Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Needle
Herr ordförande! Jag reser mig upp med anledning av den kommentar som gjordes i går av min kollega, Evans, beträffande den mängd dokumentation vi mottar. Jag anser att det var en mycket bra sak han tog upp. Skulle ordföranden med hänsyn till den mängd papper vi har mottagit denna morgon vilja se till att ledamöterna förses med extra koffertar i framtiden, om vi skall ha möjlighet att få med oss resultaten till våra kontor i Bryssel, om dessa omröstningar skall fortsätta?

Ordföranden
Jag skall be parlamentets tjänsteenheter att undersöka frågan.
Protokollet justerades.

Omröstning
Souchet
Gruppen Nationernas Europa stöder hela detta betänkande och de ändringsförslag som har antagits i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Kommissionens förslag omprövar gemenskapens tullkodex, i enlighet med den ursprungliga förordningen nr 2913/92 (EEG).
Jag vill erinra om vilken betydelse gemenskapens tullkodex har för tredje land, i synnerhet länderna i Central- och Östeuropa. Den utgör en referens och en förebild för ett stort antal stater, som snabbt måste förse sig med en operativ tullagstiftning för att kunna integreras i den internationella handeln. Inom handelspolitiken används tullsatser i allt mindre utsträckning för att skydda vissa industrisektorer, men de används fortfarande som stöd för en konkurrenspolitik. Antidumpning- och utjämningstullar tillämpas enligt reglerna och förfarandena i gemenskapens tullkodex. När det gäller jordbrukspolitiken utgör tullförfarandena i tullkodexen grunden för exportbidragsordningen. WTO: s nya bestämmelser är anpassade efter tullkodexen. Och när det till sist gäller statistik över extern handel, avser kodexens tillämpningsföreskrifter ett enhetsdokument, som fortfarande är det främsta instrumentet vid insamling av statistiska uppgifter.
Med tanke på vilken ytterst viktig funktion gemenskapens tullkodex har, har vår grupp svårt att förstå kommissionens förslag, som syftar till att avskaffa eller minimera medlemsstaternas roll i tillämpningsförfarandet för gemenskapens tullkodex.
Som ett exempel kan nämnas att den nuvarande förordningen gör att medlemsstaterna kan förbehålla sig rätten att, på det egna territoriet, upprätta tulldeklarationer enligt bestämmelserna för direkt eller indirekt ombudskap, i syfte att bevara tullombudets funktion. I det nya förslaget inskränker kommissionen den rätten till att endast gälla det indirekta ombudskapet. Om man skulle vidta den åtgärden skulle tullombudens funktion starkt begränsas och ett stort antal av dem försvinna. Det förefaller alltså som om de nya bestämmelserna främjar mycket negativa utvecklingstendenser: färre tullkontroller från medlemsstaternas sida, färre arbetstillfällen för tullombud, och därmed ökade möjligheter till bedrägerier och en inskränkning av gemenskapspreferensen.
När det gäller tullordningarna och varor som placeras inom en tullordning, föreslår kommissionen en undantagsordning för samtliga företag som upprättar deklarationer på elektronisk väg. Själva principen om medlemsstaternas skydd kommer att rubbas, eftersom de dokument som upprättas på elektronisk väg på sikt kommer att vidarebefordras direkt till gemenskapens institutioner.
Herr ordförande! Utifrån de två exempel jag har tagit upp förstår ni att vår grupp vid omröstningen kommer att motsätta sig alla ändringar av gemenskapens tullkodex som medför en begränsning av gemenskapspreferensen och av företagens och de nationella förvaltningarnas roller i tullordningen. Jag tycker att det är förvånande att kommissionen, med enklare förvaltningsrutiner som svepskäl och just innan de nya förhandlingarna inom WTO skall dra igång, föreslår en inskränkning av gemenskapspreferensen tillsammans med en faktisk begränsning av kontrollerna, vilket riskerar att medföra fler bedrägerier.

Van Dam
Paasilinnabetänkandet bidrar med minst en nödvändig ändring av kommissionens förslag om inrättande av en tullkodex för gemenskapen. I maj 1998 sade rådet att det finns gränser för den kommersiella risk som importörer i EU kan bära. Rådet gav kommissionen i uppdrag att göra något åt det. Konstigt nog så har kommissionen inte gjort något åt det, det visar sig i det förslag som den har lagt fram för rådet och parlamentet.
Vi har röstat för ändringsförslag 13 som ändrar artikel 220. 2, åt det håll vi önskade. Vi skulle även gärna i texten sett meningen om att en importör som handlar " i god tro" inte kan hållas ansvarig för konsekvenserna av bedrägeri eller administrativa fel som begås av exportören eller av tullmyndigheterna. Vi yrkar för att det övervägs i ett senare skede av beslutsprocessen.
Rädslan för att en ändring av gemenskapens tullkodex skall leda till att en ström av billiga produkter översvämmar den europeiska marknaden anser vi inte vara realistisk. Slutligen anser vi att den europeiska inre marknaden inte får bli ett " slutet fort" , särskilt inte för mindre utvecklade länder. Skyddande av egennyttan är en moraliskt förkastlig riktlinje för den externa handelspolitiken. Vi måste i vår bedömning även ta hänsyn till de problem som utvecklingsländerna har att kämpa mot.
Betänkande (A4-0096/99) av Añoveros Trias de Bes

Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat mot betänkandet, eftersom vi är emot den lagstiftningsmodell som har använts.
Vi anser att parlamentet i stället borde ha anslutit sig till den princip som föreslagits av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik. Nämnda princip innebär ett ömsesidigt erkännande av nationell lagstiftning samt att harmonisering bara skall ske när bestämmelser direkt skadar den inre marknadens funktion.
Rekommendation (A4-0071/99) av André-Léonard

Schroeter
Herr ordförande! Jag skulle vilja förklara varför vi lade ned våra röster vid omröstningen om André-Léonards betänkande som behandlades i går i gemensam debatt med Truscotts betänkande. Det beror helt enkelt på att vi har ett problem med kränkningen av de mänskliga rättigheterna i Uzbekistan och att detta enligt vår uppfattning inte står i samklang med klausulen i inledningen till avtalet, enligt vilken skyddet av de mänskliga rättigheterna och demokratins grundvalar är en förutsättning för avtalet. Det är anledningen till att vi lägger ned våra röster. Vi vill ha en nära förbindelse, men vi är av den åsikten att detta partnerskaps- och samarbetsavtal bara kan bli verksamt om man verkligen lyckas att uppnå en stabil demokrati i Uzbekistan. Kommissionen lyckades i går inte övertyga oss om att detta enbart går att uppnå genom detta ekonomiska avtal. Närmare förfrågningar skapade rådlöshet även hos kommissionen, och därför anser vi att det nu inte är den riktiga tidpunkten för en ratificering av detta avtal.
För oss är det också ett problem att det i samband med den viktiga frågan om erkännande av Uzbekistan som säkert tredje land inte tas någon hänsyn till att det inte finns något fritt tillträde till domstolarna i Uzbekistan, vilket innebär att en grundförutsättning för detta erkännande saknas. Detta är helt enkelt en del av avtalet, och dessa grundförutsättningar är inte uppfyllda. Därför kunde vi i fråga om detta avsnitt inte rösta för denna ratifikationsakt.
Betänkande (A4-0069/99) av Truscott

Souchet
De debatter vi just har haft - om partnerskapsavtalen med de nya länderna i Centralasien - illustrerar de stora nackdelarna med en artificiell uppdelning av utrikespolitikens olika beståndsdelar. Man kan inte beakta handelsförbindelser och mänskliga rättigheter å ena sidan, och övriga aspekter å den andra. Det som krävs är att rådet en dag, och ju förr desto bättre, klart och tydligt förses med det exklusiva ansvaret att garantera en enhetlighet för Europeiska unionens samtliga utrikespolitiska åtgärder, oavsett om det handlar om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, den yttre handelspolitiken, mänskliga rättigheter eller biståndsinsatser.
Jag kan för övrigt konstatera att vi fortfarande inte har någon metod för att bedöma hur effektiva åtgärderna inom ramen för Tacis-programmet är. Ett program kan inte anses vara effektivt för att det har en hög utnyttjandegrad. Effektiviteten kan bara bedömas utifrån en analys av de resultat vi fortfarande väntar på.
Betänkande (A4-0099/99) av Pronk

Sjöstedt och Svensson
I betänkandet behandlas en rad sociala frågor som inte ingår i EU: s beslutskompetens. Vi anser att EU: s regelverk på det sociala området helt skall koncentreras på minimiåtgärder som skall motverka social dumpning. Övriga delar av socialpolitiken skall styras nationellt och lokalt.
Detta betänkande går betydligt längre med harmoniseringssträvanden och förslag på områden som barnomsorg och pensioner. Därför har vi röstat mot betänkandet.

Theonas
Det blir alltmera uppenbart att EU och medlemsstaterna eftersträvar en ytterligare nedrustning inte bara av socialförsäkringarna utan av det sociala trygghetssystemet över huvud taget, ett system som under efterkrigstiden har byggts upp i Europa tack vare arbetarrörelsens framgångsrika kamp.
Europeiska kommissionens rapport om social trygghet i Europa begär att medlemsstaterna skall öka sina ansträngningar för att främja anställningsbarhet, den betraktar sjukvårdsförmånerna som en enkel handelsvara och de försäkrade som " konsumenter" , som bör " begränsa sin efterfrågan" , och den föreslår åtgärder för att " modernisera" den sociala tryggheten och för att " anpassa" systemen till förändringarna, genom privatisering av sjukvården och pensionssystemen.
Betänkandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor innehåller visserligen en del positiva påpekanden och förslag, men i det godtas helt den nya ram för " social trygghet" som är under utarbetande. När det gäller de sociala trygghetssystemens finansieringsproblem, utgår man i betänkandet från hur dessa problem påverkar den europeiska ekonomins konkurrenskraft, vilket innebär att man stöder alla dem som kräver en minskning av kostnaderna och privatisering av en del av förmånerna.
I betänkandet konstateras att " stärkandet av marknadskrafterna på hälso- och sjukvårdsområdet får i synnerhet inte leda till en hälsovård med två hastigheter" . Som en kommentar till detta vill jag påpeka att privatiseringen av en del av sjukvården och stärkandet av marknadskrafterna inom detta område de facto leder till att vi får en hälsovård med två hastigheter. Och detta beror på att alla med höga inkomster mycket lätt kommer att kunna betala höga avgifter till de privata - vinstdrivande - företagen, medan den övervägande delen av arbetstagarna kommer att få nöja sig med förmåner på mycket låg nivå. Situationen i Grekland är betecknande. Där ser vi hur det nationella sjukvårdssystemet medvetet degraderas och utarmas, samtidigt som man på ett skandalöst sätt stöder den privata sektorn.
Jag motsätter mig helt att man - i sparsamhetens namn - ytterligare försämrar pensionsförmånerna i de allmänna socialförsäkringssystemen och skär ned pensionerna till existensminimum, vilket gynnar den profitinriktade privata pensionsmarknaden, som man ju är hänvisad till, om man vill ha något utöver de allmänna svältpensionerna. Den nye ordföranden för IKA sade nyligen att man överväger att inrätta en ny tilläggspensionsfond. Denna fond är tänkt att fungera enligt privatekonomiska kriterier, dvs. det kommer att finnas ett direkt samband mellan storleken på avgifterna och storleken på de utbetalade förmånerna, och dessutom kommer kapital från den privata försäkringsmarknaden att vara involverat. Allt detta är mycket oroande.
Jag förkastar den " nya" modell för " social trygghet" som är under utarbetande. Vi vet också att denna politik är en direkt följd av de antifolkliga åtstramningsåtgärder som dikteras av konvergenskriterierna och stabilitetspakten. Dessa sparåtgärder kommer att ytterligare utarma de allmänna socialförsäkringssystemen.
Den viktigaste insatsen på kort sikt för att lösa det allmänna socialförsäkringssystemets problem tror jag är att verka för full och stadigvarande sysselsättning, genom stöd till produktiva investeringar, i synnerhet inom arbetsintensiva branscher, genom skattemässiga stimulansåtgärder till de små och medelstora företagen, som svarar för den största delen av den totala sysselsättningen, genom en minskning av arbetstiden utan minskning av lönerna.
Jag anser vidare att det finns lösningar - andra än de som föreslås - på socialförsäkringsorganens direkta finansieringsproblem, såsom sträng tillämpning av gällande regler om inbetalning av avgifter, bekämpning av svartarbete och försummelse att betala in avgifter, beskattning av kapitalrörelser i spekulationssyfte och avskaffande av skattebefrielsen för inkomster av aktier och aktieutdelningar.
Vi kämpar tillsammans med arbetstagarna för att behålla och stärka det offentliga sociala trygghetssystemet, för att bygga ut och förbättra förmånerna, så att de motsvarar målet om en enhetlig, allmän social trygghet på hög nivå.

