
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 20 november 2003. 
Talmannen.
   – Jag vill meddela att parlamentets talman i början av morgondagens sammanträde avser att framföra en personlig hyllning till de spanska militärer som dödades i Irak förra helgen.(1) 

Talmannen.
   – En ändrad föredragningslista för sammanträdena den 3 och 4 december, som innehåller förslagen till ändringar från grupperna, har delats ut. Några synpunkter på denna? 
Dell'Alba (NI ).
    Herr talman! I går publicerades i den europeiska pressen den rapport om antisemitism som begärts av Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet. Det är en rapport som kommissionen och övervakningscentrumet själva förnekade existensen av ända till i går. För cirka tre veckor sedan fick vi Eurobarometern, och nu får vi den mycket oroande rapport om antisemitism, vars existens man försökt dölja. Jag vill be er att använda er av era rättigheter och begära en förklaring av kommissionen under den pågående sammanträdesperioden, eller att se till att en debatt kan äga rum i frågan under nästa sammanträdesperiod i december. 
Talmannen.
   – Det kommer att tas upp under nästa sammanträdesperiod.
Ytterligare en ändring i föredragningslistan för torsdagen den 4 december har föreslagits – att omröstningen skall omfatta MacCormickbetänkandet (A5-0421/2003) om Giuseppe Garganis begäran om fastställelse av dennes parlamentariska immunitet och privilegier, vilka antogs enligt artikel 110a. 
Swoboda (PSE ).
    Herr talman! Rättelsen i föredragningslistan skulle ursprungligen innehålla MacCormickbetänkandet om Giuseppe Garganis immunitet, men generalsekreterarna kom i går överens om att vi naturligtvis först måste få tillfälle att undersöka detta. Vi kan inte nu i efterhand ändra föredragningslistan utan att också ge grupperna tillfälle att diskutera det. Jag vill därför vädja om att det inte på något vis sätts upp på föredragningslistan i efterskott, utan att grupperna skall få tillfälle att diskutera frågan, och jag tror att andra ledamöter här i kammaren har samma åsikt. 
MacCormick (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Förslaget att mitt betänkande om Giuseppe Garganis immunitet skall läggas fram upplever jag som en smula olustigt. Generalsekreteraren i min grupp har uppgivit att hon önskar att hon hade fått möjlighet att diskutera detta betänkande, tillsammans med andra betänkanden, vid det gruppsammanträde som vi hade före sammanträdesperioden. Vi uppfattade att betänkandet skulle hänskjutas till det andra sammanträdet i december i Strasbourg, och därför har vi inte haft någon möjlighet att diskuterat det.
Vidare fick jag veta att det fanns ett fel i punkt 2 i betänkandet, så som det antogs av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, men jag har inte sett någon av justeringarna av det. Eftersom jag är föredragande önskar jag att jag hade fått ta del av dessa justeringar. Därför begär jag, med all respekt för och med beklagande till min kollega Giuseppe Gargani, att denna fråga bordläggs till nästa sammanträde i Strasbourg. 
Talmannen.
   – Det är ett mycket förnuftigt förslag. Det föreligger ingen tvist avseende principen i detta betänkande, och det skulle därför vara synd om det uppstod en tvist avseende dess förfarande. Jag föreslår att vi bordlägger det till sammanträdet i Strasbourg i december.
(1)
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill be om råd i frågan om vilken upprättelse jag kan få för ett provocerande pressmeddelande som har lett till att hatisk e-post har skickats till mitt kontor. Parlamentsledamoten Richard Howitt påstod i ett pressmeddelande att jag efter det förfärliga bombattentatet i Turkiet förra veckan direkt hade anklagat den turkiska premiärministern för att stödja militanta islamistiska grupper. I själva verket syftade jag på rapporter i medierna om att en tidigare turkisk regering påstås ha gett stöd i hemlighet till islamistiska grupper i deras kamp mot kurdiska PKK, och hänvisade inte alls till den nuvarande premiärministern, Recep Tayyip Erdogan.
Vidare påstod Richard Howitt att jag inte brydde mig om de civila turkiska offrens svåra situation. Min användning av ordet ”förfärlig” visar att detta är helt felaktigt. Jag beklagar alla eventuella missförstånd och uttrycker min medkänsla med de drabbade, oberoende av ras och religion.
Ledamoten borde i sin roll som språkrör för Labourpartiets EU-frågor ha förstått hur känsligt detta fall är. Jag skulle uppskatta en rättelse från Richard Howitt, eftersom den legitima debatten om ett påskyndat EU-medlemskap för Turkiet annars kommer att hämmas. 
Howitt (PSE ).
   – Herr talman! Det gläder mig att Charles Tannock har uttryckt sitt beklagande av den anstöt som hans yttranden förra veckan vid ett sammanträde i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik väckte. Jag beklagar också att han har fått hatisk e-post, så som han beskrev det. 
Charles Tannock var mycket tydlig i sina uttalanden om att han inte betraktade Turkiet som ett offer för terrorattackerna, och att offren var ”britter och judar” – inte turkar. Han fortsatte med att inte bara kritisera den turkiska premiärministern direkt, utan jag anser att hans uttalanden kan betraktas som kränkande mot muslimer och mot de turkiska offren i attacken i allmänhet, oberoende av religion. Jag är glad att mitt uttalande har gjort att han har tagit tillbaka dessa ursprungliga uttalanden. 

Talmannen.
   – Nästa punkt är den gemensamma debatten om uttalanden av rådet och kommissionen om förberedelser inför Europeiska rådets möte (i Bryssel den 12–13 december 2003) inklusive toppmötet om sociala frågor och om rapporten från arbetet i regeringskonferensen. 
Antonione,
   . – Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill börja med att uttrycka min tacksamhet mot Europaparlamentet för att jag får tillfälle att belysa de huvudfrågor som kommer att diskuteras under Europeiska rådets kommande möte i Bryssel den 12 och 13 december. Detta toppmöte, som avslutar Italiens sex månader långa ordförandeskap i rådet, är en mycket viktig händelse för oss, inte bara när det gäller vikten av de frågor som skall behandlas, utan också därför att de beslut som fattas där kommer att ange kursen för unionens framtida arbete i en rad mycket viktiga frågor som står på EU:s dagordning.
Vid EU-toppmötet måste det, som ni vet, också finnas tillräckligt utrymme för regeringskonferensens arbete, när stats- och regeringscheferna och deras respektive utrikesministrar möts för den slutliga fasen. Med tanke på hur viktig frågan är vill jag börja med att redogöra för regeringskonferensens senaste framsteg, och sedan återgå till förberedelserna för det kommande EU-toppmötet.
Bara ett par veckor innan det sex månader långa italienska ordförandeskapet avslutas gläder det mig att jag får redogöra för utvecklingen efter utrikesministermötet i Neapel.
För det första vill jag bekräfta att det italienska ordförandeskapets övergripande inställning fortfarande är densamma som den som min regering ofta har uttalat här i kammaren och i samband med regeringskonferensen. I det omfattande förslag som lagts fram återspeglas, i enlighet med denna inställning, vår avsikt att respektera det arv konventet gav oss i fråga om konstitutionen, och begränsa oss till att föreslå klargöranden eller ändringar av konventets utkast, i ljuset av de kommentarer som gjorts av medlemsstaterna, Europaparlamentet och kommissionen. Jag tror att jag tryggt kan säga att många av ordförandeskapets förslag har rönt mycket stor uppskattning, vilket har gjort att vi kunnat närma medlemsstaternas ståndpunkter till varandra, med vederbörlig hänsyn till den totala jämvikten i konventets utkast. Förutom de påtagliga framstegen i ett antal specifika frågor har det klargjorts att vissa envisa avvikelser i fråga om särskilda villkor kommer att lösas när man kommer överens om unionens kommande institutionella ram. Detta är verkligen det område där vi fortfarande har de största meningsskiljaktigheterna, framför allt beträffande beräkningen av den kvalificerade majoriteten i rådet och sammansättningen av kommissionen.
En detaljerad analys av resultaten vid utrikesministermötet avslöjar de framsteg som gjorts på följande punkter i vårt förslagspaket: infogandet av en hänvisning i bestämmelserna om unionens värderingar om jämställdhet mellan män och kvinnor och om skydd för personer som tillhör minoritetsgrupper; en upprepad bekräftelse av att EU:s lagstiftning äger företräde; behovet av att se till att Europeiska rådets åtgärder underkastas rättslig kontroll, i den mån Europeiska rådet definieras som en EU-institution i konstitutionsfördraget. Konvergenspunkter har också noterats inom det extremt känsliga området rättsliga och inrikes frågor, där man vid införandet av omröstning med kvalificerad majoritet måste beakta de särskilda grunddragen i vissa nationella rättssystem och överväga säkerhetsmekanismerna. De olika förslag om den särskilda politiken i tredje delen av utkastet till konstitutionsfördrag, som skisserats av ordförandeskapet, har varit föremål för en djupgående diskussion. I många fall har medlemsstaterna olika ståndpunkter, som grundar sig på välkända motsättningar. Det står ändå fullt klart att den mångsidiga kritik som yttrats här kommer att tona bort när man enats om de större frågorna i de konstitutionella förhandlingarna.
Följande frågor kommer att kräva en fortsatt debatt: de fortsatta skiljaktigheterna mellan de länder som inte tänker göra några eftergifter när det gäller att överge det enhälliga röstningsförfarandet inom exempelvis utrikespolitik, beskattning och social trygghet, och de medlemsstater som anser att infasningen av omröstning med kvalificerad majoritet på dessa områden är en kärnfråga i det blivande konstitutionsfördraget; de många och ibland skilda kraven från medlemsstaterna på att ändra de bestämmelser som gäller budgeten, den fleråriga finansiella ramen, de egna medlen och den ekonomiska styrningen. Här vill ordförandeskapet försöka att i största möjliga utsträckning bevara den interinstitutionella jämvikten och de omröstningsbestämmelser som föreslagits av konventet. Tanken på ett förenklat revideringsförfarande för del III, avdelning III, i konstitutionsfördraget möter fortfarande motstånd, medan större enighet tycks ha nåtts om övergångsklausulen på grundval av formuleringar som också inbegriper nationella parlament. Ordförandeskapet har för avsikt att föreslå fortsatta diskussioner om alla dessa frågor under regeringskonferensens avslutande sammanträden.
Utrikesministermötet ledde dessutom till betydande framsteg när det gäller att definiera den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP) i det kommande konstitutionsfördraget. Man har i själva verket lyckats åstadkomma ett nytt utkast till artikel I-40, del 7, om klausulen om ömsesidigt bistånd och en beskrivning av strukturerat samarbete i artikel III-213 och, vilket är mycket viktigt, man har lyckats lägga fram ett protokoll som innehåller kriterierna för deltagande i ett sådant samarbete. Denna textsamling kommer att undersökas på nytt vid regeringskonferensens ministermöte den 8 december. Den diskussion som ägde rum under utrikesministermötet har emellertid avslöjat att det råder samförstånd om ett ökat antal frågor på detta känsliga område.
Diskussionen om unionens blivande institutionella ram har bekräftat att detta fortfarande är den känsligaste frågan i förhandlingarna. Utrikesministermötet var nyttigt därför att man fick bukt med vissa skiljaktigheter och, vilket är mycket viktigt, därför att man utvecklade en lugnare, mer konstruktiv dialog. De framträdande beståndsdelarna i diskussionen kan sammanfattas som följer. Vissa medlemsstaters begäran att man skulle höja minimitröskeln för de nationella representanterna i Europaparlamentet mottogs positivt, på villkor att det totala antalet platser inte ökas. När det gällde utformningen av rådets ordförandeskap noterades enighet om de grunddrag som rekommenderats av konventet, även om vissa medlemsstater fortfarande hyser tvivel när det gäller gemensamma ordförandeskap och i stället skulle föredra valda ledare. Det italienska ordförandeskapet förbehöll sig rätten att överväga ytterligare ändringar i denna fråga. Den möjliga lösningen är att tre medlemsstater innehar ordförandeskapet i 18 månader. Förfarandena för att genomföra dessa lösningar skulle kunna bli föremål för ett beslut av Europeiska rådet, snarare än att regleras i ett särskilt protokoll. Reaktionerna på ordförandeskapets förslag om en EU-utrikesminister – vilket syftade till att förtydliga flera särskilda aspekter av hur den ”dubbla hatten” fungerar, med vederbörlig hänsyn till andan i konventets utkast – har bekräftat att det förfarande som vi har valt är det enda som är genomförbart. I våra förslag försöker vi i själva verket övervinna kritiken både från dem som befarar att denna nya institutionella person kan bli rådets ”trojanska häst” i kommissionen och försvaga kommissionens makt när det gäller utrikespolitik, och kritiken från de medlemsstater som vill låta ministern slippa begränsas av kommissionens kollegiala ansvar genom att understryka ministerns roll som företrädare för rådet. Den medelväg som vi föreslår förefaller vara den enda som kan garantera att det går att uppnå en kompromiss i slutskedet, även om den innebär att två stora frågor fortfarande måste lösas: vissa länders envisa motstånd mot att utrikesministern blir ordförande för rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser), och andra medlemsstaters begäran att den nya personen inom institutionen inte skall ges titeln ”minister” utan den mer blygsamma titeln ”företrädare”, vilket är ett klart steg tillbaka – och inte bara ett symboliskt steg – från villkoren i konventets utkast. I den utdragna debatten om kommissionens sammansättning efter 2009 återkom de förslag på ståndpunkter och argument som vi redan känner till. Under förhandlingarna måste det nås en ny förlikning mellan dem som förespråkar en uppstramad, snabb och effektiv kommission som inte hämmas av mellanstatliga restriktioner, och dem som förespråkar en kommission som företräder alla kulturer och nationella synpunkter och som alltså är sammansatt av en kommissionär med full rösträtt från varje medlemsstat. De förslag som lagts fram måste undersökas på längre sikt och med hänsyn till institutionernas behov av en union som om 10–15 år förmodligen kommer att vara ännu större och som därför måste utrustas med en lämplig beslutsförmåga som är lättbegriplig för medborgarna. Under diskussionen om hur den kvalificerade majoriteten i rådet skulle beräknas har de olika ståndpunkterna blivit ännu klarare och mer distinkta: vissa stater försvarar ivrigt Nicesystemetmedan andra anser att övergången till omröstning med dubbel majoritet är oundviklig. Bland de senare skulle vissa länder föredra en helt symmetrisk dubbel majoritet, med andra ord 50 eller 60 procent, både bland medlemsstaterna och bland unionens befolkning. Med hänsyn till att ståndpunkterna fortfarande är så vitt åtskilda måste vi tänka klart och vara framsynta. Jag upprepar det jag sade tidigare och understryker behovet av att de olika förslagen undersöks långsiktigt, med tanke på tiden efter 2009.
Regeringskonferensens ministermöte den 8 december 2003 och det ökande antalet bilaterala möten som ordförandeskapet kommer att utlysa under de kommande veckorna, måste därför först och främst koncentreras på de institutionella frågorna, så att man på bästa sätt förbereder regeringskonferensens slutliga möte på stats- och regeringschefsnivå, som kommer att öppnas den 12 december 2003.
Framgångarna eller misslyckandena i de konstitutionella förhandlingarna kommer förmodligen att vara avgörande för hur integrationsprocessen lyckas under de kommande åren och för Europas förmåga att spela en avgörande roll på världsscenen i en tid av stora politiska och ekonomiska utmaningar. Av den anledningen, och med tanke på vikten av det som står på spel, måste de konstitutionella förhandlingarna föras med stor flexibilitet av alla dem som har i uppgift att lägga grunden till unionen under 2000-talet. Med vederbörlig hänsyn till principen om alla medlemsstaters lika värde – vilket också med all rätt erkändes vid utrikesministermötet i Neapel – krävs det att vi slutar agera partikularistiskt och slutar tänka i termer som ”rättvist utbyte”, där varje enskild eftergift görs för att erhålla något likvärdigt. Den metoden strider mot själva begreppet ”europeisk integration” och skulle, om den användes systematiskt, äventyra de principer som unionen vilar på. Även om rättvisa är ett viktigt villkor för alla konstitutionella överenskommelser, kan inget nu sätta stopp för den pågående integrationsutvecklingen. Var och en som vill göra det måste stå till svars inför sina europeiska partner, inför sina medborgare och inför integrationsprocessens historia. Politiska system utvecklas genom dialog och mäns och kvinnors agerande, och samma män och kvinnor är helt ansvariga för vad som sägs och görs. Från och med nu måste vi vara medvetna om att antagandet av den nya konstitutionen kommer att innebära ”en framgång för alla, eller ett misslyckande för unionen”. Det finns inte längre någon verklig skillnad mellan nationella och europeiska intressen.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall nu helt kort fokusera på de frågor som Europeiska rådet kommer att ta upp.
Beträffande de ekonomiska frågorna, särskilt målsättningen att få fart på den hållbara ekonomiska utvecklingen, kommer Europeiska rådet att utgöra höjdpunkten på den långa arbetsperiod som inleddes i och med Europeiska rådets möte i Thessaloniki och som vidareutvecklades av stats- och regeringscheferna vid det senaste toppmötet i oktober. Europeiska rådet kommer vid sitt möte i december i själva verket att uppmanas att ge ett definitivt samtycke till tillväxtinitiativet, som godkändes redan vid Ekofinrådets möte den 25 november, där särskilda beslut fattades som kommer att ge ett viktigt bidrag till att förbättra konkurrenskraften i EU:s ekonomiska system och fullständigt utveckla unionens tillväxtpotential genom att främja högre investeringsnivåer i fysiskt kapital och utveckling av humankapitalet. Det huvudsakliga målet i sammanhanget är – också genom att en serie projekt identifieras där arbetet kan påbörjas redan inom 2–3 år – att det skapas en politisk katalysator som gör att man kan öka takten avsevärt för att skapa infrastruktur och genomföra avancerade forskningsprojekt i syfte att underlätta utnyttjandet av viktiga resurser både från Europeiska investeringsbanken och den privata sektorn.
Ur en annan och mer allmän synvinkel, men fortfarande i samband med en förstärkt sammanhållning på den inre marknaden och en ökad tillväxt, hyser det italienska ordförandeskapet också starka förhoppningar om att Europeiska rådet kommer att godta den politiska överenskommelse som rådet (transport) kommit fram till när det gäller kommissionens förslag om en förnyad granskning av de transeuropeiska näten (TEN) – vilket är den grundläggande strukturen i initiativen för att slutföra infrastrukturnätverket i den utvidgade unionen – inte minst med beaktande av de senaste besluten att öka EU:s stöd från 10 till 20 procent för projekt som gäller gränsöverskridande sträckor.
För att gå vidare till frågor som rör Lissabonagendan, och då särskilt hänvisa till punkter som gäller strukturella reformer, vilket Europeiska rådet i vår måste lägga sin energi på, vill jag påpeka att medlemsstaterna i unionen, som hela tiden gjort stora ansträngningar för detta, nu kommer att ges ett verkligt tillfälle till en öppen dialog under det extra trepartsmötet om sociala frågor, vilket kommer att innebära en mycket viktig möjlighet att förnya Europeiska unionens löfte att genomföra europeiska sysselsättningsstrategin. Vid det sociala toppmötet blir det möjligt att påbörja en inledande analys av resultaten av det arbete som gjorts av Wim Koks arbetsgrupp för sysselsättning och att diskutera tillväxtinitiativet, med särskild hänsyn till dess effekter på sysselsättningen. På den grundvalen kommer deltagarna i det sociala toppmötet att kunna utveckla diskussionen om kopplingarna mellan ökad sysselsättning och ökad produktivitet som belysts av Wim Koks grupp, med särskild bedömning av effekten – inte minst när det gäller sysselsättning – av den politik där man söker förbättra konkurrenskraften i det ekonomiska systemet genom att stärka humankapitalet och flexibiliteten i de europeiska socioekonomiska systemen. Resultatet av detta toppmöte – som Silvio Berlusconi kommer att redogöra för inför Europeiska rådet – kommer naturligtvis också att ge näring åt diskussionen vid själva rådsmötet.
Mötet med Europeiska rådet kommer också att vara ett bra tillfälle att bedöma situationen för ett antal viktiga frågor som rör skapandet av ett gemensamt område för frihet, säkerhet och rättvisa, med särskild hänvisning till europeiska strategier för immigration och i ljuset av rekommendationerna från de senaste toppmötena i Bryssel och Thessaloniki, vilka hölls i oktober respektive juni.
Stats- och regeringscheferna måste i första hand notera de överenskommelser som nåddes vid mötet med rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 27 och 28 november om grunddragen för en europeisk gränsförvaltningsbyrå, ett handlingsprogram som särskilt ägnas åt immigration via havet och införandet av biometriska uppgifter i visum och uppehållstillstånd. Dessa initiativ granskades redan under toppmötet i oktober och kommer nu att genomföras snabbt och, i vissa fall, slutgiltigt godkännas genom att de relevanta lagbestämmelserna antas formellt. I det avseendet vill jag särskilt understryka att även Europaparlamentet kommer att uppmanas att ge sin åsikt om förordningarna för byrån och om biometriska uppgifter.
Jag befarar att nyheterna i fråga om asyl inte är så bra. Trots de stora ansträngningar som gjorts av det italienska ordförandeskapet, vilka lett till avsevärda framgångar under dessa besvärliga förhandlingar, var det inte möjligt att nå en överenskommelse om direktivet om miniminormer för asylförfarande eller att bryta det dödläge som uppstod redan i slutet av det grekiska ordförandeskapet när det gäller det andra direktivet om flyktingstatus och subsidiärt skydd. Europeiska rådet kan bara upprepa den politiska vikten av denna fråga, och uppmana rådet att nå en överenskommelse åtminstone före den 1 maj 2004, den femte årsdagen av Amsterdamfördragets ikraftträdande.
I ramverket för unionens migrationspolitik kommer Europeiska rådet säkert också att diskutera kärnfrågan om mottagande och integrering av lagliga invandrare och särskilt vikten av att uppmuntra till en dialog mellan olika religioner som en del av den sociala sammanhållningen, ett ämne som det italienska ordförandeskapet ägnade en inrikesministerkonferens åt den 30 och 31 oktober 2003. Migrationspolitiken kan emellertid inte vara effektiv om det inte finns ett grundligt och effektivt samarbete med ursprungsländerna eller med transitländerna för migrationsströmmarna, ett samarbete som behöver utvecklas i en konstruktiv partnerskapsanda. I detta sammanhang anser jag att jag bör nämna det positiva interinstitutionella avtalet mellan parlamentet, rådet och kommissionen, som bör formaliseras under de närmaste dagarna och som rör skapandet av ett program för ekonomiskt och tekniskt stöd till tredje land när det gäller asyl, och införandet av en mekanism för att övervaka och bedöma dessa länders kamp mot olaglig invandring, vilket begärdes vid mötet med Europeiska rådet i Thessaloniki.
Slutligen vill Europeiska rådet, när det gäller samarbetet i straffrättsliga frågor, uttrycka sin tillfredsställelse med den överenskommelse som nåddes efter det italienska ordförandeskapets ihärdiga medlingsarbete beträffande rambeslutet om bekämpning av narkotikahandel, en fråga som särskilt oroar den europeiska allmänheten.
Herr talman, mina damer och herrar! Det kommande mötet med Europeiska rådet i Bryssel äger rum bara ett par månader innan anslutningsfördraget träder i kraft. Stats- och regeringscheferna kommer att uppmanas att ge viktiga anvisningar inför slutförandet av utvidgningsförfarandet, särskilt i ljuset av de rapporter som kommissionen lade fram den 5 november 2003. Som ni känner till uttryckte rådet den 17 november 2003 sin åsikt om kommissionens övervakningsrapport om anslutningsländernas beredskap. Särskilt utrikesministrarna uttryckte sin tillfredsställelse över den höga grad av harmonisering som dessa länder uppnått på olika områden inom gemenskapens regelverk, och vi förväntar oss därför att stats- och regeringscheferna bekräftar dessa positiva åsikter. Utvidgningen, som kommer att äga rum under 2004, kan därför i ökad utsträckning betraktas som en fullständig framgång, vilket bekräftar att de beslut som fattades av stats- och regeringscheferna i Köpenhamn i december förra året var riktiga. Det finns naturligtvis områden inom regelverket där förberedelserna ännu inte är slutförda, vilket inte är förvånande med tanke på de enorma ansträngningar som krävts av anslutningsländerna, och vi måste därför uppmana våra blivande partner att göra dessa nödvändiga ansträngningar.
Kommissionens senaste strategidokument visar utan tvivel att Bulgarien och Rumänien har gjort avsevärda framsteg i riktning mot en anslutning till unionen. De är nu beredda att ta de avgörande steg som föregår en anslutning. Europeiska rådet bär därför ansvaret för att underlätta dessa steg genom att i detalj kartlägga den väg som de måste följa. Detta gäller också tidtabellen, särskild tidsramen för slutförandet av anslutningsförhandlingarna, undertecknandet av fördraget och slutligen anslutningen till unionen. Naturligtvis beror slutförandet av dessa steg i första hand på de ansträngningar som görs av de bulgariska och rumänska regeringarna. Just för att underlätta dessa ansträngningar anser ordförandeskapet dock att det är nödvändigt att stats- och regeringscheferna ger klara direktiv om nästa avsnitt av resan och därmed bekräftar följande tidsfrister: 2004 för att slutföra förhandlingarna, 2005 för att underteckna anslutningsfördragen och 2007 för anslutning till Europeiska unionen. Europeiska rådet måste också lämna uppgifter om tidsramen för att skissera den ekonomiska ramen för anslutningen av Bulgarien och Rumänien, särskilt genom att reagera snabbt på den beredskap som kommissionen redan visat när det gäller att lägga fram ramen före slutet av januari 2004, enligt samma kriterier för resurstilldelning som antogs för anslutningsländerna.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag menar att vi alla här i kammaren har anledning att välkomna de stora ansträngningar som Turkiet gjort när det gäller institutionella reformer och även landets framsteg när det gäller att respektera de politiska Köpenhamnskriterierna. Denna positiva utveckling förtjänar därför fullt erkännande i Europeiska rådets slutsatser. Vi får inte underlåta att förse Turkiet med förslag och uppmuntran för att fortsätta i denna riktning, och vi får inte heller underlåta att belysa de områden där man i Ankara måste göra ytterligare ansträngningar. På medellång sikt är vårt mål fortfarande att se till att Turkiet är tillräckligt redo för det beslut som Europeiska rådet kommer att fatta om ett år.
När det gäller Cypern anser ordförandeskapet slutligen att stats- och regeringscheferna måste upprepa den vädjan som redan riktats till parterna om att komma överens om en lösning fram till anslutningsdagen, och samtidigt påpeka att en lösning av Cypernfrågan i stor utsträckning skulle bidra till att Turkiet kan uppfylla sitt önskemål att bli en del av Europeiska unionen.
Som alltid vill Europeiska rådet ägna unionens yttre förbindelser och de viktigaste internationella frågorna vederbörlig uppmärksamhet. Jag skall inte gå in på detaljerna i denna fråga eftersom vi väntar på den senaste konkreta utvecklingen, särskilt i fråga om krisområden. Dessutom tror jag inte att vi kan undvika att ta upp frågor som exempelvis fredsprocessen i Mellanöstern, situationen i Irak och utvecklingen av den känsliga dialogen med Iran.
Europeiska rådet kommer också att slutföra debatten om den europeiska säkerhetsstrategin som påbörjades i juni, genom att anta ett utmärkt dokument där man fastslår unionens säkerhetsproblem och hur de skall hanteras, i syfte både att ge regeringarna vägledning när det gäller att fatta praktiska beslut och att öka det allmänna medvetandet om och det allmänna stödet för det utvidgade säkerhetsarbete som nu är nödvändigt i hela Europeiska unionen.
Stats- och regeringscheferna kommer också att uppmanas att granska framstegsrapporten i fråga om utvecklingen av ESFP i syfte att ge nästa ordförandeskap ett detaljerat uppdrag i frågan. Att förvärva större kapacitet förblir vårt primära åtagande. Av den anledningen kommer Europeiska rådet också att särskilt välkomna beslutet att inrätta en europeisk myndighet som är särskilt avsedd att främja utveckling och förvärva ny militär kapacitet.
Herr talman, mina damer och herrar! Avslutningsvis vill jag nämna att det också kommer att krävas att Europeiska rådet vid det kommande mötet antar det första fleråriga strategiprogrammet, som kommer att utgöra grunden för rådets arbete under de kommande tre åren.
Talmannen.
   – Det är med stor glädje jag hälsar våra ärade gäster, den före detta premiärministern i Sydkorea, Nam Duck Woo, och hans vice premiärminister Lee, välkomna. De är här för att delta i Europaparlamentets nordostasiatiska forum som äger rum den 4 och 5 december 2003. Ni är båda varmt välkomna till denna kammare.
Prodi,
    – Herr talman, herr Antonione, mina damer och herrar! Det kommande mötet med Europeiska rådet i Bryssel blir det sista under ett synnerligen händelserikt år. Nästan varje vecka innebär faktiskt utveckling och beslut som får stor betydelse för vår framtid. Förra veckan var inget undantag.
Innan jag går in på debatten om konstitutionen vill jag helt kort fokusera på en annan aktuell EU-fråga. Europeiska rådets förestående möte kommer – som Roberto Antonione sade – att föregås av ett extra trepartsmöte om sociala frågor, där stats- och regeringscheferna i trojkan och företrädare för arbetsmarknadens partner och kommissionen kommer att närvara. Det är i själva verket mycket viktigt att inbegripa arbetsmarknadens partner på detta stadium av den konstitutionella processen, och det är viktigt att vi lyssnar till deras synpunkter. Att fackföreningarna och företagarna deltar är den bästa garantin för att alla former av initiativ för att främja sysselsättningen skall lyckas.
Vid mötet kommer två frågor att tas upp, som tillhör kärnfrågorna i Lissabonstrategin: vårt tillväxtinitiativ och den europeiska sysselsättningsstrategin. Det viktigaste ögonblicket blir när Wim Kok lägger fram sin arbetsgrupps rapport om sysselsättningen. I rapporten beskrivs hur vi kan reagera på de stora förändringar som äger rum inom ekonomin och på arbetsmarknaden. De huvudsakliga punkterna inbegriper behovet av att företagen och arbetstagarna blir mer anpassningsbara, behovet av mer investeringar i humankapitalet och slutligen behovet av ny social dynamik för att stödja reformerna och skynda på genomförandet av dem. Kommissionen kommer att ta hänsyn till gruppens rapport och rekommendationer när den sammanställer ett förslag till gemensam sysselsättningsrapport, som skall läggas fram vid rådets möte nästa vår.
Herr talman! Jag skall nu gå över till den centrala frågan i mitt tal, nämligen regeringskonferensen, som nu går in i slutskedet och som Roberto Antonione redan har gett en mycket balanserad och lovvärd översikt över. Insatserna kommer att bli höga vid Europeiska rådets möte i Bryssel den 12 och 13 december. De beslut som fattas kommer att visa oss frukterna av den nya konventsmetoden, som föreslogs av Europaparlamentet och kommissionen och som godkändes av stats- och regeringscheferna vid Europeiska rådets möte i Laeken i december 2001. Varje återgång till det mellanstatliga köpslående som vi upplevde strax efter toppmötet i Nice skulle innebära ett politiskt misslyckande för Europeiska unionen. Det skulle inte längre godtas av den allmänna opinionen. Den viktigaste uppgiften för regeringskonferensen är nu att besluta hur den utvidgade unionen skall kunna nå sina mål och öka sin beslutsförmåga.
Europeiska unionen står inför tre stora utmaningar. För det första behöver vi en stark politik och en bättre europeisk samordning, som syftar till ekonomisk tillväxt, skapande av nya arbetstillfällen och social trygghet. Sedan måste vi komma med en allmän reaktion på de internationella utmaningar som hänför sig till säkerhet, frihet och rättvisa. För det tredje måste vi knyta samman våra styrkor för att axla vårt globala ansvar och främja våra värderingar och intressen.
I artikel 3 i utkastet till konstitution fastslås högtidligt unionens mål enligt dessa linjer. Konventet åstadkom naturligtvis ingen perfekt konstitution för att ta itu med dessa uppgifter. Hur som helst motsvarar resultatet de förslag som ingick i uttalandet från Laeken, och det överstiger kanske till och med förväntningarna. Vid regeringskonferensen har man hittills helt klart ägnat sig mer åt interna diskussioner mellan medlemsstaterna än åt att skapa de rätta instrumenten för att reagera på Europeiska unionens behov och problem.
Det är förvisso en besvikelse att det inte kunde konstateras några som helst framsteg för att anta ett förfarande som gör det möjligt att ändra den politiska delen av konstitutionen. Kommissionen kommer att stödja alla ansträngningar som ordförandelandet gör för att nå detta mål. Med tanke på de nya utmaningar som vi ställs inför varken kan eller får konstitutionen bli ett hinder för framtida åtgärder. De enda betydande framsteg som hittills gjorts i fråga om konventets resultat var att definiera ett strukturerat samarbete inom försvarsområdet. När det gäller alla andra frågor kvarstår risken att regeringskonferensen kan backa i riktning mot den mellanstatliga metoden. Detta gäller också det europeiska samarbetet om straffrätt, just vid en tidpunkt när alla ledare är medvetna om hotet från internationell brottslighet och terrorism.
Dessutom vill somliga underminera utrikesministrarnas trovärdighet – som Roberto Antonione klargjorde – och samtidigt avge en läpparnas bekännelse om EU:s behov av att bli starkare och spela en ledande roll på världsscenen. Vissa ministrar hävdar att ökad mellanstatlighet skulle stärka samordningen av den ekonomiska politiken, medan det som verkligen behövs är en ökad europeisk förmåga att styra ekonomin för att bidra till tillväxtstrategin.
Vissa länder skulle till och med vilja återinföra vetorätten på områden där konventet redan har övergett den, till exempel inom handelsområdet. Därför finns det helt klart bara två möjligheter: ett delat Europa som bara är åskådare på den politiska världsscenen eller ett enat Europa som bidrar till fred, tillväxt och en hållbar utveckling.
Om Europeiska unionen skall välja mellan dessa båda motstridiga möjligheter löper vi risk att förvisas till sidolinjen i fråga om världshändelserna, omgivna av andra kraftfulla aktörer. I sin nuvarande form gör utkastet till konstitution det möjligt för ett enat Europa att agera mer effektivt. Varken mer eller mindre. Det skapar inget politiskt projekt för framtiden. Den kärnfråga som nationella ledare alltså står inför vid regeringskonferensen är inte om de skall engagera sig i ett ambitiöst EU-politiskt projekt. Kärnfrågan är om de i framtiden kommer att ha den kollektiva förmågan att införa de nödvändiga instrument som alla EU-projekt kommer att kräva.
Konventet bibehöll och förbättrade maktbalansen mellan EU:s olika institutioner. En stark kommission är absolut nödvändig för att unionens regler skall kunna tillämpas opartiskt, och därför bör kommissionens makt på sådana nyckelområden som kontroll av statligt stöd inte urvattnas i sista minuten. Vårt mål att bli en verklig union av stater och folk kommer till uttryck i systemet med dubbel majoritet, som enligt förslag skall gälla för beslutsfattandet i rådet. Den demokratiska legitimiteten har underbyggts av att Europaparlamentets roll har stärkts i lagstiftande frågor, politiska frågor och budgetfrågor och av att EG-domstolens roll för att vidmakthålla lagbestämmelserna delvis har stärkts. En sak är säker, mina damer och herrar: Kommissionen kommer att motstå varje försök att försvaga Europaparlamentets makt, särskilt i budgetfrågor, ända fram till slutet av regeringskonferensen.
Hur kan Europaparlamentet och kommissionen för medborgarna förväntas förklara och marknadsföra en konstitution som parlamentet självt skulle ha avvisat? Det finns ingen plausibel förklaring.
För egen del välkomnar kommissionen ordförandeskapets erkännande att frågan om att göra en distinktion mellan kommissionärerna med och kommissionärerna utan rösträtt är alltför komplex och framför allt att något sådant inte skulle fungera. Det finns en enkel lösning som bibehåller jämlikheten mellan alla kommissionärer: en kommission som består av en kommissionär från varje medlemsstat och som har en mer decentraliserad beslutsfattande struktur och ett system med kontroller och jämvikt för att garantera ett totalt kollegialt ansvar. Det är den lösningen som kommissionen vill se i konstitutionen.
Till sist är det omröstningssystem med dubbel majoritet som föreslagits av konventet – 50 procent av medlemsstaterna som företräder 60 procent av befolkningen – enkelt och rättvist. Alla ändringar bör syfta till att underlätta kollegiets beslutsfattande. Naturligtvis föredrar kommissionen fortfarande ett system som grundar sig på 50 procent av medlemsstaterna som företräder åtminstone 50 procent av befolkningen. Regeringskonferensen får under inga omständigheter fatta beslut om ett omröstningssystem som skulle göra beslutsfattandet i rådet ännu svårare än enligt Nicesystemet.
En konstitution som är ”sämre än Nice” kan helt enkelt inte rättfärdigas. Dessutom måste vi i Bryssel till varje pris undvika den byteshandel i sista minuten som bara skulle tjäna till att underminera konstitutionens trovärdighet innan vi ens haft möjlighet att lägga fram den. Kom ihåg att den första folkomröstningen om konstitutionen kommer att hållas endast sex månader efter att regeringskonferensen avslutats.
Herr talman, mina damer och herrar! Innan jag slutar – och utan att gå in på en debatt som kommer att äga rum här i kammaren vid ett senare tillfälle – vill jag helt kort kommentera förra veckans möte med Ekofinrådet.
Min bedömning grundar sig både på innehållet i beslutet och på förfarandet. I fråga om innehållet har rådet nått en övergripande överenskommelse om planer för att minska underskottet, vilket dessutom är i linje med det som föreslagits av de två berörda länderna. Rådet godtog därför Tysklands och Frankrikes löften att konsolidera budgetarna för 2005. Å andra sidan, och med tanke på förfarandet, har frågan en allvarligare innebörd, eftersom rådet har valt ett strikt mellanstatligt agerande i stället för det som föreskrivs i de institutionella förfarandena. Här vill jag upprepa min grundläggande kritik: vi bör inte ta några genvägar så snart bestämmelserna i pakten och fördraget, bestämmelser som beslutats enhälligt, blir för krävande eller obekväma. Fördragets och paktens nytta och värde ligger i säkerheten i de bestämmelser som vi alla – kommissionen, parlamentet, rådet och medlemsstaterna – måste hålla fast vid.
Detta är en så allvarlig fråga att jag inte vill släta över den. Jag hoppas emellertid, vilket ofta har hänt i unionens historia, att en allvarlig kris kommer att bana väg för de mest innovativa och varaktiga lösningarna. Jag tror därför att vi bör se framåt och fästa blicken vid två mål: ett omedelbart förestående mål, och ett framtida. När det gäller det omedelbart förestående målet är jag säker på att medlemsstaterna kommer att betrakta rådets slutliga förklaring som ett tecken på ett större, mer resolut åtagande när det gäller tillväxt och stabilitet och att de kommer att inse att bestämmelserna måste tillämpas systematiskt. Vi å vår sida skall fortsätta att utföra våra uppgifter genom att tillämpa fördraget och bestämmelserna i pakten. Det är vårt ansvar, särskilt under denna fas, att se till att alla medlemsstater får en absolut likvärdig behandling. Vidare är budgetdisciplin och stabilitet mycket viktiga aspekter för EMU. Hur som helst lär oss denna affär också en läxa inför framtiden. Ni minns nog alla de anmärkningar jag hade för ett år sedan. Jag menade inte att fördöma pakten; mina påpekanden var avsedda som en stark vädjan om att pakten skulle bli ett bättre uttänkt instrument för att samordna budgetpolitiken på EU-nivå. Nu när den gemensamma valutan är praktisk verklighet behöver marknaderna och alla medborgare kunna lita på att det finns en ordentlig ekonomisk styrning, och då behöver vi en verklig ekonomisk politik. Vi måste ge oss in i en ny fas för att befästa och förvalta det som vi uppnått och anpassa det till den nya situationen, men alltid på ett disciplinerat sätt, och framför allt måste vi behandla alla på samma sätt. Vi måste återställa trovärdigheten för våra instrument för ekonomistyrning och för rättsstatens principer, nu när vi befinner oss mitt i en debatt om vår nya konstitution.
Redan för ett år sedan tog kommissionen ett inledande steg i denna riktning genom att lägga fram särskilda förslag för att stärka och samordna den ekonomiska politiken och tolka pakten på ett sätt som skulle göra den både strängare och mer flexibel. Detta sätt att agera, som föreslogs av kommissionen, godkändes av Europeiska rådet. Dessutom innehöll vårt bidrag till konventet redan ett avsnitt om att stärka och samordna EU:s ekonomiska politik, och delar av våra förslag togs upp på regeringskonferensen. Dessa trevande steg framåt får inte ifrågasättas nu.
Ekofinrådets beslut visar emellertid att det verkliga problem som fortfarande måste lösas är den faktiska svagheten i vårt nuvarande system för europeisk ekonomistyrning. Den verkliga utmaning som vi står inför är hur vi skall lösa detta problem. Kommissionen kommer nu att göra en noggrann bedömning av situationen och förbereda ett framsynt initiativ för att ta upp denna utmaning. Enligt min åsikt är det i själva verket inte tillräckligt att revidera bestämmelserna för genomförandet av pakten. Vi måste föra en grundlig debatt om finanspolitiken i en vidare ram för att allmänt kunna kontrollera och samordna den ekonomiska politiken. Framför allt behöver vi koppla budgetpolitiken mycket närmare till det mer allmänna målet att få i gång tillväxtpotentialen, utan att äventyra de allmänna finansernas långsiktiga hållbarhet. I det syftet bör vi vara mer aktiva när det gäller att tillämpa de breda riktlinjerna för den ekonomiska politiken tillsammans med stabilitets- och tillväxtpakten, som ett instrument för att samordna den ekonomiska politiken på ett sådant sätt att EMU fungerar friktionsfritt och för att se till att vi uppnår Lissabonmålen. Vi behöver därför göra en ny avvägning mellan dessa två instrument för att bibehålla budgetdisciplinen samtidigt som vi stimulerar tillväxten.
Herr talman, mina damer och herrar! Under de få dagar som återstår före mötet Europeiska rådets möte i Bryssel måste vi handla bestämt och optimistiskt om vi skall kunna nå de stora mål som vi har satt upp. Om vi gör det kommer den konstitution som nu tar form att klargöra våra grundläggande mål, definiera Europeiska unionens handlingsområde mer precist och göra arbetet i våra institutioner enklare och mer öppet. Jag är viss om att vi till kommande generationer kommer att lämna över en union som inte bara är större och mer inflytelserik, utan också mer sammanhållen, mer demokratisk och som ligger närmare EU:s medborgare. Vi får inte nöja oss med mindre vid denna stora historiska tidpunkt.
Brok (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Låt mig börja med att tacka ordförandelandet Italien för att det hittills har hållit sitt löfte att stanna så nära konventets utkast som möjligt. På min grupps vägnar vill jag uppmuntra ordförandeskapet att hålla fast vid denna regel. Det måste stå klart för oss att det som hänt med stabilitetspakten har gjort att vi förlorat trovärdighet inom vissa områden, vilket fått effekt på förbindelserna mellan mindre och större stater i dessa förhandlingar, och i fråga om två stater har det förvisso inte lett till att de intar en mer försonlig ståndpunkt.
Kanske får jag börja med att säga något som jag anser är viktigt, nämligen att dessa förhandlingar inte får inkräkta på Europeiska centralbankens stabilitet och styrka och att försöken från visst håll att göra detta måste förhindras på ett tidigt stadium. Det måste stå klart för oss att det har gjorts en hel del framsteg på många områden, vilket Roberto Antonione har hänvisat till. Jag är särskilt nöjd med den framgång vi nådde på det säkerhetspolitiska planet i Neapel vad gäller strukturellt samarbete och klausulen om ömsesidigt bistånd, inbegripet protokollet. Detta kan faktiskt beskrivas som ett genombrott. Jag tror att man vid konventet alltid ansåg att dörren skulle lämnas öppen så att andra länder kunde ansluta sig och att detta inte skulle ställas i motsats till transatlantiska förbindelser.
Jag hoppas bara att EU:s utrikesminister kan få samma godtagande, och jag anser att det från kommissionens och parlamentets synpunkt är synnerligen viktigt att utrikesministern är en fullvärdig medlem av kommissionen, med allt vad det innebär, även om det inte råder något tvivel om att ministern kommer att ha en särskild lojalitet gentemot rådet, och det klargörande som det italienska ordförandeskapet gjorde i detta avseende är också viktigt. Jag menar också att det är mycket viktigt att ministern även skall vara ordförande för rådet (utrikesministrarna) – det vore faktiskt galet om han eller hon inte vore det – och bara då skulle det vara någon mening med hela utformningen. Jag kan inte på allvar förstå varför just utrikesministrarna har problem med titeln ”utrikesminister”. Jag kan inte förstå vad som är så problematiskt med den.
