
((1) 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0035/2004) av André Brie, för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, om utmaningar och framtidsutsikter i fråga om Afghanistan [2003/2121(INI)]. 
Brie (GUE/NGL ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Om ni någonsin besökt Afghanistan eller avsett att skaffa mer djupgående information om landet, vet ni hur förfärliga och omfattande skador som landet tillfogats – materiellt, kulturellt, socialt och i mänskligt hänseende. Inbördeskrig, maktkamper mellan lokala krigsherrar, Sovjetunionens ockupationskrig, Talibanregimens diktatur och även Natos bombningar har dödat och lemlästat miljoner, förstört ekonomin i vad som redan var ett extremt fattigt land och lämnat en stor del av samhället i ruiner.
I flera sekel har Afghanistan varit en bricka i spelet för utländska makters strategiska intressen. Enligt min åsikt är det läge som råder i dag främst en följd av de krig som startades genom Sovjetunionens invasion och genom Förenta staternas kortsiktiga politik, vilket i båda fallen gav talibanerna en verklig militär och politisk makt i Afghanistan. Offren har alltid varit afghanska kvinnor, barn och män – miljontals av dem.
Detta betänkande är dock inte avsett att handla om våra skilda åsikter om det som hänt – även om det verkligen finns sådana – utan om vår gemensamma ståndpunkt att den internationella gemenskapen måste ta ansvar för att i mycket stor skala ge den afghanska befolkningen ett politiskt, finansiellt och ekonomiskt stöd för att skapa en fredlig, demokratisk och social framtid åt sig. Detta bistånd och det finansiella stöd som särskilt kommer från kommissionen får inte minskas utan måste ökas för att hänsyn skall kunna tas till de förhållanden som råder. Det vore oansvarigt av den internationella gemenskapen att, i skuggan av kriget i Irak och de tragiska motsättningarna där, dra sig tillbaka från sitt åtagande till Afghanistan och försvaga sin solidaritet med dess befolkning. Jag tror att Afghanistan just på grund av situationen i Irak och den unilateralistiska hållningen till den situationen måste bli en framgång för den internationella gemenskapen, med FN-stadgan i botten och med en nyckelroll för FN.
Betydande och positiva förändringar har skett sedan talibanerna drevs bort. Dessa har främst kunnat genomföras tack vare de politiska krafterna i Afghanistan självt. Den konstitution som just antagits är ett särskilt viktigt tecken på framsteg eftersom den garanterar grundläggande demokratiska och mänskliga rättigheter, ger rättvisa åt alla etniska folkgrupper och betonar jämlik behandling av kvinnor och män. Det senare är inte bara oerhört viktigt med hänsyn till den fördrivna regimens brutala förtryck av kvinnor och flickor utan även med hänsyn till det faktum att situationen i dag fortfarande är helt otillfredsställande, då kvinnor och flickor fortfarande upplever oerhörda nackdelar och är uteslutna från deltagande i många aspekter av det sociala livet och då fruktansvärt våld mot kvinnor är ett faktum i det dagliga livet, med tusentals sådana fall. Den internationella gemenskapen måste, som vi gör i vårt betänkande, kräva allmänna mänskliga rättigheter där kvinnors rättigheter ingår. Detta får inte ske med en överlägsen hållning, utan genomföras på ett konsekvent sätt.
Trots dessa – och andra – framsteg är situationen i Afghanistan extremt osäker. De allra mest akuta problemen är den obefintliga eller minimala säkerheten i många regioner, den inneboende risk för konflikter som krigsherrarnas, guvernörernas och narkotikahandlarnas obrutna militära makt medför. Avväpningsprocessen har stannat upp, det visar sig vara svårt att demobilisera soldater från de privata arméerna och återintegrera dem i samhället, talibanerna omgrupperar sig i vissa av de södra och sydöstra delarna av landet och det har skett en dramatisk ökning av odlingen av opiumvallmo och av narkotikahandeln. Dessa problem får inte tillåtas hindra det kommande presidentvalet från att genomföras på ett korrekt sätt, så därför uppmanar jag alla parlamentets ledamöter, och särskilt de som hör till gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, att inte stödja de ändringsförslag som försöker ta bort beskrivningen av dessa problem. Om vi gör det tror jag inte att vi gör Afghanistans befolkning någon tjänst och inte heller gör vi oss själva någon tjänst med det om vi vill fortsätta att behålla Afghanistan som en internationell politisk prioritet. Jag vill i det sammanhanget även påminna er om att när vi nyligen delade ut Sacharovpriset till FN:s generalsekreterare och hans organisation så gjorde vi det till åminnelse av den FN-personal som dödades i Irak. Den varning om sämre säkerhet som så sent som den 15 januari gavs av Lakhdar Brahimi, som då var FN:s särskilda sändebud till Afghanistan och nu är dess särskilda sändebud i Irak, måste tas på allvar.
Jag vill tacka alla mina kolleger i utskottet och i alla partigrupper. Jag tror att vi hade en gemensam vilja att klargöra hur stor prioritet Afghanistan har. Stort tack även till Europeiska kommissionen, till dess personal i Kabul och till Francesc Vendrell, dess särskilda representant där. 
Patten,
   .  Fru talman! Jag skulle vilja be den ärade ledamoten om ursäkt för att ha missat de första minuterna av hans anförande. Men jag skulle vilja tala om hur mycket jag instämmer med resten av det, särskilt det som sades om att vi måste fortsätta att prioritera Afghanistan. Jag håller också helt och hållet med om det som föredraganden sade om det åtagande, det engagemang och det mod som kännetecknar några av dem som genomför våra program i Afghanistan.
Jag välkomnar verkligen denna möjlighet att diskutera Afghanistan veckan innan jag åker tillbaka dit, under upptakten till det mest utmanande målet som fastställdes i Bonnöverenskommelsen från 2001 – det fria och rättvisa valet av en demokratisk regering i Afghanistan. Det fanns en enorm optimism i Bonn för att bygga ett starkt och demokratiskt Afghanistan, och skapa en fred som gynnar hela befolkningen. Sedan dess har det skett stora framsteg, men det ligger fortfarande väldiga utmaningar framför oss.
Förra året påstod jag att Afghanistan stod vid ett avgörande vägskäl, och att världssamfundet borde fördubbla sina ansträngningar för att hjälpa president Hamid Karzai med att utvidga sina befogenheter till hela landet. Det framstår allt tydligare att detta också innebär slutet på odling av opiumvallmo. FN:s undersökning om opiumvallmo från 2003 är oerhört oroande läsning: odlingen har inte bara ökat med 6 procent från de rekordnivåer som vi såg 2002, utan även spridit sig till nya områden – den berör nu nästan 90 procent av provinserna. Denna skadliga handel – som värderas till omkring 2,5 miljarder euro – undergräver ansträngningarna för att bygga en fungerande pluralistisk demokratisk stat och underblåser också pågående instabilitet och konflikter.
Men innan vi diskuterar hur världssamfundet samarbetar med den afghanska regeringen för att tackla detta, skulle jag vilja belysa det som Afghanistan har uppnått under de senaste tolv månaderna. För det första har man i den konstituerande Loya Jirga enats om en ny konstitution – i vilken kvinnor erkänns som jämlika med män. För det andra har processen för demobilisering, avväpning och återintegrering inletts, och man har nått några uppmuntrande tidiga resultat när det gäller att minska antalet tunga vapen i Kabul och i Panshirdalen. Processen med valregistrering har också inletts, även om vi måste skynda på takten.
På den ekonomiska sidan gick BNP-tillväxten upp med 30 procent under 2002, och man förväntar sig en siffra på 20 procent under 2003. Den nya valutan som infördes i slutet av 2002 har hållit sig stabil, och den afghanska regeringen har lyckats öka flödet av skatteintäkter till Kabul.
Världssamfundet har också fortsatt ”att göra mer” än det vi lovade i Tokyo. Under 2003 översteg Europeiska unionens totala anslag 835 miljoner euro, varav något mer än 300 miljoner euro kom från kommissionen. Liksom under 2002 har över 70 procent av kommissionens stöd kontrakterats under året, vilket är en imponerande meritlista hur man än ser det.
Kommissionens utvecklingsprogram har säkerställt att hälsovård finns tillgänglig i sex provinser, vilket täcker 20 procent av befolkningen; restiden på vägen mellan Kabul och Jalalabad har redan minskats till hälften, och arbeten med att helt rekonstruera vägen inleds nu. Nyckelarbetare inom den offentliga sektorn – däribland läkare, lärare och poliser – är tillbaka i tjänst. Landsbygdens ekonomi fortsätter att växa och återspeglar tillgång till bättre utsäde, vaccinering av djur och den omfattande återuppbyggnaden av bevattningssystemet. Minröjningsarbetet fortsätter att ge människor möjlighet att återvända till sina egna hem. Dessutom har finansiering från ECHO på 127 miljoner euro bidragit till att stödja 2,5 miljoner flyktingars återkomst till Afghanistan sedan 2002.
Afghanistans framtid är dock i hög grad beroende av säkerhet. Det upptrappade våldet under 2003 har, som den ärade ledamoten sade, krävt många dödsfall bland biståndsarbetare, internationella säkerhetsstyrkor och många afghanska medborgare. Våldsamheterna har gjort stora delar av det södra och sydöstra landet till förbjudet område för internationell personal. I slutet av 2003 hade 13 miljoner euro ingående i kommissionens projekt i högriskområden tillfälligt dragits in. Vi måste erkänna att osäkerheten och den blomstrande odlingen av opiumvallmo är två sidor av samma mynt. Utan bättre säkerhet kommer återuppbyggnaden med visshet att köra fast, och vi kommer att tvingas kämpa för att genomföra öppna och trovärdiga val. Så jag välkomnar verkligen medlemsstaternas engagemang i enheterna för provinsiell återuppbyggnad , samt deras fortsatta stöd till den internationella säkerhetsstyrkan. Det är min starka förhoppning att Nato kommer att kunna tillhandahålla fler trupper.
Jag välkomnar också den roll som Frankrike, Tyskland, Italien och Förenade kungariket spelar när det gäller att hjälpa den afghanska regeringen att bygga en effektiv armé, polisstyrka och ett effektivt rättssystem samt att genomföra en effektiv antinarkotikapolitik. Utan starkare institutioner och bättre upprätthållande av lag kommer vi inte att komma någonstans i kampen mot narkotika. Det är just därför som kommissionen anslog 50 miljoner euro extra till stöd för polisen i slutet av 2003, och det är därför som vi kommer att fortsätta att spela vår roll när det gäller att tillhandahålla säkerhet, som inbegriper att ta itu med opiumframställningen.
Jag är säker på att kammaren känner till att den afghanska regeringen i maj 2003 antog en kraftfull antinarkotikapolitik som omfattar alternativa försörjningsmöjligheter, inrättande av institutioner, effektivt upprätthållande av lag och minskning av efterfrågan. Kommissionen har haft ett nära samarbete med den afghanska regeringen, Förenade kungariket – den främsta givaren vad gäller antinarkotika – och FN för att bidra till utveckling och genomförande av denna strategi.
Kommissionen anslog 9 miljoner euro under 2003 för att främja alternativa försörjningsmöjligheter i den östra regionen: 3 miljoner euro för att förstärka gränskontrollen längs gränsen mellan Afghanistan och Iran, och 65,5 miljoner euro till stöd åt polisen för att den skall kunna upprätthålla lag i hela Afghanistan på ett effektivt sätt. Dessutom kommer summan 100 miljoner euro, som anslagits för landsbygdsutvecklingen för 2003–2004, i sin helhet att bidra till att ge långsiktig legitim sysselsättning för dem som för närvarande är inblandade i vallmoodling. Detta understryker den oerhörda vikt som vi fäster vid att sätta stopp för narkotikaekonomin. Jag har bett kommissionens avdelningar att rapportera tillbaka om hur detta kommer att fortlöpa efter den narkotikakonferens som hölls för några dagar sedan, den 8 och 9 februari. Jag hoppas att vi kommer att föra verkliga diskussioner om detta när jag återvänder till Kabul med ministertrojkan nästa vecka.
Att bygga upp ett säkert Afghanistan kommer inte att låta sig göras över en natt. Vi känner alla till att vägen framåt är allt annat än enkel. Men vi har inte råd att låta återuppbyggnaden misslyckas i Afghanistan, och det är avgörande att världssamfundet understryker sitt starka och fortsatta stöd för president Karzai vid den kommande internationella konferensen.
Jag skulle vilja avsluta genom att tacka kammaren för dess orubbliga engagemang för Afghanistan, i synnerhet när det gäller budgeten. Jag ser fram emot att fortsätta att bygga vidare på detta under de kommande åren och att vid lämplig tidpunkt informera kammaren om de slutsatser som jag har dragit efter mitt nästa besök i Afghanistan. 
Zissener (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Som vi alla känner till är Afghanistan ett land som har mer problem än det har berg och dalar. Det är hemland för över 30 olika etniska folkgrupper, bland dessa pashtuner, hazarer och tadzjiker, vilka lever tillsammans i en jämvikt som utvecklats under tidens gång men som är mycket instabil. Vi inser alltså alla att Afghanistans problem endast kan lösas om de lösningar och biståndsprogram som föreslås är i samklang med den afghanska kulturen och historien. Som föredraganden sade så är kvinnornas situation i Afghanistan särskilt tragisk. Antalet kvinnor som dör i barnsäng är också bland de högsta i världen och det gäller även dödligheten bland barn och spädbarn. Enligt officiella uppskattningar ligger analfabetismen bland afghanska kvinnor på 90 procent. Jag tror att kvinnornas situation enbart kan förbättras om männen involveras. Kvinnor kan inte bli hjälpta om inte även deras makar, fäder, bröder och klanchefer övertygas. Om vi vill hjälpa afghanska kvinnor måste vi respektera deras kultur och i ett land där kvinnor har genomlidit år av förtryck är det männen som måste få förklarat för sig att det som är bra för deras kvinnor och barn, är bra även för dem själva och gynnsamt för samhället i sin helhet.
Det har sagts att kvinnor och män måste få lika rättigheter. Det är också viktigt att vi bygger skolor för flickor – och för pojkar också – så att deras sätt att tänka kan ändras en del. Det har hänvisats till den afghanska konstitutionen, vilken omfattar lika rättigheter för kvinnor och män och förbjuder all diskriminering. Europeiska unionen måste genom sina åtaganden fortsätta respektera detta och låta hela befolkningen få nytta av biståndsåtgärderna. Jag vill tacka föredraganden för hans goda samarbete i denna fråga och jag står bakom både honom och kommissionen i deras övertygelse att Afghanistan måste fortsätta vara en prioritet på vår politiska dagordning om de som bor där skall kunna bli hjälpta.
De Sarnez (PPE-DE ).
   – Fru talman! Först av allt vill jag tacka André Brie för hans betänkande, vilket har gett oss en rättvis bild av situationen i Afghanistan, en som även är mycket lik den vi såg tillsammans i verkligheten när vi besökte landet i juni förra året, under klarsynt ledning av Philippe Morillon.
Sedan talibanregimens fall år 2001 har Afghanistan, med bistånd från Europeiska unionen och med internationellt stöd, varit tvunget att anta flera utmaningar för att å ena sidan säkerställa den fysiska återuppbyggnaden och å den andra den politiska återuppbyggnaden. Jag är mycket glad över att Loya Jirga antog en ny konstitution för Afghanistan den 4 januari i år, som innebär ett steg framåt på vägen mot demokrati och är dessutom ett grundläggande villkor för kommande val av president och parlament.
För att återuppbyggnaden skall kunna förverkligas och för att den politiska processen skall bli lyckad behövs det dock en säker omgivning så att regeringsorganen, de internationella biståndsorganen och den civila förvaltningen kan göra gemensamma insatser för att bygga upp landets infrastruktur och samhällsorgan. Ingen återuppbyggnad kan ske utan säkerhet. Det är därför vi måste stödja inrättandet av enheter för provinsiell återuppbyggnad, PRT, vilka snart borde införas utanför Kabul. Dessa enheter kommer att få i uppgift att säkerställa säkerheten och även att hjälpa till med återuppbyggnaden av landet.
Vårt stöd måste utökas till att även gälla avväpningen, demobiliseringen och återintegreringen av före detta soldater i samhället. Slutligen måste vi stödja den afghanska regeringen i dess kamp mot opiumodling i syfte att hjälpa den att finna effektiva alternativa lösningar. Vi måste vara medvetna om att opiumproduktionen har ökat med 6 procent sedan 2002, vilket betyder att landet är världens största leverantör med 77 procent av världsproduktionen.
Vidare måste Europeiska unionen och den internationella gemenskapen fortsätta att aktivt stödja de många icke-statliga organisationer som, trots den rådande osäkerheten, hjälper den afghanska befolkningen avsevärt. Inom denna humanitära ram måste vi uppmuntra till upprättande av centraler för förebyggande läkarvård och vårdcentraler för kvinnor, blivande mödrar och för barn. Även om vi gläds åt hänvisningen till lika behandling i den nya konstitutionen så vet vi alla att kvinnornas situation i själva verket är skör och att respekten för deras grundläggande rättigheter endast kommer att uppnås med hjälp av den internationella gemenskapen och som ett resultat av intensiva informations- och utbildningskampanjer.
Afghanistan behöver mer än någonsin ekonomiskt bistånd och logistiskt stöd från Europeiska unionen. Den demokratiska processen har börjat men är fortfarande bräcklig. Det är viktigt att kommissionen snabbt samlar de resurser som behövs för att se till att det ekonomiska biståndet blir verkningsfullt. Det är därför jag tycker att inrättandet av en europeisk byrå för återuppbyggnad i Afghanistan, liknande den som inrättats i Kosovo, borde få vårt fulla stöd.
Sammanfattningsvis vill jag påminna er om att vi står i skuld till Afghanistan. Under många år höll vi oss borta när landet behövde oss. Det är nu vårt ansvar att göra allt vi kan för att Afghanistan slutligen skall kunna leva i fred. 
Poos (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Till skillnad från Irak vilar ockupationen av Afghanistan på en fast rättslig grund. Förenta nationernas säkerhetsråd kom överens om militära åtgärder som var inriktade på att få bort de terroristbaser som attackerna mot Förenta staterna i Kenya, i Yemen, i New York och i Washington utgick från. Till skillnad från det sekulära Irak hade dessutom Afghanistan under talibanregimen blivit en bakåtsträvande klerikal stat där en av de värsta formerna av förtryck bestod i att förminska kvinnornas status till obefintlighet.
Trots dessa tydliga skillnader finns det vissa likheter mellan den ekonomiska och politiska återuppbyggnaden i Irak och den i Afghanistan. Precis som i Irak råder också en allt större osäkerhet i Afghanistan, vilket tvingar civil och militär personal, både inhemsk och utländsk, att ägna en stor del av sina insatser åt att skydda sig själv. Afghanistan och Irak är båda länder med en stamstruktur där lokala befälhavare och etniska och religiösa ledare endast vill ta den största biten av den nationella tårtan. Tidigare kunde den nationella säkerheten endast garanteras genom diktatur, och utlänningar eller ockupationsstyrkor betraktas inte som allierade om de inte tjänar en viss klanchefs intressen. Men vartefter tiden går blir deras närvaro allt mer besvärande och när som helst kan irritationen övergå i hat, med ett befrielsekrig väntande bakom knuten.
Briebetänkandet om Afghanistan får oss att stå öga mot öga med verkligheten genom att vi blir påminda om vissa viktiga sanningar, som behovet av att påskynda reformprocessen och återuppbyggnaden. Kritik riktas helt riktigt mot oklarheterna i den nya konstitution som antagits av rådsförsamlingen, särskilt gällande begränsningarna i yttrandefriheten och kvinnornas situation. När vi år 2004 fortfarande ser skuggor av kvinnor instängda i sina burkor vandra omkring bland ruinerna och i misären, är fördelarna jämfört med den förra regimen inte alls så självklara. Utmaningen att bygga upp en nation är fortfarande långt från avklarad. Jag tror dock, liksom vår föredragande, att Förenta nationerna, Europeiska unionen och Nato för närvarande inte har något annat val än att fortsätta sina ansträngningar och att visa stort mod i uppbyggnaden av ett demokratiskt Afghanistan med respekt för mäns och kvinnors rättigheter. Det är mycket viktigt att inrätta decentraliserade institutioner och att utländska styrkor dras tillbaka. Det är sedan upp till Afghanistan att ta kontrollen över sitt eget öde. 
Vallvé (ELDR ).
   – Fru talman, herr kommissionär, herr föredragande! Jag vill först gratulera föredraganden till hans storartade betänkande om Afghanistan, ett land som fick stora rubriker hösten 2001.
Då avsattes talibanregimen men det medförde i sin tur ett riktigt inbördeskrig och följaktligen personer i exil, flyktingar och förstörelse av landets strukturer. Hur är läget i dag? Afghanistan är ett land som inte bara behöver politisk och social återuppbyggnad utan även ekonomisk återuppbyggnad.
Jag vill nämna den rapport som Europeiska unionens särskilda representant i Afghanistan, Francesc Vendrell, för ungefär ett år sedan lade fram för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Med erfarenhet från sin tid som Förenta nationernas delegat i Afghanistan beskrev han bristen på säkerhet i större delen av området för oss.
I dag har Afghanistan ett mycket allvarligt problem med narkotikahandel. Den handeln beräknas, som kommissionsledamot Patten sade, motsvara 2,5 miljoner US-dollar per år, vilket är lika mycket som cirka hälften av Afghanistans bruttonationalprodukt. Det sägs att cirka 70 000 till 80 000 hektar odlas av de befälhavare som kontrollerar området, odling som inte bara begränsas till råvaror eftersom det också finns ”raffineringsanläggningar” så att narkotikan kan exporteras direkt.
Enligt rapporten från FN:s kontor för bekämpande av narkotika och brottslighet (UNODC) produceras två tredjedelar av allt heroin i världen i Afghanistan. Det skapar naturligtvis allvarliga problem i landet och i det avseendet hoppas jag att stödet från Europeiska unionen och den internationella gemenskapen kan fortsätta, även när det gäller att försvåra för konsumtionen, vilket, som kommissionsledamoten sade, är den andra sidan av den rådande osäkerheten. 
Fraisse (GUE/NGL ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill först av allt tacka vår föredragande för hans mycket fullständiga betänkande. Det innehåller absolut allt vi vill se i det, så det är ett nöje att läsa och att stödja det.
Jag vill ta detta tillfälle i akt att understryka att vi gjort kvinnorna till symbol för förtrycket av den afghanska befolkningen. Vi har gjort kvinnorna till symbol för kampen mot talibanregimen. Kommer vi också att göra kvinnorna till symbol för återuppbyggnaden av Afghanistan? Det är inte säkert och därför – som det sades om jämförelsen av situationen i Afghanistan med den i Irak just nu – i tider av krig eller frigörelse stiger kvinnofrågan fram och blir särskilt akut, åtminstone i vissa länder. I det avseendet är situationen för Iraks kvinnor alarmerande. Så varför inriktar vi oss inte på kvinnofrågan i Afghanistan i dag?
Herr kommissionär! Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har utväxlat en del skrivelser med er angående den uppmärksamhet som ägnas åt kvinnofrågan inom ramen för återuppbyggnaden och angående hur stor del av biståndet som Europeiska unionen öronmärkt för detta ändamål. Vi ville ha 20 procent. Jag inser att det är väldigt mycket och att siffran kanske är ganska godtycklig. Det visar sig nu i stället att det egentligen är 2 procent som anslagits till den budgetposten. Integreringen har, framför allt inom hälsoområdet, en viktig roll att spela så vi skall inte tala för mycket om siffror här.
Med detta sagt, är det som verkligen förvånar mig i sammanhanget, lika väl som den obetydliga vikt som läggs på kvinnofrågan, framför allt avsaknaden av en utbildningsaspekt i kommissionens arbete och i den föreslagna budgeten. Alla vet att utbildningsfrågan, och särskilt utbildningen av flickor, har avgörande betydelse inom ramen för kvinnor som en symbol för återuppbyggnaden. Det var den första kommentar jag ville ge.
Den andra är att vi verkligen är mycket glada åt att principen om jämställdhet mellan män och kvinnor omnämns i konstitutionen. Vi här i kammaren kämpar själva för att den principen skall finnas med i den europeiska konstitutionen. Följaktligen uppstår den frågan inte bara i Afghanistan utan även här. Vi är här mycket väl medvetna om att det inte räcker med en princip, utan att den behöver tillämpas också. Vi är glada över det som nu har hänt i Marocko när det gäller kvinnors rättigheter men vi väntar på att det skall tillämpas. Samma sak gäller för Afghanistan och även för oss. 
Lagendijk (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Det utmärkta betänkandet av André Brie behöver inte kommenteras så mycket. Jag tycker att en god bild av problemen med den nya konstitutionen ges i det. Det klargörs även i betänkandet att det finns goda skäl till att eventuellt skjuta upp valen några månader och återigen betonas behovet av att ytterligare förbättra kvinnornas situation. Det tragiska är dock att vi, med detta betänkande i våra händer och med kommissionens goda avsikter, tyvärr har hamnat i en situation där Europaparlamentet och Europeiska kommissionen må ha mycket goda avsikter och utmärkta planer men inte kan påverka de förhållanden under vilka dessa planer måste genomföras, nämligen bristen på säkerhet. Det kommer allt fler rapporter från icke-statliga organisationer där det som exempel anges att tolv biståndsarbetare dödades förra året. Ett ökande antal rapporter från icke-statliga organisationer avslöjar att det finns väldigt många bra projekt som de inte kan utföra. Även kommissionären talade om projekt för 30 miljoner euro som tyvärr inte kan utföras på grund av bristande säkerhet.