Vanhecke
I det här betänkandet sägs det mycket riktigt att euron fråntar medlemsstaterna alla monetära medel att mildra ekonomiska spänningar så att konkurrensstriden i allt högre grad, även i Europeiska unionen, kommer att utspelas på området lönekostnader, skattepengar och kostnaden för den sociala tryggheten.
Det är endast ett av de jättelika problem som införandet av euron leder till, problem som man av ideologiska skäl och utan riktig debatt har sopat under mattan. Hur det än må vara så vill jag här med eftertryck förkasta en social trygghet som gjorts enhetlig på europeisk nivå.
I Belgien vet vi vad det innebär när två befolkningar förpliktas att använda samma sociala trygghetssystem. Det leder till automatiska finansieringsmekanismer och till motsatsen till solidaritet, till organiserad stöld. Det kanske låter hårt men det är alldeles sant.
På europeisk nivå går man åt samma håll och det blir till och med ännu sämre eftersom erfarenheterna av strukturfonden och Sammanhållningsfonden lärt oss att lokala eller nationella myndigheter definitionsmässigt inte använder " europeiska" pengar på ett försiktigt sätt. Bespara oss alltså den europeiska likformighetsdriften. Inse att de största framstegen och de bästa formerna av social trygghet förverkligas inom väldefinierade gränser. Utanför dessa kan man då fortfarande införa former av solidaritet inom eller utom gemenskapen men det är en helt annan historia.

Maritimt cabotage och bemanning av fartyg
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0075/99) av McIntosh, för utskottet för transport och turism om: I. Förslaget till rådets förordning (EG) om ändring av rådets förordning (EEG) nr 3577/92 av den 7 december 1992 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna ( cabotage) (KOM(1998)0251 - C4-0423/98-98/0158(SYN); II. Förslaget till rådets direktiv om bestämmelser för bemanning av fartyg i regelbunden passagerar- och färjetrafik mellan medlemsstater (KOM(1998)0251 - C4-0424/98-98/0159(SYN)) (KOM(98)0251 - C4-0423/98-98/0158(SYN))

Stenmarck
Herr ordförande! Föredraganden, McIntosh, som har gjort ett stort och betydelsefullt arbete i detta betänkande kan dessvärre inte närvara i dag. Hon har därför bett mig att framföra detta ärende.
Jag tror att själva utgångspunkten och det som man måste ha klart för sig vid behandlingen av ett ärende som detta är att sjöfartsnäringen inom EU för tillfället har en mycket svår tid. Den stöter på allt hårdare konkurrens från andra länder. När det gäller t.ex. färjerederier så står de nu, antingen omedelbart till sommaren eller med några års fördröjning, inför avskaffandet av taxfreehandeln och förlorar därmed en betydelsefull del av sina intäkter.
I sitt förslag betonar kommissionen vikten av ett fritt tillträde till sjöfartsmarknader i hela världen samt också behovet av att höja kvalitetsstandarderna, samtidigt som konkurrensen skall bibehållas eller ökas. Kommissionen kan också visa på att det har gjorts betydande framsteg på dessa områden. Samtidigt har emellertid anställningsförhållandena för sjöfartspersonal inom unionen försämrats, och anställningstrenden är på ständig nedgång. Allt detta är resultat av utflaggning, personalminskande åtgärder och billigare arbetskraft från tredje land. Det är en utveckling som hittills har drabbat fraktsektorn hårdast, men som också skulle kunna sprida sig till passagerarsidan.
Det handlar från kommissionens sida både om en gemenskapspolitik för att undanröja incitamenten för utflaggning och för att harmonisera marknadsförhållandena för sjöfartspersonal. Det är därför som kommissionen i sitt första förslag föreslår en ändring av förordningen om cabotage för att personal från tredje land skall vara likställd gemenskapens sjöfartspersonal.
Det andra förslaget gäller bemanningen av fartyg i reguljär passagerar- och färjetrafik. Även när det gäller arbetsvillkor, så eftersträvar kommissionen lika behandling, oavsett om de anställda bor i en medlemsstat eller inte.
Det finns anledning att vara tveksam till en del av de förslag som kommissionen framför. Framför allt kan det finnas anledning att ifrågasätta om tidpunkten är den rätta med tanke på alla de problem som redan finns för sjöfarten inom EU. De föreslagna direktiven om cabotage har skapat oro inom industrin, eftersom det innebär direkta ingrepp på arbetsmarknaden, vilket av många anses gå stick i stäv mot frihandel för handel och tjänster.
Ett av de mål som kommissionen vill uppnå är att skapa lika villkor för konkurrenter inom EU. I själva verket är arbetsvillkoren väldigt olika från ett medlemsland till ett annat. Därför är det också svårt att se effekten av de föreslagna åtgärderna.
Slutsatsen av detta blir att det är svårt att för tillfället se någon godtagbar anledning att ändra förordningen om passagerartrafik. Den nuvarande versionen löper ut år 2001. Till detta skall tilläggas att kommissionen själv redan tidigare har föreslagit frivilliga ändringar; det skedde exempelvis i en rapport som lades fram 1995. Föredraganden föreslår därför att vi inte skall göra någon ändring i denna del förrän kommissionen ytterligare har granskat vilka effekter liberaliseringen av passagerar- och färjetrafiken kommer att få.
I ändringsförslag 4 föreslås en granskning av de ekonomiska och sociala konsekvenserna av liberaliseringen av cabotage, och att denna rapport skall föreläggas rådet och parlamentet senast den 1 januari år 2001. På grundval av denna rapport skall därefter kommissionen lägga fram förslag om ett definitivt system.
När det gäller direktivet om bemanning bör satsningar göras på delvis andra områden än de områden som kommissionen talar om. Om vi vill öka hela branschens konkurrenskraft, handlar det främst om att främja utbildning och know-how inom sjöfartssektorn, något som transportutskottet har tagit upp även i andra sammanhang. Detta har föredraganden utvecklat i ändringsförslag 8.
Låt mig avslutningsvis bara få säga att föredraganden är positiv till samtliga ändringsförslag med undantag av ändringsförslag 7.

Simpson
Herr ordförande! Tidigare i veckan hade parlamentet en ingående diskussion om de europeiska järnvägarnas framtid, och ger oss i dag möjlighet att göra detsamma i fråga om sjötransporter mellan medlemsstaterna.
Jag tackar föredraganden, fru McIntosh, för hennes arbete. Det är synd att hon inte kan närvara här med oss i dag - det beror säkerligen på att hon har andra engagemang i ett annat parlament. Jag skulle också vilja säga att hennes ursprungliga idéer, som grundade sig på det konservativa partiets dogmer, inte var relevanta, och sannerligen inte heller till någon hjälp. Hon har emellertid ändrat åsikt när det gäller detta och vi har nu som ett resultat av detta fått ett mer balanserat och pro-europeiskt betänkande.
Detta betänkande rör bemanning av fartyg i trafik mellan medlemsstaterna och maritimt cabotage. Jag kommer att begränsa mina kommentarer till förslagen om bemanning, eftersom det tyvärr verkar som om frågan om cabotage är död och begraven inom rådet.
Först och främst måste det sägas att dessa förslag har att göra med sjötransporter inom EU och inte oceantrafik. För det andra anser min grupp att åtgärder borde ha vidtagits för länge sedan med hänsyn till den nyligen ökade användningen av icke-EU-medborgare som besättningsmedlemmar på dessa fartyg med lönenivåer och tjänstevillkor som ligger långt under de nivåer som godtas inom EU. För inte så länge sedan har rederier inom EU börjat med att segla under bekvämlighetsflagg inom denna sektor, på samma sätt som de tidigare har gjort i verksamheten på de stora haven.
Kommissionen bör lyckönskas för att den inom denna sektor har vidtagit åtgärder på ett tidigt stadium för att säkerställa att i de fall då medborgare i tredje land är anställda i båttrafik inom EU, är de anställda på samma villkor som de anställda som är EU-medborgare.
Jag tänker vara helt uppriktig mot parlamentet denna morgon. Jag skulle vilja se ett direktiv som stadgar att endast EU-medborgare skall användas inom båttrafik mellan EU-länderna. Jag inser emellertid att detta inte är möjligt, vilket är anledningen till att vår grupp stöder principen om att samma tjänsteförhållanden skall gälla för de anställda som icke är EU-medborgare. Vi kan inte tillåta att i synnerhet våra färjeoperatörer anställs som billig arbetskraft med lägre standard. Om vi gör detta, kan vi sedan skriva under den slutgiltiga dödsattesten för Europeiska unionens sjöfartspersonal.
Det är p.g.a. detta som betänkandet är viktigt; det är därför som det är viktigt att Europeiska unionen och Europaparlamentet sänder ett mycket tydligt och hörbart budskap till de europeiska färjeoperatörerna: vi tänker inte tolerera att sjöfartspersonal som icke är EU-medborgare anställs till lägre löner och med sämre villkor än våra egna medborgare.

Hatzidakis
Herr ordförande! Kommissionen har rätt då den framhåller att det inom gemenskapens sjöfartssektor finns problem med arbetslöshet och försämrade villkor för sjömännen. Denna situation beror främst på utflaggningarna, besparingsåtgärderna och den billigare arbetskraften från tredje land. Fraktsektorn förefaller ha påverkats mest av dessa förändringar, men det finns risk för att även passagerar- och färjetrafiken skall drabbas. I de två direktiv som vi diskuterar föreslår kommissionen därför en rad åtgärder för att ta itu med problemet.
Kommissionen har i och för sig goda avsikter, men man bör ändå göra två invändningar: Den första invändningen gäller följande; eftersom direktiven gäller för varje fartyg som tillhör Europeiska unionen men är registrerat utanför gemenskapen, och eftersom det finns havsområden mellan medlemsstater som anses vara internationellt vatten, inställer sig många frågor om huruvida direktivet är förenligt med Europeiska unionens och medlemsstaternas internationella förpliktelser och med internationell rätt och internationella avtal. Här måste man vara mycket försiktig. Den andra invändningen gäller följande; även om direktivets syfte är att skydda sysselsättningen, är det inte alls säkert att det kommer att tjäna detta syfte, för de svårigheter färjerederierna kommer att möta efter avskaffandet av taxfree-försäljningen kan inte kompenseras genom införande av enhetliga anställningsvillkor. Förslaget kan visserligen tänkas förhindra att man anställer billig arbetskraft, men det kan inte garantera att rederierna, och därmed sysselsättningen, klarar sig i längden. Förslaget kanske i så fall inte gagnar våra sjömän, vilket dock måste vara vårt främsta mål. Vi får inte glömma att många av rederierna är företag med bred folklig förankring. Vad vi framför allt måste tänka på är följaktligen hur vi skall öka rederiernas konkurrenskraft, för därigenom tjänar vi också sjömännens intressen.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Till att börja med vill jag säga att även om Stenmarck på ett strålande sätt ersatt McIntosh så tycker jag att det är synd att detta det sista betänkandet av henne i denna kammare och som vi så sakteliga närmat oss nu inte kan presenteras av henne själv. Låt mig vidare tillsammans med föredraganden säga att det mycket riktigt är dåligt ställt med sjöfarten och att det inte endast är så på grund av den omfattande konkurrensen utan även eftersom det är en näringsgren som egentligen knäckt sig själv genom att allt för länge stäva vidare på samma kurs. Det har avskaffandet av taxfree verkligen ingenting alls med att göra, herr Stenmarck! Det måste vi ha klart för oss. Det får nu vara slut med allt det där tjatet om taxfree . De måste uppföra sig som alla andra. Så snart man befinner sig utanför gemenskapen så upprätthålls taxfree -verksamheten. Det är illa nog.
Vad handlar det då verkligen om? Jo, att vi har ett allvarligt problem på det sociala området. I motsats till vad var och en tror så har sjökaptener och sjöbefäl inte alls en så fantastisk lön och nu för tiden så finns det helt enkelt ingen som är beredd att vara hemifrån under lång tid utan avbrott. Därför hittar vi ingen europeisk bemanning längre. Det betyder att infrastrukturen försvinner. Sjöfartsskolorna försvinner. Det innebär att säkerheten till sjöss äventyras. Vi har flera exempel, i ert eget land herr ordförande, att den enda bogserbåt som fanns till hands var en kinesisk sådan, och att man måste kalla in en kinesisk restaurangägare för att kunna kommunicera med båten. Det betyder helt enkelt att det inte finns tillräckligt många europeiska bemanningar och att vi måste göra något åt det. Det betyder att vi måste förbättra de sociala förhållandena för hela bemanningen men framför allt för befälen.