Om jag tolkar Neapel rätt så förefaller det också viktigt att ordföranden för Europeiska rådet inte skall ha rätt att ingripa i rådet (allmänna frågor)och vad man gör där. Jag hoppas att man inte kommer att ändra på det under förhandlingarna. Detta är en del av den institutionella jämvikten – ordförande för kommissionen, rådet (allmänna frågor) och Europeiska rådet – och vi har godtagit idén om en ordförande för Europeiska rådet enbart om han eller hon inte har något inflytande på rådets övriga arbete och på lagstiftningsförfarandet. Jag tror att detta kommer att visa sig vara motståndskraftigt mot de försök som vi har hört talas om.
Jag måste säga att det finns två punkter som gör mig djupt bedrövad. Att man försöker lösa problemet med omröstningsförfarandena i rådet genom att fastslå ett datum, 2009, när det måste återgå till att fatta enhälliga beslut, är en flyktväg. Det är något som hittills aldrig har fungerat, och om vi vill att rådet skall fungera, måste det kunna fatta beslut med dubbel majoritet, så som konventet föreslagit, och jag hoppas att detta inte överges alltför lättvindigt under förhandlingarna de närmaste tio dagarna. Vi var kritiska i fråga om Nice eftersom man där inte hade den förmåga att agera som utvidgningen krävde. Detta, av alla punkter, får inte bli orsaken till att förhandlingarna strandar.
Den andra punkten jag vill ta upp är följande: om parlamentet kommer att dra det kortaste strået som ett resultat av ändringarna i budgetförordningen, så betraktar jag det som en bristningsgräns. Om avsikten – som Ekofinrådets ministrar säger – är att parlamentets budgeträttigheter skall återgå till att vara sådana som de var före det interinstitutionella avtalet, eller till och med före 1978, så är detta inte godtagbart. Det vi har är en finstämd jämvikt, inbegripet det faktum att rådet är den som har sista ordet när det gäller de egna medlen. I det sammanhanget är detta en jämvikt, som förstörs om det ändras på något sätt. Jag har visserligen överskridit min tid, men jag vill ändå säga att godkännandet av budgeten är parlamentets privilegium. Inget parlament kan samtycka till en konstitution som våldför sig på detta privilegium.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! Låt mig inleda med att ta upp en punkt som gäller metoden, eftersom kommissionens ordförande – helt riktigt, anser jag – har berört stabilitetspakten, som är vår nästa diskussionspunkt. Rådets ordförande har meddelat mig att det är minister Tremonti, och inte han själv, som kommer att behandla denna fråga. Vi blir tvungna att säga till dem båda vad vi anser om denna fråga rörande budget och ekonomi.
Men låt oss börja från början. När det gäller det sociala toppmötet, som andra ledamöter kommer att gå in på mer i detalj, vill jag börja med att säga att jag hoppas att toppmötet inte bara kommer att bli ett extra tillägg. Lissabonstrategin har visat oss vad som sker med goda avsikter när det saknas åtaganden. Vi anser att det är otroligt viktigt att vi i nuläget ägnar oss åt att planera en aktiv politik för vår mest värdefulla tillgång, nämligen humankapitalet. Vi stöder därför Wim Koks förslag och hoppas att rådet kommer att göra ett utkast till en politik som är mer än bara en förteckning över goda avsikter.
För att gå vidare till resultatet av ministermötet i Neapel – som tydligen kännetecknades av en storm som förmörkade mötets avslutning, även om det inte steg upp någon svart rök ur Vesuvius – vill jag säga, i klar motsats till den ståndpunkt som antagits av den italienska regeringen, att vi fortfarande vill se en överenskommelse den 13 december. Vi vill att det italienska ordförandeskapet skall bli framgångsrikt. Jag måste erkänna att det italienska ordförandeskapet har upprätthållit ett konstruktivt handlingssätt och ofta gått mycket längre än de flesta regeringar.
För att fortsätta med de frågor som diskuteras i dag vill jag fästa rådets och det italienska ordförandeskapets uppmärksamhet på denna regeringskonferens skyldigheter, vilken hålls efter att unionen har öppnat dörren till demokratin. Denna dörr öppnades, men den har stängts igen. Vi kan inte nu godta uppgörelser i sista minuten och ett köpslående som inte bara riktar sig mot parlamentet, utan också mot demokratin och öppenheten.
Följaktligen anser vi i Europeiska socialdemokratiska partiets grupp inte att frågan om det lagstiftande rådet har avgjorts. I värdighetens namn och för att bibehålla det vanliga lagstiftningsförfarandet bör regeringskonferensen överväga frågan på nytt.
När det gäller kommissionens sammansättning vill jag säga att majoriteten i min grupp i princip anser att det krävs en flexibel lösning. Vi är inte positiva till att man skall ha en kommissionsledamot för varje medlemsstat, men vad som än händer måste vi komma ihåg att vi tänker i termer av övergångsperioder, när kommissionen faktiskt behöver vara ett ansvarigt verkställande EU-organ.
Vi har noterat det italienska ordförandeskapets förslag om omröstning med kvalificerad majoritet, vilket grundar sig på en dubbel majoritet av medborgare och stater i enlighet med artikel 1 i konstitutionen. Det finns utrymme för finjusteringar, men vad vi inte får göra är att gå ännu längre, till den tredubbla majoritet som fastslogs vid toppmötet i Nice, eftersom den metoden absolut inte fungerar.
Vi välkomnar framstegen i fråga om strukturerat försvarssamarbete inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och vi stöder det italienska ordförandeskapets förslag om att utvidga tillämpningen av omröstning med kvalificerad majoritet.
Vi är mycket besvikna över de nuvarande förslagen om tredje pelaren, särskilt de som gäller rättsligt samarbete, frågorna om straffrätt och civilrätt och den europeiska allmänna åklagarmyndighetens roll. Dessa punkter har försämrats avsevärt jämfört med utkastet till konstitution.
Herr talman! Jag vill avsluta med att kommentera rådets totala angrepp på parlamentet, trots att det inte har någon rätt till det. Låt oss vara tydliga: Ekofinrådet har ingen auktoritet över denna kammares befogenheter. Jag skulle vilja säga att detta är ett anfall från rådets sida och också från dess rådgivares sida, från , som de kallas på italienska, eftersom Coreper är närmaste nivå under rådet, och det är i Coreper som dokumenten förbereds för rådet, eftersom ministrarna vanligen inte är experter på detta område.
Låt mig säga att denna typ av förslag är helt oacceptabel för oss. Det finns en tydlig gräns som inte får överskridas. I själva verket vill jag gå ännu längre: det har funnits en harmonisk maktbalans mellan parlamentet och rådet sedan 1975, och vi kommer inte att böja oss och acceptera dessa förändringar. Om rådet demonterar budgetsystemet, kommer vi att reagera därefter, och sedan får vi se vem som är beredd att gå längst. Vi kommer inte att sitta stilla och klaga över vår lott. Vi har makt, och vi kommer att försvara den till det yttersta.
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Alla ögon är riktade mot arbetet med att sluta ett konstitutionellt fördrag före årets slut. Ironin i att våra ledare skapar nya regler för Europeiska unionen bara några dagar efter stabilitetspaktens sammanbrott kommer inte att gå medborgarna förbi. Samtidigt förväntar vi oss att Europeiska rådet tar sitt ansvar och står upp för de EU-medborgare som fortfarande hålls fängslade på Guantanamo Bay-basen.
I Neapel lyckades inte våra utrikesministrar närma sig ett avtal förrän de drog sig längre från konventets text. Min grupp beklagar att reformens tidvatten nu kommer att stiga till det höga vattenmärke som har skapats av konventet.
Konventets utvidgning av medbeslutandet till att omfatta budgetfrågor skulle ha ökat ansvarsskyldigheten och öppenheten inom Europeiska unionen. Ingen livskraftig parlamentarisk demokrati kan finnas utan kontroll över finanserna. Finansministrarnas orubblighet i denna fråga är en kamp mellan primitiv politik och reformprincipen. Jag välkomnar uttalandena från kommissionens ordförande. Vi får inte ge efter på denna punkt.
Vi måste också lösa frågan med röstviktning, så att de vinster i form av effektivitet och ansvarsskyldighet som har utlovats av konventet inte försvinner helt.
Vi anser att det som verkligen tog död på stabilitetspakten var att vissa länder blandade ihop sin befogenhet att bryta mot lagen med rätten att göra det. I Guantanamo Bay har Förenta staterna fallit offer för samma förvirring.
USA grundades på principen att fria människor styrs av lagar, inte av människor. Länder har gränser, men det har inte principer. Det finns ingen linje på någon karta bortom vilken dessa värderingar inte håller. Fängelset på Guantanamo Bay-basen förspiller ett värdefullt amerikanskt arv och ger upp en viktig position.
I två år har de 660 män och pojkar som finns i Camp Delta förvägrats de rättigheter som tillfaller krigsfångar och civila brottslingar. De har inte åtalats för något brott. De militärdomstolar som skall döma dem kommer inte att ge någon rätt till överklagande eller tillgång till ett effektivt försvar. Dostojevskij skrev en gång att man bara kan lära känna en kultur genom att besöka dess fängelser. Av alla de prov en kultur kan ställas inför är en ansvarsfull maktanvändning mot de maktlösa det främsta. Tyvärr är standarden på internering och rättvisa på Guantanamo Bay-basen ovärdiga ett land med USA:s stolta historia av medborgerliga friheter.
Samtidigt som jag välkomnar nyheten att några fångar snart kan skickas hem innebär några australiers och européers benådning från denna skam att den orättvisa som begås mot dem som lämnas kvar blir ännu större. EU måste trycka på för att varje man och pojke på Guantanamo Bay-basen antingen omedelbart åtalas, ställs inför rätta i sitt hemland eller släpps fri, oberoende av nationalitet. Herr rådsordförande, jag hoppas att detta står högt på er dagordning.
Jag uppmanar parlamentet att från Europeiska rådet kräva ett otvetydigt uttalande om EU:s förfäran, och jag uppmanar vår talman att förmedla detta meddelande. Jag uppmanar Europeiska unionens ledare att se till att bilaterala avtal inte tystar EU vad gäller de större principer som står på spel. Den liberala gruppen stödjer uppmaningen till parlamentet och rådet att göra ett gemensamt uttalande till Förenta staternas högsta domstol på fångarnas vägnar.
Två av våra största fiender i kampen mot terrorism är den rädsla som får oss att nedvärdera våra friheter och den makt som gör oss cyniska kring dem. Om ni i rådet är villiga att göra vår fiende rättvisa så har vi redan vunnit.
Frahm (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är inte lätt att yttra sig efter det underbara tal som Graham Watson just har hållit. Jag samtycker helt till de kommentarer som min kollega gjorde om internerna i Guantanamo Bay, och min grupp kommer också att vädja till ordförandeskapet att inta en fast hållning i frågan vid nästa rådsmöte.
Jag vill också uppmana rådet att vid sitt möte uttrycka sitt stöd för Genèveinitiativet för fred i Mellanöstern, där ett antal modiga palestinier och israeler nu har undertecknat en överenskommelse som kan lyckas bryta ned murarna. Det kan utgöra vårt hopp om fred i området.
För att återgå till Europeiska konventet och regeringskonferensen: när konventet valde att göra ett utkast till ett helt fördrag så var det just ett val. I Laeken sökte man naturligtvis i första hand svar på ett antal olika frågor, och eftersom man i konventet ändå valde att sammanställa ett enda, enigt fördrag, anser jag också att konventet i någon mån har varit med om att äventyra arbetsmetoden. Kanske höjde konventet EU-fanan så högt att markkontakten gick förlorad. Man kan hoppas att det inte var så, men jag vill säga att dess produkt – den europeiska konstitutionen – uppvisar både flera svagheter och flera starka punkter. Men framför allt är jag förvånad över att vi kan sitta här i kammaren i en parlamentarisk församling – en vald församling – och diskutera en konstitution där eventuellt ingen omröstning kommer att hållas, där våra medborgare inte tillåts att ta ställning och där EU-medborgare inte får tillfälle att ge sitt samtycke eller att reservera sig.
Ett antal medlemsstater kommer att hålla folkomröstningar, men själva idén om att införa något som liknar en konstitution, utan att rådfråga medborgarna, är alltför främmande för min uppfattning om demokrati för att jag skall kunna uttrycka det i ord. När allt kommer omkring är demokrati mer än bara demokratiska institutioner, även om detta är en del av den. Demokrati är också mer än bara fria, demokratiska val mellan flera kandidater och flera partier, även om de är en del av den. Demokratin omfattar också möjligheten till en dialog med medborgarna under förfarandets gång. Medborgarna skall inte bara avge sina röster och sedan gå hem. De måste också rådfrågas när det gäller viktiga händelser, exempelvis sammanställandet av en europeisk konstitution.
Jag hoppas att resultatet av regeringskonferensen blir sådant att det kan godtas av de medborgare som får rösta om det. Men det kommer att bli en rejäl uppgift, exempelvis när det gäller den ekonomiska politiken. Vi har just haft en liten diskussion om EMU, och den kommer också att diskuteras lite senare i samband med stabilitets- och tillväxtpakten, men politiken bakom stabilitets- och tillväxtpakten har naturligtvis införlivats i utkastet till konstitution, och samtidigt, som sades under den danska folkomröstningen, ser vi nu hur de små länderna måste uppfylla bestämmelserna, medan de stora länderna slipper undan. Vi är inte intresserade av denna politik, och därför hoppas jag också att rådet vid sitt möte kommer att finna en lösning på detta problem, så att Tyskland kan lösa sina ekonomiska problem och så att inte bara vi måste följa de stränga kraven. 
Cohn-Bendit (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Regeringskonferensen går inte bra. Enligt min åsikt är de resultat som man på detta stadium förväntar sig i Bryssel förfärliga. Jag tror att en av de viktiga egenskaper som krävs av de politiker som vill säga ”ja” är modet att vid något tillfälle säga ”nej” eller att vägra att underteckna. Jag anser att det är helt rätt att ordförandeskapet, kommissionen och alla inblandade försöker nå en överenskommelse i Bryssel. Men om detta att nå en överenskommelse i Bryssel betyder att man på nytt måste genomföra den palaver som ägde rum sista natten i Nice, får regeringskonferensen inte slutföras i Bryssel. Nice får inte upprepas! Ni har hört talas om ”att dö för Danzig”; nu har polackerna kommit med ”att dö för Polen”. Romano Prodi sade: ”Vi kommer att riskera livet för budgeten”. Jag säger: ”Jag vill inte riskera livet för Bryssel”. Ingen skall behöva riskera livet och ingen skall behöva underteckna något om det blir en dålig regeringskonferens. Sådant är läget.
Jag vet att regeringarna vanligen skrattar eftersom detta parlament inte måste säga ”ja”. Jag vet att de säger att i slutändan kommer man att vinna över parlamentet. I själva verket vann en minoritet över majoriteten här i parlamentet även i Nice, och man sade ”ja” till Nice, medan vi sade att Nice skulle göra en utvidgning omöjlig, eller att det skulle bli omöjligt för Europeiska unionen att fungera.
Ni, mina damer och herrar och herr rådsordförande, kan tala om för dem att de måste se till att denna konstitution ratificeras, vare sig det görs av parlamentet eller genom en folkomröstning. Säg dem också att om den stora majoriteten av oss ledamöter i Europaparlamentet inte samtycker till det som de undertecknat, kan vi få folkomröstningen att svänga över mot ett ”nej”. Vi kan fortfarande vara besvärliga, även om ni inte tillåter oss att besluta tillsammans med er. Om ni inte får stöd av de mest europeiska av européer, med andra ord av detta parlament, kommer ni inte att få stöd av folken i Europa. Ni måste inse detta. Om ni reviderar konventets utkast till konstitution, om ni inte längre vill tala om det lagstiftande rådet, om ni inte vill tala om institutionell jämvikt när det gäller budgeten och parlamentets rättigheter, om ni inte accepterar den dubbla majoriteten, om ni vill ifrågasätta definitionen av Europas innehåll i enlighet med första delen av konventets text, kommer de mest europeiska av européerna att kämpa emot denna text.
Därför säger jag att ni inte får skriva under, för om ni inte kommer fram till en överenskommelse måste ni fortsätta att diskutera. Ni måste tala med polackerna. Ni måste tala med spanjorerna. Ni måste tala med min farmor och farfar och alla andra. Vad mig anbelangar är det ett brott mot EU att skriva under innan man gjort så. Detta kommer vi att säga till människorna, och vi kommer att försöka övertala våra regeringar att inte skriva under i Bryssel om resultatet inte är tillfredsställande, utan att i stället överlåta åt det irländska eller luxemburgska ordförandeskapet att avsluta arbetet. Faktum är att det aldrig är för sent att avsluta något, men ibland är det för tidigt. Det är det jag är rädd för och det är därför jag säger till er att ni måste förlita er på Europeiska unionen och inte offra den för en signatur som ni kommer att skämmas över, precis som ni har skämts över Nice. När allt kommer omkring var det därför ni sjösatte konventet.
Collins (UEN ).
   – Herr talman! Jag anser att det är rätt att säga att Europeiska unionens utrikesministermöte i Neapel förra veckan var mycket produktivt. Jag säger detta på grund av att regeringarna i Europeiska unionen nu diskuterar vad jag skulle beskriva som nyckelproblem kring de bestämmelser som sannolikt kommer att ingå i det nya fördraget om Europeiska unionen.
Italiens regering måste lovordas för sitt arbete med att påskynda dessa förhandlingar, och det senaste mötet i Neapel hölls verkligen i rättan tid. EU:s ledare skall nu mötas nästa vecka, den 12 december 2003, för att se om de med möda kan utarbeta den slutliga överenskommelse som skall styra EU:s framtid. Mot bakgrund av den anda av samarbete och beslutsamhet som just nu råder tror jag att en överenskommelse kan nås vid det kommande mötet mellan ledarna för EU:s regeringar.
Det betyder inte att det inte finns några problem eller tvisteområden. Jag har alltid tyckt att det är mycket viktigt att Europeiska kommissionens framtida sammansättning är jämlik. På samma sätt har regeringarna i de olika medlemsstaterna olika bekymmer. Det är tydligt att tendensen för beslutsprocessen i parlamentet och rådet lutar åt att grunda sig på förfaranden för medbeslutande och omröstning med majoritet.
Jag anser att EU:s medborgare i detalj vill känna till ansvarsområdena för de nya politiska ministerposterna som skapas inom Europeiska unionen. De vill veta exakt vilka roller en trolig EU-utrikesminister och en möjlig ordförande i Europeiska rådet kommer att ha. Det är viktigt att dessa frågor klargörs och att inga dubbla roller skapas. Det skulle göra det som Europeiska unionen borde göra just nu otydligt.
Vidare vållar en del känsliga nationella problem fortfarande oro i Europa. Jag är av den mycket starka uppfattningen att skattefrågor bör fortsätta att vara de enskilda medlemsstaternas regeringars ansvar. Jag anser inte att Europeiska unionen bör ha befogenhet att beskatta sina medborgare genom ett förfarande med omröstning med kvalificerad majoritet.
Jag anser också att ett förfarande med omröstning med kvalificerad majoritet inte bör gälla för beslut avseende rättssystem inom Europeiska unionen. Det skulle vara ett felaktigt steg på grund av att det finns så många olika straffrättsliga system i Europa.
Jag tvivlar inte på att dialogen mellan alla fördragsslutande parter under de närmaste tio dagarna kommer att intensifieras i arbetet med att förhandla fram en överenskommelse om ett nytt fördrag om Europeiska unionen. Det finns en vilja att nå en överenskommelse vid det kommande Europeiska rådet. Trots att den italienska regeringens tidtabell verkligen är mycket ambitiös kan den faktiskt hållas under rätt förutsättningar. Jag önskar den all framgång i detta avseende. 
Bonde (EDD ).
   – Herr talman! Detta är förmodligen sista gången som vi möts före toppmötet den 12–13 december, och jag vill varna er för den konstitution som nu är på gång. 
I uttalandet från Laeken fastslogs uppgiften att föra EU närmare medborgarna. Nu skall ett stort antal nya beslut överföras från de nationella parlamenten till tjänstemän bakom stängda dörrar i Bryssel. Fler beslut skall överföras från öppna parlament till halvhemliga arbetsgrupper inom rådet än det antal beslut inom rådet som skall göras öppna. Överallt kommer öppenheten att minska. Lagstiftande makt blir i allt väsentligt omvandlad till verkställande makt. Kontentan blir att väljarkårens inflytande minskar. Det demokratiska underskottet kommer att öka, trots att avsikten var att minska det. Federalisterna här i kammaren klappar händerna i glädje, eftersom de själva kommer att få mer inflytande. I stället borde de opponera sig mot att nationella parlament får avstå från mycket mer makt än vad Europaparlamentet vinner. Väljarkåren och de valda representanterna kommer att bli förlorarna. Lobbyisterna och tjänstemännen kommer att vinna lagstiftande makt om det nuvarande utkastet antas.
Stats- och regeringscheferna kommer att ha rätt att utse dem som skall ha makten i EU. EU:s president, EU:s utrikesminister, kommissionens ordförande och vice ordförande kommer alla att utses av en allians bestående av 17 utav 25 stats- och regeringschefer. Åtta länder kan röstas omkull och deras önskemål kan ignoreras. Av dessa 17 kommer förmodligen tio att kunna fortsätta som ledare i sina egna länder. De sju som inte kan fortsätta där hemma kan då dela på arbetstillfällena i Bryssel. När politiker förlorar folkets förtroende i sina egna länder, kan de få sin avvisade politik konserverad i fem år. Monopolet att lägga fram lagstiftningsförslag kommer att ligga kvar hos människor som inte längre kan väljas. Kommissionsledamöterna väljs inte och är inte ansvariga inför väljarkåren. Kommissionen kan bara avsättas med två tredjedels majoritet, och om detta sker kommer det i värsta fall att orsaka en kris.
Europaparlamentet självt genomgår en kris med minskat valdeltagande och en oförmåga att få kommissionärerna att följa en bokföringslag som gäller exempelvis varje bokhandel i EU. Det finns emellertid effektiva medel mot bedrägerier, nämligen öppenhet och demokrati. Låt kommissionärerna utses av, och ansvara inför, de nationella parlamenten. På så vis kan ingen kommissionär klara sig undan genom att säga ”Jag är inte ansvarig. Jag visste inte vad som hände”.
Bygg Europa nedifrån och upp, i stället för uppifrån och ned. 

Pannella (NI ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag kommer att läsa upp några uttalanden som gjorts efter Neapel. Joschka Fischer sade: ”Jag är mer oroad när jag åker från Neapel än när jag kom hit.” Kommissionär de Palacio sade: ”Det är tydligt att bara en minoritet av staterna stöder Giscard d’Estaings projekt.” Dominique de Villepin sade: ”Jag kommer inte att godta urvattnade kompromisser.”
Rådets ordförande själv sade att Österrike, Estland, Danmark och i viss utsträckning även Spanien, Polen och Förenade kungadömet för närvarande, om de hade möjlighet att välja, hellre skulle välja Nice än det nya systemet. Inga kommentarer. Så ser bilden ut.
I sitt utmärkta tal, som vi alla applåderade med välbehag, sade Daniel Marc Cohn-Bendit att han inte ville dö för Danmark, Europa eller Amerika och inte heller av någon sjukdom. Bravo. Det vill inte jag heller. Men denna politik, herr rådsordförande, denna brist på politik från vårt, eller ert, Europa, dömer tiotusentals människor till döden i Mellanöstern och äventyrar områdets öde och framtid.
Enligt min åsikt, och jag stöder den vädjan som också kom från den tidigare presidenten, Francesco Cossiga, i frågan – när det gäller krig och fred – är det enda pacifisterna kan säga att vi måste dra tillbaka våra trupper. Bravo. Det är ingen skillnad mellan er och människorna 1939.
Det är nu nödvändigt, och detta är vårt särskilda förslag som radikala ledamöter på Emma Boninos lista, att experter, i enlighet med internationell lagstiftning och reglerna för krigsföring, kan rådfrågas i brådskande fall. Vi måste agera snabbt för att legalisera situationen och därför tror jag att FN, Europeiska unionen, Arabförbundet och till och med Förenta staterna måste uppmana till en offentlig fredsprocess.
Det fel som de allierade begick i Italien, och de var till och med befriare vid den tiden, upprepas nu i Mellanöstern. Den 8 september 1943, när den italienska armén upplöstes över natten liksom Saddam Husseins armé, kunde Italien ha befriats på två månader. I stället tog det månad efter månad för dem. Det tog dem sex månader enbart att inrätta Salò-republiken.
Det kommer inte att bli någon territoriell Salò-republik, men vi bevittnar helt klart smygreformen av den irakiska armén, inte minst genom att den fortfarande inte får någon betalning.
Följaktligen, herr rådsordförande, anser jag att Italien och nu även Europa måste ta initiativet att sammankalla ett särskilt rådsmöte i syfte att föreslå en fredsprocess för FN, Förenta staterna och det internationella samfundet. I enlighet med reglerna för internationell krigföring skall Saddam Hussein karakteriseras som en ”undergroundkämpe” så att – på samma sätt som hände exempelvis i Cassibile i Italien – det följaktligen inte kan äga rum något köpslående om Saddam Husseins immunitet, utan om hans exil och straffrihet.
Detta är ett verkligt politiskt initiativ. Det kan föra samman Frankrike, Tyskland och till och med de nykonservativa i Förenta staterna. Italien och Europa ryser än en gång så som de gjorde i fråga om f.d. Jugoslavien. Bilden av Srebrenica symboliserar vårt misslyckande att agera.
Jag vädjar därför till er: låt oss leva för evigt, som Daniel Marc Cohn-Bendit vill. Vi skall förstås bekämpa sjukdomar, men låt oss inte fortsätta att döma hela befolkningar i världen till döden i frihetens och legalitetens namn.
Méndez de Vigo (PPE-DE ).
   – Herr talman! Denna diskussion håller på att bli mycket känslosam, men mina kommentarer är annorlunda.
Jag anser att regeringskonferensen har utvecklats som man kunde förvänta sig. Jag är inte alls förvånad över hur konferensen utvecklats. Jag vill säga till rådets ordförande att jag anser att det italienska ordförandeskapet gör bra ifrån sig på vissa områden. Jag anser att man gör bra framsteg i vissa frågor, exempelvis om den sociala klausulen. Detta var något som vi inte lyckades med under konventet. Jag tror att det skulle vara ett positivt steg om ordförandelandet Italien lyckades få med detta på dagordningen, och därefter skulle vi få se hur många socialistiska regeringar som skulle stödja idén.
Jag tror också att ni kommer att lyckas åstadkomma förnuftiga överenskommelser i andra frågor – exempelvis i frågan om en allmän europeisk åklagarmyndighet. Om ert förslag omfattade en europeisk allmän åklagarmyndighet som skulle behandla frågor som rör unionens finansiella intressen, tror jag att kammaren skulle kunna acceptera det, under förutsättning att den allmänna åklagarmyndigheten utnämndes genom det vanliga lagstiftningsförfarandet, snarare än genom ett enhälligt beslut. Ni har ett samförståndsförslag här som jag tror kommer att medge att vi rör oss framåt.
Men det finns några andra frågor där det italienska ordförandeskapet inte har försökt finna en kompromisslösning, och jag förstår inte hur de resonerar. Ta till exempel frågan om dubbel majoritet. Jag förstår inte varför det italienska ordförandeskapet har vägrat att lägga fram ett alternativt förslag till konventets text, när det har gjort det i många andra fall.
Tiden går. Jag tror att det bara är ytterligare ett ministermöte inbokat före det slutliga rådsmötet, och jag är inte säker på om vi kommer att komma fram till ett resultat som är godtagbart för alla parter. I politiska termer är detta uppenbarligen inte den bästa tiden för att ta upp frågan, eftersom stabilitetspaktens kollaps förefaller antyda att det används två olika normer inom Europeiska unionen – och jag skulle uppskatta om ni vidarebefordrade dessa kommentarer till Giulio Tremonti – vilket verkligen inte bidrar till att skapa ett klimat som främjar samförstånd.
I motsats till en av de föregående talarna anser jag emellertid att vi faktiskt måste avsluta vårt arbete senast den 13 december. Jag tror inte att det skulle leda till ett bättre resultat om vi hade mer tid för att rådfråga våra farföräldrar – för att nu använda samma ord som min kollega, som inte är här för närvarande. Jag tror inte att det kommer att fungera. Enligt min åsikt är situationen klar: vi känner alla till de förslag till lösningar som har lagts fram, vi vet vilka alternativ som finns, och jag tror att vi nu måste ge en politisk signal genom att godkänna konstitutionen den 13 december. Det är den politiska signal som vi måste ge.
Jag menar att utvidgningen är ytterligare en anledning till att vi behöver göra det. Utvidgningen är det stora hasardspelet för Europeiska unionen och för detta parlament, och den måste gå hand i hand med den politiska omstöpning som konstitutionen ger uttryck för. Det skulle vara mycket svårt att förklara att utvidgningen fullbordas den 1 maj 2004 utan att det av någon anledning finns en konstitution.
Jag vädjar därför till er att framhärda och uppmana de nationella regeringarna att visa stolthet över den europeiska konstitutionen, att glömma nationella intressen och betänka att det vi för närvarande behöver är en konstitution för en union med både stater och medborgare, som gör det möjligt för oss att arbeta tillsammans under den spännande period som de kommande åren utgör.
Så fortsätt med det goda arbetet, herr rådsordförande. Fortsätt att försöka nå en överenskommelse. Fortsätt att arbete i riktning mot ett fullbordande den 13 december.
Hänsch (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Som inledning vill jag ge det italienska ordförandeskapet ett erkännande för dess intensiva ansträngningar under regeringskonferensens förhandlingar för att hålla sig så nära konventets text som möjligt och också för att erbjuda lösningar som går utöver detta. Låt mig ge två exempel: den uttryckliga hänvisningen till lika möjligheter för kvinnor och män som en av Europeiska unionens värderingar kom inte från konventet. Ert förslag, och godkännandet av detta, innebär framsteg, och det är något som vi bör klargöra. Ert förslag att beslut inom särskilda områden av gemenskapens utrikes- och säkerhetspolitik på vissa villkor bör fattas genom omröstning med kvalificerad majoritet går utöver det som konventet föreslog, och det är något som jag tydligt vill understryka för att klargöra den mycket positiva roll som ni spelar i sammanhanget.
Jag måste emellertid tala om för Elmar Brok, som inte längre är närvarande, att det som ni föreslagit med avseende på Europeiska centralbanken inte inkräktar på bankens oberoende. Det sträcker sig inte längre än det som vi önskar oss för andra områden, nämligen att beslut i särskilda tekniska frågor bör kunna fattas genom ett förenklat förfarande, och det betyder att om stats- och regeringscheferna vill ändra något, så måste de göra det enhälligt. Enhälligheten kvarstår; det enda är att om vi vill ordna upp tekniska frågor, behöver vi inte sätta i gång hela förfarandet med att revidera fördragen och konstitutionen. Herr rådsordförande! Jag tror att vi alla betraktar detta som en mycket viktig punkt, och jag vill även be ordförandeskapet att se det ur den synvinkeln.
I fråga om parlamentets budgeträttigheter, både när det gäller budgetplanen på medellång sikt och den årliga budgeten, så kan och vill vi inte godta något mindre än det som vi redan har. Något sådant kan inte godtas av ett demokratiskt valt parlament, och vi kommer att motarbeta det med alla medel som står till buds.
Jag kan tillägga att jag välkomnar kommissionens otvetydiga ställning på denna punkt. Vi kanske inte alltid befinner oss på samma sida, men i detta fall, herr kommissionsordförande, är vi glada för ert stöd, för vi har ganska få allierade i denna fråga. Jag är glad att både ni och ordförandeskapet i rådet hör dit.
Det finns ytterligare en punkt som jag vill ta upp. Jag är också kritisk när det gäller Neapel. Liksom Tysklands utrikesminister Joschka Fischer var även jag mycket mer nedstämd när jag åkte från Neapel än när jag åkte dit. Jag oroar mig för att vi har flera oavklarade frågor som sedan måste pressas in i stats- och regeringschefernas paket och att vi till slut kommer att upprepa ”natten i Nice” och den kompromissen, inte enbart när det gäller den minsta gemensamma nämnaren, utan också en samling kompromisser som fullständigt saknar inbördes sammanhang och som motsäger varandra. Risken att Nice skall upprepas i Bryssel den 13 december har ökat efter Neapel. Jag befarar att vi i slutändan får denna egendomliga lausul. Herr rådsordförande! I över tio år, alltsedan Maastricht, har detta verkligen varit stats- och regeringschefernas klassiska flyktbeteende. I Maastricht sade vi att vi behövde ena Europa politiskt. Vi sköt upp det och beslutade att vi skulle göra det senare. Sedan kom Amsterdam, och därefter de berömda resterna från Amsterdam. Dessa hänsköts till Nice, där ni inte kunde ordna upp det, utan vi vidarebefordrade det till konventet. Nu har konventet lagt fram ett förslag. Herr rådsordförande! Jag ber er, gör inte om samma sak igen! Situationen blir inte bättre. Om det lämnas fler rester kvar efter något som helst beslut som tas den 13 december, så kommer den europeiska allmänheten som helhet att betrakta det som att de europeiska stats- och regeringscheferna misslyckats. Herr rådsordförande! Jag uppmanar er att förhindra ett sådant misslyckande. De kommer att dömas inte bara efter sin förmåga att nå resultat, utan också efter sin förmåga att propagera för en lösning – och det gäller även er.
Duff (ELDR ).
   – Herr talman! På fredag, den 5 december 2003, kommer konventets ledamöter från parlamentet att mötas igen för att diskutera arbetet i regeringskonferensen, tala med Franco Frattini och Valéry Giscard d’Estaing och lämna gemensamma förslag till regeringskonferensen. 
Det främsta syftet med våra överläggningar kommer att vara att stödja det italienska ordförandeskapets arbete med att försvara konventets arbete, men jag håller helt med Klaus Hänsch om att vi skall bekämpa tanken på estämmelser om nyckelfrågor i paketet. Förhalningar gör inte svåra beslut lättare att fatta – tiden för ett beslutsamt agerande är inne. Vi kommer inte heller att godkänna förslag om att öka storleken och förvränga utseendet på kommissionen – eller parlamentet för den delen – för att undvika eftergifter för medlemsstaternas självkänsla. Sådana knep bidrar inte till dessa myndigheters ändamålsenlighet och effektivitet, och om parlamentets bestämda vilja ignoreras kommer det garanterat att äventyra framtidsutsikterna för den nya överenskommelsen. Det kommer att förbittra den politiska atmosfären och skada unionens demokratiska legitimitet. 
Rådets och kommissionens ordförande bör vara helt på det klara med att regeringskonferensen inte kan ta vårt samtycke för givet.
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Naturligtvis förväntar sig inte arbetarna, människorna i våra länder, att toppmötet skall tala till dem om den verklighet de dagligen upplever som ett resultat av den politik som förs av regeringarna strax till vänster eller till höger om mitten i Europeiska unionen. De upplever en konkret ökning av arbetslösheten, minskande inkomster, en kampanj mot och även avskaffande av åttatimmarsdagen och andra rättigheter, allt som ett resultat av de berömda Lissabonmålen, vars tillämpning skall bestämmas av rådet. De vet att allt detta gynnas i konkurrensens och produktivitetens namn, med det enda målet att öka vinsterna i de stora företagen i Europeiska unionen. Detta är också det mer allmänna målet med den ständiga minskningen av arbetskostnaderna, till och med där vi har ökat tillväxten, exempelvis i Grekland, där arbetarna är de mest produktiva och de sämst betalda i Europeiska unionen.
Liksom i alla andra frågor som kommer att diskuteras, exempelvis regeringskonferensen och den europeiska konstitutionen som institutionaliserar kapitalismen, den fortsatta militariseringen och enväldet i Europeiska unionen, ökningen av repressiva mekanismer mot arbetarna, den för folken negativa utvidgningen med tio nya länder samt immigrations- och asylpolitiken, så är det enda syftet med toppmötet att garantera och öka vinsten och makten för de stora företagen i Europeiska unionen. Den fortsatta ockupationen av Irak resulterar också enbart i ökade vinster och den fortsätter att kräva offer bland det irakiska folket, liksom bland segrarna och deras allierade, som ett resultat av det irakiska folkets berättigade motstånd.
Vid Europeiska rådets möte i Bryssel kommer man därför inte bara att ändra denna politiska inriktning, utan också att vidta åtgärder för att stärka och garantera den juridiskt. Enligt min åsikt är det enda sättet att ändra denna situation att utveckla motståndet och motstötarna från folken, vilka lyckligtvis spirar konstant. Vi kommer att göra allt som står i vår makt för att stärka dessa utsikter. 
Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att knyta an till Graham Watsons bestämda protest mot de allvarliga och pågående kränkningarna av mänskliga rättigheter i Förenta staternas fångläger.
Låt mig nu gå över till regeringskonferensen. Jag undrar varför regeringarna faktiskt sammankallade ett konvent, när de även utan ett konvent kunde ha haft kvar det urgamla spektaklet med nationer som köpslår med sina olika intressen. Medan regeringarna vänder ut och in på konventets utkast, har vi här i kammaren återgått till att sammanställa förslag till resolutioner; vi upprepar oss, vi protesterar mot att saker evigt förblir desamma, men till ingen nytta, vi får varken respons eller ens en allvarlig debatt som visar på det. Den fråga vi bör ställa oss är vad vi bör göra. Regeringarna tror att de vet hur vi kommer att reagera; det visade vi efter det delvisa misslyckandet i Amsterdam. Reaktionen var ”detta är bättre än ingenting”. Sedan, efter Nice, där misslyckandet blev totalt, visade vi samma sak: ”detta är bättre än ingenting”. Nu har jag börjat tro att en dålig konstitution inte är bättre än ingenting alls. Vi bör göra klart för regeringarna att det inte är de som är fördragens herrar, utan parlamenten och de folk som de företräder, och att det är de som kan göra att denna författning misslyckas.
Man talar då om för oss, på ett mycket känslosamt sätt, att varje enskild medlemsstats värdighet måste garanteras. Men Europas värdighet då? Ingen har sagt ett ord om den. Jag kan inte föreställa mig att någon enskild medlemsstats värdighet kräver att man skall kränka principerna om att skilja befogenheterna åt och om lagstiftningens allmänna beskaffenhet, eller att det lagstiftande rådet – konventets stora idé om ökad demokrati – skall tas bort. Jag kan inte föreställa mig att någon medlemsstats värdighet kräver att den obestridliga legitimiteten i den dubbla majoriteten skall bytas ut mot Nicelotteriet. Jag kan inte föreställa mig att någon medlemsstats värdighet kräver att fler lagar måste utfärdas av rådet eller att det krävs fler överträdelser av parlamentarismen och lagstiftningens allmänna beskaffenhet. Det har inte något som helst att göra med den nationella värdigheten, som inte kräver ett angrepp på parlamentets budgeträttigheter.
Under den senaste debatten, och i korridorerna och bakom ridåerna, har jag hört att man önskar sig en kompromiss. När man hör Iñigo Méndez de Vigo tala om det skulle man kunna tro att det handlade om att kammaren skulle avsäga sig lojaliteten mot konventet och ge sig iväg ut på kompromissens förrädiska isar. Man erbjuder oss kompromisser bara när vi är på reträtt. Man erbjuder oss förhandlingar bara när demokratin och parlamentets rättigheter dras i tvivelsmål. Det tycks mig som att ingen erbjuder sig att förhandla om dem av våra krav som sträcker sig längre än regeringskonferensen. Den här gången bör vi klargöra att en dålig konstitution inte är bättre än ingenting.
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Herr talman, herr ordförande, mina damer och herrar! Liksom Daniel Marc Cohn-Bendit anser jag att det inte är någon brådska, eftersom man i Niceförklaringen, där hela skeendet började, planerade regeringskonferensen 2004, och jag tror att en bra och långvarig överenskommelse, som det tar lång tid att uppnå, är bättre än en dålig överenskommelse som man åstadkommer snabbt. Men jag måste erkänna det italienska ordförandeskapets förtjänster och de framsteg som förefaller ha påbörjats i Neapel. Neapel representerar ett mycket positivt steg i regeringskonferensens utveckling, som jag hjärtligt gratulerar det italienska ordförandeskapet till, och som har gett anledning till positiva förväntningar på många områden. Det vore extremt skadligt om man nu skulle gäcka dessa förväntningar. Det gjordes också framsteg när det gällde att bevara bestämmelsen om en kommissionär för varje medlemsstat med full och jämlik status. De begränsningar som åläggs rådets ordförande kan välkomnas, liksom skapandet av ett mångskiftande system för de roterande ordförandeskapen i de olika rådsgrupperingarna, vilket ersätter den obehövliga elimineringen av det roterande ordförandeskapet. Jag välkomnar avvisandet av de s.k. ”förenklade” metoderna för att revidera fördragen, vilket skulle innebära att den traditionella modellen med internationell och konstitutionell lagstiftning missbrukas.
När jag väl har sagt detta, finns det emellertid fortfarande några punkter som ger anledning till oro, och där vill jag vädja till Europas ledares sunda förnuft och till det italienska ordförandeskapets fantasi. För det första måste principen om gemenskapsrättens företräde klargöras, på ett sätt som inte förstör själva principen om nationell suveränitet. För det andra måste öppenheten i rådets lagstiftningsarbete garanteras, eftersom utsikten till ett lagstiftande råd tyvärr förefaller ha övergetts. För det tredje måste övergångsklausulerna bli föremål för begränsningar och avsevärd försiktighet. De får inte betraktas som ett medel för att återigen etablera s.k. förenklade metoder – vilka enligt min åsikt också är inkorrekta – för att revidera fördragen. Vidare finns det inget behov av att använda detta alltför ”framsynta” ordförråd, där orden ”minister” eller ”konstitution” ingår. Problemet med att erkänna det kristna arvet, det judisk-kristna arvet, tillsammans med andra delar av Europas historiska och andliga arv, måste också lösas, och institutionernas sekulära natur måste bekräftas. Man måste vara väldigt intolerant och fördomsfull för att inte godta förslaget från det italienska ordförandeskapet. Jag vill säga några ord om omröstningen med kvalificerad majoritet, vilket Spanien och Polen förefaller betrakta som ett hinder: vi är positiva till en paritet (60 plus 60 procent). Spanien måste förstå att landet är det största av de medelstora länderna, och inte det minsta av de stora länderna. Europa behöver fler medelstora länder, inte fler länder som är besatta av idén att de är stora. Detta är mycket viktigt för utvecklingen av EU:s gemensamma intressen. 
Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman! De kommentarer som rådets ordförande Roberto Antonione gjort om de framsteg som noterades vid regeringskonferensen ger oss stora förhoppningar om det slutliga resultatet av förhandlingarna inte bara när det gäller att hålla tidtabellen, utan framför allt när det gäller innehållet. Man har inte tagit något steg tillbaka från konventets antagna text, och det italienska ordförandeskapets beslut att inte tåla någon kompromiss enbart för att få fördraget undertecknat, har därför lönat sig.
Herr talman! Parlamentet, som denna vecka har till uppgift att uppmuntra medlemsstaterna att nå en överenskommelse som till sist kommer att utgöra EU:s första konstitutionella stadga, kan bara samtycka till den ståndpunkt som antagits av ordförandeskapet. Talman Pat Cox har helt riktigt insisterat på behovet av att agera effektivt, med vederbörlig brådska. Vi stöder helt hans kommentarer och vi delar fullständigt hans uppfattning, men vi ansluter oss inte till kommentarerna från de pessimister som förefaller vilja kasta in handduken så fort de ser ett problem.
Ordförande Roberto Antonione! Jag stöder därför era kommentarer om att överge den nationella partikularismen. Europa får inte missa detta utomordentliga tillfälle. Jag är säker på att ingen stat vill hållas ansvarig för att ha splittrat en dröm. Slutligen, som ledamot i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna uppmanar jag än en gång regeringskonferensen att i ingressen införliva en tydlig hänvisning till Europas judisk-kristna rötter.
Till sist, herr Watson, ett par ord om Guantanamofrågan: ni talar bra italienska, ni förstår det mycket bra, och jag hoppas att ni också kan läsa det, för enligt de redogörelser jag har läst i den italienska pressen förefaller det som att rådets ordförandeskap vid fler än ett tillfälle har uppmanat Förenta staternas myndigheter att respektera de mänskliga rättigheterna också i Guantanamo. 