Denna vecka har vi återigen läst i tidningarna om en mängd lysande planer för snabba insatsstyrkor. Det är gott och väl när det gäller att förhindra blodsutgjutelse i Afrika men det får inte ske på bekostnad av mindre ”heta” projekt, såsom det svåra utvecklingsarbetet i Afghanistan. Det är ju ändå så att Europeiska unionens medlemsstater nu har en hel del att svara för när det gäller löften, storartade saker som borde uträttas, men inga soldater är på väg, alldeles för få skickas dit och detta är det största problemet.
Jag tror knappt det finns några ledamöter kvar från gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna men jag vill påminna dem om ett misstag som jag tycker de begick i december. De övertygade parlamentet om att vi borde minska biståndet till Afghanistan – ja, ni hörde rätt – på grund av att narkotikahandeln inte åtgärdas. Det faktum att ingenting görs åt narkotikahandeln är en direkt följd av att EU:s medlemsstater inte sänt några trupper till Afghanistan, vilket ökar de närvarande truppernas beroende av krigsherrar för att upprätthålla ordningen och följaktligen blir de trupperna obenägna att göra något åt opiumhandeln. Vi måste undvika en situation där vi återigen in kan hålla våra löften, där Afghanistan sjunker ned i en opiumekonomi som leds av krigsherrar och – vilket oroar mig mest – där alla dessa afghaner, särskilt afghanska kvinnor, blir krossade igen. Vi får inte låta detta hända. 
Belder (EDD ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Alldeles nyligen presenterades en tankeväckande analys av den politiska situationen i Afghanistan i med rubriken ”Afghanistan: klyftan mellan rapportering och verklighet”. I analysen vänder skribenten – en vida berest, erfaren Afghanistan-journalist – upp och ned på den vanliga västerländska föreställningen om Kabul med omgivningar. Mina damer och herrar, herr kommissionsledamot, ni kan vara säkra på att det aktuella betänkandet har fått mig att tänka på detta en hel del. Jag tänker därför sammanfatta artikeln för er och tillfoga en fråga om vår strategi i Afghanistan. Jag hoppas också att senare kunna ge artikeln till kommissionsledamoten, och att han har tid att granska den.
Journalisten i fråga, John Jennings, motbevisar utifrån sina egna iakttagelser synen på den afghanska landsbygden som en orientalisk vilda västern. Med några få noterade undantag ser han ett tryggt, fridfullt samhälle; kort sagt, inga lokala krigsherrar som ständigt gör livet outhärdligt för varandra och för befolkningen. Tvärtom ser han uppmuntrande tecken på återuppbyggnad, och att också hundratusentals afghanska flyktingar återvänder från angränsande Pakistan och Iran. Enligt Jennings uppfattning har den stora majoriteten vanliga afghaner, som bor i områden som inte aktivt bekämpas av kvarvarande talibaner, aldrig någonsin haft det bättre sedan 1978.
Detta borde övergångspresidenten Hamid Karzai ha stort intresse av. Att döma av det scenario som Jennings beskriver, verkar ändå det motsatta vara sant: med hjälp av den militära krishanteringsoperationen (ISAF) och Nato försöker teknokraterna i Kabul att militärt och politiskt avlägsna de antitalibanska grupperna i provinserna. Det är just den pashtunska dagordningen som ger upphov till den verkliga risken för ett allmänt uppror mot en regim som är påtvingad utifrån: en afghansk tradition.
Enligt Jennings uppfattning vore det mer fördelaktigt för Afghanistans framtid som nationalstat, att noggrant och gradvis bygga upp allt från grunden och att uppnå politisk enighet bland de faktiska regionala myndigheterna, som trots allt sanktionerar en svag central myndighet. Att ingripa i denna bräckliga process skulle ge talibanerna och deras pakistanska mecenater som är emot västs inflytande en andra chans. Det skulle betyda ett totalt nederlag för väst i kampen mot islamisk terrorism.
I punkterna 12 och 13 i detta betänkande framkommer det att min kollega André Brie inser det akuta problemet i detta spända område. Tyvärr gör han ingen djupare utforskning av det grundläggande problemet när det gäller Afghanistans framtid som nation: denna fråga är underordnad. Vi får nöja oss med det. Vad är rådets och kommissionens uppfattning i detta avseende? Jag vill uppmärksamma kommissionsledamot Chris Patten på denna artikel, särskilt med tanke på hans planer att resa till Kabul inom en snar framtid. Jag ger den till er senare. Det är trots allt ingen liten fråga: en rättvis, klok internationell strategi gentemot en grogrund för internationella terroristnätverk. 
Brok (PPE-DE ).
   – Fru talman! En orsak till att Afghanistan är en fråga av avgörande betydelse är behovet av att visa att statsrelaterad terrorism inte bara kan besegras, utan även att fred också kan uppnås. Situationen i Afghanistan ser inte så bra ut för tillfället. Det ryktas att talibangrupper i syd gör stora framsteg, vi hör att – som den ryske försvarsministern Sergej Ivanov sade i München förra veckan – odlingen av narkotika har ökat niofalt sedan kriget startade, och vi ser hur soldater från Europa som förväntas arbeta för landets framtida säkerhet är oförmögna att göra något åt det. Det verkar som om de bevakade de vägar längs vilka narkotikan letar sig fram till Europa och våra barn. Enligt min mening är detta en mycket problematisk situation, och det är orsaken till varför det är ytterst nödvändigt att vi gör allt vi kan för att underlätta införandet av rättsstatsprincipen och demokrati under en stark och garanterad centralmakt som också beaktar etniska skillnader och mångfald. Det blir ingen fred i Afghanistan så länge som – såsom har varit fallet – biståndet och maktfördelningen är ensidig, vilket leder till att pashtunerna drar det kortaste strået. Jag anser att detta är ytterligare något som vi måste framhålla.
Valen behöver förberedas ordentligt så att det är klart vem som har rätt att rösta och så att valen kan få legitimitet, och den nya konstitutionen behöver användas för att uppnå denna maktbalans. Den nya konstitutionen medför både möjligheter och svårigheter eftersom sharialagarna möjliggörs. Alltmedan domstolarna fortfarande har domare som är lika konservativa som de nuvarande, blir ingenting som utfaller från dem acceptabelt för oss när det gäller vår uppfattning om vad rättsstatsprincipen innebär. Därför anser jag att vi måste ägna mycket uppmärksamhet och mycket möda de kommande veckorna och månaderna för att bevaka detta land. 
Zrihen (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill på min grupps vägnar tacka André Brie för det fantastiska arbete han har utfört genom att ge oss en tydlig och exakt bild av det återuppbyggnadsarbete som Afghanistan måste ta sig an, och de utmaningar som landet står inför de kommande åren.
Framför allt vill jag dock tacka honom för den särskilda uppmärksamhet han har ägnat åt respekten för kvinnors rättigheter, för den vaksamhet han har bett oss att visa på grund av bräckligheten i det som har uppnåtts. Stora framsteg har verkligen gjorts, inte minst i grundlagstexten: den politiska makten utövas av författningsrättsliga representanter, kvinnorepresentationen, jämlikheten mellan män och kvinnor är skrivet svart på vitt, respekten för språklig mångfald betraktas som en tillgång och inte som ett hot, och till sist, respekten för FN-stadgan och den allmänna deklarationen om mänskliga rättigheter. Även om en islamisk stat utropas, anser jag att det vore anmärkningsvärt för den delen av världen.
Denna utmaning delas dock och antas av både världssamfundet och Europeiska unionen. Vi måste följa våra egna åtaganden för att se till att övergången till demokrati genomförs, och det är nödvändigt att vi är tydligt närvarande för att stödja processen med att genomdriva de nödvändiga strukturerna för sociala och ekonomiska reformer i Afghanistan. Det spända klimatet får verkligen inte destabilisera de ansträngningar som görs, och därmed det obestridliga behovet av ett flerårigt ramprogram som skulle tillåta både strukturering av rättsapparaten och införandet av särskilda försoningsregler och ett utbildningssystem.
Som jag ser det verkar det också vara ytterst viktigt att hela processen för återställandet av freden borde gå hand i hand med processen för ekonomisk och social återuppbyggnad. Samtidigt vill jag påpeka att vi är väl medvetna om att återuppbyggnaden går långsamt framåt, eftersom den kan äventyra den stabilitet som är nödvändig för landets utveckling. Vi har gjort många åtaganden, vi måste utföra dem snabbt och framför allt inse att den minsta försening från vår sida riskerar att utnyttjas av andra för att säkerställa deras grepp över bräckliga strukturer med hjälp av medel som härstammar från narkotikahandeln.
Vi måste också synliggöra de framsteg som görs för befolkningens skull, så att människor inte börjar misströsta efter 25 års krig. Om vi misslyckas med att anta denna utmaning, kan vi inte bara förlora vår trovärdighet utan också ett fredsområde som stabiliteten i regionen är beroende av. 
Nicholson of Winterbourne (ELDR ).
   – Fru talman! Mina gratulationer till föredraganden för ett mycket fint betänkande, som jag vet att vi alla kommer att stödja. Jag skulle också vilja tacka kommissionsledamoten och hans arbetslag för deras utmärkta fina arbete på fältet. 
Jag påminner kollegerna om att förtrycket av de afghanska kvinnorna kom i fokus över hela världen i oktober 2001. Man antog att avlägsnandet av talibanregimen skulle underlätta kvinnornas svåra situation. I dag, två och ett halvt år senare, hävdar Amnesty att det internationella samfundet och den afghanska förvaltningen inte har lyckats försvara kvinnornas rättigheter. Det är fortfarande vanligt att medlemmar av de ockuperande väpnade styrkorna gör sig skyldiga till våldtäkter och sexuella kränkningar. I den västra provinsen Herat är talibanliknande dekret fortfarande allmänt utbredda, och till följd av detta förtryck begår fler kvinnor självmord nu än under talibanregimen. Human Rights Watch rapporterar om många sexuella övergrepp på barn.
Trots retoriken, inrättandet av kvinnoministeriet, driver Karzais regering politik som motarbetar kvinnor, och det finns inget rättsskydd, samtidigt som äldre rättsliga system som fortfarande är i kraft förbjuder dem från att söka hjälp. Kvinnornas motstånd mot regimen måste fortfarande pågå under jorden. Revolutionära förbundet för Afghanistans kvinnor har förbjudits att öppna ett kontor och dela ut sina tidningar. Människor som blir ertappade med att läsa dess litteratur befinner sig fortfarande i fysisk fara.
Kommissionsledamot Chris Patten sade att Afghanistan hade nått ett vägskäl. Jag, liksom Amnesty, Human Rights Watch och Revolutionära förbundet för Afghanistans kvinnor, anser att regeringen har valt fel riktning, och att kvinnors situation är värre än tidigare.
Patakis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Dagens situation är resultatet av en fortsatt intervention av ett eller annat slag från amerikanerna och deras allierade under de senaste åren, både genom att de har störtat folkets demokratiska regim i Afghanistan och påtvingat dem sina talibanska legosoldater, och genom att de direkt invaderade och ockuperade Afghanistan militärt under förevändning av att de bekämpar terrorismen.
Tyvärr förbigås allt detta i det framlagda förslaget med tystnad. Inte ett ord sägs om amerikanernas straffrättsliga ansvar, och i själva verket stöds den utlandsfödde Hamid Karzais regering, vars meriter är obefintliga så vitt vi vet. I betänkandet accepteras dessa interventioner och försök till lösningar föreslås utan att ifrågasätta det rådande läget. Överlåtelsen av ansvaret från ockupationsstyrkorna till Nato betraktas som positiv och en ny finansiering föreslås som stärker Natos position i de kontrollerade områdena, medan det inte finns någon som helst garanti för att dessa medel hanteras till fördel för det afghanska folket, särskilt för kvinnorna. I betänkandet välkomnas den nya konstitutionen som antogs av Loya Jirga, samtidigt som de negativa aspekterna som gör den oacceptabel belyses. I betänkandet ges uttryck för meningslösa förhoppningar om demokratiska val, samtidigt som de icke-existerande förutsättningarna för valen erkänns. Samtidigt som det konstateras att den huvudsakliga inkomstkällan kommer från opiumodlingen, där den största inkomsten går till lokala krigsherrar, behandlas i betänkandet inte alls dess vidare spridning i världen och CIA:s inblandning i detta.
Det är därför som vi, trots att vi gratulerar och tackar föredraganden André Brie för den stora insats han har gjort, tyvärr inte kan stödja detta betänkande, eftersom det tydligt framgår av det nyssnämnda att man inte i betänkandet inser fakta.
Det afghanska folket, som är offer för den nya ordningen, kommer att finna sin väg om de står emot de krafter som styr det, antingen i form av religiös fanatism eller under täckmantel av en dålig kopia av västliknande borgerlig demokrati, militära interventioner och ockupation. Vi måste stödja dem i denna kamp. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först och främst, och det som är viktigast, mina tack till föredraganden för hans utmärkta betänkande som ger en god överblick över de många problem som Afghanistan fortfarande måste ta itu med. Låt mig dock granska kommissionsledamotens meddelande i detalj. Herr kommissionsledamot! Ni har överöst oss med siffror, och jag erkänner att de är imponerande. Jag undrar dock följande. Vi har här ett land som är i behov av återuppbyggnad, som först och främst måste återuppbygga sig själv, och en förutsättning för detta är en ekonomisk grund att stå på. Precis som ni betonar är kampen mot opiumodlingen en mycket viktig aspekt, men i alla de olika åtgärder som utgör en del av strategin för att bekämpa opiumodlingen har jag faktiskt inte hört vilka alternativ producenterna har. Jag har sett dokumentärer som visar hur militärer överrumplar jordbrukarna och förstör allt på grund av att de odlar opium. Jag förstår nödvändigheten av detta, men hur har vi tänkt få ett slut på det om inte människor har en annan inkomst? Sak samma gäller för krigsherrarna. Hur skall de någonsin sluta vara krigsherrar om de ständigt förses med pengar från opiumekonomin?
Slutligen hade jag egentligen tänkt tala om kvinnor, men jag kan inte eftersom min tid är slut. Jag vill dock ge ett exempel: ett kvinnocenter i Kabul som endast tog några få månader att bygga. Det byggdes, det strömmade dit kvinnor som sökte utbildning och hälsovård, det var en plats där de kunde ta av sina burkor i fred. Detta är möjligt – varför är vi då så långsamma med att åstadkomma resultat med internationella resurser? 
Sandbæk (EDD ).
   – Fru talman! Jag vill börja med att gratulera André Brie till hans utmärkta betänkande.
Jag skulle nu vilja rikta mig till kommissionsledamot Chris Patten: det finns två frågor som jag skulle vilja att han tog upp. I november 2003 tillät Hamid Karzais regering att en lag från 1970 om bannlysning av gifta kvinnor från klassrummet skall tillämpas, vilket, i enlighet med vice utbildningsministern, ledde till att ungefär två till tre tusen kvinnor utestängdes. Skulle ni kunna ta upp frågan om tillämpningen av denna lag? I artikel 3 i den afghanska konstitutionen anges det att: ”Ingen lag kan motsäga trossatserna och bestämmelserna i den heliga religionen islam.” Detta ordval – som är utformat för att säkra ett relativt smidigt godkännande av den nya afghanska konstitutionen – kan komma att stå kvinnor dyrt i framtiden. Religiösa auktoriteters kontroll över utbildningen är definitivt en mycket oroande signal och en fråga som borde tas upp.
Många rapporter bekräftar att det i flera regioner i Afghanistan inte finns någon trygghet för kvinnor, och utbildningen för flickor är hotad. Sexton attacker mot flickskolor har dokumenterats sedan september 2002; det rör sig om allt från raketattacker till att sätta eld på skolor eller tvångsstängningar som genomförts av beväpnade män. Effekten av detta är förödande. Enligt FN:s utvecklingsprogram har den totala andelen inskrivna på grundläggande undervisningsnivå nyligen beräknats ligga på 39 procent för pojkar, med en motsvarande andel för flickor på endast 3 procent.
Unicefs program ”Back to School” [Tillbaka till skolan] som startades i mars 2002 gav upphov till stora förväntningar. Mer än tre miljoner barn – en tredjedel av dem flickor – vällde in i klassrummen i Afghanistan. Men i Kandahar delade man ut flygblad med budskapet: ”Sluta skicka era kvinnor till kontoret och era döttrar till skolan. Det skapar oanständighet och vulgaritet. Gör er redo att ta konsekvenserna om ni inte bryr er om rådet.” Sedan, fem månader senare, började dessa våldsamma attacker mot flickskolor.
Vi känner till de ofantliga utmaningar som den afghanska övergångsmyndigheten står inför i dag. Europeiska unionen och det internationella samfundet borde ge starkt ekonomiskt, socialt och politiskt stöd till återuppbyggnad. Det är emellertid absolut nödvändigt att både givare och den afghanska regeringen prioriterar säkerhet för kvinnor i hela landet. Om vi misslyckas med detta kommer framtiden att bli mycket dyster. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Fru talman! Tyvärr har Afghanistan glömts bort en aning i efterdyningarna av Irakkriget. Det kommer att krävas betydande resurser för att återuppbygga landet, och EU är en stor givare. Enligt min mening ger detta oss rätt till att ställa viktiga politiska villkor, däribland att begära framsteg i mänskliga rättigheter, särskilt kvinnors rätt till utbildning och tillgång till arbetsmarknaden. Jag beklagar också den nya konstitutionen, som ger sharialagstiftning företräde framför internationella, FN-relaterade, civila och politiska skyldigheter enligt fördrag: detta kan orsaka konflikter på områden som kvinnlig stening.
Bristen på trygghet och det faktum att det är nödvändigt att koncentrera internationella säkerhetsstyrkor till Kabul för att skydda regeringen oroar mig. Det har förekommit betydande omgrupperingar av taliban- och al-Qaida-styrkor som har föresatt sig att mörda internationella biståndsarbetare i provinserna, något som kommer att försena utvecklingen. Jag tror inte att president Musharraf gör tillräckligt för att hålla tillbaka terroristgrupper i Pakistans stamområden och nordvästra gränsprovinser; detta är skenbart eftersom kungörelser från Islamabad inte når dessa delar. Det måste göras mer om han skall få trovärdighet i kampen mot internationell terrorism.
Det gladde mig att de baktriska guldskatterna räddades, och jag skulle vilja betrakta de fynd som är avsedda för att rekonstruera nationalmuseet i Kabul som en symbol för nationell stolthet under den kungliga familjens beskydd, vilken fungerar som en välvillig enande styrka i landet.
När det slutligen gäller opiumodlingen föreslog jag i mitt ändringsförslag att man särskilt bör undersöka möjligheter att köpa och bränna opiet eller att använda det i medicinskt syfte som ett smärtstillande medel, eller att de internationella organisationer som ägnar sig åt att bekämpa narkotikahandeln kan använda det som ett billigare alternativ till motåtgärder mot narkotika. Det skulle bespara det internationella samfundet en hel del pengar om man brände opiet och gav jordbrukarna betalt, i stället för att använda många miljarder dollar till att bekämpa narkotikahandeln. 
Stihler (PSE ).
   – Fru talman! Situationen i Afghanistan är av stort intresse för kammaren. Detta viktiga betänkande är högst aktuellt mot bakgrund av demokratiutvecklingen i Afghanistan. Som det betonas i betänkandet har situationen förbättrats sedan talibanregimen föll, men det krävs ytterligare ansträngningar. Situationen för kvinnorna måste till exempel belysas, som många har påpekat denna förmiddag. Läs- och skrivkunnigheten är fortfarande otroligt låg, med endast 10 till 15 procent läs- och skrivkunniga kvinnor. Endast en tredjedel av skolbarnen är flickor. De hindras ofta från att återvända till skolan. Och även om några av dessa kvinnor går i skolan utsätts de för våld bara för att de är närvarande. Dessa tendenser är starkast utanför Kabul, i landets södra och östra delar, där situationen för kvinnor inte är så välkänd, men mycket värre än i det politiska centrumet. 
I den konstitutionen som utarbetades i januari erkänns särskilt jämställdhet mellan könen. Man har reserverat 25 procent av platserna i folkkammaren för kvinnor, ändå förblir det osäkert om denna bestämmelse, tillsammans med andra som fastställer rättigheter för kvinnor, kommer att bidra till att kvinnors rättigheter genomförs ordentligt eller om den kommer att hjälpa kvinnor att bli valda i det kommande valet.
Många ledamöter har talat om narkotikafrågan. Vi lever i en värld där en vallmo som odlats i Afghanistan i slutändan kan säljas olagligt som heroin i Skottland. Det mänskliga lidande som narkotikaproblemen orsakar och dess samband med kriminalitet i våra samhällen oroar oss alla. Därför borde vi stödja Afghan National Drug Control Strategy [Nationell strategi för narkotikakontroll i Afghanistan], som fastställer mål för en fullständig eliminering av vallmoodlingen till 2013. Det gläder mig att Förenade kungarikets regering planerar att placera ut ett förstärkt narkotikateam i Kabul och Kandahar i slutet av året, och att man har ställt 70 miljoner brittiska pund till förfogande på tre år för upprätthållande av lag, kapacitetsuppbyggande, alternativa försörjningsmöjligheter för de som är inblandade i vallmoodling och initiativ för att minska efterfrågan.
Vi måste se till att kapaciteten för effektiv offentlig förvaltning fortsätter att förbättras på central och regional nivå. 
Gahrton (Verts/ALE ).
    Fru talman! ISAF-trupperna och många andra hjälporganisationer gör mycket nytta i Afghanistan. Det arbetet saboteras dock av de amerikanska styrkornas närvaro.
I fjol hade jag tillfälle att tillsammans med en EU-delegation besöka USA-högkvarteret i Bagram. Det framgick tydligt att amerikanerna inte har några som helst planer för kvinnornas rättigheter, för demokrati eller för att bekämpa droger. Enligt egen utsago är de intresserade av att varje regering i Afghanistan skall erkänna USA-truppernas rätt att komma tillbaka om de någon gång lämnar landet. Det är ganska avslöjande för vad det handlar om.
När vi var i Bagram var det en sak som vi inte fick se. En amerikansk journalist berättade det för oss, nämligen fängelset i Bagram, som får berättelser från Guantánamo att framstå som rena söndagsskoleberättelserna. Hon hade fått fram att det, i varje fall då, fanns flera hundra fångar i Bagramfängelset. De blir utsatta för tortyr. De blir inte slagna, men de tvingas stå nakna i timmar, dag ut och dag in under ständiga förhör. Till slut dog två fångar, och hon fick en ärlig amerikansk läkare att skriva klart i dödsattesten att dödsorsaken var mord. Det tog ändå flera månader innan New York Times vågade publicera denna artikel.
Så känsligt är det att erkänna att de amerikanska soldaterna i Afghanistan, precis som på många andra håll, är gangstrar som försvarar amerikanska intressen med alla medel, men som fullständigt struntar i lokalbefolkningen. Låt oss få bort amerikanerna och ersätta dem med vettigt folk ifrån ISAF och hjälporganisationer. Det finns så många andra som kan göra konstruktiva insatser. Amerikanerna bara gör ont värre. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Fru talman! Betänkandet om Afghanistan skall välkomnas i den mån det visar att Hindukush rike, som har hamnat i fokus för den internationella uppmärksamheten i efterdyningarna av 11 september 2001, inte kommer att glömmas bort igen, och att Europeiska unionen står fast vid sitt finansiella och politiska åtagande för att bidra till att uppnå stabilitet.
I betänkandet skildras det rådande läget mycket pessimistiskt och enligt min uppfattning beaktas de positiva inslagen för lite, av vilka ett utan tvekan var Loya Jirgas antagande av konstitutionen i december förra året. Konstitutionen är framför allt avsedd att stärka centralregeringen, utan vilken detta land, uppdelat mellan etniska grupper och sönderslitet av krigföring och sovjetisk ockupation genom decennier, knappast har en chans att bygga upp en egen nation eller att utvecklas normalt.
Därefter behövs demokratiska val, som i detta land kommer att bli en svår process. Även om förberedelsearbetet har kommit igång för sent bör valen hållas så snart som möjligt, under förutsättning att de stärker stabiliseringsprocessen. Jag vet att amerikanerna insisterar på att valen skall hållas i juni, men om situationen skall förbli lugn och förhållanden skall skapas för ett mer eller mindre demokratiskt val, är det inte absolut nödvändigt att hålla fast vid detta datum. Vi sade i augusti att det inte skulle vara någon katastrof om de hölls något senare. Alla andra åtgärder som avses att bidra till att återställa freden i landet kan jämföras med ordspråkets vattenglas som antingen är halvfullt eller halvtomt.
Säkerhetssituationen är lika hemsk som den var tidigare. De militanta talibanerna har uppenbarligen återupprättats i sydost, och amerikanerna utesluter inte möjligheten att använda landtrupper i en våroffensiv. Även om utvidgningen av ISAF:s operationer till områdena utanför Kabul är att välkomna, är dess mandat så begränsat att tyska trupper som är stationerade i Kundus – för övrigt det säkraste området – faktiskt bara är åskådare medan opiumsmugglingen fortsätter att vara en av landets främsta inkomstkällor, vilket i sin tur har gjort Afghanistan till världens största opiumproducent. Opiumhandeln är i full gång och bidrar fortfarande till att livnära krigsherrarna och deras arméer, och det är ett av huvudproblemen. 