Theonas
Herr ordförande! Med anledning av debatten om ändring av förordning nr 3577/92 anser jag det nödvändigt att påpeka några särskilt negativa följder, som liberaliseringen av cabotage fått för sysselsättningen bland gemenskapens sjömän.
I synnerhet för länder som mitt eget, Grekland, har liberaliseringen av cabotage inom inrikes passagerar- och färjetrafik ett mycket nära samband med landets suveräna rättigheter och försvarsförmåga i ett så ytterst känsligt område som Egeiska havet, men den förvärrar också sociala problem såsom varuförsörjning och utveckling av isolerade öområden, vilka har svårt att behålla sin befolkning, och den väcker oro på grund av risken att tusentals arbetstillfällen skall försvinna.
Kommissionen vägrar att dra de nödvändiga slutsatserna av hur förordningen om liberalisering av cabotage hittills har tillämpats, och utan att göra en nödvändig och saklig granskning av konsekvenserna, företar sig kommissionen att förändra den, varigenom situationen förvärras ytterligare. Genom sitt förslag avser kommissionen att begränsa värdstatens befogenheter till att bara gälla den andel gemenskapsmedborgare som krävs för bemanning, medan flaggstatens regler skall tillämpas i alla andra frågor. Förslaget innebär att så viktiga frågor som den ordinarie besättningen och arbets- och lönevillkor avgörs i enlighet med flaggstatens lagstiftning. Detta kommer att innebära att det blir en skiljelinje mellan dem som ingår i den ordinarie besättningen och dem som inte gör det, det kommer att innebära dumpning och få förödande konsekvenser för sysselsättningen. Som exempel kan jag nämna att hotellpersonalen, uppassare, kockar osv., i vissa europeiska länder inte ingår i den ordinarie besättningen, och därför åberopar redarna i Grekland principen om konkurrens på lika villkor och begär att detta skall gälla också för fartyg under grekisk flagg. I detta sammanhang stöder jag transportutskottets betänkande, som kräver att dessa förslag skall förkastas. Jag stöder också kravet på en granskning av de sociala följderna av liberaliseringen av cabotage.
Beträffande förslaget till direktiv om bemanningsvillkor är det självfallet nödvändigt att man behandlar alla sjömän lika, oavsett medborgarskap. Jag motsätter mig helt de dispenser som föreslås och som i själva verket gör det möjligt att kringgå dessa bestämmelser genom det dispensförfarande som stadgas i artikel 3, en artikel som tyvärr godtas i betänkandet. Dessutom anser jag att principen om lika behandling måste gälla inte bara anställningsvillkoren utan alla arbets- och försäkringsvillkor, löner och tillämpning av kollektivavtal för hela besättningen. Naturligtvis måste man också sätta stopp för de avvikelser från normen som förekommer i bilaterala avtal med tredje land.
Även om transportutskottet i sitt betänkande godtar förslaget, krävs det i betänkandet inte någon ändring av de artiklar som möjliggör ett kringgående av det. Utskottets kritik bygger på argumentet att man inte skall göra onödiga ingrepp på arbetsmarknaden, men detta kan inte skingra oron för att det skall bli allt vanligare att anställa billig arbetskraft från tredje land. När betänkandet fastställer villkoren för att anställa medborgare från tredje land, villkor som måste vara desamma som för dem som är bosatta i medlemsstaten, dvs. flaggstaten, tar det inte hänsyn till den svarta, oförsäkrade arbetskraften. Föredraganden har i stort sett gjort en berömvärd insats, men på denna punkt kan jag inte hålla med henne. En försvagning av reglerna leder till svartarbete och till arbetslöshet bland gemenskapens sjömän.

Van Dam
Herr ordförande! McIntoshbetänkandet har ställt till med en hel del rabalder i parlamentets utskott för transport och turism. De intressen som är inblandade i de här förslagen verkar vara väldigt starka. I den första delen om villkoren för cabotage inom en medlemsstat föreslås att alla besättningsmedlemmar skall få lika lön oavsett ursprung. Det förslaget syftar till att förebygga social dumpning, sjöfart med billig personal i stället för europeiska medarbetare. Jag tror emellertid inte att det skulle göra något åt sysselsättningen för EU-medborgare i någon större utsträckning. 95 procent av personalen på de aktuella fartygen är ju EU-medborgare. Dessa arbetstagare är främst aktiva i sjöfartsfunktioner. De som inte är EU-medborgare och som arbetar på samma fartyg är främst sysselsatta med andra tjänster. Därför är det knappast tal om konkurrens mellan de båda grupperna.
Det innebär också att kostnadsökningen för rederierna endast gäller en begränsad grupp. När ökningen av personalkostnader till följd av denna åtgärd jämförs mot inkomsterna från taxfree -försäljningen så visar det sig att den blir obefintlig. Jag kan inte förstå varför personer med samma jobb får olika lön på grund av att de har en annan nationalitet. Därför finns det alla skäl att instämma med kommissionens förslag.
Det andra förslaget om arbetsvillkor för personal på färjor mellan medlemsstater utökar omfattningen till att gälla rederier som är etablerade utanför Europeiska unionen. Enligt internationella avtal har hamnstaten endast befogenhet att vidta åtgärder som rör säkerheten på och särskilt runt fartyget. Kommissionens förslag går så vitt jag kan se längre än vad som just nu är möjligt.
Slutligen, herr ordförande, så instämmer jag visserligen med det av föredraganden ingivna ändringsförslag 4, men jag anser inte att det här direktivet är rätt plats för att ta upp det här ämnet.

Paasio
Herr ordförande! Det finns skäl att tacka kommissionen för att den har lagt fram sitt förslag och föredraganden för att hon har insett ärendets vikt och betydelse för såväl sysselsättningen som säkerheten inom sjöfarten. Med tanke på säkerheten för det enorma antalet människor som dagligen färdas i passagerarfartygs- och färjetrafiken inom Europeiska unionens medlemsländer, är det av yttersta vikt att de ombordanställda är yrkeskunnigt folk som man kan anförtro ett betydande ansvar. Detta förutsätter att lönesättningen och andra arbetsvillkor för dem som arbetar inom sjöfarten är tidsenliga. Kommissionens förslag strävar just efter detta, och Europaparlamentet har i dag chansen att slutföra sin egen betydelsefulla del. Utnyttjande av okvalificerad och underbetald arbetskraft som konkurrensmedel inom sjöfarten är ett hot mot både Europeiska unionens sysselsättningspolitik och trafiksäkerhet. Det kommer dock krav från flera håll på att få rätt att utnyttja just detta förkastliga konkurrensmedel. Det nu aktuella ärendet är ett bevis på Europeiska unionens beslutsamhet att motsätta sig en dylik negativ utveckling.
Att trygga och förbättra sysselsättningen är en av de viktigaste förpliktelser som Europeiska unionen har tagit på sig, i många avseenden den viktigaste. Alla institutioner har uttalat sin starka vilja. Svårigheterna att hitta praktiska medel för att realisera målsättningen på unionsnivå har ofta varit ett problem. Så har man också hamnat i en konfliktsituation, när man å ena sidan betonar vikten av sysselsättningsmålet, och å andra sidan att ansvaret för sysselsättningen i sista hand ligger hos medlemsstaterna. Förutom att det nu aktuella ärendet innehåller ett betydande säkerhetselement är det ett praktiskt exempel på sysselsättningspolitik som skall bedrivas på EU-nivå.
Vi bör se till att Europeiska unionen utvecklas och utvidgas som en gemenskap där marknadskrafterna har sin naturliga plats som allmänhetens tjänare, inte som en husbonde som bestämmer allt. När marknaderna globaliseras blir Europeiska unionen den kanske mest betydelsefulla aktör som kan påverka åt det hållet att man inom ramen för det demokratiska beslutsfattandet kan ställa villkor för marknadskrafterna. Vi måste i vårt eget arbete se till att unionen fullgör detta uppdrag. Marknadsekonomin behövs, men inte marknadskrafternas diktatur.
Det finns skäl att hoppas på att kommissionen och på dess initiativ hela lagstiftningsapparaten även i fortsättningen producerar bestämmelser som gör att vi tryggt kan leva och röra oss i ett Europa där medborgarna får sin utkomst i skydd av ett modernt kollektivavtalssystem. I detta sammanhang vill jag betona de fackliga organisationernas betydelse, deras roll i att öka allmänhetens säkerhet accentueras i synnerhet när det gäller sjöfarten.

Seppänen
Herr ordförande! I Finland har vi ett talesätt att förr i världen var fartygen av trä och sjömännen av järn, men i dag är fartygen av järn och sjömännen av trä. Det handlar om detta om det blir fritt fram att utnyttja billig arbetskraft inom EU: s sjöfart. Som den föregående talaren sade handlar det också om säkerhet. Vi har ett flertal exempel på problem: fartyg kapsejsar, bland annat Estonia på Östersjön, och andra råkar i brand. I dessa situationer behövs språkkunnig personal som känner till de lokala förhållandena och som kan rädda människorna från en fullständig undergång. Därför kan vi inte utgå ifrån att man på grund av den billiga arbetskraften skulle kunna offra säkerheten i sjöfarten. Alla sådana här bestämmelser är positiva, likaså skulle fortsättningen av den skattefria handeln på Östersjön tjäna detta syfte i Norden.

