
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 1 december 2005. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Jag tycker att detta är ett bra tillfälle för mig som talman att göra ett uttalande om dödsstraff. Jag säger att detta är ett bra tillfälle, för som ni vet firade vi den 10 december – för två dagar sedan – årsdagen av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Dessa rättigheter omfattar en grundläggande sådan, nämligen rätten till liv.
Ett par dagar tidigare genomfördes dessvärre den tusende avrättningen i Förenta staterna sedan dödsstraffet återinfördes 1976. Denna situation är särskilt betydelsefull med tanke på det jämna antalet – 1 000 – och det faktum att händelsen sammanfaller med årsdagen av den allmänna deklarationen om de mänskliga rättigheterna.
Men det var inte bara i Förenta staterna som en avrättning ägde rum. Samma dag avrättades även en person i Singapore.
Detta är en lämplig tidpunkt att erinra om att EU arbetar för att avskaffa dödsstraffet, eftersom unionen anser att det strider mot våra värderingar. Avskaffandet av dödsstraffet är ett ofrånkomligt villkor för ett lands anslutning till EU.
Arbetet med att avskaffa dödsstraffet i hela världen går som väl är framåt: 1977 hade 16 länder avskaffat dödsstraffet, i dag är siffran 84 länder.
76 länder har dock fortfarande kvar dödsstraffet och i 24 länder står det fortfarande inskrivet i lagen, trots att det i praktiken har avskaffats eftersom inga avrättningar har genomförts på tio år.
Även om antalet länder som tillämpar dödsstraff har minskat, har antalet avrättningar ökat dramatiskt. Enligt Amnesty International dömdes 7 400 människor till döden 2004 och nästan 3 800 människor avrättades i 25 länder.
Därför bör vi inte bara fokusera på siffran 1 000 i Förenta staterna, utan behålla en samlad hållning till vad som händer runtom i världen: 3 800 människor avrättades under 2004.
95 procent av dessa avrättningar, det vill säga nästan samtliga, ägde hursomhelst rum i Kina, Iran, Vietnam och Förenta staterna. Förenta staterna är därmed det enda demokratiska land som fortfarande tillämpar dödsstraff i betydande omfattning. 3 400 människor väntar på avrättning i landets fängelser.
En viktig sak att nämna är att 120 dödsdömda personer har frigetts före avrättningen, eftersom de har visat sig vara oskyldiga.
Sådan är situationen. Det finns dock en strimma av hopp, eftersom såväl den amerikanska allmänheten som medborgarjuryer börjar opponera sig mot dödsstraffet, och högsta domstolen har avskaffat det för minderåriga och psykiskt funktionshindrade. Det har avskaffats i tolv delstater och i tjugo andra sker inte längre några avrättningar.
Tyvärr är Kina det land där flest avrättningar genomförs. Man tror att cirka 6 000 avrättningar sker varje år, även om Amnesty International beräknar siffran till 3 400.
Jag ville påminna er om denna situation, eftersom jag anser att vi som parlamentariker måste arbeta för att övertyga våra kolleger i alla länder om att dödsstraffet måste avskaffas. För oss européer är nämligen livet en omistlig rättighet som ingen kan fråntas, oavsett vilka brott man har begått. Det är det omistlig innebär: det beror inte på någons ansvar, utan på själva deras existens och väsen som människor.
Tack så mycket för er uppmärksamhet.
Talmannen.
   – Det slutgiltiga förslaget till föredragningslista som upprättades av talmanskonferensen vid sammanträdet torsdagen den 8 december 2005 (artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen) har delats ut.
Martin Schulz (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill be om något som rör föredragningslistan för onsdagen. Det gäller uttalandena från Irans president Mahmoud Ahmadinejad. Jag anser att de uttalanden som Irans president har gjort under de senaste dagarna är något som antingen ni, som parlamentets talman, eller rådets ordförande borde ta ställning mot. För mig är det oacceptabelt att en statschef i mer eller mindre tydliga ordalag ifrågasätter rätten för en stat och ett helt folk att existera, och till och med uppmanar till att bryta vapenvilan i området och därmed öppnar dörren för nya våldshandlingar där. Låt mig som talesman för min grupp säga till kammaren – och jag tror att applåderna visar att jag för en gångs skull talar för samtliga parlamentets ledamöter – att den som resonerar på samma sätt som Irans president i Israelfrågan bryter mot det internationella samfundets mest grundläggande lagar och regler, och jag tycker att ett multinationellt parlament som detta måste fördöma sådana uttalanden å det bestämdaste. Vi förväntar oss att rådet gör det på vägnar av dess sammansättning av stats- och regeringschefer!
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Det kanske försvann vid översättningen att Martin Schulz ville att rådets ordförandeskap tar ställning i frågan i sitt uttalande på onsdag och gör helt klart vad rådet anser. 
Talmannen.
   – Nåväl, då ska jag vidarebefordra Martin Schulz begäran till rådets ordförandeskap så att den kan tas med i uttalandet, men formellt ändrar vi inte någon punkt på föredragningslistan.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa har bett att titeln på debatten ”Fängslandet av munkar och stängning av ett kloster i Tibet” ska ändras till ”Situationen för de mänskliga rättigheterna i Tibet och Hongkong”. 
Graham Watson (ALDE ).
   – Herr talman! Jag ska med nöje kortfattat motivera begäran. Min grupp hade begärt ett förslag om Hongkong med anledning av regeringens yttranden nyligen om att det inte kommer att ske någon utveckling i riktning mot allmän rösträtt. Kammaren känner säkert till den mycket stora demonstration som ägde rum i Hongkong för tio dagar sedan, där landets folk demonstrerade för allmän rösträtt och full demokrati. Kammaren har alltid stött dem tidigare och jag anser att det här ett bra tillfälle att göra det igen. 
Hannes Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Vi stöder detta önskemål, för detta är verkligen ett exempel på en mycket brådskande fråga, vilket bekräftades ytterligare genom den demonstration som Graham Watson talade om. Vi ser det som ett streck i räkningen att utvecklingen i Hongkong inte går som vi vill eller som regeringen i Folkrepubliken Kina i viss mån gav löfte om. Vårt stöd för denna viktiga fråga är inte avsett att vara till förfång för Kina eller Folkrepubliken, utan något som vi vill göra för folket i Hongkong medan de arbetar för att bygga demokrati. Kina måste förstå att denna strävan efter demokrati i Hongkong också skulle gynna Kina. Därför stöder vi denna begäran. 
Talmannen.
   – Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa ber också om att titeln på debatten ”Etiopien”, såsom den kallas i debatterna som rör fall av brott mot de mänskliga rättigheterna, demokratin och rättsordningen, ändras till ”Etiopien och nya gränskonflikter”. 
Graham Watson (ALDE ).
   – Herr talman! Min grupp föreslår att titeln ändras till: ”Etiopien och nya gränskonflikter.” Som kammaren känner till rör problemen i denna region inte bara Etiopien utan även i hög grad andra gränskonflikter i området, och vi anser att vi skulle kunna utöka resolutionens räckvidd för att ta hänsyn till detta. 

(1)

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. Jag kommer att ge företräde åt de ledamöter som ännu inte har talat. 
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – Låt mig uttrycka min glädje över att Sacharovpriset för tankefrihet har tilldelats Kvinnor i vitt (), som är en rörelse av kubanska kvinnor som driver en fredlig kamp för inhemskt och utländskt stöd för amnesti på Kuba.
Jag har personligen fått detaljerad information om den verksamhet som dessa mödrar och fruar till politiska fångar bedriver från en kvinna vid namn Gisela Sánchez Verdecia. Hon är gift med den kubanske fången Antonio Díaz Sánchez, som jag symboliskt har adopterat tillsammans med mina parlamentskolleger Peter Šťastný och Milan Gaľo. Denna hjältemodiga kvinna kämpar för sin man, som avtjänar ett tjugoårigt straff och är vid mycket dålig hälsa till följd av omänsklig behandling. Jag vill uttrycka min djupa solidaritet med denna grupp kubanska kvinnor och deras modiga kamp för frigivning av alla politiska fångar.
Jag hoppas att Europaparlamentet inte bara litar till Sacharovpriset för att öka kännedomen om Kubas underlåtenhet att följa deklarationen om de mänskliga rättigheterna. Jag uppmanar parlamentet att fortsätta att kräva en snar återgång till demokrati på Kuba. 
Yannick Vaugrenard (PSE ).
   – Herr talman! Det brittiska ordförandeskapet har lagt fram sina förslag i siffror för budgetplanen 2007–2013. Vi befarade det värsta. Vi misstog oss inte.
Efter nio månaders arbete i det tillfälliga utskottet för budgetplanen hade parlamentet kommit fram till ett tillfredsställande kompromissförslag, som skulle säkerställa en sammanhängande framtid med ambitiösa åtaganden för EU. I stället föreslår Tony Blair kraftiga nedskärningar och äventyrar därmed hela EU-projektet. Han angriper strukturfonderna, landsbygdsutvecklingen och områdena ungdom och kultur, och sätter hela finansieringen av fonden för globaliseringsanpassning på spel. Vi måste ha en mogen inställning, för den europeiska integrationens skull. Låt oss sätta stopp för det nationella egenintresset och de obefogade förmåner som vissa medlemsstater åtnjuter. Förenade kungariket måste ompröva sitt bidrag till budgeten genom att göra mer än att bara vidta en kosmetisk åtgärd.
EU är ett gemensamt projekt, inte en handelsplats. Låt oss också använda de lånemöjligheter som står till vårt förfogande för att skapa de resurser som behövs för att lyckas. EU-projektet och den solidaritet som vi måste ha med våra nya partner är beroende av det. 
Marta Vincenzi (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den 2 december sjönk cementfartyget utanför hamnstaden La Spezia vid Golfo dei Poeti, som är en fantastiskt vacker bukt i Medelhavet. Besättningen räddades, men enligt SeaDarQ-systemet läckte cirka 90 000 liter kolväten ut. Bärgningen kommer att kosta minst 2 miljoner euro och arbetet kommer att pågå i flera månader.
Både räddningstjänstens insatser och den professionalism som visades var fantastiska, men händelsen har dock visat på det trängande behovet av strängare kontroller, eftersom fartyget var en rosthög som fanns registrerat i Ukrainas fartygsregister och hade alla papper i ordning. Vi bör därför undersöka möjligheten att genomföra en teknisk efterundersökning för att fastställa orsaken till olyckan och utröna vilka som bär ansvaret. Fallet bör dessutom granskas inom ramen för Erika II-paketet, så att vi verkligen kan visa att de som ansvarar för att utföra kontrollerna själva kontrolleras. 
Fernand Le Rachinel (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vet att betänkandet om begäran om fastställelse av min kollega Bruno Gollnischs parlamentariska immunitet kommer att debatteras strax, men jag vill ändå ta mig friheten att ta upp en särskilt aktuellt fråga.
Förra veckan uttryckte Frankrikes premiärminister Dominique de Villepin med kraft och övertygelse att det inte är lagstiftarens roll att upprätta historiska sanningar. Han sa att Frankrike inte har någon officiell historia. Några dagar senare gjorde statschefen Jacques Chirac liknande yttranden genom att säga att ”det inte finns någon offentlig historia i Republiken Frankrike, och att det inte är lagens utan historikernas sak att skriva historia”.
Vad anklagar då de franska politiska och rättsliga myndigheterna Bruno Gollnisch för? För att ha sagt exakt samma sak några månader tidigare, nämligen att det är upp till historikerna att studera frågor om andra världskriget. Detta stred mot åsikterna hos somliga av mina franska parlamentskolleger, som utsåg sig själva till åsiktspoliser och till och med gick så långt som att utöva oacceptabla politiska påtryckningar så att Bruno Gollnischs begäran om parlamentarisk immunitet kommer att avslås.
Mina damer och herrar! Under dessa omständigheter ber jag er att inte hänge er åt absurditeter genom att anta detta betänkande. 
Kyriacos Triantaphyllides (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp en händelse som inträffade förra veckan i Miami i Förenta staterna och som jag anser att vi som parlament måste ta ställning till.
En 44-årig, dokumenterat psykiskt sjuk amerikan skulle flyga med sin fru från Miami till Orlando. Plötsligt kände han sig, av ännu okänd anledning, tvungen att lämna flygplanet. Han sprang ut ur flygplanet och en polisman följde efter honom och ropade åt honom att stanna. När passageraren inte lydde dödade polismannen honom kallblodigt i gången mellan flygplanet och gaten. Ögonvittnen säger att de hörde uppemot sex skott.
Detta är den andra dödsskjutningen inom några månader. Den första var den tragiska händelsen med den brasilianska medborgaren i London. Därför måste vi fråga oss själva om det är ett sådant samhälle vi vill skapa, där myndigheterna skjuter först och frågar sedan. Vi skapar ett osunt klimat där medborgarna känner sig rädda, vilket kommer att leda till en ogynnsam utveckling i framtiden. Jag anser därför att vi som parlament måste fördöma sådana handlingar och göra allt vi kan för att se till att samtliga lagförslag som parlamentet godkänner främjar medborgarna och inte brukandet av våld. 
José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Rörelsen Kvinnor i vitt som tilldelades Sacharovpriset, vilket har nämnts här i eftermiddag, har inte kunnat utnyttja de biljetter som Europaparlamentet ordnade så att de skulle kunna komma och ta emot priset på onsdag. De har nämligen inte fått tillstånd från den kubanska regeringen. Detta är en allvarlig kränkning av dessa människors rättigheter och det strider mot majoritetens vilja här i parlamentet, herr talman.
Herr talman! Dessa människors enda möjlighet att komma hit på onsdag är om de reser i kväll. Jag vill be er att göra allt som står i er makt för att göra detta möjligt. Deras enda brott är att på ett modigt och fredligt sätt ha försvarat sina familjemedlemmars rättigheter och därför anser jag, herr talman, att vi som företrädare för Europaparlamentet måste göra allt som står i vår makt för att de ska kunna komma hit och ta emot Sacharovpriset på onsdag. 
Talmannen.
   – Herr Salafranca! Jag försäkrar er om att ordförandeskapet och samtliga parlamentets organ har gjort allt för att sätta press på de kubanska myndigheterna och se till att kvinnorna får tillstånd att resa. Strax innan jag kom hit till kammaren talade jag återigen med Kubas nyligen tillsatta EU-ambassadör, som överlämnade sitt kreditivbrev till rådets ordförandeskap i morse. Jag hoppas också få tala med den kubanska utrikesministern i eftermiddag.
Jag kan inte garantera något resultat, men jag vill att ni ska veta att ordförandeskapet har gjort allt som står i dess makt för att Sacharovpristagarna ska kunna komma hit och ta emot sitt pris. 
Urszula Krupa (IND/DEM ).
    –  Herr talman! Bland de uppgifter som EU har tagit sig an märks framför allt främjandet av en harmoniserad, balanserad och hållbar utveckling i hela gemenskapen, en hög nivå av sysselsättning och social välfärd, högre livskvalitet och bättre ekonomisk och social sammanhållning samt ökad solidaritet mellan medlemsstaterna. Alla som läser denna lista skulle lätt kunna tro att vi snart kommer att få uppleva himmelriket på jorden. Problemet är att de ovan nämnda ledande principerna inte överensstämmer med sakernas tillstånd, särskilt med tanke på de kraftiga nedskärningarna i budgeten. Detta gäller i synnerhet situationen i Polen, där arbetslösheten är uppe i 20 procent och människor har förlorat sina arbeten på grund av att man har undanröjt hinder för den fria rörligheten för varor, personer, tjänster och kapital. Arbetslösheten leder till fattigdom, hunger och förtvivlan, som förvärras ytterligare genom förslag om att förlänga övergångsperioderna. Sådana idéer är sannerligen paradoxala såhär strax före jul, särskilt med tanke på att de kristna värderingarna förkastas, liksom vetskapen om den sanning som gör oss fria. Jag hoppas att denna sanning förverkligas, och att julen och det nya året präglas av hopp och kärlek. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I dessa tider med annalkande budgetkriser och allt dystrare framtidsutsikter för Hongkong-förhandlingarna vill jag uppmärksamma kammaren på en framgångssaga för EU.
Företag i hela Europa har endast kunnat registrera sig för domännamnet ”.eu” på Internet sedan den 7 december, och det har redan kommit in 100 000 ansökningar från hela vår europeiska kontinent. Detta visar enligt min mening ett intresse för en europeisk beteckning för våra företag, och jag ser fram emot många fler ansökningar när medborgarna under våren kommer att kunna registrera sig personligen.
Som stolt skotte vill jag se en tydlig skotsk närvaro i cyberrymden och jag anser att ert eget land, herr talman, har visat oss vägen med beteckningen ”puntCAT” som ni nyligen åstadkom för Katalonien. Jag vill ge mitt stöd till ”.sco”-kampanjen eftersom en större närvaro för det skotska språket och kulturen i cyberrymden enbart skulle vara till vår hjälp. Jag ser fram emot att vi följer er in i cyberrymden, om än inte geografiskt. 
Nirj Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag övervakade nyligen presidentvalet i Kazakstan tillsammans med en grupp högre brittiska politiker och akademiker. Jag har en viss erfarenhet av dessa frågor efter att ha övervakat valet i Indonesien förra året, vilket förmodligen var det mest komplicerade valet någonsin.
Den brittiska gruppen kom till den slutsatsen att valet i Kazakstan var fritt och utan tvång. Flera andra grupper från Belgien, Frankrike, Oberoende staters samvälde, Förenta staterna och Indonesien kom fram till samma slutsats. Talesmannen för en av oppositionskandidaterna sa efter valet att oppositionen hade misslyckats genom att koncentrera sig på personligheter snarare än på politik.
Vi höll inte alls med om de slutsatser som drogs av övervakningsgruppen från Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE), som utarbetade en dyr, avvisande och akademiskt högtravande rapport där man fördömde valprocessen. OSSE motsade även det tidigare yttrandet från parlamentsledamöterna efter förra årets parlamentsval, där man drog slutsatsen att väljarkåren i Kazakstan nu är sofistikerad och inte låter sig påverkas av tvång eller hot. Jag anser att OSSE:s rapport var influerad av dess interna byråkrati i fråga om det framtida ordförandeskapet i organisationen. Byråkrater bör inte försöka spela politiker, inte heller bör de försöka bestämma vem som blir ordförande. Det kommer att leda till att OSSE får dåligt rykte, en situation som parlamentet inte vill ska inträffa. Jag vill nu uppmana parlamentet att undersöka OSSE:s verksamhet. 
Antonio Masip Hidalgo (PSE ).
   – Herr talman! Jag och mina kolleger Jamila Madeira och Giovanni Pittella vill uppmana Tony Blair, som företräds på rådets plats, att ställa till rätta den förolämpning mot vår intelligens och mot europeiska demokratiska värderingar som utgjordes av budgetförslagets diskriminering av regionerna Algarve, Basilicata, Asturias, Murcia, Ceuta och Melilla jämfört med tre tyska delstater, tre grekiska regioner och en österrikisk region, som lider av samma statistiska effekt men som behandlas bättre. Den 20 december i Bryssel kommer vi att tala till er igen. Låt oss hoppas att denna skamliga och oacceptabla diskriminering då inte har realiserats och att vi kan gratulera honom. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ).
   – Den 30 november lade kommissionen, inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, fram sina förslag om fiskekvoter och åtföljande åtgärder för 2006, som ska antas före årsskiftet. Kommissionen tillkännagav målet att i mesta möjliga mån tillämpa en strategi som innebär gradvis återhämtning för bestånden, så att yrkesfiskarna kan fortsätta sin verksamhet. Kommissionens förslag för att minska fiskeansträngningen innehåller dock ingen bedömning av de ekonomiska och sociala kostnaderna för yrkesfiskarna.
Fiskerisektorn har, framför allt i Portugal, redan drabbats hårt av bland annat ökade bränslepriser. Därför efterfrågar jag åtgärder på gemenskapsnivå för att trygga sektorns framtid, inte minst eftersom detta är en gemensam strategi för att säkra yrkesfiskarnas inkomst, särskilt dem som bedriver småskaligt kustfiske. 
Bogusław Rogalski (IND/DEM ).
    –  Herr talman! Arbetet med att bygga den nordliga gasledningen påbörjades för flera dagar sedan. Denna ledning kommer att skada de baltiska staternas och de centraleuropeiska ländernas, däribland Polens, ekonomiska intressen. Likväl kommer den, trots protester, att gå förbi dessa länder. I stället kommer den att förbinda Ryssland och Tyskland direkt och således sätta energisäkerheten i en tredjedel av EU på spel.
Byggandet av denna gasledning skulle kunna orsaka en miljökatastrof i Östersjöregionen. Förråd av tyska kemiska vapen dumpades i Östersjön efter andra världskriget och skulle kunna påverkas av arbetet med ledningen. De giftiga kemikalierna skulle kunna förorena vattnet i Östersjön. Dessutom slöts avtalet om ledningen på ett inget annat än skandalöst sätt. Enligt uppgifter i medierna kommer Gerhard Schröder att leda bolagets styrelse, medan Matthias Warning ikläder sig rollen som bolagets ordförande. Fram till 1990 var Matthias Warning funktionär inom Stasi, Östtysklands hemliga polis, och det sägs att det var under denna period som han lärde känna Vladimir Putin, som på den tiden var KGB-agent. Att en före detta förbundskansler ska vara verksam i ett bolag vars intressen han har försvarat så högljutt är ytterst misstänkt.
Jag föreslår att en parlamentarisk kommitté utses för att utreda de frågor som omger byggandet av gasledningen och det hot som denna ledning utgör mot miljön och mot många EU-medlemsstaters energisäkerhet. 
Talmannen.
   – Ni känner till de gällande förfarandena för att formellt begära att en sådan kommitté inrättas. Om ni önskar göra det, vet ni hur. 
Jörg Leichtfried (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill i dag ta tillfället i akt att säga några ord om den debatt som kommissionen har anstiftat – jag använder medvetet detta ord – om det österrikiska förbudet mot att använda vilda djur på cirkus. Enligt paragraf 27 i den österrikiska federala djurskyddslagen får cirkusar, varietéer och liknande underhållningsaktörer inte hålla sig med vilda djur eller använda vilda djur i föreställningar.
I stället för att gratulera Österrike till att landet gör något bra och tar täten på detta område, blev kommissionens svar att skicka den österrikiska regeringen en varningsskrivelse där den hotade att upphäva förbudet för cirkusar att hålla sig med vilda djur – som inte bara Österrike har infört, utan som även i viss grad gäller i andra EU-medlemsstater – på grund av att förbudet mot att låta vilda djur uppträda strider mot den fria rörligheten för tjänster. Man kunde ha trott att djurskyddet var tänkt som ett värde av allmänt intresse och att detta skulle vara ett argument som rättfärdigade en inskränkning av den fria rörligheten för tjänster.
Det är inte meningen att traditionella cirkusar ska bygga sin verksamhet på användning av djur. Det finns mycket berömda cirkusar som lyckas locka stor publik utan uppträdanden av vilda djur. Djurskyddet och djurens välbefinnande måste prioriteras, vare sig vi talar om cirkusar som håller sig med vilda djur eller om de obeskrivliga förhållanden under vilka djuren transporteras. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Portugal har ödelagts av företagens omlokaliseringar, som har fått arbetslösheten att stiga till alarmerande nivåer, en företeelse som särskilt drabbar kvinnor. Denna gång har det amerikanska multinationella företaget Delphi just meddelat att det stänger en av sina enheter, kabelfabriken i Linhó, som hade 1 200 anställda och som nu försöker göra sig av med de återstående 300 personerna. Detta sker samtidigt som det multinationella bolagets verksamhet i Portugal går med vinst och den sammanlagda vinsten uppgår till miljontals euro. Herr talman! Jag uppmanar därför återigen rådet och kommissionen att visa solidaritet med dessa arbetstagare, att vidta brådskande åtgärder för att förhindra att arbetslösheten förvärras ytterligare och att sätta stopp för de multinationella företagens brutala omlokaliseringar i olika EU-länder, inte minst i Portugal. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Herr talman! Italienska kolleger känner redan till att den internationella fotbollsspelaren Marc Zoro för några dagar sedan var tvungen att lämna fotbollsplanen på grund av ihållande rasistiska trakasserier. Detta är någonting inom den fina sporten, den europeiska sporten, som gör den otäck. Vi ser exempel på rasism varje dag i alla våra medlemsstater: i vissa fall organiserad, i vissa fall enskild. Det finns inget land i Europeiska unionen som är förskonat från detta fenomen. Uefa och flera parlamentsledamöter är fast beslutna att få slut på detta. Vi har praktiska åtgärder och vi arbetar med medierna för att utrota denna cancer från sporten.
Italiensk TV visade nyligen några matcher i svartvitt i stället för i färg för att framföra budskapet till det italienska samhället och alla europeiska samhällen att vi inte får tolerera rasism inom fotbollen. Vi har VM nästa år: låt oss sända ett enat budskap från parlamentet om att vi inte kommer att finna oss i att denna vackra sport blir förfulad. 
Bogdan Pęk (IND/DEM ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Med tanke på att det snart är jul är det inte mer än rätt och riktigt att önska alla parlamentets ledamöter allt gott. Jag önskar er all välgång och hoppas att en anda av ärlighet och sanning kommer att vägleda oss i vårt beslutsfattande.
Vi har i dag framför oss det brittiska ordförandeskapets förslag, som helt klart är riktade mot de tio nya medlemsstaternas grundläggande intressen. Vi har därför inget annat val än att ställa oss själva den rannsakande frågan hur det är möjligt att ett av de rikaste länderna i Europeiska unionen, en union som fortfarande utvecklas, har tänkt ut ett system där de fattigare länderna måste ge pengar till de rikare länderna och där utvecklingsprogrammen är utformade så att det blir de fattiga länderna som får betala notan? Det kostade Polen 150 miljarder att anpassa sig till EU:s krav före anslutningen, och jag måste därför framföra min protest i ärlighetens, sanningens och sammanhållningens namn. Europeiska unionen kan inte vidareutvecklas utan solidaritet. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Jag vädjar till unionens institutioner – kommissionen, parlamentet och rådet – eftersom den italienska appellationsdomstolen, det vill säga en hög rättsinstans i Italien, nyligen fastslog, i en dom som meddelades till följd av en aggressionshandling av en italienare mot några unga colombianskor, att orden ”smutsiga neger” inte utgör en rasistisk förolämpning, utan bara är ett allmänt, fientligt uttryck.
Det behöver inte sägas att dessa ord är synnerligen oroväckande. En kollega som talade före mig tog upp frågan om fotbollspubliken. Roberto Calderoli, den italienske ministern för reformering av institutionerna, anser för sin del att invandrarna bör återvända till öknen för att tala med kamelerna och till djungeln för att dansa med aporna – och detta kommer från en minister som sitter i Europeiska unionens ministerråd!
Det sker tyvärr en hel del verbala felsteg, som vi inte får tolerera. Men detta handlar om något annat: en rättslig institution som helt klart underskattar ett rasistiskt brott. Jag anser att saken är oerhört allvarlig med tanke på vår historia. Jag vill därför se att våra institutioner reagerar. 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tidigt i går morse befann jag mig vid den våldsamma branden nära Hemel Hempstead. Det är kanske värt att notera att inte ett enda dödsoffer rapporterades till följd av denna extraordinära händelse.
Jag hoppas att kommissionen kanske kan hitta en möjlighet att hålla kontakt med de brittiska myndigheterna för att undersöka vad som kan ha varit orsaken, så att alla våra 25 medlemsstater kan ta del av eventuella lärdomar.
På mina väljares vägnar vill jag tacka beredskapsstyrkan – brandmän, poliser och ambulanspersonal – och framför allt de lokala invånarna som, vilket ni kan tänka er, visade prov på oerhört mod och värdighet. De britter som köade vid bensinstationerna, eftersom de var rädda att det skulle råda brist på bensin, uppförde sig en aning mindre värdigt. 
Giusto Catania (GUE/NGL ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Italien har stått i centrum för dagens debatt. Efter Zoromålet anses det inte vara ett brott att säga ”smutsiga neger”. Det politiska ansvaret i allt detta är tydligt. En fotbollsspelare gick så långt som till att förhärliga fascistsymboler. Jag anser att allt detta kan reduceras till ett tydligt ansvar hos de politiska myndigheterna, som kriminaliserar invandring alltmer.
Som exempel vill jag nämna en mycket allvarlig händelse som inträffade för bara två dagar sedan. En marockansk medborgare som misstänktes vara en farlig terrorist och som hade ställts inför rätta två gånger och frikänts båda gångerna, utvisades från Italien eftersom han bedömdes utgöra ett hot mot den nationella säkerheten.
Jag anser att detta är ett allvarligt ärende, såtillvida att vi inte har några exakta uppgifter om var denne marockanske medborgare hamnade. Det verkar som om han nu hålls fången i ett marockanskt fängelse, där de mänskliga rättigheterna som bekant respekteras dåligt. Jag anser att medlemsstaterna inte får vara delaktiga i tortyrhandlingar som utförs i länder utanför EU. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja yttra mig om utvidgningen av Världshandelsorganisationen (WTO).
I november 2005 avslutade det ryska statliga pipelineföretaget Transneft det långsiktiga transportavtalet med det kazakstanska företaget KazMunaiGaz eftersom detta företag nu håller på att förhandla om ett förvärv av aktier i ett litauiskt oljeraffinaderi och om ett långsiktigt kontrakt för att transportera olja, vilket verkar stå i strid med Rysslands expansionsplaner.
Ryssland förbjöd nyligen import av växtprodukter från Litauen och nu från Polen. Båda länderna straffas öppet för att de stöder Ukraina. Det ökända Yukos-fallet visar på avsaknaden av rättsstatsprincipen, oberoende domstolar, garantier för privata företag och förutsägbarhet när det gäller handeln. Sedan har vi Moskvas expropriering av vanliga litauers livsbesparingar 1990.
Dessa fakta bidrar till att Rysslands trovärdighet i internationella finans- och affärsfrågor sätts på prov. EU torde anse att Ryssland ännu inte är tillräckligt moget för att bli medlem i WTO. 