Swoboda (PSE ).
   – Herr talman! Diskussionerna om utrikespolitiken vid toppmötet i Bryssel kommer att äga rum i två sammanhang, dels i samband med den konstitutionella debatten, dels i samband med konkreta utrikespolitiska problem. För att börja med den konstitutionella debatten vill jag helhjärtat skriva under på det som ordförande Romano Prodi sade. Vi måste bli aktörer i stället för åskådare på den internationella scenen. Eftersom detta inte gäller bara innehållet – men säkert också det – utan även namnet, vill jag också stödja Roberto Antonione som klart sade att detta handlar om – måste handla om – en utrikesminister. Vi talar här inte om en hög representant eller en ambassadör, utan om en europeisk utrikesminister, inte för att ersätta de nationella utrikesministrarna, utan komplettera dem och organisera deras arbete mer effektivt.
För det andra, och medan jag talar om utrikespolitiken, vill jag säga att vi har ett problem, och – om jag får diskutera det helt kort med Roberto Antonione – låt mig säga att problemet är Mellanöstern. Nyligen har vi upplevt att det har träffats en överenskommelse – känd som Genèveinitiativet – vilket är en privat överenskommelse mellan två personer och många andra från Israel och Palestina, och rådet vill behandla denna fråga faktiskt bara en och en halv vecka efter denna händelse. Men aldrig tidigare har en privat överenskommelse fått en sådan uppmärksamhet i medierna, aldrig tidigare har en överenskommelse framkallat så höga förväntningar och aldrig tidigare har en överenskommelse legat så exakt i linje med EU:s utrikespolitik, så jag hoppas att rådet verkligen kommer att uppmärksamma detta Genèveinitiativ och uttrycka vårt stöd för det, till och med ännu starkare än utrikesminister Colin Powell – gudskelov! – har gjort, för även om det kunde ha varit ett EU-initiativ är det ännu mer värdefullt därför att det kommer från själva området, från män och kvinnor som vet vad ett fortsatt lidande skulle innebära, och utan vilka det inte skulle bli någon överenskommelse.
Om Europa måste bli basen för den avgörande kampen mot terrorismen så har detta att göra med att terrorismen kommer att sprida sig – som den har gjort under de senaste veckorna – lika länge som problemen i Mellanöstern kvarstår – och den lösningen, det måste medges, kan bara uppnås steg för steg. Vi håller detta i minnet och beklagar djupt terrorangreppen i Istanbul. Liksom New York är Istanbul inte bara en stad med många etniska grupper, den är direkt symbolisk för hur man kan samarbeta, och terrorismen kämpar naturligtvis mot ett sådant samfund och sådana förbindelser tvärs över alla etniska linjer. Jag menar också att vi måste visa Turkiet solidaritet och stöd, men det innebär inte att terrorismen för med sig någon sorts bonus, och liksom kommissionen och rådets ordförande är jag absolut för att vi fortsätter exakt som vi har gjort tidigare, med kriterier som är objektiva och som granskas noga. Terrorismen får inte påverka Turkiets situation varken till det sämre eller det bättre.
Avslutningsvis vill jag nämna något som många andra ledamöter har påpekat. Jag ägnar mig sällan åt budgetfrågor, men vilken nationalitet vi än har, och vilken politisk grupp vi än tillhör, är vi alla här i kammaren medvetna om vikten av alla parlaments rättigheter när det handlar om att göra upp budgetar, och jag vill bara stödja er, herr rådsordförande. Kammarens ståndpunkt är klar. Vi sammanställer inte bara en resolution. Man kan fråga, som Stalin en gång frågade Vatikanen: ”var finns era arméer?”, men hur skall en europeisk konstitution kunna genomdrivas med hjälp av folkomröstningar eller av nationella parlament om den möter massivt motstånd här i kammaren? Jag ber er acceptera detta: inga nedskärningar, i varje fall inte när det gäller rättigheterna för denna kammare, den demokratiska EU-institution som tillsatts genom fria val.
Van den Bos (ELDR ).
   – Herr talman! I EU värderar man fortfarande opportunism högre än formella avtal. Stora länder kan uppenbarligen komma undan lättare än små länder. Att fransmännen och tyskarna nonchalerar bestämmelserna i stabilitetspakten har inneburit ett hårt slag mot det nederländska folkets förtroende för Europeiska unionen. Mannen på gatan undrar varför han skall stödja ett nytt fördrag när det är osäkert om det kommer att efterlevas. Det är viktigt att diskussionen om stabilitetspakten inte undviks, särskilt med tanke på folkomröstningarna om konstitutionen.
Folkomröstningen kommer att handla mer om innehållet än om texten i fördraget. Det kommer att bli en måttstock för förtroendet. Vi fäster stor vikt vid konventets förslag om omröstningsförfarandet i rådet och parlamentets fullständiga budgeträttigheter. Men vad oss anbelangar kan medlemsstaterna behålla sina fullfjädrade kommissionärer.
Om legitimiteten skall förbättras, så måste de väljas direkt av Europaparlamentet, utan att nomineras av Europeiska rådet. Men den europeiska allmänhetens förtroende kommer bara att kunna växa när överenskommelserna blir viktigare än den politiska opportunismen. 
MacCormick (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill diskutera en punkt som togs upp av rådets ordförande och som ingen annan ännu har talat om, men som har stor betydelse för mer än en person i detta parlament.
Rådets ordförande nämnde att frågan huruvida det minsta antalet parlamentsledamöter per stat är för litet är aktuell. Är det fel att behålla ett förhållandevis litet grundläggande antal ledamöter i en ny och växande union? Låt oss stanna upp ett tag och fundera över detta.
I Storbritannien – som består av tre nationer, England, Skottland och Wales – företräds Wales för närvarande i detta parlament av fem ledamöter. När den nya konstitutionen har trätt i kraft, om den nu gör det, kommer antalet ledamöter som företräder Wales i parlamentet att minska till fyra. Malta kommer att ha fem. Jag har inga invändningar alls mot att Malta har fem ledamöter – det är bra för små länder att ha en god representation. Som skotte är det självklart att jag tycker det.
Vi får dock inte glömma att principen om degressiv proportionalitet är djupt berättigad. Degressiv proportionalitet innebär att varje stat i denna union måste företrädas av ett tillräckligt antal parlamentsledamöter för att till fullo uttrycka statens politiska mångfald. Maltas 400 000 medborgare bör därför med rätta ha minst fem ledamöter, men kanske inte fler. Om ni med rätta insisterar på att ha ett tak för antalet ledamöter kommer följden av att tröskeln för degressiv proportionalitet höjs över fem att bli att representationen för stora delar av de nuvarande medlemsstaterna minskar.
I de diskussioner som vi har haft om unionens kompetenser påminde Alain Lamassoure parlamentet om vikten av partnerregioner – länder som Flandern, Galicien, Baskien och, faktiskt, Skottland. De är viktiga delar av unionen. Om ni minskar deras representation förnekar ni dem den degressiva proportionalitet som ni med rätta kräver för länder som Malta eller Cypern. Gör inte det.
Detta är ingen obetydlig fråga. Vid konventet försökte jag, i min roll som ledamot för Skottland, många gånger att göra mina kolleger uppmärksamma på vikten av att befästa vissa aspekter av den gemensamma fiskepolitiken som är oacceptabla för oss. De tog ingen hänsyn till mig. Följden blir att det kommer att bli omöjligt för mig som stark anhängare av tanken på en europeisk konstitution att övertyga mina politiska kolleger i Skottland om att stödja ratificeringen av texten eftersom jag nu vet att den inte kommer att ändras på denna punkt. Min vädjan nonchalerades. Om jag hade företrätt en större kraft hade jag kanske blivit hörsammad. Vad synd! Nonchalera inte den degressiva proportionaliteten för medlemsstaternas när ni kräver den för staterna. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! De brittiska konservativa – det vill säga Europademokraterna – stödjer inte tanken att den föreslagna konstitutionen för Europeiska unionen så som den just nu diskuteras vid regeringskonferensen i Rom bara innebär en städövning. Vi anser att den i hög grad förändrar maktbalansen mellan medlemsstaterna och Europeiska unionens institutioner.
Vi anser att den är ännu ett steg i processen med att bilda en federal superstat med egen flagga, valuta, armé och nu konstitution, inte bara ett förenklande fördrag som grundar sig på en unik överstatlig skapelse mellan suveräna medlemsstater. Vi är oroade över de nya högprofilerade rollerna för rådets ordförande och den föreslagna utrikesministern samt EU:s rättssubjektivitet, vilka kommer att förstärka uppfattningen att EU är en stat som snart kommer att kräva medlemskap i FN:s säkerhetsråd. 
Vi är emot de övergångsbestämmelser som äventyrar vår vetorätt inom beskattning, social trygghet och, framför allt, den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP), som innefattar säkerhet och försvar. Det blir teoretiskt möjligt för en ny brittisk regering att röstas omkull vad gäller användningen av dess egna trupper som redan har satts in av en tidigare administration.
Vi har också sett eftergifter för ett separat huvudkontor för planering av autonoma EU-operationer. Det kommer att spela i händerna på isolationistiska amerikanska grupper som kommer att bli glada över att se européerna ta saken i egna händer, eftersom de ifrågasätter behovet av att hålla USA knutet till Nato, en organisation som jag anser har tjänat oss väl under mycket lång tid.
Vi motsätter oss att stadgan om de grundläggande rättigheterna – med sina vaga rättigheter till arbete, hälsa och social trygghet – blir juridiskt bindande. Den är ett recept för den Luxemburgbaserade EG-domstolens aktivitet i programmet för att genomdriva den sociala marknadsekonomin och underminera de ekonomiska reformer som under Margaret Thatchers regering på 1980-talet gjorde mitt land till en magnet för utländska direktinvesteringar.
Slutligen är vi orubbliga i vår ståndpunkt att sådana stora konstitutionella förändringar kräver en fullständig offentlig debatt i alla medlemsstater. Med särskild hänvisning till mitt eget land uppmanar jag premiärminister Tony Blair att låta det brittiska folket säga sin mening genom en folkomröstning om resultatet av regeringskonferensen. 
Titley (PSE ).
   – Herr talman! Får jag ge er en särskild inbjudan? Om ni under julhelgen kommer till den underbara staden Bolton ber jag er att tillsammans med mig besöka en lokal pub, för ni kommer att bli överraskad över att de flesta människor där inte talar om omröstningar med kvalificerad majoritet, den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och regeringskonferensen. De talar om andra saker.
Jag säger inte detta för att smutskasta de viktiga diskussionerna om konstitutionen, utan för att betona att vår ändlösa institutionella diskussion inte för oss närmare väljarna eftersom den inte tar upp de frågor som de anser är viktigast. Sedan jag blev ledamot år 1989 verkar vi ha haft en ändlös institutionell diskussion. Vi måste stoppa denna diskussion, eftersom det är av yttersta vikt för EU:s politiska legitimitet att vi snabbt når en överenskommelse i denna regeringskonferens, men än viktigare att vi når en hållbar överenskommelse.
Jag håller med Klaus Hänsch om att vi inte kan fortsätta i all evighet med ett system där en regeringskonferens tar hand om det som blev över från en annan regeringskonferens. När vi når en hållbar överenskommelse kan vi börja fokusera ordentligt på den typ av frågor som rör medborgarna i ett EU med 25 medlemsstater. Vi måste börja göra faktiska framsteg.
Låt oss inte ta för givet att utvidgningen kommer att ske utan störningar. Vi måste se till att kandidatländerna uppfyller de krav som ställs upp av kommissionen i dess senaste årsrapport. Vi måste se till att dessa länders inträde i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet – något man ofta glömmer – går mycket lätt, eftersom så inte har varit fallet hittills. Vi får inte glömma Rumänien och Bulgarien, eller deras målsättning att ansluta sig 2007. Vi måste fortsätta vårt arbete med Turkiet och, som Johannes Swoboda säger, visa större solidaritet med detta land, särskilt just nu.
Vi måste också titta på andra frågor som rör våra medborgare – fler och bättre arbetstillfällen. Vi måste återuppliva Lissabonprocessen och se till att vi har en aktiv socialpolitik som sätter folk i arbete. Som Wim Koks rapport har visat står alltför många människor utanför arbetsmarknaden och vi bygger upp en mur mellan dem som har arbete och dem som inte har arbete. Vi måste göra mycket mer i detta avseende. Medlemsstaterna måste särskilt sluta dra fötterna efter sig. Det är medlemsstaterna som drar fötterna efter sig vad gäller Lissabonprocessen och den europeiska arresteringsordern. Brottslighet är en viktig fråga för våra medborgare och vi måste få fler medlemsstater att faktiskt ratificera det.
Medlemsstaterna bär också i hög grad ansvaret för att Europeiska revisionsrätten i sina årsrapporter berättar att den inte kan spåra alla konton på grund av medlemsstaternas sätt att spendera pengarna. Vi måste kräva mycket mer av medlemsstaterna.
Vad gäller säkerhetspolitiken välkomnar jag de framsteg som görs, men låt oss se till att vi fokuserar på förmåga i stället för institutionella strukturer, eftersom vi kommer att bedömas utifrån hur mycket vi förmår att uträtta.
Om jag får önska mig en julklapp – förutsatt att jag fortfarande tror på tomten – skulle jag vilja se överenskommelser från regeringskonferensen som upprätthålls och som inte lämnar några rester efter sig. Jag vill att vi fokuserar på att ge resultat åt våra medborgare, för det är utifrån det som Europeiska unionen kommer att bedömas. 
Talmannen.
   – Tack för er vänliga inbjudan, herr Titley. 
Ludford (ELDR ).
   – Herr talman! Rådets ordförande sade att Europeiska unionen inte kommer att försumma att hälsa lagliga invandrare välkomna. Det låter som hyckleri eftersom rådet kom överens om en mycket restriktiv text om rätten till återföreningar av familjer. Den är faktiskt så grym att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden rekommenderar att Europaparlamentet försöker få denna text annullerad i Europadomstolen på grund av brott mot bestämmelserna om familjerättigheter i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Jag välkomnar detta.
Rådet kan inte betvivla styrkan i parlamentets övertygelse att fångarna på Guantanamo Bay-basen har internerats utan någon rättslig process. Som medföredragande i denna fråga hjälper jag till att framställa ett uttalande från parlamentet till Förenta staternas högsta domstol, men bara rådet kan göra påpekanden för EU som helhet. Rådet har redan undertecknat ett juridiskt samarbetsavtal med USA, så amerikanerna kan inte ifrågasätta rådets rättsliga ställning.
Det skulle vara upprörande om bilaterala avtal som sluts av regeringar – till exempel Förenade kungarikets regering – motverkar ett initiativ från rådet. Även om vi får tillbaka européer från Guantanamo Bay-basen måste vi höja rösten för de 650 fångar som är kvar. Som vi redan har visat med ståltullarna, så lägger USA märke till EU:s kraftfulla uttalanden. 
Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Som spansk medborgare vill jag tala om för parlamentet att de synpunkter som majoriteten av mina landsmän hyser inte på något vis motsvaras av de ståndpunkter som den spanske premiärministern, José Maria Aznar, försöker pracka på oss. De uppmanar till att man skall genomföra det omröstningssystem som föreslogs i Nice – exakt motsatsen till det som godkänts av kommissionen och som innebär dubbel majoritet bland staterna och medborgarna. I sitt försök att upprätthålla detta godtyckliga veto, som vanns till ett högt pris som fick betalas av den spanska representationen här i parlamentet, kommer José Maria Aznar att företräda enbart sig själv, och han kommer att bekräfta sin status som den mest ohjälpsamme och omedgörlige politiske ledaren i Europa. José Maria Aznar försöker bedrägligt att utarma utkastet till europeisk konstitution för att blockera framstegen i de nationella regeringarna i Galicien, Baskien och Katalonien i samband med en multinationell stat, och han försöker få saker införda i utkastet som, om de accepteras, skulle förhindra ett framtida enande av Irland, eftersom de skulle ändra Förenade kungadömets och Irlands gränser, och även förhindra att Gibraltar lämnas tillbaka till den spanska staten.
Jag vill avsluta med att erinra om att ytterligare femton immigranter i går omkom utanför den spanska kusten, och jag tror att vi bör tänka på detta så att vi genomför de politiska åtgärder som krävs för att förhindra att sådana händelser upprepas. 
Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag litar på att vi inte kommer att bli ännu mer missnöjda med resultatet av regeringskonferensen än vi blev med resultatet av konventet. Jag vill lägga fram två eller tre korta kommentarer om detta.
För det första är de slutliga arrangemangen för försvar och utrikespolitik mycket viktiga. Jag välkomnar alla framsteg som uppnåtts. Jag skulle vilja att detta vore mer påtagligt, särskilt när det gäller klausulen om ömsesidigt bistånd, men i alla händelser är det bra för oss att visa att vi har lärt oss något av kriget i Irak.
För det andra bör alla medlemsstater vara representerade i kommissionen. Särskilt i Grekland skulle det ge ett mycket dåligt intryck om de små länderna inte vore representerade.
För det tredje är det bäst för oss att inte nå en överenskommelse i december, om överenskommelsen inte blir tillfredsställande.
När jag väl har sagt detta har jag ett par korta kommentarer om det område som särskilt oroar mig i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, nämligen transporter.
Herr Prodi! Vi har detta utvecklingsinitiativ om att införliva programmet om prioriterade transeuropeiska nät, Quick Start, som måste diskuteras. Vi har fått ett intryck av att parlamentet kringgås och att beslutet enbart kommer att fattas av Europeiska rådet, på kommissionens förslag. Bortsett från att detta är fel, strider det också mot gemenskapens lagstiftning, och parlamentet tänker inte godta det. Vi är medlagstiftare i fråga om de transeuropeiska näten, och vi kommer att kräva våra rättigheter ända till slutet.
När jag nu väl har sagt det, finns det en konkret fråga. Vi kan dra gröna och röda linjer på kartan och säga ”Titta här, nya vägar och järnvägar!”, men de transeuropeiska näten måste finansieras. Det måste alltså finnas en politisk vilja både bland medlemsstaterna och hos kommissionen, så att vi, när den offentliga och den privata sektorn arbetar tillsammans, kan fortsätta så snabbt som möjligt i den riktningen. 
Schulz (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att be er ursäkta min sena ankomst. Livet straffar dem som kommer för sent, till skillnad från vice talman Giorgos Dimitrakopoulos, som varit överseende nog att ändå låta mig få ordet, vilket jag är mycket tacksam för. På min grupps vägnar, men också – och i synnerhet – på de tyska socialdemokraternas vägnar, vill jag tacka vår egen regering och det italienska rådsordförandeskapet. Roberto Antonione, min tacksamhet mot det italienska ordförandeskapet kanske kan verka något förvånande, men den är djupt känd, eftersom jag har fått intrycket att det italienska ordförandeskapet verkligen gör en imponerande ansträngning i fråga om att försvara resultaten av konventet och att hålla ett öga på ett antal obetänkta handlingsriktningar som uppenbarligen dominerar regeringskonferensen. Jag vet att min egen regering, förbundsstaten Tysklands, för närvarande gör tappra försök på regeringskonferensen för att ta vissa medlemsstaters regeringar ur deras övertygelse att de inte behöver ta till sig några av de progressiva saker konventet beslutat om för unionen och leda dem in på kompromissernas väg.
För detta måste vi parlamentsledamöter vara särskilt tacksamma, för allt annat skulle innebära ett allvarligt hot mot Europeiska unionen både i dess nuvarande form och i dess kommande. Jag vill framhålla två punkter som vi anser ha särskilt central betydelse. Den första gäller kammarens budgeträttigheter. Vissa finansministrar tycks ha övertygat sina regeringskolleger – men förhoppningsvis inte sina regeringschefer – att begränsa enhälligheten i fråga om budgetpropositionen och att övergå till rådgivning snarare än godkännande, vilket skulle innebära dels att man begränsar en av parlamentets rättigheter, dels att man villkorar parlamentets rätt att ge det slutliga godkännandet i budgetförfarandet – vilket faktiskt är den kraftfullaste rättighet kammaren har i fråga om budgeten – genom att göra det till en rättighet som delas mellan rådet och parlamentet. Det verkar som att en del är fast beslutna att, som en del av konstitutionsbildningsprocessen, sikta in sig på denna Europaparlamentets grundläggande rättighet. Det enda man kan säga om detta är att om man vill ge unionen en konstitution, kan man inte mena allvar när man på detta sätt angriper rätten att godkänna budgeten, vilket är ett prerogativ för den framtida huvudsakliga lagstiftande myndigheten, nämligen Europaparlamentet. Låt mig därför tala om att de som angriper våra budgeträttigheter angriper konstitutionen i sin helhet. Vi i kammaren skulle därför göra rätt i att tydligt signalera till regeringskonferensen att detta är något som parlamentet verkligen ser mycket allvarligt på.
Detta leder mig till min andra punkt. Vi menar att vi måste kompromissa när det gäller röstfördelningen och kommissionens sammansättning, och att båda sidor kan och måste leva med dessa kompromisser. Jag förstår fullständigt att de mindre medlemsstaterna är rädda att hamna i minoritet. Deras farhågor må vara befogade eller inte – den saken är det inte min uppgift att bedöma. Vilka kompromisser som än beslutas får inte kammaren glömma att det i nästa parlament kommer att finnas 732 ledamöter, och detta är ganska många till att börja med. Det är fullt möjligt att antalet parlamentsledamöter i denna kammare mellan 2007 och 2009 kommer att öka till 800. Inför eventuella ytterligare försök att öka antalet parlamentsledamöter kan jag bara säga att vi inte vill bli ett slags kinesisk folkkongress – vi vill vara ett fungerande parlament. Även på denna punkt ber jag rådet, dess italienska ordförandeskap – som jag vet är angeläget om att låta förnuftet råda – och regeringskonferensen att verkligen finna en lösning som kan möjliggöra parlamentets fortsatta arbete. Jag kom för sent och jag har pratat för länge, så nu, herr talman, tackar jag för mig.
Talmannen.
   – Jag är säker på att alla kolleger är glada över att ni äntligen lyckades och kunde tala. 
Malmström (ELDR ).
   – Herr talman! När konventet tillsattes var det ett unikt historiskt beslut med tanken att folkvalda, regeringar och EU-institutioner i bred dialog med medborgarna på ett öppet och eftertänksamt sätt skulle förbereda EU inför utvidgningen och framtiden. Trots många skeptiker visade sig konventet vara en stor framgång. Man lade fram ett förslag till europeisk författning som, med en del brister, på det stora hela är en mycket bra kompromiss. Jag tror att Altiero Spinelli log i sin himmel när förslaget lades fram i juni 2003.
Det som nu pågår är pinsamt. Det är som om konventet aldrig hållits, och rådet är tillbaka i de gamla Nice-takterna med kattrakande, och ko- och hästhandel bakom stängda dörrar. Att ni aldrig lär er!
EU står inför enorma uppgifter. EU skall växa, reformera och fördjupa samarbetet och därtill har EU stora legitimitetsproblem. Bråket kring stabilitetspakten har knappast förbättrat EU:s rykte. Medborgarna förtjänar bättre än en urvattnad kompromiss kryddad med nationella intressen. De förtjänar en demokratisk, dynamisk och handlingskraftig union. De förtjänar att tas på allvar genom att det arbete som deras representanter i konventet gjort faktiskt respekteras. Därför vill jag vädja till det italienska ordförandeskapet: Gör dem inte besvikna! 

– Mina damer och herrar på åhörarläktaren, jag förstår er entusiasm, men åhörarläktaren deltar inte i sessionen. Får jag därför be er vara tysta. 
Stenzel (PPE-DE ).
   – Herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Detta är parlamentets sista tillfälle att säga sitt i form av en resolution innan regeringskonferensen om ett nytt europeiskt konstitutionsfördrag, som vi hoppas kommer att ha slutfört sitt arbete före december månads utgång. Att konventets utkast var en viktig grund är obestritt, men det är heller ingen som bestrider att flera punkter i utkastet behöver förbättras. Man får hoppas att det är alla politikers önskan att slutföra arbetet och hitta en kompromiss som alla parter kan leva med, bland annat i fråga om kommissionens sammansättning, där alla medlemsstater bör ha en röstberättigad kommissionsledamot. Den allmänna EU-opinionen är ett skäl för oss att inte inrätta en kommission med ojämna röstvikter.
En annan sak som bör välkomnas är EG-domstolens kontroll över rådets beslut, vilket banar väg för rättslig kontroll och öppenhet. Dessutom behöver stabilitets- och tillväxtpakten stärkas, inte bara för att göra den mer stabil och konkret, utan också för att öka dess flexibilitet, eftersom det som nyligen hänt med Tyskland och Frankrike inte får upprepas – dåliga exempel får inte bli vägledande.
I fråga om säkerhets- och försvarspolitiken måste ett åtagande om ömsesidigt bistånd enligt riktlinjerna i artikel 15 i FN-stadgan ges en permanent plats som en självklar akt av solidaritet i ett gemensamt Europa. Frågorna om viktning av röster i rådet får inte övervärderas – när allt kommer omkring är det praxis inom Europeiska unionens politik att man arbetar fram konsensus och kompromisser där ”liten eller stor” inte är avgörande. Den dubbla majoriteten – 15 stater, 60 procent av befolkningen – verkar vettigt, och jag instämmer med de ledamöter som säger att parlamentets ursprungliga budgeträttigheter är viktiga och inte får inskränkas. 
Van den Berg (PSE ).
   – Herr talman! Jag är bekymrad över våra regeringars okristliga beteende när de först träffar ett avtal med Europaparlamentet och de nationella parlamenten – känt som det uppskattade konstitutionsutkastet – och sedan fortsätter att göra som de behagar, kör på som vanligt, och upprepar exakt det beteende som fick Nice att misslyckas.
Medborgarna har mycket att vinna på detta konstitutionsutkast. Konstitutionen ger oss mer demokrati och gör det möjligt för oss att nå mer konkreta resultat på områden av betydelse för unionen. Varken jag eller medborgaren i allmänhet ligger vakna om nätterna och funderar över de smådetaljer som alla verkar hetsa upp sig så över. En röst mer eller mindre, en kommissionsledamot för varje medlemsstat – eller till och med två för de stora grabbarna – eller en marionett i händerna på Europeiska rådet. Detta är inte kärnfrågorna. Jag är för tanken att varje land skall ha sin egen kommissionsledamot. Det som är viktigt är att EU har förmåga att ta fast kriminella som fullständigt struntar i nationella gränser, att vi talar med enda röst inom utrikespolitiken och att det finns tillräckligt med bra arbetstillfällen för alla.
Regeringscheferna bör äntligen sluta klaga och acceptera att det som konventet åstadkommit med några få praktiska ändringar är den bästa lösningen för oss alla och för ett utvidgat och fördjupat EU. De skall inte inbilla sig att medborgarna ser deras käbbel om makt och folk som något viktigt. Det är något för småungar som jämför sina muskler på lekplatsen, inte för medborgarna. Folket vill se resultat, och med den nya konstitutionen kan vi få resultat. Fler rättigheter för parlamentet och mer medbeslutanderätt inom rättsliga och inrikes frågor, jordbruksfrågor och budget. Flera av mina ledamotskolleger har redan påpekat att om finansministrarna får som de vill, återgår parlamentets rättigheter till vad de var före 1975. Det är helt och hållet oacceptabelt. Det skulle vara att gå över en gräns som vi verkligen avråder från att man närmar sig. Det skulle få återverkningar i alla folkomröstningar här i Europa.
Nu måste vi handla på medborgarnas vägnar, och handla snabbt. Det krävs följaktligen information i god tid, annars kan inte medborgarna göra sin röst hörd i de många folkomröstningar som kommer att hållas om konstitutionen. Europeiska unionen behöver konstitutionen, eftersom tio nya länder kommer att ansluta sig den 1 maj, och de bör inte ansluta sig utan att vi har tydliga regler som gäller. Denna historiska återförening får inte stupa på att regeringscheferna beter sig helt oacceptabelt, slår vilt omkring sig och vägrar godta ett vuxet resultat.
: antingen instämmer ni i det nuvarande förslaget som stats- och regeringschefer, eller också går ni emot det. Men se upp: mindre demokrati och färre rättigheter för parlamentet innebär att parlamentet kommer att sätta sig på tvären. Regeringarna skall inte tro att överenskommelsen kan motarbetas bara från deras håll. De bör också inse att de inte får låta det går så långt. Detta skulle vara en ogudaktig synd och skam, oavsett om Gud finns med i konstitutionen eller inte!
På Sankt Nikolaus-dagen, som kommer snart, ger vi i Nederländerna presenter till varandra. Regeringscheferna bör också lägga manken till i år och ge oss en konstitution som är värdig Europeiska unionens medborgare. 
Cushnahan (PPE-DE ).
   – Herr talman! I upptakten till mötet mellan finansministrarna i Neapel var pessimismen kring det troliga resultatet tydlig. Det italienska ordförandeskapet bör därför lovordas för de stora framsteg som har gjorts inom mycket känsliga frågor.
Jag välkomnar särskilt den överenskommelse som nåddes om ett strukturerat samarbete i försvarsfrågor och de positiva signalerna kring inrättandet av en EU-utrikesminister och en kommissionär med full rösträtt per medlemsstat, och även parlamentets budgetbefogenheter.
Trots dessa framsteg återstår mycket arbete. För att effektivt kunna ha inflytande på världsarenan måste vi få ett slut på vår förlamning i besluten om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Ordförandeskapets förslag om användning av omröstningar med kvalificerad majoritet och ett agerande enligt förslaget om en EU-utrikesminister är ett steg i rätt riktning. Jag vill hursomhelst se framsteg på ett antal andra områden.
Förslaget att det borde finnas en ständig ordförande i Europeiska rådet riskerar att underminera både kommissionsordförandens och utrikesministerns roll. Hittills har det enda permanenta ordförandeskapet varit kommissionens.
Eftersom rådets ordförande kommer att ha ansvar inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken skulle det kunna stå i strid mot utrikesministerns roll och skapa förvirring om vem som är behörig att tala för EU inom detta område. Det skulle vara bättre att kalla denna befattning ordförande () i Europeiska rådet, inte president ().
Samtidigt som jag gratulerar ordförandeskapet till de framsteg som hittills har gjorts vill jag också utfärda en varning. Förslaget till konstitution innebär en kompromiss vad gäller resultatet. En överenskommelse vid regeringskonferensen är därför inte bara en fråga för medlemsstaternas regeringar. Om regeringskonferensens resultat skall kunna ratificeras med framgång måste det också garantera ett medgivande från andra institutioner, till exempel Europaparlamentet, Europeiska kommissionen och ledamöter i nationella parlament. Om det italienska ordförandeskapet struntar i denna verklighet sker det på egen risk. 
Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Det framgår tydligt av diskussionen att alla vill bli färdiga i december. Problemet är att alla vill göra sina eftergifter i allra sista minuten – och helst inte alls. Det finns därför en risk att vi trots en allmän vilja att avsluta vid Europeiska rådet i december precis som i Nice får en situation där diskussionen pågår långt in på natten då överenskommelser fogas samman i sista minuten. Det finns en risk att ingen överenskommelse alls kan nås.
För närvarande håller medlemsstaterna i viss grad sina ställningar. De intar stränga och fasta positioner trots att de vet att de måste kompromissa om de vill lyckas i december – detta är den största risken för regeringskonferensen.
Jag är övertygad om att en rimlig och acceptabel överenskommelse kan nås om de flesta punkterna, men det finns en som verkar extra besvärlig – röstsystemet i rådet. Konventet brottades med det urgamla problemet om huruvida vi vill ha jämlikhet mellan staterna eller mellan medborgarna. Det kom fram till den nya och balanserade lösningen med dubbel majoritet – med den ena rösten räknas varje stat lika och med den andra viktas staterna efter sin befolkning – absolut jämlikhet mellan medborgarna. Vad skull kunna vara mer rättvist?
Polen, Spanien och några andra länder kräver emellertid fortfarande en återgång till den otydliga Nice-formeln, som varken är särskilt rättvis eller särskilt logisk. Jag beklagar detta, och hoppas att de kommer att ändra sin inställning. Jag vet också utifrån diskussioner – särskilt med polska kolleger – hur besvärligt det nationella sammanhanget i Polen är och hur detta tyvärr har blivit en , särskilt för oppositionspartierna – Polen har en minoritetsregering. Hur kan vi då kompromissa, hur kan vi hitta en väg ut mellan två radikalt olika lösningar?
Får jag, ur en helt personlig synvinkel och helt oförberett, uppmana det italienska ordförandeskapet att ta en titt på det som hände i början av 1990-talet, innan utvidgningen med Sverige, Finland och Österrike? Då var det ett stort bråk i rådet om antagandet av systemet med kvalificerad majoritet, sedan om tröskeln – vilken tröskel krävs för att uppnå en kvalificerad majoritet och vad är en blockerande minoritet? Vid denna tid vägrade en stat – tyvärr och skamligt nog min egen, Förenade kungariket – att förändra systemet. Den ville behålla samma blockerande minoritet i en utvidgad union, vilket skulle ha gjort beslutsfattandet ännu mer besvärligt. Man hamnade i ett dödläge.
Vad hände, i ert eget land, herr talman? I Ioannina nåddes en kompromiss – den så kallade Ioanninakompromissen – genom vilken unionen övergick till det nya systemet, men man antog en deklaration som sade att stater som var i minoritet men som ändå inte skulle ha röstats omkull enligt det gamla systemet i framtiden kunde välja att motsätta sig beslutet och kräva att diskussionen fortsatte. I praktiken användes aldrig denna bestämmelse men den gjorde att ingen förlorade anseendet vid den aktuella tidpunkten, vilket möjliggjorde övergången till det nya systemet. Kanske är något i denna linje den enda vägen framåt i den mycket besvärliga frågan om dubbel majoritet.
Kanske borde vi gå över till det nya systemet, men med en deklaration som gör att staterna – eventuellt under en övergångsperiod – kan åberopa det gamla systemet om de finner sig vara i minoritet. Jag är säker på att de inte skulle göra det speciellt ofta, men det skulle göra att de kunde bevara sitt anseende nu och att de kunde återvända hem med en acceptabel lösning. 
Jarzembowski (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Vi talar här om konstitutionen som ett sätt att göra Europeiska unionen mer öppen, förståelig och demokratisk – men jag ser en fara i att samma råd som skall fatta ett beslut om konstitutionen, bryter mot den nu gällande lagen i fråga om att fatta beslut om de transeuropeiska näten och trampar på parlamentets rättigheter. Herr rådsordförande, enligt de nuvarande fördragen skall beslut om de transeuropeiska näten, inbegripet prioriteringslistan … – om rådsordföranden vill vara så vänlig och lyssna på mig och om herrn kunde vara vänlig och flytta sig åt sidan – enligt de nuvarande fördragen skall alltså översynen av de transeuropeiska näten göras enligt medbeslutandemetoden av rådet och parlamentet och faller inte under Europeiska rådets beslutsbefogenheter. Europeiska rådets uppgift är att fastställa politiska riktlinjer. Om Europeiska rådet vid sitt möte i Bryssel, under översynen av de transeuropeiska näten, emellertid skulle fatta beslut om listan över aktuella prioriterade transportprojekt som skulle få till effekt att praktiskt taget alla medel för de närmaste åren spenderas, skulle detta vara en flagrant överträdelse av parlamentets rätt att på jämlik basis tillsammans med rådet fatta beslut som gäller transeuropeiska nät och översynen av dessa. Jag vädjar därför till rådets företrädare att se till att Europeiska rådet inte trampar på de rättigheter som det nuvarande parlamentet redan har. Jag vädjar också till kommissionens ordförande: det skulle vara förödande om ni, herr kommissionsordförande, som så tydligt uttalat er om demokratiska och parlamentariska rättigheter, så påtagligt skulle alliera er med ett råd som fastställer projektprioriteringar på ett sätt som praktiskt taget helt och hållet berövar Europaparlamentet dess medbestämmanderätt.
Låt oss se till att Europeiska rådet inte återkallar den medbeslutanderätt i fråga om transeuropeiska nät som parlamentet redan har. Vi vill ha fler rättigheter – vi vill ha ett demokratiskt och mer öppet EU. Jag hoppas, herr rådsordförande, att ni kan ge oss dessa rättigheter. 
Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Jag stödjer starkt den gemensamma resolution som min grupp har anslutit sig till avseende toppmötet och det sociala världsforumet. Det viktiga är att den än en gång försöker hitta den nödvändiga balans som upprättades i Lissabon – den balanserade politiska mix som kombinerar det ekonomiska, sociala och sysselsättningsmässiga politikområdet i en övergripande ram av hållbar utveckling. Jag hoppas att regeringarna inte ger efter för frestelsen att på något sätt försöka förvränga denna politiska mix vid det kommande toppmötet.
Det finns ett inslag i resolutionen som gör mig bekymrad – den andra delen av punkt 10. Min grupp kommer att begära en separat omröstning om denna punkt och många kommer att rösta emot den.
Varför resonerar vi så? Är vi för än mer onödig reglering? Nej. Den första delen av punkt 10 – som vi stödjer – gör detta helt tydligt. Det är dock lika sant att vissa grupper inom parlamentet, och lokala arbetsgivarorganisationer utanför det, i allt högre grad begär strängare och snävare konsekvensbedömningar för näringslivet som ett sätt att blockera kommissionens initiativrätt för välbehövliga förslag. Vi kan inte tillåta att dessa krav på konsekvensbedömningar av kostnader och intäkter används på detta sätt.
Vi på denna sida av parlamentet stödjer tanken på sanna och ärliga bedömningar av kostnader och intäkter, som tar hänsyn till alla kostnader och intäkter. Till exempel framförde liberala ledamöter i en diskussion om revisionen av arbetstidsdirektivet i förra veckan i utskottet för sysselsättning och sociala frågor mycket kraftfullt att vi behöver en fullständig konsekvensbedömning för näringslivet. Jag vill i stället påstå att vad vi behöver är en verklig bedömning av kostnader och intäkter som tar hänsyn till alla kostnader och intäkter.
Vilken är exempelvis kostnaden för en kultur med långa arbetsdagar vad gäller skador på familjeliv, barn och äktenskap? En kostnad måste tillskrivas även dessa punkter i en sådan beräkning. Vi måste därför snabbt presentera revisioner av denna typ.
Vad gäller punkt 9 i resolutionen, som avser öppnandet av marknaden för post- och passagerartjänster, är det viktigt att en verklig bedömning av kostnader och intäkter tillämpas även där.
Slutligen vill jag påpeka att fördragen faktiskt är mycket tydliga. Inom området sysselsättnings- och sociallagstiftning finns det redan ett mycket tydligt krav inbyggt i fördraget: ”I dessa direktiv skall sådana administrativa, finansiella och rättsliga ålägganden undvikas som motverkar tillkomsten och utvecklingen av små och medelstora företag.” Kommissionen tillämpar redan dessa tester på all lagstiftning som den lägger fram inom områdena sysselsättning och socialpolitik. Det är rätt och riktigt. Det är bra att det redan sker, men vi bör inte försöka inskränka det så att välbehövliga förslag inom socialpolitik och sysselsättning som kan bidra till att bevara den övergripande politiska balans som upprättades i Lissabon blockeras i onödan.
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Anledningen till att jag tar till orda på denna punkt är att de senaste veckornas händelser i samband med hanteringen av stabilitets- och tillväxtpakten, det vill säga unionens lagstiftning, tydligt har visat hur viktigt det är att regeringskonferensen bibehåller prisstabiliteten bland uppräkningen av EU:s mål i EU-konstitutionen.
En annan orsak till att jag begär ordet är att de senaste dagarnas och veckornas händelser har visat hur viktigt det är att protokollet om stabilitets- och tillväxtpakten, liksom andra protokoll, fogas till konstitutionen som bilagor. Och jag har dessutom begärt ordet därför att jag tror att de senaste veckornas händelser också tydlig visar att debatten om konstitutionen delvis har blivit nationaliserad och att vi måste se till att en nationalisering av ett EU-projekt inte äventyrar detta stora projekt genom nationella folkomröstningar. Om det skall hållas en folkomröstning, låt det bli ett samråd med EU:s medborgare med ett enda alleuropeiskt resultat och en dubbel majoritet av röster och länder.
Vi har talat om att konstitutionen måste göra unionen mer öppen och demokratisk och föra den närmare folket, vilket är vad den var avsedd att göra. Jag vädjar därför till rådets ordförande att se till att kommissionen stärks, att kammarens medbeslutanderätt utökas, att parlamentet får behålla bestämmanderätten över budgeten och att ingenting görs för att stödja finansministrarnas försök i skrivelsen till rådets ordförande om att tvinga kommissionen och parlamentet att hålla tyst om sina rättigheter. Det EU vi behöver är en gemenskapsorienterad union snarare än en mellanstatlig. Konstitutionen är det yttre uttrycket för stärkta gemenskapsinstitutioner, och jag ber er motarbeta alla försök som görs av grupperingar inom rådet för att föra tillbaka Europa i händerna på de nationella staterna.
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! Jag är verkligen mycket upprörd över att vi i regeringskonferensen har vad jag vill kalla ett beklagligt misslyckande av de politiska ledarna – en reträtt till nationell chauvinism – i en tid då vi behöver en demokratisk, effektiv maktfördelning inom EU. Det är inte vad vi kommer att få ut av regeringskonferensen om saker och ting fortsätter på samma sätt.
Konventet, där jag var en av ledamöterna, byggde noggrant upp en plan för det EU som jag just har beskrivit. Att neutralisera denna text inom områdena gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, försvarssamarbete och socialpolitik, och ta bort omröstningarna med kvalificerad majoritet inom dessa områden samt, värst av allt, beröva parlamentet dess budgetprivilegier, är ett recept på ett misslyckande för regeringskonferensens resultat, men också EU. Ett sådant misslyckande skulle vara en seger för EU-skeptikerna. Det skulle vara en seger för den beklagliga skräckspridning som vi ständigt hör i parlamentet från Jens-Peter Bonde, med hans lättköpta, opportunistiska klyschor.
Jag vill vädja till regeringskonferensen att lyssna på detta parlament, på konventet och de 200 parlamentarikerna – från alla sidor av det politiska spektrumet, i både regeringsställning och opposition över hela EU – som framställde konventsdokumentet.
Slutligen vill jag be er, ordförande Prodi, att läsa dagens , som innehåller en intervju med er angående ert besök i Irland i går. Rubriken lyder: ”– Stater som förkastar fördraget kan bli tvungna att lämna EU, säger Prodi.” Det är ett skrämmande budskap till Irlands befolkning, som var tvungna att rösta två gånger om Nicefördraget. Det är respektlöst mot EU:s medborgarnas rättigheter och värdighet. Om detta är korrekt återgivet måste ni omedelbart klargöra att det är er personliga åsikt och inte kommissionens.
I Irland polariserar sådana uttalanden helt enkelt debatten om huruvida vi för nationens talan eller bygger upp EU. Ni måste därför rätta till detta om denna intervju felaktigt avspeglar era åsikter. 
Antonione,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tror att vi redan har överskridit den tid vi fått oss tilldelad, och därför skall jag nu, för att inte stjäla ytterligare tid från nästa debatt, försöka fatta mig mycket kort.
Inledningsvis, och med tanke på att Graham Watson och andra som velat diskutera Guantanamofrågan är närvarande, vill jag lämna några kommentarer om detta.
Från det italienska ordförandeskapets sida, och därmed från Europeiska unionens, måste jag säga att vi vid varje möjligt tillfälle – senast direkt till Colin Powell vid mötet i Bryssel – till de amerikanska myndigheterna har understrukit EU:s och allmänhetens oro kring denna fråga, som otvivelaktigt ger oss mycket att tänka på och oroas över. Jag vill också påpeka att även vissa journalister vid den gemensamma presskonferensen ställde frågan direkt till Colin Powell, som offentligt åtog sig att ge ett svar och granska frågan, det vill säga att ge ett svar på de specifika farhågor som togs upp. Jag måste därför upprepa att detta har uppmärksammats och att det säkerligen kommer att fortsätta att uppmärksammas även i framtiden.
För det andra vill jag, när det gäller diskussionerna om regeringskonferensens arbete, -– eftersom detta är min sista chans att som företrädare för Europeiska unionens nuvarande ordförandeskap tala till parlamentet – ta tillfället i akt och tacka kammaren, tacka er alla för ert bidrag till det italienska ordförandeskapets arbete och strävanden. Det har varit ett gediget bidrag som naturligtvis har inneburit en hel del kritik och många förslag, men också, får jag erkänna, många uppskattande kommentarer, som alltid är glädjande och bidrar till att lätta de ibland tunga bördor som överfulla agendor kan innebära.
