dessa blandningar.
Ändringsförslagen 14, 16, 17 och 18 är rent tekniska förbättringar av texten som även har diskuterats i rådet, och kommissionen har inga invändningar mot att godta dem.
Emellertid är ändringsförslag 20 svårt att godta. Kommissionen vill inte inrätta en särskild arbetsgrupp om etanol som en del av förvaltningskommittén för vin. Kommissionens målsättning är densamma som målet för ändringsförslaget, det vill säga att sammanföra de verkliga experterna på alkohol. Av den anledningen har kommissionen redan uttalat sig om att organisera arbetet i förvaltningskommittén för vin på ett sådant sätt att alla alkoholrelaterade frågor grupperas tillsammans för att ge medlemsstaterna möjligheter att sända verkliga experter till mötet.
Även om ändringsförslag 21 är godtagbart, måste jag påpeka att det begränsar kommissionens möjligheter att genomföra övergångsåtgärder i större utsträckning än det ursprungliga förslaget gör. Denna text finns dock med i andra förordningar och är därför godtagbar.
När det gäller ändringsförslag 22 och 24 instämmer kommissionen naturligtvis i att reglerna för statligt stöd bör tillämpas även för denna sektor och att de därför inte skall tas bort. Jag erkänner även värdet av befintliga stödsystem i vissa medlemsstater, särskilt för små destillerier, och behovet av att finna en lösning för dem. Tanken om en övergångsåtgärd är sannerligen något jag måste fundera över, men jag har ännu inte möjlighet att tala om hur lösningen ser ut i detalj.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 23 som jag sade alldeles nyss. Kommissionen kan godta ändringsförslagen 3, 5, 13 och 15 om att inbegripa EG-domstolens rättspraxis, eftersom den rättsliga grunden inte behöver ändras, och därför anser kommissionen att det här förslaget innehåller tillräckliga åtgärder för den globala etanolmarknaden.
Jag hoppas att mina kommentarer i dag har klargjort kommissionens ståndpunkt om det här förslaget. För övrigt vill jag tacka parlamentsledamöterna för deras konstruktiva förslag som vi naturligtvis kommer att ta i beaktande, och för den tid de har lagt ned på denna process. Jag vill särskilt tacka föredraganden Ayuso González för hennes bidrag.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär Frits Bolkestein.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Ni vet ju att förslaget till förordning för att skapa en europeisk byrå för sjösäkerhet är en del av det andra åtgärdspaket som kommissionen lagt fram till följd av oljefartyget Erikas förlisning. Saken är den att den planerade byrån åtföljs av andra åtgärder som kommissionen har för avsikt skall skydda EU:s sjötrafik mer effektivt mot olycksrisker och skydda haven från föroreningar. När det gäller denna nya myndighet anser vi att den är mycket viktig eftersom den kommer att förse medlemsstaterna och kommissionen med det nödvändiga tekniska och vetenskapliga stödet för att EU-lagstiftningen skall kunna tillämpas effektivt på sjösäkerhetsområdet och vid förebyggande av föroreningar från fartyg. Sjösäkerhetsbyrån kommer att följa upp tillämpningen av hela lagstiftningen, och den kommer att utvärdera gällande åtgärders effektivitet. Vi hoppas för övrigt med rätta att Portugal kommer att komma ifråga för utplaceringen av denna framtida EU-myndighet, tack vare vår unika geografiska position och våra vidsträckta vatten.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Vi stöder de som är angelägna om att strängare föreskrifter borde antas för godkännande av blodgivare och om att ett kvalitetssystem för blodbanker på EU-nivå borde införas. Detsamma gäller fastställandet av gemensamma bestämmelser för personalutbildning och möjligheten att spåra blodet från givare till patient. Vi tackar också för de ändringsförslag som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har godkänt om grundläggande "frivillig blodgivning utan ersättning", subsidiaritetsprincipen och yrkeskvalifikationer hos dem som är verksamma på området. Frågan om att blodgivningen inte bör ske i utbyte mot pengar och att den bör vara frivillig är verkligen något mycket viktigt. Därför tackar vi för att det särskilda utskottet har tagit tillbaka den ursprungliga definition som hade formulerats vid första behandlingen (i vilken en mycket tydlig åtskillnad görs mellan betalning för blodet som sådant och ersättning för blodgivarens uppkomna kostnader), och vi kommer att stödja detta vid den slutliga omröstningen i kammaren. Medlemsstaterna bör dessutom få fastställa sina egna strängare krav när det gäller frivillig blodgivning utan ersättning, samt förbjuda eller begränsa blodimporten och blodprodukter som inte följer deras egna krav.

