Bilaterala avtal mellan medlemsstater och tredjeländer om områdesspecifika frågor avseende tillämplig lag för avtalsförpliktelser och utomobligatoriska förpliktelser - Bilaterala avtal mellan medlemsstater och tredjeländer om domar i äktenskapsmål, mål om föräldraansvar och mål om underhållsskyldighet - Utveckling av ett EU-område för straffrättskipning (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en gemensamma debatt om
betänkandet av Tadeusz Zwiefka, för utskottet för rättsliga frågor, om bilaterala avtal mellan medlemsstater och tredjeländer om områdesspecifika frågor avseende tillämplig lag för avtalsförpliktelser och utomobligatoriska förpliktelser, om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om införande av ett förfarande för förhandling och ingående av bilaterala avtal mellan medlemsstater och tredjeländer om områdesspecifika frågor avseende tillämplig lag för avtalsförpliktelser och utomobligatoriska förpliktelser - C6-0001/2009 -,
betänkandet av Gérard Deprez, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om bilaterala avtal mellan medlemsstater och tredjeländer om domar i äktenskapsmål, mål om föräldraansvar och mål om underhållsskyldighet, om förslaget till rådets förordning om införande av ett förfarande för förhandling och ingående av bilaterala avtal mellan medlemsstater och tredjeländer om områdesspecifika frågor avseende domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål, mål om föräldraansvar och mål om underhållsskyldighet, samt avseende tillämplig lag i mål om underhållsskyldighet - C6-0035/2009 -, och
betänkandet av Maria Grazia Pagano, för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om utveckling av ett EU-område för straffrättskipning, med ett förslag till Europaparlamentets rekommendation till rådet om utvecklingen av ett EU-område för straffrättskipning.
Tadeusz Zwiefka
Herr talman, herr kommissionsledamot! Först och främst vill jag uttrycka mitt varma tack för vårt framgångsrika samarbete med Gérard Deprez, som var föredragande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, samtliga skuggföredragande och företrädarna för det tjeckiska ordförandeskapet och kommissionen. Trots att vi befann oss ganska långt från varandra när förhandlingarna inleddes har vi lyckats nå en kompromiss som jag hoppas kommer att leda till att vi uppnår enighet med rådet i första behandlingen.
I förslaget till förordning fastslås en mekanism på vars grund medlemsstaterna kan omförhandla, förhandla och sluta bilaterala avtal med tredjeländer inom rättsligt samarbete på privaträttens område. En analog mekanism planeras för bilaterala avtal gällande domstols behörighet, erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål, mål om föräldraansvar och underhållsskyldigheter. Det är ett svar på de praktiska problem som uppstod efter EG-domstolens yttrande 1/03 om den nya Luganokonventionen, enligt vilken gemenskaperna har behörighet att sluta externa avtal i samma omfattning som de använde mandatet att godkänna rättsliga medel inom området rättsligt samarbete inom privaträttens område enligt artikel 61 c i EG-fördraget.
I det föreslagna instrumentet fastslås ett särskilt förfarande. De rättsliga ramarna för den föreslagna mekanismen måste därför vara strikt begränsade både i omfattning och i tid. Det första villkoret uppfylls genom att man begränsar den föreslagna förordningen till att gälla bilaterala avtal inom områdena domstols behörighet, erkännande och verkställighet av domar inom privaträttens område. Det andra villkoret uppfylls genom ”solnedgångsklausulen” enligt vilken ett avtal som sluts enligt detta förfarande automatiskt upphör att gälla i det ögonblick ett avtal sluts mellan gemenskaperna och ett tredjeland.
Jag erkänner att jag inser behovet av att i de rättsliga ramarna inkludera frågan hur om de externa behörigheterna fullgörs inom området, vilket innefattar den särskilda lagen om obligatoriska och utomobligatoriska förpliktelser, och även äktenskapsmål. Det verkar dock vara nödvändigt att klargöra att den föreslagna mekanismen inte bara kommer att kunna tillämpas på de avtal som sluts inom det begränsade område som förslaget rör, utan även på andra avtal som exempelvis bilaterala överenskommelser och regionala avtal mellan ett begränsat antal medlemsstater och angränsande tredjeländer - naturligtvis bara i mycket begränsad omfattning och när det gäller särskilda frågor, och med avsikten att lösa lokala problem.
Jag var skeptisk till att sätta datum för ”solnedgångsklausulen” till den 31 december 2014 om, enligt den föreslagna förordningen, kommissionen måste lägga fram en rapport om tillämpningen av resolutionen senast den 1 januari 2014. Dessutom är förhandlingsprocessen med tredjeländer ofta komplicerad och långdragen och ger inte medlemsstaterna mycket tid att använda sig av det nya förfarandet. Därför innebär kompromissförslaget om att förordningen ska upphöra den 31 december 2019 att medlemsstaterna kan använda sig av förfarandet mera fullständigt och effektivt.
Trots kommissionens avvikande åsikt anser jag att den i sin rapport om tillämpningen av förordningen bör lägga fram förordningen i samband med andra rättsliga instrument som t.ex. Bryssel I. Den föreslagna mekanismen, som innebär att kommissionen har en kontrollfunktion i två steg, kommer utan tvekan att garantera överensstämmelse med regelverket. Jag har försökt att uppnå största möjliga flexibilitet i det föreslagna förfarandet och kortare tider för kommissionen att svara, och även en minskad administrativ börda. De demokratiska befogenheterna och Europaparlamentets roll råder det inget tvivel om, och därför insisterar jag också på att parlamentet och medlemsstaterna informeras i varje skede, från en medlemsstats avsikt att inleda förhandlingar med ett tredjeland tills ett avtal har slutits.
Jag vill betona att förfarandet för att sluta bilaterala avtal med tredjeländer ger oss en unik möjlighet att visa att EU kan lösa sina medborgares problem till deras fördel, vilket är särskilt viktigt med tanke på den ekonomiska krisen och den växande EU-skepticism som finns i många medlemsstater. Sammanfattningsvis måste vi vara pragmatiska, trots vissa olikheter i våra strategier särskilt i rättslig mening, samtidigt som vi naturligtvis respekterar gemenskapens regelverk.