Som jag sagt gör vi detta med vetskap om att resultatet, om det blir positivt, inte bara blir positivt för det italienska ordförandeskapet utan för oss alla, eftersom den anda som leder oss är en anda i överensstämmelse med den europeiska andan. Om vi misslyckas, blir det otvivelaktigt ett misslyckande för oss alla. Jag är fortfarande optimist, och jag måste säga att mot bakgrund av debatten i Neapel och dagens sammanträde tror jag att vi kan se fram emot den 12 och 13 december med förtröstan, grundat på det faktum att det finns tecken på att någon slags positiv lösning kan uppnås.
När det gäller enskilda punkter är det svårt för mig att gå in på dem i detalj nu, men låt mig ta upp några allmänna punkter: För det första vill jag bekräfta att vi försöker bibehålla största möjliga överensstämmelse med konventets text, som för oss är utgångspunkten. Som ni vet har alla nivåer deltagit i konventet: ledamöter i nationella parlament och Europaparlamentet, regeringsledamöter och företrädare för det civila samhället. Resultatet är helt klart ett mycket viktigt dokument som vi strävar efter att förbättra, men som vad oss beträffar är den utgångspunkt från vilken vi skall få fram det färdiga resultatet. Vi kommer inte att godta urvattnade kompromisser och vi kommer att undvika kohandel, som det har kallats för under den senaste timmen.
Det är normalt att det blir förhandlingar. Jag skulle inte vilja nedvärdera dessa förhandlingar eftersom de intressen som varje land representerar otvivelaktigt är värdiga och viktiga intressen. Förhandlingarna kan vara intensiva, men jag tror att den anda som leder oss och som jag har sett bland alla som deltagit först i konventet och sedan under regeringskonferensen är betecknande för det faktum att alla hoppas på ett stort och värdigt slutresultat. När det vidare gäller att skydda Europaparlamentets och de nationella parlamentens prerogativ kan jag bekräfta att det italienska ordförandeskapet anser detta vara mycket viktigt, och än mer så när vi håller på att bygga upp ett fördrag med grundlagsgiltighet, eftersom vi, om det inte finns någon koppling till den primära demokratikälla som är knuten till parlamentet, utan tvivel i slutändan kommer att göra något som inte är positivt.
Jag vill än en gång tacka er för ert bidrag och jag hoppas att Silvio Berlusconi, som tillsammans med Franco Frattini kommer till parlamentet för att rapportera om regeringskonferensen veckan efter det att den avslutas, kommer att kunna ge er goda nyheter och att ni då kommer att kunna ge uttryck för er uppskattning eller kritik så att alla sedan, som vi har önskat, kan samlas för att fira ett resultat som vi alla hoppas kommer att vara mycket positivt.
Prodi,
   . – Jag tackar det italienska ordförandeskapet och Roberto Antonione som enligt min åsikt på ett föredömligt balanserat sätt har redogjort för de argument och ståndpunkter vi måste upprätthålla vid det stora mötet i Bryssel. Låt mig bara säga att jag önskar honom all lycka vid försvaret av dessa argument och jag vill också uppmana honom att inte glömma någon av de frågor som tillfälligt lagts åt sidan. Jag tänker då till exempel på frågan om det lagstiftande rådet. Det är en av de frågor som plötsligt försvunnit ur sikte trots att så mycket energi och tankemöda lades ned på den i samband med det institutionella ramverket. Problemet är att när delar av detta ramverk ändras påverkas hela ramen.
Jag vill snabbt svara Proinsias De Rossa. Jag har inte för vana att ta tillbaka mina uttalanden, eftersom jag brukar överväga dem noga innan jag gör dem. Till journalisten från , som gjort sitt bästa för att ta dessa uttalande ur sitt sammanhang, sade jag att om ett land säger ”nej, nej, nej, nej”, och jag sade ”nej” fyra gånger, måste man medge att det inte är rätt att det landet skall få förlama hela unionen permanent. Jag tror att detta är en ståndpunkt som alla delar. Jag tillade att dessa instrument inte finns för närvarande, men att problemet inte kan undvikas i framtiden. Det är meningslöst att försöka dölja detta. Jag sade att instrumenten inte finns men att problemet gör det. Detta problem, tillade jag, är inte aktuellt för närvarande, men vi kan inte komma undan frågan.
Jag tror att det är viktigt att kommissionens ordförande tar upp dessa frågor – även om det inte är ett aktuellt problem – eftersom det är en fråga som angår oss alla. Det är ingen mening att hela tiden försöka fly undan problem, eftersom vi på det sättet aldrig kommer att lyckas lösa dem.
Talmannen.
   –Jag har avslutningsvis mottagit sex resolutionsförslag om förberedelser inför Europeiska rådets möte och sju förslag om regeringskonferensens arbete, som ingivits i enlighet med artikel 37(1) i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.
Berthu (NI ),
    – Efter regeringskonferensens möte i Neapel är det uppenbart att det råder ett oförtröttligt tryck från EU-institutionernas sida för att genomdriva konventets utkast till konstitution och därmed en central och överstatlig makt som skall styra den utvidgade unionen. Vi anser att en riktig lösning vore det motsatta: att acceptera tanken på ett differentierat Europa och på så vis garantera en större respekt för den nationella suveräniteten och tydligt organisera en process med variabel geometri.
Med andra ord är de länder som i dag anklagas för att bromsa regeringskonferensens framsteg i fråga om konventets arbete genom att försvara sina nationella intressen, som Spanien eller Polen, i själva verket i färd med att försvara Europas allmänna intressen, nämligen att hålla de fria nationerna och de nationella demokratierna vid liv.
När det gäller de två stora debattfrågor som kommer att diskuteras ännu en gång vid nästa rådsmöte i Bryssel – kommissionens sammansättning och den kvalificerade majoriteten i rådet – upprepar vi och vidhåller vårt förslag. Kärnpunkten är att erkänna den nationella rätten till folklig opposition, vilket varje befolkning formellt skulle kunna utöva mot ett EU-beslut. Denna innovation, som skulle återlämna kontrollen till de nationella demokratierna och bidra till att kompensera det demokratiska underskottet, skulle också sätta in alla diskussioner om kommissionen och rådet i deras rätta perspektiv. 
Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Det sätt på vilket regeringskonferensen utvecklas är allt mer oroväckande eftersom det finns en tydlig tendens att bibehålla de kärnpunkter som godkänts av konventet, men som vi ifrågasätter. Bland dessa finns bevarandet och fördjupandet av den neoliberala kapitalistiska ekonomiska och sociala modellen, en ökad militarisering av Europeiska unionen och en institutionell befästning av unionen som ett politiskt och militärt block samt främjandet av en federalistisk institutionell modell.
Betecknande för denna tendens är den kompromiss som nåtts mellan Frankrike, Tyskland och Förenade kungariket, under USA:s ledning, om militariseringen av Europeiska unionen, som cementerar dess institutionella grunder som en mer eller mindre självständig pelare i Nato. Trots att det fortfarande råder vissa skiljaktigheter om de institutionella frågorna, sluts det kompromisser om tanken på ett kansli, med en utpressning i fråga om gemenskapsfonderna som i allt högre utsträckning tvingar de små och medelstora länderna att underkasta sig. Mot detta står den kamp som förs av Spanien och Polen, som försöker få samma vikt vid beslutsfattandet som de andra ”stora” länderna.
Den så kallade Europeiska konstitutionens och gemenskapslagstiftningens ”företräde” framför varje enskilt lands lagar och författningar upprepas också, vilket likaledes är oacceptabelt.
Det kommer an på folket i EU:s medlemsstater och de progressiva krafterna i dessa stater att bekämpa detta utkast, som utformats för att gynna Europas ekonomiska och finansiella grupper och ambitionerna bland den elit som i varje land skamlöst tjänar dessa intressen. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om uttalanden av rådet och kommissionen om stabilitets- och tillväxtpakten. 
Tremonti,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka för att ni har inbjudit mig att diskutera den ekonomiska stabilitets- och tillväxtpakten med er vid det här sammanträdet.
Låt mig inleda med att gå igenom de händelser som ledde fram till eurogruppens och Ekofinrådets möte den 24–25 november.
Under det första halvåret 2003 utfärdade rådet, efter förslag från kommissionen, två rekommendationer om Tysklands och Frankrikes alltför stora underskott den 21 januari respektive den 3 juni, där man uppmanade till en minskning av underskotten så att de understeg referensvärdet på 3 procent före 2004 års utgång. Det bör noteras att dessa rekommendationer antogs med utgångspunkten att den ekonomiska tillväxten förväntades öka progressivt under året, eftersom de negativa faktorerna skulle undanröjas när kriget i Irak tog slut.
Under de följande månaderna visade det sig emellertid att den europeiska ekonomin utvecklades annorlunda, i en mer negativ riktning än förväntat. Den ekonomiska tillväxten, som understeg prognosen med ungefär en procentenhet, ledde till att de offentliga underskotten ökade mer än väntat. Detta resulterade i att Tyskland och Frankrike omöjligt kunde minska sina underskott till en nivå under 3 procent 2004, vilket var vad man ursprungligen hade begärt.
Under andra halvåret 2003, mellan oktober och november, godtog kommissionen uttryckligen denna nya situation fullt ut och föreslog därför två nya rekommendationer om att minskningen av underskottet till en nivå under 3 procent skulle senareläggas till 2005. Det är framför allt rimligt att anta att om man i början av 2003 hade vetat att euroområdets ekonomi inte skulle komma att utvecklas positivt, skulle 2005 i stället ha angetts i rekommendationerna som det år då underskotten skulle vara justerade.
Mot denna bakgrund vidtog både Tyskland och Frankrike åtgärder för att införliva huvudinnehållet i rekommendationerna. När det gäller Tyskland har rekommendationerna införlivats direkt i budgetlagstiftningen: för 2004 har åtgärder vidtagits för en strukturell anpassning på 0,6 procent av BNP och för 2005 en justering på 0,5 procent, dvs. totalt 1,1 procent av BNP, vilket är nära kommissionens ursprungliga begäran, utan att detta påverkar minskningen till en nivå under 3 procent 2005. När det gäller Frankrike har rekommendationerna införlivats först i budgetlagstiftningen och därefter genom andra åtgärder: för 2004 har åtgärder vidtagits för en justering på 0,8 procent av BNP och för 2005 en justering på 0,6 procent, dvs. totalt 1,4 procent av BNP, vilket är nära kommissionens ursprungliga begäran, utan att detta påverkar minskningen till under 3 procent 2005.
Frankrike och Tyskland har dessutom åtagit sig att utnyttja eventuella effekter av en ökad tillväxt för att minska underskottet i enlighet med kommissionens begäran. Vi får heller inte glömma att Frankrike och Tyskland under 2003 inledde ett intensivt program av välfärdsreformer, vilket fick en avgörande positiv effekt på de offentliga finansernas hållbarhet. När det gäller den politiska ekonomin är detta en inte oviktig fråga som har tagits upp i anslutning till diskussionen om pakten under året.
I grund och botten har man nått ett brett samförstånd om innehållet i de rekommendationer som har utarbetats av kommissionen respektive om innehållet i de justeringar som har gjorts av Frankrike och Tyskland, först i det arbete som utfördes under oktober och november och därefter inom eurogruppen och slutligen inom Ekofinrådet.
Låt oss gå vidare till procedurfrågorna. Kommissionen föreslog två rekommendationer i enlighet med artikel 104.9 på grundval av att Tyskland och Frankrike konsekvent har underlåtit att genomföra rådets rekommendationer. Även om Tyskland och Frankrike godtog innehållet i rekommendationerna, begärde de av politiska skäl en annan form, dvs. att det skulle utarbetas en andra omgång rekommendationer i enlighet med artikel 104.7. Rådets rättstjänst, som konsulterades i frågan, menade att kommissionen även kunde ha valt – och jag understryker ordet ”även” – den här andra möjligheten. Men kommissionen valde att inte göra det. Nu blev det ett dödläge: det fanns en risk att det viktigaste, nämligen innehållet, skulle gå förlorat av rent formella skäl. För att komma förbi det här dödläget utan att det förvärrades ytterligare beslöt eurogruppen att med brett samförstånd införliva rekommendationernas innehåll i ett utkast till slutsatser. Att detta förfarande är tillåtet bekräftades återigen av rådets rättstjänst. När sedan Ekofinrådet inledde sitt arbete gav kommissionen tydligt uttryck för en annan hållning och uppmanade till en snabb omröstning om den andra omgången rekommendationer för Tyskland och Frankrike. Det blev inte den majoritet som krävdes. Det bör noteras att en sådan omröstning som Ekofinrådet genomförde om kommissionens rekommendationer föreskrivs i de gällande bestämmelserna och därför är helt förenlig med dessa bestämmelser. Sedan man inte lyckats godkänna kommissionens rekommendationer röstade rådet om de slutsatser som tidigare utarbetats i eurogruppen. Slutsatserna godkändes och diskussionen utmynnade i ett enhälligt antagande av rådets uttalande.
Innehållet i uttalandet kan sammanfattas på följande sätt: stabilitet och tillväxt är grundläggande mål för den europeiska ekonomiska politiken. Pakten är en viktig väg för att genomföra denna politik. Pakten har kallats ”enfaldig”. Vi har visat på motsatsen, vi har visat att pakten kan tolkas flexibelt och omdömesgillt. Pakten kan genomföras genom att man på ett mer rationellt sätt anpassar budgetdisciplinen till positiva eller negativa ekonomiska cykler och uppmanar till strukturreformer som syftar till att utveckla en tillväxtpotential. Mot denna bakgrund är varken paktens bokstav eller anda död, tvärtom: liksom tidigare kommer vi även framöver att arbeta inom ramen för denna pakt, och med kommissionens stöd kommer detta att ske i samarbete och samförstånd.
Slutligen skulle jag vilja säga att vi hittills har talat mycket om förfarandet och lite om ekonomin. I tillväxtstrategin är det, som redan har nämnts, nödvändigt att pakten tar hänsyn till de ekonomiska cyklerna och strukturreformerna: detta är nödvändigt, men det räcker inte. För sex månader sedan, i början av detta sex månader långa ordförandeskap, lade vi för parlamentet fram en handlingsplan för tillväxt. Planen fick stort stöd av parlamentet och nu måste planen genomföras. Annars krävs det nya utvecklingsinitiativ. Kommissionen, regeringarna och marknaderna har en avgörande roll för tillväxtstrategin, men Europaparlamentet måste också vara en viktig drivkraft: för antingen är den ekonomiska politiken ett politikområde eller också inte. 

Solbes Mira,
   . – Herr talman! De senaste månaderna har utvecklingen när det gäller tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten gått åt olika håll, vilket har skapat en allvarlig institutionell kris. Dessa händelser är tydliga bevis på att vi behöver stärka den ekonomiska styrningen i unionen.
Problemen har sin grund i att Tyskland och Frankrike upplever allvarliga skatteproblem som kan sammanfattas på följande sätt: alltför stora underskott, som inte bara beror på cykliska faktorer, höga underskott som kan vara skadliga på längre sikt eftersom de utgör ett hot mot de offentliga finansernas hållbarhet då de bidrar till ökade skuldnivåer samtidigt som de förändrade ekonomiska utsikterna ger negativa återverkningar på en potentiell tillväxt.
Mot denna bakgrund och med tanke på att båda länderna minskade sina underskott enligt bestämmelserna i fördraget, sände rådet först en omgång rekommendationer till Tyskland och Frankrike i början av året och uppmanade dem att vidta åtgärder för att komma till rätta med de alltför stora underskottsnivåerna senast i slutet av 2004.
Under andra halvåret i år stod det emellertid klart att de åtgärder som vidtagits av de båda länderna inte skulle vara tillräckliga för att justera 2004 års höga underskott. Kommissionen genomförde därför de förfaranden som föreskrivs i fördraget och utfärdade nya rekommendationer för att ta hänsyn till den nuvarande situationen.
Som ni vet röstade ett fåtal medlemsstater mot kommissionens förslag i rådet, och i stället nåddes en majoritetsöverenskommelse utanför fördraget, vilket aldrig tidigare har hänt.
Denna överenskommelse, som benämndes ”rådets slutsatser”, har mycket långtgående konsekvenser, som sträcker sig långt bortom den enkla tillämpningen av pakten i Frankrike och Tyskland. Kommissionen beklagar djupt att rådet varken har följt andan eller bokstaven i fördraget och stabilitets- och tillväxtpakten, som båda antogs enhälligt. Vi menar att ett regelbaserat system är den enda möjligheten att se till att åtaganden följs och att garantera likabehandling av samtliga medlemsstater.
Vi måste förstå att rådets beslut kommer att försvåra en strikt tillämpning av fördraget. Förfarandena gentemot andra länder kommer att påverkas. Det kommer nu att bli mycket svårt för rådet att anta formella beslut i linje med förfarandet vid alltför stora underskott, vilket även omfattar möjligheten att utfärda tidiga varningar.
Rapporterna om stabilitets- och konvergensprogrammen skulle kunna få minskad betydelse om rådet inte godtar ett system med en sträng multilateral övervakning.
Det faktum att länderna i euroområdet har tillåtits ligga på nivåer över 3 procent i flera år och att de förfaranden som föreskrivs i fördraget och pakten inte har tillämpats kan försvåra en strikt tillämpning av konvergenskriterierna i de nya medlemsstaterna.
Den politiska överenskommelsen i rådet innebär att det krävs mellanstatliga avtal för att hantera vår valuta och utgör ett riskabelt prejudikat inför framtiden. EG-domstolen kommer förmodligen att behöva klargöra om medlemsstaternas regeringar har befogenhet att införa nya förfaranden, som faktiskt ersätter de nuvarande gemenskapsstrukturer som föreskrivs i fördraget när det gäller vissa aspekter av den ekonomiska politiken.
Vi får emellertid inte glömma att rådets uttalande i slutet av Ekofinrådets möte visar att medlemsstaterna förstår behovet av en överenskommelse om tillväxt och stabilitet samt vikten av att dessa bestämmelser tillämpas på samma sätt över hela linjen.
Oavsett vad som händer kommer kommissionen att fortsätta att tillämpa fördraget och paktens bestämmelser. Det innebär att samtliga medlemsstater behandlas lika, samtidigt som det utgör en garanti för sunda offentliga finanser i Europa. Kommissionen kommer att se till att förfarandena tillämpas lämpligt och rättvist.
Samtidigt behöver vi förstärka den ekonomiska styrningen i unionen för att se till att samspelet mellan den inre marknaden och den gemensamma valutan fungerar.
Vi menar att Ekofinrådets beslut visar att det verkliga problemet är bristerna i det nuvarande EU-systemet för ekonomisk styrning. Kommissionen har för avsikt att ta itu med problemet och kommer efter noggranna överväganden att utarbeta ett program för bättre ekonomisk styrning i EU.
Vi kommer emellertid inte att börja övervägandena från noll, utan vi kommer att följa samma väg som kommissionen har valt tidigare. I linje med meddelandet av november 2002 om bättre samordning av budgetpolitiken tycks vi behöva analysera hur man på ett bättre sätt kan kombinera disciplin och flexibilitet för att se till att bestämmelserna följs i större utsträckning. Vi menar bl.a. att större tonvikt bör läggas på hållbarhet och skulder, så att man tar hänsyn till särdragen i varje enskilt land och ökar symmetrin under hela cykeln, genom att framför allt vara mycket återhållsam under konjunkturuppgången.
På så sätt kommer kommissionen att kunna utföra en mer effektiv multilateral övervakning och använda alla tillgängliga medel för att offentliggöra sina yttranden om den ekonomiska och finansiella politiken.
Vi måste höja blicken och se budgetdiskussionerna i ljuset av den nuvarande låga tillväxtpotentialen i den europeiska ekonomin. Vi behöver därför lägga större vikt vid de offentliga finansernas kvalitet utan att kompromissa bort den långsiktiga stabiliteten och hållbarheten.
Detta innebär att diskussionen om budgetpolitiken måste föras högre upp på dagordningen när det gäller samordningen av den ekonomiska politiken, och att man ger riktlinjerna för den ekonomiska politiken och genomförandet av dessa riktlinjer en mer framträdande roll i syfte att se till att Ekonomiska och monetära unionen fungerar ordentligt och att Lissabonmålen uppfylls.
Parlamentets aktiva deltagande kommer att vara avgörande för denna process.
Poettering (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot Solbes, mina damer och herrar! Det var ingen bra dag för Europa när Ekofinrådet fattade sina beslut den 25 november 2003. Det var ingen bra dag för EU-lagstiftningen. Det var ingen bra dag för EMU. Det var ingen bra dag för förbindelserna mellan små och stora länder och det var ingen bra dag för den kommande utvidgningen. De som under nittiotalet försvarade stabilitets- och tillväxtpakten bär nu ansvaret för den skada som har åsamkats den på samma sätt som de som har bidragit till att orsaka skadan.
Vi i vår grupp är fullständigt övertygade om att vi inte kan hantera den europeiska lagstiftningen på ett opportunistiskt sätt. Så länge det finns europeiska bestämmelser och så länge det finns en europeisk lagstiftning får den inte tänjas utan måste följas. Vi tror inte att stabilitets- och tillväxtpakten är död – det vore fel att säga det, för det skulle innebära att alla som har brutit mot den går fria från ansvar, både nu och i framtiden. Stabilitets- och tillväxtpakten har emellertid tillfogats allvarliga skador. Det vi rent generellt behöver i politiken är förtroende, och EU:s valuta, denna unga europeiska valuta, behöver en alldeles särskild form av förtroende. Det förtroendet har nu skadats.
Till er, kommissionsledamot Solbes, skulle jag vilja uttrycka vår grupps tacksamhet och uppskattning för att ni kämpade in i det sista. Ni kanske inte fick majoritet för er sak, men vi är övertygade om att ni hade rätt. Det kan ibland vara hedervärt att förlora, men i sakfrågan har ni vunnit.
Vi ger också vårt stöd till Europeiska centralbanken och önskar dess ordförande, Jean-Claude Trichet, all framgång när han även framöver kämpar för den europeiska valutans stabilitet. Vi har nu hört i synnerhet en finansminister framhålla absurda argument för att motivera varför detta underskott krävs just nu för att vi skall skapa tillväxt. Det här argumentet är helt felaktigt. Dagens skulder är morgondagens skatter. Det vi i dag är skyldiga kommer vi att behöva kräva av folket i morgon.
De som i dag drar på sig alltför stora skulder beter sig precis som de som i dag skadar vår miljö, för det är dagens unga generation och de kommande generationerna som kommer att få betala priset. Vi kräver därför hållbarhet, inte bara genom en måttlig finans- och budgetpolitik, utan även när det gäller miljöpolitiken, och allt detta hänger samman. Skulder leder till högre räntor och räntor leder till högre inflation. Det innebär att vi saknar pengar till lågräntelån som gör det möjligt för näringsliv och småföretag att investera, och sedan skapas det inga arbetstillfällen eftersom det saknas finansiering till rimlig ränta. I slutänden kommer det att bli låginkomsttagarna, det man brukar kalla vanligt folk, som får betala. En politik som innebär att man drar på sig skulder motverkar därför alla sociala syften, eftersom den mest drabbar dem som har minst. En sådan politik skadar också förbindelserna mellan länderna i Europeiska unionen. Vi har sett Portugal och Irland uppmanas att vidta stabilitetsåtgärder – helt riktigt, skulle det visa det sig – och om dessa och andra länder måste göra det, medan andra anser sig vara så stora att de inte behöver vidta sådana åtgärder, då slutar det med att de som följer kriterierna får betala notan för de andra. Det är därför som det här är en felaktig politik.
Jag skulle uppskatta om ni kunde lyssna. Jag ber att få tala till punkt. 

 Jag vill be er att lyssna på mitt anförande eller visa att ni förstår mitt språk. 

 Jag begär verkligen det av er. I mitt eget land – och jag talar nu inte som tysk, även om jag kommer från det största landet i Europeiska unionen – är det i dag många som inte längre har något förtroende för ministerrådets förmåga att försvara den europeiska valutans stabilitet. Vi vill att Europas valuta skall ha en framtid. Om den går i stöpet kommer det att innebära ett misslyckande för hela projektet med den europeiska integrationen.
Jag är ofta på besök i kandidatländerna och talar då med kollegerna i deras parlament och regeringar. I Estland, Lettland, Litauen, Polen, Tjeckien, Slovakien, Ungern och Slovenien – läget är annorlunda i Malta och Cypern – frågar de oss hur man kan begära att de, centraleuropéerna som vill gå med i EU, skall hålla en stram budget och satsa så hårt på reformarbetet när vissa länder i EU är en så dålig förebild. Detta är ett illavarslande, ja, verkligen ett fruktansvärt dåligt tecken, inte bara för den ekonomiska politiken, utan även mer generellt, och jag skulle vilja se att vi tillsammans återgick till den rätta vägen, för det är inte godtagbart att vissa stora länder kan göra sådant som inte är tillåtet för de små länderna. Detta har även att göra med den europeiska psykologin och staternas värdighet, och det som hände den 25 november får därför inte upprepas. Jag hoppas att detta är sista gången som vår grupp behöver kritisera denna typ av åtgärd i så rättframma ordalag.
Barón Crespo (PSE ).
   – Herr talman! För Europeiska socialdemokratiska partiets grupp skulle jag vilja uttrycka min djupa oro över den nuvarande krisen när det gäller stabilitets- och tillväxtpakten.
Herr Tremonti, ni som är en respekterad jurist måste erkänna att bestämmelserna inte kan ignoreras på det här sättet. När en formfråga tas upp, får vi höra att vi måste tala om politik i stället. Visst kan vi tala om politik, men först och främst måste vi följa den struktur och de bestämmelser som finns. Ett av de största problemen just nu är att Ekofin i sin helhet inte har någon gemenskapskultur. Man visade ingen som helst känsla för gemenskapen när man agerade som man gjorde vid mötet om stabilitetspakten, och inte heller när man föreslog ändringar som stör maktbalansen mellan rådet och parlamentet, trots att man inte hade befogenhet att komma med sådana förslag. Jag menar därför att Ekofinrådets främsta uppgift bör vara att läsa fördragen och att följa dem.
Det är tre avgörande frågor som står på spel just nu. Först och främst stabilitets- och tillväxtpaktens nuvarande situation och framtid.
Stabilitets- och tillväxtpakten skapades före den monetära unionen. När vi nu har den monetära unionen borde vi göra en översyn av pakten för att ta hänsyn till de nya elementen. Men som vi har framfört under flera månaders tid kan det däremot inte tillåtas att pakten överträddes 2000 och att ett dåligt prejudikat skapades. Även om detta inte är en konferens för kriminaltekniska experter, så diskuterar vi nu faktiskt om stabilitetspakten är död eller inte. Problemet är vilka länder pakten kommer att tillämpas för nu? Hur är det med Portugal? Vad händer med Irland? Är det någon skillnad? Det är därför mycket viktigt att få stabilitets- och tillväxtpakten på rätt spår igen och att göra det möjligt för kommissionen att komma med konstruktiva förslag. Den verkliga frågan är inte om pakten är död eller inte, utan att den inte respekteras eller tillämpas, vilket är en mycket allvarligare fråga just nu.
Den andra frågan – och här instämmer jag med Giulio Tremonti, som väckte frågan med stöd av parlamentet och som vi också framgångsrikt har återupplivat Delorsplanen tillsammans med, – är grundorsaken till att den europeiska ekonomin inte är den drivkraft den har alla förutsättningar att vara. Det är därför vi har varit för handlingsplanen ända sedan början. Men för närvarande startar inte ens motorn, och det skadar i sin tur allmänhetens förtroende alltmer.
Vid sidan av behovet att uppdatera stabilitets- och tillväxtpakten anser jag att vi också måste överväga en annan fråga som togs upp av kommissionsledamot Solbes: nämligen ekonomisk styrning.
Vi kräver inte att stabilitets- och tillväxtpakten skall skrivas in i fördraget, men vi måste komma ihåg att i konventets arbetsgrupp, som leddes av min kollega Klaus Hänsch, agerade alla ekonomiska representanter mycket defensivt – ungefär som det italienska fotbollslaget – och försökte blockera alla försök att komma vidare när det gäller den ekonomiska styrningen i unionen. Detta är extremt allvarligt.
Varför är det så allvarligt? Jo, därför att vi just nu inte har några starkare instrument. Jämför vår situation med situationen i Förenta staterna: vi har en centralbank som bara undersöker inflationen och en stabilitets- och tillväxtpakt som inte följs och som inte tar hänsyn till aspekten ekonomisk styrning. Minister Giulio Tremonti talade om att de ekonomiska cyklerna var viktiga faktorer. Innan centralbanken i Förenta staterna lägger fram ett förslag för kongressen måste hänsyn tas till inflationen, sysselsättningen och den ekonomiska aktiviteten. Detta är frågor som måste tas på allvar och det är nu hög tid att ta upp dessa frågor. Det är också hög tid att se till att stabilitets- och tillväxtpakten har en framtid. Av denna anledning, herr talman, menar jag att vi har ett ansvar att följa fördragen och att se till att Ekofinrådet följer samma regler som alla andra.
Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Stabilitetspaktens dödsannonser har skrivits förr och sedan hejdats när patienten har raglat vidare, om än bara med livsuppehållande åtgärder. Det vi bevittnade förra veckan var att finansministrarna gav sista smörjelsen till de regler som hade till syfte att garantera vår valutas och ekonomis långsiktiga stabilitet. 
De skyldiga förnekar naturligtvis allt ansvar eller hävdar att ”pakten är död, länge leve pakten”. Sanningen är dock att euroområdets två ledande ekonomier har skickat ett meddelande till alla små länder i euroområdet och till de anslutande länderna, vilket lyder ”gör som vi säger, inte som vi gör”. Jag vill dessutom poängtera för Giulio Tremonti att det italienska ordförandeskapet har misslyckats i sin plikt genom att agera som en bundsförvant i de berörda ländernas strävan att strunta i pakten, i stället för att se till att reglerna följs.
Vi kommer att få betala ett högt pris för finansministrarnas arroganta ignorerande av stabilitetspaktens regler. Vi kommer att få betala ett pris i form av ett skadat förtroende mellan medlemsstaterna, förlorad trovärdighet i våra medborgares ögon och på lång sikt högre räntor, lägre tillväxt och en instabil valuta.
Om våra ledare inte kommer överens om en reviderad och fungerande ram för skattestabilitet och skriver in den i vår grundlag återstår inget annat än en bruten ”gentlemen’s agreement”. De länder som gav upp sina valutor under förutsättningen att de inte skulle förväntas betala sina grannars skulder har rätt att kräva mer än så.
Det är därför som min grupp välkomnar kommissionär Pedro Solbes inställning och kommissionens avsikt att lämna förslag för att formulera om reglerna. Om man tar död på pakten i dess nuvarande form har man ett ansvar att förbinda sig till en överenskommen tolkning av en uppsättning regler för att förhindra ett oreglerat lånande.
Liberaldemokraterna anser att en välskött ekonomi och en stabil valuta kräver balanserade skatter och utgifter under verksamhetens gång. Problemet är inte den treprocentiga gränsen för budgetunderskottet, problemet är ländernas misslyckande med att konsolidera sina budgetar i förhållande till tillväxten.
Min överraskning över att få höra att ledaren för den socialistiska gruppen i parlamentet håller med oss kan bara jämföras med min glädje över hans omvändelse. De reviderade reglerna bör erbjuda straff och belöningar som ser till att vi utnyttjar perioder med ekonomisk tillväxt till att få budgetarna i balans eller skapa överskott och till att minska statsskulden. Länder som för en ansvarstagande politik i goda tider kan åtnjuta större flexibilitet i dåliga tider och låta lånandet bära bördan.
Dessa regler bör möjliggöra ett tidigt agerande mot länder som inte kontrollerar sina underskott i tider av tillväxt, så att de tvingas vidta justerande åtgärder. Ett nytt mål för den underliggande budgetbalansen kan läggas till, och de statliga investeringsutgifterna bör också tas med i beräkningen. Europeiska kommissionen bör ha större befogenheter att övervaka dessa nya regler, eftersom de nationella regeringarna har visat att de inte kan anförtros att göra det.
Detta har varit en dålig vecka för rättssäkerheten i Europeiska unionen. Min grupp hoppas att våra ledare vid toppmötet i Bryssel kommer att inse sitt ansvar att ur vraket efter stabilitetspakten rädda någon form av trovärdighet för EU:s skattepolitik.
Herzog (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Vi välkomnar verkligen den politiska debatt om stabilitetspakten som nu börjar. Prodi inledde debatten och den togs upp igen av Ekofinrådet. Kommissionen gör helt fel när den jämställer efterlevnaden av reglerna med den politiska bedömningen. Lagen är flexibel, när verkligheten kräver det, och det är sedan politikernas plikt att tolka den. Denna pakt, som nu håller på att testas mot verkligheten, undertecknades 1997, vid en tidpunkt då kommissionen, centralbanken och många stater proklamerade en period av hållbar tillväxt. Efter att först ha förnekat att det rådde lågkonjunktur förklarade de sedan att den skulle bli kortvarig och att ekonomin snart skulle återhämta sig. De som hade så fel borde inte få lära andra några läxor. I dag är förbättringen av situationen bräcklig. Den får inte äventyras, framför allt eftersom vi är utsatta för riskerna med dollarfallet och de allvarliga obalanserna i den amerikanska ekonomin. En del regeringar vill visa sig duktiga som kontrast till de stora stater som anses vara skyldiga. Dessa kritikers uppträdande verkar emellertid ofta vara opportunistiskt. I själva verket ligger deras inflationstakt många gånger över genomsnittet – vilket reducerar deras skulder – de ägnar sig åt skattedumpning för att dra till sig kapital och de glömmer bort strukturfonderna, som några av dem får stora bidrag från. Det finns därför många goda skäl till flexibilitet i pakten. Den tar inte hänsyn till verksamhetscykeln, den vidmakthåller splittringen, den försöker utdöma straff utan att erbjuda någon uppmuntran, och den kan inte lösa det konstanta och besvärande problem som Europas ytterst svaga tillväxtpotential utgör. 
Följaktligen skulle det inte vara en överdrift att fortfarande framställa kommissionen som procedurfrågornas väktare. Vi behöver en politisk aktör i Bryssel. Det finns ingen europeisk ekonomisk politik, och vi vill skapa en. Detta är en brådskande fråga. Pakten är inte död, vilket bevisas av de utfästelser Frankrike och Tyskland gjort för 2005. Om den ekonomiska återhämtningen inte kommer till stånd eller om den blir svag, skulle det emellertid bli ytterst svårt att fullfölja dessa utfästelser. Jag upprepar: reformen är viktig. I detta syfte är metoden lika viktig som innehållet. Alla gräl mellan institutionerna och mellan staterna visar tydligt på en flagrant brist på demokratisk kapacitet och legitimitet. Kollegernas bedömning av disciplinen och kvaliteten i den nationella budgetpolitiken är utan tvekan nödvändig, men den är inte tillräcklig, vilket nämndes tidigare. Det krävs solidaritet och större delaktighet för att bygga en ekonomisk politik. I detta avseende anser jag att den interaktiva dialogen mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet, liksom samråden med olika medborgargrupper, är element av avgörande betydelse. 
I fråga om innehållet behöver vi både regler och handlingar. Vi förkastar inte principen om en pakt med regler som syftar till att kombinera stabilitet och tillväxt. Vi har emellertid tydliga idéer om innehållet. Vi behöver regler som uppmuntrar till åtgärder i rätt tid och höjer kvaliteten på redovisningen av statens utgifter och inkomster. Hur kan vi göra anspråk på att legitimera budgetdisciplin, när unionen på ett så skamlöst sätt uppmuntrar till konkurrens på skatteområdet? Frankrike och Tyskland gör rätt i att begära den skatteharmonisering som ett antal andra stater vägrar att tillåta dem. Dessa regler måste också garantera kapaciteten att finansiera projekt som anses vara av allmänt intresse. 
Vi behöver också handlingar. Reformen av pakten kommer inte att bli framgångsrik om vi inte som ett komplement också bygger upp en europeisk budgetpolitik med en verklig budget för att bidra till att finansiera de mål om hållbar utveckling och sammanhållning som man enades om vid toppmötena i Lissabon och i Göteborg. Är det inte orättvist att hindra åtminstone länderna i euroområdet från möjligheten att agera gemensamt i budgetfrågor, när de är delaktiga i en och samma valutapolitik, men saknar ett andra viktigt instrument för den ekonomiska politiken? Tyvärr finns det en risk för att regeringskonferensen kanske inte öppnar dessa dörrar och att reformen av pakten kanske blir alltför begränsad. Ni kan därför räkna med att det blir ökade spänningar, som våra debatter i dag bara är en inledning till.
Lipietz (Verts/ALE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! Stabilitetspakten är död. Man skulle kunna beklaga att den förstördes av Europeiska rådet i samband med specifika svårigheter i två stora länder, varigenom man undergrävde trovärdigheten hos de institutioner som bygger på ett system av regler, accepterat av alla. Men när det gäller formen har denna pakt alltid varit ett ämne för överenskommelser mellan regeringarna snarare än kontroll från vårt parlament, den enda representanten för Europas folks suveränitet. Vad samarbetet mellan regeringarna har åstadkommit, herr Karas, är att förstöra den. 
Federalisterna och De gröna kommer inte att sörja paktens död – en pakt som ordförande Romano Prodi själv i går beskrev som dum – framför allt eftersom vi alltsedan Amsterdamtoppmötet har kritiserat dess innehåll. 
Den var verkligen dum, i två avseenden faktiskt. I den nuvarande situationen förvärrar den lågkonjunkturen genom att straffa de länder som försöker stödja det faktiska kravet på unionens inre marknad, speciellt i de stora länderna med ett särskilt ansvar ur denna synvinkel. I stället skulle det vara bättre att straffa de länder som har underskott under perioder av tillväxt. 
Ur strukturell synvinkel borde en äkta stabilitetspakt värna om framtida investeringar och framför allt de enorma investeringar som krävs för att man skall uppfylla Kyotokriterierna. 
Det finns ingen tid att tveka nu. En ny, intelligent pakt måste antas. Bara en pakt av detta slag kommer att förtjäna att inlemmas i konstitutionens tredje del. I själva verket är det bara en intelligent konstitution som kommer att förtjäna godkännande och respekt från Europas medborgare. Pakten måste vara kontracyklisk, och samtidigt får den inte hindra länder med svårigheter. Tvärtom måste den straffa de länder som missbrukar sina resurser och på detta sätt, genom ett slags klimatisk gyllene regel, skydda framtida investeringar från den nuvarande situationen. 
Bigliardo (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag lyssnade uppmärksamt på anförandena av Hans-Gert Poettering och Enrique Barón Crespo, två ledamöter som jag hyser stor aktning för, och jag lade märke till att vi ibland diskuterar denna fråga alltför mycket med utgångspunkt i våra egna länder och alltför mycket med utgångspunkt i våra egna politiska partier. Det är ingen slump att kommissionens ståndpunkt ligger i linje med Gruppen för Europeiska folkparitet (kristdemokrater) och Europademokraterna.
Tvärtom anser jag att vi borde anstränga oss och visa fantasi i denna känsliga och komplicerade fråga. 
Europa har sina regler – och pakten är en regel – men för närvarande behöver vi inga regler längre. Jag anser att Europa måste bli fantasirikt, modigt och dynamiskt, och jag menar att man inte kan hantera dessa frågor utan förståelse för att det italienska ordförandeskapet och Giulio Tremonti inte förtjänar parlamentets stöd för vad de har sagt utan snarare att ordförandeskapet förtjänar stöd för vad det gör, för att det tar itu med allvarliga frågor som rör viktiga länder i vår gemenskap. 
Dessutom har vi för tredje året i rad – och jag är föredragande för EU:s offentliga finanser – kunnat konstatera att den europeiska ekonomin håller på att stagnera. Jag tycker mig också förstå av andra ledamöters anföranden att Europapolitiken har vissa problem, och vi talade också om detta i utskottet i går med kommissionär Solbes. Alltså: varför inte göra en ansträngning för att äntligen övergå från stabilitet till tillväxt? Jag anser att detta skall göras av personer som, hellre än att vara reglernas väktare, vill vara politiker, och det var detta Platon en gång menade när han talade om politikern och hans överhöghet. Ur denna synvinkel tycker jag att vi gör exakt vad som behövs. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Varför skulle vi sluta ett nytt fördrag i Europa om vi vägrar att följa existerande avtal? Och om vi vägrar att följa stabilitetspakten under tider när den inte passar oss, varför erkänner vi då helt enkelt inte detta? Och varför börjar vi inte utarbeta avtal som vi verkligen vill följa?
Åtminstone i mitt land är det många människor som ställer dessa frågor. Deras förtroende har fått ett allvarligt slag. Varför är alla länder jämlika men vissa stora länder mer jämlika än andra? Dessa med rätta förkrossande kommentarer i media talar sitt tydliga språk. Allt detta undergräver förtroendet för politiken, och det får negativa återverkningar för oss. Varför, herr Tremonti, har ni inte valt att spela er roll som oberoende ordförande vad gäller stabilitets- och tillväxtpakten, såsom föreslagits av kommissionen? Inser ni vad rollen som ordförande innebär? 
Jag blir också påmind om detta genom vissa formuleringar i rapporten från eurogruppens och Ekofinrådets möte. I rapporten antyder kommissionär Solbes att kommissionen har gett Frankrike och Tyskland rekommendationer med jämförbart innehåll, vilket innebär att dessa länder är i samma situation. Han noterar att vi har nått en kritisk tidpunkt. Felaktiga beslut kan skada proceduren allvarligt. Beslut kan skapa ett viktigt prejudikat och påverka räntorna. Denna fråga gäller lika behandling av stora och små medlemsstater. Kommissionär Solbes säger vidare att det, om kommissionens rekommendationer inte följs, finns en avsevärd risk för att Frankrike och Tyskland kommer att ligga kvar över 3-procentsnivån även under 2005. Kommissionen har redan varit ytterst flexibel. De rekommendationer som nu är aktuella är verkligen så långt som vi är beredda att gå. Kommissionär Solbes antyder också, i enlighet med artikel 104.7 i EG-fördraget, att en återgång till alltför stort budgetunderskott inte är något alternativ, eftersom sanktioner aldrig skulle genomföras i annat fall. Dessutom skiljer fördraget och pakten inte mellan samarbetsvilliga och icke-samarbetsvilliga länder. Som fördragets väktare har kommissionen inget annat val än att följa den väg den nu har föreslagit. 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Ekofinrådet bröt inte mot fördraget den 25 november när det sköt upp sanktionsförfarandet för alltför stora budgetunderskott mot Frankrike och Tyskland. Snarare gjorde det en korrekt tolkning av artikel 104, som ger rådet politiskt manöverutrymme under hela förfarandet genom att låta det välja om det skall gå vidare eller inte. 
Det var bestämmelserna i stabilitetspakten som 1997 skärpte dessa regler genom att ta bort rådets manöverutrymme. Men när de gjorde detta, följde de inte fördraget. Jag är nyfiken på att få veta vad domstolen skulle anse om detta om den undersökte saken. 
Vad Frankrike beträffar kränkte landet sin konstitution när det 1997, trots våra varningar, antog en dum stabilitetspakt, som nu slår tillbaka och jagar landet och som Frankrike nu i sin tur tvingas bryta mot och därigenom skapa en konflikt med sina partner. 
Detta är ett bra exempel på en dålig hantering. Jag hoppas att vi inte kommer att göra ännu ett misstag genom att godkänna utkastet till en europeisk författning, vars filosofi är exakt densamma som i stabilitetspakten: nämligen centralisering och stelhet. 
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eftersom parlamentet vanligtvis är så kritiskt mot kommissionen, skulle jag först vilja gratulera kommissionen och kommissionären med ansvar för ekonomi och valutafrågor, Pedro Solbes Mira, till den integritet och den värdighet med vilka de har försvarat de befogenheter de har fått genom fördraget, som fördragens väktare.
Jag skall inte klandra det italienska ordförandeskapet, men, herr Tremonti, Ekofins beslut är verkligt klantigt. Herr talman, Europeiska unionen är nämligen en värdegemenskap och en juridisk gemenskap, och rättsregler – reglerna i stabilitets- och tillväxtpakten är rättsregler – får betydelse först om man är skyldig att följa dem, och denna efterlevnad måste krävas i lika mån av de små och de stora länderna. 
Europa kan inte byggas på de största ländernas lag. Vi kan inte, herr talman, tillämpa stabilitets- och tillväxtpaktens regler till punkt och pricka på Portugal och sedan befria andra större länder från deras skyldigheter.