Catherine Guy-Quint (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill bara påpeka att vi här i kammaren för fyra veckor sedan talade om de bulgariska sköterskor och den palestinske doktor som sitter fängslade i Libyen. Sedan dess har det utslag som de väntade på flyttats fram till den 31 januari. Sedan dess har vi fått veta att Europeiska unionen 2005, som en del av kampen mot aids, skickade mer än 1 miljon euro till de barn som hade blivit smittade på Benghazisjukhuset. Sedan dess har vi fått veta att Libyen vill ha ännu mer pengar innan landet gör en gest. Sedan dess har inget tillstånd getts att besöka dessa kvinnor och denne man som sitter i libyskt fängelse.
Sedan dess – och detta är min sista punkt – har fyra veckor gått i denne mans och dessa kvinnors liv. De har anklagats och torterats och har i flera år väntat på att behandlas rättvist, i enlighet med sina mänskliga rättigheter. Herr talman! Så länge de förblir fängslade måste vi fortsätta att påpeka detta. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (PPE-DE ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Det har gått nästan 18 månader sedan det senaste valet till Europaparlamentet. Följaktligen har tillräckligt lång tid förflutit för att vi ska ha bildat oss en uppfattning om hur parlamentet fungerar och om Europeiska unionens roll och betydelse. Även om vi inte har några problem att anta resolutioner till stöd för demokratin och de mänskliga rättigheterna i tredjeländer, måste jag tyvärr säga att vi dessvärre inte förmår upprätthålla våra egna rättigheter lika effektivt.
En av de grundläggande principerna för Europeiska unionen är partnerskap. Ändå är det denna princip som oftast förbises. Samrådsprincipen kränktes också under granskningen nyligen av den planerade sockermarknadsreformen. Beslut fattades i ärendet medan utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling ännu arbetade med parlamentets yttrande. En stor del av ansvaret för denna nedlåtande behandling av parlamentet och dess ledamöter ligger hos de största grupperna i parlamentet. De senare är så upptagna med att smågräla att de inte märker att parlamentets inflytande minskar. Det har uppstått en situation där det arbete som ledamöter från små eller nya medlemsstater utför i allt större utsträckning är meningslöst. Ledamöterna från dessa länder har oerhört svårt att få med sina namn på talarlistan, och deras förslag och ändringsförslag röstas i regel ned, antingen av de ledande delegationerna inom parlamentet eller av Europeiska kommissionen. Detta leder till några grundläggande frågor, såsom vart vi är på väg och vad meningen med vårt arbete är. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Under de senaste dagarna har häpna europeiska medborgare kunnat följa anklagelserna om hemliga CIA-fångläger i Europa, om kidnappningar av misstänkta terrorister, om hemliga amerikanska flygningar och om tortyrkammare. Att en större stat såsom Förenta staterna uppträder olagligt på en oberoende kontinent såsom Europa och kränker de mänskliga rättigheterna, innebär en förolämpning mot Europa, som födde demokratin och säkrade friheten, oskuldspresumtionen och säkerheten för tre århundraden sedan med förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Samtidigt är det ironiskt att dessa avslöjanden sammanfaller med 60-årsfirandet av den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter. Under vårt århundrade har stora framsteg gjorts. Likväl är detta första gången som två av de viktigaste rättigheterna – säkerheten och friheten – i denna grad och med denna intensitet har ställts mot varandra på den internationella arenan, med de mänskliga rättigheterna i kläm däremellan.
Någon har sagt att demokrati är att någon knackar på din dörr i gryningen och du vet att det är mjölkbudet. Europaparlamentet – den institution som företräder EU-medborgarna – har en skyldighet att göra sitt yttersta för att trygga EU-medborgarnas känsla av frihet och säkerhet. 
Talmannen.
   – Ursäkta att jag avbryter er, men den tid som har avsatts för dessa anföranden är slut. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! En ordningsfråga: får jag föreslå att ni förlänger den tid som står till förfogande för dessa anföranden på en minut? 
Talmannen.
   – Ja, det vore nog rätt och riktigt, men vi har redan gjort det. Vi har redan förlängt tiden med en halvtimme. Vid behov kan vi förlänga tiden ytterligare, men vi har faktiskt redan förlängt den – och snarare med trekvart än med en halvtimme. Tolv personer till vill tala, och jag kan inte fortsätta att ge ordet till ledamöter som har talat under tidigare sammanträden. Jag ber om er förståelse. Vi måste gå vidare till nästa punkt på föredragningslistan. De ledamöter som inte har fått tala kommer att ges företräde nästa gång. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag föreslår inte att dra ut på frågan, men jag anser att de regler som ni tillämpar för dessa anföranden på en minut undergräver deras effektivitet och betydelse för enskilda parlamentsledamöter, varav många, eftersom de kommer från små delegationer, har små eller inga möjligheter alls att ta upp väljarnas aktuella frågor.
Jag är en av dem som oftast utnyttjar anförandena på en minut, av goda skäl. Till skillnad från större delegationer har jag inga andra ledamöter från min delegation som kan tala på mina vägnar. Jag anser därför att det finns en orättvisa i hur denna fråga tas upp. Jag kommer att skriva till er om min oro för detta, men jag tror på dessa enminutsanförandens betydelse. Det var ett nytt arrangemang som infördes under den senaste valperioden – jag var själv en av dem som föreslog det – för att se till att parlamentet skulle kunna vara relevant för medborgarnas vardagliga bekymmer. Ofta är parlamentet inte det på grund av den långa ledtiden innan frågorna diskuteras i kammaren. Jag skulle uppskatta om ni kunde vara öppen för att ändra det sätt som denna fråga behandlas på. 
Talmannen.
   – Herr De Rossa! Jag är beredd att ändra de regler som vi har fastställt. Jag vill påminna er om att jag för en tid sedan skickade er alla en skrivelse för att förklara hur jag avsåg att hantera detta svåra moment i vår verksamhet. Inga invändningar framfördes, men vi kan se över reglerna när som helst. Det vill säga, om ni anser att vi kan förbättra dem på något sätt, lovar jag att jag kommer att lyssna. Jag har inte gett er ordet i dag, herr De Rossa, eftersom ni, som ni mycket väl vet, har haft förmånen att tala under de två föregående sammanträdena, och jag har ansett att jag bör prioritera ledamöter som har talat dessförinnan. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0376/2005) av Diana Wallis för utskottet för rättsliga frågor om begäran om fastställelse av Bruno Gollnisch immunitet och privilegier (2005/2072(IMM)). 
Diana Wallis (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag utnyttjar denna tid som föredragande för att meddela kammaren om det beslut som utskottet för rättsliga frågor har kommit fram till. Jag gör ingen hemlighet av att det var ett svårt ärende för utskottet. Det var ett ärende där vår kollega Bruno Gollnisch bad oss, som parlament, att låta honom få åtnjuta detta parlaments immunitet. Jag vill även tacka honom för att ha varit tillmötesgående och för att ha samarbetat under utskottets utredning.
Bruno Gollnisch har åtalats enligt fransk lag – hans medlemsstats lag – för de ord han använde vid en presskonferens, vilka, efter vad som påstås, utgör något slags förnekelse av förintelsen.
Utskottet övervägde frågan vid flera sammanträden och kom slutligen med bred och övertygande majoritet fram till beslutet att det i detta fall inte skulle vara lämpligt att låta honom åtnjuta parlamentets immunitet. Utskottet ansåg att de omständigheter under vilka han hade använt de ord som den franska åklagaren påtalade inte var sådana att man öppet och ärligt skulle kunna säga att han endast utövade sitt mandat eller fullgjorde sina plikter som parlamentsledamot. Eftersom det förhåller sig så låg det inte inom utskottets ansvarsområde att undersöka frågan vidare, och utskottet fattade sitt beslut på dessa grunder. Därför låter vi inte Bruno Gollnisch åtnjuta kammarens parlamentariska immunitet, och detta är utskottets rekommendation till ordförandeskapet och till kammaren. 

Roselyne Bachelot-Narquin,
   . – Frågan om huruvida Bruno Gollnisch immunitet bör bestå eller inte är delikat. Jag har beslutat mig för att inte undandra mig mitt ansvar, utan att offentligt och helt uppriktigt tala om för Bruno Gollnisch varför jag anser att hans immunitet inte bör fastställas.
Frestelsen är stark att uttala sig om innehållet i de yttranden som har tillskrivits ledamoten från Front National. Frestelsen är stark att bara vilja minnas det judiska folkets martyrskap, genom att avfärda den enda debatt som är värd att föra, nämligen debatten om de villkor som gäller för tillämpningen av den parlamentariska immuniteten. Frestelsen är stark att förkasta en fastställelse av Bruno Gollnisch immunitet genom att endast betrakta honom som företrädare för en ideologi som nästan alla i denna församling förkastar och som det europeiska projektet är tänkt att motverka på grundval av Europatanken.
Omvänt kan frestelsen mycket väl vara stark att på detta sätt kräva att immuniteten fastställs som en del av en kollektiv reflex att se till att inga yttranden kan vändas mot någon av oss. Jag uppmanar er att inte ge efter för dessa frestelser och att inte förvandla en teknisk debatt till en debatt som tillhör historikerna. Vår församling är ingen domstol.
Diana Wallis betänkande är väl avvägt. Hon påminner oss om att immuniteten inte är avsedd att skydda Europaparlamentets ledamöter, utan att värna Europaparlamentets integritet, genom dess företrädare, och att befästa ledamöternas oberoende när dessa fullgör sina åligganden.
Det är uppenbart att Bruno Gollnisch i Lyon, i hjärtat av det universitet där han undervisar, långt från sin valkrets i nordöstra Frankrike, inte talade som ledamot av Europaparlamentet. Bruno Gollnisch lever farligt och är ständigt ute i blåsväder. I själva verket är denna form av politiskt liv utmärkande för extremhögern i Frankrike och Tyskland. Bruno Gollnisch är alldeles för kultiverad och intelligent för att inte ha insett att det fanns en risk för att hans yttranden skulle fördömas enligt fransk lag. Om han måste kasta sig huvudstupa in i en rättstvist för att förbli sina ideal trogen, då bör han inte dra in parlamentet i saken genom att få det att delta i en debatt som ligger utanför dess område.
Denna begäran om fastställelse av immuniteten, som framställdes med ert samtycke, herr Gollnisch, ligger någonstans mittemellan ett rop på hjälp utan rättslig grund, eftersom detta förfarande inte på något sätt hotar att hindra er från att utföra era uppgifter, och ett i mina ögon förbryllande försök att undandra er ert ansvar, precis som om ni till slut har drabbats av panik vid tanken på vad ni avsiktligt har satt i gång och uppenbarligen inte längre kan styra.
Jag känner ingen ovilja mot er, lika lite som jag vill stödja er, som ledamot av Europaparlamentet, i denna prövning som ni avsiktligt har förorsakat. Det är upp till er att ensam ta konsekvenserna. Kanske är det inte för sent för er att ändra er och att försona er med Frankrike, Europa och vårt plågsamma förflutna. Jag hoppas att ni kommer att lyckas med detta. Europaparlamentet kan inte göra det åt er …
Maria Berger,
   . – Herr talman! Låt mig först uttrycka min stora tacksamhet mot föredraganden, Diana Wallis. Det finns flera ledamöter i utskottet för rättsliga frågor som ägnar sig åt immunitetsärenden, men jag tror att detta var ett särskilt svårt och delikat ärende som krävde mycket moget övervägande från utskottets sida. Om jag tyder tecknen rätt tror jag också att det inte har varit särskilt lätt för henne personligen.
Den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet stöder föredragandens slutsatser. Även vi anser att den immunitet som parlamentets ledamöter åtnjuter inte bör vara tillämplig i detta fall. Jag vill även ta upp en personlig anmärkning. Det som en gång var Mauthausens koncentrationsläger ligger i min hemtrakt, som även är mitt valdistrikt. Om ni fortfarande tvivlar på att koncentrationslägren verkligen har funnits, tar jag mer än gärna med er på ett besök dit. Ni skulle träffa människor som överlevde lägret och som fortfarande bor i området. I trakten finns det även människor som hjälpte det fåtal personer som lyckades fly från lägret. En kvinna som gjorde det hedras här i dag. Jag vill med dessa ord hedra hennes minne. 
Lydia Schenardi (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Diana Wallis betänkande om Bruno Gollnischs begäran om fastställelse av immunitet är fullständigt skandalöst, både till form och innehåll. Skandalöst eftersom de rättsliga reglerna och fastställd rättspraxis i vår arbetsordning och i utskottet för rättsliga frågor aldrig tidigare har blivit så förvanskade och överträdda. Skandalöst eftersom frågan som lagts fram för utskottet för rättsliga frågor var den exempellösa politiseringen och de politiska påtryckningarna från Bruno Gollnischs politiska motståndare. Det har krävts inte mindre än fyra förslag till betänkanden, vilka alla varje gång innehöll olika slutsatser och resonemang, för att åstadkomma det betänkande som i dag läggs fram för oss, vilket inte, låt mig påpeka detta, är det betänkande som ledamöterna i utskottet för rättsliga frågor har röstat för, eftersom skälen bakom de beslut som Diana Wallis har föreslagit sedan har ändrats.
Argumentet i betänkandet för att stödja beslutet att inte fastställa Bruno Gollnischs immunitet och privilegier är att han inte använde sin yttrandefrihet för att utföra sina skyldigheter när han talade vid den presskonferens som hölls i hans politiska lokaler i Lyon den 11 oktober 2004. Vilket hyckleri och vilka lögner! I den skriftliga inbjudan till Bruno Gollnischs presskonferens angavs bredvid hans namn att han är ledamot av Europaparlamentet. Majoriteten av pressens rapporter hänvisade till hans status som ledamot av Europaparlamentet. De ämnen som Bruno Gollnisch tog upp hade dessutom med EU att göra, vare sig det handlade om Turkiets medlemskap, ratificeringsprocessen för den europeiska konstitutionen eller den så kallade Rousso-rapporten i anslutning till vissa akademikers politiska uppfattning om andra världskrigets historia i Europa.
Den fastslagna rättspraxisen i utskottet för rättsliga frågor om uppfattningar som uttryckts av ledamöter i Europaparlamentet går i detta fall i riktning mot systematiskt skydd av immunitet. Tidigare betydligt allvarligare exempel, som innefattar åtal för ärekränkning, förtal, uppror mot polisen eller till och med lagtrots, har resulterat i att immuniteten för en ledamot av Europaparlamentet har upphävts. Ändå har detta inte varit fallet för vår kollega Bruno Gollnisch vilket innebär att man underminerar alla ledamöters oberoende och yttrandefrihet. Det råder inget tvivel om saken: om det här betänkandet skulle antas i kammaren skulle yttrandefriheten för alla ledamöter i Europaparlamentet bli begränsad och omfattas av andras godtycke. En ny tolkning av upphävande av immunitet för uppfattningar som ledamöterna uttrycker när de utövar sitt ämbete skulle antas, och EU:s så dyrbara demokrati och grundläggande värderingar skulle förlora sin överlägsenhet. 
Adeline Hazan (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag är mycket glad över att vi äntligen kan få uttrycka våra åsikter om Bruno Gollnischs immunitet eftersom uppskjutandena av omröstningen har pågått för länge. Vi har använt tillräckligt med tid för att bedöma fakta. Jag kommer inte att här upprepa dessa uppgifter som det nu förhåller sig men jag vill betona att det är helt rätt att stödja Diana Wallis betänkande, där hon föreslår att Bruno Gollnischs immunitet ska upphävas av flera skäl.
Den första anledningen, men definitivt inte den minst viktiga, är att Bruno Gollnisch inte yttrade sig komprometterande som ledamot av Europaparlamentet. Den immunitet som alla ledamöter i Europaparlamentet åtnjuter är avsedd att skydda deras yttrandefrihet när de utövar sina skyldigheter. I detta fall utövade Bruno Gollnisch inte sina parlamentariska skyldigheter. Immunitet är inte detsamma som oansvarighet, på samma sätt som att yttrandefrihet inte kan användas för att motivera ett oacceptabelt beteende.
Det andra skälet är att Europeiska unionens värderingar som vi som ledamöter i Europaparlamentet förväntas försvara i detta fall har hånats. Långt ifrån – mycket långt ifrån – dessa humanistiska värderingar försökte Bruno Gollnisch, som är en god elev till Jean-Marie Le Pen, konkurrera med sin mästare när det gäller att provocera med de yttranden han gjorde vid presskonferensen. Vi måste därför starkt fördöma dessa yttranden.
Det tredje och sista skälet är slutligen att det i de argument som Bruno Gollnisch för fram inte finns någon som helst indikation på Bruno Gollnisch är oförmögen att acceptera konsekvenserna av sina yttranden och påstår sig vara ett offer för futtiga politiska förfaranden avsedda att få bort honom från den politiska scenen. Det är lite magstarkt mot bakgrund av de extremt chockerande yttranden han gjorde fullt medveten om, det är jag övertygad om, de slag han utdelade mot vår demokrati. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Enligt artikel 7 får jag inte tala under debatten. Jag avser inte att tala under debatten men enligt artikel 7 har jag ändå rätt att korrigera en felaktig anklagelse. Enligt det tredje stycket i artikel 7.8 har jag rätt att tala på grundval av artikel 145, och artikel 145 ger mig tre minuter för att göra ett personligt uttalande.
Om ni tillåter, herr talman, och utan att jag talar under debatten vars resultat i vilket fall som helst är avgjord i förväg, vill jag, enligt bestämmelserna i artikel 7, tala i tre minuter på grundval av artikel 145 för att uttrycka min åsikt om anklagelser som riktas mot mig personligen. Jag talar därför inte om innehållet i debatten, utan endast om de anklagelser som några talare framfört mot mig. Roselyne Bachelot trodde att hon kunde säga – och det är en vida spridd uppfattning – att jag hade talat i hjärtat av universitetet. Det är fullständigt felaktigt. De yttranden jag har kritiserats för gjordes vid en presskonferens, som arrangerades i anslutning till mina politiska uppdrag, under vilken, som en annan talare, Lydia Schenardi, sade, jag besvarade journalisternas frågor, en punkt som inte är särskilt omtvistad. Om jag inte har rätt att ge detta slags svar, då borde inte journalister ha rätt att ställa frågor om andra världskrigets historia. Det tycker jag är ganska uppenbart och jag sa inte dessa ord som akademiker även om de akademiska myndigheterna, på order från den franska regeringen, försökte undergräva att jag skulle betraktas som oskyldig till dess skuldfrågan avgjorts och dömdes för detta av regeringsrätten, vår högsta förvaltningsdomstol.
För det andra påstod Maria Berger att jag hade förnekat att koncentrationslägren och särskilt Mauthausenlägret ens existerat. Fru Berger! Jag har aldrig förnekat att koncentrationslägren existerat, och definitivt inte Mauthausenlägret. Förekomsten av gaskamrarna vid Mauthausen förnekades av Claude Lanzmann, regissören till filmen ”Shoah”, och inte av mig, som tvärtom högt och tydligt sa att de existerat. Jag tror att dessa två klargöranden är mycket viktiga, herr talman. När det gäller varje möjligt återtagande och förhalning från kommissionens sida, hade jag personligen ingen som helst del i denna affär. Jag vill påpeka, som min kollega sade, att Frankrikes president Jacques Chirac nyligen hävdade att det inte kan finnas någon officiell historisk sanning. Jag undrar hur det kommer sig att jag kan kritiseras för yttranden som just har upprepats av statsöverhuvudet, den ansvarige för domstolarna, och hur det kommer sig att de rättsliga förfarandena emot mig kan motiveras på grundval av en kommunistisk lag, Gayssotlagen, som Jacques Toubon beskrev som en stalinistisk lag när den antogs. Det ska bli intressant att se vad Jacques Toubon har att säga i frågan om min immunitet. Det var allt jag hade att säga till kammaren. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A6-0335/2005) av Johannes Blokland för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om batterier och ackumulatorer och förbrukade batterier och ackumulatorer och om upphävande av direktiv 91/157/EEG (5694/5/2005 – C6-0268/2005 – 2003/0282(COD)). 
Johannes Blokland (IND/DEM ),
   . – Herr talman! Betänkandet om batterier och ackumulatorer har antagits av en stor majoritet i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet. Utskottet anser att de 41 ändringsförslagen till betänkandet har ändrat rådets gemensamma ståndpunkt till det bättre. Vi i utskottet måste fortfarande emellertid komma överens om en nyckelaspekt, nämligen en minskad användning av tungmetallerna kvicksilver, kadmium och bly i vissa batterier.
Kammaren tog tydligt ställning på området vid den första behandlingen och därefter restes uppenbarligen invändningar, eller ska jag snarare säga därefter inledde batteritillverkarna verklig lobbying. För att nå en överenskommelse trots allt lämnade jag in ett ändrat förslag, nämligen ändringsförslag 42, som är en urvattnad version av det ändringsförslag som antogs vid den första behandlingen. Jag vill göra tre kommentarer i anslutning till begränsningen av förbudet mot tungmetaller.
För det första begränsar ändringsförslag 42 kadmiumförbudet till bärbara batterier. Förbudet gäller därför inte för några industribatterier alls. Undantaget för industribatterier vid den första behandlingen visade sig otillräckligt för industrin, eftersom man där anser att ett oacceptabelt stort antal av dessa batterier skulle sluta i riskzonen. För tydlighetens skull vill jag påpeka att mitt ändringsförslag 42 innebär att industribatterier hamnar helt utanför riskzonen.
För det andra är förbudet mot bly, tack vare ändringsförslag 42, också begränsat till bärbara batterier, vilket innebär att blyackumulatorer i industrin också fullständigt faller utanför förbudet. 
För det tredje är ett antal kategorier bärbara batterier undantagna från förbudet mot bly. Det gäller knappceller, och batterier för hörapparater är inte heller längre någon risk. Vi har därigenom tagit med kommentarerna från Foundation for the Deaf and Hard of Hearing.
Och eftersom kadmiumförbudet för bärbara verktyg har skjutits upp i fyra år kommer det, för det fjärde, att ge oss massor av tid för att fullständigt övergå till Li-jon- och NiMH-batterier som alternativ till NiCd-batterier. Dessa alternativ har i stor utsträckning varit tillgängliga i närmare tio år.
Jag har noterat att både den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen De gröna/europeiska fria alliansen har lagt fram ett liknande ändringsförslag till artikel 4, vars huvudpunkt jag kan instämma i.
Avslutningsvis vill jag ta upp tre andra områden, nämligen definitioner, tillverkarnas ansvar och batterier som är inbyggda i apparater.
När det gäller definitioner anser jag att dessa bör ingå i en artikel och inte i ett skäl. Jag är därför emot ändringsförslag 46, 48 och 50. Rådets gemensamma ståndpunkt är fortsatt vag när det gäller vissa aspekter av definitionen av bärbara batterier. Uttrycket ”bärbar” är subjektivt och utskottet för miljö skulle därför föredra en definition som anger en tydlig gräns. I ändringsförslag 12 anges en maxvikt på 1 kg för bärbara batterier.
I ändringsförslag 12 görs dessutom en koppling till konsumenttillämpningar såsom de definieras i direktivet om elektroniskt avfall. För att undvika både ett kryphål och en överlappning i definitionerna har utskottet för miljö i ändringsförslag 13 föreslagit en spegeldefinition av bärbara batterier genom att definiera industribatterier. Utskottet för miljö anser att ändringsförslagen 12 och 13 utformar definitionerna tydligast.
När det gäller producentansvar måste jag säga att detta är en styrande princip för flera andra direktiv liksom för batteridirektivet. I detta fall instämmer jag i rådets gemensamma ståndpunkt. I ändringsförslag 44 dryftas emellertid förslaget om delat ansvar. Det leder i praktiken till stor förvirring och genomförandet är mycket komplext. Jag anser att vi måste behålla producentansvaret och jag är därför emot ändringsförslag 44.
Ändringsförslagen 18 och 40 innebär förbud mot att bygga in batterier och ett krav på att batterier ska vara lätta att ta ur. Det förefaller bra, men jag tror att det kommer att leda till svårigheter för många tillämpningar, särskilt om batteriet överlever utrustningen. Dessutom är bestämmelsen överflödig eftersom direktivet om elektroniskt avfall redan föreskriver att batterier alltid ska tas bort innan elektrisk utrustning samlas in.
För utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhets räkning vill jag råda parlamentet att ta vederbörlig hänsyn till mina kommentarer och godkänna ändringsförslagen till betänkandet i morgon. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag vill tacka Europaparlamentet, utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och särskilt föredraganden Johannes Blokland för hans betänkande.
Den befintliga gemenskapslagstiftningen för batterier omfattar i dag endast en liten del av alla de bärbara batterier som årligen säljs i Europeiska unionen. Detta har hindrat införandet av effektiva nationella insamlings- och återvinningssystem. Många av de batterier som släpps ut på gemenskapsmarknaden i dag riskerar fortfarande att hamna i miljön, i förbränning eller i deponier. För att ta itu med problemet lade kommissionen år 2003 fram ett nytt lagstiftningsförslag för batterier som skulle utvidga räckvidden för den befintliga gemenskapslagstiftningen från att omfatta batterier som innehåller vissa farliga ämnen till att omfatta alla batterier som släpps ut på gemenskapsmarknaden.
I förslaget införde kommissionen begreppet ”slutet kretslopp”, ett system genom vilket alla batterier skulle samlas in och återvinnas och deras metaller skulle återinföras i den ekonomiska cykeln. Syftet med förslaget var samtidigt att bidra till att den inre marknaden för batterier fungerar väl och att skapa lika villkor för alla berörda ekonomiska aktörer.
Vid första behandlingen godkände inte parlamentet begreppet slutet kretslopp. Parlamentet föredrog i stället att införa ett förbud mot vissa tungmetaller som används i batterier. Även rådet ansåg att det föreslagna systemet med slutet kretslopp skulle bli svårt att genomföra i praktiken och föredrog ett förbud mot användningen av kadmium i bärbara batterier.
Kommissionen har godtagit den gemensamma ståndpunkten i sin helhet som ett välbalanserat paket under förutsättning att nivån på miljöskyddet inte sänks i förhållande till de politiska åtgärderna i kommissionens ursprungliga förslag.
Även om kommissionen har godtagit den gemensamma ståndpunkten som den är, finns det flera punkter som skulle behöva förbättras ytterligare, särskilt när det gäller definitionerna av olika batterityper samt insamlingsmålen. Kommissionen är dock övertygad om att den dubbla rättsliga grunden i den gemensamma ståndpunkten är det rätta sättet att gå till väga och att den inte kommer att ge upphov till problem, som vissa i parlamentet har förutsett.
Jag är säker på att vi genom resten av medbeslutandeprocessen kommer att kunna finjustera den rätta blandningen av politiska åtgärder ytterligare, vilket behövs för att skydda vår miljö från föroreningar från batterier på ett så miljöeffektivt sätt som möjligt. 
Caroline Jackson,
   . – Herr talman! Min grupp välkomnar batteridirektivet som ett viktigt första försök att få bort dessa eventuellt miljöskadliga ämnen från avfallsströmmen.
Om vi börjar med insamlingsmålen så betvivlar min grupp att det är någon idé att tro att många medlemsstater kan åstadkomma mer än den insamlingsgrad som fastställs i rådets gemensamma ståndpunkt. Låt oss vara uppriktiga: enligt kommissionens konsekvensbedömning är det endast sex medlemsstater som för närvarande har ett nationellt system för att samla in små batterier för återvinning – Österrike, Belgien, Frankrike, Tyskland, Nederländerna och Sverige. Österrike har uppnått 40 procents insamling efter 14 år. Den gemensamma ståndpunkten innehåller krav på en insamlingsgrad på 25 procent efter 6 år och 40 procent efter 10 år. Efter vad vi vet om de länder som samlar in batterier verkar detta rimligt.
I betänkandet framförs nu krav på högre mål: 40 procent efter 6 år och 50 procent efter 12 år. Sett utifrån de medlemsstater som av någon anledning aldrig har prioriterat batteriåtervinning särskilt högt är dessa tal orealistiska och om de fastställs kommer de helt enkelt inte att uppnås. Det här är varken rätt tid eller plats för politiska utspel. Att försena direktivet genom att käbbla om orealistiska mål är inte bra för någon.
För det andra lägger fördraganden fram ändringsförslag 42 där han uppmanar till förbud mot bly och kadmium i batterier till motordrivna verktyg. Vi anser att sådana åtgärder i första hand måste följa den gemensamma strategi för konsekvensbedömning som kommissionen, rådet och parlamentet nyligen kom överens om. I detta fall bad parlamentet på min begäran externa experter att genomföra en konsekvensbedömning, men den begränsades i sin omfattning. Vi behöver en fullständig bedömning av de sociala, miljömässiga och ekonomiska följderna av sådana förbud innan vi går med på att införa dem. Innan vi har tillgång till en fullständig bedömning skulle det vara oansvarigt att följa föredragandens initiativ eftersom vi skulle stifta lagar i blindo.
När det slutligen gäller den rättsliga grunden, stöder vi förslaget om att direktivet bör grundas på artiklarna 175 och 95. Vi anser att om direktivet endast grundar sig på artikel 175 så skulle det finnas en risk att marknaden snedvrids eftersom enskilda länder skulle kunna stärka de förbud som innefattas i direktivet.
Jag är säker på att detta direktiv innebär en betydande kursändring för många europeiska länder och att människors vanor förändras. Vi borde ha infört särskild insamling av batterier för länge sedan. Jag hoppas att vi nu kan genomföra detta förslag så snart som möjligt. 
Åsa Westlund,
   . – Herr talman! Eftersom vår skuggföredragande Dan Jørgensen inte kan vara här idag är det jag som har fått nöjet att tala å PSE-gruppens vägnar. Jag vill börja med att tacka Johannes Blokland för ett mycket gott arbete. Ni har lagt fram många ändringsförslag som vår grupp stödjer.
Batterianvändningen ökar alltmer och därför är det extra angeläget att reagera nu för att säkra att den mest miljövänliga tekniken används och att de mest miljöfarliga batterierna förbjuds och fasas ut. Därför är vi positivt inställda till det förslag vi har framför oss även om vi anser att ambitionsnivån borde vara högre än vad rådet har föreslagit. Användningen av tungmetallerna kvicksilver, kadmium och bly i batterier måste begränsas i största möjliga utsträckning. Därför måste parlamentet skärpa det nu liggande förslaget från rådet.