Gérard Deprez
Herr talman, herr kommissionsledamot! Som Tadeusz Zwiefka nyss sa diskuterar vi samtidigt två betänkanden som har olika omfattning men ändå är delar av samma tankebanor och omfattas av samma förfaranden.
Det första betänkandet av Tadeusz Zwiefka, som jag vill tacka för den vänlighet han visat mig och för hans tålamod med vissa av mina krav, gäller ett förslag till förordning enligt medbeslutandeförfarandet. Det andra betänkandet, för vilket jag är föredragande, rör ett förslag till förordning som enbart handlar om samråd med parlamentet.
I grund och botten är de problem vi försöker lösa med dessa två instrument allvarliga och ofta verkligt tragiska. Vi har alla hört talas om eller känner till fall där ett äktenskap med en person från ett tredjeland har misslyckats och där fadern, eller oftare modern, inte längre har rätt att träffa sina barn. Barnen har av maken förts till hans eller hennes hemland eller till någon annan plats, och ibland är de omöjliga att hitta. Samma sak gäller möjligheten att få underhåll utbetalt.
Detta är verkliga, allvarliga och tragiska fall. Det är brådskande och väl befogat att försöka finna en lösning på problemet, särskilt genom att förhandla fram avtal med tredjeländer.
Men vad är orsaken till problemet vi behandlar i dag? Varför måste EU:s institutioner ta tag i detta problem? Svaret är enkelt. För alla dessa frågor gäller att förhandlingar och avtalsslutande med ett eller flera tredjeländer hör till gemenskapens exklusiva befogenheter. Gemenskapens exklusiva befogenheter i dessa frågor bekräftas uttryckligen i domstolsavgöranden från EG-domstolen och i de juridiska avdelningarnas yttranden. Det betyder att vad som såg ut att vara något mycket enkelt i realiteten är lite mera komplicerat och känsligt. Frågan är nu alltså: Är det, med tanke på fördragens aktuella status och rådets rättspraxis, rättsligt möjligt att låta medlemsstaterna utöva någon av gemenskapens exklusiva befogenheter, och i så fall på vilka villkor?
Jag är själv ingen framstående juridisk expert. Jag är inte alls någon juridisk expert, men jag har inte kunnat hitta någon rättslig grund i de gällande fördragen som uttryckligen bemyndigar gemenskapen att helt eller delvis överlåta sina exklusiva befogenheter till medlemsstaterna. Jag är därför mycket förvirrad och tveksam till själva principen i den mekanism som nu föreslås.
Men jag måste erkänna att yttrandena från våra institutioners juridiska avdelningar har öppnat vissa dörrar. Det är helt klart. Det gäller till exempel yttrandet från er institutions juridiska avdelning, herr kommissionsledamot, där man säger att man är eniga om att medlemsstaternas utförande av kommissionens externa befogenheter under exceptionella förhållanden och på specifika villkor, både avseende form och innehåll, är rättsligt möjligt. Europaparlamentets juridiska avdelning uttrycker sig inte lika tydligt, men gav ändå några möjligheter.
Det är dessa mycket detaljerade och restriktiva rättsliga principer som utgör grunden till de ändringar jag lagt fram och till de förhandlingar som jag deltog i, förhandlingar som hölls i en trepartsdialog med rådet och kommissionen. Jag är som sagt väl medveten om de tragedier som en del av våra medborgare upplever, och jag är fast besluten att arbeta hårt för att hjälpa dem. Därför gick jag slutligen med på den kompromiss som förhandlats fram mellan rådet och kommissionen, men jag vill göra det mycket klart, herr talman och herr kommissionsledamot, att gemenskapens exklusiva befogenheter måste bevaras som de är. Medlemsstaterna får inte, genom att bevilja ett oräkneligt antal dispenser och vidga omfattningen, i slutändan ta tillbaka vad som är gemenskapens exklusiva befogenheter. Det är den ståndpunkt jag har intagit och som jag framöver kommer att försvara.
Maria Grazia Pagano
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med ett varmt tack till alla, alla parlamentsledamöter och tjänstemän som har bidragit till att förbättra den text vi ska rösta om i morgon. Jag är särskilt tacksam mot Panayiotis Demetriou, vars tidigare utmärkta rekommendation blev startpunkten för mitt betänkande.
Under arbetets gång var jag mycket medveten om behovet av att ge användbara riktlinjer för uppbyggnaden av ett EU-område för rättsligt samarbete och jag hoppas, eller jag är rättare sagt övertygad om, att mitt arbete kan bli till nytta för det svenska ordförandeskapet som kommer att få den svåra uppgiften att upprätta Stockholmsprogrammet.
Jag började med att överväga två punkter när jag utarbetade texten: den första var att straffrättsprocesser på många olika och viktiga sätt påverkar de grundläggande friheterna, såväl för brottsoffer som för misstänkta och tilltalade. Det första som parlamentet inte får underlåta att betona och huvudpunkten i mitt betänkande är därför fokus på respekten för de mänskliga rättigheterna.
I rekommendationen ägnades mycket utrymme åt just skyddet av de grundläggande rättigheterna, med särskild betoning på att skydda brottsoffren, på förhållandena i fängelser, de intagnas rättigheter och rättssäkerhetsgarantier. Detta inkluderar rätten att informeras om sina rättigheter och att få hjälp av en offentligt utsedd jurist, rätten att lägga fram bevis, rätten att informeras om anklagelsernas karaktär och motiv och om anledningarna till misstanke och rätten att få tillgång till alla relevanta handlingar på ett språk som den misstänkte/tilltalade förstår samt rätten till tolk.
Den andra punkten som jag baserade mitt betänkande på var, som man kan se i betänkandet om genomförandet av Haagprogrammet 2007, att genomförandegraden avseende det straffrättsliga samarbetet var ganska låg, trots att tillfredsställande framsteg kunde märkas inom andra områden som civilrättsligt samarbete, gränsförvaltning, invandring och asylpolitik.
Det står därför klart att mer måste göras. Principen om ömsesidigt erkännande, själva hörnstenen i det ömsesidiga samarbetet, är långt ifrån tillräckligt erkänd. Vi måste komma till roten av problemet och hitta orsakerna till denna låga ökning så att vi kan ta fram de mest effektiva lösningarna.