Det är en sak att vara flexibel och tillämpa reglerna allt efter omständigheterna, men det är en helt annan sak att försöka ändra reglerna när spelet redan har börjat, när resultatet inte är gynnsamt eller när det inte passar oss; och den inställningen, herr talman, kommer att få konsekvenser, därför att en marknad som inte kan respektera sina egna regler skapar osäkerhet och brist på förtroende för den gemensamma valutans trovärdighet och, som vår politiska grupps ordförande Hans-Gert Poettering sade, dagens underskott är morgondagens skuld och följande dags skatter. Och vad värre är, detta beslut kommer vid en mycket dålig tidpunkt, precis vid inledningen av den regeringskonferens under vilken den europeiska författningen skall diskuteras. Och jag undrar med vilken moralisk auktoritet vissa medlemsstater kritiserar andra för att utöva sina legitima rättigheter inom ramen för omröstning med kvalificerad majoritet, när de själva på ett flagrant sätt försvarar sina nationella intressen och bryter mot andan och bokstaven i fördragen, vilket kommissionen har bekräftat.
Herr talman! Jag skulle därför vilja gratulera kommissionen till den integritet den har visat i försvaret av sin roll som fördragens väktare, och jag skulle vilja fråga om kommissionen, i konsekvensens namn, har för avsikt att stämma ministerrådet inför domstolen för att ha brutit mot fördragen.
Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! Ekofinrådets misslyckande med att fatta ett beslut om de tyska och franska underskotten lämnar en bitter eftersmak. Det är aldrig klokt att sätta sig över fritt accepterade regler. Det är ett förfärligt steg att ge allmänheten intrycket av att vissa stater i unionen är mer jämlika än andra, att Förbundsrepubliken Tyskland och Frankrike har rätt till speciell behandling därför att de är Europas drivande kraft. 
Vad socialisterna beträffar är stabilitet ett allmänintresse som måste försvaras. Det kommer emellertid inte att finnas någon stabilitet utan tillväxt. I flera år har den socialistiska gruppen begärt en intelligent revision av pakten, som lägger all sin tonvikt på stabilitet och ingen på tillväxt. Pakten är alltför rigid. Den är bunden av kriterier som, även om de har accepterats fritt, inte tar hänsyn till realiteterna i de ekonomiska cyklerna. Jag håller med Giulio Tremonti på denna punkt.
För det första, det finns en inställning som går ut på att ”en storlek passar alla”. Vissa stater laborerar med en offentlig skuld på omkring 60 procent, medan andra har en skuld på över 100 procent av sin bruttonationalprodukt. Pakten tar inte hänsyn till dessa väsentliga skillnader. Sedan finns det sanktioner som det är omöjligt att genomföra. Att be en stat i lågkonjunktur att sätta undan pengar eller att betala höga böter är som att försöka bota någon med anemi genom åderlåtning.
Ställd inför de tyska och franska underskotten ville kommissionen garantera att reglerna respekterades. Den kunde inte göra annat. Men nu när reglerna har havererat, kan kommissionen inte fortsätta att svinga lagens tavlor. När ett land faktiskt sätter sig över lagen, måste förfarandet anpassas till detta. Under alla omständigheter kan den ekonomiska politiken inte begränsas bara till iakttagande av procedurerna. På den punkten håller jag också med Giulio Tremonti. Av samma skäl motsätter sig min grupp att man vänder sig till EG-domstolen. Vi har att göra med ett politiskt problem, som kräver en politisk lösning. Vi behöver inte ta till domstolsbeslut. 
Eftersom vissa av paktens nyckelbestämmelser uppenbarligen blev föråldrade av det prejudikat som drevs fram av Ekofinrådet, måste pakten förbättras. Om Portugal, Grekland eller Luxemburg skulle drabbas av alltför stora budgetunderskott i morgon vore det otänkbart att kommissionen skulle kunna lägga fram förslag som går längre än vad Ekofinrådet accepterade i fråga om Tyskland och Frankrike. Den absoluta regeln om lika behandling av medlemsstaterna förbjuder helt enkelt detta. 
Ordförande Romano Prodi har just framhållit att det efter en allvarlig kris är nödvändigt med innovativa lösningar. Jag vänder mig därför till kommissionär Pedro Solbes Mira, som efter att ha predikat dygd nu måste predika intelligens. Efter att modigt ha försvarat principerna är det nu bara kommissionen som har frihet att föreslå en stabilitets- och tillväxtpakt, som är både rigorös och mer flexibel. Den måste t.ex. vara rigorösare genom att kräva att staterna behåller en balanserad budget, när tillväxten överskrider 3 procent. Den måste vara rigorösare genom att kräva att staterna minskar sin skuld när tillväxten överskrider 3 procent. Den måste däremot vara mer flexibel i tider då situationen inte är lika positiv, framför allt genom att ge staterna möjlighet att dra av investeringskostnader när budgetunderskottet räknas fram i enlighet med den brittiska gyllene regeln. Enligt kommissionen genererar investeringskostnader på 1 procent ytterligare tillväxt på 0,6 procent av BNP. Till exempel investerar Förenta staterna för närvarande 3 procent av sin BNP, medan Europa bara investerar futtiga 1 procent. 
Om vi tittar på den ekonomiska tillväxten på båda sidor om Atlanten, ser vi ett dogmatiskt Europa och ett pragmatiskt Amerika. Jag står inte här och uppmanar till underskott i amerikansk stil … 
Huhne (ELDR ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja framföra några konstruktiva tankar om hur vi kan ta oss ur det nuvarande kaoset. Den första är att det måste finnas en gemensam ansvarskänsla. Kom ihåg att problemet för både Tyskland och Frankrike började på grund av de budgetlättnader, skattesänkningar och ökningar av de statliga utgifterna som infördes mellan 1999 och 2002. I vart och ett av länderna uppgick denna budgetlättnad till mer än 1,5 procent av BNP. Om det inte hade hänt skulle båda länderna i dag ligga inom treprocentsgränsen. Ändå varnade ingen institution, varken kommissionen eller Europeiska centralbanken, eller någon ledamot i detta parlament, dessa regeringar för denna typ av lättnader. Systemet misslyckades och det är allas vår plikt att ställa det till rätta.
Detta är också viktigt eftersom stabilitets- och tillväxtpakten inte är ett rättsligt förfarande, utan ett politiskt förfarande som behöver finansministrarnas stöd för rekommendationer och, i slutänden, sanktioner. Ministrarna och kommissionen måste ha en gemensam syn på hur pakten skall tillämpas. Det skall finnas en tydlig uppförandekod för tolkningen av pakten så att den kan bli trovärdig inför framtiden. Disciplinen måste stärkas under goda år och på kort sikt måste det finnas en överenskommelse om storleken och hastigheten på de justeringar som behövs för att de länder som bryter mot pakten skall kunna återfå sin balans.
Pakten erkänner själv att det inte alltid kommer att vara möjligt att avhjälpa orimliga underskott omedelbart om särskilda omständigheter föreligger. Dessa särskilda omständigheter bör nu definieras så att de omfattar risken för en förlängning av konjunkturnedgången i Tyskland och Frankrike, vilka tillsammans motsvarar halva euroområdet. Det ligger inte i någons intresse att underminera paktens trovärdighet. Lagen måste följas. Med välvilja och fantasi kan denna ekvation lösas. Vi uppmanar kommissionen och finansministrarna att göra det.
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Först av allt välkomnar jag det faktum att vi nu håller denna debatt som jag begärde i september, innan EU:s finansministrar nyligen beslutade att inte tillämpa något strafförfarande mot Frankrike och Tyskland för att de brutit mot bestämmelserna i stabilitetspakten. De bevisade faktiskt att vi gjorde rätt i att fördöma orimligheten i kriterierna för nominell konvergens, som har lett till välkända och förödande konsekvenser i form av lågkonjunktur, växande arbetslöshet och de fattigdomsnivåer som Portugal för närvarande upplever. 
Vi har redan sagt här vid flera tillfällen att stabilitetspakten är värdelös. I debatten i oktober förra året bekräftade vi att vi instämmer i ordförande Romano Prodis och kommissionär Pascal Lamys påpekanden om att pakten är dum, i likhet med alla rigida beslut, och att den är ett grovt instrument för ekonomisk styrning, som måste ersättas av något intelligentare, eftersom 3-procentsregeln helt klart är föråldrad. Tyvärr handlade dessa herrar inte i överensstämmelse med sina påpekanden och misslyckades att presentera ett förslag till översyn av pakten. De var rädda för att dra i gång förfarandet vid alltför stora budgetunderskott mot Frankrike och Tyskland, som de hade gjort mot Portugal. Och då hände det oundvikliga: Tyskland och Frankrike accepterade inte kommissionens förslag. Kommissionen sade naturligtvis att den skulle fortsätta att tillämpa fördraget och att den förbehåller sig rätten att se på konsekvenserna av rådets slutsatser och att avgöra vilken åtgärd den kan vidta. Men är det någon som tror att kommissionen kommer att göra något mot Frankrike och Tyskland, om regeringarna i dessa länder inte går med på det? Som vi alla vet kommer den inte att göra det. Den fråga som kvarstår är: varför behålla en pakt som är meningslös? 
Vi vet att den text som godkändes av Ekofin bara tillämpar regler som tidigare aviserats av de tyska och franska regeringarna, varigenom den accepterar att dessa länder har misslyckats att leva upp till Maastrichtkriterierna under tre år i följd. Vidare råder det ingen tvekan om att de skulle kunna utsträcka detta till fyra eller fem år om de behövde mer tid … Det står nu klart vem som kontrollerar stabilitetspakten, vem som har makten och styrkan i Europeiska unionen redan innan det nya konstitutionella fördraget har trätt i kraft. Det bör påpekas att det var Tyskland som begärde stabilitetspakten, med dessa oacceptabla kriterier för nominell konvergens. Men som vi nu kan se, gjorde man det för att tvinga andra att följa bestämmelserna. Visst kan kommissionär Pedro Solbes Mira säga att rådets beslut inte respekterar vare sig reglerna eller andan i stabilitetspakten. Kommer han nu att avgå, sedan hans auktoritet har undergrävts på detta sätt? Frankrike var naturligtvis mer realistiskt och hävdade att rådet har ett annat sätt att genomföra stabilitetspakten och därigenom rättfärdigar landets brott mot pakten, samtidigt som man framförde krav på förändringar genom vad man kallade ”berikandet” av stabilitetspakten. Detta är en ståndpunkt som också andra har framfört här. En del har faktiskt sagt att pakten inte är död: den är bara nedfryst tills de rika och mäktiga länderna beslutar att den kan tinas upp därför att deras problem har lösts. Vi vet att ECB-rådet också var för ett antagande av kommissionens förslag. Kommer även ECB-rådet att avgå eftersom det har tillåtit sig att ignoreras av rådet? 
Vi som alltid har varit motståndare till stabilitetspakten har under lång tid krävt att den tills vidare skall upphävas, för att man skall kunna revidera dess dumma kriterier för nominell konvergens, som inte tar hänsyn till den faktiska situationen i varje land och deras olika nivåer i fråga om socioekonomisk utveckling och som blandar ihop produktiva utgifter och icke-produktiva utgifter när budgetunderskottet räknas fram. En sak är emellertid säker: hyckleriet hos de människor – och de finns också i Portugal – som använder stabilitetspakten som argument för att rättfärdiga antisociala politiska åtgärder blir nu ännu mera påfallande. 
Låt oss begrava den här pakten! Låt oss söka alternativa politiska åtgärder som prioriterar sysselsättning, offentliga tjänster av hög kvalitet, hållbar utveckling och folkets välfärd! 
Pannella (NI ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, kommissionär Solbes! På den punkt dit vi nu har kommit och med 114 sekunder till vårt förfogande skulle det vara dumt och smaklöst att i denna ”omröstningsmaskin” göra anspråk på att analysera Tremontirapporten och vad som har hänt. Det enda vi kan säga till er är att, vad oss beträffar, herr Tremonti, är situationen i parlamentet klar. De kommunistiska ledamöterna och de socialdemokratiska ledamöterna på vänsterflygeln stöder er, de respekterar er och delar ert tänkesätt, och mot er står de som representerar Berlusconis och alla hans europeiska allierades fäste: Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och deras lakejer. 
Låt oss för ögonblicket bara säga att ni har lärt oss en läxa i den italienska anda som ni representerar. Att bryta mot reglerna är den italienska härskande klassens konst; att bryta mot dem enligt regeln om nödsituationer. Pakter kan respekteras så länge de som inte respekterar dem kan besluta att det finns fall av då de inte behöver respekteras. Vi vet att ni också är en legendarisk parlamentsledamot, även om ni var det som journalist. I början av nittiotalet skrev ni underbara saker om skuldavskrivning och om budgetunderskott. För mig – som är liberal – var det inte fullt så underbart, eftersom ni t.o.m. blandade in etik; ni sade att skuldavskrivning och den gamla härskande klassens uppförande inte var särskilt etiska. 
Jag gratulerar er därför att jag anser att ni nu är en verklig mästare på att spela rollen av den gamla härskande klassen med så stor teknisk skicklighet och, om jag så får säga, att prata rent nonsens. 
Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Rådets ordförande har två gånger varit ordförande för Ekofinrådet, som två gånger under loppet av fyra veckor begått ett allvarligt brott mot det europeiska gemenskapsprojektet; första gången var när ni efter Ekofinrådets möte skrev ett brev till Berlusconi, i vilket ni framförde en massiv kritik mot konventets förslag till regeringskonferensen, och den andra gången var i förra veckan. Detta kan inte få stå oemotsagt, och vi kan inte utan vidare bara övergå till nästa fråga. Oavsett ur vilken aspekt man ser det, demokratisk politik, ekonomisk politik, valutapolitik, ur rättslig aspekt eller ur europeisk synvinkel, så är ert sätt att agera skadligt, oacceptabelt och förtjänar att fördömas. 
I dag sade kommissionär Pedro Solbes Mira till oss att rådet inte har hållit sig till fördragets anda. I måndags sade ECB-rådets ordförande Jean-Claude Trichet till utskottet för ekonomi och valutafrågor att Europeiska centralbanken fäster stor vikt vid att stabilitets- och tillväxtpakten förblir oförändrad oavsett vad som händer, för den har bevisat sitt värde i fråga om den ekonomiska och monetära politiken. Han uppmanade rådet, kommissionen, parlamentet och medlemsstaterna att ta sitt ansvar på allvar. Det är framför allt Tyskland och Frankrike jag uppmanar att inte skylla sina inrikesproblem på EU i allmänhet och på stabilitetspakten i synnerhet. Att lägga skulden på andra är inget lämpligt bidrag till arbetet för att nå gemensamt uppsatta mål. Europeiska unionen består av oss alla. Tyskland och Frankrike gick för långt i sitt sätt att tolka reglerna, och det som var en gemenskapsfråga gjorde de till enbart en fråga för överenskommelse mellan regeringar. Genom ett politiskt beslut åsidosatte de reglerna, men gemenskapen är inget alternativ till politik. Finansministrarna har försämrat dess trovärdighet, rubbat förtroendet och skapat andra problem. Det är inte acceptabelt.
Trentin (PSE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! I Ekofins överläggningar tog metoden för samarbete mellan regeringar överhanden över gemenskapsmetoden genom ett alltigenom slappt och slarvigt beslut om att tills vidare skjuta upp förfarandet, och detta utan att man angav några exakta villkor för den tidsfrist Förbundsrepubliken Tyskland och Frankrike fick för att uppnå en budget i balans. Detta är mycket allvarligt.
Detta är ett betydande prejudikat, som skulle kunna gynna andra länder i framtiden och som, vilket Romano Prodi sade, är till skada för en effektiv samordning och en styrning av den ekonomiska och sociala politiken utifrån transparenta, bindande mål, inte bara i fråga om stabilitet utan också, speciellt nu, i fråga om tillväxt. 
Denna händelse tjänar emellertid bara till att förtydliga de brister och motsägelser som fortfarande finns i hanteringen av stabilitets- och tillväxtpakten, där Europaparlamentet fortfarande är uteslutet från varje slags medbeslutandeförfarande. Händelsen visar tydligt på bristerna i själva formuleringarna i stabilitetspakten, som är mycket mer restriktiva och mekaniska än texten i fördraget, inte minst i fråga om flexibilitetsproblemen. Detta betyder att unionens institutioner, till att börja med kommissionen, måste tillämpa två fullständigt oförenliga synsätt för att fullgöra de två uppdrag som unionen har gett sig själv inom den ekonomiska och sociala politiken och inom miljöpolitiken. Jag syftar på Lissabon- och Göteborgsstrategierna, den senare utan bindande mål, och på stabilitets- och tillväxtpakten. 
Det är dessa allvarliga brister, vilka också finns i kommissionens initiativ, som förklarar varför man har godtagit en hantering som är flexibel men inte lämplig när det gäller att uppfylla målen för stabilitets- och tillväxtpakten, utan att fastställa specifika minimivillkor som kan motivera den beviljade tidsfristen för anpassning av budgetarna. Jag syftar på de bindande målen i Lissabonstrategin som måste finnas med bland de villkor som skall uppfyllas vid genomförandet av stabilitetspakten. 

Gasòliba i Böhm (ELDR ).
   – Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Bland de olika aspekter som har tagits upp i denna debatt skulle jag vilja kommentera följande: för det första, det har otvivelaktigt varit en allvarlig kris i tillämpningen av grunderna för valutaunionen och euron, som skadar deras trovärdighet. 
För det andra, jag skulle vilja ta upp det berömda uttrycket att Europeiska unionen har byggts upp på grundval av en kris, och vi bör dra lärdom av denna kris, speciellt i fråga om en aspekt som redan har nämnts av kommissionär Pedro Solbes Mira, som jag helt och fullt stöder och som gäller att få till stånd en verklig styrning av den ekonomiska politiken, något som han har kallat ”europeiskt styre”. 
Vi har en asymmetrisk situation med en valutapolitik, som är mycket bättre definierad än den ekonomiska politiken. Jag hoppas att denna kris skall bidra till att vi får denna ekonomiska styrning, som parlamentet alltid har begärt, bland annat helt nyligen, om ni tillåter mig att vara oblyg, i mitt betänkande om eurons internationella roll.
Markov (GUE/NGL ).
   – Fru talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Vi förde en debatt i Strasbourg om stabilitets- och tillväxtpakten så långt tillbaka som den 21 oktober 2002. Redan då sade jag tydligt att det inte fanns något argument mot att begränsa staternas nya offentliga skuldsättning, under förutsättning att detta var förenat med kravet på att skapa tillväxt och stimulera efterfrågan. Tillväxt och ökad efterfrågan kan emellertid inte åstadkommas genom sänkning av lönerna eller längre arbetstid, utan genom att lyfta bort skattebördan från grupper med låga eller medelstora inkomster, genom offentliga investeringar, genom utökade företagsinvesteringar och genom ökning av den privata konsumtionen. 
Euroområdets finansministrars beslut att tills vidare inställa förfarandet vid alltför stora budgetunderskott mot Tyskland och Frankrike och att ge dessa stater anstånd till 2005 för att nå 3-procentsgränsen för årlig skuldsättning är en loj kompromiss, som inte ändrar på den falska grundpremissen, som innebär att ett strikt fasthållande vid 3-procentsgränsen i ekonomiskt svåra tider får ekonomin att expandera snarare än att krympa. För att åter stärka investeringarna över hela linjen måste varje reform av stabilitetspakten gå hand i hand med en starkare europeisk politik på det ekonomiska och sociala planet och på sysselsättnings-, skatte- och miljöområdet. Det måste vara möjligt att använda lån för att finansiera offentliga investeringar, även om detta för en tid leder till ett budgetunderskott över 3-procentsgränsen. 
Detta skulle enligt min bedömning vara en hederlig och lämplig handlingsplan, utan vilken vi skulle förlora all trovärdighet och samma problem skulle dyka upp i fler länder varje år. 
Ni kanske tänker annorlunda, men min åsikt är att vi bör rätta till misstagen hellre än att skyla över dem med nya. 
Andria (PPE-DE ).
   – Fru talman, kommissionär Solbes, mina damer och herrar! Jag har lagt märke till att man i fråga om stabilitets- och tillväxtpakten i vissa fall har gjort överdrivna påståenden och dragit förhastade slutsatser. Jag syftar också på Hans-Gert Poettering: Jag menar inte att Giulio Tremonti uppmanade medlemsstaterna att dra på sig skulder, utan snarare att se mera till innehållet än till formen för vad som har hänt. Jag instämmer inte heller i Graham Watsons anförande, när han talar om en urvattnad pakt. Det italienska ordförandeskapet har lyft upp den ur det vatten den höll på att drunkna i. Ännu mindre tycker jag att jag kan hålla med dem som hävdar att pakten är död. 
Om vi i stället ser till fakta, måste vi tvärtom vara överens om att pakten fortfarande lever och att det italienska ordförandeskapet har lyckats rädda den, t.o.m. i en situation där det fanns mycket påtagliga svårigheter. Ordförandeskapet har lyckats uppnå ett enhälligt antagande, således inklusive ett godkännande även från de mest rigorösa staterna, av slutsatser som innehåller viktiga förpliktelser om att respektera pakten, budgetdisciplinen och genomförandet av strukturella reformer. Detta har inte diskuterats i medlemsstaterna, än mindre i Europaparlamentet. 
Beträffande kommissionens rekommendation är frågan enkel: Kommissionen presenterade rekommendationer som, samtidigt som de helt följer fördraget, skulle bli föremål för omröstning i rådet. Rådet förkastade dem, eftersom man inte fick den majoritet som krävs enligt samma fördrag. Vad borde det italienska ordförandeskapet ha gjort? Noterat förkastandet av kommissionens rekommendationer utan att vidta någon annan åtgärd? Gett Frankrike och Tyskland frihet att agera? Förklarat hela processen ogiltig? Jag tror att det i detta fall verkligen skulle ha blivit tal om en död pakt och om rådets oansvariga agerande. 
I stället valde det italienska ordförandeskapet det enda möjliga sättet att rädda pakten. Ställt inför omöjligheten att anta kommissionens rekommendationer föreslog det att man skulle anta de slutsatser i vilka Frankrike och Tyskland förband sig att uppdatera åtgärderna för att minska underskottet och att temporärt inställa förfarandet. 
Randzio-Plath (PSE ).
   – Fru talman! I dag är inte en dag då vi bör hålla lovtal och det är inte heller en dag då vi bör säga att lagen – den europeiska lagen – har överträtts. Förfarandena beskrivs tydligt i Maastrichtfördraget, och de går igen i stabilitetspakten. Var och en har sin roll att spela – kommissionen likaväl som finansministerrådet. Det faktum att de inte måste vara helt överens i sina bedömningar har delvis att göra med det sätt på vilket alla betonar att pakten måste följas och att vi behöver regler, utan att det klart framgår hur effektiv en pakt av detta slag kan vara, när den endast handlar om sanktioner, när det går dåligt, och inte räknar med någon roll för kommissionen, när det går bra. Pakten är bristfällig inte bara genom att kommissionen inte har någon roll att spela när det går bra, utan också genom att den endast inriktar sig på de svårigheter medlemsstaterna har i tider av lågkonjunktur. Är då inte effekterna av en treårig stagnationsperiod, som har skakat och drabbat speciellt Europas större ekonomier hårt, i sista hand lika negativa som en lågkonjunktur? 
I dag menar jag att vi också måste understryka att pakten faktiskt har visat sin effektivitet, och så kan vi ta itu med att reformera den utan betänkligheter. I varje reform måste ingå att kommissionen avskaffar sina rigida förfaranden för cyklisk anpassning och att den tillåter sig att bli bedömd med de metoder som väljs av Internationella valutafonden. Om den gjorde det, skulle våra debatter kanske vara helt annorlunda, eftersom vi också skall komma ihåg att de siffror vi talar om mellan finansministerrådet och kommissionen i fråga om Frankrike och Tyskland bara gäller en skillnad på 0,2 procent, även med hänsyn tagen till felfrekvensen i vår statistik. 
Vad vi verkligen behöver nu tror jag är en djupgående debatt om reformen av stabilitetspakten; framför allt menar jag att vi måste kombinera en genuin definition inte bara av valutastabilitet utan också av sunda finanser med tillväxt och social stabilitet. Detta, snarare än enbart stränghet, är den utmaning Europa står inför. 
Nordmann (ELDR ).
   – Fru talman! Den 25 november följde man förfarandena i formellt avseende. Men alla är mycket medvetna om att gemenskapsandan har försämrats. Det finns gällande stycken som vittnar om svaghet, och förtroendet har fått otillräckligt med syre i Europeiska unionen sedan den dagen.
Vi har inga sanktioner, men skyldigheten att minska underskotten kvarstår. En av rådets slutsatser framhäver faktiskt just detta. Vi måste därför rädda vad som kan finnas kvar av pakten i dag, med andra ord dess anda, nämligen en strävan efter stabilitet och tillväxt och att använda det ena för att uppnå det andra. 
Vad som har hänt väcker också frågan om de fransk–tyska relationerna. Det är inte en fråga om deras nödvändighet när det gäller att driva Europa framåt utan deras trovärdighet när det gäller att se till att framstegen accepteras. De fransk–tyska relationerna är en drivkraft, men denna drivkraft får inte bli till en detonator som skulle kunna få Europa att explodera. 
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Den kris som stabilitetspakten befinner sig i visar mycket tydligt instabiliteten i EU:s valutaunion. Vi kan se hur en ekonomisk kris mycket snabbt omvandlas också till en politisk kris med valutaunionens nuvarande konstruktion. Vi kan se att det i praktiken råder helt olika regler för stora länder som Tyskland och Frankrike och för små länder som Portugal och Irland.
Denna kris beror inte bara på att stabilitetspaktens krav inte uppfylls. I botten finns betydligt djupare problem. Tysklands och Frankrikes problem handlar i grunden om låg tillväxt och alltför låg sysselsättning. Problemet är att EU:s valutaunion och stabilitetspakten i praktiken inte har något att erbjuda för att få igång tillväxten och för att få en högre sysselsättning. På så vis riskerar krisen att fördjupas.
Vi ser också tydligt att olika länder inom euroområdet idag sannolikt skulle må bra av olika politik. Länder med helt olika tillväxt och inflationstakt behöver olika räntenivåer och växelkurser. Det är ingen tillfällighet att de länder i Västeuropa som inte är med i valutaunionen i genomsnitt har en mycket stark ekonomisk utveckling jämfört med euroländerna. Euron är en del av problemet. Man måste inse att stabilitetspakten inte längre fungerar utan måste göras om. Den måste kunna tillåta en mer expansiv ekonomisk politik i kristider, så att man skall kunna ta sig ur den ekonomiska krisen.
Sverige röstade med mycket stor majoritet nej till den gemensamma valutan vid en folkomröstning i september. Stabilitetspaktens kris är ytterligare ett bevis på att det var ett klokt beslut att stå fri från EU:s valutaunion. Nu är det dags att gå vidare och att i den pågående regeringskonferensen befästa det svenska nejet i ett minst lika omfattande rättsligt bindande undantag som det brittiska. 
Langen (PPE-DE ).
   – Fru talman! Om man följer de debatter som äger rum här i kammaren tror jag att man snart upptäcker de betydande åsiktsskillnader som finns här, men sällan har jag hört något så orimligt som anförandet nyss av ordföranden för utskottet för ekonomi och valutafrågor, där hon anklagar kommissionen för att använda rigida förfaranden som ett led i konjunkturanpassningen. Fru Randzio-Plath! Åt detta kan jag bara skaka på huvudet. Om ni kan anklaga kommissionen för något sådant, vilket EU och vilket euroområde lever ni då i? Vi kan inte göra annat än att ge kommissionär Pedro Solbes Mira vårt fulla stöd och uppmana honom att vidta rättsliga åtgärder mot stats- och regeringscheferna, för en sådan överträdelse av EU:s stabilitets- och tillväxtpakt kan inte få lov att passera obemärkt.
När kammaren får veta att rådets italienska ordförandeskap har lyckats prestera fantastiska slutsatser så frågar jag mig om detta meddelande är värt mer än ett internationellt avtal som stabilitets- och tillväxtpakten. Varför skulle Tyskland och Frankrike anse sig bundna av detta dokument när de inte klarade av att följa bestämmelserna? I den största tyska dagstidningen, , har Tyskland och Frankrike kallats för en ””, som gräver en grav åt Europeiska unionen i stället för att vara ett föredöme för övriga medlemsstater och visa hur man skall göra. Pakten är tillräckligt flexibel som den är. Det stämmer inte att det krävs ett underskott på 3 procent. I pakten talas i stället om budgetkompensation. Skillnaden mellan 0 och 3 procent ger medlemsstaterna 250 miljarder euro som en buffert för att hantera problem i anslutning till konjunkturen, internationell krishantering och naturkatastrofer, så problemet är snarare att Tyskland och Frankrike redan hade slut på sitt manöverutrymme när problemen uppkom. Av detta, herr kommissionär, följer att det är reformerna man måste inrikta sig på snarare än själva tillväxten. Det är därför vi är fullt och fast emot en ändring av stabilitets- och tillväxtpakten. Pakten måste respekteras och kommissionen måste få större befogenheter gentemot rådet.
Berès (PSE ).
   – Fru talman! Jag är förvånad över att vi i denna debatt endast diskuterar pakten. Problemet är inte så mycket pakten i sig. Problemet är att vi har en valutaunion och inte en ekonomisk union. En del har kallat pakten obegåvad. Jag anser dock att kommissionen har visat ett visst mått av intelligens i sin tolkning av pakten.
Jag är dock förvånad över att en del talar om att hänskjuta frågan till EG-domstolen och att ingen någonsin har övervägt att låta domstolen pröva de andra överträdelser av fördraget som praktiskt taget samtliga euroländer ideligen gör sig skyldiga till genom att inte betrakta sin ekonomiska politik som en fråga av gemensamt intresse, såsom anges i fördraget. Detta är grundorsaken till det problem vi står inför. Stabilitetspakten är bara regelboken i slutet av processen med vars hjälp poängen kan räknas samman. Stabilitetspakten anger aldrig hur spelet skall spelas, och spelet fungerar bara som ett lagspel. Stabilitetspakten kallas obegåvad eller stel. Det är den i betydligt mindre omfattning än de konkurrensinriktade devalveringar som dominerade före övergången till euron. Pakten i sig är dock inte tillräcklig.
Jag menar därför att vi måste beakta tre aspekter. Vad den ekonomiska politiken beträffar har vi det strategiska verktyg som vi behöver för att säkra ny tillväxt i Europa – nämligen Lissabonstrategin. Vi har inte det verktyg som krävs för att genomföra denna strategi och det är sannerligen inte stabilitetspakten som kommer att användas för att genomföra den. Det är detta vi måste beakta. En del har föreslagit en strategi med omfattande insatser. Ekonomi- och finansministrarna har dock ännu inte beslutat hur detta skall finansieras. Alla talar om samordning, men detta gäller bara när det blir möjligt för Frankrike och Tyskland att göra gemensam sak mot kommissionen. Detta är inte samordning på förhand, som är det slags samordning som krävs för att dra största möjliga nytta av euroområdet.
Den andra aspekten är dialogen med centralbanken. När centralbanken maler på om strukturreformer lyssnar inte regeringarna och det är därför nödvändigt att hitta en annan form av dialog med dem.
Vi måste slutligen se på konventets arbete för att nå framsteg i regeringskonferensens resultat och stärka kommissionens befogenheter när det gäller att genomföra en ekonomisk union. 
Marinos (PPE-DE ).
   – Fru talman! Det mesta av det jag hade tänkt säga har redan tagits upp och jag välkomnar anförandet av Hans-Gert Poettering, som tyvärr redan har gått.
Jag skulle vilja att vi koncentrerar oss på följande: De bestämmelser som vi frivilligt har godkänt och samtyckt till, stora eller små, svaga eller starka, måste respekteras av alla, vare sig vi tycker om det eller inte. Det kommer att straffa sig om Europeiska unionens principer och förordningar bara skall anses gälla i vissa fall och vi bara följer dem så länge de ligger i linje med våra intressen och struntar i dem när vi inte gillar dem.
Den mest grundläggande demokratiska principen är allas respekt för lagstiftningen. Om vi inte är nöjda med den så ändrar vi den. Om stabilitetspakten inte är till belåtenhet så bör den avskaffas eller ändras. Vi får dock under inga omständigheter anse att pakten gäller, samtidigt som de som inte gillar den låter bli att följa den, såsom sker i dag. När det uppdagades att små medlemsstater som Portugal inte respekterade paktens villkor tvingades de till stränga åtgärder och kostnadsnedskärningar för att minska underskottet till under 3 procent. Då var det ingen av de stora medlemsstaterna, vilka nu bryter mot reglerna, som begärde att pakten inte skulle gälla. Nu när deras ekonomi oväntat har drabbats av problem har de upptäckt att pakten är allt ifrån olämplig till oacceptabel. Dubbla regler.
De små ländernas reaktion är därför förståelig, eftersom de har upptäckt att vissa är mer jämlika än andra, som George Orwell uttryckte saken. Deras bristande förtroende för ändringarna i utkastet till konstitution blir därför ännu mer markant med risk för att utkastet till konstitution kanske inte blir ratificerat och att Europeiska unionen hamnar i ett förödande dödläge. 
Katiforis (PSE ).
   – Fru talman! ”Morot och piska”, sade Graham Watson. Det fanns gott om straff och belöningar i stabilitetspakten – straff för arbetarna och belöningar för cheferna, straff för de arbetslösa och belöningar för finansiärerna. Stabilitetspakten var inte bara socialt orättvis, den var helt oanvändbar och tragedin i brottet mot den består inte i att vi inte ville att den skulle uppfyllas, utan i att den alls skapades. Det var den verkliga tragedin. Om vi hade hållit fast vid Maastrichtkriterierna med samma stränghet som stabilitetspakten kräver att vi håller fast vid de tre procenten, skulle det då ha funnits en euro i dag? Skulle det ha funnits en euro, herr kommissionär? Jag ber alla här att lägga handen på hjärtat och besvara denna fråga ärligt, som ärliga människor som vill att regler skall följas. 
Den andra punkten i sammanhanget är att kommissionen säger till oss att den kommer att fortsätta att tillämpa pakten. Om samma sak händer igen, hur kommer pakten då att tillämpas? Jag hoppas att det blir med samma handlingsfrihet som den som visades Frankrike och Tyskland. Det vore orättvist att tillämpa en annan norm för ett litet land i framtiden.
Det har också antytts att dagens underskott är morgondagens skatter. Så enkelt! Dagens underskott kan också vara dagens investering, vilken kommer att ge morgondagens högre inkomst, ur vilken högre skatter enkelt kan betalas. Jag föreslår därför att vi slutar att hålla duktiga anföranden här och anmäler oss till en bra kurs i grundläggande makroekonomi, vilket en del av oss här verkar behöva. Det gäller naturligtvis inte ministern. Han verkar kunna det – eller ha lärt sig det – och det är jag tacksam för.
Kontentan är att vi i dag behöver en ekonomisk expansionspolitik, inte en inskränkningspolitik. Precis som det finns en inflationsstabilitet kan det också finnas en deflationsstabilitet. Ur detta perspektiv är stabilitetspaktens fall bra för stabiliteten. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill börja med att citera Aníbal Cavaco Silva, som är ekonomiprofessor och tidigare premiärminister i mitt hemland och under vars ledning Portugal införde euron. Hans ord kan tyckas hårda, men de äger sin riktighet: ”stabilitetspakten var en kniv i ryggen på den fransk–tyska axeln, som från att ha varit en drivkraft för ett gemenskapsbaserat EU utvecklades till en instabilitetsfaktor. Stabilitetspakten är nu död, åtminstone när det gäller befogenheten att ålägga straffåtgärder. Detta är ett uttryck för att det gemenskapsbaserade EU har förlorat sin inriktning”. Jag vill inte ge mig in i diskussionen om huruvida stabilitetspakten var dum eller inte. Under loppet av några dagar kunde vi se hur de som ansåg pakten vara intelligent bestämde sig för att inte följa den medan de som ansåg den vara dum protesterade när den inte följdes. Jag medger att andra indikatorer krävs och att mekanismer som passar i tillväxttider kanske måste ha andra egenskaper än de mekanismer som måste följas när det är lågkonjunktur. En sak är jag dock säker på: vi behöver mekanismer för att hålla de offentliga finanserna i styr för eurons och EU:s bästa. Något vi inte kan acceptera är att kriterierna har en dubbel tillämpning: vissa länder tvingas följa regler medan andra tillåts slippa undan. Vad som skadar enigheten inom EU är känslan att de små länderna inte tillåts agera på samma sätt som de stora. Vad som är oacceptabelt är att de som har handlat felaktigt uttalar sig föraktfullt och ohyfsat om dem som har levt upp till sina åtaganden. Ett exempel är den bedrövliga attityd som de franska och tyska finansministrarna visat mot den portugisiska regeringens modiga budgetpolitik. Vad som är oroande är att tendensen att strunta i paktens regler kan leda till räntehöjningar, vilket Pedro Solbes Mira medgav. Detta är ett obehagligt scenario för djupt skuldsatta familjer och enskilda personer.
Fru talman! Vårt mål bör vara att stärka instrumenten för den europeiska integrationen och inte försvaga dem, särskilt mot bakgrund av debatten om det nya konstitutionella fördraget och utvidgningens slutförande. 
Radwan (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Vi lägger för närvarande ned stora ansträngningar på och fäster stor vikt vid att diskutera ett nytt konstitutionellt fördrag, som skall ge oss ett nytt regelverk för framtiden, samtidigt som de större länderna visar sin likgiltighet för den nuvarande lagstiftningen. Jag hoppas att ni inte misstycker om en bayrare som jag drar en parallell. När de österrikiska valen hölls och koalitionen bildades anklagade vi detta laglydiga land för olaglighet och satte in alla våra krafter för att få vår vilja fram, och samma sak händer nu. De stora länderna visar att EU:s lagstiftning saknar betydelse för dem.
Jag kan inte göra annat än uppmuntra kommissionen att med hjälp av sina jurister kritiskt granska det som har skett, eftersom rådet inte bara har avvisat kommissionens förslag, vilket det hade rätt till, utan även har förbigått kommissionen och helt sonika fastställt nya ramar. För detta saknar rådet behörighet och jag kan därför bara ge kommissionen mitt stöd.
Det sätt som de stora pojkarna spelar på i Europeiska unionen har förstås mycket negativ inverkan på de nya medlemsstaterna, vilka alla tio, följt av ytterligare två, som vi väl vet kommer att införa euron, och hela tiden har vi haft den ena debatten efter den andra om nödvändigheten av att följa kriterierna. Vilka argument skall kommissionen och rådet använda i framtiden när de talar om för dessa länder att de måste följa kriterierna? Vi gör det ju inte själva, så vi kan vänta oss att de kommer att följa vårt exempel.
Det enda jag faktiskt kan göra är att ge kommissionen mitt stöd. Det är här som kommissionen måste agera kraftfullt och konsekvent, och låt mig säga ett varningens ord om att förhandla fram en ny pakt: så som situationen ser ut i EU i dag skulle en ny pakt inte bli värd namnet, utan i slutänden bli ett hopkok av önsketänkande och förhoppningar om flexibilitet helt utan hänsyn till vad ekonomin behöver. EU betalar priset för att Tyskland inte har lärt sig sin läxa de senaste fem åren, och när det väl kommer till kritan så är ju vårt mål att behålla EU:s gemensamma valuta som en garanti för ekonomisk stabilitet. Tack. 
Konrad (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Europeiska unionen är en gemenskap grundad på lagstiftning – lagstiftningen och dess företräde är vad Europeiska unionen handlar om. På Tysklands vägnar har den tyska finansministern nyligen trampat på denna lagstiftning genom att tillsammans med Frankrike allvarligt skada stabilitetspakten. Genom denna handling bröt Tyskland inte bara mot lagen utan förstörde även förtroendet, inte bara hemma utan även hos Tysklands europeiska grannländer och otvivelaktigt även hos de länder som vill ansluta sig till Europeiska unionen.
Regler kan ändras, men inte genom att man bryter mot dem. I bästa fall blir detta liktydigt med ett styre baserat på makt snarare än rätt och därmed raka motsatsen till det som håller EU samman. Denna illvilliga nationella egoism och fransk–tyska egenmäktighet kommer att förfölja EU under lång tid framöver. Berlin ryggade skrämt tillbaka inför att behöva skära ned de totala utgifterna på 1 000 miljarder euro med 6 miljarder euro. Detta belopp är inte på något sätt avgörande för att en återhämtning skall kunna ske – inte för att det finns några tecken på en sådan. Det är EU:s grundvalar som har blivit manipulerade och en sedan länge planerad allians har bildats mot Europeiska kommissionen. Detta är i själva verket den strategiska punkten, den bakomliggande strategin i denna händelseutveckling, den strategiska kärnan i Berlin–Paris mjukvalutaaxel.
Vem kommer då att kunna klandra de mindre länderna och euroskeptikerna om deras misstänksamhet ökar igen? Ingen kommer heller att vara så benägen att på nytt förlita sig på att kommissionen skall skydda dem. Det var en svart dag för EU när stabilitetspakten skadades på detta sätt, och detta har skapat en förtroendekris och en politisk kris i Europeiska unionen. 
Tremonti,
    – Fru talman! Ordförandeskapet har kritiserats för bristande neutralitet. Det italienska ordförandeskapet, och här citerar jag kommissionär Pedro Solbes Mira, har arbetat hårt för att finna en lösning, men det är också sant att det inte röstade för kommissionens rekommendationer. En persons sätt att rösta är ett konstigt sätt att definiera neutralitet.
Ordförandeskapets ståndpunkt har varit fullständigt opartisk. Det har ingenting att vinna och jag menar att hela denna debatt bör föras på EU-nivå, utan att tillämpa inrikespolitikens seder och bruk. Jag känner att jag kan säga detta som företrädare för en regering som anser att kommissionen är viktig – som övervakande instans – men som tillmäter finansmarknaden lika stor betydelse.
Jag beklagar att partigruppens ordförande Hans-Gert Poettering inte finns här i kammaren. Om jag inte misstar mig nämnde ordföranden två exempel på länder som har ändrat ståndpunkt: Irland och Portugal. Jag beklagar att Irland och Portugal tillsammans med Frankrike och Tyskland liksom Belgien, Grekland och Luxemburg röstade för kommissionens slutsatser.
Även om Junker inte är närvarande i dag anser jag att det är nödvändigt att ta upp hans ståndpunkt, som jag inte tror skiljer sig från Europeiska unionens, som han intog i eurogruppen och därefter i Ekofin. Diskussionen om ”stora” och ”små” länder duger inte. Det vi talar om här är en politisk process.
Jag anser ärligt talat inte att kommissionen har politiskt monopol och jag anser inte att bestämmelser är liktydigt med sanktioner. Monopol inverkar negativt på ekonomin och är heller inte bra i rättsligt avseende. Bestämmelser kan tolkas olika: rådets rättstjänst har tolkat dem på ett sätt och rådet på ett annat. I bestämmelserna föreskrivs inte minst att en omröstning skall hållas.
Detta är dock inte allt: sanktioner utgör inte hela sammanhanget utan endast en del och bestämmelserna omfattar mer än bara sanktioner. I stort sett kan rådets beslut välkomnas eftersom de åtgärder som Frankrike och Tyskland rekommenderas i huvudsak är desamma som de åtgärder Romano Prodi föreslog för kommissionen. Innehållet är detsamma. Skillnaden ligger inte i förfarandet: oavsett om förfarandet och sanktionerna innebär samma sak och om förfarandet kan utformas annorlunda så kvarstår kravet att kommissionens rekommendationer i huvudsak skall följas.
Jag anser att sanktioner är viktiga, men att deras största nytta ligger i att inte behöva användas. Sanktioner fungerar väl om de inte behöver fungera. Sanktioner fungerar väl om de leder till utvidgning, förebyggande och anpassning. Så har skett och detta är alldeles självklart. Jag tror inte att vårt mål var att använda sanktionerna, jag tror att vårt mål var att se till att bestämmelserna följdes och så skedde också. Jag tror inte att vi skulle ha kommit dithän att sanktionerna skulle ha använts, ens mot ett litet land. Jag skulle aldrig ha röstat för sanktioner mot ett litet land som precis som två stora länder hade uppfyllt kommissionens krav. Sanktioner ingår i bestämmelserna, de är inte bestämmelserna. Huvuddelen av bestämmelserna är någonting annat och det är viktigt att inrätta sanktioner. Att se att sanktionerna fungerar genom att utvidga processen är det centrala. Bestämmelserna har följts till punkt och pricka.