Monti
Herr ordförande! Jag tar med nöje emot McIntosh betänkande som stöder antagandet av rådets förslag till direktiv vad gäller tillämpliga regler för bemanning i reguljär passagerar- och färjetrafik mellan medlemsländer. Jag tar tillfället i akt att gratulera föredraganden, om än i hennes frånvaro, till det utmärkta arbete hon har utfört i en så viktig och så komplex fråga.
Av de föreslagna ändringarna kan två bifallas av kommissionen. Kommissionen kan godkänna andemeningen i ändringsförslag 1 på villkor att den inlemmas i en särskild artikel om definitioner, eftersom den är positiv till att rena godstransporter skall undantas från direktivets tillämpningsområde. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att informera om att kommissionen i detta syfte för närvarande genomför en granskning av direktivets ekonomiska konsekvenser, såsom begärts av olika delegationer hos rådet. Direktivets tillämpningsområde kan därför komma att bli föremål för ytterligare preciseringar i ljuset av resultaten av granskningen, vilka skall läggas fram för rådet i april.
Vad beträffar ändringsförslag 5 kan kommissionen bifalla den på villkor att tidsramarna för framläggande av betänkandet fastställs.
Låt oss nu övergå till de ändringsförslag som kommissionen däremot inte kan bifalla. Ändringsförslag 2 kan inte godtas, alldenstund anställningskontrakten definitionsmässigt är individuella kontrakt och därmed inte kan föras in under den angivna artikeln, där de skulle stå tillsammans med handlingar som tvärtom har generell tillämpning.
Ändringsförslag 3 kan inte bifallas, eftersom rätten att bevilja eller inte bevilja sjöfartspersonal möjligheten att bo permanent på fartygen inte regleras på internationell nivå. Blotta faktum att linjetrafik bedrivs ger inte sjöfartspersonalen rätten att bosätta sig i en medlemsstat och kommissionen har inte för avsikt att ingripa i en fråga som skulle skapa problem förknippade med rätten till bosättning i Europeiska unionen. Undantagna är naturligtvis eventuella beslut som antagits inom ramen för den andra och tredje pelaren.
Ändringsförslag 4 kan inte bifallas, eftersom direktivet uteslutande gäller behandlingen av sjöfartspersonal från tredje land som arbetar inom reguljär passagerar- och färjetrafik mellan medlemsländer och därför inte är det lämpliga verktyget för att föra fram ett sådant förslag. Kommissionen förbereder för närvarande ett meddelande till rådet och parlamentet om läget vad gäller anställning och utbildning av sjöfartspersonal inom den Europeiska unionen. I detta dokument skall kommissionen bedöma vilka åtgärder som skulle kunna sättas i verket för att uppmuntra de unga att ge sig på sjöfartsyrken och främja en utbildning med kvalitet. Meddelandet kommer även att handla om frågor förknippade med finansieringen av utbildningssystemen för sjöfartspersonal i medlemsländerna.
Vad beträffar rådets förslag till förordning noterar jag med beklagande att föredraganden inte har hållit sig till kommissionens förslag, utan i stället har bestämt sig för en alternativ text, enligt vilken kommissionen skulle förväntas lägga fram ett förslag till slutgiltigt regelsystem för bemanning före den 1 januari 2003. Detta förslag skulle baseras på betänkandet om den socioekonomiska effekten av liberaliseringen av cabotaget med öarna som skall läggas fram för rådet och parlamentet före den 1 januari 2001. Kommissionen kan inte bifalla dessa ändringsförslag.
Den 17 juni 1997 antog kommissionen ett betänkande som bland annat gäller den socioekonomiska effekten av liberaliseringen av cabotaget med öarna. Slutsatsen i betänkandet är att, inom en sektor med så hög arbetskraftsintensitet som den reguljära passagerar- och färjetrafiken, skulle ett förslag som möjliggör för medlemsländerna att påbjuda en obligatorisk kvot av gemenskapsmedborgare i bemanningen vara tillräckligt för att skydda arbetstillfällena för den Europeiska unionens sjöfartspersonal. Ett sådant förslag skulle dessutom medföra att den inre marknaden skulle kunna fungera på basis av gemenskapens sociala regler. I betänkandets slutsatser kan man dessutom läsa att, vad beträffar sektorn godscabotage som är förknippad med internationell trafik och kännetecknas av en lägre arbetsintensitet, finns inte tillräckliga skäl för att rättfärdiga ett bibehållande av värdlandets regler, vilka är de som tillämpas för närvarande. I förslaget till förordning har en tilläggsklausul lagts in, vilken tvingar värdlandet att tillämpa sina bestämmelser för arbetsvillkor på den sjöfartspersonal från tredje land som ger denna service och är anställda ombord på fartyg som för dess flagg. Europaparlamentet begär att förordningen inte skall förändras innan utvärderingen av effekterna av cabotage med öarna har utretts. Man måste komma ihåg att vad bemanningen beträffar tillämpas på transportföretagen generellt bestämmelserna i det land vars flagg fartyget seglar under. På grundval av förordningen i dess nuvarande form kan de medlemsländer som har gästande fartyg påbjuda att alla deras regler för bemanning skall gälla, inklusive regler om minimilön, begärda kvalifikationer och sociala förmåner för sjöfartspersonalen, liksom bestämmelser i fråga om arbets- och viloperioder, semester osv. Detta innebär en allvarlig och omotiverad begränsning av den fria tjänsteutövningen eftersom transportföretag i andra medlemsländer måste leva upp till de annorlunda kraven, även om det bara gäller ett enda cabotage. Flera transportföretag har redan skrivit till kommissionen och uttryckt sin oro för detta. På grundval av de regler som gäller för närvarande kan man därför anta att effekten av liberaliseringen blir ytterst blygsam.
Kommissionen anser att dess förslag innebär en balanserad lösning som effektivt kan säkerställa den fria tjänsteutövningen och skydda arbetstillfällena för gemenskapens sjöfartspersonal inom passagerartrafiken mellan medlemsländer i södra Europa, tjänster som kännetecknas av hög arbetsintensitet. Detta medger samtidigt att man kan undvika de restriktioner som skulle följa av en tillämpning av alla värdlandets regler.
Avslutningsvis tackar jag varmt parlamentet för att det har bidragit till ett snabbt antagande av den gemensamma ståndpunkten om dessa viktiga åtgärder som kommer att medge att social dumping kan elimineras tack vare tillämpningen av gemenskapsreglerna i fråga om sysselsättning även på medborgare i tredje land som arbetar i linjetrafik, en trafik som som sagt kännetecknas av hög arbetsintensitet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Vid på varandra följande omröstningar antog parlamentet två lagstiftningsresolutioner.

Förstärkt partnerskap mellan EU och Indien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0066/99) av André-Léonard, för utskottet för utrikes-, säkerhets, och försvarsfrågor, om kommissionens meddelande om förstärkning av partnerskap mellan EU och Indien (KOM(96)0275 - C4-0407/96)

André-Léonard
Herr ordförande! " Nu avslutas en olycksperiod och Indien återfinner sig själv. Den händelse vi i dag firar är i själva verket bara ett steg: början på de möjligheter vi måste gripa tag i" . Så uttryckte sig Nehru inför Indiska unionens konstituerande församling, några timmar innan Indiens självständighetsförklaring proklamerades den 14 augusti 1947. Han fortsatte med dessa, ack så aktuella, ord: " Att tjäna Indien, det är att tjäna miljoner människor som lider; det betyder ett slut på fattigdomen, på okunnigheten, sjukdomarna och bristen på lika möjligheter" .
Under femtio år har Indien beslutsamt strävat mot dessa mål. Även om analfabetismen, fattigdomen och sjukdomarna inte har utrotats sedan självständighetsförklaringen, har man tillryggalagt en oändligt lång sträcka. 1947 levde tre fjärdedelar av befolkningen under fattigdomsgränsen. Vid födseln var den förväntade livslängden 32 år, i dag har den nästan fördubblats, till strax över 62 år. 84 procent av befolkningen var analfabeter; i dag är mer än hälften av befolkningen läs- och skrivkunnig. Landet var beroende av hjälp utifrån när det gäller jordbruksproduktion; tack vare den gröna revolutionen på 60-talet är Indien nu självförsörjande när det gäller livsmedel. Stora hungerkatastrofer är nu bara ett sorgligt minne; även om det återstår mycket att göra för att rädda ett stort antal barn från undernäring.
När det gäller demografin har verkligheten inte gett de mest pessimistiska experterna rätt, som trodde att Indien inte skulle kunna kontrollera den. Befolkningssiffror visar dock en befolkning på 970 miljoner personer, mot 350 miljoner 1947, och Världsbanken anser att antalet indier kommer att uppgå till 1, 3 miljarder 2025, och alltså överstiga Kinas befolkning. Det demografiska kriteriet är alltså ett ofrånkomligt socialt och ekonomiskt faktum.
Sedan början av det här decenniet har Indien öppnat sig helt och hållet för en avreglering, erbjudit enorma marknader och hoppats på utländska investeringar, som dock inte har följt p.g.a. en protektionistisk handelspolitik med höga tullavgifter och kvantitativa restriktioner. Ekonomiska reformer och handelsreformer har ökat Indiens deltagande i världsekonomin.
Politiskt sett kan Indien skryta med att vara den största parlamentariska demokratin i världen. En ny regering, ledd av Bharatiya Janata Party , installerades efter de senaste valen i mars 1998. Så fort premiärministern, Attal Vajpayee, hade tillträtt, tillkännagav han sin vilja att göra Indien till en kärnvapenmakt. Med ett flertal prover i maj förra året, avsåg BJP: s hinduiska nationalister att föra en självständig kärnvapenpolitik, och bröt därmed med en 24 år gammal reservationspolitik. Allmänheten blev kanske förvånad, men inte internationella observatörer.
Dessa händelser ledde till att arbetet med mitt betänkande stannade upp under några månader. I den slutliga texten kräver vi att Indien undertecknar och ratificerar det fullständiga provstoppsavtalet för kärnvapen (CTBT) och icke-spridningsavtalet (NPT). Vi betonar också att dialogen mellan Indien och Pakistan bör återupptas, för att man skall finna en fredlig lösning på Kashmir-frågan; vi kräver också att de två staternas dialog om nedrustning fortsätter.
Det föreslagna partnerskapsavtalet kommer från en ny generation, som försöker omdefiniera Europeiska unionens yttre åtgärder. Indien var ett av de första länderna som etablerade förbindelser med unionen. Sedan 1973 har tre avtal undertecknats, som framför allt upprättar handelsförbindelser, men även en institutionell ram för ekonomiskt samarbete och utveckling. Dagens partnerskap går mycket längre: det föreslås att den politiska dialogen mellan de två parterna intensifieras, att hindren mot investeringar och handel avlägsnas, och att man vidtar åtgärder som främjar kulturella kontakter och en kontinuerlig kontakt med det civila samhället. Partnerskapet innehåller andra inslag, i detta fall ett bevarande av den biologiska mångfalden och kampen mot droger och penningtvätt.
I betänkandet har jag också riktat in mig på hjälp till utveckling, som står för 95 procent av den europeiska hjälpen till Indien. Avskaffandet av barnarbete är också en av prioriteringarna, och i det fall det inte kan undvikas rekommenderas en frivillig uppförandekod för företagen. Som offer för uråldriga fördomar får kvinnorna utstå alla slags former av utnyttjande. Indien är för övrigt ett av de få länder i världen som har fler män än kvinnor. Därför har budgeten som är avsedd för grundläggande hälsovård förstärkts. Flickors skolgång har en enorm betydelse, för fakta visar att utbildade kvinnor leder till mindre risker för mödra- och spädbarnsdödlighet.
Alltför många klichéer lever kvar; att Indien förknippas med slum, extrem fattigdom och ingenting annat är en grov förenkling. Dialogen Europa-Indien kommer att leda till - det är vår önskan - att Indien får den plats på den internationella scenen som det förtjänar, och till att vi ser över vår asiatiska strategi, så att den inte bara inriktas på Kina.
Applåder

Van Bladel
Herr ordförande! Indien är tillsammans med Kina en av de största och viktigaste staterna i Asien. Därför välkomnar jag att föredraganden på ett så förnämligt sätt har fullgjort sin uppgift att främja partnerskapet med Indien. Indien är en blivande ekonomisk makt som drar till sig privata investeringar och ett land där till exempel mitt land, Nederländerna, redan låter en stor del av de stora företagens administrativa verksamhet äga rum på grund av den indiska befolkningens tekniska kunnande, och även på grund av att lönenivån ännu inte är så hög. Ändå så fortsätter Indien med sin stora befolkning att behöva bistånd. Det intressanta med Indien är att det har en imponerande kultur, och att det är just den kulturen som främjar att Indien i utvecklingssamarbetet inte har utlämnat sig till biståndsgivarna som till exempel Bangladesh och Sri Lanka gjort. Indien behåller ledningen över politiken. Det är bra. Tyvärr är den mentaliteten även ett hinder för landet, särskilt för ytterligare avreglering av det indiska handelssystemet. Att bygga upp ett starkare band med Indien med en dialog på hög nivå som kommissionen föreslår kan i det avseendet medföra en rörelse i rätt riktning så att det här landet med en stabil demokrati även kan spela en viktig roll inom WTO. På det hela taget så har Indien lidit mindre skador än väntat av den ekonomiska krisen i Asien. Financial Times meddelade den här veckan att det indiska telefonbolaget sänkt samtalsavgifterna med tio procent och till och med mer för samtal till utlandet. Det tycker jag är utomordentligt.
Som föredraganden sade så förekommer det en hel del oroväckande utvecklingsriktningar. Barnarbete, ökande religiösa motsättningar, bland annat inspirerade av en viss hindu-nationalism, konflikten i Kashmir och naturligtvis, herr ordförande, kärnvapenutvecklingen. Oroväckande är också utvecklingen i grannlandet Kina som Indien möjligen kan vara en motvikt till i framtiden. En motvikt mellan ASEAN-länderna, Kina och Japan. Det vore bra. Bra är också det senaste mötet mellan Indien och Pakistan. Alla de här frågorna kan tas upp i ett förstärkt partnerskap mellan EU och Indien.
Herr ordförande! Som före detta journalist och vice ordförande i underutskottet för de mänskliga rättigheter samt ledamot av vänskapsföreningen med Indien så tar jag tillfället i akt att be om uppmärksamhet för en försvunnen indisk journalist: Ram Singh. Indien lovade redan 1997 att lämna upplysningar om den här försvunna mannen. Vi har ännu inte hört något. Jag hoppas att de indiska diplomaterna är närvarande då kan de ändå göra det. Min grupp står bakom partnerskapet och vi gratulerar föredraganden.