Jag tror att de viktigaste orsakerna ligger i avsaknaden av ömsesidig medvetenhet och förtroende mellan medlemsstaterna, och i betänkandet betonade jag därför utbildning, utvärdering, informationsutbyte och god praxis.
När det gäller utbildning får vi absolut inte glömma de betydande framsteg som särskilt gjorts tack vare utbildningsbidragen från det europeiska nätverket för rättslig utbildning. Jag anser att vi i vilket fall som helst måste gå längre än dagens utbildningsmodell som huvudsakligen grundas på nationell vidareutbildning inom högskolan för att kunna bygga upp en starkare gemensam rättskultur, som vi fortfarande saknar. Därför betonade jag behovet av att vi arbetar mot att uppnå ett välorganiserat europeiskt utbildningsinstitut för domare och jurister, med tillräckliga resurser, samtidigt som jag påpekade att vi måste undvika meningslöst dubbelarbete i de befintliga utbildningsinstituten och betonade de nationella utbildningarnas viktiga roll.
För det andra behöver vi en effektivare generell mekanism för att utvärdera rättsväsendet, de rättsliga myndigheternas arbete och genomförandet av EU-direktiven. I betänkande föreslås därför att man inrättar en expertgrupp som permanent övervakar tillämpningen av gemenskapsrätten och rättsväsendets kvalitet och effektivitet enligt samma modell som det ömsesidiga utvärderingssystemet för Schengen. Syftet är också att identifiera eventuella svagheter i systemet och juridiska brister i det straffrättsliga samarbetet för att förse det europeiska lagstiftningsorganet med all den information som behövs för en korrekt politisk och rättslig bedömning.
Till sist, användning av ny teknik, som är mycket viktigt för datainsamling, stärker de befintliga databassystemen och informationsutbytet. Jag hoppas att morgondagens omröstning kommer att bli en upprepning av det goda resultat som uppnåddes i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.
Jacques Barrot
kommissionens vice ordförande. - (FR) Fru talman! Jag vill naturligtvis tacka de tre föredragandena, och först och främst vända mig till Tadeusz Zwiefka och Gérard Deprez. Kommissionen är naturligtvis glad över att kompromisser har kunnat uppnås. Det stämmer att intensiva förhandlingar har pågått sedan februari och att vi har nått en överenskommelse vid första behandlingen av de två förslag som lades fram av kommissionen i slutet av 2008.
Detta är ett mycket känsligt område för alla berörda institutioner - kommissionen, rådet, parlamentet - vilket Gérard Deprez betonar så väl. Jag tackar alla parter för att ha nått fram till en text som i våra ögon respekterar kommissionens institutionella rättigheter och samtidigt verkar svara mot medlemsstaternas och parlamentets förväntningar.
Jag vill emellertid påpeka att detta är ett ovanligt förfarande, begränsat i omfattning och tid, och att gemenskapens exklusiva befogenheter på de berörda områdena under alla omständigheter måste respekteras även fortsättningsvis. Jag är mycket bestämd i den här frågan och jag instämmer i vad Gérard Deprez sa när han påpekade att medlemsstaterna inte får utnyttja situationen på detta sätt för att återta vissa befogenheter och att uppmuntra kommissionen att på något sätt överge tanken på att lägga fram förslag.
Här är vi fullständigt eniga. Denna flexibilitet kommer att göra att medlemsstaterna, i de fall gemenskapen inte utövar sin befogenhet, kan använda ett institutionellt ramverk för att hjälpa medborgarna att få tillgång till rättvisan i tredjeländer, särskilt när det gäller familjerätt. Det är också sant, vilket Tadeusz Zwiefka och Gérard Deprez antydde, att vi måste tänka på lagstiftning som rör skilsmässa, vårdnaden om barn, umgängesrätt och underhållsskyldigheter, och på den besvärliga situation som kan uppstå när det saknas lagstiftning som är allmänt och internationellt tillämpbar inom dessa områden.
Ett lagstiftningsförslag som kan tillämpas för obligatoriska och utomobligatoriska förpliktelser skulle också kunna få en positiv effekt på lösningen av mycket konkreta och specifika problem, till exempel problem som rör väg- och flodtrafik, eller förvaltning av flygplatser vid gränserna i flera medlemsstater, till exempel flygplatsen Basel-Mulhouse-Freiburg. Detta är ytterligare en tillämpning av denna institutionella ram som än en gång måste förbli undantaget.
Jag vill i vilket fall som helst tacka föredragandena från utskottet för rättsliga frågor och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för deras arbete. Jag vill också tacka dem för deras förståelse som har gjort att denna överenskommelse har kunnat nås innan detta parlaments mandatperiod upphör.
Jag vill nu tala om Maria Paganos betänkande, vars strategi och innehåll jag instämmer i. Jag välkomnar parlamentets växande engagemang inom straffrättsområdet, inte bara när det gäller lagstiftningsåtgärder utan även den framtida utformningen av ett EU-område för straffrättskipning.
Tack, fru Pagano, för att ni stöder vårt pågående arbete med att ta fram Stockholmsprogrammet. Vi kommer att offentliggöra ett meddelande med rekommendationer för perioden 2010 till 2014. Jag är glad över att ni i ert betänkande till fullo stöder principen om ömsesidigt erkännande. Tack vare principen om ömsesidigt erkännande har unionen nått stora framgångar, till exempel med den europeiska arresteringsordern, och allt detta är ett utkast till ett verkligt straffrättsområde.
I betänkandet tar man också upp de problem som uppstår vid införandet av principen om ömsesidigt erkännande, och det är sant att införlivande och den fullständiga och konsekventa tillämpningen av de många befintliga instrument som grundas på principen om ömsesidigt erkännande måste övervakas. Det är emellertid också sant att det inte kan existera något ömsesidigt erkännande om inte det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaternas rättsliga myndigheter ökar. Det är faktiskt den viktigaste ingrediensen i det ömsesidiga erkännandet. Jag är därför tacksam mot parlamentet för att man förespråkar skapandet av en verkligt gemensam rättskultur, precis som ni nyss sa, fru Pagano.