Kadmium, kvicksilver och bly är redan förbjudet i material och delar av fordon som marknadsförs efter den 1 juli 2003 samt i ny elektrisk och elektronisk utrustning som marknadsförs efter 1 juli 2006 osv. Det är därför helt naturligt att vi nu går vidare med att förbjuda användandet av kadmium i batterier. Särskilt viktigt är det att undantagen om kadmium i batterier och ackumulatorer som används i handverktyg ändras till ett förbud efter en fyraårig övergångsperiod. Det finns bra alternativ till kadmium i dessa verktyg. Jag har ett här i handen och det fungerar – som jag hoppas att alla hör – alldeles utmärkt. Det är bara att titta närmare här så att ni inte går på det som lobbyisterna försöker lura i er i korridorerna.
Det finns funktionella alternativ. De tillverkas av flera tillverkare, inte bara för privat bruk utan också tunga verktyg för professionellt bruk. Tro inget annat. Det är bara att gå in på tillverkarnas egna hemsidor så kan ni se själva. Varför ska vi släppa ut en massa kadmium i onödan? Varför ska vi inte kräva att de mest miljövänliga alternativen används? Ett förbud mot kadmium i batterier i dessa verktyg skulle innebära en stor miljövinst. Dessutom är det viktigt för den europeiska konkurrenskraften att vi stimulerar utvecklingen av ny teknik genom lagstiftning om miljövänlig teknik när tiden är mogen, och det är den verkligen nu.
Vidare tycker vi att insamlingsmålen som rådet har föreslagit är för lågt satta. Vi vill höja dem och vi tycker precis som föredraganden att det är den rättsliga grunden artikel 175 som måste gälla i det här lagförslaget, eftersom det syftar just till en bättre miljö och ingenting annat. 
Holger Krahmer,
   . – Herr talman! Jag vill koncentrera mig på direktivets tre huvudaspekter, nämligen den rättsliga grunden, förbudet mot kadmium och insamlingsmålen. Direktivets prioriterade målsättning är att minska och undvika att batterier dumpas, men vi kan inte bortse från att detta också är ett exempel på en produktorienterad lagstiftning för den inre marknaden. Det faktum att det har haft artikel 175 som sin enda rättsliga grund kan resultera i varierande standard och därmed en snedvriden konkurrens och marknad. Liberalerna stöder därför artiklarna 95 och 175 som en dubbel rättslig grund, och därmed gör vi det som utskottet för rättsliga frågor har rekommenderat. I såväl utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet som i rådet antogs ett förbud mot kadmium och kvicksilver endast för bärbara batterier. Vår grupp är inte för att det ska finnas ännu fler förbud mot marknadsföring eller att förbudet mot kadmium ska utsträckas till exempelvis sladdlösa verktyg eller medicinsk utrustning.
Exemplet med elektriska handverktyg nämns alltid och jag vill nu, särskilt till Carl Schlyter och även Åsa Westlund, säga att det naturligtvis finns alternativ till nickel-kadmium för dessa, men all teknik har både fördelar och nackdelar. När det gäller laddningsbara batterier och ackumulatorer, som i vilket fall som helst bara står för en liten mängd avfall, måste vi även ta hänsyn till andra egenskaper såsom energieffektivitet, livslängd och naturligtvis det pris konsumenten måste betala för dem. Att det finns ett alternativ på marknaden innebär inte nödvändigtvis att det är en lämplig ersättning. Den mängd kadmium som vi för närvarande får i oss i Europa genom miljön är avsevärt lägre än den nivå som WHO betraktar som hälsovådlig och det är värt att notera att endast cirka en procent av den kommer från batterier.
Låt mig avsluta med att ta upp insamlingsmålen. Rådet siktar inte särskilt högt med sina mål på 25 procent efter sex år och 45 procent efter tio, men man måste säga att de 40 respektive 60 procent som vi kom överens om i utskottet inte är realistiska. Andelarna i vissa medlemsstater är under 10 procent. I Tyskland har över tio års satsning på bred front gjort det möjligt att uppnå 35 procent. Det innebär att det är viktigt att vi ser över insamlingsmålen inom sex år och på så sätt lär oss av erfarenheterna och de bästa tillämpningarna i medlemsstaterna.
Avslutningsvis vill jag betona att alla intressenter har ett ansvar för detta. Eftersom vi inte ska lasta över kostnaderna för insamling på detaljhandeln måste vi tvinga handlarna att hantera insamlingen! 
Carl Schlyter,
   . – Herr talman! Tack Johannes Blokland för att ni har försökt förbättra det här förslaget. Detta handlar om en miljöfråga och artikel 175 är naturlig. Det handlar också om konsumenterna och vilket förtroende de kan ha för de produkter som de köper. Därför vill jag att ändringsförslag 38 om garanterad kapacitetsmärkning införs på alla batterier.
Idag har jag dessa två med mig. På den här kunde man inte se på förpackningen hur länge batterierna räckte, men det kunde man på den här . Det här är nickelkadmium, medan det här ( är nickelmetallhydrid. Den här blå klarar bara att dra i så här många skruvar , där varje skruv representerar tio. Den röda nickelmetallhydriden klarade av alla dessa skruvar – det är mer än dubbelt så många. Men det vet man inte när man köper den här.
Här säljs dålig och gammaldags teknik till konsumenterna, och de luras av företagen idag. Utan märkning luras de ännu mer. Det är inte bara jag som gjort detta test. Svenska konsumentorganisationer har tittat på nickelmetallhydridbatterier efter 500 laddningar. Så det gäller livslängden och ekonomin. Då visar det sig att de räcker i genomsnitt mer än dubbelt så länge efter 500 laddningar.
Varför ska Europa släpa efter med tekniköverföring? Vilken exportmarknad ska vi ha med gammaldags dålig teknik? Det är dags att dumpa nickelkadmium, det är dags att rösta för ändringsförslag 54.
Industrin säger att det är nödvändigt i de här typerna av maskiner. Den bästa maskinen på marknaden klarar 18 minuter och 20 sekunder istället för 2 minuter och 45 sekunders maximal användning. Det är ny batteriteknik som gynnar konsumenterna och är bra för miljön, inte gammal teknik som försämrar för konsumenter och miljö.
75 procent av allt raffinerat kadmium används faktiskt i batterier, vilket är en liten del av den totala mängden kadmium. Men resten av kadmiumanvändningen är inte avsiktlig, det är en bieffekt som vi ska behandla och ta bort på andra sätt. Nu gäller det batterier och då ska det bort. 
Urszula Krupa,
   . –  Herr talman! Processen med att lagra och lösgöra energi kräver många metaller och giftiga komponenter som spelar en roll i batteriers och ackumulatorers funktion. Batterier utgör en särskilt riskabel kategori av kommunalt avfall eftersom många av komponenterna har en negativ inverkan på både miljö och människors hälsa. Att slänga miljarder uttjänta batterier som sedan hamnar i kommunala nedgrävda soptippar och i grundvattnet är ett särskilt hot när de innehåller kadmium, bly eller kvicksilver.
System för batteriinsamling har varit framgångsrika i flera medlemsstater tack vare olika och mångåriga försök. Polen har emellertid ett mycket sämre utgångsläge när det gäller sådan insamling eftersom landet är mindre avancerat när det gäller tillhandahållande av teknik och information. Situationen förvärras av att tillverkare och distributörer föredrar att betala en produktavgift snarare än att vidta åtgärder för att samla in och återvinna batterier. Tack vare miljövännernas satsningar finns nu containrar för uttjänta batterier på många platser och ännu större framsteg har gjorts med insamling av ackumulatorer.
Ändringsförslagen till direktivet innebär att batteriers och ackumulatorers negativa inverkan på miljön blir så liten som möjligt och att användning av kadmium och kvicksilver förbjuds. Samtidigt kan emellertid vissa förändringar göra att ackumulatortillverkare i EU blir betydligt mindre konkurrenskraftiga än tillverkare utanför Europa som inte behöver uppfylla sådana begränsande regler. Det leder inte bara till att batterier och ackumulatorer blir sämre, utan även till lägre priser. Slutresultatet kan bli ett hot mot miljön och mot användarnas, och särskilt småbarns hälsa. 
Irena Belohorská (NI ).
   –Huvudsyftet med det här betänkandet är att minimera den negativa effekten av batterier och ackumulatorer och deras avfall för att bidra till att skydda och förbättra miljön. Jag vill tacka föredraganden för att han tagit upp frågan och för att han utarbetat betänkandet.
Den huvudsakliga betoningen i direktivet bör ligga på stimulans och utveckling av forskning om lämpliga ersättningar, och inte på begränsande förbud mot batterier som innehåller farliga ämnen som bly, nickel, kadmium eller zink. Vårt beslut måste bygga på vetenskaplig kunskap, och vi bör noga beakta konsekvenserna innan vi fattar vårt beslut.
Det är inte så klokt att förlita sig på mängd som den enda indikatorn för restriktioner och helt enkelt bortse från frågan om batteriers användning. Vi behöver veta vad som innebär den största risken: att använda ett riskfyllt batteri eller ta det ur kretsloppet. Som ett exempel på detta kan vi ta batterier som används i flygplanens säkerhetsbelysning eller liftars säkerhetssystem vilka båda skulle bli förbjudna enligt de nuvarande förslagen.
Vi bör inrikta vår uppmärksamhet på att samla in alla använda batterier och öka allmänhetens kunskap. Vi måste förbättra de nuvarande siffrorna, som verkligen är alarmerande, för insamling av använda batterier i EU:s medlemsstater. Vårt bästa bidrag till miljöskyddet skulle vara att få människor att inse att batterier inte är några vanliga sopor.
Avslutningsvis vill jag uttrycka en åsikt i fråga om rättslig grund. Vi måste naturligtvis skydda miljön men att enbart lita till artikel 175 som enda rättsliga grund kan leda till illojal konkurrens genom att olika rättsliga normer tillämpas i olika medlemsstater. Enligt min uppfattning skulle en dubbel rättslig grund kombinera båda målsättningarna: skyddet av miljön och av den fria och oinskränkta rörligheten för varor. 
Péter Olajos (PPE-DE ).
   – I dag är vi omgivna av ackumulatorer och batterier. Vartefter vår konsumtion av energi och till och med av förnybar energi ökar och våra rörlighetskrav eskalerar använder vi ett ökande antal ackumulatorer och batterier. Detta är uppenbarligen inte problemet – problemet är att dessa material och denna teknik ofta har komplicerade komponenter och ofta också innehåller giftiga ämnen som vi inte samlar in eller gör oss av med på ett säkert sätt efter att de har använts. Med vår nuvarande avfallsteknik kommer dessa ämnen när de bränns eller slängs förr eller senare att hitta vägen in i våra kroppar, ackumuleras och orsaka allvarliga sjukdomar. Många länder, inklusive mitt eget, har bara börjat samla in dessa ämnen och de insamlingsmål som kommissionen och rådet föreslår verkar därför rimliga. Om distributörerna borde vara skyldiga att också samla in batterier eller om obligatorisk insamling ska begränsas till enbart tillverkare är en annan fråga. Det senare har visat sig vara ett framgångsrikt system för andra återvinningsbara ämnen i vårt land, men det kan uppenbarligen vara en fråga om olika praxis när det gäller avfallshantering i respektive medlemsstat. Insamlingen är emellertid inte tillräckligt – dessa ämnen måste återvinnas, ett krav som innefattar avsevärda tekniska framsteg och betydande forskning och utveckling. De nuvarande tillämpningarna i ett fåtal medlemsstater i detta hänseende är högst diskutabla. Mitt land har ännu inte lyckats inrätta någon anläggning för hantering av ackumulatorer och våra ackumulatorer slängs i Slovenien och Italien, medan Ungern köper stora mängder bly till sin industri som tillverkar batterier och ackumulatorer. Jag tror inte att detta är hållbart heller och varje medlemsstat bör ha sina egna anläggningar inte bara för insamling utan också för avfall. Och vår uppgift är att uppmuntra teknikutveckling och främja ersättningen av farliga ämnen. 
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Europaparlamentet har velat ha förbudet mot kadmium och restriktionerna för användning av detta tunga material sedan 1988. För varje lagstiftningsdel, såsom de som gäller uttjänta fordon eller elektriska och elektroniska produkter, har parlamentet betonat en grundläggande princip: användningen av kadmium måste förbjudas och produkten får bara finnas när det inte finns något alternativ. Substitutionsprincipen har funnits redan från början och stöder förslaget till Reach-direktiv, som engagerade oss för en tid sedan.
I likhet med andra sektorer utesluter Reach-direktivet batterier, mot bakgrund av att ett lämpligt direktiv måste göra det möjligt för oss just att bedöma det arbete som parlamentet utfört. Jag vill därför starkt betona vikten av att vi tillämpar substitutionsprincipen på batterier som innehåller kadmium. Johannes Blokland förklarade länge svårigheterna han hade med att få en långtgående linje accepterad och hans villighet att göra kompromisser måste välkomnas. Vi stöder det.
Det förefaller hursomhelst som om vårt parlament skulle kunna acceptera en grundläggande princip. Om det finns en teknik på marknaden som kan erbjuda ett alternativ till nickel-kadmiumbatterier eller batterier som innehåller kadmium – vare sig de är så kallade bärbara batterier eller industribatterier – då måste vi förbjuda kadmium. Johannes Blokland försökte räkna upp vad som redan fanns på marknaden. Det finns nya tekniker, särskilt nickel-zink-teknik för industribatterier. Jag uppmanar er därför att acceptera ändringsförslag 4 som lagts fram av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och där det föreslås att direktivet ska ses över om en alternativ teknik för industribatterier dyker upp på marknaden. Detta förefaller mig vara det absoluta minimikravet om vi ska leva upp till våra miljömål och framför allt strävan efter att främja tekniska innovationer i Europeiska unionen. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   – Att dela upp batterier i tre kategorier såsom föreslås i den gemensamma ståndpunkten förefaller vara en klok kompromiss som jag ser det. Med tanke på att kadmiumbatterier för närvarande inte kan ersättas skulle det vara oklokt att införa ett heltäckande förbud, eftersom vissa framsteg har gjorts nyligen när det gäller att samla in och återvinna vissa av dem, särskilt industriversionerna.
Det skulle emellertid vara förnuftigt att införa ett fullständigt förbud mot bärbara batterier eftersom de med största sannolikhet kommer att sluta på soptippen. När det gäller minimimålen för insamling av uttjänta batterier och ackumulatorer, där målet på 25 procent efter sex år verkar möjligt att nå, verkar förslaget förnuftigt, som jag ser det, att under tiden testa genomförbarheten i det utvidgade EU av det andra tioåriga målet. Detta skulle göras på grundval av nuvarande erfarenheter från flera år tillbaka i de 25 länderna, bland vilka det nu finns påtagliga skillnader i systemen för insamling och återvinning. För detta ändamål skulle vi behöva inrätta ett kontrollsystem. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Johannes Blokland och betona den enorma betydelsen som ett direktiv om batterier och ackumulatorer samt uttjänta batterier och ackumulatorer har för miljöskyddet. Det finns många exempel på att metaller liknande de som används i batterier och ackumulatorer har hittats vid undersökningar av personer som lever i miljömässigt känsliga områden och av vattnet i dessa områden. Genom att analysera ursprunget till dessa metaller kan slutsatsen dras att vissa av dem kommer från batterier och ackumulatorer som deponerats på soptippar. Kasserade batterier och ackumulatorer bryts ned mycket långsamt. Flera problem uppstår i samband med detta, bland annat att människor underskattar behovet av att samla in batterier och därför måste bli mer medvetna om detta. Rättsliga och finansiella åtgärder måste införas för att främja insamlingen av batterier och vi måste skapa förutsättningar för att allmänheten ska göra det till en vana. Frågor som gäller organisatoriska spörsmål och att göra sig av med dessa föroreningar är andra problem. Ett antal frågor som har tagits upp kommer bara att kunna lösas med tiden, under förutsättning att man fortsätter att informera om batteriinsamlingssystem och att förbättringar fortsätter att ske när det gäller system för insamling och avfallshantering. Framför allt måste tekniska framsteg främjas inom området batteriproduktion så att batterierna blir säkra. 
Thomas Ulmer (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Johannes Blokland förtjänar vårt varma tack för en bra, grundlig och noggrann andrabehandlingsrekommendation. 
Det grundläggande problemet med batterier och ackumulatorer har inget att göra med den energi de producerar, utan snarare med de material de innehåller – kadmium, bly och kvicksilver. Det är allmänt känt att dessa beståndsdelar är giftiga och inte alls bra för miljön. Som jag ser det är den första prioriteten återvinning snarare än hantering, därefter att beståndsdelarna byts ut mot mindre giftiga så snart det är tekniskt möjligt. Denna ändring gör vidare dessa material oskadliga, minskar och i viss utsträckning förbjuder dem och deras andel per vikt i batterier, oavsett sort. Det anser jag vara den största vinsten med detta direktiv.
Det måste tillstås att insamlingskvoterna är mycket höga, och det ställs avsevärda krav på industrin, allmänheten och handeln. Detta är en utmaning, och en mycket positiv sådan som jag ser det. Den omfattar en kunskapskampanj som i praktiken ska få våra medmänniskor att behandla miljön bättre och öka kunskapen om den. Även om det visar sig omöjligt att uppnå de höga kvoterna överallt och alltid, är kravet ett bevis på Europeiska unionens världsledande miljöarbete och miljösyn. Debatten om huruvida det är riktigare att definiera insamlingsmål utifrån vikt eller antal enheter tycker jag är rent akademisk.
Jag har inga invändningar mot att artiklarna 95 och 175 i fördragen används som gemensam rättslig grund eller mot rådets gemensamma ståndpunkt. Generellt sett är den grundläggande frågan för mig huruvida främjandet av forskning och modern teknik under de kommande åren gör det möjligt för oss att ersätta många av våra konventionella batterier med alternativ som bränsleceller. Om det blir så kommer detta direktiv i likhet med de material vi har problem med att ha en begränsad livslängd. 
Linda McAvan (PSE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar i hög grad denna lagstiftning som jag anser kommer att bidra till en renare miljö. Jag vill dock även kommentera de tre huvudfrågor som kollegerna har uttalat sig om, varav den första rör förbud och särskilt kompromissändringsförslag 42. Mitt problem är att det fortfarande innefattar idén om ett automatiskt förbud mot nickelkadmiumbatterier efter fyra år; kommissionen ombes inte att genomföra en konsekvensbedömning för att se vad som behövs göras. Jag håller inte med om ett automatiskt förbud. Om vi ska förbjuda saker bör vi göra detta fullt medvetet.
Vi bör också göra saker som är rimliga: det finns kadmium i vår atmosfär, men mindre än en procent har orsakats av batterier – en större del kommer från bekämpningsmedel och andra användningsområden – så vi måste ha en lagstiftning som står i proportion till det vi försöker uppnå. Vi behöver en undersökning i denna fråga innan vi tar itu med ytterligare lagstiftning. Jag kommer att stödja den gemensamma ståndpunkten.
När det gäller målen instämmer jag i det som tidigare talare har sagt om att de bör vara realistiska. Det är ingen mening att tro att vi automatiskt kan ta stora kliv framåt när det i själva verket endast är en handfull länder som samlar in batterier över huvud taget. Vi måste få ned målen till en nivå som länderna någon gång i framtiden kan uppnå, och räkna ut hur vi kommer dit. Någon påpekade att Belgien efter nio år har nått en nivå på 56 procent och att Österrike efter 14 år fortfarande befinner sig någonstans kring 40 procent.
När det gäller frågan om den rättsliga grunden kommer jag slutligen att stödja föredraganden och den socialistiska gruppen om en enda rättslig grund, men vi måste slå våra huvuden ihop om frågan om artiklarna 175 och 95 eftersom vi gång på gång de senaste månaderna har återkommit till denna fråga i miljölagstiftningen. Vi bör undersöka detta och se till att juridiska experter från de tre institutionerna diskuterar den rättsliga grunden. Vi vill inte ha en miljölagstiftning som undergräver högre krav i de medlemsstater som väljer att ha det. 
Anne Laperrouze (ALDE ).
   – Herr talman! Ett direkt förbud mot nickel-kadmiumackumulatorer förefaller vara lämpligt när jag först betraktar frågan, men efter en mer djupgående analys rekommenderar jag i stället att verkliga undantag görs för industriell användning av dessa ackumulatorer. 
Dessa ackumulatorer används främst inom säkerhets- och transportsektorerna – till exempel i flygplan och tåg. Ackumulatorerna är mycket eftersökta på grund av deras driftsmässiga tillförlitlighet vid kritiska förhållanden, och det är därför svårt att införa alternativa produkter. 
Bestämmelserna är redan mycket stränga. Riskerna med uttjänta ackumulatorer kontrolleras, inte minst genom att tillverkarna ansvarar för insamling och återvinning av sina ackumulatorer. 
Mina damer och herrar! Jag ber er att uppmärksamma de definitioner som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har antagit, som innebär att batteriets fysiska egenskaper har företräde framför dess användningssätt. Vissa batterier skulle därför med all sannolikhet drabbas av förbudet, som till exempel batterier för andningsapparater som används i giftig luft, lampor för enskild eller kollektiv användning inom gruvindustrin och så vidare. 
Frederika Brepoels (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först tacka Johannes Blokland för hans mycket intressanta betänkande.
Det är tydligt att ett samhälle utan batterier har blivit otänkbart, och som vissa ledamöter redan har påpekat ökar användningen av batterier; globalt sett är den årliga ökningen 9 procent. Om vi betänker hur vi som konsumenter använder elektronik dagligen, finns det mängder av skäl till att medlemsstaterna ska fås att öka sina insatser för att minska de framtida miljöriskerna till ett minimum. Helt klart leder det nuvarande direktivet från 1991 till otillräckliga resultat på detta område just därför att det inte innehåller några tydliga mål för insamling och återvinning. Det är dessutom mycket svårt att jämföra resultaten mellan de olika medlemsstaterna.
Jag vill inte undanhålla er den ofta nämnda framgångssagan i min egen region, Flandern, där regeringen tillsammans med just denna sektor har gjort stora insatser för att inrätta ett effektivt insamlingssystem, som lett till att inte mindre än 60 procent av alla batterier faktiskt samlas in. Nyckeln till denna framgång är delat ansvar. Utan ett välutvecklat nät av tätt belägna insamlingsplatser är det inte möjligt att uppnå insamlingsmålen.
Som jag redan har sagt vill jag argumentera för ökade andelar insamlade batterier, och mitt utskott har faktiskt godkänt mitt ändringsförslag som syftar till detta. För det andra vill jag uppmana alla inblandade parter att ta sin del av ansvaret. Jag har lagt fram ett nytt ändringsförslag i detta syfte. Slutligen vill jag vädja om rättssäkerhet för sektorn beträffande användningen av kadmium både i batterier och handverktyg, för vilka jag föreslår en övergångsperiod på fyra år. Jag hoppas att många ledamöter kan godkänna detta paket. 
Anja Weisgerber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig först varmt tacka föredraganden, Johannes Blokland, för hans arbete. Även om miljöskyddet är viktigt – och som miljöpolitiskt engagerad har jag detta som mitt uttalade mål – måste vi uppnå en balans mellan miljön och de legitima affärsintressena. Förbudet mot nickel-kadmiumbatterier i handverktyg är av särskilt intresse för mig i dag. Att regelrätt förbjuda dessa batterier, antingen nu eller efter en övergångsperiod på fyra år, vilket föredraganden föreslår, skulle vara att gå för långt.
Jag föredrar i stället att stödja den gemensamma ståndpunkten och Holger Krahmers ändringsförslag 45, där det föreskrivs att en översyn ska göras av undantagen från förbudet mot nickel-kadmiumbatterier i handverktyg efter fyra respektive sju och ett halvt år. Det skulle då övervägas om likvärdiga alternativ var rimliga och om ett förbud mot nickel-kadmiumbatterier var motiverat – i det läge vi nu befinner oss är detta inte fallet.
På många områden finns det redan tekniska alternativ till nickel-kadmium på marknaden, ett exempel på detta är nickel-metallhybrider, men dessa alternativ kan ännu inte anses likvärdiga med nickel-kadmium, vilket bland annat visas genom diverse skillnader, till exempel att nickel-kadmiumbatterier har längre livslängd än de motsvarande nickel-metallhybriderna, och de är mer sällan behäftade med fel och defekter. Nickel-kadmiumbatterier kan laddas upp snabbare och laddas ur långsammare när de inte används. Det bör också noteras att batterier som innehåller nickel-metallhybrider inte fungerar när temperaturen understiger 10 °C.
För en konsoliderad ställning på marknaden är det önskvärt att tillverkare uppmuntras att utveckla allt fler nya tekniker, men ett förbud nu eller om fyra år skulle motverka sitt eget syfte, eftersom tillverkarna skulle vara tvungna att ändra sina tillverkningsmetoder för att hantera en typ av teknik som ännu inte är fullt utvecklad, och sektorn för forskning och utveckling skulle inte kunna tillhandahålla de finansiella resurser som detta skulle kräva. Ett förbud skulle därför inte bidra till att främja innovation inom nya teknikområden, och skulle därför inte heller vara till nytta för miljön, och det är ju definitivt inget vi önskar. Jag vill avsluta med att uttrycka mitt stöd för att både artikel 95 och artikel 175 används som rättslig grund. 
Erna Hennicot-Schoepges (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill lyckönska föredraganden. Jag anser att de ständiga bristerna när det gäller insamling beror på att vi ibland har bristfälliga ambitioner. Om det är möjligt att samla in batterier i vissa medlemsstater, vad hindrar då andra medlemsstater från att öka sina insatser?
Caroline Jackson nämnde några siffror. Hon glömde Luxemburg. 2001 hade landet en återvinningsandel på 89,5 procent. Den text som har lagts fram för oss hänvisar till ett mål att återvinna minst 160 gram per invånare. 2004 var denna andel 245 gram per invånare i Luxemburg. Detta är resultatet av ett stort antal informationskampanjer och en hel del arbete med förebyggande åtgärder och åtgärder för att öka kunskapen, vilket har genomförts av den luxemburgska regeringen och av kommunerna, och arbetet har stöttats av detaljhandeln som aktivt deltar i insamlingsåtgärderna.
Herr talman! Detta bevisar verkligen att insamling i syfte att återvinna material är möjligt, och jag förstår inte varför det som har uppnåtts i Luxemburg inte skulle kunna uppnås i andra länder. Beträffande ersättning av kadmium, anser jag att parlamentets slutliga mål bör vara ersättningsprincipen, även om en anpassningsperiod är nödvändig. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag kommer nu endast att koncentrera mig på de tre ändringsförslag som rör de tre nyckelfrågorna i denna akt: för det första den rättsliga grunden, för det andra definitionerna av ”bärbara batterier” och ”industribatterier” och för det tredje insamlingsmålen.
Först och främst, när det gäller den rättsliga grunden, ingressen och skäl 1 – ändringsförslag 1 och 2: kommissionen fortsätter att stödja principen om en dubbel rättslig grund för detta direktiv som den korrekta. Den dubbla rättsliga grunden speglar det dubbla syftet med det föreslagna direktivet. Direktivet syftar till att uppnå både en hög nivå av miljöskydd och till att bidra till att den inre marknaden fungerar väl. Det bör dessutom noteras att det i det föreslagna direktivet anges att varje enskild artikel endast har en rättslig grund.
Artiklarna om fastställande av bestämmelser för miljöskydd grundar sig på artikel 175 i EG-fördraget. Artiklarna om fastställande av bestämmelser som har att göra med att den inre marknaden fungerar väl – nämligen artiklarna 4, 5 och 18 i det föreslagna direktivet – grundar sig på artikel 95 i fördraget. Den dubbla rättsliga grunden kan därför inte leda till några rättsliga oförenligheter i förfarandet.
För det andra, och när det gäller definitionerna av de olika batterityperna – artikel 3, led 3 och 6, och skäl 8 och 9, ändringsförslagen 5, 6, 12 och 13: definitionerna av ”bärbara batterier” och ”industribatterier” är viktiga eftersom de fastställer kadmiumförbudets räckvidd och typen av insamlingskrav. Kommissionen anser därför att definitionerna bör uppfylla följande kriterier: de bör vara tydliga, de bör vara lätthanterliga för medlemsstaterna att genomföra praktiskt på ett harmoniserat sätt och alla former av överlappningar eller luckor bör undvikas.
Med hänsyn till det som nämnts ovan stöder kommissionen de första två delarna av ändringsförslag 12, särskilt införandet av en viktbegränsning för att definiera bärbara batterier. Kommissionen stöder emellertid inte de andra föreslagna ändringarna av definitionerna av de olika batterityperna – ändringsförslag 12, tredje delen, och ändringsförslag 13.
Kommissionen välkomnar strykningen av den icke uttömmande förteckningen över exempel i skälen, vilket avsevärt förbättrar utarbetandet av rättsakten.
För det tredje övergår jag till insamlingsmålen – artikel 9, punkt 2 och 4, och ändringsförslagen 26 till 28. Kommissionen anser att det är nödvändigt att ställa upp insamlingsmål i det föreslagna direktivet: för det första för att garantera en miniminivå av miljöskydd i alla medlemsstaterna och för det andra för att övervaka de nationella batteriinsamlingssystemens effektivitet. Det är viktigt att insamlingsmålen är ambitiösa från miljösynpunkt men de bör också vara uppnåeliga, realistiska och kostnadseffektiva.
I kommissionens utökade konsekvensbedömning analyserades denna fråga noggrant och man kom fram till att insamlingsmålet på 160 gram eller 40 procent bör vara det mest kostnadseffektiva målet, vilket motsvarar en del av ändringsförslag 26.
Det kommer att ske en noggrann undersökning om huruvida det är lämpligt att höja målen på lång sikt, vilket förutses i artikel 20.2b i det föreslagna direktivet. I denna undersökning kommer kommissionen att ta hänsyn till de tekniska framsteg och praktiska erfarenheter som medlemsstaterna har gjort. Kommissionen stöder alltså i princip ändringsförslag 26, men uttrycker sina betänkligheter om ändringsförslag 56.
Kommissionen stöder de ändringsförslag som innebär att medlemsstaterna inte ges möjlighet att sänka de föreslagna insamlingsmålen – ”övergångsbestämmelserna”. Kommissionen hade föreslagit denna möjlighet eftersom insamlingsmålen i det ursprungliga förslaget grundade sig på vikt per invånare. Eftersom insamlingsmålen nu baseras på försäljning är det inte längre nödvändigt att tillhandahålla denna möjlighet med övergångsbestämmelser.