Ford (PSE ).
   – Herr talman! Får jag för det första be kammaren om ursäkt för att ha missat en stor del av denna debatt, men tyvärr var jag tvungen att delta i STOA-panelen för att rösta för att försöka förhindra nedtystning av en vetenskaplig rapport på uppdrag av Europas multinationella chokladföretag om oätliga produkter i livsmedel. Jag hade dubbel otur eftersom vi förlorade omröstningen med 11 röster mot 8. 
När det gäller Afghanistan gratulerar jag först och främst André Brie till hans betänkande om ett svårt ämne i ett svårt land. Jag hade förmånen att få delta i delegationen från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik till Afghanistan i juni 2003. Det var tydligt att säkerhet är den dominerande frågan. Tyvärr verkar det i allt högre grad som om glaset är halvtomt snarare än halvfullt.
De ockuperande koalitionstrupperna och Förenta staterna tillbringar sina dagar i sina fasta och mobila fästningar, när de på gatan uppvisar samma hårdhänta sätt som de nyligen visade prov på i Irak. Den internationella säkerhetsstyrkan har ett täckningsområde som är koncentrerat till Kabul, vilket begränsar dess operationer till 2 procent av Afghanistans landyta. Resten av landet är fullständigt utlämnat till stridande krigsherrar som lägger beslag på intäkter och godtyckligt skipar rättvisa i sina privata fängelser, och som ibland gör president Karzai till något förmer än borgmästaren av Kabul, som har stöd av Förenta staterna.
Efter det att marinen dödat tre afghanska soldater ur nationella armén i en vänskaplig skottlossning gick den internationella säkerhetsstyrkan in som mellanhand för att medla fred mellan de två grupperna, som skenbart befinner sig på samma sida. Ändå anser många i den nationella afghanska armén att den internationella säkerhetsstyrkan och Förenta staternas trupper helt enkelt är av samma skrot och korn.
Kampanjer utan resurser för att öka den internationella säkerhetsstyrkans närvaro utanför Kabul är önsketänkande. Ingen verkar ha möjlighet eller lust att finna de pengar som behövs för att öka antalet trupper – det skulle behövas ungefär 40 000 för att täcka hela landet.
De viktigaste måltavlorna för de sista talibanerna i söder är utlänningar, men utan återuppbyggnadsarbete är lokalbefolkningen frestad att betrakta situationen som likvärdig, ja kanske till och med sämre, än den var under talibanerna. Många anser att stora delar av talibanerna skulle kunna återföras in i medborgarsamhället, men detta skulle innebära att byta tillbaka den sociala tyngdpunkten till en islamisk konservatism som inte båda gott för kvinnornas frigörelse.
Mänskliga rättigheter är viktiga, särskilt kvinnornas situation. De kan mycket väl få formella rättigheter, men de kommer knappast att genomföras i byarna. Den bästa förhoppningen inför framtiden kan vara utbildning för alla, som inte kommer att förändra rådande attityder utan snarare nästa generations inställning.
Förenade staterna och EU driver slutsatser som förmodligen är ogenomförbara i praktiken. Som Förenta nationernas särskilda företrädare sade, om man försöker införa västerländsk demokrati i Afghanistan spiller man sin tid. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag vill tacka föredraganden André Brie för en mycket välskriven och angelägen beskrivning av läget i Afghanistan och av vad vi skall göra för att förbättra det.
Jag har fyra punkter som jag vill rikta till parlamentet och till kommissionsledamoten Patten. Den första gäller narkotikan. I och med att det internationella samfundet arbetar mot narkotikamissbruket påverkar Afghanistans illegala opiumproduktion enskilda regeringars vilja i omvärlden i negativ riktning att bidra ekonomiskt till landets återuppbyggnad. Enligt en undersökning från FN:s organ för narkotikakontroll och brottsförebyggande stod Afghanistan 2003 för tre fjärdedelar eller 75 procent av världens samlade produktion av illegalt opium. Detta är minst sagt djupt oroväckande.
Den andra punkten gäller kvinnornas situation. Den anti-demokratiska och islamistiska talibanregimen gjorde sig vid sin tid vid makten skyldig till den mest medvetna form av kränkning av kvinnors rättigheter som förekommit i modern tid. Regimen införde en könsapartheid som totalt förnekade kvinnors identitet. Talibanregimen är nu borta, men synen på kvinnor finns i mångt och mycket kvar i Afghanistan. Landets myndigheter, det internationella samfundet och EU måste därför med alla krafter arbeta för att denna syn förändras.
Den tredje punkten gäller religionsfriheten. Afghanistans första konstitution efter talibandiktaturens fall ger upphov till oro med anledning av vissa formuleringar om den islamiska lagens dominerande roll, om inskränkningar av vissa mänskliga rättigheter och individuella friheter samt begränsningar av kvinnors rättigheter.
Den sista punkten gäller utbildningsväsendet. Vi i Europaparlamentet begär ett öppet utbildningssystem som alternativ till Madraserna, koranskolorna, som fungerar som högborgar för muslimsk extremism och för hatkultur och där talibanska militanter rekryteras. 
Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja gratulera André Brie till ett utmärkt betänkande. Jag hade också äran att ingå i delegationen till Afghanistan. Jag vet att vissa har gratulerat mig till att vara föregångare på några områden. Till detta skulle jag nu vilja lägga till det faktum att jag satt och drack te med några av de största narkotikahandlarna och narkotikatillverkarna i världen.
Jag riktar i synnerhet mina kommentarer till den ärade ledamot som jag vet kommer att försvinna in i solnedgången inom alltför kort tid, men han kan kanske göra en stor insats för den europeiska säkerheten om han under sina få återstående månader accepterar några av de frågor som jag talade om. Det totala värdet på vallmoskörden när den lämnar Afghanistan uppskattas till 700 miljoner euro. Det heroin som framställs av denna värderas till 12,5 miljarder euro.
De statliga utgifterna i medlemsstaterna för att polisstyrkor, tullmyndigheter och antinarkotikarotlar skall kunna kontrollera importen och användningen av heroin uppgår bara de till 4 miljarder euro per år. Antalet som anhålls för narkotikabrott inom EU ligger på omkring 700 000 personer per år. Varje år fängslas 60 000 personer för narkotikabrott, något som leder till årliga kostnader på 1,5 miljarder euro för att hålla dem i fängsligt förvar.
Vi behöver en alternativ utvecklingsstrategi för Afghanistan som införlivar EU:s antinarkotikapolitik i dess utvecklingspolitik. Vi måste erbjuda landsbygdsbefolkningen ekonomiskt genomförbara och stabila försörjningsmöjligheter. Skulle det då inte vara mycket bättre att kväva denna handel på odlingsplatsen i stället för vid den plats där konsumeringen eller distributionen sker? Om vi gör på det viset kommer vi att spara 4 miljarder euro bara på kostnader för polisbevakning och 1,5 miljarder på kostnader för att hålla personer fängslade.
Jag föreslår den ärade ledamoten att vi tar hand om denna övergång från vallmoodling till fruktodling, såsom vi nu gör med grekisk tobak som vi köper och bränner. Ett liknande tillvägagångssätt skulle kunna genomföras med vallmoskörden i Afghanistan, och jag skulle vilja att den ärade ledamoten tog till sig detta på allvar. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om ny kraft åt Europeiska unionens åtgärder i fråga om mänskliga rättigheter och demokratisering i samarbete med partnerländerna runt Medelhavet. 
Patten,
   .  Herr talman! Jag är oerhört glad över att få denna möjlighet att inför parlamentet få förklara varför detta meddelande är så viktigt. Vi har utformat en sammanhängande strategi som maximerar användandet av alla våra instrument för att främja respekten för demokrati, rättsstatsprincipen och mänskliga rättigheter i en region som svarar för väldiga utmaningar på dessa områden.
I meddelandet föreslås det att vi skall använda vår klausul om grundläggande rättigheter mycket bättre genom vår politiska dialog med partnerländer. Det innehåller en redogörelse för hur det civila samhället skall kunna engageras ytterligare. En central del är en inbjudan till våra partnerländer runt Medelhavet att utveckla strategier för mänskliga rättigheter på nationell nivå. Detta är nyskapande. Det är inte det enda. Länder som utvecklas väl kommer att belönas med ytterligare medel från Meda. Detta kommer att bli komplement till de Meda-projekt som redan pågår för att hjälpa till att reformera den dömande makten och främja god förvaltningssed – som för närvarande finansieras med ett belopp på 100 miljoner euro.
Det är lätt att rätt upp och ned avfärda möjligheterna till framgång för dessa projekt. Ändå ligger det huvudsakliga ansvaret för främjandet och skyddet av mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen hos regeringarna, som vi alla vet. Alla strategier som bortser från detta faktum är dömda att misslyckas. Det var därför som konferensen i Sana'a – som jag vet att den ärade ledamoten deltog i – blev ett sådant genombrott, och något som vi måste bygga vidare på. Det gläder mig att generaldirektören för min egen avdelning, Eneko Landaburu, också hade möjlighet att delta vid denna oerhört viktiga och betydelsefulla konferens.
Det går inte att uppnå några verkliga framsteg utan ett fritt fungerande, sjudande civilt samhälle. Det är här som det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter kommer in i bilden. 25 miljoner euro har anslagits till denna region för perioden 2002–2004. Dessutom kommer en betydande andel av de extra 17,5 miljoner euro, som anslogs av denna kammare till det europeiska initiativet i slutet av förra året, att användas för att förstärka stöd till gräsrotsorganisationer som arbetar med att försvara mänskliga rättigheter och demokratisering i denna del av världen.
Meddelandet har redan lett till uppmuntrande resultat, särskilt i Marocko och Jordanien. Det fick ett varmt välkomnande av rådet. Nyckelpartner i det civila samhället har också erkänt dess värde. Europaparlamentets fulla stöd kommer att bli avgörande för denna strategi, och jag upprepar att den är banbrytande, i en av de svåraste regionerna i världen när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati.
Parlamentets resolution tar också upp synpunkter på förvaltningen av det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, och parlamentets roll i utformandet av initiativet.
Mot denna bakgrund skulle jag vilja påminna om att vi har kommit en lång väg sedan 1994. Det var det budgetår då nio separata budgetposter slogs ihop under en utgiftskategori för första gången. Fem år senare, 1999, fastställdes genomförandet av dessa budgetposter på en fast rättslig grund med två förordningar, en för utvecklingsländer och en för ”övriga länder” – Ett utvidgat europeiskt grannskap/nya grannar, Meda, Balkan med flera. Dessa grundläggande fakta ligger till grund för målen för det europeiska initiativet, utformningen av dess instrument och fastställandet av de administrativa förfarandena. Europaparlamentet var fullt delaktigt i utarbetandet av dessa förordningar. Jag litar på att parlamentet kommer att stödja utvidgningen av initiativet efter 2004, i linje med dess nuvarande rättsliga ram.
Kommissionen har alltid hållit parlamentet fullt informerat om vår uppfattning. Vårt meddelande från maj 2001 om Europeiska unionens roll för att främja mänskliga rättigheter och demokratisering i tredjeland, där vi föreslog ett mer strategiskt tillvägagångssätt för initiativet, välkomnades och fick fullt stöd av Europaparlamentet. På samma sätt har kommissionen sedan 2002 hållit parlamentet underrättat om initiativets fleråriga programplan och dess årliga uppdateringar, samt eftersträvat lämpliga diskussioner med parlamentet om våra prioriteringar.
Ledamöterna är fullt medvetna om de förfarandemässiga begränsningar som kommissionens arbetar under, som anges i förordningarna om mänskliga rättigheter, budgetförordningen, kommittéförfarandet och så vidare. Det står inte i kommissionens makt att ändra dessa regler. Men jag har ett fullständigt engagemang för, och mina avdelningar är redo, att fortsätta den givande dialog som vi hittills har fört om alla frågor som rör mänskliga rättigheter och demokratisering, däribland strategin och målen för vårt bistånd till tredjeländer. På grundval av detta skulle jag vilja uppmana parlamentet att ge sitt fulla stöd till en snar utvidgning av förordningarna innan detta parlament upplöses för att få till stånd en stabil ram som nästa parlament och kommission kan bygga på.
Jag skall bara kommentera två saker till. Det arbete som vi gör på fältet för demokratisering och mänskliga rättigheter i Mellanöstern som helhet är avgörande inte bara för ländernas hållbara ekonomiska och politiska utveckling i denna region, utan också för förbindelserna mellan Europa och den islamiska världen, särskilt de delar av den islamiska världen som ligger närmare våra egna geografiska gränser. Detta är ett område som vi har arbetat med ett tag på ett allmänt plan. Jag läste nyligen uttalanden av en mycket framstående amerikansk offentlig tjänsteman om vad som krävdes för att utveckla en mer stabil, säkrare och pluralistisk region i Mellanöstern. Jag läste dessa kommentarer med intresse, och önskade att jag omedelbart hade kunnat tala om för honom att idéerna var mycket bra – vi kallar dem Barcelonaprocessen, och vi har arbetat med dem sedan mitten av 1990-talet.
Vi måste erkänna att detta inte bara är en god idé att ta upp en måndagsmorgon för att sedan glömmas bort mot slutet av veckan. Detta är en långsiktig process, och vi har åtagit oss den med mer kraft och sporadisk hårdhet, hoppas jag. Vi måste erkänna att det måste finnas kopplingar mellan ekonomiskt stöd och uppförande på plats. Vi måste också erkänna att vi arbetar med fröet till samhällen och till människors strävanden.
Min andra punkt rör helt enkelt det faktum att några av de ärade ledamöterna i denna kammare talar med åtskillig auktoritet i detta ärende. Jag tänker på ordföranden för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, på den ärade ledamot som en gång talade från denna bänk och även på min ärade vän som jag, hoppas jag, lyckas få ordet genom att fånga er uppmärksamhet senare i debatten, herr talman. De har spelat en nyckelroll i utvecklingen av Europeiska unionens politik om demokrati och mänskliga rättigheter. Det säger sig självt att vi borde lyssna mycket noggrant till deras åsikter om de institutionella åtgärder som vi måste genomföra och hur vi kan skärpa våra prestationer och se till att det som vi gör är mer fokuserat och effektivt i hela regionen. Jag vill bara understryka att vi, vad mig beträffar och på kommissionens vägnar, är öppna för de idéer som parlamentsledamöterna kommer att lägga fram för oss, och vill bara se till att det som vi gör sker på ett så effektivt sätt som möjligt.
I två beundransvärda rapporter från FN:s utvecklingsprogram understryks betydelsen av detta arbete, och jag för min del vill se till att vi i Europa nappar på utmaningen i dessa rapporter och inte bara betraktar dem som några goda idéer som kan plockas fram och dammas av ibland. 
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Min grupp välkomnar kommissionens meddelande. Jag anser att det är ett viktigt steg och att det också kan utgöra ett enhetligt förhållningssätt till olika strategier. Som kommissionsledamoten har sagt handlar detta om att integrera Barcelonaprocessen med strategin för ett utvidgat Europa och frågorna som är kopplade till finansieringen av Meda och andra program. Jag anser att även mänskliga rättigheter och demokrati måste ingå i dessa, eftersom en bestående fred endast kan skapas om staten, civilsamhället, de politiska krafterna och partierna på lång sikt garanterar en stark förankring för demokratin och rättsstatsprincipen, vilka alltid utgör den största garantin för en fredlig utveckling.
Detta är av enorm betydelse för oss, inte bara på grund av de mänskliga rättigheterna som skall garanteras på andra sätt, utan också på grund av att stabiliseringen av regioner som denna, baserat på demokrati och rättsstatsprincipen, är den bästa säkerhetspolitik vi kan bedriva i vårt eget intresse; vi bör absolut se till att stabilitet råder där på så sätt att folket har en framtid och inte faller offer för fundamentalism, som de annars med rätta skulle göra. Detta är vad som ligger bakom många politiska problem i länder i Mellanöstern, vilket gör det svårare att leda dem mot en bättre framtid.
Det är särskilt i frågor som dessa, herr kommissionsledamot, som jag ser det som viktigt att involvera icke-statliga organisationer, men låt mig kommentera det ni just sade i er slutsats. Det förefaller som viktigt att – såsom tidigare var fallet i Central- och Östeuropa – sådana demokratiprogram alltmer bör utnyttja erfarenheten hos Europaparlamentet och dess ledamöter, inte bara genom att rådfråga dem utan också genom att innefatta dem i beslutsprocessen. Samtidigt som jag inte försvarar avsaknaden av maktdelning, så är det ett faktum att vi med vår egen erfarenhet, förvärvad från det dagliga arbetet med att utveckla demokratin, partierna och gräsrotsdemokratin, har mer samlad kunskap än inom ett administrativt organ, där människor utvecklat ett helt annat synsätt, och jag tror inte att detta handlar om att bara ta fram teorier som kostar mycket pengar men inte ger några resultat. Det handlar mycket mer om att upprätta effektiva strukturer på plats. Vi kanske skall återgå till det tidigare förfarandet; det vore ett intressant område att experimentera med för att se vilka framsteg vi kan göra.
Får jag slutligen nämna en sak till? Jag anser att både kommissionen och parlamentet tidigare inte i tillräckligt hög grad uppmärksammade huruvida våra resolutioner om mänskliga rättigheter och demokrati verkligen genomfördes eller inte. I detta avseende var övervakning och genomförande våra svaga punkter. Vi lade fram några fantastiska resolutioner, och det var allt. Möjligheten att kontrollera om någonting görs åt dem eller inte verkar få allt större betydelse; det hänger också samman med integreringsprocessen som jag talade om inledningsvis. Jag anser att många avtal borde kopplas till införandet av mänskliga rättigheter och att mycket av finansieringen borde kopplas till den demokratiska utvecklingen, för att därmed upprätta kontrollmekanismer som möjliggör praktisk tillämpning av demokrati och mänskliga rättigheter som stabiliteten är avhängig av, och som skyddar dem från att endast bli till vackra ord. 
Napoletano (PSE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Chris Patten! Det är viktigt att frågan om mänskliga rättigheter och demokrati återigen blir fokus för debatten om förbindelser mellan Europeiska unionen och Medelhavsländerna. Nästan tio år efter Barcelonaprocessen noterar vi att det fortfarande finns en allvarlig demokratibrist i dessa länder, vilket också har påpekats i flera rapporter från FN:s utvecklingsprogram (UNDP). Vi måste verkligen fråga oss om politiken som vi hittills har fört, och framför allt om de instrument som förordades i detta område, var lämpliga med tanke på Barcelonastrategins ambitiösa mål.
Artikel 2 i klausulen om det bilaterala associeringsavtalet har i det stora hela visat sig vara otillräcklig. Jag vill dock ställa en mer komplex fråga: är bilaterala avtal lämpliga instrument för att främja utvecklingen av mänskliga rättigheter? Jag anser att dessa avtal har bidragit till att ge internationellt erkännande till regimer som annars inte hade haft någon legitimitet. Vi måste vara mycket försiktiga när det gäller detta, och som jag ser det ställs denna fråga i kommissionens meddelande.
Jag stöder de tio punkterna: det Initiativ för demokrati som Europaparlamentet vill upprätta är ett intressant instrument eftersom det är ett av de få instrument som gör att åtgärder kan vidtas oberoende av regeringarna. Alla andra faller verkligen inom den mellanstatliga ramen, även om ni har rätt, herr kommissionsledamot, när ni konstaterar att vi måste komma ihåg att en del av denna dialog också måste involvera de härskande klasserna. Hur som helst vill jag att detta instrument skall stämma mer överens med resten av vår politik, annars finns det en risk att det blir ett sätt att legitimera andra strategier som i själva verket är Därför är detta incitament utmärkt, det är bra för länder som är beredda att följa denna väg och det är lika utmärkt när det gäller den parlamentariska församlingen EU–Medelhavsländerna, som kan ha en intressant potential. Det är oerhört viktigt för konferensen i Sana’a, som har uppmärksammat regeringar och civilsamhället på denna fråga. Men jag frågar mig själv om inte EU-institutionerna ständigt och otvetydigt borde göra en insats för demokratin, en insats som också baseras på nya instrument. Till exempel, herr kommissionsledamot, varför inte försöka ha en multilateral konvention om mänskliga rättigheter med dessa länder, som också baseras på institutioner som kan garantera dessa rättigheter? Jämfört med den nuvarande situationen skulle detta ge upphov till en annan dynamik.
Avslutningsvis, har jag lagt fram ett ändringsförslag till artikel 11, eftersom jag anser att om denna politik läggs ut på ett externt organ motsäger detta till viss del den debatt som vi hittills har haft, då det bör vara EU-institutionernas mandat att genomföra denna politik. Borde inte kommissionen därför ha instrument som är anpassade till att genomföra dessa mål när det gäller finansiella förfaranden? 
Van den Bos (ELDR ).
   – Herr talman! Demokratin och de mänskliga rättigheterna i vissa Medelhavsländer är fortfarande i ett bedrövligt tillstånd, huvudorsaken är att myndigheterna aldrig avstår från makten och inte ens vill dela den. Enväldiga regimer kan endast hålla kvar sitt grepp om makten genom förtryck och genom att begränsa friheten. Det är folket som drabbas värst av en dålig regering och av att de hamnar på efterkälken ekonomiskt och socialt. Detta skapar en grogrund för radikalism hos den missnöjda befolkningen, vilken inte bara påverkar själva regionen utan också resten av världen. Europeiska unionen måste därför göra allt som står i dess makt för att utöva ett positivt inflytande på situationen. Partnerskapen utgör en bra ram för detta; något som vi dock hittills inte har utnyttjat fullt ut och som inte är tillräckligt bindande. Enbart finansiellt stöd, utan politiska villkor, leder endast till en försämring av situationen, och av det skälet välkomnar jag helhjärtat denna impuls till stärkande av politiken.
Kommissionens meddelande, med dess tio prioriteringar, är verkligen utmärkt. Många av de föreslagna åtgärderna är i linje med de specifika förslag jag gjorde i mitt betänkande om mänskliga rättigheter förra året. Avsikterna och förhållningssättet är bra, men resultaten är givetvis inte på något sätt garanterade. Vi syftar i grunden på att förmå regimer att göra grundläggande ändringar i sina beteenden som de inte hade varit benägna att göra självmant. De nya åtgärderna får inte leda till byråkratisering, utan snarare till specifika mål som bedöms systematiskt. Det är mycket viktigt att tillföra något positivt till situationen.
Kan kommissionsledamoten tala om för oss hur våra partners hittills har reagerat, bortsett från Marocko och Jordanien som han redan har nämnt? Kan han också förklara hur EU:s position förhåller sig till Förenta staternas politik med avseende på området? I vilken utsträckning finns det en transatlantisk samordning? Det föreslagna stärkandet av åtgärder kommer inte ett ögonblick för tidigt. Ytterligare försämringar i området kan få långtgående konsekvenser. Många regimer säger att säkerhet är viktigare än demokrati. Denna motsägelse kan knappast bli mer missförstådd. Det är just avsaknaden av demokrati som gör situationen hopplös och farlig. Den som strävar efter säkerhet och välstånd måste först säkra demokrati och mänskliga rättigheter. Jag vill att kommissionsledamoten svarar på mina frågor. 
Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det som komplicerar det hela så mycket tror jag beror på det faktum att vi aldrig kan vara säkra på någonting. Jag hörde er välkomna de marockanska myndigheternas insatser. För egen del har jag just läst det alldeles nyutkomna betänkandet från Internationella förbundet för de mänskliga rättigheterna (FIDH) som presenterades i går och som visar vilka förödande effekter 11 september har haft i dessa länder, vilket yttrar sig genom många godtyckliga fängslanden på alla håll som uppenbart innebär en grov kränkning av respekten för de mänskliga rättigheterna. Så medan vi välkomnar det mycket intressanta och beaktansvärda framsteg som gjorts på familjeområdet, återstår dock vissa extremt oroande delar. Jag säger detta för att poängtera att de mycket stora insatser som kommissionen och detta parlament har enats om – vilket ni själv betonar – för att förstärka alla mekanismer för åtgärder och utvärdering angående respekten för de mänskliga rättigheterna, inte bara fastställs utifrån det internationella perspektivet utan också utifrån de relationer som EU:s enskilda medlemsstater har med dessa olika länder.
Hur många program behöver vi för att uppväga den katastrofala effekten av president Jacques Chiracs besök i Tunisien, där han hävdade att det inte fanns några problem med de mänskliga rättigheterna och att, mitt under en framstående advokats hungerstrejk, den viktigaste rätten är rätten att äta? Hur många program behöver vi för att rätta till det?
Vi är väl medvetna om att, i bedömningen av associeringsavtalen, inskränkningarna av från staternas sida är skrämmande. Vi måste verkligen befästa gemenskapens ansträngningar som är resultatet av stödet från sammanslutningar, icke-statliga organisationer, civilsamhället och, som vi vet, ledamöter av detta parlament och kommissionen. Så det finns aktörer som kanske kan överbrygga den svårigheten.
Men jag vill fråga er rakt på sak, herr kommissionsledamot, om ni eventuellt har ett ansvar i detta avseende. Hur kan vi, när det gäller Tunisien, förklara att kommissionen initierar ett uppenbart meningslöst program som syftar till att stödja medier som inte finns, som är fjättrade och helt i händerna på Ben Ali, alltmedan Ben Ali-regeringen håller inne de medel som tilldelats Tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter? Alla vet att Ben Ali tänker använda denna inte obetydliga summa för att finansiera sin presidentvalspropaganda. Inser ni detta eller inte? Hur är en sådan sak möjlig? Detta är något jag verkligen undrar över, eftersom ett sådant beslut ligger på just oss. 
Claeys, Philip (NI ).
   – Herr talman! Det ligger verkligen i Europeiska unionens intresse att skapa ett område med stabilitet, säkerhet och demokrati på andra sidan Medelhavet, och därför är varje ansträngning i denna riktning inte på något sätt bortkastad. Mycket återstår dock att göra. Läget i detta område är fortsatt instabilt. Sannerligen får inte bistånd användas på fel sätt till fortsatt generösa villkor eller till att hjälpa regimer som har kränkt mänskliga rättigheter i åratal att stanna kvar vid makten. Vi, Europeiska unionen, får inte bibehålla några tabun. Bland de största hindren för att vi skall lyckas uppnå våra mål finns en ytterligare uppgång för islam å ena sidan och det fortsatta invandringsproblemet å andra sidan. Vi måste klargöra att fler invandringsströmmar inte ligger i vare sig Maghrebländernas eller i Europas intresse. Dessa länder har garanterat inget att vinna på kompetensflykt eller liknande. Dessutom förhindrar en ökad invandring integreringen av de invandrare som redan finns i Europa. Vi måste fortsätta att ta upp denna fråga. Det handlar om att fortsätta anstränga oss för att öka demokratin och stabiliteten i dessa länder, både i deras och i vårt intresse, exempelvis i samband med den politik för goda grannförbindelser som nu är på gång. 
McMillan-Scott (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har intagit vår vice talman Giorgos Dimitrakopoulos plats som en liten påminnelse till oss själva att demokratin i Medelhavsområdet inte började med denna debatt. Jag tackar kommissionären, vars arbete som guvernör av Hongkong säkerställde fortsättningen av det demokratiska livet i detta territorium, något som jag hoppas kommer att skapa förändring i Kina som helhet.
Det är ett nöje att vara föredragande för meddelandet ”Ny kraft åt Europeiska unionens åtgärder i fråga om mänskliga rättigheter och demokratisering i samarbete med partnerländerna runt Medelhavet”. Vi välkomnar meddelandet och dess tio åtgärdspunkter. Vi noterar att det offentliggjordes 2003. Sedan dess har Meda-processen fått nytt liv, med överenskommelserna i december om att inrätta det parlamentariska forumet EU–Medelhavsländerna. I december instämde också rådet åtminstone i att det dokument som kommissionären och den höge representanten lade fram med titeln ”Strengthening the EU's relations with the Arab world” [Att stärka EU:s förbindelser med arabvärlden] skulle antas i mars, medan man misslyckades med att komma överens om den europeiska konstitutionen. Vi välkomnar detta.
Jag är också föredragande för de två förordningar som handlar om fortsättningen av det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter under 2005 och 2006. Samtidigt som vi stöder meddelandet om ”Ny kraft åt Europeiska unionens åtgärder i fråga om mänskliga rättigheter och demokratisering i samarbete med partnerländerna runt Medelhavet”, undersöker vi också dessa två förordningar. Parlamentet kommer i dag att rösta om huruvida vi skall få säga vår mening om de prioriterade frågorna och genomförandet av detta program, Europeiska initiativet för demokrati, eftersom den resolution som utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har lagt fram i dag påpekar att denna fond, som inte kräver värdlandets samtycke, vilket är unikt, borde vara mer inriktad, särskilt på det som jag beskrev som ”instabilitetens båge” från Ryssland till Marocko, där demokratin är skör, eller på arabvärlden, där den är obefintlig.
Kommissionärens hänvisningar till rapporten från FN:s utvecklingsprogram understryker den vikt som kommissionen fäster vid den, men tyvärr måste kommissionen stoppa pengarna där hålen finns. Vi måste mycket noga undersöka hur Europeiska unionen finansierar program i denna region. Kommissionären nämnde till exempel en siffra på 100 miljoner euro för god förvaltningssed i Meda-regionen. Min uppfattning är att det i själva verket finns 500 miljoner euro per år tillgängligt för god förvaltningssed i Medelhavsområdet som helhet. Men av detta är för närvarande bara 7 miljoner euro budgeterade genom det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter. Under förmiddagen har det i kammaren förekommit hänvisningar till de förestående valen i Algeriet och Tunisien, där mycket lite pengar kommer fram till icke-statliga organisationer och aktivister som arbetar för fria medier och utveckling av mänskliga rättigheter.
Tyvärr – jag har viss erfarenhet som initiativtagare till detta demokratiprogram – är det nu ganska byråkratiskt, och det slår fel på säkerhetssidan. Det enda sättet att hantera detta är att försöka anpassa det till den rådande situationens verklighet. En instabil värld i vår östra och södra omgivning kräver särskilda åtgärder. Efter mina dåliga erfarenheter av arbete på detta område under 1990-talet med f.d. Sovjetunionen, genom en extern byrå som hade en rörlighet och ett manöverutrymme som kommissionen inte uppskattade, vilket rådet inte hade någon möjlighet att bestrida, kan jag säga att vi har ett mycket mer effektivt program tack vare parlamentets engagemang.
Jag välkomnar kommissionärens försäkran att han kommer att vara fördomsfri inför nya förslag som parlamentet kan komma att presentera. Jag har för avsikt att lägga fram dessa, särskilt som jag denna förmiddag förstår att rådet har beslutat att dra tillbaka förordningarna som de nu är utformade och lägga fram dem i ett nytt format, vilket därigenom försenar antagandet av förordningarna ytterligare. Diskussionen kommer att fortsätta. 
Obiols i Germà (PSE ).
   – Herr talman! Vi är positiva till och stöder kommissionens meddelande om ny kraft åt Europeiska unionens åtgärder i fråga om mänskliga rättigheter och demokratisering i länderna runt södra och östra Medelhavet.
Vi är övertygade om att den enorma utmaningen att utveckla dessa grannregioner endast kan vara möjlig om vi kombinerar ansvar och hantering när det gäller EU:s förpliktelser. Att med andra ord genomföra associeringsavtalen korrekt genom en stark politisk och kulturell drivkraft i ett sammanhang där normen alltmer representeras av åsikter och föreställningar om fattigdom, fanatism och terrorism, snarare än av målet att på allvar sträva mot frihet, social sammanhållning och fred.
Därför stöder vi detta initiativ och rekommenderar att vi, när det gäller Europeiska unionens allmänna politik beträffande de mänskliga rättigheterna, å ena sidan inte väljer att blunda av hänsyn till en falsk , eller å andra sidan bara nöjer oss med fördömanden eller protester. Vi måste vara ”konsekventa” i vår politik gentemot länderna runt södra och östra Medelhavet. Vår prioritering måste därför alltid vara att beakta följderna av vår politik i detta avseende.
Som kommissionsledamoten helt riktigt har påpekat finns det en strategi som snart är tio år gammal – den från Barcelonaprocessen – och allt vi behöver se till är att mottot [snabbare, högre, starkare], eftersom Barcelona är en olympisk stad, syns vid entrén till kommissionens kontormed tanke på utvecklingen av EU–Medelhavsländerna-politiken. 
Mayol i Raynal (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Den så kallade Barcelonaprocessen har fått all sympati av män och kvinnor av god vilja. Huvudstaden i Katalonien var verkligen värd att vara den plats där en politik som syftade till att bygga broar över Medelhavet initierades. Här måste jag i förbigående nämna minnet av två berömda katalaner som var och en på sitt sätt förutsåg denna politik på medeltiden: Raymond Lull och Anselme Turmeda. Jag välkomnar den intelligenta och inkännande insats som görs genom denna politik, och särskilt i de handlingar som vi debatterar.
Mot bakgrund av den allmänna situationen frågar jag mig emellertid om möjligheterna för denna politik att lyckas. Vi måste vara exemplariska när vi höjer fanan för demokrati och mänskliga rättigheter. Vi är långt ifrån detta. Så sent som i går placerade advokater i denna underbara stad, Strasbourg, offentligt ut en begravningskrans framför prefekturen och sörjde de oskyldiga som tros ha dödats till följd av en lag som det nyligen har röstats om i Frankrike. För ett år sedan beordrade en spansk domare att , den enda dagstidningen på det baskiska språket, skulle läggas ned och fängslade flera journalister – en del av dem sitter fortfarande i fängelse. Än i dag, ett år senare, har ingen opponerande diskussion organiserats för att rättfärdiga denna grova kränkning mot pressfriheten. Det kriminella krig som Förenta staterna förde mot Irak tvingade majoriteten av medlemsstaterna i den utvidgade unionen till att delta aktivt eller passivt. Detta fasansfulla sår blöder fortfarande och kommer att göra så under lång tid. Många muslimer i världen upplever det som ännu en förödmjukelse.
Denna lista är dessvärre långt ifrån fullständig. Om vi inte är försiktiga kommer denna besatthet av säkerhet och detta utnyttjande av kriget mot terrorismen av egenintresse, att underminera denna politik och många andra politikområden, trots all intelligens och välvilja från dem som försöker genomföra den. 
Bonino (NI ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Chris Patten, mina damer och herrar! Jag anser att om vi vill föra en politik på detta område är det viktigt att veta vad som händer runt Medelhavet och i arabvärlden. Signalerna som vi får är svaga, kanske ytliga, kanske påhittade med det bakomliggande motivet att inte göra något alls, men något som det inte råder något tvivel om är att under de två senaste åren har signaler sänts ut som vi skulle göra klokt i att fånga upp och följa upp.Jag säger detta eftersom jag har ett intryck av att våra medlemsstater inte är speciellt medvetna om detta.
Hélène Flautre, som talade före mig, har till exempel redan belyst frågan om Tunisien med en rad oerhört motstridiga synpunkter, och det kanske inte är en tillfällighet att det var två representanter från det tuniska civilsamhället som förhindrades att delta i den förutnämnda konferensen i Sana’a: detta är det enda som jag lade märke till vid organiserandet av denna konferens.
Ur denna synvinkel, kommissionsledamot Chris Patten, mina damer och herrar, anser jag att vi måste sluta vara överdrivet försiktiga eftersom våra åtgärder måste vara trovärdiga. Vi förlorar trovärdighet när vi till exempel inte kontrollerar klausulerna i artikel 2: vi är inte trovärdiga i regeringarnas ögon – som faktiskt anser oss vara en relativt medgörlig partner – inte heller i icke-statliga aktörers ögon, vars tillit vi förlorar. Jag säger detta eftersom vi till exempel närmar oss mötet för ratificeringen av Libanonavtalet, och jag tror, herr kommissionsledamot, att det i denna kammare är viktigt att notera bristen på framsteg när det gäller rättsväsendets oberoende i Libanon och det faktum att relationerna med Europeiska unionen borde vara föremål för det krav som skall uppfyllas.
Bortsett från enskilda hänvisningar till särskilda synpunkter, anser jag att åtgärder av Europeiska kommissionen eller EU i allmänhet är viktiga: höga krav ställs på EU – kanske i jämförelse med alternativet – och stora saker förväntas av EU.
Betydelsen av Sana’a har understrukits här. Varför är det viktigt, herr kommissionsledamot? Jo, det är viktigt på grund av konferensens utformning: regeringar och icke-statliga aktörer har för första gången upptäckt att de själva stod på jämlik fot i diskussionen och grälet, men också i upprättandet av ett slutligt uttalande som enligt min uppfattning utformar kraven på ett samrådsförfarande, vilket kanske våra amerikanska vänner är mindre benägna att poängtera och mindre intresserade av. Jag anser att det vore en viktig signal, herr kommissionsledamot, att i samband med vår diskussion se till att Sana’a följs upp på ett sådant sätt att det inte bara återstår en av många sådana händelser utan blir en process som övervakas. Involverandet av kvinnor från kvinnoorganisationer har också varit av oerhörd och utomordentlig betydelse, vilket verkligen måste stödjas.
Därför har vi något att arbeta med, herr kommissionsledamot, som har uppstått från det samråd vi hade med våra partners och från texterna som de har producerat, ett åtgärdsförfarande som inte kan sägas ha kommit uppifrån eftersom det har begärts av partnerna själva. Jag anser att detta förtjänar en mycket noggrann uppföljning. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Jag kan lida en aning med kommissionsledamot Patten som får lyssna på det ena talet efter det andra utan att ha möjlighet att komma med kommentarer efter några talare. Kanske denna typ av debatter, eller rättare sagt monologer, som vi har i Europaparlamentet skulle kunna bli en aning mer livfulla. Som en av de sista talarna, hoppas jag att kommissionsledamoten ändå orkar lyssna på en talare till.
Jag vill nämligen knyta an till två saker som kommissionsledamoten för yttre förbindelser sade i sitt anförande. Det första han betonade var att vi måste förbättra relationen mellan Europa och den islamiska världen. Vi måste utveckla stabilare, säkrare och mer pluralistiska länder i Mellanöstern och runt Medelhavet.
Det andra kommissionsledamoten sade gällde kopplingarna mellan vårt ekonomiska stöd och uppförande på vad han kallade gräsrotsnivå, dvs. hur ser det ut i städerna, i samhällena, i byarna vad gäller efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna.
Jag vill tala om ett ämne som nästan är politiskt tabubelagt. Det handlar om religionens och politikens samspel. Så som kommissionsledamoten sade är våra relationer till den islamiska världen ett mycket känsligt område, både internt i Europeiska unionen och i våra olika medlemsstater. Jag menar att religionens och religionsfrihetens betydelse är grundläggande för utvecklandet av mänskliga rättigheter och ytterst för demokratin.
Religionen skall självfallet inte ta över det politiska systemet, men man kan inte heller helt hålla isär det religiösa livet från samhället i övrigt. Jag anser att de typer av lösningar som finns i vissa länder, t.ex. i Iran där ett islamistiskt väktarråd säger vem som får ställa upp i val och vem som inte får det, är fullständigt orimligt. Jag är inte heller övertygad om att den franska eller turkiska lösningen, där man skall förbjuda religiösa symboler inom skolan, är den rätta.
Jag vill därför knyta an till det kommissionsledamot Patten har sagt om våra relationer till den islamiska världen och om betänkandet av Bob van den Bos om de mänskliga rättigheterna som parlamentet antog i juli 2003. Ett antal ändringsförslag bifölls som betonade varje människas rätt att söka sin egen tro, rätten att byta religion och rätten att avstå från religionstillhörighet.
Vidare betonades värdet av att fritt bedriva missionsverksamhet oavsett om landet till övervägande del är kristet, muslimskt eller judiskt. De bärande principerna är människans lika värde oavsett religion, könstillhörighet eller etnisk tillhörighet, principen om icke-diskriminering och principen om att religionen står för icke-våld, för kärlek och för försoning. Människans lika värde oavsett hennes religiösa tillhörighet betonas. Jag anser att samtalet om religionens betydelse för det goda samhället och för bekämpningen av missbruket av religion, där religionen används för hot, våld och förtryck och för att rättfärdiga terrorism och diskriminering av människor, är en viktig och grundläggande del av våra relationer med de islamiska Medelhavsländerna. Låt religionsdialogen och i god bemärkelse en god användning av religionen vara en viktig del i våra relationer med länder runt Medelhavet. 
Baltas (PSE ).
   – Herr talman! Den vikt som Europaparlamentet fäster vid respekten för och säkrandet av demokrati och mänskliga rättigheter överallt och alltid är ett känt faktum som inte är förhandlingsbart.
Som en allmän princip har det blivit vår främsta angelägenhet att kräva samma respekt och samma tillämpning från alla våra partners, utan felaktig tolkning, differentiering eller ett selektivt förhållningssätt. Utöver detta är vårt insisterande enhetligt och odelat för var och en, överallt, när det gäller kontrollen över tillämpningen och hanteringen av principerna för demokrati, mänskliga rättigheter, rättigheterna för de nationella minoriteterna och jämlikhet mellan könen.
Kopplingen mellan europeiskt finansiellt stöd och den totala respekten för ovannämnda rättigheter är också enhetlig för var och en, överallt. Denna sanning upprepas och betonas i det berörda förslaget av Europaparlamentet till våra partners runt Medelhavet, för att undvika missförstånd eller annorlunda tolkningar. Ett gott anseende ger goda vänner.
Fördjupad politisk dialog om demokratiska frågor och respekt för mänskliga rättigheter på alla nivåer bidrar garanterat till att befästa våra bilaterala förbindelser och transaktioner, och att fördjupa dem ytterligare.
Som förslaget nämner bidrar utbytet av information, kunskap och erfarenhet med alla partners till att ytterligare tjäna det avsedda förhållningssättet på grundval av principer och regler som är gemensamma för och respekterade av var och en.
Kommissionens kontakter med civilsamhället och betänkandena om dess slutsatser till alla partners är ett enkelt och rättframt redskap för att bedöma om den nuvarande situationen skall berömmas, eller om en intervention skall korrigeras.
Med den nya, utmärkta uppgraderingen av forumet Medelhavet till en parlamentarisk församling, har ett stort steg tagits mot demokratisk dialog och kreativt samråd och förståelse mellan parterna på båda sidor av Medelhavet. Denna politiska dialog kommer att vara till enorm hjälp för att lösa eventuella problem eller missförstånd och för att stödja förfarandet för närmandet och samarbetet, som kommer att tjäna stabiliteten och den fredliga utvecklingen och samexistensen i hela Medelhavsområdet.
Låt oss hoppas att utvecklingen i den israelisk-palestinska konflikten, som fortfarande hindrar ett problemfritt närmande, får ett slut så fort som möjligt, utan murar och indelningar, för hela områdets och invånarnas bästa. 
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Det är ett faktum att länderna i sydöstra Medelhavsområdet och Mellanöstern som helhet är viktiga när det gäller åtgärder från Europeiska unionens sida, och detta bekräftas i det aktuella meddelandet från kommissionen.
Det är särskilt positivt att kommissionen uppmärksammar att marginaliseringen av kvinnor undergräver den politiska representationen och hindrar den ekonomiska och sociala utvecklingen i området. Saken är den att kvinnor i Medelhavs- och arabländer, trots en viss förbättring av förhållandena under de senaste åren, fortsätter att vara offer för sexuell diskriminering och ojämlikhet. Analfabetism, fattigdom, våld i hemmet, otillräckliga vård- och läkemedelsresurser, litet deltagande på arbetsmarknaden och i det politiska livet: det är främst detta som utmärker livet för kvinnorna i det södra Medelhavsområdet och i länderna i Mellanöstern.
Det värsta av allt är emellertid att kvinnor är de som drabbas hårdast av religiös och politisk fundamentalism, ultrakonservatism och enväldiga regimer som i hög grad grundar sin makt på kontroll av kvinnors sexuella beteende, deras livsstil, deras reproduktiva funktioner och till och med av deras sätt att klä sig. Det bästa sättet att skydda sig mot bakåtsträvande krafter och intolerans måste vara att stärka statens profana sida och det lagliga demokratiska systemet.
Vårt budskap måste vara tydligt. Inget politiskt system, ingen religiös rörelse, tradition eller sedvänja får styra över respekten för kvinnornas grundläggande friheter, de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen. Ju mer dessa grundläggande delar av en demokratisk stat saknas i åtskilliga Medelhavsländer, desto svagare blir hoppet om ekonomisk och social utveckling och förbättring av kvinnornas ställning, och de resolutioner som antagits under de konferenser som hållits inom ramen för Barcelonaprocessen kommer inte heller att efterlevas i framtiden.
Det är därför vi uppmanar Europeiska kommissionen och företrädarna i den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet att använda alla medel som står till deras förfogande för att inkludera tydliga klausuler och åtaganden för erkännande och skydd av de mänskliga rättigheterna och kvinnors rättigheter samt rättsstatsprincipen Medelhavsområdet till ett fredligt och samarbetsvilligt område.
Patten,
   .  Jag vill inte försena kammaren i onödan, eftersom den i stillhet förbereder sig för att göra sin demokratiska plikt. Jag skulle dock vilja svara på en eller två frågor som kommit fram under en viktig och nyttig debatt.
Jag fick frågan om hur våra förslag hade mottagits av våra partner. Det mest hederliga diplomatiska svaret är att idéerna har mottagits ganska försiktigt i vissa länder och mycket mer positivt i andra – jag tänker på Jordanien och Marocko. Oavsett gensvar är de idéer som vi har lagt fram nu en central del av debatten, en central del av dialogen med dessa länder.
Det är viktigt att komma ihåg att det som vi talar om inte är negativt betingat, utan positiv uppmuntran. Vi talar om att sätta undan delar av vår Meda-fond varje år och anslå pengarna till de länder som ingår särskilda partnerskap med oss för att utveckla demokrati och mänskliga rättigheter. Detta är en viktig förändring av tyngdpunkten samt ett viktigt sätt att försöka använda vårt utvecklingsbistånd och utvecklingssamarbete för att främja politiska mål som vi alla vet är avgörande, inte bara för samhällens stabilitet och välbefinnande, utan också för deras långsiktiga ekonomiska utveckling.
När vi driver på våra åsikter om sådana frågor som mänskliga rättigheter i Tunisien – som den ärade ledamoten så riktigt hänvisade till – måste vi vara kraftfulla och undvika att vara kontraproduktiva. För ett par veckor sedan i en annan del av världen – när vi drev fallet med rättsstatsprincipen och civila fri- och rättigheter – anklagades jag för att vara anhängare av nykolonialism. Jag tvingades påpeka att vad mig beträffar var detta en fruktansvärd förolämpning: jag hade varit det på riktigt; jag hade varit en riktig kolonialförtryckare och inte bara en nykolonial föredetting.
Vi måste vara noga med hur vi fortsätter debatten. Det är också viktigt att erkänna att det är en lång process och att vi, som Emma Bonino sade, måste vara konsekventa. Vi måste visa att vi menar det vi säger. Vi måste tänka på vår trovärdighet, och vi måste se till att detta blir en debatt som vi för på grundval av ömsesidig högaktning, på grundval av att vi deltar på jämlika villkor.
Jag tillfrågades också om hur våra argument och idéer häger ihop med Förenta staternas idéer om demokrati och Mellanöstern i dess helhet. Det är ingen överdrift att säga att detta är ett ämne som vi har ett decenniums erfarenhet av. Vi välkomnar Förenta staternas intresse. Jag är säker på att det kommer att bli många diskussioner, som vid säkerhetskonferensen i München förra helgen.
Jag hoppas att vi inte förlorar vår egen särpräglade strategi. Jag hoppas att vi inte förlorar det faktum att detta är en långsiktig process ur sikte, och jag hoppas, som den ärade ledamoten sade sent i debatten, att vi inte förlorar betydelsen av konflikten i Mellanöstern ur sikte, förbindelserna mellan Israel och Palestina, diskussionen om demokrati i regionen som helhet, eftersom vissa i arabvärlden för tillfället tvivlar på våra kreditiv och vår goda vilja eftersom de inte anser att vi gör tillräckligt för att lösa Palestinas problem.
Till sist skulle jag ännu en gång vilja upprepa för Edward McMillan-Scott att vi går in i dessa debatter med ett öppet sinne. Vi erkänner parlamentets erfarenhet och visdom, och vi är säkra på att parlamentet, kommissionen och rådet tillsammans kommer att lyckas utforma en politik som inte kommer att kräva hela kammarens uppmärksamhet i fortsättningen, utan rentav leder till den typ av fördelaktiga konsekvenser som vi önskar se.
Talmannen.
   Tack så mycket, kommissionär Patten, för ert bidrag och era ansträngningar i en miljö som inte alltid har varit så okomplicerad.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag, B5-0049/2004, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag, torsdag. 