Ni har med rätta insisterat på att ta fram utbildningar för de juridiska yrkesgrupperna, utbildning i EU-mekanismer, förbindelser med EG-domstolen, användning av instrument för ömsesidigt erkännande, rättsligt samarbete och komparativ rätt. På den punkten är jag fullständigt enig med ert betänkande. Jag anser nämligen att, i Stockholmsprogrammet, utbildning av domare och utbyte av domare mellan medlemsstaterna kommer att bli nyckeln till det europeiska rättsområde som vi så hett önskar oss.
Naturligtvis kommer det rättsliga forumet, en mötesplats för de olika nätverken av juridiska yrkesutövare, även att spela en viktig roll för att öka dessa juristers medvetenhet om EU-dimensionen i deras verksamheter. Med unionens hjälp kommer de att bli tvungna att samarbeta för att det ska bli ett verkligt utbyte av bästa praxis.
Kommissionen instämmer också i förslaget i betänkandet om en utvärderingsmekanism som inte begränsas enbart till införlivandet av unionens instrument, utan också mer allmänt täcker rättsväsendet i medlemsstaterna.
Den kommer att bedöma effektivitet, snabbhet och respekt för rätten till försvar. Arbetet har redan påbörjats med tanken, som framlades av Nederländernas justitieminister, att inrätta en utvärderingsmekanism för att mäta hur domstolsväsendet fungerar när det gäller respekten för rättsstatsprincipen, naturligtvis med användning av de existerande verktygen och genom att tillföra politisk övervakning. Efter utvärderingarna kan man utarbeta rekommendationer.
Kommissionen är dessutom positiv till att parlamentet utökar sitt engagemang i kommissionens utvärderingsmekanismer. Herr Déprez, detta vore ett bra tillfälle att inkludera parlamentet i expertgruppernas arbete som vi kommer att genomföra i år och följande år.
Ni nämnde också införlivandet av det nya Eurojustbeslutet. Vi instämmer även här i den strategi som föreslås i betänkandet om hur man kan använda en genomförandeplan och möten mellan experter och medlemsstaterna. Tack vara sådana åtgärder kommer vi snabbt att kunna genomföra det nya Eurojustbeslutet.
Slutligen insisterar man i betänkandet på omdömesgill användning av nya tekniker. Den europeiska strategin för e-juridik inleddes för att utnyttja informations- och kommunikationsteknikens möjligheter inom det rättsliga området.
Det var allt. Jag kan bara tacka Europaparlamentet för dess arbete och för de överläggningar man har haft med oss i ämnet. Jag är också övertygad om att vi tillsammans kommer att lyckas bygga upp det straffrättsliga området, detta lagområde som bör prägla en gemenskap där medborgarna har rätt till ett rättsväsende med kvalitet, oberoende av i vilken medlemsstat de befinner sig.
Jan Kohout
rådets ordförande. - (EN) Herr talman! Jag välkomnar denna möjlighet att hålla ett anförande om dessa tre viktiga lagförslag. Jag tackar föredragandena för det omfattande arbete som de lagt ned på sina betänkanden. Jag ska först kommentera de båda första förslagen och sedan ta upp det tredje förslaget, som rör vidareutvecklingen av straffrättskipningen inom EU.
De båda förslag som Tadeusz Zwiefkas och Gérard Deprez' betänkanden behandlar syftar till att införa ett förfarande som låter medlemsstaterna förhandla med tredjeländer, och ingå avtal med dessa, om aspekter av civilrättsliga samarbeten som gemenskapen har exklusiv behörighet att besluta om.
Det första förslaget omfattas av medbeslutandeförfarandet och behandlar tillämplig lag i avtalsförpliktelser och utomobligatoriska förpliktelser. Det andra förslaget omfattas av samrådsförfarandet och berör vissa familjerättsliga områden.
Jag vill framhålla att det förfarande som införs genom dessa båda förordningar har utformats på ett sätt som värnar integriteten hos gemenskapsrätten. Innan kommissionen medger att förhandlingar om ett avtal genomförs kontrollerar den att det avtal som ett land avser att ingå inte berövar gemenskapsrätten dess effektivitet eller orsakar störningar hos något system som inrättas genom dess bestämmelser. Kommissionen kontrollerar också att det avtal som avses inte undergräver den utrikespolitik som gemenskapen beslutat om.
Man kan faktiskt hävda att gemenskapsrätten delvis blir tillämplig även i länder utanför Europeiska unionen, när medlemsstaterna får möjlighet att med tredjeländer förhandla fram och ingå avtal som överensstämmer med gemenskapslagstiftningen.
Genom de båda förslagen införs ett förfarande som främst berör förhandlingar om, och ingående av, bilaterala avtal mellan enskilda medlemsstater och tredjeländer. I vissa fall tillämpas det dock också på förhandlingar om, och ingående av, regionala avtal mellan mer än en medlemsstat och/eller mer än ett tredjeland. Vad dessa regionala avtal beträffar kommer det familjerättsliga förfarande som förslaget syftar till att införa att tillämpas på ändringar respektive omförhandlingar av två befintliga konventioner mellan de nordiska länderna. Vad förslaget om tillämplig lag angår kommer det faktiskt enbart att omfatta ett fåtal regionala avtal. Det kan exempelvis handla om drift av en flygplats i en gränsregion, om vattenleder som är gemensamma för två eller flera länder, eller om broar eller tunnlar som korsar gränserna mellan olika länder.
Det förfarande som inrättas genom de båda förslagen kräver ett stort ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna och kommissionen. En mekanism inrättas för att hantera de situationer där kommissionen, efter att ha gjort en egen bedömning, finner att förhandlingar om eller ingående av avtal inte bör medges. I dessa fall inleds överläggningar mellan den berörda medlemsstaten och kommissionen för att gemensamt komma fram till en lösning.
På rådets vägnar både hoppas och förutsätter ordförandeskapet att det går att få till stånd en överenskommelse vid första behandlingen om det förslag som berör tillämplig lag. Konstruktiva överläggningar har genomförts mellan Europaparlamentet, kommissionen och rådet, och tillsammans har de tre institutionerna lyckats lösa ett antal kvistiga frågor.