Eftersom det i det föreslagna direktivet redan förutses en översyn av de långsiktiga målen i artikel 20.2b, ser inte kommissionen något behov av en särskild undersökningsplikt för att höja målen ett visst datum.
Jag kommer att ge sekretariatet en omröstningslista som anger vilka ändringsförslag kommissionen godtar och inte godtar. Jag vill påpeka att kommissionen uttrycker sina betänkligheter om de övriga 18 ändringsförslag som har lagts fram i kammaren eftersom det behövs mer tid för att göra en fullständig bedömning av de miljömässiga, ekonomiska och sociala följderna.
Jag anser att Europaparlamentet och rådet nu kan börja gå mot en överenskommelse om denna akt. Jag ser fram emot ett snabbt slutförande av medbeslutandeprocessen så att medlemsstaterna kan genomföra direktivet och vi kan uppnå en hög miljöskyddsnivå inom detta område. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Edit Herczog (PSE ).
   – I några medlemsstater, som t.ex. Ungern, har insamling av förbrukade batterier och ackumulatorer kanske införts nyligen, men det är samtidigt en långsiktig investering för att skydda miljön. För att kunna genomföra lagstiftningen måste insamlingsmålen vara realistiska, både vad gäller tid och kvantitet. Mål som är överdrivet ambitiösa (50–60 procent till exempel) skulle leda till regler som inte kan uppfyllas. Konsumentkulturen i Schweiz behövde tolv år på sig att uppnå en nivå på 60 procent. I vårt land, där kol-zinkbatterier fortfarande har en marknadsandel på 40–50 procent på grund av låg köpkraft bland konsumenterna, skulle distributörerna inte kunna finansiera och konsumenterna inte kunna betala kostnaden för en alltför kraftigt genomdriven insamling. Detta skulle inte bara leda till att företag måste läggas ned och att arbetstillfällen skulle försvinna, utan skulle också öka omfattningen av den redan välmående svarta marknaden för import av batterier, och det utgör en ökad risk för miljön. Detta innebär att en lag som inte kan uppfyllas leder till det som är målets motsats. Det vi behöver är förordningar – också med en eventuell översyn inom fem år – som kan garantera att miljömålen uppnås på lång sikt och att arbetstillfällena i de berörda industri- och distributionssektorerna behålls under de kommande fem eller tio åren. 

Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0334/2005) av Piia-Noora Kauppi för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2004/39/EG om marknader för finansiella instrument i fråga om vissa tidsfrister (KOM(2005)0253 – C6-0191/2005 – 2005/0111(COD)). 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Piia-Noora Kauppi och utskottet för ekonomi och valutafrågor för den effektivitet och snabbhet som uppvisats i detta ärende. Detta förslag är ett mycket viktigt komplement till direktivet om marknader för finansiella instrument – det så kallade MiFid-direktivet – som troligtvis är den allra viktigaste enskilda EU-lagstiftning som har antagits inom området europeisk värdepapperslagstiftning på den senaste tiden. Förslaget är enkelt, nämligen att senarelägga direktivets genomförandedatum. Halva denna extra tid är till för förberedelser inom branschen och den andra halvan för införlivandet i medlemsstaterna.
Förslaget är ett svar på en befogad och berättigad begäran från branschen och har stöd från alla medlemsstater och tillsynsmyndigheter för värdepappersmarknaden. Det är uppenbart att det behövs mer tid för att få de nödvändiga förberedelserna på plats så att MiFid kan fungera från början.
Kommissionen föreslog i juni 2005 att man skulle förlänga tidsfristen för medlemsstaternas införlivande med sex månader och vi lade till ytterligare sex månaders tidsfrist för att branschen skulle få mer tid till att tillämpa direktivet i praktiken.
Under förhandlingarna i Europaparlamentet och rådet har en rad förbättringar och klargöranden gjorts i fråga om de olika tidsfristerna i den text som kommissionen har lagt fram, och samarbetet mellan de tre institutionerna har fungerat utmärkt. Europaparlamentet och rådet föreslår att förlängningen ska vara nio plus nio månader i stället för sex plus sex. Kommissionen kan gå med på detta, särskilt eftersom de tekniska genomförandeåtgärderna för MiFid är ytterst viktiga för en effektiv tillämpning av detta direktiv. Dessa tekniska bestämmelser är komplicerade och kommer inte att antas före maj 2006. Medlemsstaterna och värdepappersföretagen måste få en fullständig bild av det nya ramverket, inklusive de tekniska detaljerna kring genomförandet, innan de kan tillämpa dem på ett effektivt sätt.
Jag vill betona att antagandet av det ”förlängda MiFid-direktivet” är en brådskande fråga, och vi behöver en enda behandling. Om EU-institutionerna inte lyckas avsluta debatten snabbt, eller om det behövs en andra behandling, kommer MiFid att träda i kraft i april nästa år och ingen kommer att vara redo. Det kommer att råda en hel del osäkerhet på grund av det rättsliga tomrum som kommer att uppstå, eftersom det gamla systemet med investeringstjänstedirektivet kommer att upphävas och det nya kommer att träda i kraft utan att det nya MiFid har införlivats. Vi kommer att ha nya regler utan de nödvändiga tekniska genomförandebestämmelserna – ingen bra kombination!
Detta medbeslutandeförslag handlar om att senarelägga genomförandedatumet för MiFid, inte om den bredare frågan om rådets och Europaparlamentets befogenheter inom kommittéförfarandet. Kammaren känner till mina åsikter om kommittéförfarandefrågan och hur viktigt det är att lösa dessa frågor så snart som möjligt på ett balanserat och rättvist sätt. Diskussioner pågår i rådet och jag har förstått att Europaparlamentet arbetar på sin förhandlingsposition. Jag välkomnade detta och hoppas att vi kan uppnå ett gott resultat så tidigt som möjligt nästa år.
Så med all respekt och med full förståelse för parlamentets ståndpunkt i helhet anser jag att de ändringsförslag som har lagts fram om kommittéförfarandet och om en tidsfristklausul varken är nödvändiga eller lämpliga inom ramen för detta förslag. Och i fråga om rättslig överensstämmelse klargör de inte någon artikel i texten. Europaparlamentets begäran om ytterligare befogenheter som medlagstiftare är bekant. Det återges redan i direktivet om kapitalkrav som antogs nyligen. Innehållet i ändringsförslag 2 innefattas redan till stor del i det ursprungliga MiFid, och i ändringsförslag 4 flyttas datumet för upphörandet av kommissionens delegerade befogenheter endast fram med 29 dagar.
Jag vill därför uppmana er att återigen överväga dessa ändringsförslag som kommissionen helst vill se tillbakadragna före omröstningen. Såvitt jag har förstått skulle rådet också föredra detta utfall. Kommissionen anser att det endast går att finna en lösning på denna fråga genom en översyn av kommittéförfarandebeslutet. Som ett resultat av parlamentets rättmätiga framhärdande har rådet börjat arbeta med översynen av detta beslut genom gruppen ”ordförandeskapets vänner”. Framsteg görs och jag upprepar min uppmaning till parlamentet att tydligt framföra sina förväntningar och förslag för de pågående diskussionerna.
Med detta sagt kommer kommissionen inte att stå i vägen för ett antagande vid första behandlingen av det föreslagna direktivet. Om parlamentet behåller sina ändringsförslag om kommittéförfarandet kommer kommissionen att godta dem i syfte att garantera ett smidigt införlivande och genomförande av MiFid. Kommissionen å sin sida kommer att medverka så mycket som möjligt för att se till att denna fråga behandlas som mycket brådskande. Kommissionen har länge erkänt behovet av en lösning och jag anser att förhållandena nu är mogna för det.
Jag ser fram emot att få höra era synpunkter. 
Othmar Karas (PPE-DE ),
   . – Herr kommissionsledamot, herr talman, mina damer och herrar! Låt mig först framföra Piia-Noora Kauppis ursäkter till parlamentet. Hon beklagar att hon på grund av reseproblem inte har kunnat komma hit i tid för debatten om hennes eget betänkande. Det innebär absolut inte att hon har frånhänt sig ansvaret för betänkandet. Hon har gjort ett gott arbete, och jag vill tacka henne varmt för detta.
Vad handlar detta om? Under den första delen av sitt anförande presenterade kommissionsledamoten faktiskt förslaget till betänkande – och visade därmed att rationella förklaringar gör att parlamentet är öppet för nya idéer och är berett att lyssna – och han fortsatte i den andra delen att påpeka att vi båda har problem med kommittésystemet. Det gläder mig att han avslutade med att säga att han är på vår sida om vi antar förslaget i sin ursprungliga form – och jag kan meddela honom att det kommer vi att göra. När det gäller frågor om parlamentets grundläggande rättigheter, demokratiska grundläggande rättigheter och rätten till medbeslutande, är det bra om kommissionen och parlamentet kan dra åt samma håll, särskilt i sina diskussioner med rådet. Samma sak kan sägas om kommittéförfarandet och solnedgångsklausulen. Min kollega Alexander Radwan kommer att gå närmare in på detta.
Vad handlar då direktivet om marknader för finansiella instrument egentligen om? Det är inte alla som förstår det. För det första är avsikten att ändra ett direktiv från Europaparlamentet och rådet om marknader för finansiella instrument. För det andra är det fråga om att förlänga tidsfristerna för införlivande i lagstiftningen. Varför vill vi förlänga dem? Skälet är att direktivet medför avsevärda ändringar för deltagarna på marknaden och de nationella myndigheterna, eftersom införlivande i lagstiftningen är beroende av att nödvändiga tekniska åtgärder har utarbetats och genomförts. Tyvärr har åtgärderna utarbetats först nu, och åtgärdspaketet med 17 bestämmelser är planerade att införas först 2006. Faktum är att de genomförandeåtgärder som ska införas i steg 2 är försenade, och de kommer att vara avslutade först vid en tidpunkt då direktivet om marknader för finansiella instrument redan bör ha trätt i kraft. Det som får oss att vara positivt inställda till en förlängning av tidsfristerna för införande i lagstiftningen är att vi här har att göra med vad som kallas Lamfalussy-förfarandet, samt att processen måste avslutas genom kommittéförfarandet.
Vad ska vi då göra nu? Det vi ska göra är att förlänga tidsfristen för införlivande i lagstiftningen och att också se till att det gamla investeringstjänstedirektivet får gälla tills direktivet om marknader för finansiella instrument börjar att gälla, med andra ord fram till den 1 november 2007. De ändringar vi ska göra av direktivet om marknader för finansiella instrument gäller alltså snarare formen än innehållet. De nya tidsfristerna för införlivande gör att ett rättsligt vakuum förhindras. Samtidigt som vi gör yttre anpassningar till verkligheten ändrar vi dock även kommittéförfarandet i direktivet om marknader för finansiella instrument. Varför gör vi det? Jag måste säga till kommissionsledamoten att jag inte alls kan förstå den första invändningen. Vi gör detta, eftersom vi i precis samma form vill anta de bestämmelser om kommittéförfarandet som vi enades med rådet om för Basel II-direktivet om kapitalkrav, som kan sammanfattas i ordet solnedgångsklausul. Detta ger oss rättssäkerhet och tydliggör vad vi vill.
De förslag vi har mottagit hittills beaktar inte parlamentets rättsliga prioriteringar, och det är rätt och riktigt att överenskommelser som vi enas om utvidgas till att omfatta andra direktiv som rör samma ämne. Jag uppmanar därför alla Europaparlamentets ledamöter att vid omröstningen i kammaren i morgon hålla fast vid utskottets resolution, eftersom det kommer att göra det möjligt för oss att inte bara nå en praktisk lösning, utan också att stärka parlamentets makt. 
Alexander Radwan,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Under denna debatt har det redan ofta hänvisats till Lamfalussy-förfarandet. Man borde verkligen vara tacksam mot det brittiska ordförandeskapet, för det är häpnadsväckande att britterna med sådan orubblighet har kämpat för en punkt som kommissionen, rådet och parlamentet enades om redan i Basel II-direktivet – men Förenade kungariket anses ju också vara demokratins vagga – något som Othmar Karas redan har nämnt.
Men om man vill stärka parlamentets rättigheter och propagera för det kan man inte vara annat än tacksam över att alla ytterligare åtgärder av detta slag gör att parlamentet blir allt mer enat i övertygelsen om att detta är något vi inte kan ge upp.
Frågan är hur vi ska hantera Lamfalussy-förfarandet i framtiden. Frågan är också hur allvarligt rådet ser på detta. Om det brittiska ordförandeskapet bara hade försökt göra något – kanske med hjälp av ”ordförandeskapets vänner” – för att få ordning på det nya interinstitutionella avtalet och hade lagt mindre energi på att få igenom detta i sitt ursprungliga skick skulle vi ha kommit bra mycket längre i dag. Jag måste säga följande till kommissionen: Vi förde in ett datum i Basel II-direktivet, nämligen den 1 april 2008, och fram till dess kommer parlamentet att stödja Lamfalussy-förfarandet och kommittéförfarandet. Vi vill stödja det även efter detta datum, men vi måste ha nått en överenskommelse senast då. Låt mig säga till alla dem som ännu inte har nåtts av nyheterna att vi kommer att införa solnedgångsklausulen i alla efterföljande direktiv. När nya förslag kommer från kommissionen kommer vi inte att låta oss begränsas till att endast överväga huruvida enskilda datum bör ändras, utan kommer i stället att kräva rätten att i sin helhet behandla alla direktiv som når parlamentet. Vi hoppas att kommissionen kommer att utöva lämpliga påtryckningar på rådet – vi litar verkligen på att kommissionen gör det. Jag vänder mig särskilt till det österrikiska ordförandeskapet och ber det att garantera oss en lösning som till slut behandlar alla institutioner rättvist och se till att vi åter kan utföra vårt arbete på ett korrekt sätt. 
Pervenche Berès,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! I och med detta betänkande är vi inne i den första fasen av Europaparlamentets återgång till investeringstjänstedirektivet, som sedan dess har fått det nya namnet direktivet om marknader för finansiella instrument.
Här finns en procedurfråga: Ni är medvetna om under vilka omständigheter Europaparlamentet godkände Lamfalussy-förfarandet. Den grundläggande frågan är: På vilka villkor ska de principer som vi lagstiftade om under fas 1 upprätthållas genom de åtgärder som vi förbereder under fas 2? Något säger mig att Europaparlamentet för första gången fullt ut kan utöva sina rättigheter till följd av att parlamentet har behandlat åtgärderna för fas 2 som detta direktiv innehåller, och det är därför vi fäster så stor vikt vid att i denna text påpeka på vilka villkor Europaparlamentet kan ingripa på nytt genom solnedgångsklausulen och rätten att återkalla.
Jag anser att det är rätt att vi behandlar dessa åtgärder, för när vi ser på vilket sätt debatten har utvecklats är det efter det att Europaparlamentet har antagit åtgärderna tydligt att det finns en rättslig ”kreativitet” som gör att vi måste vara vaksamma. Beträffande tidtabellen kan vi konstatera att det som ursprungligen bara var en tidsfrist har blivit en tidsfrist för införlivande och en tidsfrist för ikraftträdande. På andra områden antar jag att den allmänna balansen i direktivet mellan öppenhet och att öppna dörren för konkurrens är en tillräckligt seriös fråga för att parlamentet ska använda alla nödvändiga resurser för att under trovärdiga omständigheter behandla de förslag som kommissionen kommer att lägga fram under fas 2.
Av denna anledning hoppas jag, herr kommissionsledamot, kunna dra nytta av er öppna attityd gentemot parlamentet och er vilja att föra en dialog med dess företrädare, så att jag när detta direktiv har antagits – ett direktiv som syftar till att ändra tidsfristerna – åter kan hävda parlamentets rättigheter i ett förfarande där, uppriktigt sagt, parlamentets ingripande alltid har inriktats på principerna och aldrig har lett till att tidsfristerna har förlängts, även om vi kan föreställa oss de svårigheter som uppstår i de andra faserna när man vidtar åtgärder i en så komplicerad fråga.
Herr kommissionsledamot, uppriktigt sagt kan ni vara lugn. Parlamentet kommer verkligen att rösta för de föreslagna ändringarna och jag är glad över att ni på dessa villkor kan stödja dem. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . – Dokumentet i fråga är ett mycket viktigt dokument, inte bara för finansmarknaden i Europa, utan också för Europaparlamentet självt, och detta av två skäl. För det första gör parlamentet genom detta dokument klart att det snabbt kan bemöta rimliga förfrågningar från marknadsaktörer om att se över villkoren i det direktiv som ska träda i kraft. För det andra, och det är lika viktigt, hävdar parlamentet sina möjligheter och rättigheter att frångå vissa bestämmelser i direktivet om det skulle visa sig att den valda strategin inte uppfyller marknadens behov. Direktivet är ett övergripande instrument. På ett sätt sammanfattar det alla insatser på marknaden och stärker regleringen av marknaden. Man bör dock kanske i ökad omfattning uppmärksamma utarbetandet av denna särskilda lagstiftning.
Jag stöder därför det förslag som lagts fram, men låt mig dock påpeka att det under denna behandling har avslöjats avsevärda brister i förfarandet för godkännande av rättsakter rörande finansmarknaderna. Vi behöver se över strategin för hur dessa rättsakter om finansmarknaden utarbetas. För närvarande koncentrerar vi oss ofta på tekniska detaljer, men den verkliga frågan gäller här förfarandet för att godkänna finansiella rättsakter. Ett flertal möjligheter har föreslagits, men ändå är ingen av dem lämplig. Tänk till exempel på ändringen av tidsfristen för genomförande av en viss bestämmelse i lagen innan den kan tas i bruk. Detta innebär att möjligheterna och behoven på marknaden inte övervägdes ordentligt under förberedelsestadiet. Jag vänder mig till kommissionsledamoten på denna punkt. Han har lovat att minska marknadens juridiska börda, men jag tror att den juridiska bördan skulle minska om vi samarbetade mer med marknadsaktörerna. Vi skulle då behöva färre ändringar av direktiven innan de träder i kraft. 
Lars Wohlin,
   . – Herr talman! Junilistan stöder förslaget om den inre marknadens fyra friheter. Kapitalets fria rörlighet är fundamental för en väl fungerande inre marknad. För att detta ska fungera tillfredsställande krävs ett gemensamt regelverk. Detta måste vara utformat på ett enkelt sätt och får heller inte undergräva möjligheten till institutionell konkurrens mellan medlemsstaterna. Det är positivt att tidsfristerna i detta betänkande förlängs, då detta kommer att underlätta förberedelserna inför ikraftträdandet. Vi kommer därför att rösta ”ja” till betänkandet.
I parlamentets förslag till förändringar nämns dock att Europaparlamentet begärt att parlamentet och rådet ska ges en likvärdig roll när det gäller att övervaka hur kommissionen utövar sina befogenheter att genomföra förändringarna. Parlamentet försöker återigen att utöka sin egen makt på bekostnad av medlemsstaterna. Kommissionen ska inte vara någon federal regering och den bör i första hand övervakas av medlemsstaterna. Då det är viktigt att en godtagbar kompromiss nås med rådet är det olyckligt att parlamentet valt att på detta sätt blanda in en intrainstitutionell maktkamp. Vi kommer därför att rösta emot ändringsförslag 1, 2, 4 och 11. 
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Såsom redan har sagts är direktivet om marknader för finansiella instrument, vilket tidigare kallades investeringstjänstedirektivet ett stort lagstiftningsprogram för den inre kapitalmarknaden. Syftet är att införa en neutral arena för olika typer av investeringstjänster, där de viktigaste prioriteringarna är att öka öppenheten före och efter, förbättra konsumentskyddet och främja skärpt priskonkurrens med maximal likviditet. Dessa instrument kommer att göra det möjligt för oss att göra stora framsteg i Europa mot ett bättre investeringsklimat, vilket så väl behövs nu.
Med tanke på att direktivet är komplext krävs nära samråd med de olika marknadsaktörerna, och mycket av detta arbete följs noggrant Europeiska värdepapperstillsynskommitténs inspektörer. Europeiska kommissionen kan inte med sina begränsade personalresurser genomföra detta på egen hand. Jag uppskattar verkligen denna försiktiga strategi och den stora roll som inspektörerna har. De är våra huvudallierade i allmänhetens intresse och hindrar oss från att ledas av en handfull stora marknadsaktörer eller nationella marknader som ser till sina egna intressen, vilket tyvärr var fallet ibland när det grundläggande arbetet med detta ärende utfördes.
Europaparlamentet har hittat en balans mellan de olika intressena och måste nu se till att denna balans bibehålls. Detta innebär att vi måste kunna fortsätta spela vår roll. Av detta skäl begär vi att en viktig rättighet rörande kontroll av kommittéförfarandet upprätthålls, nämligen rätten till återkallelse. Kommissionen har vid ett flertal tillfällen uppgett att den kommer att stödja oss på denna punkt, och det har också rådet, även om det var med viss tvekan, med undantag av att denna punkt i fördraget inte korrigerades under den debatt som hölls i ämnet. Nu när saker och ting har avstannat finns det ingen anledning till att även denna punkt ska läggas på is.
Eftersom Lamfalussy-förfarandet tillämpas i allt högre grad på ärenden som rör finansmarknaden, bör parlamentets återkallanderätt snabbt regleras strukturellt. Detta är varken ett prestigeprojekt eller en prestigekamp. Vad det verkligen är fråga om är att förbli engagerad i det vi i stora drag fastställde under fas 1 och att se detta återspeglas på genomförandestadiet, vilket vi har delegerat. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag vill tacka alla ledamöter för deras anmärkningar. Det är tydligt att vi alla vill att MiFid träder i kraft under bästa möjliga förhållanden, och en förlängning av tidsfristerna för införlivande och genomförande är nödvändig och befogad. Även om kommissionen anser att de ändringsförslag som rör kommittéförfarandet inte är rättsligt lämpliga i detta sammanhang, kommer kommissionen att godta dem för att möjliggöra ett antagande av förslaget i en enda behandling.
Jag förstår att denna fråga kommer att återkomma och att ni kommer att fortsätta att inbegripa dessa ändringsförslag i framtida förslag. Jag anser att det är viktigt att finna en lösning och jag vill inte att frågans brådskande karaktär på något sätt går förlorad. Jag kommer därför att behålla en öppen inställning till ändringsförslagen. De utgör en viktig politisk signal för parlamentets eftersträvade och rättmätiga begäran. Det räcker dock inte att politiskt flagga för ett problem: vi måste lösa det. 
Talmannen. 
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00. 
Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0382/2005) av Janelly Fourtou för utskottet för framställningar om påståendena om otillbörlig tillämpning av lagen om reglering av byggaktivitet (LRAU – Ley reguladora de actividad urbanística) och dess konsekvenser för gemenskapsmedborgarna (framställningarna 609/2003, 732/2003, 985/2002, 1112/2002, 107/2004 med flera) [2004/2208(INI)]. 
Janelly Fourtou (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! I många år har det milda klimatet, det vackra landskapet, de låga priserna samt de lokala invånarnas värme och vänlighet lockat tusentals européer att köpa fastigheter i den spanska regionen Valencia.
För att möta den ständigt stigande efterfrågan och för att förhindra spekulation antog den självständiga regeringen i Valencia 1994 en lag om markutveckling: Ley reguladora de la actividad urbanística (LRAU). Europaparlamentet har sedan dess mottagit tusentals framställningar om tillämpningen av just denna lag. Upphovsmännen till framställningarna klagar på att projekt för rekreationsområden och markutveckling inkräktar på ett otillbörligt sätt, som de ser det, på deras rättigheter som fastighetsägare. Kritiken gäller både innehållet – rättslig, ekonomisk och miljömässig legitimitet för sådana projekt – och formen – dålig information, bristande insyn, allt för korta tidsfrister för att inge klagomål och lämna förslag, samt för låga ersättningsnivåer. De känner sig maktlösa inför en situation som är mycket komplex, eftersom det juridiska och politiska ansvaret på detta område delas mellan den spanska regeringen beträffande markförordningar, den självständiga regionen Valencia beträffande lokal lagstiftning om planbestämmelser, samt kommunerna, som på grundval av både den spanska och den regionala lagstiftningen genomför program som de anser legitima.
För att bekanta sig med situationen på plats sände utskottet för framställningar två delegationer, en 2004 och en 2005, för att samla in information från de olika berörda parterna. I egenskap av föredragande var jag med i den andra delegationen. Jag var mycket imponerad av antalet framställningar, och det som stod i dem, liksom deras tro på gensvar från EU, fann jag mycket rörande. Jag värdesatte också den uppmärksamhet som myndigheterna i Valencia ägnade åt oss, samt deras samarbetsvilja.
Regionen Valencia är medveten om problemen och håller för närvarande på att utarbeta en ny lag, Ley Urbanística Valenciana (LUV), som kommer att ta upp de klagomål som upphovsmännen till framställningarna ingett. I en anda av öppenhet har också regeringen i Valencia uppmanat Europaparlamentet att lägga fram förslag som det anser nödvändiga.
EU kritiseras ofta för att vara långt ifrån sina medborgare, och detta är ett bra tillfälle att visa motsatsen: att Europaparlamentet lyssnar på medborgarna genom sitt utskott för framställningar. Problemet är dock att vi inte kan förbigå vår myndighet, eftersom vi absolut inte kan inge medborgarna falska förhoppningar som är omöjliga att infria. Mot bakgrund av fakta och gemenskapens behörighet uppmanar vi därför Europeiska kommissionen att fortsätta att se till att anbudsförfarandet följs och att övervaka överträdelser av miljödirektiven. Kommissionen reagerade redan på våra uppmaningar den 21 mars genom att inleda ett överträdelseförfarande mot Spanien för att landet inte har genomfört direktivet om offentlig upphandling
Vi har krävt att den regionala regeringen och kommunerna ska ge alla som berörs av LRAU hjälp som gör det möjligt för dem att planera en eventuell process rörande rättelse eller ersättning. Vi begär att hänsyn ska tas till alla miljöfrågor som har betydelse för Europas framtid i alla projekt. 
Jag vill tacka alla de ledamöter som visat sådan entusiasm för detta ämne och förbättrat mitt ursprungliga betänkande, men jag vill påminna dem om att vi endast kan agera inom ramen för gemenskapens behörighet och att det finns litet handlingsutrymme. Vårt svar beror på, och har berott på, vårt temperament och vårt engagemang. Vissa gör en hel del, andra gör inte tillräckligt. Jag själv har försökt att gå en medelväg, och det är i den andan som Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa kommer att lägga fram några ändringsförslag som endast syftar till att på nytt rikta in oss på våra insatser. 
Jag är frestad att berätta för de unionsmedborgare som berörs av LRAU att vi har hört dem, att vi är bestörta över situationen och att vi inte är här för att döma, utan för att försöka utöva påtryckningar för att garantera att alla blir hörda och respekterade, och att en rättvis och välavvägd lösning slutligen nås. Jag hoppas att detta betänkande kommer att lyckas, att situationen slutligen blir rättvis för alla och att utskottet för framställningar återigen kommer att kunna visa att vi är en viktig länk i relationen mellan medborgarna och Europaparlamentet. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Föredraganden Janelly Fourtou och hennes kolleger i utskottet för framställningar har arbetat mycket hårt med detta betänkande, ett initiativ från parlamentet som svar på tusentals framställningar som utskottet har mottagit. Jag vill tacka alla inblandade för deras arbete och deras värdefulla bidrag till denna svåra och känsliga debatt. Detta är verkligen en angelägen fråga för många EU-medborgare, vilket framgår av det antal framställningar som har mottagits.
Två undersökningsgrupper skickades till Valencia, vilket gav utskottets ledamöter tillfälle att träffa företrädare för alla de berörda och att få förstahandserfarenhet av situationen på plats. Ni känner bättre än några andra till vilka frågor det gäller.
Janelly Fourtou tar i sitt betänkande upp en rad viktiga ämnen som har uppmärksammats politiskt av parlamentet. Kommissionen har inom ramen för sina befogenheter granskat denna fråga främst ur den gemensamma marknadens synvinkel. För att uttrycka det konkret har vi analyserat den del av den spanska lagstiftningen som handlar om offentlig upphandling. Jag kommer att koncentrera mig på detta.
Kommissionen anser att godkännandet av integrerade handlingsprogram i enlighet med Valencias lag om markanvändning innefattar tilldelning av offentliga kontrakt om arbete och tjänster. Tidigt i denna process ansåg kommissionen att Valencias lag om markanvändning gav anledning till frågor när det gäller EU:s lagstiftning om offentlig upphandling. Kontrakt tilldelades utan insyn eller publicering i Europeiska unionens officiella tidning. Det fanns inga objektiva kriterier för urval eller tilldelning och inga lämpliga prisbestämmelser, och det rådde inte lika villkor för alla dem som var intresserade av affärsmöjligheten. Kommissionen beslutade därför att inleda överträdelseförfaranden mot Spanien i denna fråga och skickade en formell skrivelse den 21 mars 2005.
Sedan dess har vi arbetat tillsammans med berörda myndigheter för att rätta till de brister som upptäcktes vid tillämpningen av den nuvarande lagen. Men det utkast till ny lag som lämnades in till de avdelningar som jag ansvarar för bidrar inte till att rätta till alla de problem som har påträffats. Dessutom har den praktiska situationen inte förändrats. De offentliga myndigheterna fortsätter att tilldela offentliga kontrakt utan att följa lämpliga anbudsförfaranden. Eftersom det således inte har gjorts några framsteg planerar jag att om några dagar skicka en skrivelse till de behöriga myndigheterna i Spanien och be dem att vidta lämpliga åtgärder för att rätta till situationen.
Det kan vara synnerligen komplicerat att göra planeringskrav och lagar om upphandling förenliga. Detta får dock inte tjäna som ursäkt för att inte tillämpa EU:s regler om upphandling. Dessa regler gagnar de offentliga myndigheterna genom att öka konkurrensen om offentliga kontrakt och genom att sänka priset på arbete, material och tjänster. Därför kan ni räkna med att jag åtar mig att se till att EU:s regler om upphandling följs i all lagstiftning som kommer att antas i framtiden, både i fråga om formuleringar och när det gäller den praktiska tillämpningen.