Jag avslutade mitt anförande med att säga att innehållet är viktigare än formen, eller snarare att båda är viktiga, men att det hittills har varit alltför stort fokus på en aspekt av förfarandet, som om detta enbart bestod av sanktioner, vilket inte är fallet. Det har heller inte talats något om innehållet. Innehållet är mycket enkelt, vilket också kom till uttryck i debatten med politisk kraft och intelligens. Vi befinner oss i ett svårt skede i EU, där vi ser ett tydligt samband mellan problemens omfattning och kapaciteten för styre. Problemens omfattning: två krig på två år, den geopolitiska balansens sammanbrott i världen, finansmarknadernas kollaps, oreglerad konkurrens orsakad av Kina, de effekter som – kanske i högre grad än väntat – blivit följden av omställningen i vissa länder samt lokala och regionala kriser.
Allt detta står mot en begränsad kapacitet för styre. De gamla nationalstaterna har inte längre de instrument som krävs för nationellt styre och EU har ännu inget EU-styre. Vi saknar breda budgetpolitiska marginaler, eftersom vi har stabilitets- och tillväxtpakten och denna inte ifrågasätts. Vi saknar marginaler för räntepolitik, då denna fastställs opartiskt under Europeiska centralbankens konstitutionella överläggningar. Vi kan inte påverka växelkurspolitiken, eftersom denna fastställs på annat håll.
Under 2000 gick det bra för EU-ekonomin, budgetarna var i balans, euron var lågt värderad jämfört med dollarn. 2003 går det inget vidare för ekonomin, budgetarna är i obalans och euron har stigit gentemot dollarn. Jag tror att Isaac Newton skulle ha svårt att förstå sambandet mellan orsak och verkan mellan dessa båda företeelser.
Vi behöver EU-styre. Jag menar att det konstitutionella fördraget ger en grund för att utveckla ett EU-styre. Jag menar att EU, i den tillväxtplan som föreslagits av ordförandeskapet men som nu har blivit en EU-plan, har funnit ett fördelaktigt gemensamt åtagande i form av en gemensam ekonomisk politik – den första sedan euron infördes.
Under 2003 inledde EU en mycket intensiv process med strukturella reformer. En process utformad på grundval av EU-överläggningar och i en EU-anda av strukturella reformer av arbetsmarknaden och välfärdsstaten. Reformer som utvidgats från Finland, Holland och Tyskland till Österrike, Frankrike och Italien. EU håller på att förnyas, investera i sin framtid och förändra tillväxtförväntningarna genom en process med strukturåtgärder och genomgripande strukturella reformer. Jag menar att det är dessa saker vi borde debattera. 
Solbes Mira,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja säga tre saker mycket kort. För det första vill jag upplysningsvis säga att kommissionen aldrig har föreslagit sanktioner. Kommissionen föreslog större flexibilitet genom att bevilja ett extra år för att nå upp till de 3 procenten.
För det andra kommer kommissionen att fortsätta göra allt som krävs för att fullgöra sina skyldigheter när det gäller att övervaka budgetläget. Vi vet att det under nuvarande förutsättningar kommer att innebära vissa problem, vissa svårigheter, att leva upp till pakten, men detta är vad vi kommer att göra samtidigt som samtliga medlemsstater garanteras lika behandling.
För det tredje och som jag påpekade i mitt inledningsanförande har kommissionen noggrant beaktat alla dessa aspekter, vad detta innebär för unionens ekonomiska styre i framtiden, och vi kommer att utarbeta ett förslag för att förbättra detta styre inom ramen för det nuvarande fördraget. 
Talmannen.
   – Tack, herr kommissionär Solbes Mira.
Debatten är avslutad.
Maaten (ELDR ),
   . – Ministerrådets drottning, Ekofin, har trillat ned från piedestalen med ett brak. I Bryssels elfenbenstorn pågår fortfarande debatten om stabilitetspaktens små detaljer, medan vanliga medborgare, åtminstone i mitt hemland Nederländerna, sedan länge diskuterar andra saker. Varför gäller de regler vi har enats om för vissa länder och inte för andra? Hur blir det med de bestämmelser vi skall enas om i det nya konstitutionella fördraget, som alla nederländska medborgare kommer att få rösta om i en folkomröstning? För att bli trovärdigt måste detta konstitutionella fördrag omfatta stränga förfaranden för att se till att de monetära bestämmelserna följs. Jag är för en väsentligt starkare roll för kommissionen. Länder som själva bryter mot bestämmelserna bör inte få delta i omröstningen om bedömningen av andra länder som bryter mot samma bestämmelser. De franska och tyska regeringarna har öppnat Pandoras ask. Detta främjar måhända kortsiktiga intressen, men de har förlorat all trovärdighet de haft i egenskap av axel för det europeiska samarbetet. För detta bär de ett tungt ansvar. 
Sylla (GUE/NGL ).
   – Jag skulle vilja tala om Genèveavtalet och säga till er att Europaparlamentet, precis som de tidigare presidenterna och fredspristagarna Jimmy Carter och Nelson Mandela, måste välkomna och stödja detta initiativ av Yossi Beilin och Yasser Abbed Rabbo, som lade fram ett förslag till fredsplan mellan israeler och palestinier måndagen den 1 december i Genève. Jag menar att detta är en modig och symbolisk handling som belyser och avspeglar förhoppningarna hos en majoritet av israelerna och palestinierna om att få leva i en värld med fred och ömsesidig solidaritet.
Som Kofi Annan sade så ersätter inte denna plan FN:s förslag. På samma sätt åligger det inte oss att ge uttömmande, detaljerade kommentarer om allt FN föreslår. Den centrala aspekten har behållits, nämligen inrättandet av en palestinsk stat och fördömandet av alla former av våld, särskilt självmordsattentat.
Vi måste stödja en kraftig markering i ett skede när vissa människor på båda sidor kraftigt motsätter sig denna fredsplan. De måste få en verklig lektion i fred och tvingas att sätta sig över hatet för att kunna leva tillsammans. Jag beklagar att rådet inte är närvarande. Det akuta läget förstärks ytterligare av den irakiska krisen, som bara förvärrar problemet.
Jag menar att det är dags att erbjuda en generation palestinier och israeler en verklig framtid och att erbjuda en generation över hela världen den kapacitet som politikerna har att se till att de alla kan leva tillsammans på ett bättre sätt. 
Bowe (PSE ).
   – Fru talman! Jag vill be er att tillsammans med mig uttrycka er oro för de turkiska rättsmyndigheterna angående dröjsmålen med att dra de personer som var inblandade i tumultet i Galatasaray i Turkiet i samband med en fotbollsmatch mot Leeds United i april 2000 inför rätta. Denna förfärliga händelse ledde till morden på mina landsmän Christopher Loftus och Kevin Speight.
En person i lokalbefolkningen, Ali Umit Demir, har nu dömts för dessa mord. Han har dock överklagat domen och väntar nu, tillsammans med andra som var inblandade i det ursprungliga tumultet, på att en ny rättegång skall inledas. Den inledande förhandlingen för den nya rättegången har nu skjutits upp två gånger, i juli och september i år. Det tredje datumet för förhandlingen har fastställts till den 11 december 2003.
Samtidigt som jag är mycket tacksam för det intresse, den oro och hjälp som Turkiets EU-ambassadör, Mustafa Oguz Demiralp, har visat i denna fråga skulle jag välkomna hjälp från parlamentets ordförande med att skicka ett brev till de turkiska rättsmyndigheterna med begäran om garantier för att de rättsliga åtgärderna går vidare utan ytterligare förseningar. Jag är säker på att ordföranden förstår det lidande som de mördade männens familjer upplever på grund av långa och utdragna rättsliga procedurer inför den nya rättegången, som har orsakat dem ännu mer sorg i denna fråga. 
Ribeiro e Castro (UEN ).
   – Fru talman! Som jag är säker på att mina kolleger redan vet skulle vi, tack vare de olika initiativ som tagits under året i parlamentet, den 1 december ha fått besök av förra årets Sacharovpristagare Oswaldo Payá. Dessvärre vägrade de kubanska myndigheterna att låta honom resa. Han har skickat ett brev till parlamentet som han har bett mig läsa upp. Jag läste upp hela detta brev vid sammanträdet i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och jag kommer inte att upprepa det här, jag vill bara att det noteras av kammaren. Det är ett kraftfullt och gripande brev, där han talar om de svårigheter som demokrater i Kuba står inför men också om den aktuella utvecklingen när det gäller Varelaprojektet (jag vill göra alla mina kolleger uppmärksamma på detta), och fördömer att han hindrades från att komma hit. Han fördömer läget i koncentrationslägren och de internerades situation, vilket är precis de saker vi skulle vilja fråga honom om och få tillfälle att diskutera med honom. Han uppmanar även Europeiska unionen att ge moraliskt stöd för samarbete, vilket vi verkligen inte kommer att neka honom, och säger att Europeiska unionen måste upprätthålla en konstruktiv dialog med hela det kubanska samhället. Jag vill därför uppmana parlamentets talman och talmanskonferensen att behandla denna fråga på nytt, eftersom vår inbjudan den 13 november blev resultatlös, och det är ytterst viktigt att vi kan få Oswaldo Payá frisläppt så att han kan komma och berätta för oss om händelserna i hans hemland. 
Ludford (ELDR ).
   – Fru talman! Jag vill ta upp fallet med en brittisk man som sitter i en dödscell i Ohio i Förenta staterna. Kenny Richey dömdes för 16 år sedan för mordbrand och mord på en tvåårig flicka som dog i branden. Men nya rättsmedicinska bevis som presenterades för sex år sedan kan mycket väl bevisa hans oskuld. Han sitter emellertid fortfarande i en dödscell och kan när som helst få ett avrättningsdatum. Det beror på att inga nya bevis enligt amerikansk lag får läggas fram efter en viss tid. 
Åklagaren har sagt: ”Trots att dessa nya bevis kanske kan bevisa Kenny Richeys oskuld tillåter Ohios och USA:s författning att han avrättas eftersom åklagaren inte visste att de vetenskapliga bevis som fanns vid tiden för rättegången var falska och opålitliga.” De vet alltså att hans fällande dom är osäker, men han kan fortfarande avrättas. Det är därför som Amnesty International har kallat det ett av de mest övertygande fall av oskuld som människorättskämpar någonsin har sett.
Fru talman! Jag kommer att skicka ut ett upprop via e-post och jag ber alla kolleger att stödja det, antingen för att fallet skall omprövas mot bakgrund av de nya bevisen, eller, som en sista utväg, för att begära nåd. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Fru talman! Enligt vår författning kräver den irländska ratificeringsprocessen en folkomröstning om alla fördragsbestämmelser. I dag uppgav rubriker, rapporter och ledare i en seriös dagstidning,, att Romano Prodi ansåg att en stat som röstar mot det konstitutionella fördraget – som nu befinner sig i förhandlingarnas slutfas – logiskt sett bör lämna EU. Han sade att den kan få en andra chans – det kanske inte är första gången den röstar emot det. Min vädjan här beror emellertid på att det som kan uppfattas som ett ultimatum – acceptera eller lämna unionen – verkligen inte är till någon hjälp i början av en ratificeringsprocess som kommer att vara tillräckligt svår ändå, inte bara i Irland, utan i många medlemsstater.
Romano Prodi rapporteras också ha sagt att framtida ändringar eller revisioner av fördraget bör ske genom parlamentet eller regeringarna, inte genom folkomröstningar.
Jag vill att Prodi ges tillfälle att här mer ingående förklara sina åsikter i dessa mycket känsliga frågor, eftersom inblandningar eller ogenomtänkta kommentarer i detta skede inte är till någon hjälp om vi vill få igenom det nuvarande konstitutionella fördraget i de 15 medlemsstaterna, och inte minst i de 25. Ibland är det bättre att säga så lite som möjligt i dessa frågor. 
Gargani (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag ser det som min plikt att ta upp en fråga som rör den dramatiska rättegången i Italien mot senatorn på livstid Giulio Andreotti. Han är en offentlig person som är väl känd i EU-sammanhang, en person som är aktivt engagerad i EU-frågor.
Jag har väntat med att ta upp denna fråga tills kassationsdomstolen har avkunnat sin dom. Framför allt har jag avvaktat domskälen, som inte bara befriar senator Andreotti från en pina som pågått i åratal och fritar honom från orimliga anklagelser om inte mindre än mord. I domskälen kritiseras dessutom appellationsdomstolens absurda åtgärder mot honom – subjektiva antaganden som inte kunde styrkas med några bevis.
Jag menar därför att den svåra prövning som denne man, en senator på livstid och en av de offentliga personer som i hög grad bidragit till demokratins utveckling i landet och en av EU:s upphovsmän, har tvingats utstå bör belysas ordentligt och att det måste klargöras att en del av det italienska rättssystemet, som är uppenbart ineffektivt eller till och med omstörtande, har tvingat fram denna situation som under tio års tid har skapat oro både i Italien och EU.
Därför, fru talman, kräver jag, och jag är säker på att jag inte bara talar för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna utan för hela Europaparlamentet, att senator Andreotti ges ett formellt erkännande för den klarsyn, framsynthet och stora demokratiska redbarhet som utmärker denna värderade och kompetenta europeiska person. 
Doyle (PPE-DE ).
   – Fru talman! Eftersom det fortfarande finns tid vill jag göra kommissionär Franz Fischler uppmärksam på en fråga som avser hans frikopplingsförslag och den areal som måste brukas efter frikopplingen.
Om jordbrukarna måste bruka 100 procent av den areal som de brukade under jämförelseåren 2000 till 2002 för att få den frikopplade eller arealbaserade ersättningen kommer det att lägga ett kraftigt tryck på priset på arrenderad mark – eller , som vi säger i Irland – i såväl Irland som andra länder. Jag undrar om Franz Fischler kan ta hänsyn till att jordbrukarna skulle behöva bruka 80 procent eller mer av sin mark? Om inte kommer vi att lägga ett falskt golv under den arrenderade marken och de verksamma jordbrukarna kommer inte att ha råd med det. Jordbrukare som vill fylla 100 procent av sin basårsareal kommer att tvingas köpa denna mark. Marknaden snedvrids på grund av detta krav och jag vill uppmana Franz Fischler att göra allt han kan för att se till att marken stannar hos de jordbrukare som är bäst lämpade för att bruka den. Det är en av principerna för frikoppling. 
Talmannen.
   – Denna punkt är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande betänkanden från utskottet för konstitutionella frågor:
– A5-0402/2003 av Margrietus J. van den Berg om styrelseformerna i EU (KOM(2002) 704 – KOM(2002) 705 – KOM(2002) 713 – C5-0200/2003 – 2003/2085(INI)), och
- A5-0401/2003 av Neil MacCormick om kommissionens meddelande om en ram för trepartsavtal och trepartsöverenskommelser om mål mellan gemenskapen, stater och regionala eller lokala myndigheter (KOM(2002) 709 – C5-0202/2003 – 2003/2088(INI)). 
Van den Berg (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! EU måste göra mer för sina medborgare. Detta innebär att framgångsrikt ta itu med fler gränsöverskridande problem och att göra det på ett mer demokratiskt sätt. Ordningen måste återställas i våra EU-institutioner, vilka betraktas med ganska stor skepsis av medborgare i hela EU.
Under det gångna året har vi haft ett konvent som resulterade i en konstitution, åtminstone ett utkast till en sådan. Detta är, såsom redan nämnts, i sig mycket goda nyheter för EU:s medborgare.
Det finns dock andra sätt att återställa ordningen i våra EU-institutioner. Det betänkande som jag på kommissionens vägnar lägger fram för er i kväll handlar också om bättre, mer demokratiska och öppnare styrelseformer. Betydande reformer kan genomföras även utan anpassning av de europeiska fördragen. Att förbättra EU:s styrelseformer är ett av de viktigaste strategiska målen för Romano Prodis kommission under perioden 2000–2004. Under 2001 lade vi fram vitboken om styrelseformerna i EU, som vi debatterade här i kammaren. Två år senare gör vi nu samma sak igen, men denna gång handlar det om utvecklingen rörande denna vitbok.
Några viktiga framgångar har gjorts. I april 2002 började kommissionen till exempel förenkla lagstiftningen, som minskade med inte mindre än 35 000 sidor. Detta är ett viktigt bidrag till att förenkla EU:s styrelseformer. Dessutom har kommissionen offentliggjort planer för samråd med regionala och lokala myndigheter och med organisationer i det civila samhället samt för samråd med experter. Jag vill gärna återkomma till några av dessa frågor, men det viktiga nu är att dessa planer genomförs så att vi får konkret handling och inte bara tomma ord!
Kommissionen kan göra mycket mer för att aktivt föra EU närmare medborgarna. Jag har i detta betänkande infogat flera förslag i denna riktning. Det första och viktigaste förslaget är enligt min åsikt att alla lagförslag skall genomgå s.k. medborgarprövning. Detta innebär att för varje lagförslag som kommissionen lägger fram skall den beakta de sociala, ekologiska och ekonomiska effekterna på det dagliga livet för de medborgare lagarna stiftas för. Detta är enda sättet att se till att vi kommer ned från vårt elfenbenstorn och slutar utfärda lagar i ett vakuum eller från toppen och nedåt. Jag vill uppmana mina kolleger och kommissionen att stödja detta förslag.
Parallellt med detta skulle jag vilja lägga särskild tonvikt på kommissionens tillgång till experter i ett tidigt skede i lagstiftningsprocessen. För det första vill jag säga att experter är mycket bra att ha. För det andra måste jag konstatera att det finns en stor djungel av både permanenta och tillfälliga expertgrupper och att antalet ökar. Det finns 850 expertgrupper och ytterligare 500 eller fler undergrupper. Ingen, inte ens kommissionen, vet exakt vilka som deltar i dessa grupper. Parlamentet har redan yrkat på att kommissionen skall offentliggöra fullständiga förteckningar där det anges vilka experter som kan konsulteras i vilka ämnen. På så sätt får parlamentet och rådet, och till och med kommissionen tror jag, full insyn i exakt vilka som granskar dessa lagförslag och i de grundläggande politiska val som görs under den process då politiken utformas. När dessa förteckningar blir tillgängliga kommer det att gynna oss alla. Jag vill slutligen uppmana kommissionen att äntligen ta tag i dessa förteckningar efter tre år av löften, eftersom vi vill ha parlamentarisk demokrati och inte en demokrati bestående av experter.
En annan viktig detalj som jag har nämnt är globala styrelseformer. Multilateralism och ett omfattande säkerhetskoncept som innefattar fred och säkerhet, men även hållbar utveckling och kamp mot fattigdom, har alltid stått i centrum för utrikespolitiken. Det är dags för Europeiska unionen, som är FN:s största ekonomiska supermakt, att engagera sig för att sprida sina värderingar globalt inom ramen för reformen av de multilaterala institutionerna. Vi vill dock att EU skall tala med en röst i denna fråga, med början, om möjligt, med en plats i säkerhetsrådet.
Slutligen har jag, när det gäller samrådet med organisationer, bestämt understrukit behovet av att lokala och regionala myndigheter finns bland de rådfrågade organen. ”EU börjar i regionerna”. Det är trots allt i regionerna som politiken skall genomföras och det är där en stor del av EU-medlen används. Regionerna är också de platser som medborgarna identifierar sig med, ibland mer än med sina egna huvudstäder, i synnerhet när regioner överskrider gränser. Därför är det viktigt för regionala myndigheter att ha en egen röst och att göra denna hörd i lagstiftningsprocessen. Kommissionen har tagit fasta på detta och visar att den vill göra något åt det. Vi vill nu se detta omsatt i handling.
I samma fråga har Neil MacCormick utarbetat ett mycket viktigt betänkande om trepartsavtal och trepartsöverenskommelser. Dessa avtal med medlemsstater och regionala myndigheter kan vara synnerligen användbara instrument som gör det möjligt för EU att börja föra regioner närmare och ge dem riktig form. EU:s styrelseformer blir därigenom effektivare och flyttas närmare medborgaren. Vi stöder helhjärtat slutsatserna i Neil MacCormicks betänkande.
Slutligen skulle jag här vilja framhålla att det är samtliga institutioners ansvar att nå trovärdiga, öppna och demokratiska styrelseformer. Detta är inte bara kommissionens ansvar utan alla institutioners. Det är därför som vi i detta betänkande kräver ett interinstitutionellt avtal om samråd som är bindande för alla institutioner.
Reformerna i vitboken om EU:s styrelseformer har stor betydelse för EU och dess medborgare. Det som är viktigt nu är att vi kavlar upp ärmarna och tar itu med arbetet. Tack för talartiden, som blev en aning för lång. 
MacCormick (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Mitt betänkande handlar om förslaget om en ram för trepartsavtal och trepartsöverenskommelser om mål mellan gemenskapen, stater och regionala eller lokala myndigheter. Man kan tycka att detta är mycket på en gång för något som egentligen är en enkel idé. 
Poängen är, som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor påpekade i sitt yttrande i denna fråga, att en stor del av de viktiga aspekterna av EU:s politik – miljöpolitik, regionalpolitik och annan politik, inklusive transport – genomförs i medlemsstaterna på en nivå som ligger under den centrala statsregeringen. Ändå finns det en risk för ett otillräckligt samband mellan kommissionen, i centrum, och de lokala och regionala styrande organen. Alla åtgärder som kan vidtas för att förbättra dessa samband skall välkomnas och uppmuntras med eftertryck. Kommissionens förslag om trepartsavtal och trepartsöverenskommelser är ett förslag som syftar till just en sådan förbättring, och min grupp välkomnar det därför verkligen. Utskottet för konstitutionella frågor, utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och miljöutskottet välkomnar det också och vill föra det vidare.
Ett av de första pilotprojekten vad gäller trepartsöverenskommelser var mellan städer. Det grundade sig på tanken på en hållbar stad – till exempel Birmingham, Stockholm och andra städer i unionen. Det handlade om att försöka komma på sätt att göra hållbarheten begriplig. Ett av de intressanta fakta som jag stötte på när jag läste en rapport om detta pilotprojekt var att staden Birmingham kunde skriva till centralregeringen i London och vänta i veckor eller månader utan att få något svar. Centralregeringarna i medlemsstaterna är ofta mycket dåliga på att upprätthålla en lämplig kontakt med lokala myndigheter, och stadsmyndigheter och -regioner.
Om vi skall kunna göra framsteg i genomförandet av politik inom EU måste vi uppenbarligen se till att det finns ett samspel mellan centralregering, lokala styrande organ och styrande organ på EU-nivå. Det är viktigt att betona – och jag vänder mig här särskilt till min vän och motståndare Philip Charles Bradbourn – att detta förslag om trepartsavtal och trepartsöverenskommelser inte bara är ett förslag om regionala styrande organ – som jag vet att Bradbourn ogillar – det är också ett förslag om lokala styrande organ, som jag tror att han och hans parti tvärtom starkt stödjer. Vi måste se till att det finns en verklig kontakt och förbindelse och att vi får saker och ting att gå framåt.
Ibland använder vi ordet ”region” i parlamentet i en mycket vilseledande betydelse. Till exempel kallas Skottland, den valkrets som jag företräder, i vissa sammanhang för region. De flesta av Skottlands invånare anser emellertid att det är en nation inuti en multinationell stat. Skottland har dessutom egna starkt varierade regioner. Så sent som i går besökte jag South of Scotland Partnership, som diskuterade några av de speciella problem som drabbar Skottlands landsbygd i söder, vilken skiljer sig starkt – vad gäller såväl språk som kultur, social situation och jordbruk – från centrala Skottland och skotska höglandet. De tog för mig upp problemet med småstaden – som förr kallades ”borough”. Nuförtiden är det mycket svårt att hålla småstäder vid liv. Storstäder och regioner har en stark identitet, men småstäderna har i vårt system med lokala styrande organ förlorat sin. Den hållbara staden testas just nu som ett pilotprojekt. Men vad händer med den hållbara småstaden?
Vi måste titta på maktfördelningen inom EU på många nivåer – regionen, orten och enheter som är lägre än orten vad gäller de befintliga styrande strukturerna. Allt detta har betydelse. Det betänkande som antogs av utskottet för konstitutionella frågor måste ändras, inte så att känslan för det man kom överens om i detta utskott förstörs, utan så att denna känsla kompletteras genom att man inför några av de punkter som miljöutskottet kom överens om, allt som utskottet för rättsliga frågor kom överens om och en del av resultaten från de pågående pilotprojekten.
Jag rekommenderar starkt betänkandet i sin ändrade lydelse för parlamentet och hoppas verkligen att det kommer att antas i morgondagens omröstning. 
Fischler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen välkomnar de två betänkandena av Margrietus van den Berg och Neil MacCormick. Kommissionen är tacksam för parlamentets stöd för de förslag som syftar till att förbättra lagstiftningen, genom att till exempel göra konsekvensanalyser, fastställa minimikrav för samråd med berörda parter, fastställa riktlinjer för insamling och användning av sakkunnigutlåtanden och förenkla gemenskapens lagstiftning. Nästa vecka kommer kommissionen att lägga fram sin årliga rapport om bättre lagstiftning 2003, där det för första gången ges en översikt över allt arbete som för närvarande pågår för att förbättra lagstiftningen och politikens utformning inom EU. I samma syfte ingick parlamentet, rådet och kommissionen nyligen ett interinstitutionellt avtal för 2003 om bättre lagstiftning. Detta är ett stort steg i rätt riktning och garanterar att samtliga institutioners behörighet kommer att respekteras till fullo i vårt framtida arbete med att förbättra lagstiftningen.
I dag vill jag dock fokusera på de två kärnfrågor som har lyfts fram av Margrietus van den Berg, nämligen samråd med aktörer och berörda parter och de råd som experter bör bidra med. Vilka är principerna och miniminormerna för samråd med berörda parter? Vår första uppgift är att tillhandahålla konsekventa och tydliga ramar för samråd med dessa grupper. Här delar kommissionen helt Europaparlamentets åsikt att samråd inte kan ersätta parlamentarisk demokrati och framhåller att syftet med att ha minimikrav för samråd är att ge aktörerna en röst, men inte rösträtt. Med andra ord handlar detta inte om att fatta beslut utan om att göra sig hörd. Det är fortfarande företrädarna för Europas folk som måste fatta besluten. Dessa åtgärder kommer heller inte att påverka de två rådgivande organen Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs och Regionkommitténs institutionella roll.
De allmänna principer och minimikrav för samråd som kommissionen fastställt kan även ligga till grund för ett mer omfattande interinstitutionellt avtal. Kommissionen håller även med parlamentet om att samrådsprocessen inte får försena lagstiftningsprocessen och betonar att minimiperioden på åtta veckor för offentligt samråd ger en god balans mellan behovet av effektivt beslutsfattande och tillhållande av nödvändiga synpunkter från externa parter. För att göra samrådsprocessen mer öppen har kommissionen offentliggjort en formell och strukturerad förteckning över rådgivande organ. Denna information kan erhållas från databasen med rådgivande organ.
Att fastställa riktlinjer för insamling och användning av sakkunnigutlåtanden är en annan viktig åtgärd av kommissionen för att förbättra metoderna att utarbeta förslag. Som vi betonade i vitboken måste de europeiska styrelseformernas normer för insamling och användning av sakkunnigutlåtanden förbättras. Riktlinjerna, som omfattar alla avdelningar inom kommissionen som begär och använder sig av råd från experter, syftar just till att se till att strikta normer och beprövade och testade förfaranden utgör en integrerad del av arbetskulturen hos samtliga avdelningar inom kommissionen.
Det är dock inte bara genom noggranna förberedelser som kommissionen måste förbättra kvaliteten på sitt arbete – den måste även göra denna process mer öppen. Därför kommer kommissionen i nästa vecka att anta en ny förlaga till motivering för alla sina förslag, som innebär att de resonemang och fakta som ligger bakom vart och ett av dem måste redovisas. Detta beslut omfattar även expertkunskap och samråd med berörda parter.
Jag skulle nu vilja övergå till Neil MacCormicks betänkande om trepartsavtal och trepartsöverenskommelser. Tillvägagångssättet i detta betänkande ligger i linje med kommissionens förslag och är lika ambitiöst som förnuftigt. Ambitiöst därför att det syftar till att stärka de lokala och regionala myndigheternas ställning och ge dem ett större ansvar för genomförandet av gemenskapens förordningar och åtgärder, på vilket kraven blir alltmer högljudda. Detta bör föra unionens regioner närmare varandra. Ingåendet av trepartsavtal och trepartsöverenskommelser kan vara en intressant utveckling när vissa av gemenskapens politikområden genomförs. Samtidigt är det även en förnuftig strategi eftersom vi inte ifrågasätter behovet av att successivt fortsätta denna utveckling. Kommissionen hade samma tanke när den antog meddelandet om trepartsavtal och trepartsöverenskommelser i december 2002, som den lovade i vitboken om EU:s styrelseformer. Även där föreslog vi en inledande försöksperiod – en fas som redan har inletts. I miljöpolitiken har tre europeiska städer redan påbörjat förberedelser i syfte att ingå en trepartsöverenskommelse.
Trepartsöverenskommelser kan inom kort även komma att ingås som ett led i åtgärder för att genomföra hållbarhetspakten. När det gäller regionalpolitiken är kommissionen övertygad om att ökad decentralisering behövs. Trepartsavtal mellan kommissionen, medlemsstaten och regionen skulle kunna ingå i ett nytt system för att genomföra strukturfonderna. Detta skulle dessutom innebära att ännu mer ansvar överförs till regionerna och till de som arbetar med regional utveckling.
Ett visst mått av försiktighet krävs dock. För det första måste vi, som föredraganden har begärt, granska pilotfasen och utvärdera resultaten. För det andra måste vi fundera över vilka rättsliga, politiska eller institutionella hinder som i vissa fall kan försvåra tillämpningen av sådana överenskommelser. Därför skulle jag, särskilt i regionalpolitiken, vilja skilja mellan två olika faser: fasen då utvecklingsstrategin fastställs, då det är önskvärt att myndigheter på lägre nivå än statlig deltar – förutsatt att detta är förenligt med den berörda medlemsstatens konstitutionella system –, samt genomförandefasen. Här är det nödvändigt att beakta vilken effekt dessa nya avtal kan få på tillämpningen av bestämmelserna om användning av budgetmedel och på de skyldigheter som kommissionen måste fullgöra i egenskap av fördragens väktare. Vi måste dessutom kontrollera om det finns en risk att kommissionen åläggs ytterligare administrativa och övervakande uppgifter.
Slutligen skulle jag vilja försäkra föredraganden att kommissionen, i enlighet med hans önskemål, har för avsikt att göra parlamentet delaktigt i genomförandet och utvärderingen av framtida trepartsöverenskommelser. 
Medina Ortega (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill först tacka Margrietus van den Berg för det fantastiska betänkande han har lagt fram, och jag vill också tacka honom för att han har tagit upp de aspekter som jag som talesman för utskottet för rättsliga frågor har lagt fram i mitt betänkande när det gäller den centrala tanken att det civila samhället i det moderna samhället kommer till uttryck genom röstning och genom representativa organ valda av medborgarna. Detta är den centrala aspekt som föredraganden har beskrivit mycket väl i sitt viktiga betänkande.
För det andra anser jag att betydande framsteg har gjorts de senaste månaderna genom ingåendet av ett interinstitutionellt avtal mellan parlamentet, rådet och kommissionen om att förbättra gemenskapens lagstiftning. Jag menar att detta är en fråga som vi kommer att fortsätta arbeta med, precis som kommissionär Franz Fischler själv har sagt.
Jag menar dock att det är viktigt att påpeka att det råder en missuppfattning om att en minskning av gemenskapens lagstiftning skulle minska den totala mängden lagstiftning. Inget kunde vara mer fel, eftersom vi varje gång vi antar en gemenskapslag förenklar lagstiftningen genom att ersätta 15 olika nationella lagar. Det är inte heller så att jag anser att gemenskapslagar skall antas bara för sakens skull, men för närvarande råder en regelrätt lagstiftningsdjungel. Endast mycket bestämda åtgärder från Europeiska unionens sida kan sätta punkt för den nationella lagstiftningsdjungel som hindrar EU:s institutioner och EU:s marknad, den inre marknaden, från att fungera ordentligt, vilket är ett av våra mål.
Jag tillhör därför inte dem som uppmanar kommissionen att lagstifta mindre eller som förespråkar mindre lagstiftning. Jag vill uppmana kommissionen att lagstifta mer när så behövs eftersom vi, om kommissionen inte fullgör sin lagstiftande funktion, kommer att ha kvar denna djungel som dessutom bara växer. Med 25 medlemsstater utgör varje gemenskapslag en verklig förenkling av lagstiftningen och om utvecklingen skall gå framåt kan gemenskapens regelverk inte minskas utan måste i stället stärkas och konsolideras.
Jag vill hur som helst gratulera föredraganden Margrietus van den Berg. Jag hoppas att vi utan alltför stora problem skall kunna godkänna detta betänkande i morgon.
Bodrato (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall tala om MacCormickbetänkandet som handlar om EU:s styrelseformer och, som föredraganden så riktigt påpekade, om ett EU som står enat i sin mångfald.
I kommissionens meddelande, som är föremål för denna debatt och som kommissionär Franz Fischler så lägligt hänvisade till tidigare, föreslås trepartsavtal och trepartsöverenskommelser mellan gemenskapen, stater och regionala eller lokala myndigheter. Syftet med detta är att göra det möjligt att anpassa gemenskapens bestämmelser efter situationer som präglas av stora miljömässiga och demografiska skillnader och efter unionens politiska skillnader, från transportpolitik till regional och lokal politik osv. Detta är ett viktigt beslut, även om det måste beaktas att det kommer att inledas med en försöksperiod som vi måste utvärdera för att kunna dra nödvändiga lärdomar, vilka i viss mån kommer att omfatta förfaranden men som, vilket redan har nämnts, även kommer att handla om hur gemenskapens regionalpolitik bäst skall föras. Vi vet att detta hur som helst är överenskommelser som innefattar en skyldighet att följa de fördrag som reglerar Europeiska unionens verksamhet och anpassningar som inte får störa den inre marknadens funktion.
Den princip som kommissionen faktiskt anger i detta meddelande, och som tolkas korrekt i MacCormickbetänkandet, är flexibilitetsprincipen. Denna princip innebär att EU-ländernas olika konstitutionella system respekteras, men den innebär också ett erkännande av att det i vissa länder finns konstitutionella system som ger de regionala och lokala myndigheterna ett oerhört stort ansvar, som inte får bli mindre även om behovet av ökat demokratiskt deltagande i dessa fall inte får skapa en obalans som strider mot de riktlinjer som fastställts av det konstituerande konventet.
Trepartsavtal får dock inte strida mot bestämmelser i sekundärlagstiftning som omfattar hela Europeiska unionen eftersom det, som jag nämnde tidigare, endast är därigenom som de kan förbli förenliga med det konstituerande konventets riktlinjer. Vi måste förbättra genomförandet av gemenskapens politik. Det är därför viktigt att trepartsöverenskommelser och trepartsavtal har tydliga mål som bygger på behovet av att ta tillräcklig hänsyn till den mångfald som finns i hela Europeiska unionen, även om det utifrån dessa erfarenheter därefter kommer att vara möjligt på nytt överväga en strategi för hur gemenskapens politik bör föras som sträcker sig längre än till frågan om mångfald och som djupare angriper den mer allmänna frågan om demokrati, dock utan att äventyra – och detta menar jag måste betonas – en enhetlig tillämpning av gemenskapens lagstiftning i hela EU. 
Ortuondo Larrea (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi debatterar de rättsliga ramarna för framtida avtal och trepartsöverenskommelser mellan gemenskapen, stater och regionala eller lokala myndigheter.
Jag vill understryka hur viktigt det är att inomstatliga myndigheter samarbetar och därigenom ökar subsidiariteten, om vi skall nå de mål som vi har fastställt i flertalet program och projekt och som hänför sig till EU:s sammanhållnings- och miljöpolitik, men också om vi skall kunna garantera hållbarhet.
Jag tänker på FFU-medel och program för fiskerisektorn och på Leader + för jordbruket och ERUF:s målregioner och Urban- och Interreg-programmen, bland andra, där de regionala myndigheternas deltagande och ansvar är så viktigt.
Jag är dock även övertygad om att det faktum att en stor andel av gemenskapens betydande budgeterade medel inte används – de s.k. utestående åtagandena – beror på att de regionala och lokala självstyrande regeringarna, vilka genomför huvuddelen av projekten, hittills inte har kunnat delta på ett tidigt stadium, vare sig när det gäller att utforma politiken, att anta strategier eller att fastställa rättsliga skyldigheter innan de olika EU-programmen utformas. Det är dags att rätta till detta och stiga ned från Olympens berg och dela beslutsfattandet med andra institutioner som fysiskt befinner sig närmare verkligheten och medborgarnas verklighet. 
Bradbourn (PPE-DE ).
   – Herr talman, jag reser mig för att yttra mig specifikt med anledning av och i reaktion på Neil MacCormicks betänkande om trepartsavtal. Jag hoppas kunna bemöta en rad av de punkter han tog upp i sitt inledande anförande. 
Mot bakgrund av den pågående utvecklingen i Förenade kungariket är ämnet för betänkandet oerhört viktig. Förenade kungarikets vice premiärminister – en minst sagt olycklig figur – försöker i det tysta påtvinga vår egen väljarkår regionalt styre. Denna oönskade och fullkomligt onödiga politikernivå är betecknande för den senaste tidens regionaliseringstrend i Förenade kungariket. Jag hyser inga tvivel om att detta drag har direkt samband med kommissionens ordförandes önskan om en utveckling mot ett ”regionernas Europa”. Detta betänkande, och det förslag från kommissionen som det bygger på, ger tydlig genklang åt denna önskan. Genom avtal direkt med regionerna kan kommissionen ingå juridiskt bindande överenskommelser med lokala och regionala organ i frågor som rör regionalpolitik och andra områden, exempelvis miljön.
Om dessa förslag antas kan man föreställa sig alla möjliga slags projekt och politiska beslut som kan komma att införas i Förenade kungariket i smyg. Denna åtgärd innebär helt klart att vi hamnar på ett lutande plan som för mot ett system där den nationella regeringens privilegier inskränks och regionernas utvidgas. Det förefaller mig som om kommissionen gradvis försöker bryta ned Förenade kungariket och resten av EU till portionsstora bitar, i detta fall med god hjälp från vår egen regering.
De brittiska konservativa motsätter sig varje åtgärd som skulle bidra till en sådan utveckling. Jag kommer bestämt att rösta emot detta betänkande vid plenarsammanträdet i morgon. Vi kan helt enkelt inte acceptera en situation där kommissionen tvingar fram förändringar i Förenade kungarikets styrelseskick. Om vi accepterar att EU på vad sätt det vara månde får stå i direkt kontakt med regionerna äventyrar vi vår nationella integritet och nationens ställning som primär byggsten i EU. Detta betänkande utgör ett oacceptabelt intrång på de enskilda ländernas självstyre, och jag tillbakavisar modellen i alla dess delar. 
Paasilinna (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden för hans utmärkta arbete. Jag vill betona den centrala betydelsen av en ännu öppnare förvaltningskultur i Europeiska unionen, om vi vill vinna EU-medborgarnas sympati. Dunkel leder till kompakt mörker, som vi vet. Det är nödvändigt att förenkla lagstiftningen. Allmänheten måste kunna förstå hur hela denna plats fungerar och det är absolut nödvändigt att ersätta obegripliga lagtexter med någonting mer rationellt, och det är jag helt för. Det är onödigt att reglera detaljer, vilket har påpekats här. Det är detta som är vårt gissel.
Jag skulle ändå vilja göra ytterligare en ändring, som redan finns i detta betänkande. Unionen stöder one-stop shop-principen inom alla områden. I enlighet med detta kan människor alltid erhålla de uppgifter och formulär de behöver på ett och samma ställe. Hittills har dock unionens olika institutioner ingen gemensam webbplats där allmänheten kan följa lagstiftningsprocessen. Parlamentets, kommissionens och rådets diskussioner om rättsliga frågor och andra projekt bör finnas tillgängliga på en och samma webbplats. Institutionerna behöver åtminstone ha en gemensam portal, en one-stop shop, där alla nödvändiga länkar finns.
Kommissionen och parlamentet har blivit öppnare, men inte rådet. Rådet skall få större makt, vilket innebär mindre öppenhet. Detta är en fråga som måste lösas. 
Fischler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag kan fatta mig kort. För det första vill jag tacka er för era konstruktiva bidrag till denna debatt om de två betänkandena. För det andra vill jag ta upp några av de punkter som har nämnts. Jag menar – vilket Manuel Medina Ortega så riktigt påpekade – att den viktigaste aspekten när det gäller att förenkla EU:s lagstiftning är att det i framtiden kommer att bli möjligt att konsolidera 25 olika rättsakter i en enda. Jag anser att detta inte kan betonas tillräckligt, särskilt med tanke på att Europeiska unionens institutioner som vi alla vet ständigt anklagas för att vara lagstiftningstokiga. Verkligheten är en helt annan. Ni känner antagligen till att vi faktiskt undersökte detta för några år sedan och att det visade sig att medlemsstaterna antar fler nya lagar varje år än vad gemenskapen har antagit sedan starten. Detta är en tydlig signal om att ni har alldeles rätt i vad ni säger. Det befriar oss dock inte från vår skyldighet att även organisera EU-lagstiftningen på ett lämpligt sätt: att organisera det förberedande arbetet men också lagstiftningens struktur, så att skäliga krav på insyn och öppenhet kan tillgodoses.
Framför allt kommer det dock att bli viktigt att fastställa det vi nu för tiden ofta kallar för ”europeiskt mervärde”, eftersom lagförslag som saknar sådant mervärde bör ha ett stort frågetecken framför sig. Detta är viktigt, särskilt mot bakgrund av den nya europeiska konstitutionen, där det uttryckligen anges att lagstiftning skall prövas i detta avseende.
När det gäller trepartsavtal anser jag verkligen att det är klokt att ingå sådana och jag håller inte med Philip Charles Bradbourn, som tror att detta kommer att skada de nationella intressena. För det första kommer en av de tre avtalsparterna att vara medlemsstaten. Utan medlemsstatens samtycke kan ett sådant avtal inte ens komma till stånd. Jag ställer mig därför helt frågande till er oro. Jag ser hellre tvärtom på saken. Jag anser att det är viktigt, särskilt bland annat i strukturpolitiken och inom mitt eget område, politiken för landsbygdens utveckling, att vi i högre grad använder ett nedifrån-och-upp-perspektiv och låter detta bli verklighet, eftersom det ger människor på plats en bättre bild av vem som ansvarar för deras problem. Det är så man bör se det och det är därför vi också för säkerhets skull kommer att inleda med en försöksperiod och därefter en utvärdering. Det är så att säga pricken över i. Och med detta vill jag tacka er igen för ert positiva mottagande av dessa betänkanden.
Talmannen.
   – Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A5-0393/2003) av Herbert Bösch för budgetkontrollutskottet om kommissionens rapport om utvärdering av verksamheten vid Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) (KOM(2003) 154 – 2002/2237(INI)) 
Bösch (PSE ),
   . – Herr talman! Låt mig inleda med en kort tillbakablick. För nästan på dagen exakt fem år sedan, den 2 december 1998, ägde en hetsig debatt rum i denna kammare i Bryssel med kommissionens tidigare ordförande Jacques Santer. Så här i efterhand vet vi att denna debatt var början till slutet för den förra kommissionen. Ämnet då liksom i dag var bedrägeribekämpning och de slutsatser kommissionen måste dra av flera allvarliga händelser. Vid det tillfället valde kommissionens ordförande konfrontation med parlamentet. Mot denna kammares uttalade vilja ville han överföra huvuddelen av ansvaret för bedrägeribekämpning från kommissionen till en extern myndighet, med motiveringen att detta var enda sättet att garantera oberoende utredningar. Vi avvisade detta med stor kraft, eftersom ingen kunde tala om för oss vem som skulle ge denna myndighet dess befogenheter och hur man skulle kunna garantera effektiviteten i dess arbete.
Detta påhitt med en extern myndighet har dykt upp igen de senaste månaderna i samband med diskussionen om Eurostatfallet, men tack och lov som det verkar endast i huvudet på några få högre kommissionstjänstemän. De budskap vi fick från kommissionens ordförande Romano Prodi i Strasbourg i november pekade i en annan och mer konstruktiv riktning. I dag, med drygt fem månader kvar tills ledamöterna i denna kammare skall ta farväl av varandra och kasta sig in i valkampanjen, handlar det om att fastställa vad som är genomförbart och att ta itu med detta tillsammans, så att vi i en så avgörande fråga som skyddet av unionens ekonomiska intressen inte måste möta våra väljare tomhänta.