Förslaget för tillämplig lag är i stort sett identiskt med det familjerättsliga förslaget. De ändringsförslag som antagits för det första förslaget har givetvis även införts i det andra förslaget, trots att det sistnämnda inte omfattas av medbeslutandeförfarandet. Lagstiftningens kvalitet gagnas starkt av att de två texterna är uppbyggda på samma sätt.
Låt mig avsluta med några reflektioner kring parlamentets rekommendation om utvecklingen av ett EU-område för straffrättskipning, vilket är vad Maria Grazia Paganos betänkande handlar om.
Rådet instämmer helt i att principen om ömsesidigt erkännande är en viktig hörnsten för det straffrättsliga samarbetet i EU. Vi anser att principen både bör breddas, genom att vi inför andra rättsliga instrument i framtiden, och fördjupas, genom att de instrument för ömsesidigt erkännande som hittills införts tillämpas på ett verksammare sätt.
Rådet påpekar i det här sammanhanget för parlamentet att rådet just nu färdigställer den fjärde omgången av de ömsesidiga utvärderingarna av de praktiska följderna av den europeiska arresteringsordern och överlämnandet mellan medlemsstaterna.
Inom ramen för dessa ömsesidiga utvärderingar har sakkunniga även studerat hur å ena sidan den europeiska arresteringsordern, och mer allmänt sett principen om ömsesidigt erkännande, och å andra sidan proportionalitetsprincipen påverkar varandra. Proportionalitetsprincipen måste emellertid också balanseras med en annan princip, subsidiaritetsprincipen, som i parlamentets ögon är lika värdefull. I själva verket har medlemsstaternas rättsväsenden olika syn på vad som utmärker ett grovt brott.
Rådet ser fram emot att fortsätta samarbetet med parlamentet och kommissionen, och undersöka hur ett system kan inrättas för att horisontellt och fortlöpande utvärdera och genomföra EU:s politik och rättsakter.
Beträffande den rättsliga utbildningen instämmer rådet i parlamentets bedömning att framväxten av en genuin rättskultur för EU behöver stimuleras, bland annat genom att främja utbytesprogram för domare, åklagare och andra personer som är verksamma inom medlemsländernas rättsväsenden, och genom att aktivt utveckla det europeiska nätverket för rättslig utbildning.
Rådet instämmer också i parlamentets bedömning att de nya besluten om Eurojust och Europol behöver genomföras snabbt och effektivt.
Avslutningsvis tackar jag parlamentet för den omfattande och detaljerade arbetsinsats som ligger till grund för de tre betänkanden som har lagts fram under eftermiddagen.
Gérard Deprez
ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor - (FR) Herr talman! Det är inte för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor utan mer på min grupps vägnar som jag vill ta tillfället i akt att uttrycka min mycket positiva reaktion på Maria Paganos betänkande. Jag gratulerar till ert betänkande, fru Pagano. Genom detta betänkande har ni tagit fram en otroligt detaljerad förteckning över punkter som borde vara framträdande i Stockholmsprogrammet, som jag vet att kommissionen just nu håller på att utarbeta.
Förutom det som redan har sagts om vikten av att utvärdera domarutbildningen vill jag ta upp två frågor som är grundläggande för ömsesidigt förtroende och själva roten till det som i framtiden kan bli ömsesidigt erkännande. För det första gäller det domstolsväsendets oberoende. I dagsläget har flera medlemsstater i EU inte ett domstolsväsen som är oberoende av den politiska makten eller andra maktinstanser. Detta är skandal, och det måste upphöra.
För det andra gäller det garantier om rättssäkerheten. Så länge vi inte kan vara säkra på att personer som misstänks eller anklagas för vissa typer av brott har samma rättssäkerhetsgarantier i alla länder blir det svårt att få en bred acceptans för principen om ömsesidigt erkännande. Detta är en grundläggande fråga som jag vill ta upp i den här debatten. Jag gratulerar, fru Pagano.
Csaba Sógor
för PPE-DE-gruppen. - (HU) De nationsgränser som drogs upp efter andra världskriget splittrade samhällen och familjer. Jag vill gärna ge er ett exempel på detta som ligger nära oss här i Europa. Szelmenc var en gång i tiden en del av Ungern. En del av det, Nagyszelmenc, ligger numera i en annan EU-medlemsstats territorium, nämligen Slovakien, medan den andra delen, Kisszelmenc, ligger i Ukraina.
Före den 23 december 2005 fanns det inte ens en gränsövergång mellan de två byarna. Under 60 år har föräldrar, barn och släktingar levt helt skilda från varandra. De har inte träffats på flera decennier. EU gav dem denna hett efterlängtade möjlighet att få ett slut på situationen genom att öppna en gränsövergång. Detta är bara ett av många hundratals eller tusentals liknande exempel, som samtidigt är ett kraftfullt argument till varför vi diskuterar detta betänkande.
I förslaget till förordning anges ett förfarande för den domstols behörighet som ska tillämpas mellan medlemsstater och tredjeländer i frågor som rör äktenskap, föräldraansvar och underhållsskyldigheter. Förordningen kommer inte att ersätta gemenskapsrätten, utan ska bara användas när berörd medlemsstat visar att det finns ett särskilt intresse grundat på ekonomiska, geografiska, kulturella eller historiska förbindelser, särskilt mellan medlemsstaten och berört tredjeland, för att underteckna ett bilateralt sektorsspecifikt avtal med detta tredjeland. Samtidigt fastslår kommissionen att det föreslagna avtalet endast får begränsad inverkan på den enhetliga och konsekventa tillämpningen av gällande gemenskapsbestämmelser och på funktionen hos det system som inrättas genom dessa bestämmelser.
Jag vill tacka föredraganden, Gérard Deprez, för att han tagit sig an detta viktiga ämne som påverkar medborgarnas liv, både de som bor inom och utanför EU. Jag tackar särskilt eftersom man i detta dokument uppnår en balans mellan gemenskapsinstitutionernas och nationsstaternas rättsliga befogenheter.