I Janelly Fourtous betänkande togs också en rad andra frågor upp, men eftersom de ligger utanför gemenskapens behörighetsområde kan kommissionen inte behandla dem. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou,
   . – Herr talman! Som medlem i den andra delegationen från Europaparlamentet som besökte de spanska myndigheterna i Madrid och de regionala och lokala myndigheterna i den självständiga regionen Valencia i juni 2005, och som sammanträffade med personer som lämnat in framställningar, är jag tacksam för att jag kan uppge offentligt att alla huvudaktörer visade mycket stor vilja att samarbeta med parlamentsledamöterna och de bekräftade att de förstod och var angelägna om legitima, men inte olagliga, krav från medborgarna.
Föredraganden, Janelly Fourtou, har genomfört ett kraftprov under utarbetandet av betänkandet för utskottet för framställningar, och hon har på ett skickligt sätt använt sin urskiljningsförmåga att behålla de mest grundläggande delar som är lämpliga att ta med i ett betänkande som parlamentet ska rösta om genom att hålla sig till arbetsordningen och sina rättsliga skyldigheter, och att inte överskrida dem.
När utskottet för framställningar röstade om Janelly Fourtous betänkande smög sig tyvärr ändringsförslag in i texten, vilka rör subsidiaritetsprincipen, liksom klagomål som inte innehöll några relevanta bevis.
Vi stöder därför ändringsförslagen från föredraganden och ledamöter i hennes grupp, i vilka en del detaljer tas bort. I dessa ändringsförslag återställs värdigheten i den delen av texten som inte är lagstiftning, och det får naturligtvis inga följder. Vi försöker dessutom för vår del att få igenom våra ändringsförslag för att förbättra den oacceptabelt didaktiska och högdragna tonen, särskilt i punkterna 6 och 11, som är förolämpande för en medlemsstat. Särskilt i ändringsförslaget till punkt 11 belyses det mer allmänna problemet med överdriven urbanisering av stränderna vid Medelhavet i allmänhet och betonas hur miljöskyddet generellt sett ser ut. 
Genom vårt ändringsförslag ändras, när det gäller skäl Ι, textens vaga ton och erinras om de överträdelseförfaranden som redan tillämpas i enlighet med artikel 226 i fördraget och i gemenskapslagstiftningen, vilket kommissionsledamoten nämnde, och detta är skälet till att vi uppmanar alla som röstar ja till betänkandet att rösta ja till dessa ändringsförslag. Om ledamöterna vill rösta ja till betänkandet är upp till dem. 
Proinsias De Rossa,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att be om ursäkt för att Michael Cashman inte är närvarande. Han kan inte delta i debatten i kväll på grund av resproblem. Annars skulle han ha varit talesman för PSE-gruppen i debatten.
Betänkandet är synnerligen viktigt av en rad orsaker, därför att det syftar till att visa Valencias medborgare att Europaparlamentet inte bara är ett lagstiftande organ – vilket det naturligtvis är – utan också ett språkrör för EU:s folk när deras rättigheter är hotade. Jag vill också säga att PSE-gruppen inte kommer att acceptera några ändringsförslag som syftar till att försvaga betänkandet. Betänkandet är redan ett kompromissbetänkande och det är inte så starkt som jag naturligtvis skulle önska att det var.
Det är oacceptabelt att invånare i delar av Valencia drabbas av att deras egendom har exproprierats eller kan komma att exproprieras av den autonoma regionen, vilket leder till att byggherrarna blir rikare. Det är särskilt viktigt att kräva tillämpning av de direktiv som hör till något annat av kommissionens ansvarsområden än den inre marknaden. Jag syftar specifikt på 2001 års direktiv om strategiska bedömningar av miljöpåverkan och direktivet från 2000 om förnuftig användning och skydd av vattentillgångar, och alla dessa tas upp i klagomålen. Det är faktiskt också viktigt att vi försöker finna metoder att påverka Valencias regionala regering att införa ett moratorium för nya projekt innan man har genomfört en tillfredsställande ny lag som fullt ut uppfyller Europeiska unionens krav.
Det är också viktigt att medborgarna har rätt till domstolsprövning och att de inte förs bakom ljuset när det gäller förslag som rör deras egendom, vare sig när de köper en fastighet eller när de äger den. Det är orimligt att medborgare ensidigt berövas sin egendom.
Låt mig ta upp en annan fråga. Jag är säker på att min kollega inte skulle ha någonting emot att jag fäster kommissionsledamot Charlie McCreevys uppmärksamhet på vad som hände i Irland i fredags när 100 000 människor marscherade för att uttrycka sin vrede över Bolkesteindirektivet, som han för närvarande har ansvaret för. Eftersom kommissionsledamoten är i kammaren i kväll vill jag att han ska vara medveten om detta allvarliga uttryck för EU-medborgarnas oro. 
Diana Wallis,
   . – Herr talman! Jag gratulerar min kollega Janelly Fourtou till hennes väl avvägda betänkande. Vi i ALDE-gruppen kommer naturligtvis att stödja våra egna ändringsförslag, men inte andra ändringsförslag som syftar till att försvaga betänkandet ytterligare.
Detta handlar om medborgarnas rättigheter. Det kanske är ännu viktigare att detta är en rättighet av verkligt central betydelse för Europeiska unionen. Den fria rörligheten i Europeiska unionen har varit en verklig framgångshistoria, och när våra medborgare väljer att utnyttja denna rätt genom att bo i en annan medlemsstat, ofta som pensionärer, förtjänar de vårt skydd och stöd. Många av dem gör den största ekonomiska investering de någonsin kommer att göra i sina liv genom at köpa fast egendom.
Detta är vad som hände medborgare i en region i en medlemsstat. De har vänt sig till oss i tusental för att förklara att ett katastrofalt fel har begåtts. Värdet på deras egendom utplånas genom en lag om exploateringskontroll som inte verkar fungera. Jag anser att vi har utarbetat ett väl avvägt betänkande som även i fortsättningen kommer att sätta press på myndigheterna i Valencia.
Det finns tre saker som vi måste göra. Vi måste förvissa oss om att ni, herr kommissionsledamot, fortsätter att genomdriva EU-lagstiftningen där ni kan. Vi måste förvissa oss om att de medborgare som har vänt sig till oss kan få någon form av ersättning eller domstolsprövning, och därför måste vi fortsätta att utöva påtryckningar på de spanska myndigheterna.
Jag måste också be er om följande, herr kommissionsledamot: Vi ber våra medborgare att flytta och bosätta sig på annat håll, och vi vill inte se detta slags scenario upprepas. Vi ska inte lägga oss i medlemsstaternas marklagstiftning, som är deras egen angelägenhet, men kan vi inte få några slags råd, riktlinjer och information till våra medborgare som köper fastigheter i en annan medlemsstat?
Vi vill inte att detta ska upprepas. Vi vill inte uppträda förmyndaraktigt mot våra medborgare, men vi vill stödja dem när de utnyttjar den rätt till fri rörlighet som är så värdefull för oss alla. 
David Hammerstein Mintz,
   . – Herr talman! Vi har att göra med en grundläggande EU-fråga, en fråga om rättigheter. Vi kan inte tillämpa gemenskapslagstiftningen utan att ta upp markplaneringsskandalen i Medelhavsområdet. Vi kan inte ens tillämpa fördraget med avseende på de mänskliga rättigheterna, och vi kan inte heller tillämpa direktiven om offentlig upphandling, ramdirektivet om vatten eller direktivet om strategiska miljökonsekvensbedömningar utan att ta upp vad ordföranden för arkitektkollegiets högsta råd i morse beskrev som en markplaneringens mardröm. Han sa att Medelhavskusten går upp i sömmarna, att området lider av den stora överbefolkningen och att oåterkalleliga effekter kommer att efterlämna mycket allvarliga ekologiska skador.
Vi måste få ett slut på denna mardröm, som kränker människors rättigheter, så snart som möjligt. Många tusentals människor – den övervägande majoriteten av dem är invånarna i Valencia – lider av konsekvenserna av denna situation.
En hållbar miljö är inte förenlig med denna modell. Jag anser att EU måste reagera kraftfullt och snabbt på överträdelserna av gemenskapsdirektiven.
I detta syfte har vi alla tagit fram detta betänkande, tack vare två års utmärkt arbete i utskottet för framställningar, vilket enhälligt antog betänkandet. Nu vill vissa personer som röstade ja i utskottet för framställningar oåterkalleligt förstöra betänkandet. Jag anser inte att det är ett särskilt ärligt uppträdande. Jag anser att medborgarnas miljöintressen är viktigare än de intressenter som vill bebygga hela Medelhavskusten. 
Graham Booth,
   . – Herr talman! Samtidigt som vi verkligen sympatiserar med de medborgare som befinner sig i denna olyckliga situation anser vi i UK Independence Party att markrofferiet i Valencia är en fråga som borde ha lösts genom bilaterala avtal mellan Spanien och de enskilda länder som berörs. I stället misstänker jag att Europaparlamentet ännu en gång kommer att misslyckas genom att använda alltför grova metoder.
Stadsplanering är ett område som måste finnas kvar på lokal nivå för att det ska finnas förståelse för lokalområdenas behov. En centraliserad politik skulle göra problemet mer komplicerat i stället för att underlätta det. Detta har vi sett gång på gång när det gäller så kallade Europaprojekt. Låt mig påminna er om några exempel.
För det första har vi den gemensamma fiskepolitiken med dess mycket skadliga kvotsystem. Även om den har hyllats som ett miljöprojekt har den åstadkommit obotliga skador på fiskbestånden. En enormt stor andel av fiskfabrikerna i Förenade kungariket har tvingats stänga och lokala fiskeekonomier har ödelagts. Och hur kan vi tala om katastrofer utan att nämna den gemensamma jordbrukspolitiken, som skapade vinsjöar och smörberg och som nu ger kommissionsledamot Peter Mandelson lika mycket huvudvärk som jordbrukarna i utvecklingsländerna? Genom att skydda den franske småjordbrukaren håller Jacques Chirac i själva verket världen som gisslan. I stället för att stabilisera priserna på råvarumarknaderna skadar EU just de människor som unionen säger sig vilja hjälpa.
Situationen för de icke-spanska medborgarna i Valencia, däribland många brittiska medborgare, bör lösas av de regeringar som berörs. Jag beklagar att den brittiska regeringen inte har slutit något bilateralt avtal med Spanien om denna fråga. I stället ser vi hur EU:s bläckfiskbyråkrati ännu en gång utnyttjar enskilda individers olycka för att inkräkta på medlemsstaternas suveränitet. 
Marcin Libicki,
   . –  Herr talman! Låt mig först helhjärtat tacka alla de som deltagit i denna framgångssaga, där det sista kapitlet borde bli antagandet av betänkandet. Jag är framför allt glad över att framställningarnas upphovsmän har satt sin tillit till Europeiska unionen och utskottet för framställningar som jag har äran att vara ordförande för. Jag är också mycket glad över att ombudsmannen i regionen Valencia har erbjudit sin hjälp under utarbetandet av betänkandet och under vårt framgångsrika sökande efter en lösning på frågan. Det gläder mig dessutom att det arbete som genomfördes av de ledamöter i vår delegation som besökte regionen i juni var så produktivt. Delegationen leddes av Michael Cashman, vice ordförande i utskottet för framställningar, och i den deltog också Janelly Fourtou, som jag också vill tacka för utarbetandet av betänkandet. I övrigt deltog Marie Panayotopoulos-Cassiotou, som jag också vill tacka, och chefen vår vårt utskotts sekretariat. Det omfattande arbete som utförts har lett fram till detta betänkande.
Framställningarna, som ursprungligen lämnades in av Charles Svoboda på den Valenciabaserade organisationen Abusos Urbanísticos No vägnar, efter en kampanj, samt av herr och fru Schuckall och fru Perret, undertecknades av över 10 000 personer. Till att börja med, hade det varit förlåtligt om man frågat sig om framställningarna behövde undersökas vidare, men det blev snart uppenbart att det behövdes. Skälet till detta var inte bara att principerna för miljöskydd och bestämmelserna om tilldelning av offentliga kontrakt hade överträtts, utan framför allt att de grundläggande mänskliga rättigheterna hade kränkts. Med detta menar jag äganderätten, och dessutom äganderätten för människor som levde under mycket knappa förhållanden och som inte ville något hellre än att tillbringa resten av sitt liv i de småhus de hade byggt.
De samtal vi förde med framställningarnas upphovsmän, både under delegationens sökande efter fakta och under våra möten, visade oss tragedins fullständiga omfattning för dessa människor som hade blivit fråntagna en så stor del av deras egendom. Erfarenheterna bland dessa människor som hade upptäckt att de berövats en del av sin egendom utan att de kände till det, och att deras grundläggande rättigheter allvarligt hade kränkt, var verkligen skrämmande.
Vårt utskott antog Janelly Fourtous betänkande enhälligt, med endast en nedlagd röst. Betänkandet var resultatet av en kompromiss och av diskussioner med utskottet om ändringsförslagen. Jag anser därför att detta betänkande bör antas av parlamentet utan ändringar, som kan förvränga innehållet. Eftersom det redan har antagits enhälligt en gång, skulle det glädja mig mycket om parlamentet också antog det.
Mina damer och herrar! Vårt mål är att en ny lag ska antas i Valencia. Dess företrädare har redan lovat att göra det, vilket är ett bevis på parlamentets och utskottets effektiva arbete. I denna lag ska vederbörlig hänsyn tas till de mänskliga rättigheterna och till bestämmelserna om offentliga kontrakt som rör miljön. Ytterligare en fråga som måste tas upp är ersättning till skadelidande parter. Vi uppmanar därför regeringen i Valencia att föra detaljerade register om varje enskilt fall och att vid behov erbjuda lämplig ersättning.
Jag hoppas att kommissionsledamot Charlie McCreevy, som är här på Europeiska kommissionens vägnar, kommer att göra sitt bästa för att se till att inga fler orättvisor uppstår och att fel som tidigare begåtts rättas till. 
Carlos José Iturgaiz Angulo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste naturligtvis börja med att tacka Janelly Fourtou för att hon utarbetat detta betänkande, ett betänkande som – vilket vi nämnt redan – har inneburit många diskussioner och mycket arbete. Låt oss inte glömma bort att detta betänkande – vilket också har sagts här tidigare – har behandlats på ett särskilt sätt i utskottet för framställningar: två delegationer från parlamentet har besökt regionen Valencia för att diskutera och behandla denna fråga.
Jag anser dock att denna fråga kommer att slutföras i dag och att den socialistiska modellen för markplanering, som funnits i regionen Valencia och som socialisterna tillämpade när de var vid makten, kommer att ifrågasättas genom detta betänkande. Detta blir konsekvenserna. Det gläder mig därför att, som Marcin Libicki sa, Europaparlamentet från och med nu till följd av detta nya betänkande, vilket jag tror att parlamentet kommer att godkänna, bland annat varmt välkomnar det initiativ som den nuvarande regeringen i Valencia ska förhandla om och att den ska utarbeta en ny lag som ersätter den tidigare av socialisterna inrättade lagen.
Jag vill särskilt betona att denna nya lag som ska utarbetas och tillämpas bland annat kommer att innehålla två grundläggande punkter: för det första att den nya lagen ska tillämpas i enlighet med befogenheterna inom området för markplanering, vilka helt och hållet tillfaller Valencias regering, och för det andra att betänkandet också godkänner en rad rekommendationer, så att lagstiftningen kan ta hand om klagomål som kan ha uppstått eller kan komma att uppstå vid tillämpningen av den tidigare LRAU-lagen. Med andra ord, alla rättigheter för de medborgare som har ingett klagomål till utskottet för framställningar kommer nu att garanteras.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag är säker på att den lämpliga lösningen kommer i och med att LRAU-lagen, som inrättades av den tidigare socialistregeringen, kommer att försvinna, och jag är övertygad om att den lämpliga lösningen kommer att vara att tillämpa den nya lag som Folkpartiets regering i regionen Valencia har för avsikt att inrätta. 

Joan Calabuig Rull (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill först tacka Janelly Fourtou för det arbete hon har utfört i utskottet. Hon har haft en öppen inställning och vi har kunnat diskutera många kompromissförslag till ändringar. Vi vet också att hon har haft ett svårt uppdrag att utföra, eftersom detta är en fråga där man inte kan föreställa sig hur många intressen som står på spel och därmed vilken press vi har på oss.
För det första vill jag framhålla att tusentals EU-medborgare har bott i Valencia under decennier, att flera miljoner besöker oss varje år och att dessa människor är belåtna med att leva i vårt samhälle och belåtna med de tjänster av hög kvalitet som de i allmänhet får ta del av i sitt dagliga liv. Vi talar därför om ett gästvänligt land. Majoriteten av befolkningen där och av dem som vill komma dit är lyckliga över att kunna dela sina liv med oss.
Det bör också noteras att de flesta kan lösa sina problem på lämpligt sätt i domstolarna, och på många håll hanteras problemen av vissa lokala myndigheter. Men många människors problem kan inte lösas och vi har för närvarande ett stort antal personer vars problem kvarstår. Jag är därför bedrövad över att klagomålen om otillbörlig markplanering har ökat mycket påtagligt under de tre senaste åren.
Som medborgare i Europeiska unionen, född och bosatt i Valencia, beklagar jag djupt att vi behöver hålla denna debatt, men vi måste komma ihåg att om så är fallet beror det på att de klagomål som framförts till parlamentet kommer från tusentals EU-medborgare som anser sig drabbade av otillbörlig markplanering. Jag vill betona att denna situation som vi står inför i Spanien och i övriga Europa är mycket ovanlig och har, inte att förglömma, lett till formella protester från sjutton EU-ambassadörer.
Andra spanska regioner har lagar som liknar LRAU. Chefen för autonoma regioners sekretariat för markplanering och miljö kom hit för att tala om att lagen var mycket bra. Trots att andra regioner har liknande lagar har de tydligen aldrig haft problem av denna omfattning.
Jag vill därför hävda att det är rätt att vi bör ta upp medborgarnas bekymmer. Jag tror att myndigheterna ville att delegationen som reste dit skulle komma med förslag och enligt min mening är detta vad utskottet har gjort. Jag anser att vi måste kräva respekt för medborgare som står inför ekonomiska grupper med oerhörd makt, och mot vilka medborgarna ofta är ganska försvarslösa. Jag anser att vi kan bidra till det som Carlos José Iturgaiz föreslog: att inte behöva upprepa denna debatt utan få ett slut på denna situation. Om vi inte verkar för dessa lösningar nu, är det uppenbart att vi i framtiden dessvärre kommer att behöva ta itu med problemet på nytt.
Som sagt vill jag som invånare i Valencia att dessa problem ska lösas och att den regionala regeringens inkompetens inte ska förstöra vårt rykte så som nu sker i många EU-medborgares ögon. Det har vårt samhälle inte gjort sig förtjänt av. 
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! Låt mig först av allt lyckönska föredraganden Janelly Fourtou till det arbete hon har utfört, samtidigt som jag beklagar att resultatet därefter förändrades under slutbehandlingen genom godkännandet av vissa ändringsförslag, vilket undergrävde det som ursprungligen var ett rimligt betänkande.
Mina damer och herrar! Det som slutligen läggs fram för oss i dag är en blandning av ansvarslös populism från ledamöter som till varje pris önskar tillgodose sina landsmän bosatta i Spanien och från de spanska parlamentsledamöter som har bestämt sig för att bedriva lokal- eller regionalpolitik i Europaparlamentet – från än den ena, än den andra sidan har ni sett prov på detta.
Denna kombination av två sorters ansvarslös populism leder till sådana förvillelser som de som kan komma att gå till omröstning här om inte texten ändras. Det är sorgligt att se Europaparlamentet förvandlat till en regional lagstiftare, som helt förvanskar subsidiaritetsprincipen genom att föreskriva för en autonom region vad den måste göra, hur den ska lagstifta, när den kan bevilja bygglov och under vilka villkor.
Jag förstår och instämmer verkligen i kritiken av lagen och jag instämmer givetvis i kritiken av hur den tillämpas av regeringen i Valencia – av lagen och dess tillämpning.
Mina damer och herrar! Europaparlamentet är dock inte en vallfartsort som människor kan ta sin tillflykt till som en sista utväg när allt hopp har uttömts överallt annars. Detta är en seriös institution och allt man kan uppnå genom att här lägga fram en resolution av detta slag är att ge medborgarna ett falskt intryck, då resolutioner godkänns som kommer att bli helt verkningslösa, eftersom det är i parlamentet i Valencia som problemet kommer att lösas. Detta ger upphov till ett rykte som på intet vis förbättrar arbetet i denna kammare och som inte heller ökar den respekt vi begär att medborgarna ska känna för vårt arbete.
Jag håller således helt med i kritiken mot markplaneringen i Valencia: kritiken mot lagen och kritiken mot regeringen. Att ta upp detta i parlamentet är som att här protestera mot förseningar i Londons tunnelbana. Jag anser inte att Europaparlamentet är rätt forum för detta och vad vi är i färd med att göra genom att godkänna ett dokument av detta slag är att förvanska själva det institutionella systemet. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill inte med mitt anförande uttrycka något slags ringaktning för regionen Valencias autonomi. Under alla omständigheter anser jag att regionens autonomi är otillräcklig med tanke på de verkliga behoven i detta område i Katalonien.
Sedan anser jag att det är nödvändigt att införa ett krav på en gemensam EU-vision när det gäller markplanering och miljöskydd. Jag antar att de som spekulerar i fastigheter drar nytta av att Valencias autonomi är så svag. Detta är en grogrund för korruption i stor skala. Det är nödvändigt med en samstämmighet i EU för att undvika politiska åtgärder som hotar rationell EU-planering och miljön. Stater, regioner och självstyrande områden bör spela en roll vid utformningen av denna samstämmighet. Om man inte arbetar i riktning mot detta mål kommer det att leda till att sådana områden som Valencia och Balearerna, där byggnadsverksamhet är den viktigaste ekonomiska verksamheten, får uppleva hur hela deras territorium hamnar i riskzonen. Det är redan en ganska stor anomali att byggsektorn är den mest lönsamma verksamheten i vår del av världen. Om det inte går att få slut på detta kommer det att innebära att vissa företagsgrupper blir rikare, vilket kommer att leda till mycket stora sociala, miljömässiga och ekonomiska problem inom den närmaste framtiden. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Låt mig först säga att denna fråga behandlades i ett betänkande för så länge sedan som i maj 2004, från utskottet för framställningar, i vilket allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna och överträdelser av gemenskapsrätten påvisades genom hänvisning till konkreta fall.
I juni i år reste en parlamentsdelegation till Valencia för att samla in information, där deltagarna intervjuade olika parter, företrädare för allmänheten och invånare i regionen samt företrädare för de regionala myndigheterna och författningsdomstolen.
Vi måste komma ihåg att den aktuella lagen om reglering av byggaktivitet i Spanien tilldelar markägarna 90 procent av byggnadsrätten och att det är ett egendomligt drag i den berörda lagen – lagen om markexpropriering – att den tvingar markägarna att lämna över 10 procent av sin mark, utan ersättning, till vilket lokalt organ som helst som avser att bygga på marken. Vi måste också vara medvetna om att många ägare har lidit verklig skada på grund av dessa byggaktiviteter, och att en del planerad bebyggelse har haft förödande konsekvenser för miljön och den ekologiska balansen inom många kustområden och särskilt för den framtida vattenförsörjningen, vilket är en annan fråga som angår Europeiska unionen.
Jag är därför glad över att höra att regionen Valencia har sett över lagen och redan har utarbetat en ny lag som ska ersätta den. Vi måste noga försäkra oss om att den lagen framför allt omfattar en otvetydig definition av vad som menas med ”det allmännas intresse” för att garanterat förebygga den överväldigande risken att ”det allmännas intresse” används som försvar för expropriering som utförs snarare för att främja privata än allmänna intressen.
Det måste också finnas bindande kriterier för ersättning för expropriering och dessa måste grundas på normer och principer som är erkända i EG-domstolens och Europadomstolens rättspraxis. Detta är emellertid ett specialfall och parlamentet måste vara försiktigt så att det inte inger allmänheten för stora förhoppningar som kan komma att visa sig omöjliga att infria. 
José Manuel García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill först ta upp två saker innan jag går in på sakfrågan.
För det första riktar sig de klagomål vi diskuterar här mot en i vederbörlig ordning stiftad lag, som godkänts av ett regionalt parlament i enlighet med dess behörighet och som inte ogiltigförklarats av förvaltningsdomstolen.
För det andra gäller den kritik som vi uttalar på intet sätt olagliga handlingar: Spanien är ett land med garantier, med ett öppet rättsväsende, med de europeiska domstolarna som sista instans, och det är deras uppgift att göra moraliska bedömningar i enlighet med den tydliga straffrättsliga principen: inget straff utan lag, inget straff utan brott
Jag förstår de synpunkter som Ignasi Guardans framförde och jag skulle inte ha tolererat ett intrång i vare sig det regionala parlamentets, det nationella parlamentets eller de spanska domstolarnas behörighet.
Det som är detta parlaments uppgift – och Janelly Fourtou har utfört den uppgiften med oöverträffad skicklighet – är att handlägga framställningar från medborgarna och lämna rekommendationer, rekommendationer som händelsevis den nuvarande regeringen i Valencia har tagit till sig med stor generositet och klokhet.
Vad detta parlament inte kan göra är att försöka ta över den planläggningsuppgift som är de regionala myndigheternas ansvar, vilket är det intryck som jag fick av det anförande – på engelska tror jag det var – som min landsman Joan i Marí höll.
För det andra kan inte heller ett moratorium utlysas, eftersom det är det regionala parlamentets sak att göra.
För det tredje kan detta parlament inte fastställa ersättning: en administrativ myndighet kan inte betala ut ersättning utan domstolsbeslut eller en administrativ förordning, utan att göra sig skyldig till missbruk av offentliga medel.
Som Ignasi Guardans helt riktigt påpekade är slutligen detta parlament inte rätt plats – och här vänder jag mig till Joan Calabuig – för en politisk rättegång.
Joan Calabuig nämnde inte att den lag som vi diskuterar beslutades av den socialistiska majoritet som han själv tillhör, och inte av den majoritet som jag tillhör. För det andra nämnde han inte att han är upphovsman till ett ändringsförslag som anger att framställningarna är koncentrerade till de senaste tre åren, en period under vilken Camp-regeringen har haft makten. Framställningarna härrör från en lång tid före detta och hans politiskt inspirerade syfte är att den regionala regeringen ska klandras, eftersom det är den regeringen som han vill fälla – hittills med föga framgång för övrigt, och låt det så förbli.
Här håller jag med Ignasi Guardans: det är inte rätt, det är inte moraliskt riktigt, att använda detta parlament för att svartmåla gemenskapens namn, ett legitimt valt parlament och en regering som stöds av sina medborgare. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för deras synpunkter. Blotta antalet personer som har stött de framställningar som behandlas i Janelly Fourtous betänkande visar att tillämpningen av LRAU-lagen i Valencia ställer till problem.
Som jag antydde i början av debatten ligger de flesta av problemen utanför gemenskapslagstiftningens område. Kommissionen förstår den oro som har kommit till uttryck men har inte möjlighet att komma med någon lösning.
I de fall där man finner problem som gäller förenligheten med gemenskapslagstiftningen kommer kommissionen att agera och vidta nödvändiga åtgärder för att rätta till situationen. Detta gäller de delar av LRAU-lagen som handlar om offentlig upphandling. Vi har upptäckt en rad problem på detta område, och överträdelseförfaranden mot Spanien har inletts. Vi fullföljer dessa förfaranden för att se till att gemenskapens lagstiftning om upphandling tillämpas på ett korrekt sätt.
Betänkandet har granskats av kolleger från olika kommissionsavdelningar som täcker sådana områden som miljöpolitik, rättsliga och inrikes frågor, konsumentpolitik och regionalpolitik. Det skulle vara fel att skapa förväntningar om att genomförandet av gemenskapslagstiftningen på dessa områden kommer att innebära en lösning på framställarnas problem. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Jules Maaten (ALDE ).
   – Under mer än två år har Europaparlamentet tagit emot tiotusentals framställningar från EU-medborgare, däribland många nederländare, om missbruk av en lag om reglering av byggaktivitet (LRAU – Ley reguladora de actividad urbanística) i regionen Valencia. Denna lag ger byggherrar rätt att på ett otillbörligt sätt ta mark från fastighetsägare, som får mycket liten eller ingen ersättning utan i stället förväntas punga ut igen för byggandet av vägar, avloppsnät och gatubelysning.
Lyckligtvis har parlamentet tagit upp detta problem och kommer i morgon att rösta om betänkandet om det från den liberala ledamoten Janelly Fourtou. Därigenom kommer parlamentet att uppmana Valencia att förbättra sin lag – en process som inleddes efter ett besök av en utredningskommitté från Europeiska unionen – och att fastställa ett förfarande för att bedöma de enskilda fastighetsägarnas fall var för sig, inklusive ersättningsåtgärder.
Jag har vid tidigare tillfällen talat med nederländare i regionen och jag är glad att lägets allvar slutligen erkänns. Det är bra att Valencia på Europeiska unionens begäran har inlett en översyn av lagen, men dessa ord behöver nu också omsättas i praktiken för att förhindra att fler ägare behandlas orättvist. 
Neil Parish (PPE-DE ).
   – Rätten till egendom är en grundläggande rättighet. Fastighetsägare i Valencia har fått sin egendom och mark konfiskerade i stor skala, och därefter har marken bebyggts av ofta skrupelfria byggherrar och lokala myndigheter som har agerat med Valencia-myndigheternas goda minne och enligt bestämmelserna i LRAU. Detta faktum bekräftas av framställningar till Europaparlamentet och av två undersökningsgrupper.
Detta är helt oacceptabelt i ett fritt samhälle.
Det måste införas ett moratorium för alla pågående och planerade stadsbyggnadsprojekt i regionen till dess att Valencias regionala parlament har antagit ny lagstiftning som fullt ut respekterar äganderätten. För dem som har förlorat mark och egendom som har exploaterats av Valencias myndigheter krävs det en ny lag för att så snart som möjligt inrätta ett rättsligt administrativt organ med befogenhet att revidera exploateringsplanerna och att fastställa lämplig ersättning till de drabbade.
Fastighetsägare som har förlorat genom hemligt samförstånd mellan byggherrar och de lokala myndigheterna i Valencia måste få ordentlig ersättning.