Holm
Herr ordförande! Enligt min mening är Indien ett land som har möjligheterna inför framtiden. Jag är glad över att EU är villigt att fortsätta och stärka det partnerskap som har funnits under lång tid och som förhoppningsvis kommer att finnas lång tid framöver.
Många tycker att Indien är ett märkligt land som är svårt att förstå sig på. Det är det nog också om man ser det utifrån västerländska ögon. Det är dock inte så man skall se det, utan man skall se Indien inifrån och med andra ögon. Då kommer man också att upptäcka att Indien är ett enastående land. Jag har i alla fall på många av mina resor fått uppleva ett otroligt gensvar och en generositet som inte verkar ha några gränser alls.
Det finns dock inte bara positiva saker, utan också en del problem i utvecklingen i Indien. Vi måste naturligtvis på alla sätt och vis försöka hjälpa Indien att gå en riktig väg, inte för att vi skall styra landet, men för att vi skall få det att inte göra samma misstag som många länder i Europa har gjort.
Jag vill här kommentera några punkter - jag skall inte ta upp alla, eftersom André-Léonard redan har pekat på många viktiga punkter som jag givetvis stöder fullständigt. Det som jag vill kommentera är bland annat det regionala samarbetet i Indien och med länderna runtom Indien. Det regionala samarbetet är nämligen av mycket stor vikt för hela regionen, där Indien som största land givetvis har en särställning. Inget av dessa länder kan isolera sig fullständigt. Vill man ha en lösning på många av de problem som finns i regionen, bl.a. med Pakistan och Kashmirfrågan, så är det regionala samarbetet av yttersta vikt. Det tror jag också att Indien mer och mer inser och förstår. Ett utökat mellanstatligt samarbete är därför en förutsättning för att regionen skall utvecklas positivt både ur fredssynpunkt, miljömässigt och vad gäller att åstadkomma en utjämning av de ekonomiska och sociala skillnader som finns i regionen.
Kärnvapenproverna då: Vi fick alla en stor chock när vi fick veta att Indien, och strax därefter också Pakistan, genomförde provsprängningar. Det är något av det dummaste som jag hört att Indien har gjort på länge. Det är inte denna väg som man skall gå för samarbete och förtroende. Det stämmer inte heller med den bild av Indien som jag har fått och det land som jag har lärt känna under många år. Jag och min partigrupp fördömer givetvis dessa kärnvapenprover. Vi uppmanar självklart Indien att snarast underteckna och ratificera provstoppsavtalet och icke-spridningsavtalet samt naturligtvis också förbudet mot truppminor.
Kashmirfrågan är också viktig. Här kommer vi in på det regionala samarbetet igen, eftersom jag tror att det har stor betydelse. Vi hoppas naturligtvis att man kan finna en fredlig lösning. Det har också gjorts framsteg på senaste tiden. Nyligen träffades premiärministrarna från Indien och Pakistan i Pakistan för att diskutera frågan. Det var första gången på väldigt många år som en indisk premiärminister satte sin fot i Pakistan. Vi har också gjort ett ändringsförslag om detta till André-Léonardbetänkandet som jag hoppas att ni kan stödja.
Religionsfrihet har vi diskuterat i parlamentet flera gånger, senast vid sammanträdesperioden i februari. Tyvärr kan listan över de attacker och våldshandlingar som sker mot religiösa minoriteter i Indien göras väldigt lång. Det sker tyvärr återkommande, trots att den indiska konstitutionen garanterar just religionsfrihet. Det finns naturligtvis också en rad bestämmelser för att skydda de mänskliga rättigheterna.
När vi talar om de mänskliga rättigheterna, får vi inte glömma bort att Indien fortfarande har dödsstraff, vilket är ovärdigt en demokrati. Jag hoppas därför verkligen att Indien snarast avskaffar detta straff.
Indien har fortfarande inte heller undertecknat konventionen om tortyr. Det är naturligtvis också viktigt att det görs så snart som möjligt. Vi får återkommande rapporter, bland annat från Amnesty International, om pågående tortyr i Indien. Även från polisens sida förekommer grov tortyr. Jag hoppas att Indien kan skriva under denna konvention och att landet snarast försöker lösa dessa problem.
Vi från V-gruppen har lagt in ett ändringsförslag just om detta med de mänskliga rättigheterna, framför allt med tanke på de många ouppklarade fall som finns med Kashmir; det finns uppskattningsvis över 800 ouppklarade fall sedan 1990. Det är naturligtvis så att Indien måste göra framsteg för att klara detta.
Vidare när det gäller miljön är det ju så att Indien har kärnkraft. Dessa kärnkraftverk kommer från Sovjet, vilket inte bringar någon säkerhet alls inför framtiden. Jag hoppas därför att vi kan få ett större samarbete när det gäller förnybara energikällor, så att kärnkraften i Indien kan avvecklas, precis som vi vill avveckla kärnkraften i EU-länderna. De förnybara energikällorna har en mycket stor potential i Indien, framför allt när det gäller vind- och solenergi.
Slutligen kommer vi från V-gruppen naturligtvis att stödja detta partnerskap och rösta för det utmärkta André-Léonardbetänkandet.

Dupuis
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Sir Leon Brittan säger alltid att det inte finns något alternativ till hans svansande och fjäskande på Pekings röda mattor; att det inte finns något alternativ till hans politik, som grundas på en uppoffring av demokratin, rättsstaten och friheten för tibetaner, mongoler och invånarna i Turkestan; att det inte finns något alternativ till ett förnekande av de mänskliga rättigheterna; att det inte finns något alternativ till lao gaï.
Alternativet, det har vi. Vi har detta betänkande av André-Léonard som tar flera steg i rätt riktning. Men det är här vårt alternativ finns. Indien är alternativet för Europeiska unionen, för dess politik i Asien. Det vore bra att upprätta ett verkligt strategiskt partnerskap med detta stora land som har en miljard invånare, mot Kinas 1, 2 miljarder. Det är världens största demokrati, ett land som, alltsedan Raos regering, i allt väsentligt inte har förändrats med Vajpayees regering, ett land som har påbörjat betydande ekonomiska reformer, som har gjort lika betydande ekonomiska framsteg, och som har börjat, även om det ännu går alltför långsamt, öppna sig för världsmarknaden och förstärka sina förbindelser med hela världens länder.
Skall vi då fortsätta följa Brittan, när han säger att det inte finns något alternativ? Eller skall vi - kommissionen, rådet och parlamentet - anstränga oss för att upprätta ett program som gör att vi snabbt kan inleda en strategisk förbindelse med detta land?
Vi har fortfarande en lång väg kvar dit. Kommissionen har en delegation i Delhi, som inte räcker till. Parlamentet har ingen tillfällig delegation i Indien, som det har med det kommunistiska kinesiska imperiet, och det har inget årligt toppmöte mellan Europa och Indien. Parlamentet, men framför allt rådet och kommissionen, saknar fortfarande en verklig strategi, åtgärder som gör att vi, med de vapen som krävs, kan bemöta denna stora utmaning, nämligen att få Indien att successivt fördjupa sin demokrati.
Enligt min mening - och en del kolleger har tagit upp det problemet - skall man inte söka efter alibin, och inte dra historier om problemet med kärnvapenprover i Indien. Precis som vi gjorde gentemot det sovjetiska imperiet, förser sig Indien med medel för att försvara sig. Varför skall vi vara så toleranta mot det kommunistiska kinesiska imperiets kärnvapenstyrka, och gapa som vettvillingar för att Indien - som inte har något påtagligt problem med Pakistan men däremot ett reellt problem med sin granne det kommunistiska imperiet - förser sig med avskräckningsmedel, precis som vi gjorde gentemot det sovjetiska imperiet. När situationen förändrades för oss, när det sovjetiska imperiet bröt samman och hotet avlägsnades, då kunde vi börja nedrusta.
Så länge Indien konfronteras med ett sådant land, anser jag att det har en legitim rätt att förse sig med medel för att kunna försvara sig mot det landet.
Kära kolleger! Jag vill gratulera André-Léonard till hennes betänkande, som införlivar ett antal faktorer, men nu ligger bollen hos kommissionen, hos rådet; nu är det upp till dem att anta en strategisk tidsplan tillsammans med det indiska parlamentet, med den indiska regeringen, för att Indien verkligen skall bli vår privilegierade partner i Asien.

Souchet
Herr ordförande! Tillåt mig, apropå vår kollega André-Léonards intressanta betänkande, förvånas över vilken begränsad uppmärksamhet parlamentet tenderar att ge frågan om våra förbindelser med Indien, om man t.ex. jämför det med den framtoning som våra förbindelser med Kina får, när det ändå handlar om den mest befolkade demokratin i världen. Att lägga diskussionen av detta betänkande i slutet av sammanträdesperioden, är inte det ett uttryck för en viss brist på engagemang för en fråga som ändå är ytterst viktig?
Det betänkande vi nu granskar ger en ganska uttömmande bild av det aktuella läget i Indien, en ung demokratisk stat som sedan några år tillbaka har haft en ihållande tillväxttakt, men där demokratin verkar vara hårt sammanbunden med extremt ojämlika sociala strukturer. Att kastsystemet lever kvar och att de offentliga myndigheterna inte har lyckats ifrågasätta det, det är orsaken till en orättvis fördelning av tillväxtens vinster. Den senaste tidens kränkningar av de mänskliga rättigheterna, och i synnerhet av religionsfriheten, vilket har varit till de kristna gemenskapernas nackdel, precis som hos grannen Pakistan, är också oroande och har kanske inte framhållits tillräckligt av föredraganden. I övrigt vilar Indiens ekonomiska utveckling fortfarande i alltför stor utsträckning på en underbetald och utnyttjad arbetskraft, och barnarbetet är fortfarande alltför vanligt.
Europeiska unionens externa handelspolitik bör medverka till att komma tillrätta med de här tendenserna, genom att inrätta de instrument som krävs för att främja en rättvis och solidarisk handel. Den bör gynna en högre nivå för produktionsnormerna i Indien, och eftersträva en maximal begränsning av utrymmet för den samvetslösa handeln, en handel med varor vilkas konkurrenskraft uppnås under oacceptabla sociala och hälsomässiga förhållanden. En politik som begränsas till att utarbeta uppförandekoder är dömd att misslyckas. Europas insatser inom WTO måste åsyfta samma mål.
Föredragandens rekommendationer förefaller lämpliga, om att våra biståndsprogram måste diversifieras, decentraliseras, och vara mer noggrant definierade, och att mikrolånen bör utnyttjas i större omfattning, för de är väl anpassade efter Indiens sociala och geografiska strukturer. Om de antas kommer de att bidra till effektivare strukturer.

Lukas
Herr ordförande! Indien är i nästan alla avseenden av den storleken att detta land utgör en viktig, lovande, men också problematisk partner till Europeiska unionen. Det föreliggande betänkandet behandlar prioriteringarna, de akuta och även de djupt rotade problemen på ett tydligt sätt. Om kärnvapenproven har redan en hel del sagts som äger sin riktighet. Jag tror dock att utbyggnaden av partnerskapet måste kopplas ihop med beslutet i denna fråga. Likaså är det viktigt att Indien undertecknar Ottawa-konventionen om förbud mot truppminor.
Jag anser att det är särskilt viktigt att EU inom ramen för sin totala partnerskapspolitik, men även vad Indien beträffar, måste spela en viktig roll i fråga om kampen mot utnyttjandet av barn. Motsättningarna mellan det rättsliga läget och den praktiska tillämpningen på detta område är alldeles för stora i Indien. Även det faktum att ett folk med en teknisk begåvning som ligger över genomsnittet - jag tänker till exempel på mjukvarusektorn - tillåter att barn i förskräckligt stor omfattning utnyttjas socialt och även sexuellt är skakande. Tidigare kampanjer från centralregeringen har misslyckats på grund av motstånd från professionella förbrytare, korruptionen och bristfälliga stödåtgärder. Den extrema smärta som tvångsprostituerade barn från framför allt Nepal utsätts för kan helt enkelt inte tolereras.
Därför anser jag att förslaget i punkt 44, som ansluter till ett initiativ av president Clinton, är en konstruktiv ansats som skulle kunna ge substans åt den europeiska viljan i frågan om kampen mot utnyttjandet av barn. Företagen måste frivilligt förklara sig villiga att rätta sig efter minimikrav mot en bestämd kompensation, en bonus. Genomförandet och kontrollen kommer visserligen att kräva en del i fråga om politisk vilja och förvaltningskostnader, men det skulle vara en konkret signal där det finns utsikter att göra framsteg.

Hardstaff
Herr ordförande! Jag skulle vilja inleda med att tala om Indien ur ett i synnerhet brittiskt perspektiv. Ett av de argument som alltid anfördes mot ett brittiskt medlemskap i Europeiska unionen var att detta skulle innebära att vi skulle vända Brittiska samväldet ryggen och att Europa var en liten inåtvänd klubb av rika nationer som inte brydde sig om resten av världen. Jag argumenterade alltid starkt emot detta synsätt på 60- och 70-talen och argumenterade för att en av de stora fördelarna med ett brittiskt medlemskap i Europeiska unionen var just att detta skulle medföra att länderna i Brittiska samväldet skulle kunna utveckla ett förhållande till resten av Europa med alla de förmåner detta skulle kunna medföra.
Det betänkande vi har framför oss i dag är ett mycket bra exempel på just det som har skett. Brittiska samväldet har inte bara dragit fördel av att få vara en del av Lomékonventionen utan individuella partnerskap har också upprättats i likhet med det som vi diskuterar idag.
Jag skulle vilja lyckönska fru André-Léonard innerligt till hennes utmärkta betänkande som på ett mycket begripligt sätt lägger fram de många sociala och politiska frågor som Indien står inför. Vi vet att det finns problem. Den indiska subkontinenten har en enorm potential men, som man också påpekat, har den också många problem och spänningar som man måste ta itu med, särskilt vad beträffar förhållandet till grannländerna.
Europeiska unionen kan, vilket man också visat i och med denna särskilda resolution, på ett mycket konstruktivt sätt engagera sig för Indien som är världens största demokrati och som, oavsett alla dess problem, fortfarande efter över 50 år av oberoende fortsätter vara en mycket stark och livfull demokrati. Jag skulle vilja tacka alla de kolleger som har deltagit i denna debatt.