Manuel Medina Ortega
för PSE-gruppen. - (ES) Herr talman! Jag tycker att förslagen till förordningar som har överlämnats till oss från kommissionen är viktiga och nödvändiga. Å andra sidan var det också viktigt och nödvändigt för oss i Europaparlamentet att insistera på den princip som de två föredragandena Tadeusz Zwiefka och Gérard Deprez också insisterade på, nämligen principen om gemenskapens befogenhet.
Detta är en fråga som hör till gemenskapens befogenhet men där man av praktiska skäl bör låta vissa ansvarsområden ligga kvar hos medlemsstaterna. Som Jacques Barrot påpekade bör de dock begränsas till omfattning och även tid. Det finns ingen möjlighet att neka till att utöva gemenskapens befogenheter, och varken rådet, kommissionen eller parlamentet kan avsäga sig dessa gemenskapsbefogenheter.
Nu när detta är fastslaget - detta är ett mycket ovanligt förfarande - anser jag att de ändringar som vi debatterat och lagt fram, och som jag tror kommer att antas av parlamentet i morgon, kommer att göra det möjligt att anta detta åtgärdspaket vid första behandlingen. Jag hoppas emellertid också att vi för kommissionens del, i nästa skede och vidare framåt, kan gå vidare med att utveckla ett verkligt europeiskt system för privaträtten. Det blir alltmer nödvändigt, vilket bland andra Csaba Sógor påpekade i sitt anförande nyss. Vi talar om problem som mycket påtagligt berör människor, och om vi kan lyckas lösa deras problem kommer människorna att inse att EU har en funktion att fylla.
Avslutningsvis vill jag gratulera mina kolleger i parlamentet, Gérard Deprez och Tadeusz Zwiefka, och tacka kommissionen och rådet för deras beredvillighet att samarbeta med oss i denna fråga.
Sarah Ludford
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Jag vill tacka Maria Grazia Pagano för hennes utmärkta betänkande, och för ett gott samarbete när vi skrev de kompromissändringsförslag som bland annat beaktade några av mina egna förslag.
Jag tror att Europaparlamentet här helt klart höjer ribban för sina framtidsambitioner för EU-området för straffrättskipning. Det handlar dels om att lagföra brottslingar, dels om att värna både de tilltalades och brottsoffrens rättigheter. Det är bra att betänkandet lyfter fram centrala frågor som behovet av att övervaka hur lagstiftningen genomförs, av att förbättra domares, åklagares och försvarsadvokaters utbildning, och av att - som Gérard Deprez har framhållit - genom ny lagstiftning tillhandahålla rättssäkerhetsgarantier.
Den europeiska arresteringsordern är ett verksamt verktyg för att lagföra brottslingar. Det är mycket tråkigt att de konservativa i Storbritannien vände sig emot den. Men vi - och regeringarna - måste se till att den europeiska arresteringsordern inte används vid bagatellbrott, för att förfölja gristjuvar eller folk som smiter från sina hotellnotor. Den får inte heller missbrukas för att på måfå plocka in människor till förhör, i stället för att användas för sitt verkliga syfte, nämligen överlämnande för lagföring och åtal.
Som andra redan har sagt bygger den europeiska arresteringsordern och hela straffrättskipningen på ömsesidigt förtroende. Medlemsstaterna måste visa att de förtjänar detta förtroende, genom att sörja för hög kvalitet i sina rättsväsenden och exempelvis respektera beslut som fattas på grundval av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, och av domstolen i Strasbourg. Det får inte förekomma att människor med hjälp av den europeiska arresteringsordern överlämnas till EU-länder som sedan i sin tur utvisar dem till tredjeländer där de torteras. Om länder trotsar Strasbourgdomar måste det skydd för individens grundläggande rättigheter som är inbyggt i den europeiska arresteringsordern utlösas. Jag anser att regeringarna i EU har smitit undan sitt ansvar för att ta itu med de betydande skillnaderna i rättsväsendena och den högst varierande respekten för rätten till en rättvis rättegång och för mänskliga rättigheter.
Vi behöver också försöka förbättra kvaliteten i den straffrättsliga lagstiftningen. När Lissabonfördraget träder i kraft - det gläder mig att den tjeckiska senaten har ratificerat Lissabonfördraget - slipper vi en del presskonferenser om förslag från medlemsstaterna som rinner ut i sanden, och som, även om de skulle godkännas, ändå aldrig genomförs ordentligt. Ett europeiskt rättsväsende med hög kvalitet betyder oerhört mycket för våra medborgare när de reser, arbetar eller startar företag i andra länder, och när människor tvingas försöka förklara sig på ett främmande språk. Det är hög tid att vi ser till att alla som fastnar i straffrättskipningen i en annan medlemsstat blir upplysta om vilka rättigheter de har och erhåller kvalificerad rättshjälp, tolkning och översättning.
Avslutningsvis är jag väldigt besviken över att den brittiska regeringen hör till dem som ställt sig i vägen för beslutet om rättssäkerhetsgarantier. Jag hoppas att den kommer på bättre tankar så småningom.
Luca Romagnoli
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Jag håller delvis med om innehållet i de tre betänkandena som vi diskuterar.
Betänkandet av Tadeusz Zwiefka är lättare att ta till sig eftersom både förhandlingsproceduren och arbetet med att sluta bilaterala avtal om sektorsspecifika aspekter mellan medlemsstater och icke-medlemsstater enligt detta blir mer homogena och sammanfattningsvis också mer öppna.
När det gäller betänkandet av Gérard Deprez håller jag huvudsakligen med om det som sägs i dess senare del, i vilken det påpekas att det krävs konsekvens från kommissionens sida om vi ska kunna ta fram en gemenskapspolitik som rör externa förbindelser inom området för straffrättsligt samarbete. När det gäller möjligheten för medlemsstaterna att själva sluta avtal är jag emellertid som nationalist naturligtvis nöjd med detta, och jag hoppas att denna process inte nödvändigtvis är begränsad i omfattning och tid.