Jag välkomnar att Valencias myndigheter reviderar markexproprieringspolitiken, men det krävs fortfarande rättvisa för de medborgare som redan har förlorat mark och egendom. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A6-0343/2005) av Mechtild Rothe för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om effektiv slutanvändning av energi och om energitjänster och om upphävande av rådets direktiv 93/76/EEG (10721/3/2005 – C6-0298/2005 – 2003/0300(COD)). 
Mechtild Rothe (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Jag är glad över att vi i morgon kommer att anta direktivet om effektiv slutanvändning av energi och om energitjänster. Nu råder det ingen tvekan om att de kompromisser som uppnåtts med rådet säkert tycks komma att stödjas av alla grupper i kammaren.
Jag vill framföra mitt varmaste tack till alla skuggföredraganden och till de som hjälpt oss. Samarbetet med alla dessa har varit utmärkt och har förvisso väsentligt bidragit till att vi uppnått resultat. Resultatet är visserligen mindre än vad kommissionen föreslog och definitivt mycket mindre än det som parlamentet försökte uppnå vid förstabehandlingen men jag hävdar att det är ett trovärdigt resultat. Det kräver att medlemsstaterna under en period av nio år gör energibesparingar på minst 9 procent, vilket är mindre än de 11,5 procent som parlamentet begärde. Dessutom är dessa mål – tvärtemot vad kommissionen och parlamentet önskade – icke-bindande. Trots detta anser jag att vi gjorde rätt i att inte låta detta stå i vägen för en överenskommelse.
Även om vi inte har kunnat komma överens om bindande mål, innehåller direktivet specifika krav på åtgärder på nationell nivå. Från och med mitten av 2007 kommer medlemsstaterna att vara skyldiga att regelbundet, det vill säga inledningsvis vart fjärde år och därefter vart tredje år, utarbeta handlingsplaner för energieffektivitet som de sedan ska skicka till Bryssel. Dessa handlingsplaner ska innehålla medlemsstaternas planerade åtgärder för att uppnå målen, vilket till exempel kan inbegripa projekt för renovering av byggnader, främjande av energieffektiv utrustning eller energiöversyner, bilfria dagar och stora utbildnings- och informationskampanjer. I dessa handlingsplaner ska man särskilt betona den offentliga sektorn, som i direktivet ges rollen av förebild. Syftet med direktivet är att genom indikatorer och riktmärken upprätta nya normer för energieffektivitet i hela Europeiska unionen.
Det finns en enorm besparingspotential och det är verkligen hög tid att vi utnyttjar den bättre. Vår nuvarande energiförbrukning skulle kunna minskas med mellan 20 och 30 procent utan att vi behöver utstå några som helst ekonomiska förluster. Det motsvarar den sammanlagda energiförbrukningen i sex medlemsstater, nämligen Österrike, Belgien, Danmark, Finland, Grekland och Nederländerna. I en tid då energipriserna är höga, är det ofattbart att inte denna potential utnyttjas bättre, och ännu ett anmärkningsvärt förhållande är att det var mycket svårt att uppnå detta resultat eftersom ett antal medlemsstater var ovilliga att gå längre.
Direktivet kan och måste inleda en verklig satsning på energieffektivitet. När det gäller efterfrågan på energi finns det mycket för oss att ta igen. Medan vissa medlemsstater – Danmark är ett av dem – har en exemplarisk energisparpolitik med bindande mål, finns det andra som bokstavligen kommer att behöva starta från ruta ett. Syftet med direktivet är också att skapa en verklig marknad för energitjänster, som erbjuds av dem som distribuerar och säljer energi och även av oberoende tjänsteleverantörer. Den nya EU-lagstiftningen kommer också att ha den viktiga konsekvensen att ge konsumenterna större insyn med hjälp av till exempel energimätare som så nära som möjligt är anpassade till individens behov och regelbunden redovisning av förbrukningen som gör det möjligt att jämföra den egna förbrukningen med en jämförbar grupps.
Kommissionsledamoten Andris Piebalgs är värd allt beröm för att ha gjort energieffektivitet till sitt prioriterade område. Direktivet är en oerhört viktig beståndsdel i en strategi med detta mål. Nu gäller det att få direktivet omvandlat till nationell lag och genomfört, och jag hoppas att kommissionen kommer att hålla ett vakande öga på medlemsstaterna för att se till att detta verkligen sker på ett tillfredsställande sätt. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Jag håller med föredraganden om direktivets betydelse. För mig är det ett paraplydirektiv för allt som görs och bör göras i fråga om energieffektivitet.
Parlamentet genomförde avsevärda förbättringar av direktivet vid första behandlingen. Nu vid andra behandlingen har föredraganden Mechtild Rothe och skuggföredragandena fortsatt att förbättra förslagen. De har vidareutvecklat ett antal viktiga inslag i den gemensamma ståndpunkten och de har på ett framgångsrikt sätt förhandlat fram ett paket med kompromissändringsförslag som kommer att leda till att förslaget omformas och förbättras ytterligare.
När det gäller frågan om målen beklagar jag i likhet med de flesta av er att det bara har varit möjligt att nå en kompromiss utan bindande mål, men i den slutliga versionen av ändringsförslagen införs ett antal bindande åtgärder som innebär en kraftfull kompensation för förlusten av bindande mål. Medan målen nu är vägledande måste medlemsstaterna fortfarande förbinda sig att anta och försöka leva upp till nationella energisparmål och att vidta kostnadseffektiva åtgärder för att nå dessa mål. Effekterna av de åtgärder som vidtas för att uppfylla målen kommer dessutom att kvantifieras genom användning av ett harmoniserat mätsystem. Medlemsstaterna kommer också att vara skyldiga att planera sina åtgärder och rapportera resultaten av dem i nationella handlingsplaner för energieffektivitet. Dessa kommer att bedömas av kommissionen, och för kommissionen är detta en godtagbar konstruktion.
Vi vill försäkra parlamentet om att kommissionen på ett klokt och effektivt sätt kommer att fullgöra uppdraget att utveckla ett system för riktmärken, top-down-indikatorer och bottom-up-mätningar.
För den offentliga sektorn finns det inte något separat mål i kompromissen, utan ett antal bindande åtgärder. Medlemsstaterna måste publicera obligatoriska riktlinjer för förbättrad energieffektivitet vid offentlig upphandling. Dessutom måste de välja ut och tillämpa ett antal krav på offentlig upphandling.
Även om kommissionen skulle ha föredragit ett separat mål för den offentliga sektorn anser vi att dessa inslag, liksom kravet att den offentliga sektorn ska ingå i de nationella handlingsplanerna, kommer att kompensera avsaknaden av ett separat mål. Artikel 13 om mätning och upplysande fakturering av energiförbrukningen har också förbättrats i jämförelse med den gemensamma ståndpunkten.
Kraven i fråga om rapporteringsskyldighet för medlemsstaterna och kommissionen i artikel 14 har skärpts och dessa krav kommer tillsammans med mätsystemet att göra medlemsstaternas framsteg kvantifierbara och synliga. Även om denna verksamhet kommer att öka kommissionens arbetsbörda välkomnar vi utmaningen. Jag kan lova parlamentet en lämplig intern fördelning av medel för denna uppgift.
Avslutningsvis har jag vid tidigare tillfällen sagt att energieffektivitet är en av denna kommissions främsta prioriteringar. Så kommer det att förbli under hela vår mandatperiod. Vi räknar med att detta nya direktiv blir ett värdefullt redskap för att nå detta mål. Jag vill tacka parlamentet för detta och försäkra att redskapet kommer att användas så effektivt som möjligt.
Sist men inte minst vill jag tacka föredraganden Mechtild Rothe och skuggföredragandena för deras engagemang, deras mycket konstruktiva samarbete och deras hårda arbete för att uppnå en överenskommelse vid andra behandlingen. 
Alejo Vidal-Quadras Roca
   . – Herr talman! Det är i nuläget nödvändigt för Europeiska unionen att vidta omedelbara åtgärder för att förbättra energieffektiviteten. Därför är det glädjande att vi har kunnat uppnå en överenskommelse mellan institutionerna som har stöd av en majoritet i kammaren. I detta sammanhang vill jag lyckönska vår föredragande, Mechtild Rothe, till hennes storartade arbete och de övriga skuggföredragandena till deras konstruktiva inställning under hela förfarandet.
Direktivet är avsett att främja utvecklingen av en marknad för energitjänster, som visserligen redan finns men som inte är tillräckligt väl känd bland konsumenterna. Vi lägger fram alternativ som inte kräver några ytterligare investeringar, till exempel kontrakt om energibesparingar som finansieras genom en motsvarande minskning av energiräkningarna efter att ändringarna genomförts.
Direktivet är också ett försök att påverka medborgarnas förbrukningsvanor. För detta ändamål är det lämpligt att ge medborgarna detaljerad information om deras faktiska förbrukning och sparpotentialen om vissa åtgärder vidtas, exempelvis att använda smarta mätare.
I fråga om den offentliga sektorn måste vi betona att medlemsstaterna måste föregå med gott exempel genom att ta med energieffektivitet som villkor vid offentlig upphandling. Under de första nio åren kommer medlemsstaterna att utarbeta tre handlingsplaner för energieffektivitet, där de redogör för vidtagna åtgärder och framtida mål.
Herr talman! Till sist vill jag återigen säga att vår grupp är helt nöjd med denna överenskommelse, eftersom vi anser att realistiska mål tillsammans med ekonomiskt genomförbara och tekniskt möjliga åtgärder är den idealiska metoden att uppnå positiva resultat. 
Reino Paasilinna,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill lyckönska min kollega Mechtild Rothe till hennes utmärkta betänkande. Hon har gjort ett utmärkt arbete och i vår grupp stöder vi henne starkt.
Europeiska unionen, som faktiskt investerar i effektiv energianvändning, är ännu en gång ett föredöme för länder i andra världsdelar. Vi blir en förebild för resten av världen, eftersom seriösa och effektiva åtgärder behöver vidtas på grund av den klimatförändring som hotar oss alla.
Målet 1 procent per år i extra besparingar kommer att vara svårt att nå. I exempelvis mitt land kommer det anses vara ett omöjligt mål att uppnå varje år, såvida inte hänsyn tas till vårt redan från början energieffektiva läge. Det är uppenbart orättvist att en del av det energibesparingsarbete som redan aktivt har utförts ska ignoreras enbart därför att det så att säga genomfördes för tidigt. Därför är det rimligt att inte bestraffa dem som redan har investerat i effektivitet i stället för att vänta för länge. I mitt hemland har vi dessutom redan anvisningar om riktlinjer för energieffektivitet vid offentlig upphandling och för offentliga byggnader.
Lyckligtvis kan då Kyotoförhandlingarna fortsätta på grundval av resultatet från toppmötet i Montreal. Låt oss arbeta energiskt med förhandlingarna eftersom de inte kommer att lyckas enbart med hjälp av teknik: människor, ledare och politiker kommer också att behövas. 
Fiona Hall,
   . – Herr talman! Min grupp stöder kompromissen med rådet vid andra behandlingen eftersom den är ett steg i rätt riktning, även om den inte går fullt så långt som vi skulle ha önskat. Vi är särskilt besvikna över att målet för energibesparingsåtgärderna bara har satts till 9 procent under 9 år i stället för de 11,5 procent som parlamentet föreslog vid första behandlingen. Vi skulle också ha önskat att målen var bindande, men det är bra att kompromissen åtminstone innehåller vissa obligatoriska åtgärder, däribland kraven på offentlig upphandling och införandet av handlingsplaner för energieffektivitet som kommer att användas för att mäta medlemsstaternas framsteg på vägen mot energisparmålen.
Jag vill särskilt säga några ord om förslagen om mätning och fakturering i artikel 13. Dessa förslag är viktiga, eftersom de bidrar till att fastställa den grundläggande principen att konsumenterna har rätt till information om hur mycket energi de förbrukar. Det är först när människor har sådan kunskap som de kan börja anpassa sitt beteende och välja energisparande alternativ. Jag är mycket glad att det i kompromisstexten krävs att el- och gaskonsumenter ska förses med individuella mätare som exakt visar deras faktiska energiförbrukning och ger information om tiden för energiförbrukningen.
I texten finns också ett krav på att kundernas fakturor ska innehålla information om energiförbrukningen och vad den kostar, och ett mycket viktigt krav är att faktureringen ska bygga på faktisk förbrukning, inte beräknad förbrukning, och att faktureringen ska ske tillräckligt ofta för att människor själva ska kunna komma fram till hur de kan vara mer energieffektiva. Nu när fakturorna måste bygga på den faktiska förbrukningen kommer de allmännyttiga företagen inte längre att kunna skriva ut den ena preliminära fakturan efter den andra, vilket har lett till omfattande skuldproblem.
Jag anser att direktivet markerar början på en ny era, då vi inom hela EU kommer att bli mycket klokare när det gäller vårt sätt att förbruka energi, och jag hoppas att parlamentet kommer att stödja kompromissen helhjärtat. Jag riktar ett mycket varmt tack till föredraganden Mechtild Rothe för allt det arbete hon har lagt ned för att nå denna överenskommelse. 
Claude Turmes,
   . – Herr talman! Med tanke på Europeiska unionens alla energikällor är energieffektivitet det viktigaste, snabbaste och billigaste sättet att uppnå våra Kyotomål. Och inte nog med det, med energieffektivitet kan vi också investera i Europeiska unionen och skapa sysselsättning, i stället för att lämna över pengar till främmande länder eller till Arabvärlden i utbyte mot olja och gas. Detta direktiv gör inte bara att vi närmar oss den dag då vi kan utveckla denna potential utan kompletterar också öppnandet av Europeiska unionens gas- och elmarknader. Förutom konkurrens i produktionen och försäljningen av elektricitet och gas kommer direktivet att skapa ökad konkurrens när det gäller investeringar i energibesparande teknik, i det som kallas negawatt. Särskilt för små och medelstora företag kan denna marknad vara värd miljarder.
Vad är det som är bra med direktivet? En bra sak är idén med nationella handlingsplaner, varav den första kommer att läggas fram i juni 2007, varefter kommissionen kommer att ha sex månader på sig att föreslå eventuella förbättringar som den anser nödvändiga. Efter tre år görs en utvärdering och därefter utarbetas nästa plan, med beaktande av vunna erfarenheter, inte bara från framgångar och misslyckanden med den nationella planen utan även från framgångar eller misslyckanden med de 25 eller 27 nationella planerna. Det innebär att vi i Europeiska unionen verkligen på allvar kan ta itu med att spara energi.
Vi bör dock inte hysa några illusioner om detta: när energieffektivitet kommer upp till diskussion är det vanligt att man tycker sig vara överens – ett samförstånd som jag dock inte tror existerar i praktiken. Det verkliga skälet till varför stora energiföretag, som RWE och E.ON, in i det allra sista kämpade med näbbar och klor mot direktivet bakom kulisserna hos kommissionen, i parlamentet och i rådet, är att utsikterna om en marknad för energibesparing skrämmer dem. Det är därför som dessa företag, med stöd av sina sympatisörer i parlament och regeringar, har sett till att inget av målen är bindande. Jag beklagar visserligen detta men har inte gett upp hoppet om att de alla – i framtiden särskilt de nationella parlamenten – har förmåga att lära sig och kommer att ta den danska modellen som förebild: ett bindande mål om 1,7 procent är vad vi behöver i övriga länder också. 
Umberto Guidoni,
   –Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Energifrågan är en global fråga.
För Europas del innebär detta att leveranssäkerheten måste tillgodoses, men på detta område är vi alltför beroende av tredjeländer. Vi måste ta itu med den avsevärda ökning av kostnaderna som kommer att få återverkningar på EU:s ekonomi, och vi måste minska belastningen på miljön samt utsläppen av växthusgaser i syfte att uppnå målen i Kyotoprotokollet. De gemensamma insatserna kan följaktligen inte längre skjutas på framtiden, och vi måste i första hand satsa på energibesparing och energieffektivitet. 
Direktivet är inte så långtgående som vi kanske hade hoppats – kompromissen lämnar en hel del övrigt att önska, och de mål som uppställts är inte bindande utan endast vägledande.
Målet 1 procent på nio år ligger långt under den beräknade sparpotentialen på drygt 30 procent. Den offentliga sektorn motsätter sig de strängare krav som parlamentet efterfrågat. Transportsektorn berörs endast marginellt av direktivet.
Beslutet att godta kompromissen är emellertid ett uttryck för ett mer allmänt ställningstagande. Genom direktivet kan incitament skapas som syftar till en omedelbar minskning av efterfrågan på energi. Ingen ifrågasätter behovet av ett tydligare system för fakturering av energiförbrukning, vilket kan underlätta för användarna att införa energibesparande åtgärder.
Informationen i handlingsplanen för energieffektivitet kan tjäna som incitament för att få medlemsstaterna att agera på lämpligt sätt, i synnerhet om kontrollsystemet utformas så att resultaten utvärderas genom bottom up-beräkningar.
Förhoppningen är att direktivet ska bidra till att en fungerande marknad för energitjänster inrättas, med målinriktade incitament som borgar för lika möjligheter och likvärdig kvalitet när det gäller energitjänster.
Ett tydligt politiskt beslut till stöd för en förbättrad energieffektiv teknik är avgörande för att innovationsviljan och EU:s konkurrenskraft ska få nya impulser – med andra ord för att direktivet ska utgöra ett effektivt instrument för att uppnå målen i Lissabonstrategin. Vi talar om ett sätt att investera resurser för att få fram nya arbetstillfällen i stället för att fortsätta att ösa ut pengar till de stora oljebolagen.
Jag vill passa på att tacka föredraganden Mechtild Rothe, liksom samtliga skuggföredraganden, för det utmärkta resultatet. 
Herbert Reul (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tycker att det är fantastiskt att vi har nått en kompromiss som har inneburit en förbättring av den rådande situationen. Det stämmer i och för sig att energieffektivitet är ett synnerligen viktigt instrument för att lösa Europas energiproblem, men det är inte det enda sättet. Att hitta en framkomlig väg att göra detta är något vi måste arbeta på, och det har lyckats på ett utomordentligt sätt i den kompromiss som nåddes mellan den första och den andra behandlingen. Jag vill varmt tacka Mechtild Rothe för detta.
Kompromissen tyder på ett mer verklighetsförankrat synsätt, på att skillnaderna tas på allvar och att man avstår från att kräva att alla ska uppnå samma mål. Det är mycket viktigt att vara vaksam på såväl de skillnader som finns i medlemsstaterna som på möjligheterna och skillnaderna inom de olika sektorerna samt på de skilda områdena och marknaderna, och jag är därför mycket glad över att strategin med riktmärkning har antagits och att kommissionen har fått i uppdrag att utveckla den ytterligare, i syfte att beakta de olika bakomliggande motiven.
Incitament för att främja insyn och öppenhet krävs, såväl som en smidigare byråkrati, eftersom vi redan förfogar över uppgifter från ett antal områden och tillämpar ett marknadsinriktat tänkande. Detta skulle ge leverantörerna av energibesparande utrustning goda försäljningsargument, och det skulle ligga i deras eget intresse att marknaderna för energibesparande utrustning i de enskilda medlemsstaterna blir mer enhetliga i stället för att fjärma sig från varandra ännu mer. Möjligheten att jämföra försäljningssiffror inom samtliga marknadssegment med föregående års resultat skulle då förse dem med ett direkt användbart instrument.
På området för energieffektivitet får vi utmärkta möjligheter att arbeta mot ett mål som alla i huvudsak delar. Vi kan nu försöka driva processen framåt på ett annorlunda och kanske rent av snabbare sätt genom att förlita oss på de berörda parternas egenintresse och behandla dem som individer, snarare än att utgå från att alla ska passa in i samma mall. Jag hoppas därför att slutresultatet kan bli bättre än om någon central myndighet ställt krav på oss. 
Edit Herczog (PSE ).
   – Jag vill börja med att lyckönska föredraganden till hennes förtjänstfulla arbete. Det är sannerligen en prestation att komma fram till ett femtiotal kompromisser med rådet och de fem olika parlamentsgrupperna. Mot bakgrund av de framsynta och mycket positiva resultaten vill jag påpeka att utkastet endast är ett första steg mot att främja en effektiv energiförbrukning. Vi får inte bortse från detta när vi ger oss i kast med finansieringsfrågorna i anslutning till genomförandet. I Ungern finns 800 000 fabrikstillverkade lägenheter, där uppvärmningen svarar för 54 procent av hushållens löpande utgifter. Att modernisera var och en av dessa lägenheter är ett absolut krav om vi vill förbättra energieffektiviteten. Detta skulle kosta drygt 40 000 euro per lägenhet med en amorteringstid på 25 år. Invånarnas och de lokala myndigheternas svaga finansieringskapacitet har fått den ungerska staten att inleda ett omfattande och långsiktigt projekt för renovering av fabrikstillverkade lägenheter. Detta innebär i princip att staten lånar konsumenterna det kapital som krävs för moderniseringen, och att invånarna återbetalar det från sina energibesparingar. Vi satsade 15 miljoner euro på projektet 2004 och 32 miljoner euro 2005. Under arbetet med EU:s budget för perioden 2007–2013 får vi absolut inte glömma att för att de viktiga energieffektivitetsmålen i det utkast som vi för närvarande diskuterar ska uppnås, kommer mer än en halv miljon mestadels ekonomiskt svaga hushåll enbart i Ungern att behöva ekonomiskt stöd från EU. Tack för att ni även tänker på dem. 
Romana Jordan Cizelj (PPE-DE ).
   – Klimatförändringen utgör ett hot både mot världens befolkning och mot miljön. Samtidigt blir Europa alltmer beroende av importerade fossila bränslen, vilket får allvarliga konsekvenser för energisäkerheten. EU brottas därför med två betydande utmaningar på energiområdet, nämligen hur importberoendet och utsläppen av växthusgaser enligt åtagandena i Kyotoprotokollet ska minskas även efter det att protokollets tidsfrist har löpt ut. I båda fallen kan vi använda oss av den hittills outnyttjade möjligheten till effektiv energianvändning.
När vi utarbetade direktivet om effektiv slutanvändning av energi kunde vi välja mellan två synsätt. Det första synsättet hade inneburit att vi hade förespråkat något mer långtgående vägledande mål, det andra att målen varit mindre långtgående men bindande och realistiskt sett fullt möjliga att uppnå. Jag anser emellertid att det aktuella förslaget innebär en kombination av de båda synsätten, och att det därmed innehåller såväl vägledande som fullt realistiska mål.
Jag skulle gärna se att de vore något mer långtgående. Det är enligt min åsikt rimligt att vi sätter upp bindande mål för oss. Jag anser också att mer långtgående mål för den offentliga sektorn skulle tjäna som föredöme för den privata sektorn.
Jag är emellertid helt på det klara med att de nuvarande förhållandena inom EU ger en något besk eftersmak – vi saknar både tillräcklig förmåga och skicklighet att uppnå överenskommelser, och vi har inget stöd för vårt arbete. Vi måste därför vara särskilt måna om att tydliggöra våra mål och därmed göra dem möjliga att uppnå. Endast på detta sätt kan direktivet bidra till att sporra enskilda länder att genomföra lämpliga åtgärder. Människors tilltro till att EU:s rättssystem präglas av sunt förnuft måste ökas, och direktivet måste samtidigt medverka till att EU:s anseende förbättras.
Förslaget att medlemsstaterna ska utarbeta tre betänkanden om effektiv energianvändning och att en noggrann kontroll ska genomföras av att åtagandena uppfylls kommer att bli mer arbetskrävande och medföra en omfattande administrativ belastning. Ändå är detta den enda ansvarsfulla och seriösa lösningen, och den lösning som kan ge önskat resultat.
Herr kommissionsledamot! Jag välkomnar det mål som ni har angett som det viktigaste under mandatperioden, och jag stöder direktivet om effektiv slutanvändning av energi. Jag anser att direktivet är ett skolexempel på att EU genom gemensamma insatser kan åstadkomma ett mervärde som inte enbart är av ekonomiskt slag. Klara och tydliga åtgärder, ett kontinuerligt informationsutbyte och utarbetandet av god praxis på området i hela Europa är helt klart av största betydelse för att målen ska uppnås. 
Andris Piebalgs,
   . – Herr talman! Under de senaste månaderna har energifrågorna hamnat på tidningarnas förstasidor. Vi har fått bevittna debatten om den nordeuropeiska gasledningen. Vi har också fått läsa om transitavtalet om gasleveranserna mellan Ukraina och Ryssland. Det skedde en olycka vid en oljedepå i närheten av London. Dessa frågor brukar vanligtvis hamna på förstasidorna. Energieffektivitet har nu börjat uppmärksammas, men har ännu inte hamnat på förstasidorna.
Det finns dock indirekta tecken på att Europaparlamentets och medlemsstaternas politik har börjat ge resultat. Låt mig bara nämna två exempel som är uppmuntrande. För det första har Kina börjat använda en målinriktad strategi: landet försöker minska sin energiintensitet med 20 procent till 2010. Det är inget enormt steg, men det är samma målbaserade strategi. Det är ambitiöst, men det kanske skulle kunna vara ännu mer ambitiöst.
För det andra blir jag uppmuntrad av OPEC-ländernas reaktion på oljeprisprognosen för den närmaste framtiden. De förutspår en stark konsumtionstillväxt i Förenta staterna och Kina. De har inte nämnt Europa. Från deras synpunkt gör Europa alltså ganska bra ifrån sig. Vi får dock inte bli självbelåtna. Detta direktiv behövs verkligen.
Jag vill också ge några kommentarer till vad som har sagts. Jag vill verkligen tacka båda företrädarna från de nya medlemsstaterna, Edit Herczog och Romana Jordan Cizelj, för de största svårigheterna vi hade i rådet var med de nya medlemsstaterna. Det var paradoxalt eftersom frågan har setts som ett eventuellt tillväxthinder. I själva verket är det tvärtom: den ger en tillväxtmöjlighet. Jag kommer att fortsätta att förklara för de nya medlemsstaterna att de faktiskt inte behöver konsumera så mycket energi per invånare, och att de redan nu kan dra nytta av fördelarna.
Jag håller med Herbert Reul om att detta är en jättechans, och vi borde utnyttja den. Jag håller med Umberto Guidoni om att vi kanske skulle kunna vara mer ambitiösa inom lufttransportsektorn, men den finns med i direktivet, och detta kommer också att ge oss en möjlighet att ta itu med energieffektiviteten i denna sektor.
När det gäller det danska exemplet tror jag att alla andra medlemsstater kommer att följa efter när det gäller detta direktiv eftersom det inte kommer att finnas någon misstänksamhet. Jag tror att näringslivet kommer att upptäcka att dess vinst inte kommer att minska på grund av energieffektiviteten – kanske rentav tvärtom, eftersom den ger nya tillväxtmöjligheter även inom den sektorn.
Jag anser att mätning och fakturering är viktigt eftersom öppenheten kommer att göra verklig skillnad för konsumenten. Vi måste inte bara förändra leverantörernas synsätt, utan också konsumenternas. Detta kan göras genom en tydlig, öppen och korrekt information. Bara då kommer konsumenten att börja ändra på sig. I direktivet beaktas även den ursprungliga situationen för energieffektiviteten. Vi kommer inte att straffa länder som startade tidigare. De kan ha användning av detta för att uppnå målet. Men samtidigt anser jag att det kommer att finnas stora möjligheter till energisparande och energieffektivitet även i de mest progressiva länderna tack vare utvecklingen av ny teknik. Det märkliga är att det land som har verkat för obligatoriska mål är Danmark – ett land som vi under andra omständigheter kunde ha förväntat oss större motstånd ifrån – och de länder som har bidragit mest när det gäller effektiv slutanvändning sa att de inte hade några särskilda problem med de obligatoriska målen. Man lär sig alltid någonting genom att göra saker.
Jag anser att marknaden för energitjänster är ytterst viktig. Den ger inte bara möjligheter till energieffektivitet, utan också till att skapa sysselsättning och tillväxt i unionen.
Med denna rekommendation som ändrar texten i den gemensamma ståndpunkten är vi mycket nära att avsluta lagstiftningsprocessen om förslaget om effektiv slutanvändning av energi och om energitjänster. Det gläder mig att kunna bekräfta att kommissionen kan godta resultatet av kompromissen mellan parlamentet och rådet.
Jag vill nu uppmana parlamentet att stödja kompromisspaketet som återspeglar de viktiga förändringar som föredraganden, tillsammans med skuggföredragandena, har åstadkommit under en lång och svår process. Även om den med tanke på parlamentets och rådets uppgift inte var så lång, var det en mycket svår kompromiss. Men det hela resulterade i mycket fruktbara förhandlingar, och jag anser att förslaget i sin nuvarande form kanske är ännu bättre än det ursprungliga förslaget.
Jag vill än en gång tacka föredragandena för denna prestation. Nu är det upp till kommissionen och medlemsstaterna. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0386/2005) av Pier Luigi Bersani för utskottet för ekonomi och valutafrågor om företagsbeskattningen i Europeiska unionen: en gemensam konsoliderad bolagsskattebas (2005/2120(INI)). 
Pier Luigi Bersani (PSE ),
   –Herr talman, mina damer och herrar! Vi förde en mycket viktig och positiv diskussion om betänkandet i utskottet, och jag vill börja med att tacka samtliga kolleger för detta.
Bakgrunden till förslaget om en gemensam konsoliderad bolagsskattebas för företag med verksamhet i olika EU-länder handlar om att eliminera de hinder som hämmar fullbordandet av den inre marknaden och hämtar sin inspiration från Lissabonstrategin.
Skälen är framför allt två. Det första anknyter till behovet av att förenkla och minska kostnaderna för ledning och administration för företagen, som i dagsläget konfronteras med 25 olika bolagsskattebaser. Genom denna åtgärd kommer de i stället att kunna betala den skatt som belastar företaget på ett smidigare sätt och uppmuntras samtidigt att investera och arbeta i en europeisk och inte endast nationell dimension.
Det andra skälet rör insyn och öppenhet, eftersom en tillnärmning av bolagsskattebaserna kommer att motverka opportunistiska beteenden av olika slag genom att en gemensam bolagsskattebas införs, som överhuvudtaget inte kommer att inkräkta på de olika medlemsstaternas skattesatser utan äntligen göra de olika skattesatserna fullt begripliga och jämförbara.
Dessa båda skäl, som helt och hållet stöds av de experter och företagsföreträdare som vi konsulterade under utarbetandet av betänkandet, har övertygat ett mycket stort antal utskottsledamöter.