Nu skall jag ta upp de enskilda frågorna. I mitt betänkande framgår det tydligt att vårt största problem är att OLAF inte sköter sina uppgifter, vilket illustrerades på ett dramatiskt sätt i Eurostatfallet. Detta är inte rätt tillfälle att klandra någon, men om vi konstaterar att det av OLAF:s 300 anställda är högst 15, generöst räknat, som för närvarande arbetar med interna utredningar inom institutionerna, då är det något som är allvarligt fel. Om detta stämmer så är denna byrå, plumpt uttryckt, alldeles fel ute. Här krävs givetvis en snabb och radikal kursändring. OLAF måste koncentrera sina utredningar till de områden där berörda myndigheter i medlemsstaterna varken kan eller vill ingripa, det vill säga utredningar inom institutionerna och utgifter som kommissionen är direkt ansvarig för.
Den andra frågan jag vill ta upp är respekten för de grundläggande rättigheterna för de personer som berörs av utredningarna. OLAF-förordningen är fullständigt tydlig på denna punkt. Jag citerar: ”Dessa utredningar bör utföras … med full respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, särskilt principen om rättvis behandling, rätten för varje berörd person att yttra sig över de uppgifter som rör honom eller henne samt principen att endast material som har värde som bevisning kan utgöra grunden för slutsatser vid en utredning.” Av betänkandena och yttrandena från OLAF:s övervakningskommitté men även av ombudsmannens rapporter framgår att det är här den största faran för närvarande finns. I detta avseende struntar byråns utredare helt enkelt i förordningen. Jag behöver bara påminna er om det allra senaste exemplet, den anmärkning som ombudsmannen gav OLAF förra veckan i samband med smädandet av en journalist i byråns offentliga uttalanden. Om de grundläggande friheterna hos berörda personer inte respekteras blir utredningarnas resultat i slutändan inte heller någonting värda, och jag är rädd att OLAF därför fortfarande har vissa obehagliga överraskningar kvar när det gäller Eurostat. Det som saknas är en effektiv och framför allt förebyggande övervakningsmekanism för att se till att förordningens bestämmelser följs. Detta är ett område där vi måste vidta motåtgärder genom att ändra själva förordningen. Vi vill inte ändra på direktörens beslutsbefogenheter, men vi behöver en starkare motvikt.
Denna motvikt är OLAF:s övervakningskommitté, men på tre villkor: för det första att ändringen i fråga uttryckligen ger kommittén befogenhet att se till att de grundläggande friheterna och rättigheterna för de personer som berörs av utredningarna respekteras, för det andra att kommittén får extra resurser som gör det möjligt för den att utföra denna uppgift och för det tredje, sist men inte minst, att kommittén blir mer oberoende i förhållande till OLAF:s direktör, inte bara genom att öka antalet anställda vid kommitténs sekretariat utan även genom att lyfta bort kommittén från både OLAF:s och kommissionens organisationsramar. Att koncentrera medlen till utredningsverksamheten och att öka övervakningen av denna verksamhet är de viktigaste aspekter som måste beaktas i fråga om OLAF.
Mina damer och herrar! Jag anser att vi har gjort ett gott arbete i utskottet. Vi uppfyller våra skyldigheter gentemot våra väljare och unionens skattebetalare. Det är därför med varm hand som jag överlämnar detta betänkande till kammaren.
Schreyer,
   . – Herr talman, herr Bösch, mina damer och herrar! Som ni nämnde skapadesEuropeiska byrån för bedrägeribekämpning,OLAF, 1999. Till den centrerades större delen av kommissionens bedrägeribekämpningsarbete och OLAF fick uppdraget och rätten att genomföra undersökningar i alla EU-institutionerna om det finns misstanke om att bedrägeri förekommer. OLAF fick långtgående befogenheter och som dess senaste verksamhetsrapport visar har byrån redan haft klara framgångar på många områden. OLAF genomför både interna och externa administrativa undersökningar fullkomligt självständigt, trots att byrån har sin hemvist i kommissionen.
Denna dubbla ställning har lett till både problem och frågor, vilket framgår av det betänkande som vi diskuterar i dag. Dagens debatt handlar om Böschbetänkandet om kommissionens så kallade artikel 15-rapport. Det låter väldigt tekniskt, men det är en oerhört viktig debatt som handlar om OLAF:s framtid. Vi får inte glömma att byrån fortfarande är mycket ny.
Kommissionen vill tacka föredraganden Herbert Bösch för hans hårda arbete. Utvärderingen av OLAF:s verksamhet under de senaste tre åren, som betänkandet handlar om, har till stor del överskuggats av Eurostataffären. Icke desto mindre äger slutsatserna och analyserna i betänkandet i huvudsak fortfarande giltighet, även om föredraganden Herbert Bösch är av en annan uppfattning än vi i många hänseenden. Det stämmer emellertid att Eurostataffären belyste de brister som finns, särskilt frågan om kommunikationen mellan OLAF och kommissionen, och OLAF:s rättsliga ram, som antogs med rekordhastighet 1999, behöver därför förbättras. Det innebär dock inte att vi skall gå tillbaka till ruta ett – det håller kommissionen med föredraganden om. Det framstår inte som vare sig lämpligt eller realistiskt för närvarande. Hur som helst står OLAF inför större förändringar, som måste genomföras senast när vi har nått vårt mål att etablera en europeisk åklagarmyndighet. Kommissionen fortsätter sin mycket energiska kamp för att den europeiska åklagarmyndigheten skall omfattas av den nya konstitutionen och kommer senare att lägga fram en vitbok.
Jag skall nu övergå till ert betänkande. I betänkandet kritiserar budgetkontrollutskottet olika aspekter av OLAF:s arbete, särskilt dess granskningsverksamhet och prioriteringar. Även om jag förstår föredragandens missnöje tycker jag inte att kritiken är helt rättvis på alla punkter. OLAF har en svår övergångsperiod bakom sig. Det vore fel att syna och bedöma OLAF uteslutande utifrån Eurostataffären och inte ta med andra viktiga insatser i utvärderingen, oavsett om det gäller tullen, samarbetet med utvidgningsländerna för att bekämpa bedrägerier – ett mycket viktigt område – eller lagstiftningen.
Trots kritiken från budgetkontrollutskottet tror jag inte att parlamentet och kommissionen står så långt ifrån varandra egentligen. Vi vill alla ha en väl avpassad reformering av OLAF, som om möjligt kan beslutas under den här parlamentssessionen. Det är en utgångspunkt för vårt gemensamma arbete.
Den 18 november beskrev ordförande Romano Prodi de stora dragen i de föreslagna förbättringarna för budgetkontrollutskottet och av ert anförande förstår jag att ni också är benägen att hålla med om dem i stort, herr Bösch. Kommissionen och budgetkontrollutskottet är överens om att OLAF bör koncentrera sig mer på sin kärnverksamhet. Jag skulle dock också vilja avfärda de rykten som kom i svang efter det att kommissionens ordförande hade hållit sitt anförande, nämligen att kommissionen skulle ta ifrån OLAF de interna undersökningarna om det uppstod bedrägerimisstankar mot kommissionens tjänstemän. Jag skall vara fullkomligt tydlig: Detta är inte sant. I stället måste vi överväga om uppgifter som inte nära sammanhänger med OLAF:s specifika expertisområde bör flyttas tillbaka till de sektoriella generaldirektoraten. Som jag ser det skulle det till exempel kunna gälla avräkningarna inom jordbrukspolitiken. Dessutom måste emellertid gränserna mellan OLAF och andra organ med kontrollbefogenheter, särskilt IDOC, fastställas bättre. Vidare bör det också tydligt fastslås i själva förordningen att det är OLAF:s generaldirektör som bestämmer om en undersökning skall inledas eller inte, att principen är att byrån har befogenheter att självständigt avgöra detta. Detta kommer också att bidra till att byrån kan koncentrera sig på sina verkliga prioriterade frågor.
Informationsflödet mellan OLAF och institutionerna behöver förbättras betydligt. Eurostataffären har blottlagt de svagheter som finns i kommunikationsvägarna. Kommissionen måste kunna vidta försiktighetsåtgärder för att skydda gemenskapens ekonomiska intressen också när undersökningar pågår, naturligtvis utan att lägga hinder i vägen för OLAF:s granskningsarbete. Enligt vår mening är förslaget till gemensam avsiktsförklaring från kommissionen och OLAF ett viktigt och lämpligt steg framåt. För rättssäkerhetens och tydlighetens skull bör dock OLAF-förordningen också förtydligas på dessa punkter, och vi kommer naturligtvis också att diskutera var dessa förtydliganden bör göras och i vilken form.
En viktig och helt oomtvistad punkt är frågan om att stärka rätten för dem som omfattas av undersökningar att försvara sig. OLAF:s manual innehåller redan en rad detaljerade interna bestämmelser om detta. De huvudprinciper som de berörda personernas rättigheter bygger på, såsom deras rätt att ta del av handlingar och höras, bör dock skrivas in i förordningen.
I sitt tal den 18 november nämnde Romano Prodi möjligheten att utöka övervakningskommitténs roll eller att införa ett interinstitutionellt forum för att förbättra OLAF:s arbetsmöjligheter. Kommissionen har ännu inte tänkt färdigt i fråga om detta. Jag kan dock säga att vi på det hela taget kan samtycka till en förstärkt övervakningskommitté, som budgetkontrollutskottet har föreslagit, särskilt när det gäller att ta ställning till besvärsärenden. Övervakningskommittén har ju också kommit med ett intressant förslag i den riktningen i sitt yttrande.
Kommissionen kan dock inte samtycka till föredragandens förslag att övervakningskommitténs sekretariat skall underordnas Europaparlamentets generalsekretariat. Detta förslag väcker grundläggande frågor om balansen mellan institutionerna, liksom rättsliga frågor. Frågan om var sekretariatet skall placeras måste övervägas noggrant.
Kommissionen kan inte heller stödja de övriga förslagen angående OLAF:s budgetmässiga ställning eller kontrollmekanismen inom kommissionen, eftersom de skulle innebära att viktiga punkter i reformeringen av vår ekonomiska förvaltning ifrågasätts. Jag skall kanske också påminna er om att den nya budgetförordningen inte trädde i kraft förrän den 1 januari i år, efter ett intensivt arbete i parlamentet och rådet. Vi måste först skaffa oss erfarenhet av denna nya lagstiftning. Hur som helst är det för tidigt att göra betydande förändringar.
Nu gäller det att agera snabbt – kommissionen håller helt med er på den punkten – och lägga fram ett lagförslag som har en reell chans att antas av parlamentet. Tyvärr kommer det inte att bli möjligt att göra detta före årets slut, som budgetkontrollutskottet föreslår i sitt betänkande, och jag vill vädja om er förståelse mot bakgrund av ämnets komplicerade och känsliga natur. Kommissionen är dock förvissad om att den kommer att kunna lägga fram ett lagförslag mycket snabbt i början av nästa år. Vi bör arbeta tillsammans i den här frågan. Vi kommer att ta hänsyn till ert betänkande och yttrandena från övervakningskommittén i vårt arbete och i våra överväganden. Kommissionen är beredd att inleda ett brett upplagt samarbete med parlamentet, och för att skapa en effektiv bedrägeribekämpning i Europeiska unionen bör vårt gemensamma huvudmål vara att lägga en solid och användbar grund för OLAF:s framtida arbete. 
Stauner (PPE-DE ).
   – Herr talman! Eurostataffären har självfallet överskuggat arbetet med Böschbetänkandet. När budgetkontrollutskottet bemödade sig att reda ut Eurostataffären – med dess hemliga bankkonton, vanskötsel och nepotism – upptäckte det också betydande brister inom OLAF. I det här fallet var OLAF:s huvudsakliga tillkortakommande att man arbetade för långsamt. Därmed missade man chansen att återfå en betydande del av de minst 8 miljoner euro som har förskingrats. Jag anser dock att betänkandet återger kritiken mot OLAF:s arbete på ett korrekt sätt. En sak måste väl ändå stå klar för oss alla, och det gör den: den som egentligen bär skulden till detta mer än dramatiska bedrägeri är inte OLAF, utan kommissionen. Den tystade ned det och förnekade det så länge att den sedan inte hade något annat val än att fortsätta med detta. Och de ansvariga kommissionärerna, däribland kommissionens ordförande, vägrar fortfarande att acceptera det politiska och det faktiska ansvaret för detta bedrägeri. Till råga på allt lade kommissionen fram denna rapport – denna artikel 15-rapport – mer än ett år för sent. Det är inte vidare lagenligt det heller, fru kommissionär.
Enligt vår mening visade Eurostat framför allt hur nödvändigt det är att ha en bedrägeribekämpningsbyrå, om inte Romano Prodis nolltolerans i fråga om bedrägerier skall omvandlas till full tolerans av bedrägerier. Vi vill ha ett självständigt OLAF och vi behöver fortfarande en stark övervakningskommitté för OLAF, bestående av externa experter. Verklighetens OLAF är fortfarande långt ifrån självständig, eftersom kommissionen tyvärr om och om igen lyckas utöva inflytande över byrån på grund av sina organisatoriska och personella band till OLAF. Kommissionens försök att ta ifrån OLAF de interna undersökningarna, som inte avslöjades förrän helt nyligen, är ett perfekt exempel.
Fru kommissionär! Det var inget rykte, som ni hävdade nyss. Ett möte har faktiskt ägt rum. Om era topptjänstemän inte har informerat er om det kan jag visa er protokollet från det mötet. Kommissionen har en outtömlig källa av idéer i fråga om detta och verkar nu till och med vilja förära OLAF:s övervakningskommitté några. Hittills har den tenderat att betraktas som ett irritationsmoment, men nu hör vi från kommissionen att företrädare för kommissionen, parlamentet och rådet skall involveras för att göra den mer demokratisk. Detta skulle emellertid bara underminera OLAF:s självständighet ytterligare och vi kommer verkligen inte att följa er på den farliga vägen, fru kommissionär. OLAF:s arbete kommer också fortsättningsvis att vara svårt. Vi är medvetna om det. Det är därför som vi förutom starka, opåverkbara chefer också behöver klara ramvillkor. Det är fortfarande långt kvar tills vi får en europeisk åklagare, men jag hoppas att inriktningen ligger fast. Jag kan inte stödja större delen av de ändringsförslag som liberalerna och de gröna har lagt fram, med två undantag, men vi kan instämma i större delen av PSE:s ändringsförslag och vill be er att stödja våra tio ändringsförslag. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, herr föredragande! Som vi påminns om i Herbert Böschs detaljerade och uttömmande betänkande tillträdde OLAF:s nuvarande direktör för tre och ett halvt år sedan. Byrån har vuxit så mycket att den nu har 364 anställda. Således är tiden för förväntningar, övergångar och anpassningar förbi. Det är verkligen dags för en balansräkning, för en utvärdering och för ansvarsskyldighet. Den revision som har planerats för OLAF är avgörande i övergången från den nuvarande övervakningskommittén, som bara är en galjonsfigur, till ett övervakande, utvärderande och beslutsfattande organ med egna befogenheter. Budgetkontrollutskottet har alltid sett OLAF som ett fungerande instrument för en europeisk åklagare, en institution som blir allt mer nödvändig i takt med att den internationella brottsligheten ökar och blir mer sofistikerad i Europa. Det innebär att resultatet av den pågående regeringskonferensen kommer att bli avgörande. Vi måste fråga oss om det är meningsfullt att, fram till dess att OLAF får ställning som europeisk åklagare, fortsätta att investera i polisiära åtgärder som denna organisation enligt lagen inte kan bedriva och i stället tillämpa revisionsmetoder som används i all bekämpning av ekonomisk brottslighet och som inget granskningsorgan på det ekonomiska området kan vara utan.
Det står klart att bristande förståelse för grundläggande kommunikations- och informationskoncept bidrog till OLAF:s släta figur i Eurostatfallet nyligen, liksom en obalans mellan de intressen som stod på spel. En annan bidragande faktor var avsaknaden av revisorer, vilkas kunskaper alltid måste stå i centrum för kampen mot ekonomiska bedrägerier och oegentligheter. Nu krävs det stränghet, noggrannhet, hårt arbete, professionalitet, balans, förstånd och sunt förnuft, och det är just det vi hoppas att OLAF kommer att uppnå. 
Sørensen (ELDR ).
   – Herr talman! Denna utvärdering har fått stor betydelse och relevans till följd av den senaste utvecklingen, som verkligen har satt strålkastarljuset på OLAF. Jag skulle vilja betona att Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp stöder ett starkt, självständigt OLAF.
Kort uttryckt anser jag också att OLAF behöver reformeras och att denna reformering bör inriktas på hela frågan om OLAF:s självständighet och det faktum att OLAF måste prioritera bland sina uppgifter i större utsträckning och koncentrera sina resurser på huvuduppgiften, som är att utreda bedrägerier och oegentligheter. Den tid som läggs ned på de enskilda fallen måste reduceras och kommunikationskanalerna mellan kommissionen och de ansvariga kommissionärerna måste förbättras. För att ansvaret skall kunna fördelas och förlusterna begränsas är det avgörande att generaldirektören och den ansvarige kommissionären får så snabb – och så detaljerad – information som möjligt.
Herbert Bösch har under lång tid gjort ett utmärkt arbete i fråga om OLAF här i kammaren. Trots det anser vi inte att betänkandet riktigt håller måttet. Jag anser inte att det är parlamentet som skall fatta beslut om OLAF:s interna organisation och personalpolitik. Jag tycker inte heller att det är rätt att placera OLAF:s övervakningskommitté under Europaparlamentet. Den skall vara helt självständig från alla institutionerna. Det är heller inte säkert att det är så lyckat att införa ett särskilt förtroendeombud som skall vaka över individens rättigheter. Dessa uppgifter bör och kommer Europeiska ombudsmannen att sköta. Slutligen anser jag att det är viktigt att detta betänkande handlar om OLAF. Andra frågor bör hanteras separat. Ett exempel är förslaget om kommissionens räkenskapsförare i punkt 16.
Till sist skulle jag återigen vilja framföra att jag beklagar att utskottet inte har haft några riktiga möjligheter att diskutera omfattande ändringar av detta betänkandes originaltext. Jag skulle vilja uppmana parlamentet att stödja de ändringsförslag som ELDR-gruppen har lagt fram, så att vi också kan stödja, eller rösta för, det slutliga betänkandet i slutomröstningen. 
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill ge Herbert Bösch högsta betyg för ett utmärkt betänkande, som både är inträngande och genomarbetat, och till min favoritkommissionär Michaele Schreyer vill jag säga att hon borde be någon annan att skriva sina tal och inte komma dragande med det nonsens som vi har hört i kväll. Det är oacceptabelt.
OLAF har kritiserats en hel del på senaste tiden, med rätta, men OLAF får inte bli syndabock i till exempel Eurostatfallet. Kommissionen får inte använda OLAF som en avstjälpningsplats för alla de fall som den själv inte har lust att ta tag i. Att ett fall har överlämnats till OLAF innebär inte att kommissionen är befriad från sin skyldighet att agera. OLAF skall vara helt självständigt och vi måste erkänna att vi gjorde fel när vi gjorde OLAF till en del av kommissionen administrativt sett. Övervakningskommitténs sekretariat måste vara helt självständigt från kommissionen. Den personal som arbetar för OLAF måste vara självständig i förhållande till alla institutionerna och det är viktigt att personalen inte tillåts söka anställning hos kommissionen, eftersom vi ju har sett exempel på fall som har avförts på grund av att människor varit tvungna att gå tillbaka till kommissionen.
Våren 2002 ringde jag till OLAF om Eurostat, efter det att Dorte Schmidt-Brown kontaktat mig för första gången. OLAF gav mig beskedet att de varken hade tid, lust eller personal till att titta på Eurostatfallet. Som de uttryckte saken var Dorte Schmidt-Brown en hysterisk kvinna som borde slappna av lite. Det var inte förrän parlamentet började föra liv om saken som undersökningen kom igång. Det är mycket bekymmersamt att OLAF bara prioriterar undersökningar som intresserar parlamentet eller pressen. Det är också mycket bekymmersamt att OLAF inte tar uppgiftslämnare på allvar. Jag hoppas att vi inte kommer att få se fler fall av detta slag. Det är helt avgörande att vi kan lita på att OLAF är objektivt och att människor arbetar snabbt och effektivt i framtiden, men det skall också sägas att OLAF inte är känt för att vara Guds bästa barn. 
Rühle (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Vi vill också tacka föredraganden för hans omfattande arbete. Tyvärr kan vi inte stödja honom på alla punkter i dag och vi beklagar att det inte fanns tid över för en diskussion om de enskilda ändringsförslagen före omröstningen i utskottet. Vi ser huvudsakligen två problem med ändringsförslagen. För det första är vi för en förstärkt övervakningskommitté, men vi är också emot att övervakningskommittén skall placeras under Europaparlamentet. Om en övervakningskommitté skall kunna vara helt självständig i sin granskningsverksamhet bör den vara självständig i förhållande till parlamentet också.
För närvarande kan vi skönja en annan tendens i den pågående debatten om övervakningskommittén. Det är väldigt beklagligt att det ännu inte finns någon europeisk allmän åklagare och att vi förmodligen kommer att få vänta en tid innan en sådan införs. Nu bör vi emellertid inte begå misstaget att försöka komma fram till en övergångslösning som gör övervakningskommittén till en ställföreträdande åklagare, eftersom den rollen inte vore lämplig. Vad vi behöver på lång sikt är rättslig kontroll över OLAF, men det kan bara den europeiske allmänne åklagaren ha, inte en kommitté i hans ställe.
Vi är också kritiska till en annan sak. Vi märker att parlamentet försöker lägga sig i OLAF:s interna affärer mer och mer och det tycker vi inte är rätt. Vi anser att OLAF måste vara – och förbli – fullständigt självständig, men det innebär inte att byråns självständighet i förhållande till kommissionen nödvändigtvis ökar om kammaren samtidigt börjar detaljreglera OLAF. Det anser vi är helt fel. Verklig självständighet innebär också administrativ självständighet.
Överlag tror jag att vi behöver fundera igenom ändringsförslagen ordentligt igen. Jag hoppas att vi kan komma fram till en kompromiss som majoriteten i utskottet kan stödja. Jag skulle dock också vilja klargöra en sak för Gabriele Stauner. Vi kommer inte att stödja flertalet av era ändringsförslag, eftersom vi anser att det är fel att de innehåller en implicit misstroendeförklaring mot OLAF och fördelar skulden – också det på ett ensidigt sätt – vad beträffar kommissionens roll i Eurostataffären. Det kommer vi inte att ställa upp på. 
Camre (UEN ).
   – Herr talman! För det första vill jag tacka Herbert Bösch för ett lysande, ytterst uttömmande betänkande. Vi stöder i stort slutsatserna i det. Man kan naturligtvis säga att det är tveksamt om det är lämpligt att parlamentet sätter upp så detaljerade regler för reformeringen av OLAF, men när kommissionen har misslyckats med att skapa ett fungerande övervakningsorgan måste självfallet parlamentet ingripa. Det är vi som i sista hand måste ansvara inför medborgarna för hur deras pengar förvaltas. Tidigare hade vi UCLAF, men den fungerade inte perfekt. Sedan fick vi OLAF och nu ser vi alltså att den önskvärda förbättringen uteblev.
Jag delar i sig den kritik som flera av mina kolleger har framfört i fråga om orsakerna till att OLAF inte kan fungera. På slutet av sjuttiotalet skämtade man i mitt land med anledning av att vi hade ett huvudpostkontor som inte fungerade som det skulle. Vi diskuterade vad vi skulle göra om det byggdes ett kärnkraftverk. Det var ju problem med avfallet och skämtet gick ut på att lösningen var att paketera avfallet och skicka det till huvudpostkontoret, där det skulle cirkulera i evighet tills den radioaktiva strålningen hade minskat. Kommissionen har faktiskt använt OLAF på ett liknande sätt. Saker och ting har fått fortgå alltför länge, man har underlåtit att ta itu med dem alltför länge och det är obegripligt för oss, särskilt i fallet Eurostat, att OLAF:s ledning på fullt allvar kunde berätta för budgetkontrollutskottet att fall har hållits hemliga för kommissionen för att inte tynga kommissionen med den obehagliga kännedomen om vad som hade hänt. Det ger ett mycket amatörmässigt intryck. Det skulle naturligtvis kunna vara livshotande för kommissionen att inte vara informerad.
Vi tror egentligen inte att det skulle hjälpa stort att placera nya kommittéer över den befintliga övervakningskommittén, och vi tror heller inte mycket på idén med en europeisk allmän åklagare. Det viktiga är ju att åstadkomma en djupgående omvandling av hur vi handskas med EU:s ekonomi i stort. 
Van Dam (EDD ).
   – Herr talman, fru kommissionär! Denna debatt borde ha ägt rum förra året. Det kan inte föredraganden skyllas för, han har sammanställt ett bra betänkande på kortast möjliga tid.
När kommissionen tillträdde deklarerade den än en gång att den skulle lägga stor möda på att bekämpa bedrägerier och oegentligheter inom EU:s institutioner, och det är motiverat eftersom det handlar om flera miljarder euro. Kommissionen fortsätter att agera på ett fullkomligt otillfredsställande sätt nu när den översänder denna delrapport till parlamentet mer än ett år för sent. De bedrägliga förfarandena i samband med Eurostataffären visar att OLAF inte längre borde tillhöra kommissionen administrativt. Byrån måste få så stor självständighet som möjligt och göras ansvarig inför parlamentet.
Jag anser verkligen att kommissionären är bunden av det löfte hon nyss gav om att lägga fram ett förslag för parlamentet inom två månader. Annars kommer hennes trovärdighet verkligen att vara förbrukad. 
Theato (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Herbert Böschbetänkandet är kritiskt, men också konstruktivt, och jag gratulerar honom till hans intensiva arbete. Vi kunde naturligtvis ha röstat om dess slutsatser och eventuella genomförande på ett tidigare stadium om kommissionen hade lämnat in sin utvärdering av OLAF:s tre verksamhetsår i tid, enligt förordningen, i stället för mer än nio månader för sent. Då hade en del av vanskötseln och oegentligheterna kunnat hanteras mer effektivt än vad som är möjligt nu, i slutet av parlamentets och kommissionens mandatperioder. Eurostat är ett sådant fall.
Vi känner till bakgrunden till att OLAF skapades: eftersom ingen fördragsändring var planerad i det skedet kunde vi bara åstadkomma en tillfällig struktur. Därigenom fick OLAF redan från början en motsägelsefull position. Byrån är självständig i sitt arbete – det insisterar vi på – men den är underställd kommissionens administration organisatoriskt sett. Icke desto mindre har förseningar, besvärliga processer och en otillräcklig tillämpning av OLAF-förordningen från båda parters sida – kommissionen och OLAF – tyvärr kännetecknat byrån hittills. Låt mig bara ta några exempel: den utdragna rekryteringsprocessen, de överdrivet långa utredningstiderna, underlåtenheten att informera övervakningskommittén enligt reglerna och framför allt den dåliga utbildningen och att man inte ordentligt har respekterat individernas rätt till försvar under undersökningarna. Jag tar särskilt allvarligt på övervakningskommitténs tydliga uttalande på den sistnämnda punkten, eftersom det direkt belyser behovet av att införa en europeisk allmän åklagare som kan skydda unionens ekonomiska intressen. Den här kammaren har velat ha en sådan post mycket länge och kommissionen har nu stämt in i kören i konventet och vid regeringskonferensen. Jag är tacksam för att ordförande Romano Prodi nu har tagit upp den här frågan i sin handlingsplan. Individens grundläggande rättigheter kan bara garanteras inom en rättslig ram som grundar sig på rättsstatsprincipen. Fram till dess att detta mål uppnås stöder jag till fullo ett förstärkande av övervakningskommittén, både vad beträffar sekretariatet – vi måste diskutera var i Europaparlamentets budget det skall placeras – och även, och särskilt, att högt kvalificerade, oberoende personer utses till ledamöter i övervakningskommittén. Sammanfattningsvis behöver vi, som det slås fast i betänkandet, ingen ny förordning utan ett antal ändringar. Vi behöver ett starkt OLAF. Jag ber kommissionen att ta våra krav på allvar så att vi kan komma närmare en nolltoleranspolitik.
Andria (PPE-DE ).
   – Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! För det första vill jag gratulera Herbert Bösch till hans betänkande och berätta hur mycket jag uppskattar hans fasthet gentemot dem som är direkt och politiskt ansvariga för det bedrägeri som har påtalats. En bön till kommissionär Michaele Schreyer: Jag uppmanar er att inte försöka tona ned Eurostatfallet, som är och förblir en av de mest alarmerande och pinsamma händelser som Europaparlamentet någonsin har drabbats av. Den enorma ekonomiska skada som det har medfört har inte kvantifierats och kan kanske aldrig kvantifieras. 
Låt oss gå över till betänkandet. Om det som Herbert Bösch har skrivit i betänkandet skulle genomföras skulle vi leva mycket fredligt i Europa. De ekonomiska intressena skulle knappast beskyddas och lagligheten skulle vara nyckelfrågan i alla europeiska angelägenheter. Om däremot de etablerade principerna, som sammanfattas i stycke G i ingressen, där det står – jag citerar – ”föresatte sig Europeiska kommissionen att bedriva en ’nolltoleranspolitik’ när det gäller bedrägerier och oegentligheter” inte omsätts i praktiken, kommer inte allt det som har skrivits att uppväga de enorma ansträngningar föredraganden har lagt ned på sitt betänkande och inga konkreta mål kommer att uppnås. Skulle det nu inte, mot bakgrund av vad som har kommit fram om Eurostat, ha varit lämpligare att ta upp ett ändringsförslag som jag lade fram till omröstning i utskottet – men det gläder mig att Herbert Bösch har förklarat detta – ett ändringsförslag som lyder: ”Europaparlamentet fördömer alla de fall där OLAF inte kunnat avsluta sin utredning inom den fastställda tidsfristen på nio månader, och i synnerhet utredningen om Eurostat som avbröts för över tre år sedan och för vilken en utredning i tid hade kunnat förhindra ett kretslopp som inte visat sig vara linjärt och som i vissa fall är föremål för rättsprocesser”? Detta ändringsförslag kommer att tas upp till omröstning och förhoppningsvis antas i kammaren i morgon.
Samtidigt vill jag inte att det jag har sagt om OLAF skall misstolkas, för byrån får inte ges skulden för bedrägerier som andra begår. Därför måste OLAF kunna fortsätta att ta emot anslag och dessa måste vara tillräckliga för att förstärka personalen, särskilt granskningspersonalen. Jag håller helt med föredraganden i artikel 33.1, där han uppmanar OLAF att informera Europaparlamentet i detalj om en undersökning tar längre tid än de föreskrivna nio månaderna.
För att återgå till Eurostatfallet, som stör och irriterar många av oss, tycker jag att jag kan säga att jag verkligen håller med om att vi bör vara försiktiga i våra ställningstaganden, men samtidigt kan vi inte acceptera en ordning som skulle innebära att det betraktas som kontraproduktivt att sätta EU:s institutioner på spel i detta fall. Vi borde diskutera och debattera någonting annat: Gick det rätt till när avtalen ingicks eller förekom det bedrägerier i Eurostataffären?
Om det är så som det verkar när man läser rapporterna att många avtal upprättades utan att undertecknas av personer med teckningsrätt, om det fanns intressekonflikter som ledde till vissa olagliga ekonomiska förmåner, om dokument som borde ha kontrollerats systematiskt försvann och om information som bara var avsedd att underlätta förhandlingarna offentliggjordes, om mer än 50 procent av avtalen ingicks efter ett enda anbud, då har Europeiska gemenskapen uppenbarligen åsamkats skada för miljontals euro och då måste detta faktum komma före allt annat, också bevarandet av EU:s institutioner. 
Schreyer,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Med er tillåtelse skulle jag kort vilja bemöta några saker. Det råder absolut inget tvivel om att Eurostataffären inte bara handlar om grava missförhållanden inom Eurostat – och jag låter bli att använda ordet ”bedrägeri”, helt enkelt på grund av att ärendet fortfarande håller på att granskas juridiskt och att jag inte vill anklagas för att föregripa utgången. Det har begåtts misstag i kommissionen, och OLAF borde ha genomfört undersökningarna snabbare. Det är av den anledningen som Romano Prodi också har utarbetat en handlingsplan som å ena sidan innehåller omfattande åtgärder avseende Eurostat och å den andra tar upp frågan om kommunikationen mellan avdelningarna och kommissionärerna, liksom åtgärder som har med OLAF att göra. Låt mig än en gång säga till Gabriele Stauner att åtgärderna som har med OLAF att göra inte inbegriper att de interna undersökningarna om kommissionens tjänstemän skall flyttas tillbaka till kommissionen. Tvärtom är syftet att öka OLAF:s operativa självständighet genom att ändra inriktningen på dess verksamhet, om jag får citera Romano Prodi. Därför kanske vissa horisontella uppgifter som inte har med undersökningarna att göra bör återföras till kommissionens avdelningar. Jag tror att ni vet lika väl som jag att OLAF:s huvuduppgifter – med andra ord, det som förstärktes och delvis tillkom som nyheter 1999 – är just de interna undersökningarna, rätten att bedriva interna undersökningar och skyldigheten att göra det. Jag håller helt med Herbert Bösch om att det fordras större kapacitet på dessa områden. Samtidigt är det emellertid också sant att en extern undersökning ibland blir en intern undersökning – vilket Eurostatfallet har visat – eftersom den externa undersökningen plötsligt väcker frågan: Varför inträffade dessa misstag i konkurrensprocessen? Varför ingås dessa specifika avtal alltid här?
Låt mig upprepa en sak: Arbetet med att sammanställa den handlingsplan som Romano Prodi har skissat upp för budgetkontrollutskottet pågår som bäst och ni kommer att få ändringstexten till bestämmelserna i förordningen i början av januari, hoppas jag, eller hur som helst punktligt under januari. Som jag ser det finns det många snarlika synpunkter i fråga om ändringar i förordningen. Diemut Theato nämnde dem nyss igen. Som kommissionens ordförande har utlovat kommer vi att samarbeta mycket nära med budgetkontrollutskottet i dessa frågor, också innan förslaget utarbetas. 
Bösch (PSE ),
   . – Herr talman! Kommissionen kanske äntligen borde bestämma sig för om den är nöjd med OLAF:s arbete eller inte. Jag får nästan intrycket att vi kritiserar OLAF helt oförhappandes, trots att jag upplevde det som om Romano Prodi kritiserade sönder OLAF medan vi försvarade byrån, när nu så många ledamöter i sina inlägg här i kammaren i dag har hävdat att Eurostat inte är en fråga för OLAF, utan för kommissionen. Kommissionen måste nu äntligen anta en egen tydlig linje i den här frågan. I övrigt är jag mycket glad att kommissionen är nöjd med allt som har med OLAF att göra. Men om det är så vill jag faktiskt inte höra mer från kommissionens ordförande om de uppenbara kvalitativa brister som har framkommit i samband med Eurostat. Det innebär inte att vi inte har ändrat inställning och jag tror att det fortfarande finns ett antal missförstånd i fråga om övervakningskommitténs självständighet. Liksom OLAF:s generaldirektör skall övervakningskommittén utses på interinstitutionell basis. I dag är den en del av kommissionen och befinner sig inte i något vakuum, oavsett om det uppstår en mytbildning om detta. Vi anser att det krävs en separation, både en fysisk och ekonomisk separation. Det är inte acceptabelt att ansvaret för bemanningen av övervakningskommittén, som har en övervakningsfunktion, ytterst skall vila på ett organ som är föremål för denna övervakning. På den punkten har vi intagit en bestämd ståndpunkt och jag hoppas att kammaren kommer att stödja den i morgon. 
Blak (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Budskapet till Michaele Schreyer i kväll är kristallklart: hon bör tala om för Romano Prodi att vi inte behöver hans handlingsplaner. De är bara till för att vinna tid, för att sopa hela frågan under mattan. Det kan vi inte tolerera. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0407/2003) av Rosa Miguélez Ramos för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ändring av rådets förordning (EG) nr 2561/2001 om främjande av omställning av de fartyg och fiskare som fram till och med 1999 var beroende av fiskeavtalet med Marocko (KOM(2003) 437 – C5-0357/2003 – 2003/0157(CNS)). 
Fischler,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Rosa Miguélez Ramos så hjärtligt för hennes utmärkta betänkande och för att hon stöder vårt förslag. Kommissionen har föreslagit olika ändringar av systemet för att främja omställning av fiskefartyg och fiskare som fram till 1999 var beroende av fiskeavtalet med Marocko. Vi föreslår följande ändringar: att ersättning nu också skall utgå till alla fiskare som förlorar sina arbeten till följd av att fartygen de arbetar på övergår till annat fiske, till exempel via ett samägt företag. Detta innebär att antalet bidragstagare ökar, vilket medför att vi också måste förlänga tidsfristen med ett år så att alla nya mottagare kan söka bidrag och så att myndigheterna i Spanien och Portugal får den tid de behöver för att fatta beslut.
Jag kan också acceptera ändringsförslag 2 och 3. Däremot kan jag inte acceptera det ändringsförslag som Daniel Varela Suanzes-Carpegna har lagt fram, eftersom det syftar till att ändra artikel 12 i förordningen, som reglerar det strukturella stödet inom fiskesektorn i form av socioekonomiska åtgärder. Vi kan inte ändra denna förordning nu. 
Miguélez Ramos (PSE ),
   . – Herr talman! Den 30 november 1999 upphörde fiskeavtalet mellan gemenskapen och Marocko att gälla, vilket satte stopp för verksamheten för fyratusen trehundra fiskare och fyrahundra fartyg. Därefter infördes bidragen till de berörda människorna, i enlighet med förordning (EG) nr 2792/1999, under FFU. Den 31 december 2001 utökades stödet, men det blev då nödvändigt att genomföra en politik för att ställa om fiskeflottan, som till stor del inte kunde förflyttas till andra fiskevatten. Därför antog vi förordning (EG) nr 2561/2001 på grundval av nationella planer, för en socioekonomisk diversifiering av de områden som berördes av den avbrutna verksamheten.
I de regioner som drabbades värst, såsom el Morrazo, Barbate, Algeciras och Lanzarote, minskade fisket drastiskt eller upphörde helt enkelt, vilket fick återverkningar för många andra sektorer som har samband med denna verksamhet och för den lokala produktionen som helhet.
Som ni vet användes solidaritetsfonden för att finansiera dessa insatser, till en total kostnad om 197 miljoner euro. I förordningen återfanns också undantagsåtgärder och undantag från den lagstiftning som fastställde metoder och villkor för insatser i syfte att strukturera fiskesektorn. Icke desto mindre gjorde åtgärdens exceptionella karaktär att rådet antog en tidsbegränsning för den, och tiden har inte varit tillräcklig för många av de berörda människorna.
Att förordningen är så strikt har också bidragit till detta och nu skall detta förändras genom denna modifiering från Europaparlamentets sida. Därför gläder det mig så att Franz Fischler säger att kommissionen kommer att acceptera dessa ändringar och de ändringsförslag jag framför i mitt betänkande. Båda parter – Franz Fischler och vi, Europaparlamentet – vill ju att de berörda fiskarna skall behandlas lika, så att de kan få bidrag till omställningen oberoende av vad som händer med de fartyg som de arbetar på, för en av de stora svårigheterna har varit att fiskarna har knutits till fartygens öden.
I vissa fall har fartygen kunnat förflyttas till andra fiskezoner, men med mindre fångster än i de marockanska vattnen och därmed lägre inkomster. Dessa fartyg har tvingats minska sina besättningar. Emellertid omfattades inte dessa fiskare av förordningen, eftersom den knöt fartygets öde till fiskarnas och hindrade dem från att få ut omställningsbidraget.
Därför, och för att denna förordning i praktiken skall kunna omfatta största möjliga antal berörda människor – vilket både kommissionen och Europaparlamentet vill –, måste vi avskaffa bestämmelserna som säger att de individuella allmänna bidragen bara kan utgå till fartyg eller fiskare som har arbetat på ett fartyg som inte längre kommer att användas för fiske. Den ändring som vi nu diskuterar innebär, som kommissionären sade, också att vi utökar tidsfristen för stödberättigade utgifter till den 31 december 2004 och att sista datum för ansökan till kommissionen om utbetalning av restbeloppet blir den 30 juni 2005.
Detta är vad företrädarna för de människor som berörs av de stängda fiskezonerna har begärt av oss i fiskeriutskottet, däribland Loitamarkooperativet på Morrazohalvön (i Galicien), som består av nästan 60 arbetare som tidigare fiskade i de marockanska vattnen, men som ännu inte har lyckats genomföra sitt affärsprojekt helt. Med den längre tidsfrist de nu får kommer de att kunna göra det och alla medlemmar i detta kooperativ kommer att kunna börja arbeta, så att de kan få det individuella stödet enligt kravet i förordningen.
Samma sak begärde Andalusiens regering av oss. Tillsammans med Galicien, Kanarieöarna och Algarve är detta en av de regioner som har lidit mest av att fiskeavtalet med Marocko inte kunde förnyas.
Mina damer och herrar! Jag måste säga att denna ändring, såsom jag har formulerat den, inte får några ekonomiska konsekvenser. Syftet är bara att se till att de ekonomiska resurser som har anslagits kan utbetalas som sig bör, så att vi kan uppnå det mål som lagstiftaren satte upp när den förordning vi nu ser över antogs.
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först vill jag tacka vår föredragande, Rosa Miguélez Ramos, för hennes betänkande om en rättfärdig sak – som andra har sagt – en sak som vi alla har stött under en mycket lång tid, också den spanska regeringen, som kommissionären vet.
Jag ville utnyttja denna ändring av förordningen om stöd till omställning av den fiskeflotta som tidigare fiskade i Marocko för att påpeka att det som gjordes då inte bör vara ett undantag, utan en regel. Med andra ord bör Europeiska kommissionen automatiskt vidta ytterligare åtgärder för att kompensera gemenskapsflottor som behöver ställas om, antingen på grund av att internationella fiskeavtal inte kan förnyas eller till följd av att återhämtningsplaner ger en drastisk minskning av fångsterna – något som våra brittiska kolleger känner väl till, särskilt skottarna, när det gäller torsk – och ta itu med den nya situationen.
Det innebär inte att vi bör göra små ändringar av den allmänna förordningen om strukturellt FFU-stöd så fort en liknande situation som denna uppstår, utan snarare att det bör finnas ett permanent generellt regelverk för utbetalning av stöd när det behövs på grund av planer för att återställa bestånd i gemenskapens vatten eller i externa vatten, när sådana planer får konsekvenser för vår flotta, gemenskapens flotta.
Detta var fallet nyligen för gemenskapens hälleflundraflotta i NAFO-vattnen. Kommissionen föreslog en återhämtningsplan för hälleflundra som antogs och som innebär en minskning från 42 000 ton i år, 2003, till 16 000 ton 2007, en minskning med 62 procent. Och eftersom det verkar som om ingenting har hänt tycker jag att kommissionen är tvungen att göra någonting för att se till att denna flottas framtid inte äventyras. Den måste agera på lämpligt sätt genom att vidta extraordinära åtgärder, såsom omplacering till andra fiskezoner, främjande av försöksverksamhet och tilldelning av annat socioekonomiskt stöd, som vi har begärt för att råda bot på den situation som har skapats.
Herr kommissionär! Vår avsikt med detta ändringsförslag, som inte är någon ”Varelaändring” utan ett ändringsförslag från fiskeriutskottet, är att lösa dessa och eventuella framtida problem. Om parlamentet antar det i morgon ber jag er, herr kommissionär, att kommissionen beaktar detta, eftersom detta är vad sektorn i fråga vill ha. De vill att ni skall göra någonting. Europaparlamentet vill hjälpa er och vara er bundsförvant och sektorns bundsförvant, och vi vill därför på detta sätt se till att Europeiska kommissionen agerar.
Detta är min uppfattning och jag hoppas att ni kommer att beakta vad som har sagts innan ni tar det initiativ som ni har utlovat, herr Fischler.
Eftersom jag inte kommer att få tid till det senare vill jag avsluta med att gratulera ordförande Struan Stevenson, föredragande för betänkandet om Moçambique som vi skall behandla härnäst. Det är ett underbart betänkande som förtjänar vårt stöd. 
Lage (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Att fiskeavtalet med Marocko inte kunde förnyas var ett hårt slag mot den externa strategin i fiskepolitiken som har fått tragiska konsekvenser för somliga fiskezoner, särskilt i Andalusien och, i mindre skala, i Algarveregionen i Portugal. Det skall sägas att kommissionen och parlamentet har lyckats anta en plan för att stödja den berörda verksamheten, även om denna har några svagheter och brister som nu åtgärdas.