Den senaste tiden måste jag ärligt erkänna att jag till viss del har tvivlat på Europaparlamentets rekommendation från Maria Grazia Pagano. Jag är tacksam för att hon har lyft fram och gett sitt stöd åt användandet av e-juridik, icke desto mindre eftersom jag ansvarade för utarbetandet av betänkandet. Jag står fortfarande i tacksamhetsskuld till dem som samarbetade för att säkra dess framgång. Jag är medveten om frågor som rör grundläggande friheter för brottsoffer, misstänkta och tilltalade och om behovet av att genomföra rättslig utbildning av domare och andra aktörer, men här måste jag emellertid påpeka att vi fortfarande har en lång väg att gå inom detta område, åtminstone i Italien. När det gäller den europeiska arresteringsordern omvandlas ärligt talat mina tvivel till ett regelrätt motstånd. Icke desto mindre tackar jag föredragandena för att de har arbetat med dessa ämnen med både skicklighet och precision.
Panayiotis Demetriou
(EL) Herr talman! Även jag vill gratulera de tre föredragandena Tadeusz Zwiefka, Gérard Deprez och Maria Grazia Pagano. I egenskap av skuggföredragande till Maria Grazia Paganos betänkande vill jag särskilt gratulera och tacka henne för hennes vänliga ord och för att hon har samarbetat nära med mig om detta betänkande. Jag vill också uttrycka min tillfredsställelse angående det faktum att kommissionen, enligt kommissionsledamoten, godtar nästan alla punkter i betänkandet. Jag ställer mig helt och hållet bakom Maria Grazia Paganos betänkande och naturligtvis allt som hon har sagt i kammaren idag.
Herr kommissionsledamot! Tio år har gått sedan Europeiska rådet i Tammerfors tillkännagav att man hade antagit det strategiska målet att göra Europeiska unionen till ett område för frihet, rättvisa och säkerhet. Det är tio år sedan man tillkännagav att ett ömsesidigt erkännande av och tilltro till de högsta domstolarnas beslut är en hörnsten i det juridiska samarbetet. Jag måste säga att det inte har gjorts särskilt mycket i detta avseende.
Medan flera frågor har främjats när det gäller civilrätt har utvecklingen på det straffrättsliga området närmast stått stilla. Vi hoppas att det, i och med antagandet av Lissabonfördraget, kommer att göras större framsteg i denna riktning.
Inte ens förslaget till en minsta nivå av rättssäkerhet har lyfts fram. Vår begäran - och dessa ord riktar jag också till rådet - är att ni ska arbeta för detta. Jag ska avsluta med att säga att även om det naturligtvis finns skillnader mellan de olika juridiska systemen, finns det också utrymme för konvergens. Det är därför vi bör följa rekommendationen om att inrätta en expertkommitté som ska få i uppdrag att studera skillnader och likheter i lagen. Denna expertgrupp kan ge oss särskilda rekommendationer om konvergensen mellan lagarna, så att vi får en ömsesidig tilltro till varandras rättssystem.
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg
(PL) Herr talman! Inom det civilrättsliga området finns, förutom gemenskapens regelverk, flera bilaterala avtal som ingåtts av medlemsstaterna med tredje länder. Enligt artikel 307 i EG-fördraget måste medlemsstaterna avskaffa alla bestämmelser i avtal av detta slag som är oförenliga med regelverket.
I sitt yttrande 1/03 av den 7 februari 2006 slog domstolen fast att gemenskapen har erhållit exklusiv behörighet att ingå internationella avtal med tredjeländer när det gäller bestämmelser om domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. Man kan då fråga sig om alla befintliga eller föreslagna bilaterala avtal med dessa länder om dessa frågor bör ersättas av gemenskapsavtal. Eller bör medlemsstaterna behålla sitt tillstånd att ingå dessa avtal i de fall det inte föreligger något gemenskapsintresse?
Detta förfarande, som är ett undantag från regeln, måste emellertid vara föremål för villkor som uttryckligen anges angående mekanismens räckvidd och den tid som den ska vara i kraft. Det är därför viktigt att kommissionen upprättar en strategi och sätter upp prioriteringar för gemenskapspolitikens utveckling när det gäller externa förbindelser inom området rättssamarbete på privaträttens område.
Jacques Barrot
Herr talman! Jag ska fatta mig kort eftersom jag bara kan säga att jag är nöjd med parlamentets sätt att hjälpa till att belysa detta område för rättvisa, säkerhet och frihet som vi vill bygga upp i unionen. Jag välkomnar allt som har sagts, särskilt det som rör principen om ömsesidigt erkännande, vilket i sig för oss tillbaka till det ömsesidiga förtroendet mellan domare.
Precis som det tydligt har förklarats är det sant att det finns utrymme för tillnärmning av de rättsliga systemen och de bör särskilt formaliseras genom att förfarandena vid straffrättsliga mål minskas. Jag anser verkligen att allt detta bereder väg för ett bra Stockholmsprogram och jag vill tacka parlamentet för det.
I övrigt kan jag bekräfta att det verkligen är möjligt att hitta ett institutionellt ramverk för bilaterala avtal, men att gemenskapen och kommissionen måste ha exklusiv behörighet. Detta är vad jag ville säga. Jag vill inte förlänga debatten, eftersom det fortfarande finns mycket kvar att tala om.
Framför allt är jag tacksam gentemot parlamentet, och jag måste slutligen, om ordförandeskapet ursäktar, säga att erfarenheten som kommissionsledamot har berikat mig mycket på så vis att jag verkligen upplever att en bra allians mellan kommissionen och Europaparlamentet ofta kan lyfta fram och främja ett allmänt europeiskt intresse.
Jag är emellertid också tacksam för det stöd som ordförandeskapet har bistått med. Det måste finnas synergi mellan de tre institutionerna. Mitt tack går dock till Europaparlamentet som återigen denna kväll har gett oss ett mycket bra betänkande. Tack fru Pagano!
Jan Kohout
rådets ordförande. - (EN) Herr talman! Detta har varit en mycket intressant debatt. Det verkar som om en överenskommelse vid första behandlingen om det förslag som handlar om tillämplig lag är inom räckhåll. Låt mig säga att detta inte bara är en överenskommelse, utan också en rimlig och välbalanserad sådan. Jag tycker att den på ett utmärkt sätt visar hur bra parlamentet, kommissionen och rådet samarbetar.