Coelho (PPE-DE)
. (PT) Jag tackar ledamot Gil-Robles för hans betänkande om val av ledamöter till Europaparlamentet med allmän direkt rösträtt.
Unionsmedborgarnas deltagande i EU-valen är långt ifrån tillfredsställande. Andelen deltagare har minskat från 63 procent (1979) till 49,7 procent (1999), samtidigt som Europaparlamentets makt har ökat väsenligt. Europaparlamentet vinner i makt och förlorar i legitimitet.
Det ständiga minskade deltagandet i EU-valen bekymrar oss. Vid nästa EU-val 2004 bör EU:s institutioner och medlemsstater vidta nödvändiga åtgärder så att väljarkåren blir mer medveten om hur viktigt det är att rösta.
Medlemsstaterna måste komma överens om ett datum då nästa EU-val skall hållas, för att inte störa de nationella högtiderna eller den lagstadgade semestern, i syfte att optimera villkoren för valdeltagandet.
Medlemsstaterna bör vidta alla tänkbara åtgärder för att möjliggöra ett större deltagande i EU-valen, inklusive förfaranden som rör inskrivningen i röstlängder och hur röstningen skall gå till.
Jag håller med om definitionen att det är oförenligt att vara EU-parlamentsledamot och nationell parlamentsledamot samtidigt. Den portugisiska lagstiftningen innehöll redan denna definition, och nu blir detta en gemensam bestämmelse.
Jag konstaterar att rådet inte har antagit parlamentets förslag om att reservera tio procent av mandaten för de europeiska valkretsarna. Det var bra. Det skulle inte ha bidragit till att föra medborgare och väljare närmare varandra. Det skulle bara ha tjänat till att avlägsna de nationella ledamöternas platser till förmån för mer avlägsna europeiska parlamentsledamöter...
För att uppnå ett väsentligt bättre valdeltagande måste den bristfälliga informationen bli mer utförlig. Vi måste anstränga oss för att utveckla en politik för bättre information och kommunikation i Europeiska unionen, med befolkningen som målgrupp.
Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Vi beklagar betänkandets klart federalistiska ton, och vi beklagar än mer den oförenlighet som betänkandet envist ger uttryck för när det gäller att inte godta inrättandet av en ny unik valkrets på EU-nivå. Det är fullständigt huvudlöst att vilja använda sig av detta tillfälle för att tvärt försöka införa förändringar i det fastställda systemet, och när det är balanserat, på områden eller sätt som bara är på sin plats när det är dags att revidera fördragen. Tidigare stödde vi direkt rådets förslag till beslut, som i all enkelhet bör begränsas till uppdateringar som stämmer överens med de revideringar av fördragen som skett efter hand, och inte bara det, utan också andra förbättringar av praktisk art som erfarenheterna gett upphov till. Ett exempel av det senaste slaget skulle vara att den tidsperiod förlängdes under vilken de direkta valen till Europaparlamentet hålls - detta skulle kunna göra det möjligt för vissa medlemsstater att förlägga valen till maj, vilket bland annat skulle lösa det ständiga portugisiska problemet med att det är ytterst olämpligt att dessa val hålls under ledigheterna i juni, vilket är en omständighet som analytikerna har påvisat minskar valdeltagandet.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) I och med vår allmänt positiva röst har vi inte glömt vårt fortsatta intresse för det sjätte ramprogrammet i fråga om att i god tid få garantier om de oundgängliga etiska garantiklausuler som vi anser att det vore lämpligt att definitivt fastställa och förtydliga när det slutgiltiga godkännandet av de specifika programmen sker. Därför röstar vi som vi gör om några ändringsförslag. Det är sannerligen dags att komma ihåg hur vi följde det intresse som fanns för denna avdelning från regeringarnas sida i bland annat Tyskland, Österrike, Irland, Italien och Portugal, och vi anser fortfarande att det är oacceptabelt att pengar från ett visst land (landets skattebetalare), där vissa handlingar är olagliga, kan komma att finansiera samma handlingar då de utförs i en annan medlemsstat, tack vare EU-mekanismen. Vi måste komma ihåg hur vi försvarade principen om enhällig lagstiftning inom ramen för Fioris och Caudrons betänkanden, och vi hoppas att det väsentliga i detta försvar av grundläggande etiska principer och av respekten för de olika nationella lagstiftningarna kommer att gälla vid rådets slutliga beslut.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Jag vill göra ett litet tillkännagivande för att tala om att det sätt vi röstar på i fråga om detta betänkande bekräftar att vi rör oss mot ett europeiskt forskningsområde, ett fördjupat och utvecklat sådant, samt i allmänhet mot det sjätte ramprogrammet. Då det egentligen vare sig är frågan om frågor av etiskt känslig art eller om skyldigheten att helt och hållet respektera de olika nationella lagstiftningarna (som alla borde förstå i alla lägen), har vårt stöd till detta betänkande - liksom till andra betänkanden på samma område - varit konstant, fridsamt och utan förbehåll. Ansvaret för de förseningar som har uppstått, och för det faktum att definitionen och tillämpningen av det sjätte ramprogrammet omgärdas av tvister som vi gärna kunde vara utan, borde snarare läggas på dem som (inklusive kommissionär Philippe Busquin) envisas med att vilja utvidga EU:s forskningspolitik till områden som av vissa medlemsstater ses som olagliga.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) När översynen av arbetsordningen nu är avslutad, vilket är en arbetsuppgift som har varit utlagd på andra under en utsträckt och långdragen tid, råder paradoxalt nog en stor besvikelse över att inga förändringar av de mest negativa aspekterna av denna institutions funktionssätt har skett, vilket allvarligt drabbar parlamentsledamöternas genuina ansträngningar och fullständiga demokratiska mandat. Kvar blir liksom en upplevelse av att man har missat en chans, och vi kommer nog säkert att få fortsätta att uppleva en alltför tung institution där det röstas för mycket, men debatteras för lite. Vi kommer tyvärr att få fortsätta som ett Europaparlament som är svårt att förstå för de flesta människor, vilka drabbas av den oacceptabla ogenomtränglighet som är den indirekta effekten av en skenande förvaltning, på grund av de angrepp och den rasande fart som råder här. I stället för att angripa dessa verkligen allvarliga saker i en kammare som hävdar att den är sätet för den europeiska demokratin, har de flesta föredragit att först mobilisera sig för att begränsa rättigheterna för de minsta politiska grupperna, vilket inte går att tolerera ur demokratisk synvinkel och på grund av den grundläggande respekten för jämställdhetsprincipen.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Vi stöder den text som lagts fram vid plenarsammanträdet, och de olika ändringsförslag som lagts fram i kammaren för att bemöta det behov som alla politiska grupper upplever av att förbättra den underliga och diskriminerande ställning som grupplösa ledamöter har, eftersom man insisterar på principen att den politiska enigheten är ett grundkrav för att få bilda en grupp i parlamentet, även om man tar hänsyn till att det ansvariga utskottet faktiskt blockerade vägen för att i framtiden kunna återupprätta en s.k. teknisk grupp.