Ford (PSE ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga enligt artikel 9a och bilaga XI i arbetsordningen. Jag vill fråga talmannen om han skulle vilja hänvisa händelserna under sammanträdet med STOA:s förvaltningskommitté i morse till byrån för bedrägeribekämpning för undersökning. Kommittén röstade med 11 röster mot 8 för att tysta ned en vetenskaplig rapport om oätliga produkter, som föranledde Europeiska vetenskapsakademins rådgivande kommitté att göra följande yttrande: ”Denna rapport är på det hela taget ett rimligt, objektivt och balanserat arbete om ett mycket svårt ämne.” Den externa expertgranskningen får mig att dra slutsatsen att den definitivt borde publiceras.
Det är viktigt att allmänheten inser att detta beslut fattades på grundval av allvarliga politiska misstag, hellre än att tro att kommittén har blivit de europeiska chokladtillverkarnas majoritetsägda egendom.
Talmannen.
   Vi kommer att vidarebefordra er kommentar till talmannen, herr Ford.(1) 

Talmannen.
   Vi skall nu genomföra omröstningen.
(1)
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Med tanke på de viktiga målen för Mediaprogrammet välkomnar vi starkt betänkandet och förlängningen fram till 2006 som kommissionen har anmodat. 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Vi känner alla till att programmen Media Plus och Media-yrkesutbildning utgör en av stöttepelarna för den europeiska audiovisuella politiken. De bildar tillsammans en mekanism för gemenskapsstöd till den audiovisuella sektorn och är efterföljare till programmen Media I och Media II, som inrättades 1991 respektive 1996. Med stöd av erfarenheterna från de tidigare programmen har man kunnat få de aktuella Media-instrumenten att fungera bättre.
Programmet Media-yrkesutbildning är särskilt inriktat på att främja utbildning i tillämpning av ny teknik; ekonomisk, kommersiell och finansiell förvaltning; tekniker för finansiering av produktion och distribution av audiovisuella program; tekniker för utveckling av nya audiovisuella program samt tekniker för manusskrivande och berättande.
Förutom inrättandet av ett utskott i parlamentet för detta syfte, välkomnar jag också kommissionens avsikt att garantera fortsatt verksamhet under 2006 för de aktörer och yrkesverksamma som är intresserade av programmet Media-yrkesutbildning, vilket alltså borde förlängas i oförändrad form fram till den 31 december 2006 med ökad finansiering. Uppmuntrad av det parlamentariska utskottets enhälliga godkännande av förslagen att upprätta ett yrkesutbildningsprogram för yrkesverksamma i de europeiska audiovisuella programmen, röstade 

De Rossa (PSE ),
   . Jag har röstat för detta betänkande som välkomnar utvidgningen av Europeiska sjösäkerhetsbyråns (EMSA) befogenheter till sjöfartssäkerhet och kvalifikationer för sjöfolk.
Parlamentet gör helt rätt i att betona behovet att göra sjötransporter säkrare, att bättre skydda den marina miljön och att höja sjöfartssäkerheten.
I kölvattnet efter katastrofen med ”Prestige” och de många andra katastrofer som vi har sett kan vi alla instämma i att sjötransporter måste göras mycket säkrare, och det måste finnas en mycket bättre samordning av åtgärder i alla medlemsstater. En europeisk sjösäkerhetsbyrå med ordentliga resurser skulle möjliggöra en sådan samordning med respekt för behovet att skydda subsidiaritetsprincipen med ett erkännande av att huvudansvaret måste ligga hos kustmedlemsstaterna.
Jag stöder också till fullo förslaget att Europeiska sjösäkerhetsbyrån borde vara engagerad i erkännandet av behörighetscertifikat för sjöfolk och hoppas att byrån kommer att prioritera just detta område i syfte att garantera större säkerhet för arbetstagare och medborgare.
Det är emellertid min uppfattning att EMSA inte borde ansvara för att bekämpa terrorism: detta måste även i fortsättningen vara medlemsstaternas ansvar, och jag välkomnar de klargöranden som betänkandet innehöll i detta hänseende. 
Marques (PPE-DE ),
   . Jag gratulerar Emmanouil Mastorakis till hans betänkande, som jag välkomnar av hela mitt hjärta. Jag vill betona två frågor som jag anser vara av stor betydelse:
– Fullständigt stöd för utvidgning av Europeiska sjösäkerhetsbyråns behörighet att omfatta kampen mot förorening. Det finns stora fördelar med att samordna gemenskapsåtgärder på detta område och byrån kan spela en viktig roll genom att integrera mekanismer som kommer att effektivisera upprensningsåtgärder i samband med oljeutsläpp.
– Samförstånd om att byrån skall kunna ingripa i säkerhetsfrågor som ett resultat av de nya uppgifterna för medlemsstaterna genom direktivet om ”skyddsåtgärder på fartyg och i hamnanläggningar”.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Förordning nr 1406/2002 om inrättande av en europeisk sjösäkerhetsbyrå antogs av parlamentet och rådet den 27 juni 2002 och trädde i kraft efter dess offentliggörande i i augusti 2002.
Huvuduppgiften för detta nya organ kommer att vara att ge teknisk och vetenskaplig hjälp till medlemsstaterna och kommissionen, i syfte att se till att gemenskapslagstiftningen om navigation till sjöss tillämpas på ett korrekt sätt för att förhindra förorening från fartyg och övervaka tillämpningen av denna lagstiftning.
Till följd av den senaste tidens olyckor till sjöss, föreslår kommissionen en utvidgning av byråns behörighet för att därmed ge den de medel som krävs för att den skall kunna ta itu med vissa problem som har att göra med sjösäkerhet. Det viktigaste är att detta ger byrån kompletterande uppgifter för att stödja kommissionens verksamhet i samband med kampen mot terroristhandlingar på fartyg och i hamnanläggningar, genom fortbildning av sjömän och i kampen mot förorening till sjöss. Det finns redan ett regelverk genom vilket man upprättat ett samarbetssystem inom området för förorening till sjöss, och en gemenskapsmekanism som utformats för att främja ett närmare samarbete vid brådskande ingrepp inom området för räddningstjänst.
Jag stöder detta förslag, som har genomgått avsevärda förbättringar i utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Vairinhos (PSE ),
   . Emmanouil Mastorakis betänkande förtjänar vårt helhjärtade stöd.
Europeiska sjösäkerhetsbyrån måste få den behörighet och de medel som krävs för att förhindra och bekämpa förorening från fartyg och andra farkoster.
Vi måste se till att byrån placeras i Portugal och vi måste – med tanke på decentralisering och bekämpande av den inneboende obalansen i Portugals Lissaboncentrerade utveckling – möjliggöra att byrån, eller ett av dess kontor, placeras i Sagres, vid Algarvekusten, i södra Europa.

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . En hållbar utveckling av transporter kräver antagandet av integrerade transportmetoder som till fullo utnyttjar möjligheterna inom alla tillgängliga transportsätt.
Kommissionen har, med detta i åtanke, tagit upp de svårigheter som användare av intermodala lastenheter (ILE) – med andra ord containrar eller lådor som vanligen används vid transporter – brottas med. Dessa svårigheter omfattar allt från olika sätt att hantera och säkra lastenheterna till säkerhets- och övervakningsfrågor.
Syftet med detta förslag är att rekommendera användningen av en alternativ europeisk intermodal lastenhet (EILE), som skall klara av sådana svårigheter genom att kombinera fördelarna med både växelflak och containrar som kan användas vid järnvägs-, landsvägs-, havs- och flodtransporter.
Denna åtgärd ger transportsektorn friheten att välja det alternativ som kommissionen föreslår, vilket utan tvekan leder till fördelar.
Jag välkomnar den metod man har valt för att främja det nya systemet, som fortfarande är frivilligt för medlemsstaterna, genom ekonomiska fördelar och andra incitament för att uppmuntra till gemenskapsprojekt eller -program som tydligt visar avsikten att använda europeiska intermodala lastenheter.
Med hänsyn till de potentiella fördelarna för kommersiella transporter, röstade jag för betänkandet.

Berthu (NI ),
   .– Vi kan bara glädjas över det nya protokollet, som ökar den internationella oljeskadefondens kapacitet till 930 miljoner euro. Jag har därför röstat för Gil-Robles Gil-Delgado-betänkandet.
Vi kan emellertid inte nonchalera det faktum att de skador som orsakats av det sjunkna fartyget ”Prestige” beräknas till minst 5 miljarder euro. Med tanke på oljefartygens storlek, och därmed omfattningen av den skada de kan åstadkomma, är vi långt ifrån vårt mål.
Det är därför jag anser att det är nödvändigt att stegvis höja taket för ersättningen från den internationella oljeskadefonden, och att vi behöver en kompletterande fond för de europeiska staterna, under förutsättning att den inte används som förevändning för att skjuta upp den nödvändiga anpassningen av den internationella oljeskadefonden.
Vi måste också sluta internationella avtal som inte är begränsade till att fastställa fartygsägarens ansvar, som gäller i dag, utan även utvidgar ansvaret till alla aktörer i transportkedjan, dvs. fartygsoperatörer, befraktare och även ägare till den last som transporteras, och därigenom ge de senare ett incitament att välja säkra fartyg.
De Rossa (PSE ),
   . Jag önskar bekräfta mitt stöd för detta betänkande som bemyndigar Österrike och Luxemburg att underteckna 2003 års protokoll före den 30 juni 2004.
Jag anser att det som svar på olyckan med ”Prestige” finns ett tydligt behov att garantera att fullständiga och snabba utbetalningar kan göras till offer för framtida oljeutsläpp, oaktat vårt åtagande att göra allt i vår makt för att förhindra sådana olyckor från att inträffa i framtiden. Jag uppmanar alla medlemsstater att underteckna, ratificera eller ansluta sig till protokollet så snart som möjligt. 
Esclopé (EDD ),
   .– Jag röstade för detta betänkande därför att det är viktigt att göra det nuvarande systemet för ersättning till drabbade mer effektivt. Kompletterande fonder bör möjliggöra en effektiv, snabb och rättvis ersättning till dem som lider skada av framtida oljeutsläpp. Av detta skäl måste medlemsstaterna underteckna eller ratificera protokollet om denna fond så snart som möjligt.
Jag vill emellertid uttrycka vissa reservationer. För det första är det oacceptabelt att man inte tar hänsyn till den mänskliga, ekonomiska och miljömässiga skada som uppkommit genom ”Prestiges” förlisning i samband med höjningen av ersättningen. Det är dessutom skamligt att berövas ersättning från COPE-fonden, en europeisk kompletterande ersättningsfond med ett tak på 1 miljard euro, eftersom det kunde ha påskyndat ersättningen till de drabbade som inte befann sig i en ställning att få fullständig ersättning inom ramen för det internationella systemet. Denna fråga, som kommit i skymundan, verkar av misstag tas för den kompletterande fonden. Slutligen: medlemsstaterna måste så snart som möjligt införliva de åtgärder som antagits på EU-nivå och internationell nivå till följd av ”Erikas” och ”Prestiges” förlisning.
Sammanfattningsvis vill jag betona det lika viktiga behovet av att agera i förväg genom att föra en verkligt förebyggande politik. Förorenare måste straffas hårt och alla parter som deltar i godstransporter måste göras ansvariga.
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Vi röstade för detta betänkande eftersom vi anser att den nya kompletterande fonden i hög grad kommer att hjälpa till med att se till att offren för framtida oljeutsläpp får fullständig och snabb ersättning. Detta förslag utarbetades till följd av rådets beslut, som bemyndigade medlemsstaterna att underteckna eller ratificera – i Europeiska gemenskapens intresse – 2003 års protokoll till 1992 års internationella konvention om upprättandet av en internationell fond för ersättning av skada orsakad av förorening genom olja. Protokollet avseende Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) ökar de tillgängliga medlen för ersättning till de som drabbats av oljeutsläpp. Medlemsstaterna har uppmanats att underteckna detta protokoll så snart som möjligt och, om möjligt, senast den 30 juni 2004.
Detta beslut fattades till följd av ”Prestiges” förlisning i november 2002, då rådet antog en strängare ståndpunkt om behovet av kompletterande ersättning. Europeiska rådet har dessutom den 21 mars 2003 bekräftat den ståndpunkt som uttryckts vid olika rådsmöten då man begärt att medlemsstaterna ”när det gäller ersättning till offren för föroreningar, bland annat för miljöskador, i samband med nästa diplomatkonferens i maj inom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) skall fortsätta att verka för en höjning av taket för ersättning till 1 miljard euro”.
Den 16 maj 2003 antog IMO ett nytt protokoll till de befintliga konventionerna om ansvarighet och ersättning vid föroreningar som orsakas av oljeutsläpp. Genom detta protokoll upprättas en kompletterande fond som höjer taket med fem …
Marques (PPE-DE ),
   . Jag gratulerar José María Gil-Robles Gil-Delgado till hans rekommendation om upprättande av en internationell fond för ersättning vid föroreningar som orsakas av oljeutsläpp.
Jag delar hans uppfattning att de maximala ersättningsnivåerna från denna fond är för låga för att man skall kunna garantera ett lämpligt skydd för dem som lider skada av ett framtida stort oljeutsläpp. Drabbade personer kommer att få ersättning från fonden under förutsättning att ersättningskraven är berättigade och om personen inte kan få fullständig och adekvat ersättning i enlighet med 1992 års fondkonvention.
Jag vill också påpeka att en höjning av ersättningsnivån inte kan vara en ursäkt för försummelse av skyddet.
Queiró (UEN ),
   . I förslaget till beslut som överlämnats till parlamentet för dess godkännande bemyndigar och uppmanar man medlemsstaterna att ansluta sig till protokollet om Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) ersättningsfond, vilket ökar de tillgängliga medlen för ersättning till dem som lidit skada av oljeutsläpp. 
Genom att avsevärt höja taken för ersättning som fastställs genom det befintliga internationella systemet, täpper protokollet om ersättningsfonden till en av de viktigaste luckorna i de internationella bestämmelserna om ansvar för oljeutsläpp.
Genom den nya, kompletterande fonden kommer man att se till att de som lidit skada av utsläpp av skadliga ämnen får snabb och fullständig ersättning. Därigenom vidtar man åtgärder för att skydda sig mot händelser som t.ex. ”Erikas” och ”Prestiges” förlisning. Med tanke på att gemenskapen har exklusiv behörighet när det gäller vissa delar av protokollet om den kompletterande fonden, måste medlemsstaterna ratificera det för att därmed följa protokollet. Detta leder till ett genomförande som vi naturligtvis kommer att rösta för.
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . I förslaget till beslut som överlämnats till parlamentet för dess godkännande bemyndigar man medlemsstaterna att ansluta sig till protokollet om Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) kompletterande fond, vilket ökar de tillgängliga medlen för ersättning till dem som lidit skada av oljeutsläpp. Medlemsstaterna uppmanas att underteckna detta protokoll så snart som möjligt. Genom protokollet upprättas en internationell fond för ersättning av skada orsakad av förorening genom olja, 1992, för att se till att de som lidit skada av utsläpp av skadliga ämnen får snabb och fullständig ersättning. Genom att höja taken för ersättning som fastställs genom det befintliga internationella systemet, täpper protokollet till en av de viktigaste luckorna i de internationella bestämmelserna om ansvar för oljeutsläpp, eftersom det ersättningstak som fastställs genom den kompletterande fonden kommer att vara fast. Förmodligen kommer långt färre parter att ansluta sig till den nya fonden än till 1992 års fond, eftersom många stater som anslutit sig till 1992 års fond anser att det inte finns något behov av ett kompletterande skydd. Jag menar att den nya fonden i hög grad kommer att se till att de som lidit skada av oljeutsläpp får snabb och fullständig ersättning. Jag röstade för.

Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Det oerhört osäkra tillstånd som råder inom metallindustrin är välkänt, vilket också gäller frånvaron av en övergripande plan på EU-nivå för att återuppliva industrin. Portugal har också lidit p.g.a. detta. Av detta skäl har vi röstat i solidaritet med arbetstagarna, fackföreningarna och befolkningen i Terni, i hopp om att man skall behålla detta högteknologiska tillverkningsnav.
Vi beklagar förkastandet av förslaget från vår grupp, som syftade till att avsevärt mildra effekterna av omlokaliseringar av företag, som Portugal också lider av.
Det är därför nödvändigt att kommissionen föreslår lämplig lagstiftning för att skydda arbetstagare från de hemska konsekvenserna av omlokaliseringar av företag, att den främjar lagstiftning som innehåller sociala klausuler som utformats för att skydda arbetstillfällen och levnadsstandarden för de drabbade familjerna, och som förpliktigar företagen att ge arbetstagarna möjlighet till fortbildning. Det krävs också en ny politik som skulle tvinga multinationella företag, särskilt de som försummar sitt sociala ansvar, att återbetala allt ekonomiskt stöd som de har fått.

De Rossa (PSE ),
   . Jag önskar stödja denna uppmaning till kommissionen och medlemsstaterna att dra lärdom av den största bolagsskandalen i Europa på åratal, och förstärka EU:s revisionsbestämmelser med särskild hänsyn till arbetstagarnas intressen.
I kölvattnet efter den redovisningsskandal som omger den italienska livsmedelsgruppen Parmalat, som bröt ut i december 2003 med avslöjandet om det svarta hålet på 4 miljarder euro i förlorade tillgångar och 14 miljarder euro i obetalda skulder, anser jag att kommissionen verkligen bör fastställa ett omarbetat direktiv om företagsstyrning som skulle kunna stärka revisionsbestämmelserna.
Vid ett flertal tillfällen har arbetstagare och pensionärer varit de stora förlorarna till följd av företagsskandaler, så ingen av oss kan betvivla att det finns ett överhängande behov att förbättra företagsstyrningen och stärka vårt försvar mot oegentligheter inom företag.
God företagslagstiftning och god företagsstyrning är grundläggande för arbetstrygghet för alla anställda och för att skydda framtiden för de som är anslutna till företagens lönepensionssystem.
Branschen för finansiella tjänster måste verkligen se om sitt hus och garantera etisk förvaltning och omsorgsfullhet för att skydda miljoner människors arbeten och deras besparingar. Det är upprörande att inga varningssignaler ljöd när Parmalats tillgångar förskingrades.
Krivine och Vachetta (GUE/NGL ),
   .– Företaget Parmalat har lyfts fram för oss som ett exempel på den liberala globaliseringens framgång.
Parmalat, som en gång var ett litet familjeföretag som sysslade med pastöriserad mjölk, utvecklades delvis tack vare bidrag från Europeiska unionen. Sedan 1974 har det mångdubblat antalet dotterföretag och skapat skalbolag i skatteparadis. Systemet tillämpades fram till den 11 november 2003, när revisorerna uttryckte tvivel om en investering på 500 miljoner euro på Caymanöarna.
Parmalat – i likhet med Enron, Tyco, World Com eller Ahold – är inget annat än en prototyp för denna skurkkapitalism. Under 30 år har Parmalats chefer tagit emot offentliga bidrag, dolt sina räkenskaper och redovisat fiktiva vinster. Denna praxis har resulterat i att tusentals arbetstillfällen har försvunnit. I resolutionsförslaget angriper man emellertid inte denna maffiapraxis, utan man håller sig för mycket till rena observationer. Av dessa skäl har vi avstått från att rösta.
För det första bör EU göra allt som står i dess makt för att se till att alla ansvariga lämnas ut och att de prövas inför rätta så snart som möjligt. Sedan måste EU sluta att ge offentliga bidrag till denna typ av företag. Arbetstagare och deras organisationer måste dessutom få möjligheter att kontrollera räkenskaperna. Alla skatteparadis i EU (San Marino, Monaco, Luxemburg m.fl.) måste elimineras.
Meijer (GUE/NGL ),
   . – I slutet av gårdagens debatt glömde kommissionär Bolkestein att ta upp de två huvudproblemen, dvs. lagliga skatteparadis och bedrägeriers effekter för arbetstagare Parmalats innehav hade placerats i Nederländerna med hjälp av 181 förvaltningskontor, fem privata företag och en stiftelse. Det gynnsamma investeringsklimat för utländska företag som den nederländska regeringen skapade under 1990-talet ger svängrum för svindlare och skattesmitare. Jag har inte hört något från den nederländske kommissionären om vilka åtgärder han skall vidta mot denna politik, som hans parti hjälpte till att driva igenom. Jag skall därför snart sätta upp detta på föredragningslistan, under rubriken frågor till Europeiska kommissionen.

Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Jag välkomnar detta betänkande om möjligheterna till en tillnärmning av de civilprocessrättsliga reglerna inom Europeiska unionen, som syftar till att harmonisera de internationella privaträttsliga reglerna för avtalsförpliktelser 
Jag håller med föredraganden om att det inom detta område är bäst om de aktuella reglerna är direkt tillämpliga i alla medlemsstater, i stället för att vara underkastade den osäkerhet som härrör från införlivandet av ett direktiv. Det framtida instrumentet bör därför antas i form av en förordning.
Jag håller också med föredraganden, när det gäller förslaget till ett betalningsföreläggande, då han understryker att tillnärmningen av de civilprocessrättsliga reglerna i EU inte kan äga rum om inte systemet för underrättelse och tillkännagivande av rättsliga och icke-rättsliga dokument standardiseras. Jag stöder också hans åsikt att man, i förfarandet för småmål, bör hitta alternativa sätt att klara upp mål som gör det möjligt att förenkla bevisupptagningen och begränsa möjligheterna till överklagande.
Jag välkomnar föredragandens förslag om hur man skall se till att de befogenheter som domstolen får på detta område inte blir för långtgående.
Jag röstade för betänkandet.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE ),
   . Vi instämmer i kravet på att Guantanamofångarna skall få en rättvis rättegång. Därför har vi röstat för föreliggande betänkande. Däremot anser vi att det inte är uppenbart att fångarna uppfyller villkoren för att kunna betraktas som krigsfångar enligt Genèvekonventionen. Sålunda är det inte korrekt att i betänkandet åberopa Genèvekonventionens regler för hantering av tillfångatagna soldater såsom rättigheter för Guantanamofångarna. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . Händelser i Afghanistan har under en rad år gett upphov till stark oro. Världen får inte glömma bort det afghanska folket som fortsätter att lida av följderna av de krig som förts av de som värderar sina ekonomiska och geostrategiska intressen högre än människors välbefinnande.
Talibanregimen var motbjudande. Lika motbjudande var emellertid det krig som startades av USA-administrationen under förevändning av att man bekämpade terrorismen. När det nu har gått två år är det tydligt att kriget inte löste de underliggande problemen i Afghanistan eller hjälpte till att stödja landets utveckling mot demokrati.
I betänkandet kan man läsa att ”den pågående försämringen av säkerheten utgör det största hotet mot landets befolkning, mot de afghanska och internationella icke-statliga organisationer som stöder olika återuppbyggnads-, rehabiliterings- och utvecklingsinitiativ och mot fredsprocessen i allmänhet”.
Aktuella händelser i Afghanistan, för att inte nämna Irak, visar tydligt att det var ett fullständigt misstag att starta krig. Bush-administrationen bör fördömas för den motbjudande situation som råder i dessa länder och för det hemska lidande som drabbat majoriteten av befolkningen.
Meijer (GUE/NGL ),
   . – Det är stor skillnad mellan det faktiska läget i Afghanistan och det sätt på vilket det uppfattas av utomstående. Landet består av ett antal isolerade dalgångar med olika språk och kulturer som inte har mycket mer gemensamt än deras muslimska religion, kvinnoförtrycket och det faktum att de samlades i en gemensam stat på 1800-talet, i syfte att bilda en neutral buffertzon mellan de brittiska och ryska intressesfärerna. Trots att även tadzjiker, uzbeker och balucher bor i grannländerna, diskuteras frågan om deras språk skall förbjudas i Afghanistan som en del av upprättandet av den afghanska konstitutionen. Yttervärlden påtvingar landet en president och en central armé som har i uppgift att skapa enighet, samtidigt som presidenten och armén i praktiken inte har någon makt utanför huvudstaden. Denna form av illusion kommer att förleda yttervärlden att behålla en permanent militär närvaro i kampen mot folk som inte önskar en sådan enighet. För att få en långvarig fred måste man anta en konstitution som liknar den som tillämpas i Schweiz, med kantoner som har en hög grad av självständighet och olika språk. Jag välkomnar tecknen i den föreslagna texten att utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har börjat förstå lite av detta, och att det förespråkar decentralisering, ett starkare parlament och ett oberoende rättssystem. Jag kan bara 
Ribeiro e Castro (UEN ),
   . Jag välkomnar detta betänkande om läget i Afghanistan.
Saken är den att utvecklingen i landet under den senaste tiden karakteriseras av en brist på säkerhet och en långsam återuppbyggnad, dvs. en situation som gör att det är viktigt att EU antar ståndpunkter.
Jag håller med föredraganden om att man måste uttrycka oro avseende den svåra situationen för kvinnor i Afghanistan.
EU måste verka för att förbättringen av situationen för kvinnor prioriteras i landet. Vissa framsteg har emellertid gjorts, exempelvis ratificeringen av konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor av den afghanska övergångsadministrationen, och hänvisningen till lika behandling av kvinnor och män i den nya konstitutionen som antogs den 4 januari.
Samtidigt som detta är viktiga steg är de otillräckliga i sig själva. Det är viktigt att den afghanska övergångsadministrationen konsekvent, offentligt och otvetydigt fördömer alla våldshandlingar som drabbar kvinnor och barn.
Jag stöder föredragandens åsikt att medlen från gemenskapens budget som öronmärkts för den afghanska övergångsadministrationen måste ökas, därför att om detta inte sker kan det tolkas som en brist på stöd för den utveckling som har skett och som ett hinder för ytterligare återuppbyggnad.
Idén med att skapa en europeisk byrå för återuppbyggnad med Kosovomodellen som grund måste övervägas.
Talmannen.
   Omröstningen är avslutad.
Gröner (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill påpeka att någon just har fotograferat där uppifrån med det tydliga syftet att misskreditera en kvinnlig ledamot. Jag vill att man tar fotografens kamera och konfiskerar bilderna. 
Talmannen.
   Jag skall be tjänstemännen göra vad de kan, herr Gröner.(3)