Detta är emellertid en både politiskt och tekniskt mycket komplicerad process. De politiska svårigheterna hänger samman med att vissa länder, även om de är färre till antalet än för några år sedan, säger sig ha problem och vägrar att befatta sig med ärenden som rör beskattning, trots att det som i detta fall inte handlar om skattesatser. De största tekniska svårigheterna ligger i att ta fram gemensamma indikatorer för att därefter komma fram till en gemensam bolagsskattebas.
Kommissionen har redan sedan en tid tillbaka arbetat enligt dessa linjer och har satt samman de tekniska grupperna. Vi vill med betänkandet visa vår uppskattning av kommissionens arbete, dels genom att ge den vårt stöd och sporra den att arbeta vidare, dels genom att tillhandahålla ett antal förslag. Utskottsledamöterna har föresatt och förbundit sig att uppmana parlamentet att klart och tydligt uttrycka sin uppfattning, vilket jag hoppas är möjligt, även om detta givetvis kommer att kräva vissa uppoffringar och viss självkontroll från de politiska gruppernas sida.
Skattefrågor är mycket problematiska. Det är ingen hemlighet att de olika grupperna och medlemsstaterna står mycket långt ifrån varandra. Därför utarbetade vi i utskottet ett antal tänkbara kompromissförslag, där vi tog sikte på kärnfrågan, det vill säga den gemensamma konsoliderade bolagsskatten, och lämnade den större frågan om skattekonkurrens och konvergens därhän. Denna fråga är fortfarande olöst och har inte tagits upp i detta sammanhang. Genom detta upplägg har vi kunnat utarbeta ett praktiskt tillämpbart betänkande och kunnat utfärda ett antal användbara och konkreta förslag.
I betänkandet efterlyses en förordning, och det innehåll som bör ingå anges. Det ger också utrymme för ett eventuellt förstärkt samarbete om en enhällig överenskommelse inte skulle uppnås. I betänkandet förespråkas även ett successivt tillvägagångssätt och föreslås att en gemensam bolagsskattebas införs – till en början frivilligt – samt att en bedömning görs efter halva tiden för att undersöka om det är lämpligt att längre fram göra den obligatorisk.
Det ärende som vi lägger fram har därför sina begränsningar men är trots detta viktigt, och det är min förhoppning att det kan vinna stor majoritet i parlamentet. Jag anser därför, trots att jag även kan urskilja ett antal av mina personliga åsikter i vissa av de ytterligare ändringsförslag som har lagts fram, att det är mycket viktigt, såväl under denna diskussion som vid omröstningen i parlamentet, att de grunddrag i betänkandet bibehålls som man har kommit fram till genom en avvägning i utskottet och som jag anser omistliga för att initiativet ska nå framgång. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Det gläder mig att kunna delta i denna debatt om företagsbeskattning. Jag läste betänkandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor med stort intresse, och jag deltog i en mycket intressant utfrågning om ämnet som utskottet höll nyligen.
Jag är särskilt nöjd med att förslaget till betänkande innehåller ett sådant stöd för kommissionens nuvarande företagsskattepolitik, och jag vill gratulera föredraganden Pier Luigi Bersani till detta gedigna arbete. Förslaget till betänkande innehåller en utmärkt sammanfattning av den rådande situationen när det gäller beskattning av företag på den inre marknaden. Slutsatserna i förslaget är mycket lika kommissionens slutsatser.
Det huvudsakliga målet med en gemensam konsoliderad bolagsskattebas är att undanröja de återstående skattehindren så att den inre marknaden kan fungera ordentligt. Dessa hinder räknades upp av kommissionen i dess meddelande om företagsbeskattning 2001, och kommissionens svar var att främja det långsiktiga införandet av en heltäckande lösning: en gemensam konsoliderad bolagsskattebas.
Detta projekt har nyligen fått ytterligare stöd under översynen av Lissabonstrategin. För att uppnå Lissabonmålen – tillväxt, konkurrenskraft och investering – och för att främja en förenkling av administrationen och en minskning av kostnaderna, behöver vi en lämplig skattepolitik. Enligt min åsikt kommer den gemensamma konsoliderade bolagsskattebasen att innebära ett stort steg mot att ge Europeiska unionen de redskap den behöver för att göra framsteg.
I oktober antog kommissionen ett meddelande som innehöll den grund på vilken skatte- och tullpolitiken skulle kunna bidra till Lissabonstrategin. En sådan åtgärd är att lägga fram en gemenskapslagstiftningsåtgärd för den gemensamma konsoliderade bolagsskattebasen till år 2008. Jag vet att det är en ambitiös tidsplan, men jag har förstått att ni föreslår en ännu ambitiösare tidsplan för 2007.
Det gläder mig att Pier Luigi Bersani i sitt betänkande stöder några av de radikalare aspekterna av den gemensamma konsoliderade bolagsskattebasen, såsom konsolideringen och delandet av den konsoliderade skattebasen mellan olika medlemsstater. Det gläder mig lika mycket att föredraganden stöder kommissionens ståndpunkt att den nya skattebasen bör vara frivillig för företagen och att han i sitt betänkande undviker fällan att bli involverad i skattesatser. Vårt nuvarande arbete är inriktat på skattebasen och berör inte skattesatserna.
Som ni vet är det för tillfället inte alla medlemsstater som är varma anhängare till den gemensamma konsoliderade bolagsskattebasen. Vårt mål är dock att få ett förslag för alla 25 medlemsstaterna, så ert betänkande kommer att bli ännu ett viktigt redskap för kommissionen i den framtida debatten om ämnet när vi försöker övertyga dem som nu är emot detta. 

Christoph Konrad,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill först och främst tacka Pier Luigi Bersani för hans samarbete vid utarbetandet av betänkandet. Resultatet är verkligen en kompromiss, vilket jag vill betona, eftersom det i vår grupp givetvis finns ledamöter med avvikande uppfattningar, och jag kan upplysa kommissionsledamoten om att motståndet på EU-nivå mot denna politik kommer såväl från medlemsstaterna som från våra egna led inom gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater.
Det finns ett motstånd inte bara mot en gemensam bolagsskattebas utan också mot tanken på en gemensam företagsskatt i Europa, något som gång på gång aktualiseras i diskussionen.
På vilket område anser då jag, som skuggföredragande för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, att problemen kommer att bli särskilt tydliga? Jag menar att om man börjar med att diskutera bolagsskattebasen är det praktiskt taget oundvikligt att man till slut hamnar i en diskussion om medlemsstaternas skattesatser, och det är något vi tar bestämt avstånd från. Om vi ska få en harmonisering av bolagsskattebasen måste vi vara medvetna om att detta innebär att vi tvingas till omfattande ingrepp i nationalstaternas befogenheter på skatteområdet, och även detta tar vi bestämt avstånd från. Om en bolagsskattebas för europeiska företag ska införas får vi inte glömma att vissa företag, exempelvis DAX-företagen, redan nu arbetar i enlighet med internationella redovisningsnormer. Detta måste vi acceptera. Om vi ska bedriva skattepolitik på EU-nivå kan vi inte bortse från att vi kommer in på behörighet i skattepolitiska frågor som den beskrivs i Fördraget om upprättandet av de Europeiska gemenskaperna. Detta är värt att komma ihåg.
Avslutningsvis kommer EG-domstolen i morgon att meddela dom i målet Marks [amp] Spencer, vilket endast bidrar till att understryka det uppenbara att EG-domstolens i Luxemburg rättspraxis nu ytterligare utsträcker inflytandet från Bryssel. Detta är också något som borde bli föremål för diskussion, och jag vill betona att det vore fel av oss att låta EU:s gemensamma rättssystem bli en gemenskap som grundas på lagar som stiftas av domare – jag för min del skulle ha mycket svårt att acceptera detta. 
Antolín Sánchez Presedo,
   . – Herr talman, kommissionsledamot Kovács, mina damer och herrar! Företagsbeskattningen inom EU påverkar såväl den inre marknadens funktion som de europeiska företagens konkurrenskraft och skatteförhållandena mellan medlemsstaterna. Den är avgörande för lanseringen av Lissabonstrategin och för att dess tillväxt- och sysselsättningsmål ska uppnås.
Genom förekomsten av 25 olika företagsskatter förhindras gränsöverskridande verksamhet, och företagens effektivitet hämmas genom att de belastas med orimliga kostnader. Medlemsstaterna åsamkas även en mängd skatteproblem, och kampen mot bedrägeri och skatteflykt försvåras ytterligare, liksom hanteringen av dubbelbeskattningen och förhållandena mellan de grupper som är företrädda i olika medlemsstater.
Genom skillnaderna i de befintliga regelverken förhindras ekonomisk samordning mellan staterna på detta område, och företagen påverkas att försöka öka vinsterna genom att till bristningsgränsen utnyttja de skattemässigt mest fördelaktiga lösningarna, vilket kan komma att påverka de likvärdiga konkurrensvillkoren för företagen. Det skapar också en rättsosäkerhet som leder till ökad belastning på rättssystemet.
Jag vill lyckönska föredraganden Pier Luigi Bersani till att i betänkandet systematiskt och nyanserat ha behandlat samtliga aspekter och därigenom uppnått ett brett samförstånd i utskottet för ekonomi och valutafrågor. En rättslig ram som bidrar till att en gemensam konsoliderad bolagsskattebas för företag i gemenskapen införs, är ett mycket viktigt instrument för att lösa de uppkomna problemen. Den kommer att präglas av öppenhet och insyn och möjliggöra enhetliga jämförelser mellan stater samt främja samordningen på skatteområdet i enlighet med de godkända integrerade riktlinjerna för nystarten av Lissabonstrategin.
Betänkandets innehåll är långtgående. Målet är att för första gången harmonisera direktbeskattningen, och kommissionen uppmanas att senast 2007 lägga fram ett lagstiftningsförslag i syfte att försöka råda bot på den graverande bristen på framsteg på detta område. En gemensam bolagsskattebas har ett egenvärde, förutom att den är en väsentlig förutsättning för ytterligare framsteg. 
Av samtliga dessa skäl stöder vi oförbehållsamt betänkandet, och vi menar att ett brett stöd från parlamentets sida skulle vara synnerligen positivt, så att ingen kan tvivla på vår vilja att lyckas med denna historiska milstolpe. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . – På den senaste tiden har vi ägnat allt mer uppmärksamhet åt skattepolitiken, trots att den mer är en fråga för den nationella politiken. Tyvärr har diskussionerna begränsats till att granska enskilda skatter snarare än att utvärdera respektive skatteslags samlade effekter på ekonomin. Syftet med bolagsskatten är att öka utbudet eller, som det ofta läggs fram, företagandet. Situationen ser olika ut i olika länder beroende på ett antal faktorer, såsom tradition, utbildning och historisk erfarenhet. Det är således uppenbart att det i olika länder behövs olika stora insatser för att främja företagandet, och att olika bolagsskattesatser därför måste tillämpas.
Min grupp kommer inte att godkänna ändringsförslag som på ett eller annat sätt syftar till en utjämning av bolagsskattesatserna. Vi stöder dock förslagen i Pier Luigi Bersanis betänkande om att utveckla en gemensam metod för beräkning av skattebasen och ett gemensamt förfarande för genomförandet. Vi anser att införandet av en gemensam skattebas för det första kommer att ge möjlighet att dra större nytta av den inre marknadens fördelar och för det andra kommer att göra det möjligt för affärsmän att utnyttja sin förmåga inte endast i det egna landet utan i hela Europeiska unionen. Detta kommer också att bidra till att utveckla en tradition av företagande och göra det lättare att möta de utmaningar som globaliseringen innebär. Vad är det då som är problemet? Det finns två saker som är problematiska och som troligen borde regleras ytterligare inom ramen för vår lagstiftningsverksamhet. För det första behövs det metoder för att förhindra orättvis konkurrens då små företag måste använda den bredare skattebasen i sitt eget land medan större företag med verksamhet i flera länder kan välja den mest förmånliga av skattebaserna i dessa länder. För det andra bör det fastställas hur intäkterna från bolagsskatten ska fördelas mellan enskilda länder om ett företag har verksamhet i flera länder och en enhetlig metod används för beräkning av bolagsskatten. 
Sahra Wagenknecht,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det ser ut som om frågan om en harmonisering av företagsbeskattningen i Europa kommer att bli en punkt på dagordningen i framtiden. Att det i EU finns 25 olika skattesystem som samexisterar sida vid sida, och som tydligt skiljer sig åt inte endast när det gäller de skattesatser som tas ut utan också det sätt på vilket vinsten beräknas, har under de senaste tio åren framför allt resulterat i en sak, nämligen att bolagsskattens andel i finansieringen av den offentliga budgeten är på väg neråt och att en allt större del av skattebördan läggs på dem som uppbär normal lön för att arbeta för någon annan, eller på konsumenterna, varav det sista alternativet är det värsta möjliga med tanke på effekterna för samhället och den ekonomiska tillväxten. Det är på detta sätt som framför allt de stora multinationella företagen ges alla möjligheter att minimera sin skattebörda. Internprissättning och överföring av förluster är bara två av deras favoritsätt att se till att vinsten anges i räkenskaperna precis på det ställe där det finns minst risk att skatteverket ska titta.
Bortsett från detta slag av skattedumpning har de samexisterande skattesystemen lett till konkurrens när det gäller att sänka skattesatserna. Den genomsnittliga bolagsskattesatsen har till exempel fallit med totalt 15 procentenheter i hela det gamla EU sedan slutet av 1980-talet. Sänkningarna är inte på något sätt obetydliga, vilket framgår av en långsiktig undersökning vid universitetet i Mannheim, som visar att den skatt som faktiskt betalas av de femtio största europeiska företagsgrupperna föll från 36 procent 1988 till endast 31 procent år 2000, vilket innebär att offentliga intäkter för miljarder euro har gått förlorade. Det land som leder skattedumpningsligan i Europa, särskilt när det gäller bolagsbeskattningen, är märkligt nog varken någon östeuropeisk stat eller Irland, utan Tyskland, som anses vara ett högskatteland, och där den tidigare Schröder-regeringen drev igenom en skattereform som motiverades genom att hänvisa till skattekonkurrensen i Europa, men som har inneburit ett totalt avbräck i intäkterna från bolagsbeskattningen. Endast en harmonisering av skatterna i hela Europa kan sätta stopp för denna galenskap, som innebär att företagen gör enorma vinster samtidigt som de bidrar allt mindre till finansieringen av samhället som helhet och samtidigt som medel- och låginkomsttagare – samt pensionärer och arbetslösa, via konsumtionsskatter – måste betala för bortfallet.
Jag tror emellertid inte att det räcker att harmonisera skattebasen. Det som behövs, och det mycket snart, är en lägsta bolagsskattesats på åtminstone 40 procent i hela Europa och en bred skattebas. Skattedumpning förekommer överallt och detta är det enda sättet att stoppa den. 
John Whittaker,
   . – Herr talman! En av principerna för god beskattning är visshet, både när det gäller bedömningsgrunden och skattesatsen. Men det enda vi vet säkert om förslagen om att harmonisera bolagsskattebasen är att de skapar osäkerhet.
Om förhandlingarna till exempel följer utvecklingsmönstret för stadgan för Europabolag kommer det att dröja flera årtionden innan vi får en avgjord ståndpunkt. Fortsatta förändringar när det gäller skattesatser och skatteregler och utsikten till framtida förändringar är dåligt för näringslivet. I detta betänkande, liksom i kommissionens tidigare meddelanden om detta ämne, har det setts som en självklarhet att vi måste eftersträva den inre marknaden, med de gäckande lika villkoren som ett sätt att uppnå detta.
Om vi ska harmonisera bolagsskattebasen, varför ska vi insistera på att skattesatserna inte ska harmoniseras också? Det finns ingen logik i det. Liksom Christoph Konrad misstänker jag att gemensamma skattesatser finns på den framtida dagordningen, trots att man förnekar detta. Det finns mycket på att vinna på att förenkla skattereglerna i de enskilda medlemsstaterna, särskilt för dem som har varit med längst, men det måste vara en fråga för dessa medlemsstater. Om medlemsstaterna ser ett behov av gränsöverskridande samarbete i skattefrågor borde det också vara deras sak och inte kommissionens eller EG-domstolens.
Jag rekommenderar att vi låter det vara. Då kommer de länder som blir framgångsrika och lockar till sig investeringar att bli de med de lägsta skattesatserna och de som har enklast och minst byråkratiska metoder för bedömning och skatteuppbörd. Om beskattningen ska göras mer företagsvänlig kommer detta att ske på de enskilda medlemsstaternas initiativ och drivas fram av marknadskrafterna. Jag är rädd att tvång från Europeiska unionens sida är fel sätt att uppnå en skattereform. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Det är uppenbart för mig att kommissionens förslag utan tvekan är ett angrepp på beskattningen som medlemsstaternas exklusiva befogenhet. En gemensam skattebas skulle obönhörligen leda till gemensamma skattesatser. Med tanke på hemlighetsmakeriet kring förslaget är det tydligt att Bryssel strävar efter att ta över nationalstatens position som beslutande instans för företagsbeskattning.
Den nationella kontrollen över bolagsskatten har för många länder varit ett viktigt vapen för att konkurrera om internationella investeringar. Estland är med sin tillväxtekonomi ett bra exempel på detta, liksom Republiken Irlands erfarenheter. En harmonisering av skatterna skulle därför beröva medlemsstaterna rätten att justera sina skattesystem för att passa deras egna behov, och innebära ytterligare ett löjeväckande ”en-storlek-passar-alla”-förtryck av det nationella initiativet i hela Europa. För den ekonomiska tillväxten krävs det oberoende och handlingsfrihet med mer flexibilitet, inte mindre. Till exempel borde bolagsskatten i mitt område av Nordirland sänkas radikalt för att stimulera investeringar och på så vis fjärma oss från överberoendet av den offentliga sektorn. 
Alexander Radwan (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! En enhetlig skattebas, som är ämnet för dagens debatt, är i princip något som säkerligen skulle välkomnas, särskilt av de små och medelstora företagen, framför allt för att göra tillvaron på den inre marknaden enklare för dem.
Det är inte alltid möjligt att dra en strikt linje mellan å ena sidan skattebasen och å andra sidan skattesatserna, eftersom skattebasen utan tvivel påverkar skatteindelningen och den inhemska balansen, och detta är något som vi absolut måste komma ihåg när vi diskuterar kommissionens nästa steg. Vi vill inte ha ett slags tillnärmning av skattesystemen som introduceras bakvägen, och jag tror att kommissionen har ett eget intresse av att det inte blir så, om den ska kunna göra framsteg med medlemsstaterna.
Slutligen vill jag säga – och jag talar nu för min grupp när jag säger detta – att vi utan att tveka är för skattekonkurrens. Man behöver endast föreställa sig vad som skulle hända om vi låste in EU:s 25 finansministrar i ett rum och släppte ut dem först när vit rök syns och de har enats om en skatteharmonisering. Om vi gjorde det skulle Europa bli en högskatteregion, och det är inte det vi vill.
Innan jag sätter mig är det bara en sak till jag vill ta upp och jag gör det i form av en fråga, nämligen: Hur kommer vi fram till en gemensam skattebas? Det ständiga svaret på denna fråga är att vi bör använda de internationella redovisningssystemen. Jag tänker inte gå in på huruvida dessa system är bra eller dåliga, eller hur de genomförs, men det är i varje fall en process som de europeiska politiska beslutsfattarna knappast har något inflytande över. Det är desto märkligare att politikerna rekommenderar detta system som en riktlinje för hur vi ska uppnå en gemensam skattebas. Om detta skulle förverkligas – och jag vill avråda parlamentet, rådet och kommissionen från det – skulle det innebära att de politiska beslutsfattarna måste kapitulera och ge ifrån sig viktiga befogenheter inom detta område, och det får inte vara den väg som vi väljer. 
Mia De Vits (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag välkomnar kommissionens förslag och förslaget i Pier Luigi Bersanis betänkande om att införa en gemensam bolagsskattebas. Det leder till större öppenhet, vilket gynnar vår ekonomi och sysselsättningen.
Det måste dock sägas att det tidigare nämnda målet Marks [amp] Spencer mycket snabbt kommer att leda till en debatt om skatteharmonisering, vare sig vi vill det eller inte. Jag vill därför uppmärksamma ledamöterna på de ändringar som jag och omkring fyrtio andra parlamentsledamöter har föreslagit, inte i syfte att uppnå en skatteharmonisering, utan för att införa en lägsta bolagsskattesats. Den föreslagna ändringen skulle möjliggöra skattekonkurrens mellan medlemsstaterna, men en konkurrens som är rättvis inte minst mot företagen. Den garanterar att tillräckliga medel avsätts för finansieringen av vår sociala modell och att tillräckliga medel finns kvar för att regeringarna ska kunna finansiera till exempel infrastruktur för företagen.
Jag vill i detta sammanhang citera den ungerska socialministern Kinga Göncz, som anser att de allt lägre skatterna inte passar in i den europeiska sociala modellen och att de äventyrar de medel som är avsedda för socialskydd. Trots de kortsiktiga fördelar som lägre skatter innebär är det möjligt att de snart kommer att leda till att de medel vi behöver för att garantera välfärden och genomföra den sociala modellen kommer att ta slut, och detta är något vi vill undvika. Vi har redan en lägsta skatt på kapitalavkastning, och nu vill vi ha en lägsta bolagsskattesats. 
José Manuel García-Margallo y Marfil (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill börja med att förtydliga vad det är som vi talar om, för om man ska utgå ifrån ett tal av kommissionsledamot Charlie McCreevy verkar det som om hans uppfattning inte överensstämmer med László Kovács uppfattning, trots att båda är kommissionsledamöter, och naturligtvis inte heller med parlamentets uppfattning, inte ens i fråga om vad som är ämnet för vår diskussion.
Det som vi nu talar om är att inrätta gemensamma regler för fastställande av skattebasen. Vi talar inte om en harmonisering eller tillnärmning av skattesatserna, som medlemsstaterna fortfarande kommer att bestämma över.
När jag nu har förtydligat detta, ska jag förklara varför jag är för en konsolidering av skattebasen och varför jag stöder och välkomnar Pier Luigi Bersanis betänkande. För det första beror det på att jag tror på en fungerande inre marknad. Och om den inre marknaden ska fungera, kan det inte finnas tjugofem olika regelverk för de företag som har verksamhet på hela marknaden, det vill säga de multinationella företagen, när det gäller att avgöra vad som är beskattningsbara intäkter och vad som är avdragsgilla kostnader.
För det andra vill jag underlätta för EU-medborgarna, och de EU-medborgare som vill investera sina besparingar i något företag kommer att ha bättre möjlighet att skapa sig en uppfattning om företagets tillgångar om tillgångarna fastställs enligt samma regler.
För det tredje gillar jag inte skattefusk, och jag anser att vi genom att konsolidera skattebasen kommer att kunna undanröja internprissättningen och att företag förlägger sin verksamhet till de länder som tillåter mest i fråga om vissa utgiftsposter eller möjligheten att dra av för en verksamhet.
Slutligen, när vi säger att vi är för skattekonkurrens mellan medlemsstaterna, är det för att konkurrensen kommer att bli renhårigare, mer öppen och, om jag så får säga, mer brutal, om de olika staterna tillämpar olika skattesatser – skattesatser som de själva väljer – på homogena förhållanden. Det är det enda sättet att göra beräkningen på.
Herr talman! Jag vill avsluta med att varna för att om vi inte genomför detta, kommer EG-domstolen att genomföra det, liksom den till skam för parlamentet gjorde i fråga om uppförandekoden. 
Pervenche Berès (PSE ).
   – Herr talman! Jag hoppas att parlamentet när det röstar om Pier Luigi Bersanis utmärkta betänkande kommer att ge kommissionsledamoten sitt starka stöd inför de diskussioner som väntar honom i rådet såväl som med kollegerna i kommissionen. Jag är medveten om hur stora framsteg vi har gjort sedan denna fråga togs upp till diskussion och jag vet att ni överväger förbättrade samarbetsförfaranden. Låt oss hoppas att vi inte ska tvingas att använda oss av den möjligheten. Men vi anser att er syn på denna fråga och er önskan att åstadkomma verkliga framsteg är mycket positiva tecken.
Det andra jag vill säga är att beskattningen kan påverka den inre marknaden, och alla ni som hela tiden upprepar att vi måste få den inre marknaden att fungera bättre borde tänka på att alltför stor skattekonkurrens, särskilt genom de gränsöverskridande effekterna, i grunden kan påverka hur den inre marknaden fungerar.
På ett sätt är betänkandet en paradox: jag hoppas att vi ska kunna nå enighet om Pier Luigi Bersanis betänkande trots att det finns olika åsikter. Oberoende av om ni stöder skattekonkurrens eller harmoniserade skattesatser behövs det en harmonisering av skattebasen.
Så låt oss ta det första steget tillsammans i vetskapen om att det fortfarande finns mycket att göra när det gäller skattesatserna – vilket expertutfrågningarna visade – och att konkurrens inte är helt uteslutet om man använder sig av ett intervall. Det gör det helt enkelt möjligt för oss att, i linje med Lissabonstrategins målsättningar, skapa sunda förhållanden som ger affärsmässig lönsamhet på den inre marknaden. 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag är i stort sett nöjd med Pier Luigi Bersanis betänkande. Han varit mycket tillmötesgående när det gäller att enas om kompromisser med PPE-DE-gruppen.
Jag vill dock stödja några ändringsförslag från gruppen om att stryka det sista stycket i skäl I – som handlar om orättvis skattekonkurrens – och punkt 2, som också handlar om skattekonkurrens. Detta förslag har ingenting att göra med harmoniseringen av skattesatser. Jag vill att det ska finnas konkurrens mellan medlemsstaterna när det gäller skattesatserna. Jag anser dock att en gemensam bolagsskattebas kommer att vara bra för konkurrensen mellan medlemsstaterna och gynna företagen på EU:s inre marknad. Endast med en gemensam skattebas kommer det att bli möjligt att jämföra den relativa skattemässiga fördelen med att lokalisera eller investera i en medlemsstat framför en annan. Detta kommer att sätta press på medlemsstaterna att skapa en attraktiv skattemiljö för våra företag och bli effektiva och försiktiga när det gäller offentliga utgifter och offentlig budgetering.
Vissa finansministrar kanske kommer att beklaga sig över att detta skulle kunna begränsa deras möjlighet att skapa särskilda subventioner, till exempel för forskning och utveckling. Jag anser att dessa går att förena med en gemensam skattebas så länge som de är helt öppna. Detta skulle inte vara annorlunda än att variera allmänna bolagsskattesatser och det bör tillåtas inom ramen för tydliga och enkla regler.
Jag vill be kommissionsledamoten att bekräfta att sådana tydliga och öppna subventioner fortfarande kommer att vara tillåtna i alla de förslag han lägger fram. Med detta klara samförstånd vill jag gärna lyckönska Pier Luigi Bersani till hans betänkande och stödja detta. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! En konsekvens av bristen på en enhetlig skattestrategi är att välfärdsstatens standard i hjärtat av Europa inte längre kan upprätthållas, vilket i allt högre grad är huvudskälet till att arbetstillfällen flyttas till andra platser och går förlorade för oss. Nu måste harmoniseringen av handels- och skattelagstiftningens bestämmelser om vinstberäkning ges högsta prioritet. I dag kan skatteexperterna inte ens överblicka vad de företag som bedriver gränsöverskridande verksamhet faktiskt gör. Skattebasen måste harmoniseras och bolagsskattesystemen måste förutom att harmoniseras utan också göras mer öppna och jämförbara. Skatterabatter och särskilda företagszoner, som inte har något alls med skattekonkurrens att göra, måste förpassas till det förflutna. Rådet kan inte längre sitta overksamt på den politiska åskådarläktaren medan vi försöker hantera de ohälsosamma snedvridningar av konkurrensen som i allt högre grad blir följden av dess skattepolitik. Det är knappt det går att hantera Irlands åtgärder, och Irland multiplicerat med tio eller tolv vore för mycket. Vem, herr kommissionsledamot, ska betala detta – arbetstagarna? 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är ett missförstånd i denna kammare när man tror att det är höga skattesatser som ger social trygghet. Det är det inte. Det är växande investeringar, nya jobb och starka och växande skatteinkomster som skapar social trygghet.
I det land i Europa som har bland den allra högsta bolagsskatten, Tyskland, får man in mindre skatteinkomster i förhållande till samhällsekonomin än vad man får i t.ex. Slovakien där man har en låg bolagsskattesats men en platt skatt. Det är inte länderna med de låga skattesatserna – som får nya investeringar och nya jobb – som hotar tryggheten. Jag tror att i ett Europa där vi har 20 miljoner arbetslösa finns det skäl att vara självkritisk till hur politiken har fungerat.
Vad det handlar om är att ett skattesystem som är tydligt, transparent och förutsebart skapar bra förutsättningar för investeringar och nya jobb. Vi ser det i länder som växer allra mest i den europeiska ekonomin. Att ha en gemensam skattebas och ett gemensamt sätt att beräkna den innebär inte att harmonisera skatter. Tvärtom är det bra att varje land kan välja sin nivå på bolagsskatten som bäst passar det landets förutsättningar.
Det är bra att vi har konkurrens. Det är också mycket bra att vi får transparens så vi ser vilka som de facto har de höga skatterna och vilka som de facto har de låga skattesatserna. Det är inte så som den tidigare förbundskanslern Gerhard Schröder i Tyskland pekade ut att en del av de nya medlemsländerna dumpar sin skatt. Det är tvärtom de länder som har många kryphål och ojämna och oförutsebara skattesystem som förhindrar småföretagande och nya investeringar. Därför stöder jag detta betänkande och gratulerar Pier Luigi Bersani till ett väl genomfört arbete. 
Ieke van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Som den sista av talarna från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet vill naturligtvis även jag gratulera Pier Luigi Bersani till hans betänkande, men jag vill också tacka flera skuggföredragande och ledamöter från gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater för deras sätt att hantera denna fråga. Jag vill även instämma i José Manuel García-Margallo y Marfils ord och säga att jag är glad över att det är kommissionsledamot Kovács som kommer att ansvara för denna fråga, i stället för hans kollega Charlie McCreevy, som besökte oss nyligen.