Jag är övertygad om att medlemsstaterna får nytta av det förfarande som införs genom de båda framtida förordningarna. Genom förfarandet får de tillgång till en fullgod rättslig ram för sina förbindelser med sådana tredjeländer som de har särskilda band till.
Jag framhöll tidigare att överenskommelsen vid första behandlingen om det förslag som handlar om tillämplig lag även berör det andra, familjerättsliga, förslaget, eftersom de båda texterna i mångt och mycket är identiska. Genom överenskommelsen vid första behandlingen har vi därför också bäddat för att det andra förslaget kan antas snabbt. Det är precis vad vi önskar.
För åtskilliga medlemsstater är det oerhört viktigt att kunna sluta avtal med tredjeländer på det familjerättsliga området. Det kan röra sig om länder som man har gamla historiska eller samhälleliga band till, och handla om sådant som vårdnaden om barn, umgängesrätt och underhållsskyldighet.
Låt mig slutligen, på rådets vägnar, tacka parlamentet för dess inspirerande rekommendationer om hur EU bör utforma sin straffrättskipning, vilket Maria Grazia Pagano tog upp i sitt betänkande. Jag tackar parlamentet för denna fruktbara debatt och för det utmärkta resultatet.
Tadeusz Zwiefka
Herr talman! När vi började arbeta med detta var vi medvetna om att vi var ute på tunn is. Å ena sidan hade vi att göra med rättsliga instrument av en särskild karaktär och en ovanlig betydelse, å andra sidan var vi medvetna om att tiden går och att Europaparlamentets mandatperiod oundvikligen närmar sig sitt slut. För det tredje och slutligen fanns en förväntan, både från medlemsstaterna och från EU-medborgarna, om att det åtminstone vid någon exakt specificerad tidpunkt skulle finnas tillgänglig hjälp för dem att lösa ärenden som är mycket svåra och samtidigt viktiga för dem.
Det är bara tack vare vår vilja att uppnå ett gott resultat - givetvis genom att upprätthålla full respekt för gemenskapsrätten - och vår vilja att utveckla ett instrument som kommer att passa i EU:s rättssystem samt vår önskan att arbeta bra tillsammans som vi har kunnat nå det skede som vi nu befinner oss i när vi avslutar dagens debatt. Detta kommer troligen att leda till att vi når framgång vid första behandlingen.
Därför vill jag ännu en gång uttrycka mitt uppriktiga tack till Gérard Deprez för hans ihärdiga ansträngningar att hindra oss från att överskrida vissa gränser. Jag skulle också vilja uttrycka mitt uppriktiga tack till Jan Kohout för det ovanligt dynamiska arbete som utförts av det tjeckiska ordförandeskapets företrädare, och till kommissionsledamot Jacques Barrot för det perfekta samarbetet mellan kommissionens företrädare. Jag vill också tacka övriga parlamentsledamöter som har talat här i dag, och som under hela denna tid har bidragit till arbetets slutliga framgång. Slutligen vill jag också tacka våra medarbetare, särskilt all personal i utskottet för rättsliga frågor, som lagt ned hela sin själ och hårt arbete för att vi ska uppnå slutlig framgång.
Gérard Deprez
Herr talman! Jag kommer inte att behöva två minuter. Som ett svar på det som jag tog som en uppmaning från rådet och en önskan från Tadeusz Zwiefka tror jag att vi, eftersom vi har arbetat bra tillsammans, vad mig anbelangar kommer att kunna nå en överenskommelse vid första behandlingen i morgon. I de instruktioner som jag ska ge mina politiska vänner inför omröstningen kommer jag att råda dem att rösta för texten till avtalet som vi har förhandlat fram med rådet och kommissionen, utan hänsyn till mina personliga känslor och till de förbättringar som jag skulle ha velat göra i texten.
Med detta sagt, herr talman, skulle jag, eftersom jag har lite tid kvar, vilja använda tiden till att inte tala mer om våra betänkanden utan i stället tala om för ministern hur glad jag är över att den tjeckiska senaten i dag har antagit Lissabonfördraget. Jag tror att detta, förutom det arbete som vi har presterat, är de viktigaste goda nyheterna för dagen.
(Applåder)
Jag tackar alla som har arbetat med detta, vi vet alla att omständigheterna inte har varit lätta. Det blåste starka motvindar i form av en stark opposition i ert land. De senaste politiska händelserna gjorde inte nödvändigtvis frågorna lättare, och jag skulle därför vilja visa vår tacksamhet, både till myndigheterna och till folket i ert land. I dag har ni tjänat den europeiska saken på ett bra sätt!
Maria Grazia Pagano
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka rådet för att ha gett sitt stöd åt dessa principer, och framför allt kommissionsledamot Jacques Barrot, som jag har haft ett mycket givande utbyte med. Detta utbyte visade sig vara mycket användbart i det arbete som vi senare tog till kammaren. Jag skulle också vilja rikta ett varmt tack till de ledamöter som arbetade med detta betänkande, och som har gett mig idéer och naturligtvis bidragit med sina erfarenheter, först och främst Panayiotis Demetriou, Sarah Ludford och den utomordentlige Gérard Deprez.
Jag vill säga att Panayiotis Demetriou, Sarah Ludford och Gérard Deprez slog huvudet på spiken när de identifierade den utmaning som Europeiska unionen står inför. Att uppnå en kollektiv europeisk rättskultur - vilket givetvis betyder att allvarligt bekämpa de faktorer som nämndes av Gérard Deprez - och att etablera ett oberoende rättsväsen, tillhandahålla garantier och utjämna skillnaderna mellan de olika rättssystemen är de utmaningar som väntar oss. Jag anser icke desto mindre att det arbete som vi redan har gjort ger oss anledning att vara optimistiska.
Jag vill säga till Luca Romagnoli, utifrån min egen utgångspunkt vilken också torde vara hans, att det med tanke på hur situationen betraktas, definitivt råder pessimism i Italien. Men vi måste vara öppna för optimism, och det arbete som också ni, herr Romagnoli, har utfört och det som ni har bidragit till i detta betänkande betyder att vi tillsammans kan bygga upp Europeiska unionen. Och den är verklig också för oss italienare.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, torsdag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts en kort stund.)