Talmannen.
   Jag förklarar Europaparlamentets sammanträde återupptaget.
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några kommentarer?
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill bara säga att Hans-Peter Martin har meddelat att han på grund av sitt egenintresse drar tillbaka betänkandet om lobbying inom industrin. Detta välkomnas inte av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi; det har gjorts i strid med det behöriga utskottets och samordnarens avsikter. Jag vill bara att det tas till protokollet i strid med det behöriga utskottets avsikter och i strid med hans uttalande.
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill bara säga att jag hoppas – och jag förmodar att även Paul Rübig gör det – att vi kan diskutera detta betänkande i kammaren så snart som möjligt; det behövs verkligen. 
Talmannen.
   Vi tar dessa kommentarer till protokollet.
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0012/2004) till kommissionen från Philippe A.R. Herzog för Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster om Europeiska kommissionens strategi för tjänster i allmänhetens intresse.
Herzog (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Vi känner en väldig oro när det gäller kommissionens strategi för tjänster i allmänhetens intresse. För det första fördömer vi bristen på öppenhet, och även på respekt, gentemot civilsamhället och parlamentet. När det rör tjänster i allmänhetens intresse har emellertid kommissionen genomfört samråd under 2003, men de var separata samråd.
GD Konkurrens har utarbetat ett paket om ekonomisk kompensation som jag bara känner till genom journalister, och i huvudsak nonchaleras parlamentets råd och önskemål fullständigt i dessa texter. Ekonomisk kompensation är nödvändig för att tjänster i allmänhetens intresse överhuvudtaget skall kunna existera. Alla ingrepp av kommissionen på området för definitioner och bestämmelser som berättigar till kompensation är oacceptabla, eftersom det ligger utanför dess behörighet. Kommissionens roll är att tillämpa lagstiftningen, inte utforma den. Ytterligare ett skäl för parlamentets uppmaning till en rättsakt enligt medbeslutandeförfarandet, som skulle omfatta finansieringsprinciperna, är att klargöra fördragen och rättspraxisen. I detta avseende skulle bara medbeslutandeförfarandet göra det möjligt för oss att nå en laglig och livskraftig kompromiss.
I vitboken, som kommissionen måste offentliggöra före april, måste kommissionen därför uttrycka ett klart ”ja” eller ”nej” till detta krav på en rättsakt. Genom att säga ”nej”, genom att inte ge ett tydligt svar och genom att ta sig rätten att införa omfattande definitioner och bestämmelser, skulle kommissionen göra sig skyldig till maktmissbruk. Just nu, på grundval av den information jag har tillgång till, noterar jag att den – i samband med det paket man håller på att utarbeta – antar att den har befogenhet att fastställa bestämmelser och att många av dessa val formellt strider mot Europaparlamentets resolution. I resolutionen som vi antog den 14 januari i år påpekas att ”uppgiften på gemenskapsnivå när det gäller tjänster av allmänt intresse är att garantera att de kan utföras inom den inre marknaden och i synnerhet att se till att konkurrensbestämmelserna är förenliga med skyldigheterna att tillhandahålla offentliga tjänster”. Men jag anser att Montipaketet, som jag inte har sett, gör möjligheterna till finansiering svårare, på grund av att man tar fullständig hänsyn till konkurrensbestämmelserna.
Jag har redan nämnt detta för er, men under dessa omständigheter insisterar jag på – jag kommer särskilt ihåg talen av Werner Langen och Hélène Flautre i fjol – det faktum att vi inte vill ha ett nytt meddelande om tolkningen av fördraget och juridik. Vi vill att kommissionen skall utarbeta en rättsakt som omfattar medbeslutandeförfarandet. Kommissionen har emellertid behörighet när det gäller tillämpningen av bestämmelserna. Den har därför rätt att utarbeta ett beslut och en ram, men dessa verkställighetsakter är, som vi alla vet, beroende av tolkningen av bestämmelser. Det är därför vi uppmanar er i dag att uttryckligen säga, när ni har justerat dem efter samrådet, att dessa texter som är under utarbetande bara kommer att träda i kraft tillfälligt, samtidigt som vi inväntar antagandet av en rättsakt.
Jag vill nu rikta er uppmärksamhet på det innehåll i kommissionär Montis förslag som strider mot vår resolution. I stället för att öka rättssäkerheten kommer de att öka osäkerheten. Många tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, i synnerhet sociala, som man tidigare inte behövde anmäla kräver nu detta. För att kompensation skall godtas kommer kraven för anbudsförfaranden att bli strängare. Vår begäran om kriterier för kostnadsuppskattning har nonchalerats. Begreppet överkompensation kommer att utvidgas i hög grad. När det gäller tjänster som i huvudsak tillhandahålls företag, så kommer man att överväga att inte inkludera dessa i begreppet tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, vilket skulle innebära ett grovt intrång på definitionsområdet.
Här kommer då mina frågor. Vilken tidsplan för åtgärder har kommissionen? Kommer ni att ge ett sammanhängande gensvar på samrådet och förslagen till kompensation i vitboken som vi uppmanade er att lägga fram för oss i april? Kommer ni att ge ett tydligt ja eller nej till en rättsakt genom medbeslutandeförfarandet? Kommer ni att meddela att era verkställighetsakter är av tillfällig karaktär samtidigt som vi inväntar antagandet av en motsvarande rättsakt?
Patten,
   .  Herr talman! Jag skulle vilja säga att det är ett nöje att vara här denna eftermiddag. Med flera timmars fortsatta diskussioner framför mig kommer jag att ha fått möjlighet att tillbringa hela dagen i plenisalen, och vad mer kan man begära – förutom kanske att ligga på en strand på Langkawi?!
Den ärade ledamoten tar upp några oerhört viktiga frågor, och jag kommer strax att återkomma till några av de punkter som han tog upp. Jag medger att hans frågor visar att det fortfarande råder viss förvirring om kommissionens avsikter. Så jag vill från början förklara så tydligt jag kan att kommissionen inte har för avsikt att anta något slutligt paket innan vi har dragit politiska slutsatser utifrån det breda offentliga samrådet om grönboken om tjänster i allmänhetens intresse. Kommissionens tjänstemän har mycket noggrant analyserat de svar som har inkommit om finansieringen av tjänster i allmänhetens intresse. Svaren är skiftande och intressanta, och jag kan, om parlamentet önskar, citera några av dem.
Det offentliga samrådet har tydligt bekräftat behovet att öka rättslig säkerhet och tydlighet när det gäller tillämpning av bestämmelserna för statliga stöd på detta område. De kommentarer som vi har mottagit från berörda parter och även diskussionen i parlamentet om grönboken har faktiskt båda visat att det finns en bred enighet om att detta tydliggörande inte bara är nödvändigt, utan också brådskande. Ett beslut som undantar vissa typer av stöd från anmälningsplikten skulle, enligt vår bedömning, bli ett lämpligt instrument för att uppnå ökad rättslig säkerhet.
Med tanke på det överhängande behovet av tydliggörande överväger kommissionen att utvidga det samråd som inleddes genom grönboken till den särskilda aspekt som avser ekonomisk ersättning för åtaganden inom ramen för offentliga tjänster. Detta skulle kunna göras genom att lämpliga förslag om samråd läggs fram.
Avslutningsvis vill jag åter betona att kommissionen inte kommer att dra några avgörande slutsatser på området tjänster av allmänt ekonomiskt intresse innan vi har lagt fram våra slutsatser om samrådet om grönboken, vilket vi har för avsikt att lägga fram under april månad, vilket är precis vad parlamentet har begärt. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja från slutet. Parlamentet har beslutat att kräva att en rättslig ram skall skapas genom medbeslutandeförfarandet, med respekt för subsidiaritetsprincipen vid genomförandet av åtgärder som rör konkurrensen på den inre marknaden och i fråga om hur konkurrensen och den inre marknaden skall göras förenliga med tjänster i allmänhetens intresse.
Vi har uppmanat kommissionen att senast i april – och nu hör vi att den tar all den tid på sig som den har fått – lägga fram en uppföljning, där man visar vad som har framkommit vid samrådet om grönboken och klargör var man står i fråga om möjligheten att skapa en juridisk ram och vad man avser att göra härnäst. Detta är vår ståndpunkt när det gäller medbeslutande, subsidiaritetsprincipen och lämpliga åtgärder i fråga om tjänster i allmänhetens intresse, och vi kommer inte att gå med på något annat.
För det andra är vi så överväldigande positiva till medbeslutandeförfarandet, inte bara för att det ökar vårt inflytande utan även för att tjänster i allmänhetens intresse är av avgörande betydelse för allmänheten när det gäller synen på Europapolitiken, och vi vill göra allt vi kan för att förhindra att allmänheten skall anse att det råder ett motsatsförhållande mellan liberalisering, konkurrens och den inre marknaden å ena sidan och tjänster i allmänhetens intresse och en säker tillgång på förnödenheter å andra sidan; i stället vill vi få dessa båda sidor att fungera tillsammans. Vi hävdar bestämt att social sammanhållning inte utesluts genom konkurrens, liberalisering och den inre marknaden utan tvärtom är beroende av dessa och i behov av kompletterande åtgärder. Därför syftar vi i vårt sätt att handskas med tjänster i allmänhetens intresse till att skapa allmänhetens förtroende för vår politik i fråga om konkurrensen och den inre marknaden och inom olika kompetensområden i Europa – och det är därför som vi, allmänhetens företrädare i medborgarnas parlament, som dagligen måste handskas med detta ständiga motsatsförhållande, vill vara med och avgöra och bestämma vad som skall göras.
Min nästa punkt är att det är viktigt att subsidiaritetsprincipen hävdas med tanke på de skillnader som finns – skillnader i definitionsfrågor från den ena medlemsstaten till den andra, geografiska skillnader, skillnader som har att göra med problem på det demografiska området eller som berör social- och hälsovårdspolitik. Detta är ett annat skäl till varför vi är så starkt positiva till en konstitution för Europa, eftersom utkastet innehöll en formulering som garanterade subsidiaritetsprincipen på ett sätt som vi kan stödja.
Det finns ytterligare något som jag vill beröra. Enligt konstitutionen är den sociala marknadsekonomin och det sociala sammanhanget målet för Europeiska unionen. Att behandla tjänster i allmänhetens intresse på ett sätt som inte skapar ett motsatsförhållande mellan dessa och konkurrensen på den inre marknaden är vad som definierar och levandegör den ledande principen i den sociala marknadsekonomin och skapar social sammanhållning på denna grund. Jag betonar behovet av att både behandla tillhandahållare av tjänster opartiskt och att tillgången på förnödenheter säkras, vilka måste garanteras även om ekonomiskt stöd blir nödvändigt. Faktum är att vi behöver tjänster i allmänhetens intresse bara då marknaden är oförmögen att garantera dessa tjänster på ett allsidigt sätt till överkomliga priser och med hög kvalitet.
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag måste medge att jag föredrar att diskutera utrikespolitik med er, eftersom detta är er hjärtefråga. Men vi måste också ta vara på detta tillfälle. Vad jag inte gillade i det ni sade tror jag var att ni inte medgav att den rådande europeiska samhällsmodellen stöds av en majoritet i detta parlament. Låt vara en knapp majoritet, men ändå en majoritet. Jag anser att den även stöds av majoriteten av Europas befolkning, som betraktar tjänster i allmänhetens intresse som något som skiljer sig från det utbud av andra varor och tjänster som står till förfogande. Jag anser att grundförutsättningen för varje övervägande som rör tjänster i allmänhetens intresse är att identifiera allmänhetens specifika intressen, och på den punkten är jag säkert ense med Othmar Karas. Till skillnad från vad som gäller för många andra tjänster kan människorna också genom sin röst i allmänna val vara med och bestämma omfånget av de tjänster som skall stå till deras förfogande, särskilt om dessa tjänster tillhandahålls av regionala eller lokala myndigheter eller för dessas räkning.
Människor vill ha offentliga tjänster av tillräckligt hög kvalitet till rimliga priser. Detta mål kan mycket väl nås med hjälp av marknaden – det utesluter jag absolut inte – om dess verksamhet regleras genom lämpliga riktlinjer. De grundläggande riktlinjerna måste därför ges via lagstiftning som gemensamt antas av rådet och parlamentet. Det menar jag är självklart och jag är säker på att kommissionen håller med om detta. Vi kan säkert diskutera de exakta detaljerna för den rättsliga ramen, men denna måste ge utrymme för den speciella karaktär som tjänster i allmänhetens intresse har och de behov som dessa är utformade för att tillfredsställa. Den modell som vi föredrar finns naturligtvis i den ram som förutses i utkastet till konstitution. Fastän vi ännu inte har någon konstitution är det i den riktningen vi måste gå. Alltför många medborgare upptäcker att liberalisering – som onekligen ofta åtföljs av privatisering – resulterar i en uppdelning av tjänsterna. Jag har till exempel hört att inte mindre än 28 bussbolag är verksamma i stadstrafiken i Manchester sedan verksamheten avreglerats. Alltför ofta är de prissänkningar som blir resultatet av en liberalisering kortlivade, och ofta bildas nya monopol – privata monopol som inte är bättre än offentliga monopol. I själva verket är de sämre, eftersom de inte kan påverkas vid valurnorna.
Jag menar också att det enda vi skall begära av kommissionen, vilket också står i full överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen – vilken ni faktiskt helhjärtat stöder – är att den skall skapa en rättslig ram för offentliga tjänster. I alla andra avseenden vill jag nu, på samma sätt som man en gång ropade efter tankefrihet, vädja om frihet att välja strukturer, om rätten för lokala och regionala samfund och myndigheter, som bäst vet hur man tillhandahåller de tjänster som människorna faktiskt behöver, att organisera de offentliga tjänsterna på de sätt de finner lämpligt. Kommissionen måste ansluta sig till detta synsätt. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi har vid ett antal tillfällen gett uttryck för vår avvikande åsikt gentemot kommissionen i fråga om dess strategi för tjänster i allmänhetens intresse. Vi kan inte godta att den skall fortsätta att ingripa på detta område och därigenom undergräva själva existensen av högkvalitativa offentliga tjänster som är livsviktiga för att bekämpa fattigdomen och garantera att hela befolkningen får del av sociala förmåner och en hög levnadsstandard. Något som är ytterst angeläget, vilket vi har påpekat vid många tillfällen, är ett moratorium för liberaliseringen och en grundläggande utvärdering av konsekvenserna av de åtgärder som redan har vidtagits på de olika sociala och ekonomiska områdena, särskilt i fråga om arbetstillfällen, allmänhetens möjligheter att ta del av de tjänster som finns, kundernas belåtenhet och möjligheten att driva och genomföra tjänsterna på ett mer demokratiskt sätt.
Framför allt måste emellertid kommissionen avstå från att genomföra åtgärder som i praktiken kan resultera i att kvaliteten på offentliga tjänster urholkas ytterligare i de olika EU-länderna. 
Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag tror att problemställningen i denna debatt inte så mycket handlar om att återuppta alla diskussioner som vi har haft gång på gång om innebörden i och karaktären hos tjänster i allmänhetens intresse, utan att det gäller att behandla frågor som berör säkerhet och ramar, närmare bestämt säkerheten i demokratisk mening och de demokratiska ramarna i samband med debatten om tjänster i allmänhetens intresse. Ert tal i dag, kommissionär Patten, var visserligen uppmuntrande, men ni skall vara medveten om att detsamma kan sägas om kommissionär Pascal Lamys tal för en månad sedan. Vid det tillfället talade vi om att föra diskussioner, om mycket omfattande överläggningar – trehundra bidrag – vi planerade att utföra en analys, vi talade om valmöjligheter som stod till vårt förfogande, om ramdirektivet, samstämmigheten inom konventet till förmån för en europeisk lag. Och kommissionen har funderat och funderat …
Jag för min del har en känsla av att vi på detta sätt för ett slags debatt som nära nog har hittat en rytm som räcker ända fram till vitboken i april, medan kommissionär Mario Monti under denna tid har lagt fram sina ”paket”, i vilka han fattar oöverlagda beslut i dessa frågor utan debatt eller diskussion. Jag menar att detta är ett oacceptabelt sätt att handskas med dessa frågor, eftersom kampanjen för ett demokratiskt Europa som syftar till att belysa mervärdet i gemenskapens politik inte skall drivas av Mario Monti utan av oss. Men om Mario Monti vill, låt honom då i vårt ställe driva valkampanjen till försvar för det sociala Europa. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! En månad efter det att vi godkände Herzogbetänkandet om tjänster i allmänhetens intresse, där man krävde att en rättslig ram för Europa skulle upprättas genom medbeslutandeförfarandet, är vi redan fullständigt förvirrade, vilket kan utläsas i Philippe Herzogs muntliga fråga. Föredraganden har i själva verket upptäckt att kommissionen samtidigt helt på egen hand och under utnyttjande av sina egna befogenheter har förberett en reglering av de möjligheter till ekonomisk kompensation som tjänster i allmänhetens intresse kan utnyttja. I dag har kommissionen till hälften medgivit detta, och man har lovat att man skall avvakta utgången av samrådet om grönboken innan man fattar något beslut. Så mycket bättre! Jag vill emellertid säga till Philippe Herzog att vi kommer att få se mera av ett sådant förhållningssätt i framtiden, och även av sådant som är ännu värre. 
Enkelt uttryckt var det inte nödvändigt att lägga sig i arbetet med den rättsliga ramen för Europa. Detta begrepp, liksom ramdirektivets, är oklart, eftersom ingen vet exakt vad den skall innehålla av allt ifrån sanktionerade bidrag till själva tjänsten, via organisatoriska principer, skyldigheter och förhållandet till avnämarna. En rättslig ram där man tar hänsyn till subsidiaritetsprincipen, något som uppfanns av Europaparlamentet, är dessutom ett ännu oklarare begrepp, eller till och med motsägelsefullt, eftersom verklig subsidiaritet på detta område skulle innebära ett erkännande av att offentliga tjänster, vilka faktiskt är livsnödvändiga i våra samhällen, måste definieras, organiseras och drivas så nära allmänheten som möjligt inom nationens ram. Vi behöver bara en regel: varje medlemsstat skall vara fri att besluta om sina egna offentliga tjänster. Den naturliga följden av denna regel är att skyldigheter knutna till offentliga tjänster skall gå före de regler som bestämmer gemenskapens konkurrensförhållanden. 
Langen (PPE-DE ).
   – Herr talman! När jag hör diskussionen i denna kammare börjar jag undra vad det är vi verkligen diskuterar. I två år har parlamentet krävt större rättslig klarhet och kommissionsledamoten Mario Monti vill skapa rättslig klarhet i nyckelfrågor. Det är säkerligen en vanföreställning att tro att vi nu plötsligt på egen hand kan anta tillägg som förutses i konstitutionen och anpassa konkurrenslagstiftningen till de föreslagna villkoren för den inre marknaden. Faktum är, herr Herzog, att vi har diskuterat detta i månader och att ni inte fick majoritet för era förslag. Ni fick inte majoritetsstöd för tanken att minska liberaliseringen på området. Ni fick inte majoritet för era förnyade krav om ett ramdirektiv. Det fanns ingen majoritet bakom ert krav på en standardisering av tjänster i allmänhetens intresse inom EU. Nu gör ni ett nytt försök att pracka på oss dessa idéer. Jag kan bara säga att ni antingen inte har en aning om vad Mario Monti försöker göra eller också försöker ni radera ut ert nederlag för fyra veckor sedan. Jag kan inte tänka mig några andra orsaker.
Hannes Swoboda är, som han själv sade, verkligen expert på utrikespolitik. I frågor som rör konkurrenslagstiftning vore det emellertid bättre om ni höll en låg profil, herr Swoboda – eftersom ni inte har förstått parlamentets åsikter såsom de återspeglas i röstsiffrorna. Om vi kräver rättslig klarhet såsom vi gjorde och Mario Monti lägger fram ett förslag – som tar full hänsyn till subsidiaritetsprincipen, fru Flautre – får era invändningar mig att undra vad ni egentligen vill. Mario Monti föreslår att ansvaret för de bidrag på mindre än 15 miljoner euro om året som betalas ut till företag med en årlig omsättning på mindre än 40 miljoner euro i framtiden helt och hållet skall vila på medlemsstaterna. Om de inte längre behöver ett godkännande innebär detta onekligen större frihet för medlemsstaterna. Detta är den rättsliga klarhet vi behöver. Jag kan inte förstå vad diskussionen här handlar om.
Godkännande behöver inte längre sökas för tilldelning av medel för bostadsbyggande och sjukhus. Jag kan inte förstå debatten här, eftersom detta onekligen är en del av vad vi har krävt. Därför är allt jag kan säga att om Mario Montis förslag så som jag förstår det träder i kraft, bygger detta på EG-fördraget i dess nuvarande form, vilket ger honom rätten att införa en sådan lagstiftning utan att lägga fram det för medbeslutande. Hans åtgärder går ut på att se till att subsidiariteten stärks och att rättslig klarhet kommer att råda på viktiga områden vid slutet av Europaparlamentets pågående legislativa period. Vi vill inte här ge vår välsignelse för statligt stöd till sådana företag som Electricité de France eller Volkswagen, men bidrag till små och medelstora företag inklusive regionala bidrag skall i framtiden falla inom medlemsstaternas kompetensområde, och Mario Monti avser att vidga den möjligheten. Han får saker att hända innan vi har använt ytterligare tre år till att debattera en vitbok och ramlagstiftningen. Jag kan bara välkomna att större rättslig klarhet kommer att råda i dessa frågor före slutet av denna parlamentsperiod.
Désir (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Tack för att ni har avvikit från era vanliga ämnen för att intressera er för de problem som hör samman med tjänster i allmänhetens intresse som är så viktigt för Europas medborgare. Sedan samrådet om grönboken avslutats rapporterade ni om den allmänna samstämmighet som råder om behovet av klargörande och rättslig klarhet såsom Werner Langen just har sagt. Men har man nått någon samstämmighet om det behov av demokratisk klarhet som Hélène Flautre talade om?
Vad parlamentet begärde i sin resolution – och detta gjorde det i själva verket inte enhälligt, vilket jag tror att vi alla har klart för oss – var att den tolkning som domstolen eller kommissionen gör inte skall vara den enda rådande tolkningen i fråga om klargöranden rörande godtagbart statligt stöd eller för att definiera den korrekta tolkningen av artikel 86. Vad vi behöver är en debatt, i samband med medbeslutandeförfarandet, som skall göra det möjligt att göra utvärderingar från fall till fall, eftersom sanningen är att alla uppfattar beläggen som en funktion av sina historiska eller nationella erfarenheter. Således står det klart när det gäller alla tjänster i allmänhetens intresse som är regionala eller lokala organs angelägenhet, att det i dessa fall inte är gemenskapens uppgift att ingripa.
Men inser folk att det kan vara så i andra länder, både medlemsländer och tredjeländer, att erfarenheten visar att det finns nationella allmänna tjänster som hittills har fungerat mycket effektivt? Dessutom finns det många som beträffande följderna av en liberalisering på sådana områden som järnvägstransporter – till exempel i ett land som ni känner till – eller på områden som energi och elektricitet skulle anse att det inte är helt uppenbart att det är absolut nödvändigt att reglera detta så att systemet står och faller med konkurrensreglerna. Inte heller är det uppenbart att en beräkning av statligt stöd och kompensation – det må vara befogat eller inte – skall göras till föremål för debatt.
Vi anser därför att en demokratisk debatt bör föras. Werner Langen och hans vänner citerar mycket ofta artikel 86.3 för att bevisa att något är kommissionens ansvar, men de underlåter att nämna artikel 86.2 som fastslår att företag som får driva tjänster av allmänt ekonomiskt intresse är underkastade reglerna för konkurrens såvida en tillämpning av sådana regler inte rättsligt eller praktiskt utgör ett hinder för genomförandet av den särskilda uppgift som tilldelats dem. Det är detta som är föremål för vår interna diskussion, men det bör också vara föremål för sektorsvisa diskussioner mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att gratulera kommissionsledamoten Mario Monti, eftersom jag anser att han tillvaratar konsumenternas och medborgarnas rättigheter i Europa, vilka har rätt att få tillgång till tjänster av god kvalitet och, vilket är viktigare, att få dem till ett rimligt pris. Ett av de grundläggande kriterierna på tjänster i allmänhetens intresse är att de är föremål för ett öppet offentligt anbudsförfarande. Jag anser att det fortfarande råder en hel del förvirring i denna fråga om begreppen liberalisering och privatisering. Jag menar att liberaliseringen ger en rättvis ram för konkurrensen. I Sverige har vi till exempel sett att många små och stora städer, ofta styrda av ett och samma politiska parti, konkurrerar med varandra med anbud om att erbjuda bästa möjliga tjänster och att en stad eller kommun som har det bästa erbjudandet för allmänheten ges tillstånd att tillhandahålla sina tjänster även i andra städer. När det gäller offentliga anbudsförfaranden är det möjligt att mycket noggrant specificera vad som önskas. Om exempelvis en järnvägstjänst blir föremål för anbudsförfarande kan en offentlig myndighet upplysa om att det kommer att finnas tre personer klockan sex på morgonen, tolv klockan tio och återigen tre vid midnatt. Goda och adekvata beskrivningar kan då upprättas för anbud på en tjänst från A till B. Jag är också för att allmänna medel används här, eftersom vi alla är för ett socialt inslag i en stats offentliga verksamhet. Vi vill se till att tjänster i allmänhetens intresse finns tillgängliga för människor som inte har något körkort eller som har ekonomiska problem, problem att förflytta sig eller andra nackdelar.
Jag måste emellertid säga att liberalisering och rättvis konkurrens är ett spår, medan privatisering är ett annat spår. Jag vädjar till att vi låter bli att blanda ihop dessa båda begrepp och fokuserar på en systematisk strategi för fri konkurrens. I detta sammanhang vill jag än en gång gratulera kommissionsledamoten Mario Monti för att han har lagt upp sitt förslag med exakt den inriktningen. Det är självklart att det kommunfullmäktige eller den offentliga myndighet som tillhandahåller tjänster i allmänhetens intresse måste konkurrera med våra små och medelstora företag. Det är därför som offentliga organ gör tjänster till föremål för anbudsförfaranden. För närvarande arbetar två av tre anställda i ett litet eller medelstort företag. Det finns 18 miljoner företag som kan lägga in anbud för att få tillstånd att tillhandahålla allmänna tjänster till nytta för konsumenterna. De små och medelstora företagen betalar 80 procent av staternas totala skatteinkomster, med andra ord är det när allt kommer omkring de som förser oss med de pengar som behövs för att vi skall ha råd med dessa tjänster i allmänhetens intresse. Av den anledningen menar jag att termen ”social ekonomi” som förut ofta användes är olämplig, liksom vår tyska term , vilken egentligen betyder ”försörjning med livets nödtorft”, varmed man i allmänhet syftar på ”tjänster i allmänhetens intresse”. Vad vi vill ha är så bra tjänster som möjligt för våra medborgare. Det kan vi bara få inom ramen för en rättvis konkurrens. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Jag vill utnyttja detta tillfälle till att säga att jag delar uppfattningen att marknaden och den fria konkurrensen är viktiga värden. På detta område liksom på många andra får vi emellertid inte vara fundamentalister, fanatiker eller för den delen ayatollor, vilket som vi kommer att se i den kommande debatten om Iran är det värsta scenariot. Ändå slår det mig, herr kommissionär, att det är just vad kommissionen i ökande omfattning och inom ett ökande antal områden håller på att bli.
Jag vill ge er ett exempel: kommissionen har just inlett ett rättsligt förfarande mot Grekland för att man där kräver att den som tjänstgör på fartyg i kusttrafik på de grekiska öarna måste tala grekiska. Detta är helt absurt, herr kommissionär.
Jag vill påminna er om att, helt nyligen, för bara några år sedan, flera dussin portugisiska sjömän förlorade sina jobb på norska rutter bara för att de inte talade norska, trots att Norge också är förpliktat att iaktta lagarna om fri konkurrens. Fastän det smärtade mig kände jag mig tvungen att godta det skäl som angavs, nämligen säkerheten. Det är absolut nödvändigt att besättningar som tjänstgör på fartyg, särskilt sådana som trafikerar öar, måste kunna tala det aktuella landets språk. Genom att vidta rättsliga åtgärder mot de grekiska öarna – på liknande sätt som man vidtagit åtgärder på andra håll i Europa – har kommissionen visat prov på en ytterst fanatisk inställning; den har visat att man inte har en aning om hur långt man skall gå i fråga om fri konkurrens, inte heller vet den var gränserna går för säkerheten – eller för andra mycket viktiga värden. Kommissionen saknar känsla för proportioner och sunt förnuft och bör ta krafttag för att råda bot på detta förhållande. 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Till att börja med vill jag säga följande som svar till Werner Langen. Med er sedvanliga frenesi döljer ni ert eget misslyckande, för jag vill påminna er om att ni tog avstånd från er egen resolution från 2001, i vilken ett ramdirektiv förespråkades, och i januari tvingades ni gå med på att vi upprepade vårt krav på lagstiftning genom medbeslutandeförfarandet. Försök då inte att dölja ert misslyckande.
Herr Patten, ni är diplomat, och ni förstår ords betydelse. Ni talade om förvirring. Men vari ligger denna förvirring, när kommissionen i sin grönbok är fullständigt svävande i den grundläggande frågan om finansiering, och när den nu bara några veckor innan debatten skall avslutas talar om för oss att man nu tänker arrangera samråd i finansieringsfrågan? Var ligger förvirringen? Var finns öppenheten? Var är demokratin?
Det enda vi begär av er är att ni inte arrangerar samråd om ekonomisk kompensation i dag, utan att ni formulerar en text som motsvarar det civila samhällets och Europaparlamentets krav. Den föreliggande texten, som ni kommer att lägga fram inför kommissionen inom tre dagar, motsvarar inte dessa krav. Ni talade också om säkerhet, rättslig säkerhet. Detta är gott och väl, men här föreligger ett missförstånd. I själva verket kommer Mario Montis text att förbättra den rättsliga säkerheten i den meningen att reglerna blir klarare, men de har också skärpts beträffande ekonomisk kompensation vilket är vad denna text handlar om. Säkerheten kommer att bli större, men i den slutliga analysen visar det sig att möjligheterna till finansiering av offentliga tjänster blir färre. Detta är textens innehåll. Försök inte att vilseleda oss om detta.
Ni talar om undantag. Alla tjänster i allmänhetens intresse är av social natur. Man blir tvungen att anmäla tjänster som tidigare inte var underkastade ett sådant tvång. Just nu arbetar man bland de allmännyttiga bostadsföretagen på att visa för kommissionen att den kommer att tvinga dem att anmäla sådant som tidigare inte behövde anmälas. Så mycket för att göra verksamheten säkrare. Slutligen ber jag er att ange, speciellt i vitboken, om ni nu kommer att samtycka till att förbereda lagstiftning genom medbeslutandeförfarandet eller inte. När allt kommer omkring hör det till de elementära principerna för god demokrati att efter så många år svara ja eller nej. 
Talmannen.
   Tack så mycket, herr Herzog.
Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0010/2004) till kommissionen från Roy Perry för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna om Förenade kungarikets genomförande av direktiv 73/239/EEG mellan 1978 och 2001. 
Perry (PPE-DE ).
    Herr talman! Medan vi ännu en gång diskuterar denna fråga om regleringen av Lloyd’s of London är 63 ”namn” för närvarande föremål för konkursförfaranden mot dem i brittiska domstolar. Detta är inte en abstrakt fråga för dem; inte heller handlar det om något som har lösts för länge sedan. Det är en mycket reell fråga, och den kommer att vara mycket viktig även under de kommande åren.
Dessa 63 personer blev inte ”namn” under det nuvarande regelsystemet, utan under perioden före 2001. De förluster som de nu står inför, och som till synes tvingar dem till konkurs, inträffade under det regelsystem som var i kraft mellan 1978 och 2001. Dessa 63, framställarna till detta parlament, och tusentals andra ”namn” från flera europeiska länder har en enkel fråga, den fråga som finns i vår resolution från september förra året och som upprepas i dag: genomförde Förenade kungariket mellan 1978 och 2001 fullständigt och korrekt direktiv 73/239/EEG när det gäller Lloyd’s?
Denna fråga har inkommit till parlamentet från framställare. Det är en berättigad fråga. Vi har lagt fram den inför kommissionen upprepade gånger. Kommissionen verkar hittills egendomligt obenägen att besvara den. Den akt som lades fram för parlamentet i december som svar på vår resolution från september 2003 är helt inadekvat och misslyckas på ett iögonfallande sätt att ge något svar på den centrala frågan.
Kommissionsledamot Frits Bolkestein, som inledde två omgångar överträdelseförfaranden mot Förenade kungarikets regering om regleringen av Lloyd’s, talar med jämna mellanrum om för oss att hans ansvar bara är att se till att en medlemsstat följer direktivet. Detta stämmer, men bara delvis. Han har andra ansvarsområden också. Livet skulle vara enklare för oss alla om det bara fanns ett ansvar. Så är det aldrig.
Tillåt mig att påminna kommissionen om att den har ett åtagande enligt fördraget att svara på frågor som parlamentet ställer, i enlighet med artikel 197. Denna artikel finns inte där för att möjliggöra smarta spetsfundigheter, som den fråga som en gång ställdes under en intagningsintervju vid universitetet i Oxford, som löd: ”Är detta en riktig fråga?”, och det malliga svaret blev: ”Ja, om detta är ett riktigt svar”. Det kan duga bra vid en universitetsutfrågning, men inte i parlamentet. Om ett ickesvar hade räckt skulle det inte vara någon mening att ha ett sådant åtagande som det som finns i artikel 197 i fördraget. Medborgare har enligt fördraget rätt att inge framställningar till parlamentet om huruvida reglerna respekteras. Kommissionen har skyldigheter enligt fördraget att garantera att EU:s regler och direktiv respekteras på ett riktigt sätt. Parlamentet har rättigheter enligt fördraget att få ordentliga svar på sina frågor. Jag kan bara anta, av för mig okända anledningar, att kommissionen tycker det är besvärande att svara på denna fråga.
Uppenbarligen är den brittiska regeringen mycket besvärad, och jag som engelsman finner det skamligt att den brittiska regeringen är så förtegen i detta fall att den har gett order om att avlägsna alla brittiska svar från den akt som kommissionen offentliggjorde för parlamentet. Vad i all världen har den att dölja? Kommissionen borde inte hjälpa regeringen med detta hemlighetsmakeri eller bli dess medbrottsling.
När denna framställning lades fram för kommissionen anser jag att kommissionen uppträdde korrekt. Den undersökte framställarnas klagomål. Man var uppenbarligen inte nöjd med situationen och sände ett detaljerat frågeformulär till den brittiska regeringen. Även om denna kammare aldrig har fått se svaren är det tydligt att kommissionen fortfarande inte var nöjd, eftersom man inledde överträdelseförfaranden. Därefter inledde man ytterligare, separata överträdelseförfaranden som täckte regelsystemet efter 2001.
Kommissionen bedömer nu att det aktuella systemet efterlevs. Kommissionen har uppgifterna men det har inte vi, så vi kan inte kommentera detta för tillfället. Men kommissionens belåtenhet med systemet efter 2001 upphäver inte vår rättighet att fråga kommissionen om regelsystemet före 2001, eller kommissionens skyldighet att svara oss.
EU måste bygga på ett system av regler och lagar. Det får inte vara något system som går ut på att välja och vraka. Lloyd’s försäkringstagare har en rättighet och ett behov att känna till huruvida solvensreglerna har respekterats. De personer som har investerat i Lloyd’s ”namn” har också denna rätt. Som en av de sade till mig, vi hade en rättighet att anta att solvensreglerna respekterades, och att vi inte verkade, som det var, i Vilda västern, där man kan strunta i regler.
Om kommissionen envisas med att vägra ge kammaren ett klart svar råder det en allvarlig avvikelse i tolkningen av artikel 197 i fördraget, och vi har ett allvarligt interinstitutionellt problem. Enligt min mening skulle parlamentet behöva hänvisa detta till EG-domstolen för beslut enligt artikel 232 i fördraget. Om parlamentet anser att kommissionen inte har agerat, då kan EG-domstolen enligt denna artikel och enligt de förpliktelser som åligger kommissionen enligt fördraget uppmanas att komma med ett avgörande.
Jag hoppas att kommissionsledamoten, som jag respekterar djupt, liksom jag respekterar kommissionsledamot Frits Bolkestein, nu till slut kommer att ge oss ett rakt svar på en rak fråga denna eftermiddag. Genomförde Förenade kungariket fullständigt och korrekt direktiv 73/239/EEG mellan 1978 och 2001? Ja eller nej? 
Patten,
   .  Herr talman! Får jag direkt påpeka att samtidigt som jag medger att det råder en viss oenighet mellan kommissionen och den ärade ledamoten i denna oerhört viktiga fråga, uppskattar vi den exemplariska flit han visat prov på när han har fört fram en fråga som är av stor betydelse för så många. Han har drivit fallet på ett mycket samvetsgrant sätt, och jag är säker på att han har och borde åtnjuta tacksamhet från ett stort antal av Lloyd’s ”namn”.
Låt mig säga några ord om bakgrunden till denna mycket invecklade fråga. Som parlamentet vet beslutade kommissionen att inleda överträdelseförfaranden mot Förenade kungariket i december 2001 till följd av flera framställningar till Europaparlamentet som beklagade Förenade kungarikets reglering och övervakning av Lloyd’s marknad och ett antal enskilda klagomål. Resultatet av dessa förfaranden blev att Förenade kungariket ändrade den rättsliga ramen för övervakning och reglering av Lloyd’s, som nu styrs av finanslagen Financial Services and Markets Act från 2000.
Efter att ha utfärdat en kompletterande formell skrivelse i januari 2003, vars syfte var att förtydliga på vilket sätt det nya systemet fungerar konkret, drog kommissionen i oktober 2003 slutsatsen att alla delar av Lloyd’s system som granskades nu är förenliga med kraven i EU:s relevanta försäkringsdirektiv. Mer specifikt bekräftade kommissionen i ett pressmeddelande som publicerades den 15 oktober 2003 att regel- och övervakningssystemet för Lloyd's, som inrättades i enlighet med finanslagen Financial Service and Markets Act, är förenligt med kraven i artiklarna 8.1 e, 13.2 och 13.3, 15.1, 16.1, 19.1 och 19.2 i direktiv 73/239/EEG, i dess ändrade lydelse.
När det gäller det system som var tillämpligt för Lloyd’s innan Financial Services and Markets Act trädde i kraft har kommissionen konsekvent upprätthållit, helt i enlighet med EG-domstolens rättspraxis, att målet med överträdelseförfaranden enligt EU:s lagstiftning är att fastställa eller återställa den befintliga nationella lagstiftningens förenlighet med gemenskapslagstiftningen och att reglera den nationella lagstiftningens eventuella tidigare oförenlighet, som under tiden har anpassats till EU-lagstiftningen.
Jag tror att min ärade vän skulle acceptera att ombudsmannen instämmer med den rättsliga tolkning som jag har fört fram, och som vi tidigare har fört fram. För att låna min ärade väns anekdot om frågor under ett förhör vid ett universitet som jag känner väl till, skulle jag bara vilja fråga om detta är ett riktigt svar, och jag skulle vilja säga att det är ett riktigt svar om ni vill ha ett svar som är förenligt med den relevanta rättspraxisen.
I sin resolution av den 25 september 2003 begärde parlamentet tillgång till kommissionens handlingar enligt förordning (EG) nr 1049/2001 – vilket är enligt bestämmelserna om allmänhetens tillgång – och ett uttalande av kommissionen om förenligheten när det gäller regleringen och övervakningen av Lloyd’s under perioden 1978–2001 – vilket är före genomförandet av 2000 års lag. Eftersom överträdelseförfarandena under tiden hade avslutats gav kommissionärskollegiet min kollega och vän kommissionär Frits Bolkestein i uppdrag att vidarebefordra de relevanta handlingarna till talman Pat Cox, och detta gjordes genom en skrivelse daterad den 15 december 2003.
När det gäller bedömningen av Förenade kungarikets tidigare system är kommissionens synpunkter specificerade i den första formella skrivelsen, som sändes i december 2001, och som utgör en del av de handlingar som vidarebefordrades till parlamentet. Efter svaret från Förenade kungarikets regering, i vilket ikraftträdandet av 2000 års lag i december 2001 anges, handlade kommissionens utredning uteslutande om det nya systemet i Förenade kungariket. Eftersom det system som var tillämpligt mellan 1978 och 2001 inte längre tillämpas ser inte kommissionen någon möjlighet att vidta ytterligare åtgärder.
Låt mig upprepa att jag erkänner det engagemang som min ärade vän har visat när han drivit detta ärende, och jag beklagar att jag, av de anledningar som jag har anfört, inte kan ge honom ett svar den här gången som kommer att tillfredsställa honom, misstänker jag, varken helt eller till en del. 
Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag har känt Roy Perry en tid i detta parlament – och jag betraktar honom som en av mina bästa vänner – och jag har följt den fråga som han tog upp i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden med stort intresse.
Men efter att ha undersökt fallet har jag inget annat val än att instämma i det som Chris Patten just sade. Det betyder att kommissionen i överträdelseförfaranden inte kan agera som en domstol utan som en representant för gemenskapen i en strävan att se till att dess lagar tillämpas genom att kräva att staten rättar sig efter gemenskapens lagstiftning. Och i detta fall anser jag att kommissionen har gjort detta, även om det kanske har skett ganska sent.
Så snart den berörda staten följer gemenskapens lagstiftning skall ett överträdelseförfarande läggas ned, eftersom – vilket Chris Patten också har sagt – det finns upprepade utslag i EG-domstolen enligt vilka ett överträdelseförfarande inte kan drivas när den berörda staten har rättat sig efter gemenskapens lagstiftning.
Jag tycker att Roy Perry har ett berömvärt intresse för att gemenskapens institutioner skall fungera på ett riktigt sätt och det skulle naturligtvis vara önskvärt för oss alla att göra likadant med alla direktiv som inte har genomförts av medlemsstaterna. Vad som inte fungerar i detta fall är ett system med böter och straff utfärdade av kommissionen. Kommissionen har inte denna befogenhet. Endast EG-domstolen bör ha den, och jag vill särskilt hänvisa Roy Perry till brittisk lag. Enligt kontinental administrativ rätt kan en stat ställas till svars för att man inte uppfyller sina skyldigheter, vilket till exempel även gäller underlåtenhet att genomföra gemenskapens direktiv i tid. Men jag har intrycket av att det förfarande som förespråkas i detta fall inte kommer att leda till något, eftersom jag inte kan se hur kommissionen på någon punkt skall kunna ställa staten till svars för att den inte skulle ha rättat sig efter ett gemenskapsdirektiv i det förgångna. Från rättslig synpunkt finns det ingen möjlighet att genomföra ett sådant förfarande.
Med andra ord, om vi antar att Roy Perrys oro beträffande efterlevnaden av gemenskapens lagstiftning är helt berättigad och erkänner att människor antagligen har farit illa, är det från rättslig synpunkt ändå inte rätt att låta kommissionen än en gång agera – då den har uppfyllt sina skyldigheter – men om det anses nödvändigt och människor enligt brittisk lag har tillfogats skada på grund av att gemenskapens direktiv inte har genomförts i tid bör ett internt brittiskt administrativt förfarande inledas.
Jag menar därför att kommissionen nu helt och hållet har uppfyllt sina skyldigheter och att vi i Europaparlamentet inte kan kräva att den handlar på något annat sätt. 
Wallis (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionären för hans mycket försiktiga svar, som han i hög grad relaterar till denna särskilda fråga, frågan om Lloyd’s. Jag skulle vilja se detta som två mycket allmänna principer: för det första, medlemsstaternas genomförande av lagstiftningen och kommissionens agerande för att säkerställa att detta sker; för det andra, rättigheten till information mellan parlamentet och kommissionen vid sådana verkställighetsåtgärder. Jag skulle också vilja tillämpa lite sunt förnuft på dessa två principer. När man med sunt förnuft betraktar hur just detta ärende fortskridit går det inte att undvika en känsla av att något inte stämmer, att det finns en period på 20 år då ingenting verkar hända och inga genomföranden äger rum.
Herr kommissionär! Jag beklagar att er kollega, kommissionsledamot Frits Bolkestein, inte är här. Jag vet att han delar vår djupa oro över medlemsstaternas genomförande av lagstiftning och säkerställande av att det sker på ett effektivt sätt så att den inre marknaden, som vi alla är så stolta över, fungerar ordentligt. Om det krävs mer än 20 år för en medlemsstat att genomföra ett direktiv, och en medlemsstat kan fortsätta utan att göra detta under en så lång tidsperiod, då talar det sunda förnuftet emellertid om för oss att något inte stämmer.
Jag är mycket oroad – liksom andra säkert är – över det budskap som detta sänder ut till anslutningsländerna strax före utvidgningen, vad gäller hur vi sköter våra affärer och hur vi förväntar oss att medlemsstater skall följa gemenskapslagstiftningen. Det är inget fel att säga att det inte finns någon tidigare oförenlighet. Som advokat låter det för mig som ett mycket fint svar av en advokat. Det som vi eftersträvar här är förnuftiga svar och ett svar på frågan om varför en medlemsstat kan försumma något så länge och varför vi, som parlament, inte kan få ett enkelt svar på en enkel fråga om detta.
Cashman (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att ta upp anklagelsen i Roy Perrys betänkande att direktiv inte har genomförts. Detta verkar ha blivit allmänt erkänt i denna kammare. Detta påstående och denna anklagelse har dock inte blivit bevisade. 
Frits Bolkestein har vid många tillfällen – både inför utskottet och inför denna kammare – påpekat att han inte kunde se över tidigare system: han kunde bara fastställa om nuvarande lagstiftning var förenlig. Vissa av oss hörde detta, men andra lyckades inte höra det.
Om det finns misstankar om tidigare misslyckanden, då måste platsen för att söka upprättelse vara de nationella domstolarna. Detta har skett inför de nationella domstolarna vid många tillfällen, och domarna har gått emot käranden. För tillfället finns det faktiskt ett fall som gäller påstått brott mot lagstadgad skyldighet mot det brittiska finansministeriet och ministern för handel och industri inför English High Court. Ändå kräver Roy Perry handlingar som Förenade kungariket har sänt till kommissionen, samtidigt som han inte inser att just dessa handlingar kan utgöra en del av dess försvar. Varje försvar måste lägga fram sitt fall inför den relevanta domstolen. Tack vare att jag är ledamot av utskottet för framställningar har jag fått veta att en av framställarna håller på att föra fram ett mål inför EG-domstolen.
Låt mig nu hänvisa till förordning (EG) nr 1049/2001. Det finns en viss okunnighet eller naivitet som gör mig förskräckt. Parlamentariker måste inte hänvisa till förordning (EG) nr 1049/2001 för att få tillgång till handlingar. Det finns ett interinstitutionellt ramavtal för parlamentarisk tillgång. Men om någon skulle läsa förordningen skulle han eller hon märka att överträdelseförfaranden är ett särskilt undantag enligt artikel 4.
Låt mig bara hänvisa till något som Roy Perry sade. Vi måste alla vara konsekventa när det gäller att tillämpa principen i det offentliga livet. Roy Perry sade att har finner det skamligt att Förenade kungarikets regering var så hemlighetsfull att den underlät att återkalla handlingarna. Vad har den att dölja? Denna morgon satt jag i STOA:s panel för att diskutera och röstade om en studie om oätliga produkter i livsmedelsförpackningar. Roy Perry röstade för nedtystning av en offentlig handling. Jag kan inte förstå detta. Vi måste vara konsekventa vid tillämpningen av principen. Kommissionen har uppfyllt sina skyldigheter. Om parlamentet vill vandra längs återvändsgränden till EG-domstolen, låt parlamentet bevisa sin dumhet. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad. 