Günther
Herr ordförande, herr kommissionär, fru föredragande! Jag vill också från min sida framföra ett tack för det omfångsrika arbete som ni har lagt fram för oss här. Föredraganden pekar med rätta på att det i fråga om Indien handlar om en etablerad demokrati, och man vågar nästan inte föreställa sig hur det skulle se ut i hela denna region om denna stabiliserande faktor skulle saknas där.
Ändå ger betänkandet i mitt tycke goda råd litet för ofta. Vi skall till exempel helt klart fördöma de religiösa fanatikernas övergrepp, men det gör den indiska regeringen också, och man får inte heller glömma bort att ledande indiska politiker har fallit offer för sådana fanatiker. Därför borde man framför allt se stödet till Indien som något genomgående positivt.
Jag skulle vilja kommentera två punkter i det sammanhanget. För det första: I ett av ändringsförslagen krävs med rätta att vi även förstärker delegationen i Indien. Det är dock bara den ena sidan av medaljen. Samarbetet mellan kommissionen och delegationen måste då också förbättras, för det kan ju inte gå för sig att medarbetarna direkt på platsen måste vänta i upp till nio månader på den första finansieringen för sina projekt och måste låna pengar från andra projekt och andra biståndsorganisationer tills medlen från Europeiska unionen slutligen strömmar till. Framför allt då det handlar om samfinansiering förekommer det också svårigheter att förklara för partnern varför han skall lämna sitt bidrag när den europeiska sidan är tveksam här.
För det andra vill jag uttryckligen välkomna att några av de tidigare talarna här också kräver ett förbättrat samarbete inom den högteknologiska sektorn, för det är verkligen även för Indien med stor sannolikhet framtidsteknikerna, men då skulle vi kanske ändå avstå från att uppmana kommissionen att utveckla en uppförandekod, för det är inte dess uppgift i mina ögon utan det finns det andra organisationer till.

Mann, Thomas
Herr ordförande! Indien, världens största demokrati, visar dag för dag att befästandet av politiska, ekonomiska och sociala strukturer gör avsevärda framsteg. Vi européer har, vilket dokumenteras i vår nya utrikesstrategi från 1995, ett vitalt intresse av intensiva förbindelser som vilar på gemensamma värden, på ärligt partnerskap, ekonomiskt samarbete och med indirekta effekter på sysselsättningen och försvaret av de mänskliga rättigheterna.
Vid mina besök på platsen, bland annat som vice ordförande i Europaparlamentets SAARC-delegation, har jag kunnat övertyga mig om reformernas kvalitet. Det är anmärkningsvärt på vilket stabilt sätt Indien kunde hävda sig i den ekonomiska krisen i Asien tack vare den ekonomiska kraften och uppfinningsrikedomen. Omstruktureringen av banksystemet och finansnäringen och utbyggnaden av den sydasiatiska frihandelszonen kommer att vara ytterligare viktiga byggstenar. Men, som André-Léonard redan utvecklat i sitt välbalanserade betänkande, kommer vår dialog inte bara att vara begränsad till ekonomiska aspekter. Det går inte att ändra på det faktum att grunden för alla Europeiska unionens avtal skall vara att de innehåller de mänskliga rättigheterna.
Kampen mot barnarbete kan bara bli framgångsrik om statliga myndigheter aktivt kopplas in, om minimiinkomster säkras, om föräldrarna engagerar sig för att deras barn inte degraderas till billiga och villiga arbetsmaskiner. Barn måste kunna få gå i skolan för att via bildning och utbildning få rätt till en framtid. Bykooperationer, minikrediter för kvinnor och initiativen från de icke-statliga organisationerna, som till exempel rugmark , behöver vårt stöd. Även företagen måste bidra genom självförpliktelse för att trygga de sociala standarderna. Till den omtyckta demokratin hör också respekten för andra religiösa inriktningar. Totalitärt tänkande är att utesluta. Inriktningar, inom vilka människor utövar sin religion, måste likaså skyddas, såsom etniska minoriteter mot våld och hot till liv och lem. Premiärminister Vajpayees ord måste följas av fortsatt handlande.
Partnerskapet mellan den största staten inom SAARC-gemenskapen och Europeiska unionen skall komma att få en hög kvalitativ nivå genom utbyte av ungdomar, information, naturligtvis även högteknologi, nätverk och rikligt med erfarenheter, även utbyggt på parti- och parlamentsnivå.
Applåder

Monti
Herr ordförande! På kommissonens vägnar och speciellt för vice ordförande Marín, skulle jag vilja ge ett varmt tack till parlamentet för att det har framhärdat i sitt arbete med kommissionens meddelande från juni 1996 om förstärkning av partnerskap med Indien, trots alla de svårigheter som det har stött på. Jag skulle särskilt vilja lyckönska fru André-Léonard, som aldrig gav vika i sina ansträngningar för att se till att detta projekt fick en positiv utgång. Jag tackar också hennes kolleger, herr Rochard och herr Malerba och de många kära ledamöter som har bidragit med sina frågor, bidrag i debatten, observationer och ändringsförslag, för att tillförsäkra att det slutgiltiga resultatet blev både begripligt och av hög kvalitet.
Vi är alla medvetna om de olyckliga händelser som ägde rum i maj förra året, då Indien lyckades chocka hela världen genom att återigen utföra kärnvapenprover efter nästan ett kvarts sekel. Det fanns ett behov för Europeiska unionen, särskilt Europaparlamentet, att noggrant iaktta händelserna allteftersom de utvecklade sig och helt och hållet införliva dem i analysen om våra förbindelser med Indien. Detta har bidragit till att försena fullbordandet av detta betänkande.
Enligt vår åsikt, reagerade alla Europeiska unionens institutioner på ett balanserat sätt. Budskapet både till Pakistan och Indien var fast och enkelt, nämligen att för Europeiska unionen är principen om icke-spridning av kärnvapen icke förhandlingsbar. Detta har ånyo klargjorts ordentligt i den resolutionstext vi har framför oss. Samtidigt som vi understryker principerna, finns det inget alternativ till de mål som utgör en omedelbar prioritet: att minska spänningarna och förhindra en upprustningstävlan på subkontinenten. På lång sikt måste vi göra alla tänkbara ansträngningar för att åter integrera Indien och Pakistan i icke-spridningsordningen.
Vad beträffar Indien, i synnerhet, finns det inget alternativ till en dialog. Indien är det näst folkrikaste landet på jorden, med en stolt och beprövad demokratisk tradition. Demokratin har gjort det möjligt för Indien att bevara sin enighet, trots en etnisk, språklig och religiös mångfald som är ännu mer varierad än den som finns inom Europeiska unionen. Sanktioner skulle troligtvis ha gett upphov till frustration, som skulle ha stärkt de radikala sektorerna inom det indiska samhället och utestängt landet ytterligare från internationella ansträngningar för att bygga upp ett världsomfattande säkerhetssystem.
I betänkandet understryks med rätta legitimiteten i Indiens strävanden att erkännas som en aktör på världsscenen. Få utvecklingsländer, eller t.o.m. utvecklade länder skulle lyckas med att bevara ett jämförelsevis demokratiskt styrelsesätt om de står inför så pass skrämmande utmaningar som de Indien står inför. I och med kärnvapenproven har Indien verkligen hamnat i strålkastarljuset på världsscenen, men av fel anledning. Detta kan mycket väl ha varit en bakslag för Indiens internationella strävanden. Å andra sidan finns det frågor av världsomfattande vikt som inte kan lösas på ett framgångsrikt sätt utan stöd från världsgiganten Indien. Jag kommer inte att räkna upp dessa här, eftersom de finns tydligt uppställda i betänkandet.
Den nuvarande omfattningen och djupet av våra politiska förbindelser med Indien återspeglar fortfarande inte det faktum att Europeiska unionen är Indiens viktigaste och enda växande exportmarknad, dess främsta källa för investeringar och teknik och även dess främsta bidragsgivare. Vid våra möten på hög nivå, och i den dagliga kontakten med våra partners, ställs vi emellertid inför det faktum att man i Indien möter ganska liten förståelse för Europeiska unionen och att dess roll knappt uppmärksammas. Detta gäller för alla nivåer av det indiska samhället, inklusive regeringen.
För att kunna styra in våra politiska förbindelser med Indien på en bana som inte bara återspeglar vikten av våra ekonomiska förbindelser utan även den ställning både EU och Indien har som aktörer på världsscenen, är det väsentligt att vi arbetar för att öka vår synlighet i Indien. Därför välkomnar jag ert stöd till upprättandet av en press- och informationsenhet i anslutning till kommissionens delegation i New Delhi, som man redan gjort i andra huvudstäder. Vi tycks redan vinna en hel del terräng i detta avseende. Vårt beslut om att upprätthålla en dialog efter kärnvapenproven och utöka dialogen till nya områden bidrar till att förbättra vår ställning. Euron har fått, och får fortfarande stor uppmärksamhet i de indiska medierna. Därför välkomnar jag innerligt det förslag som finns i resolutionen om att Europaparlamentet skall spela en mer aktiv roll vad beträffar upprätthållandet av en stadig dialog med sin indiska motpart och att parlamentet skall få de resurser som behövs för att kunna göra detta på ett effektivt sätt.
Indien är inte bara en demokrati till namnet utan också ett levande och dynamiskt politiskt demokratiskt organ med en fri och våldsamt konkurrenskraftig press med den största kombinerade upplagan i världen.
Indierna är stolta över sina traditioner och särskilt känsliga i fråga om sin demokratiska trovärdighet. Vi måste ta hänsyn till dessa känsliga frågor då vi utformar förklaringar, i synnerhet då vi uppmanar Indien i frågan om minoriteternas rättigheter och mänskliga rättigheter i allmänhet.
Detta innebär inte att det inte är möjligt att föra en dialog med Indien i frågor som berör mänskliga rättigheter. Det är inte bara möjligt, utan det är också synnerligen önskvärt. Kommissionen försöker inte, och har aldrig försökt kringgå sitt ansvar på detta område. Kommissionen är övertygad om att en dialog på alla nivåer, inklusive en ökad dialog mellan den indiska civilbefolkningen och EU och dess respektive institutioner, vilket också måste inbegripa parlamentet, är den enda vägen att nå framsteg. Vi är emellertid inte övertygade om att offentliga förklaringar inte skulle få motsatt effekt; nämligen att försvåra en sådan dialog, åtminstone på kort sikt.
I januari förra året ägde det tionde sammanträdet rum för det blandade parlamentariska utskottet EU-Indien i Bryssel. Vid detta tillfälle tillkännagav vi formellt den ekonomiska dialogen på hög nivå mellan EU och Indien. Vi är övertygade om att detta är den rätta vägen framåt för att bygga upp förtroende och tillit.
Omröstningen om kommissionens betänkande om förstärkning av partnerskap mellan EU och Indien ligger helt rätt i tiden. Jag skulle vilja tacka parlamentet för dess utomordentliga initiativ att bygga upp våra förbindelser med detta fantastiska land.
Avslutningsvis fann jag stort intresse i de inlägg som gjordes av dem, inklusive herr Depuis, som ordentligt underströk behovet av att inrätta ett årligt toppmöte mellan EU och Indien. Vi anser att detta förslag förtjänat att allvarligt övervägas i en konstruktiv anda. Jag anser att denna tanke grundar sig på i synnerhet två slags beståndsdelar; å ena sidan de redan befintliga mekanismer som upprättats inklusive ett årligt ministermöte på troikanivå, ett möte för högre tjänstemän, ett möte för strategisk planering, konsultationer i specifika ärenden inom ramen multilaterala överläggningar och en rad olika arbetsgrupper. Trots det avbrott som orsakades av kärnvapenproverna har vi arbetat hårt för att se till att dessa mekanismer är fullt funktionsdugliga. Det andra sammanhang i vilket idén om ett årligt toppmöte mellan EU och Indien bör övervägas är utvecklingen av de strukturer som rör den gemensamma säkerheten och utrikespolitiken som inom kort kommer att träda i kraft i och med Amsterdamfördraget.
Applåder

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Innan vi skall genomföra omröstningen har Wibe begärt ordet.