Direkt beskattning är, som vi har märkt under debatten, ett ämne som rör upp stora känslor och motstridiga åsikter, och det har alltid varit mycket svårt för parlamentet att komma fram till en gemensam ståndpunkt på detta område, inte minst under den förra sammanträdesperioden. Trots detta har jag en känsla av att vi kommer att lyckas den här gången, och jag hoppas att kommissionsledamot Kovács också ska lyckas nå en överenskommelse med rådet eller åtminstone med ett stort antal medlemsstater. Jag är glad över att sunt förnuft kommer att dominera över ideologiskt sabelskrammel.
Sunt förnuft får mig även att begrunda EU:s blygsamma roll i detta. Jag vill helt ta avstånd från en av de saker som yttrades tidigare, nämligen att Bryssel tar makten från medlemsstaterna. Jag menar att det helt enkelt är nödvändigt på detta område att garantera en inre marknad och likvärdiga villkor, liksom skyddet av dessa. Även enkelhet och säkerhet krävs om företagen ska kunna bedriva verksamhet inom EU.
Det är ingen tillfällighet att kravet på en sådan gemensam konsoliderad grund bottnar i näringslivet. Det kommer uteslutande från företagen, inbegripet Unice och rundabordskonferensen, och har ingenting att göra med att ta makten över EU. Det handlar bara om att tillmötesgå företagens krav.
Jag menar att det är viktigt att fundera över vilken situation vi kan uppnå, en situation där alla gynnas. Om alla är överens om de grundförutsättningar vi utgår från kommer företagens administrativa börda att bli lättare samtidigt som regeringarna slipper godtycklig konkurrens om skattesatser. Många av de nya medlemsstaterna har låga skatter, samtidigt som de har en mycket bred skattebas. Jag anser därför att lösningen på denna process med harmonisering av skattebasen ligger i att sammanjämka skattesatserna i väsentligt högre grad än i dag. Vi behöver detta slags insyn. Diskussionen om vad som kommer att hända härnäst och om eventuella miniminivåer, olika förgreningar eller vad det nu kan vara, kommer först senare. Just nu är det centralt att vi tar detta första steg och jag kan försäkra kommissionsledamot Kovács att han kan räkna med vårt stöd. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Herr talman! Låt mig först av allt säga att det verkar som att det knappast finns bättre argument för att harmonisera skattesatserna eller skattebaserna för företag än vad det gör för att harmonisera egendomsskatten, förmögenhetsskatten eller reavinstskatten. För det första tar en gemensam konsoliderad skattebas ingen hänsyn till nationell suveränitet och subsidiaritet. För det andra håller kommissionen fast vid att den inte är ute efter att harmonisera skattesatserna, men hur är det möjligt att skilja frågan om skattebasen från frågan om skattesatsen? Skulle inte en harmonisering av det ena leda till en harmonisering av det andra?
Vissa kolleger kan ha förväxlat harmoniseringen av skattebasen med harmoniseringen av företagens redovisning och kraven på öppenhet mellan företagen och deras redovisning. Detta är felaktigt. Redovisningen kan naturligtvis harmoniseras, men en harmoniserad redovisning kan sedan justeras i medlemsstaterna av skatteskäl, och detta är en fråga för medlemsstaterna.
För det tredje är Europeiska kommissionens förslag om harmonisering av bolagsskatten baserat på antagandet att skadlig skattekonkurrens leder till en överflyttning av beskattningen från skatter på rörligt kapital till skatter på jämförelsevis orörligt arbete, och att denna utveckling är skadlig för sysselsättningen och vanliga EU-medborgare. Jag anser att detta antagande kan ifrågasättas. Även om det har funnits en nedåtgående trend i bolagsskattesatserna i vissa medlemsstater har detta följts av både ett breddande av bolagsskattebaserna och en förbättring av företagens underliggande lönsamhet. I mitt hemland har till exempel den lägre skattesatsen inneburit ett mångfaldigande av skatteintäkterna. De ökade från 385 miljoner euro 1996 till 5 707 miljoner euro 2004.
Låt oss slutligen inte glömma att Lissabonmålen handlar om att göra EU till den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen till år 2015. Även om vi banar väg för minimiskattesatser eller skatteplaner för företagen kommer det inte att förhindra företag från att se sig omkring utanför EU för mer konkurrenskraftiga skattesatser. 
Ján Hudacký (PPE-DE ).
   –Det är allmänt accepterat att det aktuella tillståndet för EU:s ekonomi delvis beror på grundproblemet med bristande konkurrenskraft i förhållande till utvecklade länder som Förenta staterna. Skattekonkurrens har stor effekt på den europeiska ekonomin, vilket för närvarande märks mycket tydligt på den låga ekonomiska tillväxten i vissa av de äldre och större medlemsstaterna, som kan jämföras med den snabbare tillväxten i majoriteten av de nya medlemsstater som genomför kraftiga strukturreformer, däribland skattereformer.
Bristen på politisk vilja att genomföra strukturreformer döljs ofta genom att anklaga de nya medlemsstaterna för skattedumpning följt av påståenden om att alla obalanser måste åtgärdas genom harmonisering av de direkta skatterna. Denna debatt om harmonisering av bolagsskattebasen är ett led i denna strävan.
Argumentet att en harmonisering av skattebasen inte kommer att påverka skattesatserna och därför inte får någon direkt inverkan på skattekonkurrensen är inte helt korrekt. Skattebasen och skattesatsen hänger i viss mån samman, beroende på den harmoniserade skattebasens bredd och undantagens och avdragens omfattning. Om man till exempel tar den tyska modellen som utgångspunkt skulle Slovakien under nuvarande förhållanden tvingas att höja sin skatt för att upprätthålla dagens skatteintäkter.
Å andra sidan förstår jag argumentet att en harmonisering av skattebasen skulle öka insynen i de olika systemen i EU och underlätta jämförelser mellan enskilda länder. Lägre transaktionskostnader för företagen och färre rättstvister vore också viktiga fördelar.
Herr kommissionsledamot! Jag anser att Europeiska kommissionen mycket noggrant bör ta hänsyn till alla dessa argument rörande förslaget om harmonisering av skattebasen för att upprätthålla en lämplig skattekonkurrens mellan medlemsstaterna, vilket är en nödvändig grundförutsättning för att öka den samlade konkurrenskraften i hela EU. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Jag har lyssnat till parlamentets debatt med stort intresse, och jag är imponerad, inte bara av dess kunskap utan också av dess entusiasm och intresse för ämnet. Som jag sa tidigare är jag glad över att förslaget till betänkande innehåller ett sådant stöd för kommissionens politik när det gäller den gemensamma konsoliderade bolagsskattebasen.
Jag vill nu kommentera ändringsförslagen. Christoph Konrads förslag utgör inget problem för kommissionen, så vi stöder dessa. Kommissionen stöder dock inte de ändringsförslag som handlar om en eventuell minimiskattesats och den gemensamma konsoliderade bolagsskattebasen som ett instrument för att föra skattesatserna närmare varandra. Kommissionen har inte för avsikt att begränsa den rättvisa konkurrensen och harmonisera skattebasen. Den vill bara öka skattetryckets genomblickbarhet. Skattesatserna bör fortsätta att vara inom medlemsstaternas befogenhetsområde. Om vi skulle stödja en minimiskattesats misstänker jag att vi skulle förlora värdefullt stöd från både medlemsstaterna och näringslivet, som trots allt kommer att vara de som i hög grad kan dra nytta av en gemensam konsoliderad bolagsskattebas. På samma sätt som de tjänar på det kommer konsumenterna inom hela ekonomin att tjäna på det.
Jag uppskattar det ändringsförslag som handlar om forskning och utveckling, och jag erkänner att detta är ett viktigt ämne. Trots det är det inte ett ändringsförslag som kommissionen skulle välkomna, eftersom skattebehandlingen av forskning och utveckling endast är en av de frågor vi kommer att diskutera som en del av vårt arbete. Jag anser att det vore fel att framhäva frågan på detta sätt.
Jag säger inget mer i det här skedet. Jag välkomnar Europaparlamentets intresse för ämnet, och jag ser fram emot att få ta del av resultatet av omröstningen om betänkandet. 
Talmannen. 
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 
Talmannen. 
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0366/2005) av Martine Roure för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om Europeiska året för lika möjligheter för alla (2007) – På väg mot ett rättvist samhälle (KOM(2005)0225 – C6-0178/2005 – 2005/0107(COD)). 
László Kovács,
   . – Herr talman! Europeiska unionen kan vara stolt över sina prestationer på området icke-diskriminering, vilka placerar EU bland de mest avancerade regionerna i världen i detta avseende. Vi antog två viktiga direktiv år 2000: ett som kriminaliserar rasdiskriminering, och ett annat som förbjuder direkt och indirekt diskriminering på arbetsmarknaden på grund av religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. För att bekämpa diskrimineringen effektivt räcker det dock inte med endast lagstiftning. Många medlemsstater släpar efter med genomförandet, och där den nationella lagstiftningen uppfyller EG-direktiven är detta inte känt bland allmänheten och inte genomfört på rätt sätt.
Kommissionen har därför föreslagit att bland annat utnämna år 2007 till Europeiska året för lika möjligheter för alla. Avsikten med detta är att göra allmänheten medveten om fördelarna med ett rättvist samhälle som ger alla samma möjligheter oavsett kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Det kommer att framhäva fördelarna med mångfald som en källa till social och ekonomisk livskraft, något som Europa måste erkänna och använda sig av. Denna mångfald berikar Europas sociala nät och är en viktig del av dess ekonomiska välstånd.
Diskussionerna och aktiviteterna under året kommer att organiseras kring tre huvudsakliga frågor. För det första rätten till jämlikhet och skydd mot diskriminering. En viktig del kommer att bestå i att göra allmänheten medveten om att likabehandling inte nödvändigtvis innebär identisk behandling, utan att det ibland krävs olika behandling i olika situationer. För det andra ett erkännande av det positiva bidrag som alla, oavsett personliga egenskaper, ger till samhället. Målet kommer att vara att göra allmänheten medveten om den behållning och de fördelar som mångfalden kan ge Europa. För det tredje bättre representation i samhället för missgynnade grupper: en debatt kommer att inledas om hur vi ska kunna göra någonting åt underrepresentationen och den bristande delaktigheten hos vissa grupper i samhället. För det fjärde respekt och tolerans gentemot och bland de folkgrupper som utgör det europeiska samhället.
Det civila samhället och arbetsmarknadens parter kommer att vara helt involverade i genomförandet av det europeiska året. En av de viktigaste principerna för genomförandet av året kommer att vara att aktiviteterna ska decentraliseras till medlemsstatsnivå. För att detta budskap ska nå fram på ett effektivt sätt måste året genomföras så nära medborgarna som möjligt. Slutligen måste vi se till att det under året och i alla medlemsstater råder jämlikhet i behandlingen av de olika orsaker till diskriminering som nämns i artikel 13 i fördraget, nämligen diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. 
Martine Roure (PSE ),
   . – Herr talman! Det finns inga institutionella hinder som skiljer de olika grupperna åt, och det finns ingenting som hindrar någon från att visa sitt värde och skörda frukterna av detta. Särskilda system i form av examinationer och uttagningsprov som ger viss behörighet har inrättats för att bedöma varje individs lämplighet. De allra högsta tjänsterna är i princip tillgängliga för alla, undantagslöst.
Även om alla människor är lika inför lagen är de dock inte alltid jämställda i verkliga livet. I alla händelser tycks vi inte ha lyckats inrätta lika möjligheter. Trots ett fåtal exempel på imponerande sociala framsteg, som framhålls med stor självgodhet med tanke på att de är verkligen är undantagsmässiga, har inte människor lika möjligheter att nå framgång, och i ett samhälle som inte ger alla sina medborgare chansen att visa sin potential gror stora frustrationer och spänningar. Detta gynnar varken effektiviteten eller rättvisan.
Om det verkligen ser ut så här, två hundra år efter antagandet av deklarationen om mänskliga rättigheter, måste vi förstå varför. Bör vi dra slutsatsen att vi inte har någon chans att lyckas? Är våra demokratiska principer bara en illusion, ett ideal som upplöses lika snabbt som vi närmar oss det? Vi vägrar att acceptera detta.
Det är sant att en orättvisa ofta leder till en annan orättvisa. Barn i fattiga familjer har i genomsnitt mindre chans att nå en hög utbildningsnivå. Personer med lägre utbildningsnivå har mindre chans att nå en hög social ställning eller få ett välbetalt arbete. Antalet kvinnor i alla slags ledande positioner är fortfarande mycket litet, för att inte säga minimalt. Makten är fortfarande generellt ett privilegium för män. Funktionshindrade har ännu inte rätt till en fullvärdig ställning i våra samhällen. Homosexuella diskrimineras fortfarande alltför ofta, vilket av somliga fortfarande ses som något fullständigt normalt. Många män, kvinnor och barn slås ut på grund av sin hudfärg eller sitt etniska ursprung.
Har vi rätt att acceptera denna situation? Har vi rätt att dra slutsatsen att ingenting kan göras för att föra verkligheten närmare vårt demokratiska ideal? Hindren kan upplevas som oöverstigliga och som en del av samhället självt. Men vi kan aldrig övervinna dem genom att förneka deras existens. Vi måste inse fakta och därefter ta avstånd från dem. Diskrimineringen tvingar till exempel ofta människor in i okvalificerade och osäkra arbeten som nästan alltid är dåligt betalda och därför leder till en låg levnadsstandard.
Människor som drabbas av detta slags diskriminering har mycket svårt att få en anständig bostad och god hälso- och sjukvård. De har praktiskt taget inga möjligheter alls att avancera i sitt arbete genom att vidareutbilda sig och de har små möjligheter till fritidsaktiviteter.
Under sådana förhållanden är barnens utbildningsmöjligheter obefintliga redan från början. De berövas de materiella villkor och relationer och den känslomässiga miljö de behöver för att kunna planera sina liv. Risken är därför mycket stor att de kommer att hamna i samma situation som sina föräldrar.
En nackdel genererar med andra ord flera. En person som drabbats av en aspekt av de sociala orättvisornas effekter löper stor risk att drabbas av andra. Även om vi intuitivt vet att fenomenet med ackumulerade nackdelar existerar har det fortfarande inte analyserats i någon större omfattning.
Jag uppmanar därför rådet och kommissionen att göra ett beslutsamt åtagande att bekämpa alla former av diskriminering i alla EU-länder, särskilt inom ramen för Europeiska året för lika möjligheter för alla.
Vi vill att ni ska göra ett beslutsamt åtagande, herr kommissionsledamot. Vi lyssnade till ert anförande nyss. Vi välkomnar det, men ni förstår säkert att vi kommer att övervaka hur det genomförs i praktiken. Jag avslutar med att påminna er om att Martin Luther King, i sitt berömda ”Jag har en dröm”-tal i Washington den 28 augusti 1963, på ett stämningsmättat sätt uttryckte förhoppningen och drömmen om en värld med frihet och rättvisa för alla. Han sa: ”Jag har en dröm om att mina fyra små barn en dag ska leva i en nation, där de inte bedöms efter färgen på sin hud utan efter måttet på sin karaktär.”
Låt oss ha en gemensam dröm om att vi i slutet av detta årtionde äntligen ska ha en union utan diskriminering, en union där alla barn har en chans. Låt oss ha en gemensam dröm, herr kommissionsledamot. 
Patrick Gaubert,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag tacka Martine Roure för hennes arbete med betänkandet. EU har gjort ett åtagande att främja grundläggande rättigheter och lika möjligheter för alla. Vi har en av världens mest omfattande lagstiftningar mot diskriminering. Men fråga er själva detta: Känner våra medborgare till EU:s direktiv mot diskriminering? Känner de till att medlemsstaterna är skyldiga att införliva direktiven i sin nationella lagstiftning? Dessvärre tror jag att svaret är nej. Därför är Europeiska året för lika möjligheter för alla ett mycket konstruktivt initiativ.
En mediahändelse med denna omfattning är ett effektivt sätt att öka kunskapen och sprida information. Lika möjligheter är en politik som innefattar särskilda åtgärder i syfte att hjälpa missgynnade människor, genom att skapa lika tillgång till rättigheter, varor och tjänster. För att jämlikhet ska bli verklighet måste vi bekämpa alla former av diskriminering. Varje dag drabbas män och kvinnor av diskriminering när de försöker få tillgång till arbeten och tjänster, framför allt på grund av sitt kön, sitt ursprung eller sin religion. Detta är oacceptabelt och vi kan inte fortsätta tolerera detta.
De verksamheter som EU kommer att stödja under 2007 och kampanjerna för ökad kunskap och synliggörande är ett steg i rätt riktning. Det är även viktigt att det finns en verklig politisk vilja att åstadkomma detta, och alla medlemsstater måste utan undantag arbeta tillsammans. Att genomföra vår lagstiftning mot diskriminering fullt ut förblir därför en fråga med högsta prioritet. Det är beklämmande att vissa medlemsstater fått kritik för att inte ha införlivat EU:s direktiv inom detta område på ett korrekt sätt.
I morgon måste parlamentet sända ett kraftfullt budskap till EU-medborgarna genom att anta betänkandet med stor majoritet. Kampen mot diskriminering utkämpas inte bara av vänstern eller högern. Den utkämpas av engagerade män och kvinnor som har ett gemensamt mål, nämligen att kämpa för respekten för mänskliga rättigheter och framför allt mot alla former av diskriminering. 
Katalin Lévai,
   . – Europaparlamentets huvudbudskap efter kommissionens förslag är att alla former av diskriminering måste bekämpas, och det är därför med särskilt stor glädje jag lyckönskar Martine Roure till hennes betänkande. Jag vill understryka att lika möjligheter – den första mänskliga rättighet som EU har formulerat – är ett brett område som berör alla sektorer. Att verka för lika möjligheter är därför en viktig prioritering inte bara för parlamentet utan även för EU i stort och för alla offentliga myndigheter i medlemsstaterna. Jag välkomnar framför allt att talman Josep Borrell Fontelles har inrättat en högnivåkommitté för lika möjligheter, som jag är stolt över att ingå i. Jag vill uppmärksamma ett viktigt arbete som nyligen offentliggjorts av kommittén, i vilket det redogörs för fördelarna av att tillämpa principerna om mångfald när arbetstagare intervjuas och anställs på en arbetsplats. Arbetsplatser som inför en sådan policy och företag som tar hänsyn till kulturell mångfald blir mer konkurrenskraftiga på lång sikt, och blir i vissa fall även mer effektiva på kort eller medellång sikt. Lika möjligheter är därför inte något hinder för att öka den ekonomiska konkurrenskraften, utan fungerar som en stärkande faktor. Jag vill även betona medlemsstaternas enskilda ansvar för att vidta förberedelser inför Europeiska året för lika möjligheter för alla, och jag vill själv föreslå några initiativ. Jag har organiserat den första offentliga parlamentsutfrågningen i Ungern, som äger rum i nästa vecka, där de deltagande medborgarna kommer att berätta om sina personliga erfarenheter för att beskriva den diskriminering de har utsatts för. En blind flicka som inte har antagits till universitetet på grund av sitt handikapp och en ung romsk man kommer att berätta om sina liv. Jag vill göra detta till rutin i Ungern och införa samma slags personliga utfrågningar som vi har här i mitt hemland. 
Sophia in ’t Veld,
   . – Herr talman! Jag vill först tacka föredraganden för allt bra arbete hon har gjort: det var ingen lätt uppgift. Europeiska året för lika möjligheter för alla är mycket välkommet eftersom de grundläggande rättigheterna ligger alla europeiska medborgare varmt om hjärtat, och de måste bli verklighet för alla medborgare. Mot bakgrund av detta vill jag ta upp två frågor.
Den första frågan gäller budgeten. Jag tror att alla i parlamentet håller med om att den är pinsamt otillräcklig – 15 miljoner euro för de grundläggande rättigheterna! Jag måste säga att jag får ont i magen av att jämföra den summan med de pengar vi lägger ned på många andra saker som är mindre värdefulla.
Den andra frågan gäller det decentraliserade genomförandet. Det är mycket bra, men jag är ganska oroad över att medlemsstaterna får en möjlighet att plocka russinen ur kakan. Jag är inte helt lugnad av alla varma ord vi har hört under de senaste åren om de grundläggande rättigheterna, för verkligheten ser annorlunda ut och kommissionsledamoten nämnde själv att några medlemsstater fortfarande släpar efter i genomförandet av antidiskrimineringslagar. Det finns fortfarande en hierarki för diskriminering, och jag anser att vi inte bör uppmuntra detta med det här programmet för Europeiska året för lika möjligheter för alla.
Jag vill be kommissionsledamoten att här och nu offentligt föra till protokollet att kommissionen förbinder sig att se till att medlemsstaterna kommer att använda de medel som är tillgängliga för detta år till att behandla alla former av diskriminering jämlikt. Detta betyder inte att vi har några synpunkter på det sätt pengarna fördelas på, men vi vill att vissa, låt oss säga mer ”besvärliga” grupper som för närvarande är utsatta för diskriminering – till exempel homosexuella, vissa religiösa grupper eller romerna – ska få samma tillgång till detta program som alla andra grupper som är utsatta för diskriminering. Jag ser fram emot ett positivt svar. 
Jean Lambert,
   . – Herr talman! Jag skulle också vilja tacka föredraganden för hennes arbete, och jag inser behovet av maximal förberedelsetid om Europeiska året för lika möjligheter för alla ska kunna få någon meningsfull effekt. Den snäva tidsramen har inneburit att det finns ett eller två områden, som min kollega just påpekade, där vi kanske skulle ha velat göra vissa förbättringar men inte har kunnat göra det.
Vi hoppas alla att året kommer att stimulera de medlemsstater som är väldigt tröga när det gäller att genomföra artikel 13-direktiven till att göra framsteg. Dessa direktiv återspeglar den mer positiva dimensionen av Europeiska unionen, och människor måste bli medvetna om sina rättigheter. Som vi har sett i frågor som till exempel arbetstidsdirektivet är det alltför ofta så att människor inte inser att de har rättigheter, och än mindre att de kan hävda dessa rättigheter.
Jag håller med Martine Roure om att lika möjligheter är en viktig faktor för den sociala integrationen och att vi behöver bekämpa trångsynthet och fördomar på alla nivåer, oavsett om det är på gatan eller i regeringen, eftersom detta förhindrar så många människor från att tillvarata sina möjligheter och förhindrar samhället från att dra nytta av deras förmågor.
Jag instämmer också i kommentarerna om att pengarna är helt otillräckliga. Om man tänker på vilka summor vi som politiska partier lägger ned på våra valkampanjer för att försöka övertyga människor om andra saker, kommer det att krävas mer pengar än vad som finns i den nuvarande budgeten för att övertyga människor om att andra i deras samhälle har rättigheter som också måste erkännas. 
Mary Lou McDonald,
   . – Herr talman! Jag vill också gratulera föredraganden till hennes arbete på detta mycket viktiga område och ge mitt stöd åt uppmaningen att utnämna 2007 till Europeiska året för lika möjligheter för alla.
Vi måste inte bara engagera oss för tanken om lika möjligheter, utan också, och framför allt, för målet om likvärdiga resultat. Alla människor bör ha rätt till fullständig social, ekonomisk och kulturell jämlikhet. Detta innefattar naturligtvis jämlikhet för alla människor, oavsett kön, ras, etniskt och nationellt ursprung, ålder, civilstånd eller familjestatus, sexuell läggning, funktionshinder, socioekonomisk status eller rent av politisk eller religiös hemvist. Om vi menar allvar med att uppnå jämlikhet måste vi fortgående inte bara garantera lika möjligheter för dessa kategorier, utan också så noggrant och adekvat som möjligt kunna mäta resultat för varje enskild kategori.
Vi vet alla att social ojämlikhet inte är något naturligt fenomen; det är det direkta resultatet av maktojämlikhet, så att för att kunna ta itu med själva ojämlikheten måste vi ta itu med maktfrågorna i vårt samhälle, vi måste ifrågasätta hur saker och ting ser ut. Jag tror att 2007 som Europeiska året för lika möjligheter för alla kan bli en plattform för just detta. Jag anser också att bara det att detta initiativ har föreslagits är ett uttryckligt erkännande av att vi än så länge har misslyckats på vår färd mot jämlikhet.
I mitt hemland Irland brottas vi fortfarande med arvet från det brittiska styret och den fortsatta delningen av vårt land, tillsammans med årtionden av diskriminering när det gäller valförfarandet, bostäderna, sysselsättningen och polisväsendet. Den ”keltiska tigern” Irland borde vara en framgångshistoria för hela det irländska folket, men ändå förblir vi ett av de mest ojämlika samhällena, inte bara i EU utan faktiskt i hela världen.
Rourebetänkandets fokus på både invandrare och kvinnor är berömvärt och återigen särskilt relevant för mitt hemland. Det europeiska året måste handla om mycket mer än att bara öka medvetenheten om diskriminering. Endast lagstiftning om jämlikhet kommer inte att räcka för att få bukt med de djupt rotade ojämlikheter som existerar, utan det krävs politisk vilja hos politiker, beslutsfattare och andra för att ta tjuren vid hornen och ta itu med diskrimineringen på bred front.
Därför vill jag avsluta genom att instämma i Martine Roures uppmaning till både kommissionen och rådet att låta pengarna tala när det gäller att ta itu med ojämlikheten i unionen. 
Zita Gurmai (PSE ).
   – År 2007 är ett mycket viktigt år för de frågor som ska lösas i samband med lika rättigheter och genomförandet av dessa rättigheter runtom i EU. Lika möjligheter utgör grunden för det gemensamma europeiska värdesystemet, och deras genomförande kommer att främja skyddet för de grundläggande mänskliga rättigheterna.
Betänkandet, som utarbetas inom ramen för medbeslutandeförfarandet, omfattar alla aspekter av genomförandet – från utformningen av regelverket till fastställandet av finansiella medel – inbegripet utsikterna till deltagande av medlemsstater och medborgarorganisationer. Min kollega Martine Roures arbetsinsats har varit omfattande. Det viktigaste är att tillämpa de förordningar som redan godkänts och antagits, och se till att de som berörs känner till de lagar som antagits för att skydda deras intressen. Vi behöver därför åtgärder, inte ord. Det räcker inte att införa principen om lika möjligheter på EU-nivå, utan vi måste se till att alla känner till att alla medborgare har rätt till lika möjligheter och lika behandling, oavsett kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller åsikter, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning.
Löpande information, utbildning och samarbete med medborgarorganisationer och EU-medborgare är centralt. Vi behöver informationskampanjer för att få den allmänna opinionen över på vår sida och vi behöver en levande social dialog. Ett socialt EU är omöjligt om vi inte skyddar de utsatta sociala skikt och grupper som löper störst risk att drabbas av diskriminering. Diskriminering eller utslagning kan se ut på hundra olika sätt: det kan grunda sig på ras, etniskt ursprung, religion, ålder, kön eller fysiska och psykiska funktionshinder. Alla parter är viktiga i genomförandet av lika möjligheter, från regeringsorgan till nationella myndigheter, från det civila samhället till enskilda EU-medborgare. Solidaritet är det mest lämpliga och ändamålsenliga sättet att kämpa för lika möjligheter. Vi har alla ett ansvar för att se till att alla har lika möjligheter att nå sin potential inom ett visst livsområde. I mina ändringsförslag har jag också betonat att vi måste göra allt vi kan för att införa jämlikhet, inte bara på EU-nivå och på enskild nivå, utan även på regional, nationell och lokal nivå. Jag föreslår att betänkandet antas. 
Tatjana Ždanoka (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Liksom andra talare håller jag med kommissionsledamoten om att EU måste ha en av de mest avancerade ramlagstiftningarna för att bekämpa diskriminering. Därför uppskattar jag att parlamentet i dess ändringsförslag till kommissionens förslag ger eftertryck åt kravet på att Europeiska året för lika möjligheter för alla bör bidra till att skynda på processen för införlivande av de två direktiven mot diskriminering, och jag vill tacka föredraganden Martine Roure för detta.
Jag måste tyvärr säga att mitt hemland Lettland är en av de stater som släpar efter med införlivandet. De nya medlemsstaterna måste kunna bli föremål för överträdelseförfaranden för brott mot gemenskapsrätten på samma sätt som de gamla medlemsstaterna. I detta sammanhang spelar icke-statliga organisationer en viktig roll för att öka medvetenheten. Kommissionen bör se till att särskilt icke-statliga organisationer som företräder grupper som är utsatta för diskriminering är involverade i alla faser av arbetet med det europeiska året. Jag hoppas att kommissionsledamoten håller med om detta. 
László Kovács,
   . – Herr talman! Först av allt vill jag tacka de ärade ledamöterna för det stöd de har uttryckt i denna debatt. Jag vill understryka att kommissionen delar ert engagemang för att bekämpa former av diskriminering i medlemsstater. Kommissionen är beredd att uppmana alla medlemsstater att bevilja finansiella medel i enlighet med detta.
I allmänhet godtar kommissionen alla de ändringsförslag som parlamentet har föreslagit. Jag tänker inte gå igenom dem allesammans, utan kommer att koncentrera mig på de viktigaste frågorna.
Vi stöder de ändringsförslag som syftar till att stärka det civila samhällets delaktighet och genomförandet av Europeiska året för lika möjligheter för alla. Detta kommer att bli en avgörande faktor för dess framgång. Vi kan godta de ökade hänvisningarna till integrering av ett jämställdhetsperspektiv. Vi håller helt med om att medlemsstaterna under året bör fästa samma vikt vid alla orsaker till diskriminering som nämns i artikel 13 i fördraget, nämligen diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Vi godtar förslaget om att upprätta ett förenklat system för den administrativa förvaltningen av medlen på nationell nivå. Vi håller med om ökningen av budgeten från 13,6 miljoner euro till 15 miljoner euro.
För att sammanfatta kan kommissionen godta alla ändringsförslagen. Jag avslutar genom att framföra ett hjärtligt tack till föredraganden Martine Roure, vars engagemang för frågor om icke-diskriminering har bidragit till att nå en framgångsrik avslutning av förhandlingarna med medlemsstaterna. Dessa gick mycket snabbt och var mycket givande. Texten, som läggs fram för ert slutliga godkännande, stärker kommissionens ursprungliga ståndpunkt och ger oss redskap för att agera för mångfalden inom hela Europeiska unionen. 
Talmannen. 
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på tisdag kl. 12.00. 