Talmannen.
   Nästa punkt är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
- B5-0080/2004 av Bob van den Bos, för ELDR-gruppen, om valet i Iran.
- B5-0083/2004 av Gerard Collins, för UEN-gruppen, om valet i Iran.
- B5-0084/2004 av Pedro Marset Campos och Esko Olavi Seppänen, för GUE/NGL-gruppen, om valet i Iran.
- B5-0088/2004 av Enrique Barón Crespo, Anna Karamanou, Jannis Sakellariou, Johannes (Hannes) Swoboda och Margrietus J. van den Berg, för PSE-gruppen, om den politiska situationen i Iran före parlamentsvalet den 20 februari 2004.
- B5-0094/2004 av Michael Gahler, Arie M. Oostlander, Bernd Posselt, Lennart Sacrédeus och Ilkka Suominen, för PPE-DE-gruppen, om parlamentsvalet i Iran.
- B5-0098/2004 av Alima Boumediene-Thiery, Daniel Marc Cohn-Bendit, Monica Frassoni, Per Gahrton, Marie Anne Isler Béguin, Nelly Maes, Matti Wuori och Eurig Wyn, för Verts/ALE-gruppen, om valet i Iran.
- B5-0099/2004 av Bastiaan Belder, för EDD-gruppen, om parlamentsvalet i Iran. 
Gahler (PPE-DE ).
   –Herr talman! Som parlamentets föredragande om Iran vill jag betona oron över partigränserna om den politiska utvecklingen där i valupptakten. Företrädare för de två största grupperna och en av de övriga grupperna i denna kammare besökte nyligen Iran var för sig. Jag noterar att grupperna till stor del är eniga i sina bedömningar av den nuvarande situationen och i sina politiska slutsatser. Tyvärr ser vi att demokratiseringsprocessen har drabbats av ett svårt bakslag, eftersom detta val kommer att bli mindre demokratiskt än det föregående. Talmannen och de flesta ledamöterna i parlamentet i Teheran är överens om att detta inte kan betraktas som ett fritt och rättvist val. Vi delar denna åsikt.
Väljarna, vars frustration är så djup att de inte ens stöder reformivrarna, kommer sannolikt att visa vad de tycker genom att stanna hemma på valdagen. Det gynnar verkligen ingen, inte ens de vanliga misstänkta i Iran, trots att de är mycket nöjda och redan bearbetar Europas regeringar för att göra affärer med dem och glömma reformivrarna.
Jag måste fråga kommissionen om den, mot bakgrund av detta bakslag, helt enkelt planerar att rikta sin uppmärksamhet mot andra frågor. Som företrädare för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag påstå att vi nu måste intensifiera våra politiska kontakter med de iranska institutionerna, men även med alla politiska krafter och det civila samhället i Iran. Vi måste inte bara tala med det reformvänliga lägret, det är också av särskild vikt att vi söker en dialog – och det kommer att bli en svår dialog – med dem som utövar makt i domstolarna och i väktarrådet och klargöra för dem att om de fortsätter att driva sin nuvarande politik kommer de att utnyttja landets potential på ett dåligt sätt, hejda framstegen mot ett handels- och samarbetsavtal med EU och, framför allt, kväva den iranska befolkningens förhoppningar och förväntningar. Varje försök att styra mot folkets vilja är dessutom dömt att misslyckas, vilket de senaste årtiondenas händelser i världen har visat. Det är därför som jag på detta sätt vädjar till dem som har makten i Iran: ändra er, vänd om, innan det är för sent. Kanske kan ni få den inhemska dialogen på rätt spår igen, för att gynna demokratins framväxt i Iran. 
Van den Bos (ELDR ).
   – Ayatollorna i väktarrådet gör allt de kan för att hålla fast vid sin religiösa, politiska och ekonomiska makt. Deras exklusiva rätt att tolka Koranen missbrukas ständigt i politiska syften. De blockerar allt som inte tilltalar dem eller som skulle kunna inkräkta på deras egen maktposition. De har nu lagt in sitt veto mot mer än en tredjedel av de lagar som har antagits av parlamentet. Mer än 2 500 reformvänliga kandidater har nu uteslutits från valet, däribland omkring 80 sittande ledamöter. Samtidigt som stora sektorer i samhället, särskilt ungdomarna, vill ha modernisering och frihet håller maktens kärna fast vid medeltida tankar och utvecklingshämmande seder. Den yngre generationen utgör den stora majoriteten av Irans befolkning. Dessutom har till och med många tidigare revolutionärer blivit desillusionerade av prästerskapets maktmissbruk. President Khatami kallar själv uteslutandet av kandidater ett hot mot nationen och systemet. Konflikten mellan reformivrarna och det konservativa prästerskapet drivs allt mer mot sin spets. Om ingenting görs mot detta verkar det bara vara en tidsfråga innan situationen kokar över, med allt vad det innebär. Situationen för de mänskliga rättigheterna och för demokratin i Iran är fortfarande mycket oroande. Om inga stora förbättringar sker kommer Europeiska unionen inte att kunna bilda ett partnerskap med Iran. Det kan verkligen debatteras om det ens är tillrådligt att fortsätta med förhandlingarna. Vad har kommissionär Patten för åsikt i denna fråga? Ser han fortfarande möjligheter till partnerskap med Iran nu när situationen försämras så dramatiskt? Dialogen om de mänskliga rättigheterna med Iran är inte heller av stor betydelse, vilket jag vet av egen erfarenhet. Det kommer inte att göra saken särskilt mycket bättre om parlamentsvalen utvecklas till en fars. Europeiska unionen får inte gå med på en dialog som används som svepskäl för att faktiskt inte genomföra några reformer. Iran är ett potentiellt rikt land med en gammal civilisation, och har potential att spela en mycket viktig, konstruktiv roll i området. Det kan emellertid inte bli någon ny civilisation så länge ayatollorna fortsätter att missbruka sin obegränsade makt, utan då är landet är dömt att förbli en internationell paria. 
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! I dagens Iran hotar konflikten mellan konservativa och reformivrare än en gång att kasta in en hel nation i den fantastiska Mellanöstern i obskurantism och fundamentalism, i ett förödande och förtvivlat godtycke. Mer än någonsin, och definitivt mer än tidigare, måste våra gemenskapsinstitutioner därför göra sin närvaro och påverkan tydlig hos de stridande krafterna i det iranska parlamentet, i president Khatamis deltagarfront och i ayatolla Khameneis väktarråd, för att försvara universella värderingar som rättsstatliga principer, demokrati och mänskliga rättigheter. Dessa grundläggande principer bör fungera som en grund för förhandlingar och utbyte mellan de två falangerna, utan vilken vi riskerar att få ett läge utan rättsstatliga principer och att detta läge eller det iranska samhällets och denna plågade regions sammanhållning drivs till ännu värre scenarier.
Tiden är inne att förkasta väktarrådets försök att diskvalificera reformvänliga parlamentskandidater i det kommande valet. Den erkända frånvaron av demokratiska regler och öppna förfaranden kommer i slutänden faktiskt att misskreditera de politiska härskarna och uppmuntra folk att förkasta dem. Dessa härskare har redan gett efter för undertryckandet av friheter, däribland yttrandefriheten, och de är orsaken till att den sociala och ekonomiska utvecklingen har misslyckats. Att undertrycka alla demokratiska ambitioner hos det iranska folket, som redan har slitits ned efter många års krig och revolution, skulle vara att släcka deras sista förhoppningar och ideal, vilket öppnar dörren för desperata ideologier och extremism.
Mobiliseringen av Europeiska unionen måste vara en prioriterad fråga och den måste vara hängiven och proaktiv, och engagera beslutsfattare och alla sociala kategorier eller verksamhetskategorier. Varje tillbakadragande, varje bojkott av utländska diplomater, skulle stärka de bakåtsträvande och destabiliserande krafterna i en del av Mellanöstern som ligger lika långt från oss rent geografiskt som den enligt vår mening är geopolitiskt känslig.
Varje argument för att bryta de kulturella kopplingarna mellan Europa och Mellanöstern bör också förkastas. Inrättandet av en särskild parlamentarisk delegation till Iran bevisar detta, undertecknandet av tilläggsprotokollet om säkerhetskontroller för kärnmaterial bekräftar det och de inledande diskussionerna mellan Europeiska unionen och Iran om de mänskliga rättigheterna bör övertyga oss om det. Dessa första tecken måste stödja och uppmuntra Europeiska unionens inställning till de iranska myndigheterna med syfte att omedelbart skicka en grupp observatörer för att granska valprocessen och att omedelbart samarbeta för att uppnå rättsliga reformer och kontroll över den olagliga narkotikahandeln. Just nu skrivs historia i Iran, och Bryssel har lärt sig tillräckligt från München i det förflutna för att veta att man inte kan vägra att göra sin röst hörd nu i Teheran. 

Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Europa och Förenta staterna har länge strävat efter att uppnå ett väsentligt inflytande över utvecklingen i Iran, Irak och Afghanistan. Detta inflytande ger ofta resultat som skiljer sig starkt från de förväntade. Muslimska fundamentalister i Afghanistan och Saddam Husseins regim i Irak överlevde för inte så länge sedan tack vare stöd från väst gentemot andra. I Iran gjordes också försök under en lång tid att behålla allierade vid makten när deras ställning ifrågasattes. För femtio år sedan avsattes Mohammad Mossadeqs regering eftersom det ansågs att den var för vänsterextremistisk och att det var möjligt att den skulle ha inlett ett samarbete med Irans grannar i norr, som fortfarande var en del av Sovjetunionen. En diktatorisk härskare, shahen, återvände till makten, men han skaffade sig fler fiender i sitt eget land på grund av sitt maktbegär och sin försummelse av folket. Samtidigt som en vänstervriden nationalism och socialism inte kunde utgöra ett alternativ fick en medeltida variant av islam förnyade möjligheter att organisera ett folkligt motstånd. För tjugofem år sedan satte ett folkligt uppror stopp för en regim som alltid hade sökt ett militärt och ekonomiskt samarbete med västvärlden.
Världen utanför har aldrig litat på de nya myndigheterna. Efter några år av stor entusiasm, socialpolitik och demokratiska experiment ådrog sig även denna regim ett hat inom landet. Den stora yngre generationen vill få ett slut på uteslutandet av politiker vars åsikter skiljer sig från det konservativa prästerskapets, på inskränkande regler för kvinnor, på relegeringen av studenter och på de frekventa hängningarna, steningarna och stympningarna av personer som inte passar in i myndigheternas världsbild. Många har flytt från tyranniet, ofta till Europa. På senare år har dock Europa, på grund av ekonomiska intressen, sänt ut trevare till denna regim. Förenta staterna var tveksamt, men verkade göra detsamma när Iran drabbades av jordbävningen i Bam och visade sig villiga att låta sina kärnprojekt inspekteras. År 2002 placerades en del av den opposition som står upp för de rättigheter och friheter som vi tar för givna i Europa på en lista över terrororganisationer. Det ökade de verkliga myndigheternas självförtroende så att de kunde stoppa tidigare initiativ till demokratisering och normalisering. Uteslutningen av de mest kritiska kandidaterna ändrade parlamentets politiska sammansättning från början, och förvandlade den stora majoriteten till en liten minoritet. Min grupp hoppas att EU kommer att lära sig av detta och ta det iranska folkets och deras motståndsorganisationers sida från och med nu. 
Belder (EDD ).
   – Herr talman! En tydlig signal från Teheran är alltid välkommen, och i går gav president Khatami personligen en sådan. I ett tal med anledning av den 25:e årsdagen av Irans islamiska revolution riktade statschefen särskilt skarp kritik mot uteslutandet av en mängd reformvänliga kandidater från parlamentsvalet den 20 februari. President Khatami sade – vilket även min kollega Bob van den Bos har sagt – att valen är en demokratisk symbol. Presidenten varnade sedan för att ”om denna [rättighet] begränsas är det ett hot mot nationen och systemet”. Hans budskap till de konservativa krafterna i den islamiska republiken är otvetydigt. Deras hämmande åtgärder fråntar både staten och samhället stabilitet. Folkets bitterhet är redan stor och den kommer bara att öka. Vilken lärdom bör Europaparlamentet dra av dessa orättvisa val till majlis, det iranska parlamentet? Om det visar sig att den stora majoriteten i det nya majlis består av ärkekonservativa, till och med radikala, islamister bör vi inte lägga för stor vikt vid nära relationer. ”Ett rent slöseri med skattepengar”, sade en tysk Iranexpert, som också är väljare, till mig för en timme sedan. Jag tror att det är huvudet på spiken. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! När en delegation från vår parlamentsgrupp nyligen besökte Iran blev vi faktiskt överraskade över den grad av diskussioner som ägde rum där, och av den vilja att engagera sig i dialoger som visades av de många unga kvinnor som utgör majoriteten av studenterna i Iran. Ja, majoriteten av universitets- och högskolestudenterna är kvinnor. Det är troligen just denna situation som drev väktarrådet att hämma och upphäva de potentiella effekterna av vad vi, utifrån vårt perspektiv, ser som en uppmuntrande utveckling.
Om vi i dag talar om valet i Iran skulle det vara legitimt för vem som helst att säga att Iran bör fatta ett eget beslut och undra varför vi lägger oss i. Jag skulle säga ja, Iran – det vill säga Irans befolkning – bör fatta sina egna beslut. Det är dock just det som väktarrådet vill förhindra. Det handlar inte om reformivrare eller reformmotståndare. Om reformmotståndarna väljs måste vi leva med det. Poängen är att väktarrådet från början driver en urvalsprocess för att avgöra vem som har rätt att ställa upp i valet, och det är just denna urvalsprocess som förhindrar det iranska folket från att fatta fria beslut. Sådana val kan inte skapa ett verkligt legitimt fritt valt parlament på grund av sättet att välja ut kandidaterna i förväg.
Vi inom Europeiska unionen har inget annat val än att utöva påtryckningar för att uppnå de viktigaste förändringarna som behövs i Iran, oavsett vad som händer i valet. Jag tänker här på dödsstraffet. Det nuvarande moratoriet om stening, en särskilt barbarisk avrättningsmetod, måste granskas noggrant och till och med införlivas i ett rättsligt instrument. Jag tänker på ratificeringen av tilläggsprotokollet till icke-spridningsfördraget, vilken sannolikt kommer att bli en fråga för det nya parlamentet. Oavsett vem som väljs måste vi utöva påtryckningar för ratificering. Jag tänker också på situationen i Mellanöstern, där vi behöver Irans stöd. Låt det inte saknas kritik – sträng kritik – mot dessa förhållanden i Iran. Samtidigt kommer kommissionen tveklöst också att tvingas arbeta för att se till att alla de främsta aspekterna på Irans agerande i Mellanöstern bidrar till freden i området. Hur det än blir med detta kvarstår faktum att vi inte kan göra annat än att öppet fördöma väktarrådets ståndpunkt. 
Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag deltog också vid besöket i Iran. Jag är tacksam över att Iran söker en dialog och ett samarbete. Iran har genom det nationella säkerhetsrådet lämnat ett erbjudande till oss européer, om att inrätta en gemensam kommission för att inleda en ömsesidig dialog mellan EU och Iran med tyngdpunkt på kampen mot narkotika. För närvarande har Iran omkring två miljoner narkomaner, och cirka åtta miljoner invånare som använder narkotika ibland. Detta är mycket höga siffror för ett land med en befolkning på 60 miljoner människor. Det mesta av den narkotika som lämnar regionen går för närvarande till USA, men vi kan förvänta oss att Europa snart blir målet för en omfattande våg av narkotikasmuggling. Det är därför som jag är särskilt tacksam för att ordföranden i det nationella säkerhetsrådet har lämnat ett erbjudande till Europeiska unionen om att samarbeta med honom och hans organisation för att stoppa denna ström av narkotika från krigsherrarna i Afghanistan.
Det andra erbjudandet, om en annan bilateral kommission som skulle engagera sig i en gemensam strävan att bekämpa terrorismen, är ett erbjudande som jag anser att vi inte bör avvisa, vilket också gäller domarkårens erbjudande att samarbeta med domstolen för de mänskliga rättigheterna här i Strasbourg för att accelerera utbildningen av iranska domstolar inom detta område, liksom att helt enkelt visa dem fördelarna och nackdelarna med de olika systemen. Detta skall finnas i hjärtat av våra ömsesidiga relationer.
På liknande sätt är handels- och samarbetsavtalet, som innebär ett främjande av samarbete mellan små och medelstora företag i Iran och Europeiska unionen, ett sätt att stärka demokratin. Jag anser att affärskontakterna inom detta område kan visa vägen för ett mer fruktsamt samarbete inom området dialog och demokrati.
En annan punkt som är särskilt viktig för EU är naturligtvis partnerskapet inom energiområdet. Säker energitillgång är en framtidsfråga.
Karamanou (PSE ).
   – Herr talman! Iran firar 25-årsjubileet av den islamiska revolutionen i ett djupt politiskt kristillstånd, där tusentals reformvänliga kandidater har uteslutits från det förestående valet och där miljontals iranier som har röstat för reformerna undrar vart landet är på väg. Uteslutningarna omfattar också många viktiga kvinnor som spelade ledande roller i lagstiftningsreformerna, och därför försämras kvinnornas ställning i Iran ytterligare. Detta är kvinnor som vi har samarbetat konstruktivt med inom Europaparlamentets utskott för kvinnors rättigheter.
Val är bara en symbol för demokratin när de genomförs korrekt, för att citera president Khatami. Det förefaller dock som att ovanför president Khatami och de demokratiskt valda representanterna för folket finns det allsmäktiga revolutionära rådet, som strävar efter att beröva det parlament som kommer att finnas efter valet den 20 februari all demokratisk röst eller makt att genomdriva reformer. Vi vet att av alla de lagförslag som röstades fram av parlamentet under 2000 var det mer än en tredjedel som inte ratificerades av rådet.
Det är ett faktum att Iran med sin långa historia och viktiga geopolitiska ställning kan spela en strategisk roll i områdets stabilitet, särskilt vad gäller Irak och Afghanistan. Jag är dock rädd för att den politiska kärnans ansträngningar att kuva det iranska folkets vilja kan leda till inte bara ett parlament som saknar politisk legitimitet, utan också till att Irans internationella ställning försvagas. Utan tvivel är Irans grundläggande problem dess maktstruktur. Inga insatser för reformer eller framsteg inom mänskliga rättigheter kan ske så länge de islamiska revolutionära väktarna visar förakt för de beslut som fattas genom demokratiska förfaranden. Det nya moratoriet om stening måste omvandlas till lagstiftning som kan få ett slut på detta fasansfulla straff.
Jag vill också ta tillfället i akt att lägga till någonting annat. Jag hoppas att Iran kommer att ha kvinnor med i de lag som landet skickar till Aten för att delta i 2004 års olympiska spel. 
Sandbæk (EDD ).
   – Herr talman! Jag är otroligt besviken över det gemensamma resolutionsförslaget. Det borde vara glasklart att president Khatamis beslut att utlysa val i februari har krossat alla förhoppningar om hans avsikter att införa reformer i Iran.
I Iran har den kritiska dialogen tydligt tolkats på så sätt att den förmedlar intrycket att vi inom EU nu är bättre rustade att förstå och acceptera deras förtryckarregim. När kommer EU att inse att denna dialog är ett skämt? Är det ingenting av det som görs av prästväldet i Iran som kan få oss att ta våra egna utbasunerade värderingar demokrati och mänskliga rättigheter på allvar och, det måste sägas, handla i enlighet med dem? Vad gör vi förresten den dag Irans mullor exporterar sin regim till Irak?
EU bör nu stödja de krafter som verkligen vill se ett pluralistiskt och demokratiskt Iran. För närvarande är det motståndsrörelserna, till exempel Mujaheddin, som Förenta staterna och EU, för att göra den iranska regeringen till viljes, har lagt till sin lista över terrorister, fastän de aldrig har attackerat civilpersoner. Som ett första steg bör EU se till att Mujaheddins medlemmar inte överlämnas till Iran och en säker död, och så snart som möjligt se till att de tas bort från EU:s lista över terrorister och stödja deras krav på en folkomröstning i Iran. 
Beysen (NI ).
   – Herr talman! Den som är intresserad av demokrati är allvarligt oroad över den senaste politiska utvecklingen i Iran. Det finns en risk att förbudet för reformvänliga parlamentsledamöter att ställa upp i valet kommer att leda till en enormt omfattande röstskolkning, särskilt bland ungdomar. Det är det enda sättet för dem att uttrycka sin desillusionering. De är rädda för att de mer än någonsin kommer att bli offer för de bakåtsträvande krafterna. Den ständiga flagranta undermineringen av de reformvänliga krafterna utgör ett hot mot en ny revolutionär rörelse. Vidare löper Iran risken att isolera sig ytterligare internationellt. Detta är särskilt oroande vad gäller konflikterna i Mellanöstern. Genom sin placering gör Iran Mellanöstern mer sårbart än någonsin. På kort sikt bör Europeiska unionen använda alla diplomatiska kanaler för att försöka få regimen i Iran att ompröva uteslutandet av reformvänliga parlamentsledamöter från valet. Det bör göras till ett villkor för att ge ny fart åt det nuvarande samarbetet mellan Europeiska unionen och Iran inom områden av ömsesidigt intresse. Förutom detta bör Europeiska unionen inte förspilla någon tid i utvecklingen av nya initiativ i syfte att skära av narkotikaleden mellan Iran och Europa. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Iran är ett mäktigt land med ett ärorikt förflutet. Jag anser också att det är ett av Mellanösterns mest sofistikerade samhällen, med en inneboende tendens mot framsteg och modernitet. Kanske kommer dess fundamentalistiska islamiska revolution med tidens gång att betraktas som ett pip på kurvan över landets traditionellt långa lista över framsteg i historien.
Det är just av den anledningen som EU vid denna kritiska tidpunkt med pågående maktkamp måste upprätthålla en öppen stödjande dialog med både regeringen och reformisterna, och i synnerhet med de mer moderniseringsvänliga inom regeringen. Vi har redan bevittnat det välkomna upphävandet av det barbariska medeltida straffet kvinnlig stening för äktenskapsbrott, och Iran har nu gått med på att underteckna tilläggsprotokollet till fördraget om förhindrande av spridning av kärnvapen för att stoppa landets hemliga kärnvapenprogram, som nu har blivit allmänt känt efter Abdul Qadeer Khans bekännelser i Pakistan.
Demokratin kommer att segra till slut, och mullorna i väktarrådet kommer förhoppningsvis att återgå till den andliga och prästerliga roll de är tänkta för. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Ingen kan väl ändå tvivla på att illusionen om demokrati i Iran är död och att bara en fullständig översyn av det politiska systemet en dag kan ge demokratin i Iran möjlighet att åter blomstra. I denna vägkorsning vill jag tillsammans med Ulla Margrethe Sandbæk uppmana till en dialog med oppositionen, inte med den religiösa hierarkin, som leder den kriminella regim som förtrycker Iran. De medlemmar i Mujaheddin som just nu finns i Irak bör så fort som möjligt strykas från listan över terrorister och inte utlämnas till Iran. Det är genom en dialog med dem som verkligen vill ha demokrati, med världsliga krafter, som vi kommer att kunna se situationen förändras mot demokrati. 
Sacrédeus (PPE-DE ).
    Herr talman! Det islamiska väktarrådet fungerar som en icke-vald struktur bestående av islamiska teologer vars uppgift det är att i enlighet med islamiska principer vårda arvet av revolutionen för 25 år sedan. Frågan är om detta väktarråd inte istället misskrediterar religionen i sig, prästernas och teologernas roll i samhället och den i detta fall helt dominerande religionen, den shiitiska islam. Detta är konsekvenserna för den islamiska revolutionen i Iran av väktarrådets agerande, av den lagstiftning som de har främjat och av annan lagstiftning som de har hindrat. Vi européer och medlemmar i Europeiska unionen måste slå fast att om man har rätt att rösta har man rätt att kandidera. Det är fullständigt oacceptabelt att teologer skall kunna förbjuda människor att både rösta och kandidera. 
De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Iran gör att vi måste ta itu med våra egna motsägelser. Iran är, som Charles Tannock har sagt, utan tvekan ett mäktigt land med ett ärorikt förflutet. Det är också ett potentiellt rikt land, som har olja, och det har visat sig villigt att återgå till den internationella församlingen genom att överge sitt militära kärnvapenprogram och anta ett moratorium om dödsstraffet. Iran är strategiskt viktigt eftersom det har en gräns till Afghanistan och en annan till Irak. Kort sagt är Iran mycket viktigt för oss, och ändå har det inom en månad förstört våra förhoppningar om demokratiska framsteg.
Strax före landets parlamentsval håller de konservativas statskupp på att lyckas. Bara femton av de reformistiska parlamentskandidater som diskvalificerades har återinsatts av det revolutionära rådet. De provinsiella ledare som hade hotat att avgå kommer inte att göra det. President Khatami kommer inte att avgå. Studenterna kommer inte att protestera och EU:s medlemsstater, som känner att vinden vänder, kommer inte att förklara sig öppet fientliga till de nykonservativa som, enligt dem, kommer att ta avstånd från den religiösa fundamentalismen. Följden blir att ett fullständigt hyckleri råder.
Jag frågar er, herr kommissionär, om vi i ekonomins och geopolitikens namn skall blunda för denna allvarliga attack mot de mänskliga rättigheterna som krossar förhoppningarna hos så många iranska män och kvinnor, och vilken inställning vi kommer att ha till samarbetsavtalet. 
Patten,
   . Herr talman! Jag är säker på att de flesta parlamentsledamöter skulle instämma i att det är viktigt att försöka utveckla en långsiktig och konstruktiv förbindelse mellan Europeiska unionen och Iran. Varför?
För det första är Iran, som Charles Tannock sade, en stor förislamisk civilisation, en civilisation som vi i väst emellanåt har lagt oss i på olika sätt som inte alltid var – milt uttryckt – så väl genomtänkta. För det andra är Iran en oerhört viktig regional aktör. Man behöver bara se på dess omgivning för att inse hur viktigt landet är och erkänna att vi inte kan ha en trovärdig politik för Mellanöstern i dess helhet som inte omfattar och inbegriper Iran. För det tredje – och jag anser att detta är mycket viktigt – ser vi, enligt min bedömning, de första antydningarna till äkta islamisk demokrati i Iran. Detta är verkligen ett problem för de kompromisslöst konservativa. Jag råkar tro att demografin står starkt på demokratins sida i Iran. Teologerna som försöker förhindra framsteg är dock inte de första teologer som vi har sett – även utifrån vår europeiska erfarenhet – som inte har varit för demokrati och främjande av civila fri- och rättigheter. Jag återkommer till detta senare.
På grund av Irans betydelse är jag för – precis som Europeiska unionen är för – ett konstruktivt, hårt samarbete med detta land. Detta har tagit sig flera olika uttryck. Vi har försökt att utveckla en politisk dialog, som under den senaste tiden varit inriktad på vår förståeliga oro för huruvida Irans nukleära ambitioner för energi har förvandlats till nukleära ambitioner med militära syften.
Vi blev oroade av IAEA:s rapporter förra sommaren och hösten. Den framgång som har nåtts sedan tre av EU:s utrikesministrar besökte Teheran är glädjande, men vi kommer nu att invänta Mohamed ElBaradeis nästa rapport, diskussioner i Wien och ett tydligt åtagande från Irans sida för att uppfylla de löften som landet gav i Teheran under de europeiska utrikesministrarnas besök. Vi hoppas också att vi kan utveckla en dialog om terrorism, liksom om massförstörelsevapen och om fredsprocessen i Mellanöstern.
Vi har etablerat en dialog om mänskliga rättigheter, vilket är en oerhört viktig aspekt på vår förbindelse med Iran. Det är ingen överdrift att säga att vi har sett framsteg på vissa områden, som gör det möjligt för rapportörer i specifika frågor att komma in i Iran. Vissa av de – uppriktigt sagt barbariska – bestraffningar som har utförts verkar ha stoppats för tillfället. Någon sade under debatten att vi borde tala med domare och andra: det har jag gjort. När jag talade med vissa av dem kändes det som om jag hade blivit förflyttad flera århundraden bakåt för att kunna delta i diskussionerna. Det är emellertid viktigt att vi för dessa diskussioner och att vi för dem utifrån en uppriktig utgångspunkt. Vi säger till dem som vi talar med i Iran att en dialog om mänskliga rättigheter inte bara är ett alternativ till att göra något åt mänskliga rättigheter. Så vill att vår dialog leder till framsteg på detta område.
Vi har också talat med den iranska regeringen om handel, investeringar och ekonomiska frågor. Vi har haft ett antal förhandlingsrundor för ett handels- och samarbetsavtal – ett tämligen grundläggande avtal baserat på principen om mest gynnad nation. Vi hade inte fört några diskussioner under en tid. Denna typ av avtal är viktiga för Iran, inte minst på grund av antalet unga människor som kommer in på arbetsmarknaden varje år och kravet på iranierna att locka fler utländska investerare för att skapa arbetstillfällen och den ekonomiska utveckling som behövs för att hantera det demografiska trycket.
Iranierna vet mycket väl att alla dessa frågor – politik, kärnkraft, handel och mänskliga rättigheter – hänger tätt samman. Vi kan inte bara bortse från problem på ett område och tro att vi kan gå snabbt framåt på alla de andra.
Jag upprepar att jag är för engagemang, men engagemang borde inte betraktas som en slags undanflykt från att agera ansvarsfullt inom dessa områden som är så betydelsefulla för parlamentet och för unionen och bortom den.
Det är mot denna bakgrund som jag vill säga följande om demokrati: vi har uppenbarligen blivit nöjda med att demokraterna och de moderata har gjort så bra ifrån sig under de senaste åren. Vi är, trots det, lite besvikna över att de inte har lyckats göra framsteg inom regeringen, delvis på grund av att så mycket av det som de ville göra har blockerats av de konservativa prästerna och av Väktarnas råd. Detta ledde till viss besvikelse hos allmänheten, vilket i sin tur ledde till ett lågt deltagande i valet och ett mindre tillfredsställande resultat för demokraterna än vad de kanske annars skulle ha uppnått.
Jag betvivlar inte att det som vi för tillfället upplever är ett försök av de konservativa prästerna att snedvrida valprocessen. Varför försöker de göra det? De försöker inte snedvrida valprocessen för att de tror att det kommer att gå bra för dem, utan för att de tror att om de inte gör detta kommer de moderata, reformatorerna och de äkta demokraterna att göra ett bra resultat. Det är ett försök att omintetgöra den demokratiska impuls i Iran som vi bevittnar för tillfället.
Jag måste säga – och jag hoppas att jag inte låter alltför mycket som ledaren för en pojkscouttrupp – att ni inte kan sätta stopp för den demokratiska processen i Iran i all oändlighet. Det är som att hindra tidvattnet. Så jag hoppas att de konservativa kommer att inse detta, och att Iran gynnas mest av att låta människor delta mer i styrandet av sitt eget land. Om vi ser äkta demokrati snarare än potemkinvarianten kommer det att vara ett av de bästa sätten för att stötta en förbindelse mellan Europa och Iran, något som vi alla vill se.
Jag upprepar att om vi menar allvar med en kreativ och konstruktiv politik för Mellanöstern i dess helhet, måste det inbegripa Iran. Det är inte bra att döma Iran på stående fot och betrakta det som ett land lett av manikeiska styrkor som kännetecknas av ondska och mörker. Vi måste vara konstruktiva och uppmuntra de äkta demokraterna, som många av oss har träffat, och vi blev imponerade av deras mod. Jag hoppas att vi under de närmaste månaderna och åren kommer att få se Iran genomföra den svåra övergången till en islamisk demokrati som kan spela en konstruktiv ledarskapsroll när det gäller angelägenheterna i regionen.
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av debatten. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
– B5-0095/2004 av Thomas Mann, Hartmut Nassauer och Bernd Posselt, för PPE-DE-gruppen, om politiska mord i Kambodja.
– B5-0082/2004 av Margrietus J. van den Berg, för PSE-gruppen, om Kambodja.
– B5-0079/2004 av Graham R. Watson och Bob van den Bos, för ELDR-gruppen, om politiska mord i Kambodja.
– B5-0097/2004 av Marie Anne Isler Béguin, Patricia McKenna och Matti Wuori, för Verts/ALE-gruppen, om Kambodja.
– B5-0085/2004 av Herman Schmid och Luigi Vinci, för GUE/NGL-gruppen, om Kambodja. 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   –Herr talman! Under de senaste veckorna har tre politiker från Sam Rainsy-partiet mördats. Chea Vichea, en av partiets grundare och ordförande för de fria fackföreningarna, sköts den 22 januari. Han är det senaste offret i en lång serie mord. Bristen på straff för politiska mord är detsamma som en inbjudan att begå fler illdåd. Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater fördömer i högsta grad dessa mord, men även de långsamma brottsutredningarna. Kambodja behöver ett kraftfullt politiskt ledarskap. Dess ledare måste anta reformer som får ett slut på de ständiga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. I detta sammanhang hänvisar jag också till landets historia vad gäller barnprostitution och tvångsarbete. Nu har det under en tid funnits ett avtal mellan den kambodjanska regeringen och FN om inrättandet av en krigsförbrytartribunal. Det enda som står i vägen för dess skapande är att det kambodjanska parlamentet ratificerar avtalet, och det måste ske utan dröjsmål. Vi kräver därför att en FN-delegation skickas till Kambodja. Vi måste hjälpa till, och vi vill hjälpa till, så att en hållbar normaliseringsprocess kan äga rum. 
Junker (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tvingas konstatera att Kambodja verkligen inte gör några framsteg. I valet visade det kambodjanska folket större politisk och demokratisk mognad än landets ledande politiska krafter. Förresten, herr Mann, så är det inte bara politiker från Sam Rainsy-partiet som skjuts till döds på gatorna – mina undersökningar har visat att tre medlemmar i det styrande Funcinpec-partiet har gått samma öde till mötes. Med andra ord är läget ganska hårt, och de normala etikettsreglerna för diskussioner mellan regeringen och oppositionen följs inte, vilket innebär att alla som av någon anledning har gjort sig impopulära är i stor fara.
Det är faktiskt så att straffriheten fortsätter att fungera som incitament för att eliminera impopulära politiker, var de än kommer ifrån, eftersom mördarna inte behöver stå till svars för sina handlingar. Allmänhetens förtroende för politiken har skadats allvarligt. Även i de undantagsfall när en person åtalas är det normalt ingen som tror att han är den verkliga mördaren. Denna situation har stor effekt på moralen i landet, men den begränsar också allvarligt det internationella biståndsflödet. Asiatiska utvecklingsbanken tänker inte återuppta sina betalningar om inte det nya parlamentet, som naturligtvis valdes för en tid sedan, snart sammankallas och en ny regering bildas.
Det är faktiskt detta som är den springande punkten, och inflytande måste utövas för att situationen skall kunna förändras. Vid tiden för fredsprocessen angav FN att tvåtredjedelsmajoritet krävdes för att ett parti eller en koalition av partier skulle bilda en regering. Partierna är nu ovilliga att samla de breda koalitioner som skulle uppfylla detta krav. I praktiken har det blivit ett hinder för det normala politiska livet i Kambodja. Det är här som inflytande måste utövas för att skapa politiska villkor som verkligen bidrar till förbättringar. Det är i denna anda som den planerade delegationen bör genomföra sina samtal. 
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Politiskt mord är ett avskyvärt brott i mörker: det är ännu mer skrämmande i dagsljus.
Chea Vichea, fackföreningsledare och medlem av den kambodjanska oppositionen, sköts och dödades den 22 januari, bredvid vägen i Phnom Penh, mitt på dagen. Hans mördare var så fräck att förbipasserande misstog skotten för smällare. Vichea är den femte medlemmen av oppositionsgruppen Alliance of Democrats [Demokratförbundet] som har mördats under 2004, och det senaste offret för ett år av våld. Hans begravning fick en folkmassa som beräknats till 30 000 personer att ge sig ut på gatorna. Jag vet varför, för jag mötte Chea Vichea i april förra året och blev djupt imponerad av hans engagemang för demokrati och gott statsskick och för att förbättra livet för alla medborgare i landet.
Vichea var en av medlemmarna som grundade Sam Rainsy-partiet. Han var en engagerad förespråkare för rättigheter för Kambodjas 200 000 arbetstagare inom beklädnadsindustrin. Mordet på honom, tillsammans med mordet på aktivister från Funcinpec-partiet, spär på stämningen av politiska hotelser i Kambodja som har förvärrats genom övergångsregeringens misslyckande att reagera på dessa mord. Vare sig Cambodian People’s Party [Kambodjanska folkets parti] bär ansvaret för dessa mord eller inte, innebär partiets ständiga misslyckanden när det gäller att gripa och straffa mördarna att det bär ansvaret för den upptrappade rädslan inom kambodjansk politik.
Hun Sens regering fortsätter att styra Kambodja utan fulla rättsliga och konstitutionella befogenheter. Det är absolut nödvändigt att man når en framförhandlad uppgörelse för att möjliggöra en legitim regering, men förhandlingar kan inte äga rum i skuggan av ett politiskt mord som förstör försöken att inrätta en livskraftig koalition och som hotar att utlösa vedergällningsvåld.
Europaparlamentet måste fördöma detta mord, men också det klimat av hot och straffrihet som kambodjanska myndigheter låter bestå. Vår resolution kräver upphävande av allt icke-humanitärt bistånd till Kambodja och att Europeiska kommissionen skall vägra ha att med Hun Sens regering att göra. EU borde inte göra affärer med en regering som misslyckas med att trygga livet för demokratiska ledare.
Avslutningsvis uppmanar vi rådet att utfärda ett starkt fördömande. 
Isler Béguin (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Olyckligtvis ropar Kambodja än en gång på hjälp, men ekot av befolkningens nöd och av dess förkämpar för förenande och demokrati når oss först från andra sidan graven.
Detta är nu fallet med Chea Vichea, ledaren för Kambodjas fria fackförbund och en av grundarna av Sam Rainsy-partiet. Europeiska unionens främsta bidrag blir nu att hylla hans minne efter hans död. Denna fackföreningsledare strävade emellertid efter att försvara rättigheterna hos mer än 38 000 av de moderna globaliseringsslavar som arbetar i Sydostasiens textilfabriker. Det faktum att polisen eller den kambodjanska regeringen inte vidtog åtgärder när hot riktades mot honom är förståeligt, mot bakgrund av de rättsstatliga principernas och demokratins sammanbrott i Kambodja. Det faktum att integriteten hos dessa ledare för civil-, fackförenings- eller politiksamhället inte skyddas av någonting annat än en dialog mellan Europeiska unionen och denna asiatiska region som genomgår en allvarlig politisk kris är någonting som vi bör betrakta som en utmaning. Är det verkligen nödvändigt att påpeka att mordet på Chea Vichea bara är det senaste i en serie våldsbrott mot oppositionella och att 2003 var det våldsammaste året sedan 1998? Det är det nödvändigt att tillägga att inget av dessa brott har varit föremål för någon domstolsdom och att förövarna aldrig har dömts. Hur kan vi mot denna bakgrund fira 25-årsjubileet av undergången för röda khmerernas tyranniska välde, när Kambodjas pinade folk fortfarande upplever så mycket våld och terror?
EU:s trovärdighet på internationell nivå och den vikt som den lägger vid folkrätt och demokrati jämfört med tvång och gör att det är absolut nödvändigt att vi samlar de kambodjanska politiska ledarna och gör dem medvetna om det akuta behovet av politiska och ekonomiska reformer och ser till att de tar sitt ansvar vad gäller medborgarnas grundläggande rättigheter. Det kambodjanska parlamentet måste åter uppfylla sina skyldigheter och ett seriöst avtal måste ratificeras, inte en kompromiss som mer liknar en maskerad mellan FN och regeringen, i syfte att inrätta en särskild tribunal med ansvar att döma för de brott mot de mänskliga rättigheterna som begicks av röda khmererna. Detta är förresten ett projekt som redan har förberetts i fem långa år.
Jag vill också påpeka, herr talman, att det är nödvändigt att få ett slut på det oacceptabla, outhärdliga tvångsarbete som omfattar barn, oavsett om det är de barn som arbetar på Phnom Penhs soptipp, vilka vi väl känner till, de som säljs till prostitution eller de som är offer för människohandel, och därigenom ger näring åt ett av de vidrigaste nätverk som finns. Trots att det är brådskande, herr talman, att en ad hoc-delegation från EU skickas till Kambodja som inledande åtgärd, får vi inte glömma att Europeiska unionens grundläggande skyldighet är att fortsätta att erbjuda permanent och frivilligt stöd till Phnom Penh, sida vid sida med alla inblandade personer. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! I avrättningarnas Kambodja mördade röda khmererna miljontals av sina egna invånare, och nu kämpar landet för att nå stabilitet och jämvikt. Det balanseras mellan kungen och de politiska partierna, det finns en viss balans mellan partierna – ibland mer, ibland mindre – och landet försöker också behålla en balans mellan olika influenser utifrån. En ständig balansakt är dock inget recept för långsiktig stabilitet, vilket inte kan uppnås om inte de rättsstatliga principerna blir fast etablerade. Det är därför som punkterna 4 och 6 i resolutionen är av största vikt. Normala åtal, med rättssäkerhet, av de mördare som hotar demokratins hela existens, och framför allt det inrättande som skulle ha skett för länge sedan, tillsammans med Förenta nationerna, av en särskild brottmålsdomstol med syfte att hjälpa kambodjanska och internationella jurister att samarbeta så att de som har begått brott mot mänskligheten till slut kan ställas inför rätta och straffas för sina brott. På så sätt kan landet efter ett blodigt och turbulent förflutet äntligen finna stabilitet, med stöd av rättsstatliga principer, vilket kommer att ge det möjlighet att bli en viktig partner för vår europeiska union.
Dupuis (NI ).
   – Herr talman! Jag vill först tacka kommissionen för att den står fast. Jag anser att Europeiska unionen sedan valet i Kambodja, särskilt genom kommissionen, har visat sig kapabel att ta ställning.
Jag anser trots detta att situationen nu är mycket känslig och jag håller med om Graham Watsons analys. Trots att vi inte vet om Hun Sen och hans parti gav order om det enorma antalet brott som har begåtts vet vi att de inte har gjort någonting – varken de eller Hun Sens regering – för att gripa en enda av förövarna av dessa brott.
Vi vet också att dagens Kambodja inte är rikare än Kambodja för tio år sedan, och att Europeiska unionen och det internationella samfundet i tio år har öst in miljoner och åter miljoner euro i landet. Eftersom vi vet allt detta borde vi kanske därmed kunna dra vissa slutsatser. Den person som inte har klarat av att fungera som regeringschef för att förhindra brott, gripa de skyldiga personerna och ge Kambodja ens en låg välståndsnivå heter Hun Sen.
Jag tror att om kommissionen skulle be rådet om ett mandat att börja diskutera frågan med amerikanerna, australierna och japanerna, med syfte att göra Hun Sens avsättande till villkor för återupptagande av lån från Asiatiska banken, Internationella valutafonden och Världsbanken, skulle det vara möjligt att visa, och att få vietnameserna och kineserna att förstå, vilket jag tror att de redan i stor utsträckning har förstått, att förändringsproblemet i Kambodja bara kan lösas om Hun Sen avsätts och ett mandat ges till en annan medlem i hans parti, som trots allt vann valet, även om detta val inte var helt demokratiskt, utan faktiskt långt därifrån. 
Patten,
   .  Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort eftersom alla åsikter som jag uttrycker i hög grad kommer att vara ett upprepande av de kommentarer som har gjorts av de ledamöter som redan har talat med åtskillig passion och kunskap om landet.
Det var mycket intressant att gå tillbaka och läsa om rapporten från Europeiska unionens valobservatörsuppdrag till det kambodjanska nationella valet i juli förra året. Låt mig ännu en gång nämna i förbigående vilken sällsynt viktig roll dessa valobservatörsuppdrag spelar i utvecklingen av demokrati i världen. I rapporten noterade man att stämningen var mindre spänd, och det skedde färre våldsamma händelser i jämförelse med föregående val – även om sådana incidenter förekom.
Oron för antalet politiska mord som påstås ha begåtts fanns kvar under perioden före valet. Som Graham Watson påpekade har vi bevittnat ett antal av de som kopplas samman med prins Norodoms parti bli mördade, och vi bevittnade helt nyligen det förfärliga lönnmordet på Chea Vichea. Jag stöder fullständigt det som har sagts om vikten av hans politiska roll som en av de medlemmar som grundade Sam Rainsy-partiet och vikten av hans roll som en känd och modig ledare för handelsunionen. Jag fördömer starkt detta lönnmord. Jag stöder till fullo parlamentets krav på en grundlig utredning och straffrättsliga åtgärder mot gärningsmännen i enlighet med det vederbörliga rättsliga förfarandet.
Jag skulle också vilja ta tillfället i akt för att ännu en gång uppmana alla politiska partier i Kambodja att fortsätta driva förhandlingar som skulle kunna leda till att en ny regering bildas snabbt. Vi vill alla se att en sådan regering bildas så snabbt som möjligt. Parlamentet fortsätter med rätta att hysa ett aktivt intresse för Kambodjas angelägenheter, och jag kommer att se till att detta intresse återspeglas i det som jag meddelar rådet och i kommissionens arbete. 
Talmannen.
   – Tack, herr Patten.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av debatten. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
– B5-0096/2004 av Thomas Mann och Christos Zacharakis, för PPE-DE-gruppen, om de grekiska sjömän som hålls kvar i Karachi.
– B5-0081/2004 av Giorgos Katiforis och Margrietus J. van den Berg, för PSE-gruppen, om de grekiska sjömännen i Karachi.
– B5-0078/2004 av Bob van den Bos, för ELDR-gruppen, om ”Tasman Spirit” och dess besättning.
– B5-0086/2004 av Alexandros Alavanos, Emmanouil Bakopoulos och Efstratios Korakas, för GUE/NGL-gruppen, om de grekiska sjömän som hålls kvar i Karachi.
– B5-0087/2004 av Cristiana Muscardini, för UEN-gruppen, om de grekiska sjömän som hålls kvar i Karachi. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka min förvirring och samtidigt min ilska över den situation som vi har framför oss vad gäller de fyra grekiska och tre filippinska sjömännen från tankern ”Tasman Spirit”.
Denna tanker gick på grund förra sommaren utanför Karachis hamn i Pakistan på grund av ett fel av den pakistanske lots som styrde in den mot hamnen. Havsnivån var mycket låg eftersom det var ebb, misstaget gjordes av de pakistanska myndigheterna och det blev en dramatisk händelse. Naturligtvis läckte tonvis av olja ut i havet, men från denna tidpunkt var de pakistanska myndigheternas agerande obegripligt.
De enda offren för denna olyckliga händelse var de grekiska och filippinska sjömännen. Frågan togs inte upp globalt för att se hur ansvaret fördelades mellan bolaget, den pakistanske lotsen och så vidare. All skuld lades på de grekiska och filippinska sjömännen, som får en oacceptabel behandling i fängelset, och en av dem försökte begå självmord häromdagen. Förutom detta inträffade även något annat – ledaren för räddningsteamet, en grekisk sjöman, åkte dit för att hjälpa till, och även han hålls just nu kvar av de pakistanska myndigheterna.
Denna situation är utan tvekan tragisk. Jag har personligen träffat sjömännens familjer, som verkligen är förtvivlade, och det är därför som parlamentet måste reagera och jag tror att det kommer att reagera, eftersom detta först och främst är en humanitär fråga. 
Mastorakis (PSE ).
   – Herr talman! I tillägg till det som Konstantinos Hatzidakis sade finns det en relativt ny rapport om omständigheterna kring olyckan med tankern av det relevanta ministeriet i Pakistan, vilket inte ens innehåller något rudimentärt bevis som skulle kunna åberopas i en talan mot sjömännen. På liknande sätt lämnade fartygets försäkringsbolag in ersättningsförslag för länge sedan, men har inte fått något officiellt svar från de pakistanska myndigheterna, och de har ändå spenderat mer än 20 miljoner US-dollar på denna olycka, för transport av vraket och så vidare.
Vi vet att Europeiska unionens trojka med kommissionär Chris Patten skall åka till Islamabad nästa vecka, den 18:e i månaden, och de har lyckats få upp denna fråga högst på dagordningen för relationerna mellan Europeiska unionen och Pakistan. Vi hoppas att vi kommer att se resultat av denna diskussion, som länge har plågat våra känslor och tankar, främst för oskyldiga människor som kämpar för att tjäna sitt levebröd till havs.
Vi noterar att ingripanden har gjorts av det grekiska utrikesministeriet, av utrikesminister Georgos Papandreou och av vice utrikesministern, utan något konkret svar från deras motsvarighet i Pakistan. Detta är en förfärlig situation.
I tillägg till det som Konstantinos Hatzidakis sade om den grekiska sjöman som försökte begå självmord, finns följande tragikomiska eller sorgliga faktum: försök till självmord är ett brott där. Nu står därför denna skugga av en man inför rätta för försök till självmord. Vi hoppas att självmord inte också blir ett brott när det begås.
Med ett sådant beteende, hur tror ni att någon kvalificerad ung man vill satsa på sjömansyrket? Vem kommer till slut att skydda livet på sjömän och havsmiljön i framtiden?
Vi kräver att mänsklighet, logik och laglighet äntligen skall råda i denna affär och vi sätter vår tro till kommissionär Chris Pattens insatser i Islamabad nästa vecka. 
Patakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill också lägga till några saker som företrädare för parlamentsledamöterna från Greklands kommunistiska parti och hela gruppen Europeiska enade vänstern som, tillsammans med andra grupper, har undertecknat och stöder det gemensamma förslag som kräver omedelbar frigivning av besättningsmedlemmarna från ”Tasman Spirit”,som har hållits kvar olagligt i Karachi av de pakistanska myndigheterna sedan juli 2003.
Detta är ett uppenbart fall av gisslantagning för ekonomisk vinning. Det är talande att ingenjören, Nicolas Pappas, som kom till Karachi 20 dagar efter att fartyget hade gått på grund som ledare för räddningsinsatsen, vilken lyckades, hålls kvar tillsammans med besättningen. Det är obegripligt att hela besättningen hålls kvar på grund av den ekologiska katastrof som orsakades när fartyget gick på grund vid infarten till Karachis hamn och att till och med fartygskocken hålls ansvarig. Dessutom gick fartyget på grund när det stod under den lokala lotsens hamnmyndighet. Situationen är särskilt oroande för hälsan hos de kvarhållna sjömännen som, utan att ha något ansvar, har förbjudits att åka hem, ett tillstånd som till och med har lett till ett självmordsförsök. Vi måste än en gång betona att denna oacceptabla taktik, som används av flera regeringar och som gynnar fartygsägare och försäkringsbolag, det vill säga att sjömän används som syndabockar för att lösa ekonomiska tvister och att de åläggs ansvar som de inte har, för allt som händer till havs, inte kan få fortsätta.
Vi uppmanar Europeiska kommissionen, ordförandeskapet och den grekiska regeringen att ingripa med beslutsamhet och kräva en omedelbar frigivning av de sjömän som hålls kvar i Karachi. De kan inte hållas som gisslan längre. 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Herr talman! I åtta månader har nu grekiska och filippinska sjömän hållits kvar av de pakistanska myndigheterna. Deras tanker gick på grund utanför Karachis hamn, och orsakade den största miljökatastrofen i Pakistans historia. Trettio tusen ton råolja rann ut i havet och förorenade kusten och förstörde levebrödet för fiskare. Den pakistanska regeringen anser att katastrofen orsakades av besättningens inkompetens och försumlighet. Som Konstantinos Hatzidakis och de föregående talarna har påpekat stod tankern dock obestridligen under befälet hos en lokal lots vid olyckstillfället. Skulden kan därför inte fastställas entydigt.
Pakistans ambassadör har informerat mig om att domstolsförfarandet snart kommer att inledas mot sjömännen. Snart? Enligt rapporter i medierna har de stått under husarrest sedan oktober 2003 och får inte lämna Pakistan. Regeringskällor har försäkrat mig att sjömännen har obegränsad rörelsefrihet inom landet. Detta måste bekräftas.
Folkrätten omfattar faktiskt olösta ersättningsfrågor. Inom området oljeutsläpp finns det en internationell konvention om ansvarighet för skada orsakad av förorening genom olja, vilken 124 länder nu har undertecknat. Jag hoppas att Pakistan snart kommer att göra detsamma. Av både humanitära och juridiska skäl vädjar gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna till den pakistanska regeringen att låta besättningsmedlemmarna återvända till sina hem och familjer, mot ett löfte om att återvända till Pakistan när domstolsförfarandet äger rum. Sådana löften avges på heder och samvete och måste infrias.
Patten,
   . Herr talman! Låt oss tala klarspråk; detta är en högst beklaglig affär. Det skulle vara högst olyckligt om de pakistanska myndigheterna tror att de skulle kunna lösa ”Tasman Spirit”-fallet genom att kvarhålla besättningen i häkte. Som den ärade ledamoten tidigare sade kommer EU:s trojka att besöka Islamabad nästa vecka, och jag kommer ännu en gång att vädja till de pakistanska myndigheterna att släppa besättningen på humanitära grunder, vilket är i linje med en garanti som jag förstår att den grekiska regeringen har givit för att se till att besättningen skulle kunna samarbeta i alla utredningar som äger rum därefter. Detta verkar vara ett förståndigt sätt gå till väga, och jag vet inte vad mer de pakistanska myndigheterna kan förvänta sig från den grekiska regeringen. 
Kommissionen skulle vilja rekommendera medling i enlighet med internationellt fastställda normer enligt intentionerna i konventionen om ansvarighet för skada orsakad av förorening genom olja från 1992. Vi uppmuntrar Pakistan att diskutera fördelarna med att ratificera konventionen med tjänstemän från Internationella sjöfartsorganisationen. Under tiden skulle det vara konstruktivt att fastställa ersättningskraven i linje med konventionens bestämmelser, som om Pakistan redan var part i konventionen. Detta är vad försäkringsgivarna har föreslagit.
Jag har redan tagit upp ”Tasman Spirit”-problemet med Pakistans utrikesminister Kasuri under hans besök i Bryssel den 5 november 2003. Cheferna för Europeiska unionens uppdrag i Islamabad har diskuterat frågan vid flera tillfällen med de pakistanska myndigheterna, däribland Mehmood Kasuri. Som jag tidigare nämnde har jag och utrikesministrarna i Irland och Nederländerna kommit överens om att vi under vårt besök i Pakistan den 18 februari åter skulle ta upp frågan om situationen förblev oförändrad. Det skulle naturligtvis vara förträffligt om saker och ting kunde redas ut redan före nästa vecka.
Jag upprepar, denna beklagliga situation har pågått alltför länge. Ju tidigare den blir löst, desto bättre, och våra sympatier går till besättningsmännens familjer och till besättningsmännen själva, som har hållits kvar i häktet under dessa omständigheter under så lång tid.
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär.
Den gemensamma debatten är avslutad. Vi skall nu gå vidare med omröstningen om resolutionsförslagen.(1) 



(1)
Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att det är punkt 5 i resolutionen som säger att valobservationer inte ägde rum eftersom de iranska myndigheterna vägrade detta. Det kräver en rättelse, eftersom en begäran också framställdes av parlamentet. Den bör därför få en mer neutral ordalydelse, på så sätt att ”myndigheterna” bör ersättas med ”från iransk sida”. Får jag begära denna rättelse. Det handlar bara om ett klargörande av fakta. 


(2)
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill bara flytta ändringsförlagen till stycke D och F i ingressen. I stycke D och även i punkt 7 borde det vara politiker och inte oppositionsmedlemmar, eftersom tre av de fem mordoffren tillhörde ett regeringsparti. Sedan bör datumet i stycke F i ingressen vara den 7 januari i stället för den 4 februari. Dessa ändringsförslag avser snarare formen än innehållet. 
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Min grupp har inga problem med det andra av dessa ändringsförslag, men vi anser att det första försvagar texten och därför motsätter vi oss det. 


(3)
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Detta är också bara ett litet formellt ändringsförslag, men jag anser att det är viktigt eftersom det trots allt handlar om häktade personer. Texten hänvisar till grekiska och filippinska sjömän, men i titeln nämns bara grekiska sjömän. Jag tror att vi är överens om att de filippinska sjömännen också bör friges. Därför anser jag att titeln bör ändras i enlighet med detta.

Talmannen.
   – Parlamentet har slutfört sitt arbete.(1)
Jag förklarar denna session i Europaparlamentet avslutad.