Wibe
Herr ordförande! Enligt artikel 112.2 i arbetsordningen skall vi vara en tredjedel närvarande i plenisalen för att vara beslutföra. Det innebär alltså 209 ledamöter. Jag ser mig omkring och tror mig kunna uppskatta antalet till ungefär 60-70 ledamöter. Jag tvivlar på att det är fler än 100 ledamöter närvarande i huset. Resten har åkt hem. Jag har suttit här i fyra år. Vi har aldrig någon gång någon fredag uppfyllt villkoren för quorum.
Vi står nu inför ett viktigt avtal. Jag tycker att vi skall visa världens största demokrati, Indien, den respekten att vi åtminstone är beslutföra när vi fattar beslut om detta avtal. Därför vill jag att vi räknar efter om vi är 209 ledamöter närvarande i salen eller ej.

Ordföranden
Herr Wibe, i enlighet med artikel 112 i arbetsordningen som ni har hänvisat till, av vilken ni bara har hänvisat till en del, måste minst 29 av kammarens ledamöter stödja er om ordförandeskapet skall fastställa om beslutförhet föreligger.
Ordföranden konstaterade att begäran om att fastställa beslutförhet inte fick det stöd som krävs enligt arbetsordningen.

Ordföranden
Fru Oomen-Ruijten, det blir ingen diskussion om denna fråga. Denna punkt är nu avslutad. Om det gäller något annat har ni ordet.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra en anmärkning. Jag skulle vilja påpeka för Wibe att till och med i går, då mycket viktiga omröstningar genomfördes, var mindre än 29 personer från hans egen partigrupp närvarande. Om ni alltså kommer med den sortens anmärkningar så måste ni se till att ni har anhängare med er också, i varje fall från er egen politiska familj.

Ordföranden
Fru Oomen-Ruijten, ni överraskar min goda vilja eftersom jag sade att vi inte skulle hålla någon debatt om denna fråga. Ordförandeskapet har sista ordet och ni, fru Oomen-Ruijten, vill inte låta mig få det. I vilket fall som helst kommer vi inte att fortsätta med denna fråga.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Parlamentet antog resolutionen.

Ordföranden
Tillåt mig, ärade ledamöter, att ansluta mig till gratulationerna och uttrycka min gratulation och uppskattning för Ande-Léonards arbete.

Lindqvist
EU måste på alla sätt utforma samarbetet med Indien, så att landets kärnvapen inte kommer till användning, och så att klyvbart material för kärnkraft och kärnvapen inte sprids.
EU måste också ställa hårda krav på Indien att utreda och processa de ouppklarade försvinnanden som förekommer i Kashmir samt kräva att kränkningen av de mänskliga rättigheterna upphör.

Makroekonomiskt stöd till Bosnien och Hercegovina
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0097/99) av Schwaiger för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om förslaget till rådets beslut om makroekonomiskt stöd till Bosnien och Hercegovina (KOM(1998)0652 - C4-0704/98-98/0311(CNS)).

Schwaiger
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! I onsdags hade vi här i Strasbourg för första gången möjlighet att inom ramen för vår delegation för syd- och sydösteuropa inleda dialogen med företrädare för de olika partierna i det valda enhetsparlamentet i Bosnien-Hercegovina, och detta under ledning av vår mycket dynamiska ordförande Doris Pack.
Den politiska dialogen har visat oss att vi kan utgå från en fast vilja i samarbetet mellan Bosnien-Hercegovinas parlamentariker och oss, och att vi som företrädare för Europaparlamentet och Europeiska unionen som helhet möts av ett stort förtroende. Vi skall uppfylla detta förtroende, och vi skall inrikta våra konkreta åtgärder efter detta och fortsätta att utveckla och konsekvent driva vår politik i riktning mot fred, försoning och återuppbyggnad.
Bosnien-Hercegovina har under de senaste dagarna förekommit i rubrikerna i den internationella pressen, inte bara därför att det äntligen har fattats ett beslut om staden Brckos status. Från och med nu måste alla delar av befolkningen delta i en gemensam förvaltning av staden och dess omgivningar, så att motsättningarna och den ömsesidiga blockaden skall upphöra. De myndigheter som lyder under den höge representanten har här övertagit en viktig uppgift för att organisera samvaron, för att säkra möjligheten för flyktingar att återvända och slutligen uppnå en fredlig samexistens även i denna region, Brcko.
Därutöver har, och det var en nödvändig åtgärd, den höge representanten avsatt republiken Srpskas president, Poplasen, och därigenom hindrat de destruktiva krafterna kring Milosevic att fortsätta att blockera det påbörjade återuppbyggnadsarbetet i republiken Srpska. Världssamfundet är också fast beslutet att konsekvent fortsätta återuppbyggnaden av Bosnien-Hercegovina och dess delar, dess delstater också, och att sätta stopp för dem som motarbetar Daytonavtalet.
Det makroekonomiska återuppbyggnadsstödet för Bosnien-Hercegovina som vi i dag skall diskutera är en viktig pusselbit i Europeiska unionens bemödanden att ta sin del av ansvaret för återuppbyggnaden av Bosnien och Hercegovina och ställa den nödvändiga hjälpen till självhjälp till förfogande. Målet för det ekonomiska stödet är att genom fast ekonomiskt bistånd stödja programmet för ekonomiska reformer och återuppbyggnad för Bosnien-Hercegovina enligt överenskommelsen med Internationella valutafonden (IMF) och Världsbanken. Redan i mars 1998 fastställde IMF och Världsbanken grunddragen för ett makroekonomiskt program för Bosnien-Hercegovina. Sedan också vårt Ekofin-råd i april 1998 sagt ja till detta ekonomiska stöd från EU förklarade kommissionen på den fjärde biståndsgivarkonferensen - och jag stödde dem den gången som företrädare för Europaparlamentet - att man i princip var beredd att bevilja Bosnien-Hercegovina makroekonomiskt stöd som utgör ungefär 50 procent av det totala stödet från den internationella gemenskapen. Av detta skall 30 miljoner euro beviljas som lån och 30 miljoner euro som bidrag.
Europeiska unionen vill med detta föreslagna ekonomiska stöd stödja genomförandet av ett ekonomiskt reformprogram som innehåller en rad förpliktelser av såväl makroekonomisk som institutionell art som gäller såväl Bosnien-Hercegovinas gemensamma institutioner som även de institutioner som tillhör de båda territoriella enheterna. Trots att en varaktig fred vinner terräng i Bosnien-Hercegovina är landets strukturer bräckliga och fortfarande hänvisade till internationellt stöd. De strukturåtgärder som nu mest akut måste genomföras är bankreformen, privatisering och omstrukturering av företagen, reformen av pensions- och sjukvårdssystemet, införandet av ett förenklat tulltaxesystem och avregleringen av valuta- och utrikeshandeln.
Det allra viktigaste: Bosnien-Hercegovina måste få egna intäkter, framför allt tullintäkter. Statliga organ som regering, parlament, rättsväsende och utgiftskontroll skall fungera oklanderligt, men på grund av korruption inom skatteförvaltningen, en ökning av kriminaliteten och flera bedrägerifall har detta ännu inte uppnåtts. I de ändringsförslag från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, som jag härmed lägger fram, stöds kommissionen i denna åtgärd, och jag skulle vilja yrka bifall för detta betänkande.

Hardstaff
Herr ordförande! På det Europeiska socialdemokratiska partiets vägnar skulle jag vilja lyckönska herr Schwaiger till hans utmärkta, mycket tydliga betänkande. Det sammanfattar på ett mycket begripligt sätt den oerhört känsliga situation som fortfarande råder i Bosnien och Hercegovina och de sätt på vilka Europeiska unionen kan hjälpa till att upprätthålla det som fortfarande är en mycket ömtålig fred och hjälpa till att göra framsteg för införandet av demokrati och fredligt samarbete mellan de olika etniska grupperna, som vi alla vill se.
Det stöd på 60 miljoner euro som här diskuteras är en jämförelsevis liten summa men, som föredraganden påpekar, har Bosnien och Hercegovina mottagit mycket stora summor pengar i upptakten till det förödande inbördeskriget och det är inte troligt att ett sådant ekonomiskt stöd kan fortsätta. Det är därför väsentligt att dessa penningmedel utdelas med stor försiktighet och övervakas för att säkerställa att de används för att få till stånd de reformer som är nödvändiga för att göra det möjligt för landet att bli självförsörjande.
En bättre infrastruktur, en effektivt fungerande offentlig förvaltning som stöds på demokratiska strukturer och en fortsatt övergång till marknadsekonomi är väsentligt för att uppnå detta. PSE stöder alla ändringsförslag till kommissionens förslag som kommer att bidra till att stärka förvaltningen av användandet av penningmedlen i ett land där bedrägeri, korruption och organiserad brottslighet, sorgligt nog, fortfarande är ett resultat av inbördeskriget. Vi har alla i Europa ett intresse av att hjälpa till att förbättra säkerheten, sysselsättningen och levnadsvillkoren och att flyktingar och människor som tvångsförflyttats åter kommer till rätta i en del av vår kontinent.
Det är både moraliskt och finansiellt sett av stor vikt att säkerställa att detta makroekonomiska stöd når sitt mål på ett så effektivt sätt som möjligt för att uppnå dessa strävanden i partnerskap med IMF och Världsbanken. PES välkomnar ett helhjärtat engagemang från Europaparlamentet i denna process.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Hardstaff.
Ärade ledamöter! För Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, och med en tid på fem minuter... ursäkta... jag ber kammarens sessionstjänst att rätta det jag sade, för jag är säker på att von Habsburg faktiskt skulle kunna tala för var och en av oss, men i detta fall gör han det för Europeiska folkpartiets grupp och ni har ordet i fem minuter, herr von Habsburg.

Lindqvist
Herr ordförande! Jag vill först ge föredraganden en eloge för ett bra betänkande. Jag gör inte det i vanliga fall, bara när det är berättigat, vilket det är i detta fall. Jag vill väldigt gärna instämma i von Habsburgs beskrivning av det politiska läget i dessa länder - han känner till det mycket bättre än jag.
Det handlar alltså om att skapa demokrati i ett land som nu skall byggas upp efter krig och terror som har raserat för människor både fysiskt och socialt så länge. Det handlar om att skapa politiska reformer för demokrati, stabilitet, marknadsekonomi och för en uthållig tillväxt. Det gäller att skapa levnadsförhållanden för de människor som bor i dessa områden, och som skall kunna klara av både sin egen vardag samt ta hand om flyktingar och återvändande.
Efter alla de kriser som vi nu har haft i kommissionen, med fusk, bedrägerier, misshushållning av pengar, som har behandlats här i kammaren flera gånger, inte minst kring frågor som gäller återuppbyggnadsprogram, är det väldigt viktigt, snarast ett villkor, att resurserna från dessa program verkligen används till det som de är avsedda för, och att man åstadkommer insatser i enlighet med vad programmet föreslår. Då krävs det en ordentlig kontroll av hur pengarna används. Eftersom det också efter det krig som varit finns kriminalitet och brottslighet i mottagarländerna, med bedrägeri och korruption som en del av vardagen, så är det ännu viktigare att de medel som vi satsar inte är belastade med misshushållning från givarens sida. Det är oerhört viktigt för förtroendet för oss politiker och parlamentariker, att detta nu kan ske enligt acceptabla regler.
Det är också viktigt att samarbeta med andra långivare och bidragsgivare som IMF och Europeiska investeringsbanken, och att det görs tillsammans med de nya institutionerna, bankväsende, centralbank etc. i Bosnien-Hercegovina.
Återrapportering och kontroll av vad som sker är också helt avgörande, så att vi som nu beviljar medel får reda på vad som händer och kan korrigera eventuella felaktigheter. Det är också bra med ett tydligt datum för när rapporter m.m. skall vara inne.
Detta är ett bra förslag. Det kan också bli en bra reform - allt hänger på hur det sjösätts, genomförs och kontrolleras.

Posselt
Herr ordförande! Vi ser även i fredliga stater i Central- och Östeuropa att ekonomisk och finansiell hjälp inte får fäste när rättsstat och förvaltning inte fungerar. Det gäller naturligtvis verkligen i ett land som ödelagts av krig och där i dag visserligen inget krig råder längre, men inte heller någon fred. Korruption och kriminalitet finns det överallt, även hos oss, men naturligtvis mycket mer i ett land som många människor inte tror har någon framtid, varför de anser att de måste skynda sig att få sitt på det torra innan allt bryter samman.
Vi stöder korruption och misshushållning genom att fälla sådana yttranden som lord Owen gjorde när han talade om att man borde låta republiken Srpska tillfalla Serbien ändå. Därigenom förstör man förtroendet för att det även i framtiden finns ett land Bosnien-Hercegovina, och det är farligt eftersom det kan omintetgöra våra ekonomiska och finansiella bemödanden. Därför är jag av den åsikten att vi behöver politisk stabilitet, och till detta hör i synnerhet även att de fördrivna och flyktingarna skall kunna återvända.
Jag beklagar att kommissionen och rådet hittills inte har kunnat lägga fram någon statistik för mig över hur många fördrivna och flyktingar som har återvänt till den förhandenvarande enheten, så att man skall kunna göra en saklig jämförelse av hur många som återvänt till den bosnisk-kroatiska federationen och hur många - eller, rättare sagt, hur få - som kunnat återvända till republiken Srpska. Det är nämligen knappast några alls. Då skulle man tydligt med hjälp av siffror se hur förhållandena är. Därför skulle jag med eftertryck vilja be om att man lägger fram något sådant för oss så att vi kan bedöma läget.
Vad Brcko beträffar är säkert neutraliseringen bättre än om man mot folkets vilja skulle överlämna den till Serbien, men denna neutralitet kan ju bara vara en övergångslösning. Den måste garanteras internationellt. Den erinrar på ett ödesdigert sätt om de korridorlösningar som fanns vid Östersjön före andra världskriget. Vi måste erkänna att det ännu är långt kvar till en verklig fredsordning för detta land. Vi måste försöka att säkra stabiliteten steg för steg, men vi måste ändå erkänna att det fortfarande kommer att ta år och kanske decennier innan normala europeiska förhållanden har gjort sitt intåg där.
Därför välkomnar jag den konkreta och kritiska inställningen i Schwaigerbetänkandet och även dess strävan att hjälpa människorna konkret och verkligen befästa förvaltning och rättsstat där, för annars kommer det att bli en ny flyktingvåg och hela operationen kring återförandet av flyktingar och hela uppbyggnadsinsatsen, som vi har skaffat fram och som många är så stolta över - och delvis med rätta -, kommer i ett slag att äventyras på nytt om den mycket bräckliga freden där fördärvas. Dayton var bara ett första steg, det var ett ytterst bristfälligt avtal, och här måste vi göra betydande förbättringar i efterhand.

Monti
Herr ordförande! Kommissionen gratulerar föredragande Schwaiger till kvaliteten på det dokument som parlamentet skall rösta om i dag och tackar honom för det stöd han har gett kommissionens förslag.
Kommissionen föreslår ett makrofinansiellt stöd till Bosnien-Herzegovina på ett belopp av maximalt 60 miljoner euro, bestående av ett lån på maximalt 30 miljoner euro och ett bidrag utan återbetalningskrav på maximalt 30 miljoner euro. Beviljandet av ett bidrag utan återbetalningskrav motiveras av utvecklingsnivån i detta land och kräver ett särskilt beslut av den budgetansvariga myndigheten. För att säkerställa att detta stöd kan förverkligas i tid och så fort den rättsliga grunden är antagen, uppmanar kommissionen den budgetansvariga myndigheten att skyndsamt fatta beslut i ärendet. Denna insats ingår i den strategi som använts av den internationella gruppen av bidragsgivare och speciellt av den Europeiska unionen, efter det att staten Bosnien-Herzegovina grundades till följd av undertecknandet av fredsavtalet i Dayton i december 1995. Den syftar till att integrera, undantagsvis, åtgärderna inom ramen för programmen Phare och Obnova. Det specifika målet för den föreslagna insatsen är att stödja strävandena mot makroekonomisk stabilisering och processen för strukturell reformering av Bosnien-Herzegovina, inom ramen för det program som har överenskommits med Internationella valutafonden. Vid det senaste rådsmötet om förverkligandet av freden, som hölls den 15-16 december 1998 i Madrid, vidgick dessutom ministrarna att ekonomiska reformer tillsammans med förstärkning av de gemensamma institutionerna utgör grundläggande prioriteringar för att säkerställa att Bosnien-Herzegovina kan utvecklas självständigt.
Efter det att myndigheterna i Bosnien-Herzegovina slöt ett avtal om stand-by med valutafonden i maj 1998, har vissa framsteg gjorts vad gäller grundläggande ekonomiska reformer. En gemensam valuta har införts, den konvertibla marken, en gemensam statsbudget har antagits och båda enheternas kostnadsposter hålls rigoröst inom gränserna för disponibla intäkter.
Den 1 januari 1999 trädde en enhetlig tullag i kraft, som överensstämmer med reglerna inom den Europeiska unionen, och framsteg har gjorts inom harmoniseringen av handelsreglerna inom båda enheterna. Dessutom har ett program från Världsbanken för att förbättra administrationen av de offentliga finanserna fullbordats. Emellertid återstår en omfattande dagordning över uppgifter som man skall ta i tu med. Man beräknar att bruttonationalprodukten pro capite är klart under nivåerna före kriget. Den totala arbetslösheten uppskattas till mellan 35 och 40 procent. Bosnien-Herzegovinas externa finansiella situation förblir prekär och de framsteg som gjorts inom grundläggande sektorer som privatiseringarna, reformeringen av bankväsendet och betalningssystemen och skattereformen är otillräckliga.
Jag skulle avslutningsvis vilja göra några påpekanden, herr ordförande, om de ändringsförslag som föredraganden har lagt fram. Kommissionen stöder ändringsförslag 1, 4 och 5. För övrigt instämmer kommissionen i den oro som uttrycks i många av de avslagna ändringsförslagen. Samtidigt anser kommissionen det viktigt att värna om effektiviteten vid genomförandet av stödåtgärderna, att de mål man strävar efter förblir intakta och den exceptionella naturen detta finansiella instrument har. Rutinerna för att sätta dem i verket har visat sig riktiga vid många andra liknande insatser som kommissionens förvaltning har hanterat. Att göra dessa rutiner otillbörligt förpliktande skulle kunna äventyra insatsens effektivitet.
Jag skulle vilja understryka att kommissionen avser att säkerställa att det makrofinansiella stödet är helt överensstämmande med de andra formerna av gemenskapsstöd till Bosnien-Herzegovina och kompletterar dessa. Speciellt tänker kommissionen fullt ut utnyttja rådgivning från CAFAO(Customs and Fiscal Assistance Office), kontoret för bistånd på tull- och skatteområdet som finansieras av den Europeiska unionen, och kommer att fästa speciell vikt vid förverkligandet av de åtgärder som detta organ rekommenderar för att bekämpa bedrägeri och korruption. Vad detta beträffar skulle jag vilja påpeka att det makrofinansiella stöd som ges i form av bidrag utan återbetalning och lån kommer att sättas in på ett konto hos riksbanken för att öka dess valutareserver och stärka betalningsbalansen. Felaktig eller otillåten användning av medlen blir under dessa omständigheter mycket svår, om man även betänker att användning av de officiella reserverna kontinuerligt övervakas av Internationella valutafonden.
Kommissionen noterar sedan noggrant parlamentets önskan att omgående informeras om de villkor som ställs upp för utdelningen av detta stöd och kommer därför att skyndsamt lägga fram ett betänkande, vilket för övrigt finns med i förslaget. Likväl erfordras, för att förhandla fram de villkor som utgör en väsentlig beståndsdel i insatsen, ett visst mått av flexibilitet och att de krav på sekretess som myndigheterna i mottagarlandet kan sätta upp för reformernas innehåll och tidsplaner iakttas. Kommissionen är emellertid beredd att svara på alla de frågor som parlamentet ställer under insatsen och efter att den är avslutad.
Enligt kommissionen är det också väsentligt att värna om målen för en insats som syftar till att bibehålla makroekonomisk stabilitet och ekonomiska reformer och i detta syfte måste genomförandet av stödgivningen vara väl samordnad med de internationella finansiella institutioner som finns på plats i Bosnien-Herzegovina. Dock, med hänsyn till de speciella omständigheter som för närvarande råder i detta område, kommer kommissionen att uppehålla en intim kontakt med den höge representanten i Bosnien-Herzegovinas kontor, såsom den för övrigt redan gör.
Slutligen måste naturligtvis, såsom i varje annan gemenskapsinsats av finansiell natur, principerna om en sund och effektiv förvaltnng och en rigorös budgetkontroll följas. Kommissionen kommer att hävda dessa principer inför rådet, för att säkerställa att de slår i genom på rätt sätt i det slutliga beslutet.

Schwaiger
Herr ordförande, herr kommissionär! Jag har av er redogörelse förstått att ni godtar ändringsförslagen från utskottet för utrikesfrågor och nu också Europaparlamentets förslag i sin helhet och kommer att överta dem. Jag har bara en fråga till om ändringsförslag 11 angående artikel 5.1 (ny): Syftar detta också på att Europaparlamentet skall underrättas före överlämnandet av den andra andelen av det ekonomiska stödet? Vi anser att det vore meningsfullt att göra en liten granskning av läget i halvtid och fortsätta först när ni har informerat oss och vi då också kan bevilja er det stöd som återstår.

Monti
Herr ordförande! Såsom jag redan har sagt stöder kommissionen ändringsförslag 1, 4 och 5. Jag underströk även att kommissionen delar den oro som uttrycks i många av de ändringsförslag som den ändå avvisar, men vilkas andemening den alltså tar i beaktande. Vad beträffar det speciella ändringsförslag som Schwaiger nu syftar på, det vill säga nr 11, anser sig inte kommissionen kunna anta det som sådant, men har för avsikt att ta hänsyn till den i ett uttalande av kommissionen till ministerrådet, vilket naturligtvis offentliggörs. Skälet till att vi är tveksamma till att bifalla ändringsföslaget som sådant är att det föreslagna tillvägagångssättet skulle kunna medföra risker för insatsens effektivitet. Likväl kommer kommissionen, med hänsyn till de exceptionella omständigheter i politiskt och socialt hänseende som för närvarande råder i Bosnien-Herzegovina, att hålla berörda organ både hos rådet och parlamentet regelbundet informerade, även vad beträffar det faktiska genomförandet av stödprogrammet, som jag tror att ni underströk. Detta är vad jag för närvarande kan säga er i denna speciella fråga.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Parlamentet har avslutat föredragningslistan. Protokollet från detta sammanträde kommer att justeras av parlamentet i början av nästa sammanträdesperiod.
Ärade ledamöter! Ni vet hur mycket jag uppskattar det goda samarbete ni alla visar, för att få arbetet att flyta smidigt och bli fruktbart, dessa fredagsförmiddagar. Låt mig, ärade ledamöter, nyktert - som man säger de saker man känner - uttrycka kammarens tacksamhet till alla våra medarbetare som har haft en mycket intensiv arbetsvecka.
Ärade ledamöter! Det har varit en vecka där vi med en mycket bred samstämmighet har godkänt en förändring av vår arbetsordning. Det är en förändring som inte kommer att träda i kraft förrän efter det att alla medlemsstater har godkänt ändringarna av Amsterdamfördraget. Detta betyder, ärade ledamöter, att vi praktiskt taget, eftersom vi befinner oss i slutet på en mandatperiod, har förberett arbetsreglerna för vårt parlament under nästa mandatperiod. Låt mig säga att jag har haft intrycket av att vi planterade ett träd; då vi under några ögonblick slutade koncentrera oss på de vardagliga arbetena för att på ett ansvarsfullt sätt också sikta mot framtiden.
Jag hoppas - liksom jag är säker på att ni alla gör - att detta träd ger frukt och skugga till de ledamöter som intar kammarens platser nästa mandatperiod och företräder de europeiska medborgarna.
Innan vi avslutar sammanträdesperioden begär Rübig ordet för en ordningsfråga.

Rübig
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja rikta ett tack till de franska myndigheterna för att de vederbörligen övervakade kurdernas och jordbrukarnas demonstrationer på ett föredömligt sätt och att säkerheten här i parlamentet fullständigt beaktades. Tack till de franska myndigheterna!

Lulling
Herr ordförande! Jag vill inte tacka de franska myndigheterna. Jag har tagit emot två besöksgrupper som har fått utstå obegripliga administrativa trakasserier. De kontrollerades. Man fick dem att betala böter. Det som mina grupper fick genomgå i förmiddags ger verkligen en usel bild av Europa; min uppfattning är att de franska myndigheterna borde respektera Schengenområdet och inte vara övernitiska. Detta var sannerligen en maskningsaktion från myndigheternas sida. Jag protesterar mot det sätt varpå man behandlar de besöksgrupper som kommer hit till Strasbourg.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Jag föreslår att vi inte nu inleder en debatt om denna fråga. Rübigs och Lullings inlägg kommer att tas till protokollet.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentet session avbruten.
Sammanträdet avslutades kl. 11.35.