Därför välkomnar jag detta förslag från kommissionen, som har kommit som ett resultat av påtryckningar från parlamentet och krav från de direkt berörda länderna Portugal och Spanien. Det måste framhållas att detta förslag kanske inte hade behövts om kommissionen hade lyssnat på parlamentet när förordning 2561/2001 diskuterades. Redan då kunde de potentiella problemen med att omsätta denna förordning i verklighet klart urskiljas.
Vi stöder Rosa Miguélez Ramos-betänkandet och har bara lovord för föredragandens arbete och de initiativ hon har tagit, vilka otvivelaktigt ligger bakom de ändringar som görs i förslaget. Vi måste se till att alla fiskare behandlas lika och att förordningen omfattar största möjliga antal människor som arbetar i denna sektor. Därför måste de bestämmelser som förhindrar att redan inplanerat stöd beviljas inom rimligare tidsgränser tas bort. Vi stöder föredragandens ändringsförslag, som är så klart motiverade att de inte behöver kommenteras ytterligare. Det är rätt att ekonomisk kompensation också skall utgå till fiskare som är arbetslösa till följd av andra beslut och inte bara på grund av att deras fartyg har skrotats, däribland fiskare som har bestämt sig för att ägna sig åt andra typer av fiske, till exempel, och de som redan har övergått till andra typer av fiske.
Herr talman! Jag vill göra ett sista påpekande angående behovet av att i framtiden erbjuda krisåtgärder i känsliga lägen då avtal med tredje länder kan leda till kollapser och skada fiskeverksamheten. Jag tror verkligen att vi behöver en övergripande strategi så att vi inte bara reagerar på dessa situationer när och om de uppstår. 
Fischler,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Jag är mycket tacksam mot er och mot alla som har bidragit till denna debatt. Jag håller helt med föredraganden om att det är positivt och viktigt att göra en justering i detta mycket specifika fall för den spanska och portugisiska flottan i samband med Marockoavtalet, eller snarare utgången av Marockoavtalet. Däremot tycker jag fortfarande inte att vi skall ha tillgång till en automatisk lagstiftning av något slag. Jag har förståelse för den fråga som Daniel Varela Suanzes-Carpegna tog upp här men anser att detta är någonting som vi bör titta närmare på vid halvtidsöversynen av den strukturella åtgärden. En sådan halvtidsöversyn skall hur som helst göras, och jag anser att det är rätta tillfället att diskutera alla element och erfarenheter som vi har samlat på oss under den första hälften av genomförandeperioden. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om ett betänkande (A5-0406/2003) av Struan Stevenson för fiskeriutskottet om förslaget till rådets förordning om ingående av ett fiskeavtal mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Moçambique (KOM(2003) 419 – C5-0354/2003 – 2003/0154(CNS)) 
Fischler,
   . – Herr talman, ärade ledamöter! Jag kan fortsätta där jag slutade. Det här rör fiskeavtalet och förnyandet av protokollet till fiskeavtalet mellan Europeiska unionen och Moçambique. För det första vill jag tacka Struan Stevenson för hans betänkande och för att han stöder kommissionens förslag att upprätta detta protokoll. Med stöd av avtalet kan gemenskapens fiskefartyg återuppta fisket i Moçambiques vatten. Det nya avtalet blir också ett i raden av överenskommelser om fiske av tonfisk som gemenskapen har ingått i denna viktiga region. Vi har dessutom lyckats upprätta ett mycket innovativt partnerskapsavtal, eftersom Moçambique kommer att öronmärka hela den ekonomiska ersättningen till finansiering av övervakning av fisket, forskning, utbildning och olika andra åtgärder för att utveckla fisket i Moçambique och öka landets kapacitet att hantera fisket.
När det gäller de övriga ändringar som har föreslagits här vill jag säga att ändringsförslag 1 och 2 inte verkar nödvändiga ur vår synpunkt, eftersom vi redan ger parlamentet denna information i enlighet med ramavtalet mellan er och kommissionen. Ändringsförslag 3 gäller förnyandet av ett protokoll och det här är verkligen gammal skåpmat. Så länge det gäller att förnya ett protokoll fordras inget särskilt förhandlingsmandat, eftersom det faller under de befintliga förhandlingsriktlinjerna. Av detta skäl måste jag tillbakavisa detta ändringsförslag. 
Stevenson (PPE-DE ),
   . – Herr talman, detta nya avtal mellan Europeiska gemenskapen och Moçambique paraferades den 21 oktober 2002. Avtalet gäller i tre år, och det protokoll som fastställer fiskemöjligheterna, den ekonomiska ersättningen och den tekniska bilagan utgör integrerade delar av avtalet och träder i kraft den 1 januari 2004. Det viktigaste fisket som omfattas av avtalet är givetvis djuphavsräka och tonfisk. 
Som kommissionären vet har vissa av dessa internationella avtal med tredje land i det förflutna lett till betydande kontroverser. Faktum är att vi förra året i ett nära samarbete med kommissionen tog fram en mall: Senegalavtalet. Jag ber inte om ursäkt här för att jag förflyttar mig från Afrikas östkust till dess västkust: Senegalavtalet bröt ny mark genom att införa nya innovativa metoder för att hantera avtal med tredje land, metoder som vi har fortsatt att använda oss av sedan dess.
I Senegals fall krävde vi att 60 procent av den ekonomiska ersättningen skulle utgå för fiskemöjligheter och 40 procent för bevarande och utveckling. Vi krävde att halva besättningen på EU-fartygen skulle utgöras av senegaleser, att en betydande fångstmängd skulle bearbetas vid fiskebearbetningsanläggningar i Senegal och att alla berörda fartyg skulle utrustas med det satellitbaserade systemet för fartygsövervakning (VMS). Detta sågs i alla avseenden som en bra paketlösning som säkrade utveckling och bevarande samt sörjde för ett hållbart fiske, fortsatt arbete för EU:s fiskare och fortsatt leverans av kvalitetsfisk till EU. Inom EU är vi bara självförsörjande till 60 procent när det gäller fiskeprodukter. Samtidigt ökar konsumenternas efterfrågan på fisk medan fiskebeståndet i gemenskapsvattnen minskar.
Det är viktigt att vi genom Senegalavtalet och de följande avtal vi kunnat ingå sedan dess försöker fortsätta följa detta mönster för att också fortsättningsvis kunna sörja för denna typ av avtal om hållbart fiske. Om vi överger dessa avtal kommer vi att få en allmän huggsexa. Det skulle då uppstå en situation där länder som Senegal, Mauretanien och, i detta fallet, Moçambique anser sig ha fria händer att ingå avtal med sydkoreaner, japaner eller ryssar, och det skulle då inte längre finnas något inslag av bevarande, inget utvecklingsinslag och ingen omsorg om de lokala fiskarna och deras välfärd. Under dessa omständigheter har vi, om vi agerar via EU, bättre möjligheter att övervaka hur dessa avtal fungerar.
När det gäller avtalet med Moçambique begär vi att kommissionen inför rådet och Europaparlamentet redogör för avtalets tillämpning och genomförande ett år innan det löper ut. Om vi konstaterar att dessa villkor inte har följts kommer vi inte att bevilja kommissionen mandat att ingå några fler avtal med Moçambique.
I detta fall har vi fått en rapport om en stor mängd djuphavsräka och tonfisk i detta område. Vi kommer att ge fiskemöjligheter åt tio fartyg som fiskar efter 1 000 ton djuphavsräka om året – med en bifångst på ytterligare 535 ton – och 35 notfartyg för tonfisk med frysanläggning samt 14 fartyg för ytfiske med flytlina som fiskar efter 8 000 ton tonfisk. Den ekonomiska ersättningen uppgår till 4 090 000 euro per år. I detta fall är det inte fråga om 60 procent för fiskemöjligheter och 40 procent för utveckling, utan hela beloppet går till bevarande och utveckling – 1,5 miljoner euro till övervakning av havsfisket, 1 miljon euro till institutionell utveckling, 1 miljon euro till forskning, 430 000 euro till utbildning, 100 000 euro till kvalitetskontroll och 60 000 euro till att hjälpa Moçambique delta i internationella möten.
Detta är ett mycket bra paket och jag rekommenderar parlamentet att anta det. Jag är tacksam mot kommissionen som har tagit fram paketet; vi arbetar nu i en ny samarbetsanda i fråga om dessa avtal med tredje land, och det bör vi fortsätta med.
Dührkop Dührkop (PSE ),
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredraganden Struan Stevenson för att han tog med ändringsförslagen från budgetutskottet i sitt betänkande. Jag tycker att vi alla bör vara nöjda, för detta protokoll kommer att göra det möjligt för gemenskapens fartyg att återvända till Moçambiques vatten, där de fiskade fram till 1993, då Moçambique sade upp det då gällande avtalet.
Trots att Struan Stevenson redan kort har nämnt budgeten vill jag insistera på att den finansieringsöversikt som bifogats rådsförordningen verkligen ger ersättningar för 2004, 2005 och 2006 i form av åtagandebemyndiganden på 12 270 000 euro, vilka uteslutande skall användas för det vi kallar riktade åtgärder – som kommissionär Franz Fischler och föredraganden Struan Stevenson har sagt. Budgetutskottet välkomnar också detta. Det fastställs också att det kan bli maximalt 15 870 000 euro när årsbudgeten upprättas.
Bortsett från detta stöder budgetutskottet detta protokoll med Republiken Moçambique, som ger gemenskapens fiskeflotta nya fångstmöjligheter i Indiska oceanen.
Budgetutskottet beklagar dock, herr Fischler, att kommissionen – som så många gånger förut – väntade tills i slutet av juli 2003 med att överlämna sitt första förslag, trots att avtalet paraferades i oktober 2002. 
McAvan (PSE ),
   . – Herr talman, den främsta angelägenheten för utskottet för utveckling och samarbete när det gäller detta avtal är att se till att dess effekter inte strider mot unionens allmänna utvecklingsmål. Vi är mycket angelägna om att se till så att utvecklingspolitiken inte isoleras inom en liten del av kommissionen, utan att dess mål beaktas inom alla EU:s politikområden när utvecklingsländerna behandlas. 
Vad betyder detta konkret för avtalet i fråga? Det betyder att vi vill se verkliga fördelar för de lokala samhällena och bekräftelser på att avtalet inte kommer att få några negativa konsekvenser för lokalbefolkningar som är beroende av fisket. Vi vill att kommissionen maximerar de möjligheter till lokal sysselsättning som avtalet ger och undersöker fiskarnas tillträde till tonfisknäringen. Vi är angelägna om att kvinnor ges en roll inom saluförande och bearbetning av fiskeprodukter.
De frågor som rör förvaltningen av bestånden är också viktiga. Vi vill att kommissionen ser till att avtalet tar full hänsyn till den hållbara förvaltningen av fiskeresurserna, i synnerhet av tonfiskbeståndet. Tyngdpunkten bör ligga på en decentraliserad produktion som bygger på lågkostnadsmetoder förenliga med reglerna för hållbart jordbruk.
Precis som Struan Stevenson välkomnar vi kommissionens förslag att ge ekonomisk ersättning för åtgärder som främjar institutionell utveckling, marin övervakning, forskning, utbildning och kvalitetskontroll. Detta är ett positivt steg i rätt riktning, eftersom det är viktigt att pengarna också går till att främja våra utvecklingsmål.
Slutligen håller jag också med alla dem som påstår att det är oerhört viktigt att parlamentet hålls informerat om hur detta avtal fullföljs. Vi behöver regelbundna utvärderingar av vad som händer på marknivå innan vi kan samtycka till ett eventuellt förnyande av avtalet. 
Piscarreta (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! För att lösa problemet med Europeiska unionens knappa tillgångar på fisk har unionen bland andra åtgärder ingått avtal med tredje länder i syfte att använda dessa länders territorialvatten i utbyte mot ekonomisk ersättning. Under 2002 undertecknade Europeiska unionen ett avtal av detta slag med Moçambique. Många betraktade det som ett perfekt avtal, eftersom man i det lyckades förena samarbete och ömsesidiga intressen: under de kommande tre åren kommer gemenskapens flotta att kunna fiska i Moçambiques territorialvatten i utbyte mot en ekonomisk ersättning på cirka fyra miljoner euro. Faktum är att detta balanserade avtal är idealiskt. För det första eftersom det omfattar arter som förekommer rikligt i Moçambique, räkor och tonfisk. För det andra finns en strävan att utveckla det lokala fisket genom att utbilda moçambikiska besättningar. För det tredje har ersättningen från gemenskapen öronmärkts för konkreta syften inom fiskesektorn. För det fjärde och sista kommer genomförandet av avtalet att övervakas, med särskild hänsyn tagen till hygienfrågorna.
Jag instämmer i de krav på en årlig rapport om tillämpningen av avtalet och åtgärderna i det som Europaparlamentet har ställt genom sin föredragande Struan Stevenson. Detta kommer att göra det möjligt för den här institutionen att övervaka avtalet – som har strategisk betydelse för Europeiska unionens gemensamma fiskepolitik – noggrant, och därigenom hålla sig ajour inför eventuella förhandlingar när avtalet skall förnyas.
Jag vill avsluta med att säga att jag är mycket nöjd med att detta välbalanserade avtal har ingåtts. Jag är verkligen övertygad om att Moçambique inte har någon anledning till missnöje med den här texten, till skillnad mot den förra. 
Miguélez Ramos (PSE ).
   – Herr talman! Nu är jag här igen. Internationella fiskeavtal med tredje länder har alltid varit ett viktigt inslag i gemenskapens fiskepolitik. Hälften av våra fiskeprodukter, fisk som konsumeras färsk och fisk som vidarebehandlas, kommer från vatten utanför gemenskapen där tredje länder utövar sin ensamrätt till resurserna.
I ekonomiska termer är Europeiska unionen en enorm marknad med fler än 370 miljoner invånare, en expanderande marknad med ett underskott på fiskeprodukter. Denna situation är grunden till Europeiska unionens handelspolitik på fiskeområdet. Med tanke på dess storlek är gemenskapens marknad världens viktigaste marknad för havsprodukter.
Därför stöder socialistgruppen detta avtal mellan gemenskapen och Moçambique och gratulerar föredraganden Struan Stevenson, som har producerat ett fantastiskt betänkande.
Vi hyser inga som helst tvivel om att detta avtal kommer att bidra till att förbättra förbindelserna med denna republik på ett sätt som båda parter har nytta av. Det kommer inte bara att bidra till att öka utbudet på gemenskapens marknad, utan det kommer också – som Joaquim Piscarreta sade – att innebära stöd till utvecklingen av den moçambikiska fiskesektorn, allt inom ramen för en hållbar utveckling.
Mina damer och herrar! Vi anser att utökade handelsförbindelser mellan Europeiska unionen och Moçambique inte bara är demagogi, utan faktiskt kan bidra till att förbättra det moçambikiska folkets liv. Det måste ju vara en bra utvecklingspolitik att den så kallade första världen köper sina mest värdefulla produkter från utvecklingsländerna, om det så är diamanter eller räkor, och att vinsten från denna försäljning används för att främja grundläggande strategiska sektorer såsom det lokala jordbruket.
Därför stöder socialistgruppen ändringsförslagen från föredraganden Struan Stevenson och från budgetutskottet. Vi delar de förhoppningar som utskottet för utveckling och samarbete hyser, även om vi beklagar att vi inte kan stödja dess förslag eftersom de inte har lagts fram i form av ändringsförslag till lagtexten, vilket alltid krävs i dessa fall.
Talmannen.
   –Fru Miguélez, ni började med att säga ”nu är jag här igen”. Det faktum att ni har talat mer än en gång i kväll visar bara att ni arbetar mycket hårt. Ni vet att presidiet alltid mycket gärna lyssnar på er. 
Lage (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill också välkomna att gemenskapens fiskefartyg kommer tillbaka till de moçambikiska vattnen. Jag säger det som portugisisk medborgare utan någon kolonialistisk nostalgi eller önskan att återvända till den tiden. Jag tycker att det faktum att gemenskapens fartyg kommer tillbaka till de moçambikiska vattnen också är ett tecken på den demokratiska mognad som Moçambique har uppnått och på att de diplomatiska förbindelserna mellan landet och Europeiska unionen har normaliserats.
Som redan har nämnts medför ju det här avtalet fördelar för båda parter och utgör egentligen höjdpunkten på en process för att utarbeta fiskeavtal med tredje länder som kommissionen och parlamentet har bedrivit under en tid. Detta avtal ingicks som ett resultat av både diskussioner och omfattande erfarenheter, vilka bör tillämpas på liknande fall i framtiden. Ur denna synpunkt har kommissionens ordförande kallat det för ett modellavtal, och jag delar hans uppfattning. Detta kan bli en modell för framtida avtal med tredje länder, fattiga länder, underutvecklade länder, när det slags uppläggning och system som det här avtalet innehåller är bästa sättet att skydda landets intressen och stödja dess fiske på ett ekologiskt, vetenskapligt och ekonomiskt fördelaktigt sätt. Därför gratulerar jag kommissionen till att ha uppnått så positiva resultat i sina diplomatiska förbindelser med Moçambique och ordföranden för fiskeriutskottet till hans utmärkta betänkande. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om ett betänkande (A5-0362/2003) av Michael Cashman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om antagande av åtgärder för hemtransport av kvarlevor av avlidna personer (2003/2032(INI)). 
Cashman (PSE ),
   . – Herr talman, jag vill börja med att tacka ledamöterna av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för deras enhälliga stöd för detta mycket viktiga betänkande.
Som bakgrund kan noteras att det för närvarande inte finns några enhetliga EU-bestämmelser om hemtransport av kvarlevor av avlidna personer från en medlemsstat till en annan. Eftersom sådana bestämmelser saknas styrs gränsöverskridande transport av kvarlevor av avlidna personer av två internationella rättsinstrument, men framför allt av Strasbourgöverenskommelsen från 1973. Världen, metoderna och tekniken har förändrats mycket sedan dess. Det är också intressant att notera att endast vissa medlemsstater faktiskt har anslutit sig till Strasbourgöverenskommelsen, som i många avseenden är föråldrad.
De ovan nämnda avtalen gör att om en unionsmedborgare avlider i en annan medlemsstat än sitt eget hemland blir förfarandet mer komplicerat, tiden före begravning eller kremering blir längre och kostnaderna högre än om dödsfallet hade inträffat i den avlidna personens hemland.
Vi uppmuntrar människor att leva, arbeta och bosätta sig i andra länder än den egna medlemsstaten. För närvarande är mer än fem miljoner människor bosatta utanför sin egen medlemsstat. Till denna siffra kan också läggas de miljontals EU-medborgare som semestrar inom hela Europeiska unionen varje år, och vi har framför oss ett växande antal personer som avlider utomlands. Deras anhöriga ställs inför en skrämmande byråkrati som de tvingas ge sig i kast med.
Kommissionen fastställde nyligen ännu en gång att EU-medborgare skall kunna röra sig fritt mellan medlemsstaterna på ungefär samma villkor som respektive medlemsstats medborgare och att särskilda administrativa och rättsliga krav bör begränsas till det absoluta minimum som följer av att personen i fråga inte är medborgare i landet.
I nuläget är det långt ifrån fallet att en unionsmedborgare som avlider i en annan medlemsstat än den egna behandlas på samma sätt som en medborgare som avlider i sitt eget hemland. Detta har påpekats för kommissionen och rådet vid ett flertal tillfällen av många olika ledamöter av Europaparlamentet. Vi står nu inför den absurda situationen att vi antas vara ett EU utan inre gränser, men så snart någon avlider, när behovet av förståelse och medkänsla är som störst, då reser vi gränserna bara därför att kroppen behöver transporteras från ett land till ett annat. Detta innebär att en zinkkista krävs, vilket medför en oerhört hög kostnad.
En familj från Coventry i England behövde transportera hem sin son, som tragiskt dödades första natten under sin semester i Spanien. De fick ingen hjälp. De möttes istället av en snårig byråkrati – på ett främmande språk – som de blev tvungna att ge sig i kast med. De fick ingen tolkning, ingen hjälp från konsulatet, och kostnaden på mer än 3 000 brittiska pund för en zinkkista fick de stå för själva. Vi ställs också inför den absurda situationen att för hemtransport av en avliden mellan Salzburg och Freilassing – en sträcka på tio kilometer – krävs en zinkkista, men om kvarlevorna skall transporteras från Ivalo till Helsingfors – en sträcka på 1 120 kilometer – krävs ingen sådan kista.
Det är tydligt att vi behöver en enhetlig modell för att hantera dylika situationer. Vi är för närvarande 15 medlemsstater och kommer snart att vara 25. Vi uppmuntrar människor att leva i andra länder, att anamma andra kulturer. Men när de avlider reses plötsligt gränserna och byråkratin träder i funktion. Det hela är mycket enkelt: 1973 var vi oroliga över att kvarlevorna skulle förfalla under transporten. Balsamering är nu vanligt förekommande; den tekniska utvecklingen har gått framåt. Vi måste tala om för den tvehågsna kommissionen att detta är en fråga som inte försvinner av sig själv. Alla vi här är skyddade – vi har organisationer, fackföreningar och institutioner som kommer att skicka tillbaka våra kroppar dit våra anhöriga önskar. Men föreställ er för ett ögonblick den svåra situationen för en mor, Dolores Shambley, som fick ta hand om sin son, Kris Shambley, som avled 1998, knappt 20 år gammal. Dolores Shambley är en kvinna med ytterst lite pengar, som fick ytterst lite stöd.
Detta är en grundläggande rättighet. Om vi verkligen är intresserade av att hävda våra medborgares rättigheter uppmanar jag kommissionen att ta fram förslag och acceptera principen om fri rörlighet. Jag anser att rätten till fri rörlighet upphör först när kroppen är begravd. Det har funnits en tvekan inom kommissionen att anta detta initiativbetänkande. Var djärva. Var modiga. Anta utmaningen. Den goda viljan finns där. Nu vill jag se det politiska initiativet också.
Bolkestein,
   . – Herr talman, får jag först och främst tacka Michael Cashman för hans detaljerade och noggranna betänkande i denna mycket känsliga och viktiga fråga. Detta betänkande redogör på ett mycket tydligt sätt för de problem som i dag finns inom unionen när det gäller hemtransport av avlidna personers kvarlevor. Jag vet hur starkt många ledamöter känner i denna fråga. Många ledamöter av detta parlament har personligen ingripit för att stödja väljares anhöriga som stött på dessa svårigheter när de försökt transportera hem kvarlevorna av sina närmaste. Jag inser därför den särskilda vikt som måste fästas vid denna fråga. Kommissionen håller med Michael Cashman om att dessa problem kommer att mångfaldigas i takt med att EU-medborgarna i allt större utsträckning utnyttjar rätten att arbeta och bo i andra medlemsstater.
Trots att kommissionen till fullo inser vikten av denna fråga och det brådskande behovet av att lösa den, måste jag medge att kommissionen, precis som tydligt påpekas i betänkandet, har visat viss tvekan när det gällt att besluta exakt vad som skall göras åt detta. I svaren på ett antal frågor från parlamentets ledamöter har kommissionen signalerat att den inte anser att någon särskild harmonisering är nödvändig i detta skede. I dag vill jag dock understryka att det inte innebär att vi inte kan vidta åtgärder för att lösa dessa problem.
Under de närmaste veckorna kommer jag att be mina kolleger att anta ett direktiv om tjänster på den inre marknaden, och jag tror att det direktivet kommer att bidra till att lösa en rad av de problem som tas upp i Michael Cashmans betänkande, i den mån de bottnar i hinder för utförande och tillhandahållande av gränsöverskridande begravningstjänster. Direktivet kommer framför allt att förenkla administrativa förfaranden och undanröja auktorisationskrav som inte är förenliga med proportionalitetsprincipen. Jag hoppas också kunna ta itu med det särskilda problemet med zinkkistorna såtillvida som en kista naturligt nog är ett väsentligt inslag i begravningsentreprenörens tjänster.
De problem som beror på olika nationella krav, exempelvis när det gäller dödsattest och obduktion, kommer att finnas kvar. I de frågorna tvivlar kommissionen på att det är juridiskt möjligt att ifrågasätta hindren för transport av kvarlevor av avlidna personer med hänvisning till principen om fri rörlighet för personer. Kommissionen tror också att en harmonisering på dessa områden sannolikt skulle bestridas med hänvisning till subsidiaritetsprincipen.
Jag vill än en gång tacka Michael Cashman för detta betänkande, och jag skulle vilja försäkra parlamentet om att kommissionen kommer att försöka lösa så många som möjligt av de problem som tas upp i betänkandet, men det osäkra rättsliga läget när det gäller den fria rörligheten för personer gör att jag kan inte garantera att vi lyckas lösa samtliga problem. Samtidigt som kommissionen undanröjer hindren för tillhandahållande av begravningstjänster kommer den att göra sitt yttersta för att uppmärksamma medlemsstaterna på de mycket viktiga problem med olika regler för obduktion och dödsattester som tas upp i detta betänkande. Framför allt kommer vi att påpeka att den nationella lagstiftningen på detta område bör respektera grundläggande rättigheter, i synnerhet människors värdighet. 
Oreja Arburúa (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är inte lätt att ta till orda efter Michael Cashman, och jag vill först gratulera honom till idén att producera detta initiativbetänkande, till dess utformning och till att ha fått stöd av ett enhälligt utskott.
Jag vill också gratulera kommissionen som deklarerar att den kommer att föreslå ett tjänstedirektiv och förenkla några av de förfaranden som fordras för fri rörlighet – i det här fallet för mänskliga kvarlevor. Vi ser verkligen fram emot att kommissionen presenterar detta förslag.
Jag anser att den här frågan är särskilt viktig. Det sägs att samhällen bedöms efter vilken respekt de visar för äldre människor, och än mer efter vilken respekt de visar för mänskliga kvarlevor. Jag anser att vi är skyldiga att så mycket som möjligt förenkla de erforderliga förfarandena för fri rörlighet för mänskliga kvarlevor inom unionen när dödsfallet inträffar långt ifrån hemlandet – de betyder så mycket för familjerna.
Jag anser också att Michael Cashman visar vilken bra politiker han är – om ni tillåter att jag skämtar lite om en så allvarlig fråga – som bryr sig om människor som aldrig mer kommer att kunna rösta på honom.
Jag anser att det faktum att vissa länder i Europeiska unionen inte har undertecknat Strasbourgöverenskommelsen, som föredraganden så riktigt sade, i ännu högre grad tvingar oss som Europeiska unionen att sätta upp vissa regler för att förenkla de erforderliga förfarandena för fri rörlighet för mänskliga kvarlevor inom Europeiska unionen så mycket som möjligt, med tanke på att tio nya länder snart kommer in i unionen. 
Titford (EDD ).
   – Jag blev förvånad när jag såg detta betänkande och dess innehåll på föredragningslistan. Under mina 35 år i begravningsbranschen stötte jag aldrig på problemet att inte kunna skicka hem eller ta emot kvarlevor av avlidna personer. Däremot har jag många gånger bevittnat det skrämmande skick vissa kroppar tagits emot i därför att de inte fått tillräcklig balsamering eller omvårdnad i vissa länder. 
Tråkigt nog innehåller betänkandet ingen ansats till att ta itu med detta allvarliga problem, trots att det nämns i inledningen till motiveringen, där det antyds att detta är det största problemet. Föredraganden har upplyst mig om att kommissionen inte skulle anta ändringar som rör denna viktiga fråga, så chansen att standardiserade balsameringssystem införs är lika med noll.
Detta betänkande kommer förmodligen att antas i vilket fall som helst utan att det verkliga problemet angrips. Ledamöterna bör vara medvetna om att om de röstar för detta betänkande gör de ingenting för att lindra påfrestningarna och kvalen för de sörjande, som ofta drabbas av de tragiska katastrofer som hemtransporten av kvarlevor av avlidna personer kan innebära. Tyvärr är det beklagligt nog så att sakfel i betänkandet gör det tydligt att det har skrivits av en lekman som inte har någon verklig inblick vare sig i problemen med hemtransport eller i begravningsentreprenörernas yrke, och jag anser därför att detta betänkande inte har behandlat den verkliga frågan. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! För det första vill jag gratulera Michael Cashman till hans betänkande, som antogs enhälligt av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Som Michael Cashman sade, och som kommissionär Bolkestein upprepade, kommer den grundläggande logiken i den fria rörligheten att göra det allt mer nödvändigt att det finns regler på dessa områden, eftersom den fria rörligheten för medborgare på gemenskapens territorium kommer att innebära att det antal fall vi har i dag mångdubblas och kräver åtgärder. Det är ju faktiskt obegripligt att det skall fordras mycket mer komplicerade förfaranden, ta längre tid innan en begravning eller kremering kan äga rum och medföra högre kostnader om en gemenskapsmedborgare avlider i en annan medlemsstat än den han eller hon kommer ifrån. Detta strider klart mot gemenskapstanken.
Eftersom det är så måste åtgärder vidtas för att förenkla eller till och med harmonisera processen för att hemtransportera kvarlevorna av människor som avlider, så att denna process hamnar mer i linje med gemenskapstanken, vilken det naturligtvis inte tas hänsyn till i de internationella avtal som reglerar detta område. Dessa avtal är Berlinöverenskommelsen från 1937 och Strasbourgöverenskommelsen från 1973, som eftersom de är så gamla inte är relevanta för den situation vi har i Europa i dag och därför i stort sett har blivit överspelade. Dessutom skapade dessa avtal en slags indirekt diskriminering, eftersom de i huvudsak är tillämpliga på ”utländska medborgare”, vilket strider emot den grundläggande principen om icke-diskriminering i gemenskapens lagstiftning och därigenom bryter mot viktiga bestämmelser i denna. Således är det kommissionens uppgift att, som fördragens väktare, se till att dessa är förenliga och vidta erforderliga åtgärder för att se till att de följs.
Slutligen bör man påpeka att inte alla medlemsstater har ratificerat dessa avtal, vilket är ytterligare ett skäl till de oacceptabla skillnaderna mellan de åtgärder som medlemsstaterna tillämpar. 
Banotti (PPE-DE ).
   –Herr talman, först och främst skulle jag vilja berömma Michael Cashman. Hans betänkande bygger på en resolution som jag lade fram. För att följa upp Jeffrey William Titfords uttalande försökte jag i dag kontakta en vän till mig som är begravningsentreprenör för att höra om han hade något att tillägga i kväll, men det verkar som om han händelsevis är på semester någonstans.
Vi inser alla att Michael Cashmans utmärkta betänkande trots allt är – och det säger jag inte för att racka ned på det – ett betänkande med ambitioner. Det har ambitionen att åtgärda ett problem som verkligen är vanligt. Varje år hör jag talas om ett, två eller ibland till och med tre fall med människor som stöter på problem i samband med hemtransport av kvarlevor. Om vi tittar på datumen på de olika rättsakter Michael Cashman nämner i sitt betänkande ser vi att alla är minst 30 år gamla.
För 30 år sedan såg världen väldigt annorlunda ut. Precis som Michael Cashman sade rör sig ett enormt antal människor nu över gränserna och tillbringar sin semester i andra medlemsstater. I två av de fall jag hört talas om helt nyligen hade den avlidne omkommit under vad som ansågs vara misstänkta omständigheter. Så sent som i morse blev jag uppringd av modern till en ung man. Hon har väntat i 17 månader på att få hans kvarlevor hemtransporterade, och de lokala domstolarna har hela tiden ändrat uppfattning om huruvida åtal bör väckas mot den person som tros ha varit inblandad i den unge mannens död.
Detta är således inte bara en fråga om tekniska aspekter som rör hemtransporten. Mycket ofta uppstår dröjsmål – så som uppges i betänkandet – också när det gäller omständigheterna kring dödsfallet. Jag har just fått en utskrift av en av de frågor som kommissionären hänvisade till. Detta var svaret på en fråga jag ställde den 11 oktober 2000: ”efter omfattande samråd med alla berörda parter drog kommissionen slutsatsen att en tillnärmning av nationella regler på detta område utöver vad som redan finns varken är önskvärd eller nödvändig och att den inte är försvarbar med tanke på subsidiaritet och proportionalitet.” Detta är ett nedslående svar, herr kommissionär, så jag hoppas verkligen att ni i det direktiv om tillhandahållande av tjänster som ni föreslår kommer att erkänna att detta är en viktig fråga, och framför allt att det i dessa fall mycket ofta är en djupt mänsklig tragedi vi talar om. 
Cashman (PSE ),
   . – Herr talman, jag anser det vara på sin plats att komma med ett klargörande beträffande Jeffrey William Titfords inlägg. Jag vill påpeka för honom att betänkandet handlar om antagandet av åtgärder för hemtransport av kvarlevor av avlidna personer. Det handlar om hinder för rörlighet snarare än om kvarlevornas tillstånd. Jag vill att principen skall accepteras.
Jeffrey William Titford skulle när som helst ha kunnat lämna ändringsförslag till mig. Trots att mitt betänkande diskuterades i Strasbourg kom han inte med några ändringar efteråt. Han gör mig djupt bedrövad. Jag uppträder alltid ärligt och öppet mot alla mina kolleger, men han smickrade mig privat och avstod från att agera offentligt. Jag måste korrigera protokollet på den punkten. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om ett betänkande (A5-0400/2003) av Caroline Lucas för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om en strategi för Europeiska unionen i syfte att minska utsläppen till atmosfären från havsgående fartyg (KOM(2002) 595 – 2003/2064(INI)).
Lucas (Verts/ALE ),
   . – Herr talman, jag vill börja med att berömma kommissionen. Vid första behandlingen av svavelhalter i fartygsbränsle begärde Europaparlamentet lägre gränser för svavel i fartygsbränsle, och som ett första steg på vägen är jag mycket glad över att kommissionen har begärt en granskning – som nu har genomförts – av de särskilda frågorna med anknytning till den eventuella merkostnaden för en svavelhalt på 0,5 procent i fartygsbränsle. Jag är alltså väldigt glad åt att kommissionen verkligen tar parlamentets initiativ på allvar, och det är en mycket positiv punkt att inleda med.
Den har dock sin motvikt i en negativ punkt: vi väntar fortfarande på en gemensam ståndpunkt beträffande förslaget i fråga. Europaparlamentets första behandling avslutades redan i juni 2003, så en inledande fråga jag vill ställa är varför rådet inte har kommit längre? Kan kommissionen upplysa oss om när vi kan vänta oss denna gemensamma ståndpunkt? Jag hoppas att vi kan få den senast i början av 2004.
När det gäller gemenskapsstrategin om utsläpp till atmosfären från havsgående fartyg välkomnar jag verkligen det faktum att kommissionen har offentliggjort detta meddelande om en strategi för Europeiska unionen i syfte att minska utsläppen till atmosfären.
Precis som kommissionen framhåller har den mycket riktigt presenterat en rad mål, åtgärder och rekommendationer på bred front för att minska utsläppen till atmosfären från havsgående fartyg under de närmaste tio åren i syfte att minska deras påverkan på miljön och risken för människors hälsa inom EU. Många av de förslag som här skisseras går dock inte tillräckligt långt, och i mitt betänkande försöker jag uppmuntra kommissionen och medlemsstaterna att gå en aning längre än vad som skisseras i kommissionens meddelande.
Kommissionen ger en förtjänstfull beskrivning av omfattningen av fartygsutsläppens effekter. Det är mycket viktigt att vi inser att dessa effekter är långt ifrån obetydliga. I min motivering betonar jag hur allvarliga de effekter vi har att göra med är. Exempelvis bidrar fartygsutsläpp till att de kritiska belastningsgränserna för surhet överskrids med mer än 50 procent i flertalet kustområden längs Engelska kanalen och Nordsjön, i Östersjön längs Tysklands och Polens kust och även i stora delar av södra Sverige och Finland. De typer av påverkan vi talar om här är alltså verkligen mycket allvarliga.
När det gäller de huvudsakliga utsläpp till atmosfären som borde tas upp i kommissionens meddelande nämns redan svaveldioxid, kväveoxid, flyktiga organiska ämnen, fina partiklar, koldioxid och halon – alla dessa ingår med rätta. I mitt betänkande föreslår jag emellertid ytterligare två utsläppskategorier som borde omfattas av strategin: tungmetaller och polycykliska aromatiska ämnen, i huvudsak kolväten som förknippas med cancer. Jag skulle verkligen önska att förslaget utsträcks till att också omfatta dessa.
Kommissionen har rätt i att EU-bestämmelser om utsläppsnormer är det bästa sättet att minska utsläppen från fartyg i EU:s hamnar, territorialvatten och särskilda ekonomiska zoner. Kommissionen har verkligen även rätt i att ekonomiska styrmedel också kan vara ett av de bästa sätten att främja en hög miljöprestanda, förutsatt att vad de då gör är att skapa incitament för att gå längre än lagstiftningen och arbeta för att ta fram den bästa tillgängliga tekniken.
En annan sak när det gäller meddelandets mål är att det mer uttryckligen bör syfta till att minska fartygsutsläppen av i synnerhet växthusgaser och särskilt beakta effekterna på den globala uppvärmningen. I det sammanhanget uppmanar jag också i mitt betänkande kommissionen att undersöka hur utsläpp från internationell sjöfart skulle kunna inkluderas i direktiv 2001/81/EG om nationella utsläppstak när detta ses över.
Vidare påminner jag i mitt betänkande kommissionen om det sjätte handlingsprogrammet för miljön, som kräver att kommissionen identifierar och vidtar specifika åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser från fartyg såvida inget beslut om sådana åtgärder tas inom Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) före 2003. Eftersom vi kan notera att ingen överenskommelse om några sådana åtgärder har nåtts inom IMO hoppas jag verkligen att kommissionen kommer att ta initiativ till sådana åtgärder utan ytterligare dröjsmål.
När det gäller svavelutsläppen finns det anledning att nämna kommissionens förslag om ändring av direktiv 99/32/EG om svavelhalten i flytande bränslen. Kommissionen föreslog bara att svavelutsläppen från havsgående fartyg på EU-vatten minskas med omkring 10 procent jämfört med 2000 års utsläppsnivå. Men för att målen i det sjätte handlingsprogrammet för miljön skall kunna uppnås måste utsläppen minskas med minst 80 procent. Kommissionen måste därför bli betydligt mer ambitiös när det gäller de gränsvärden som den föreslagit, liksom i sanning när det gäller de vattenområden som skall omfattas av sådana gränsvärden. I mitt betänkande uppmanas därför kommissionen att ändra sitt förslag till ändring av direktiv 99/32/EG i enlighet med Europaparlamentets första behandling i juni, som satte upp målet att minska svavelutsläppen med 80 procent.
Kommissionen bör också före slutet av 2004 lägga fram förslag på ekonomiska styrmedel som omfattar hela EU och syftar till att minska fartygsutsläppen till atmosfären. Slutligen skulle jag också vilja att medlemsstaterna, kommissionen och anslutningsländerna verkligen satte press på de länder som fortfarande inte har ratificerat bilaga VI till Marpolkonventionen. Bilagan har hittills bara ratificerats av fem medlemsstater, och det förefaller lämpligt att ta detta tillfälle i akt att uppmana fler av både de nuvarande och de blivande medlemsstaterna att snarast möjligt ratificera denna. 
Bolkestein,
   . – Herr talman, jag vill tacka föredraganden Caroline Lucas för hennes grundliga och välskrivna betänkande om kommissionens strategi för fartygsutsläpp.
Att minska fartygsutsläppen av förorenande ämnen och växthusgaser till atmosfären är en prioritering för kommissionen, eftersom vi vet att om inga åtgärder vidtas kommer fartygen i Europeiska unionen år 2020 att släppa ut mer luftföroreningar än alla källor på land tillsammans. Jag välkomnar därför de flesta förslagen i parlamentets förslag till resolution, och jag har glädjen att tala om att kommissionen redan arbetar på att gå vidare med dem.
När det gäller marknadsbaserade styrmedel undersöker vi exempelvis de alternativ som står till buds. Vi anordnade en givande workshop för berörda parter i september 2003, dit även parlamentsledamöter var inbjudna.
När det gäller frågan om att också beakta utsläppen från internationella fartyg och EU-ländernas nationella utsläppstak planerar vi att snart inleda en studie för att få en bättre bild av hur omfattande fartygsutsläppen är i de enskilda medlemsstaterna jämfört med utsläppen på land. När det gäller användning av landström och tekniker för bekämpning av luftföroreningarna avser vi att med hjälp av samma studie göra en kostnads- och lönsamhetsanalys samt presentera positiva exempel. Vi kommer att se till att resultaten av detta arbete används i programmet Ren luft i Europa 2005 och lägga fram lämpliga förslag.
Frågan om fartygssvavel kommer givetvis att behandlas enligt medbeslutandeförfarandet vid förhandlingarna om kommissionens förslag om svavelhalt i marina bränslen. Enligt utkastet skulle förslaget leda till en 40-procentig minskning av svaveldioxidutsläppen i det surhetskänsliga norra Europa.
Rådets behandling av förslaget har dragit ut på tiden mer än vi skulle ha önskat, men vi har utnyttjat tiden till att analysera vilka kostnader och fördelar som skulle bli följden av de lägre svavelhalter som Europaparlamentet föreslog i juni 2003. För att mer direkt bemöta de punkter Caroline Lucas tog upp vill jag meddela att vi delar hennes oro över rådets långsamma agerande och vi hoppas nu att en gemensam ståndpunkt skall kunna nås under det irländska ordförandeskapet i början av 2004.
Vi har konstaterat att den svavelhaltsgräns på 0,5 procent som Europaparlamentet föreslagit skulle leda till att priset på varje ton bränsle ökar med omkring 70 euro. De miljö- och hälsomässiga fördelarna av den lägre svavelhaltsgränsen skulle visserligen uppväga kostnaderna, men sjöfartsnäringens samlade kostnader skulle dubbleras till mer än 2 miljarder euro. Vi måste överväga om detta är rimligt med hänsyn till kommissionens åtagande att främja en modal övergång från väg- till sjötransporter.
Som direkt svar på en fråga från Caroline Lucas om problemet med utsläpp av växthusgaser från fartyg har jag glädjen att meddela henne att Internationella sjöfartsorganisationen skall anta en strategi på detta område senare i veckan. 
Goodwill (PPE-DE ).
   – Herr talman, jag vill tacka Caroline Lucas för hennes betänkande och även ge en eloge åt Heidi Hautala, som skrev det ursprungliga betänkande som detta bygger på och som nu har återvänt till den nationella politiken i Finland. Betänkandet lyfter fram en fråga som medborgarna runtom i Europeiska unionen inte ens känner till, trots att vad kommissionären sade är helt sant. Om den aktuella utvecklingen fortsätter kommer mer än hälften av föroreningarna från EU att släppas ut till havs. 
Det stämmer att transporter till sjöss och på inre vattenvägar är den miljövänligaste formen av godstransport – möjligen med undantag för ett lokomotiv som drivs med elektricitet producerad i ett kärnkraftverk. Det är viktigt att detta transportsätt utvecklas. Det stämmer också att belastningen på vägarna minskar. Bristen på väginvesteringar i mitt eget land gör att ett alternativ där skulle kunna vara att utveckla mer kustsjöfart och använda hamnarna, till exempel Scarborough och Whitby i min region.
De förbättringar vi har åstadkommit på land och när det gäller bränslekvaliteten har dock en baksida. Om man fyller biltanken med den senaste dieselsorten med 10 ppm () är avigsidan att det svavel som dieseln har renats från ligger kvar i det bunkerbränsle som går till fartygen och där kan finnas i en koncentration på 26 000 ppm.
Vid den första behandlingen föreslogs i Hautalabetänkandet att gränsen skulle sänkas till 1,5 procent i känsliga områden som Engelska kanalen, Östersjön och Nordsjön. Det är mycket positivt att de ändringar beträffande tekniker för bekämpning av föroreningar som jag föreslog vid den första behandlingen antogs. P[amp]O Ferries, som trafikerar sträckan Dover–Calais, har två identiska fartyg i trafik, ett med och ett utan denna typ av teknik. Jag hoppas att kommissionen kommer att granska de första resultaten av dessa försök för att se om denna teknik är ett alternativt, mer kostnadseffektivt sätt att uppnå våra mål. Jag hoppas också att dessa ändringar kommer att tas på större allvar av kommissionen än vissa av de ändringar som kommissionären hänvisade till och som kräver ännu strängare gränser som kanske inte är kostnadseffektiva.
Vi måste komma ihåg att om vi sänker svavelhalten i fartygsbränsle ökar vi utsläppen från det oljeraffinaderi där svavelnivån reduceras. Det är viktigt att vi agerar på det internationella planet, genom Internationella sjöfartsorganisationen och Marpolkonventionens bilaga VI, inte unilateralt. Det är en synnerligen stor besvikelse att bara fem medlemsstater har ratificerat Marpolkonventionens bilaga VI. Om det inte har skett någon förändring som kommissionären kan upplysa om, tolkar jag det som att Förenade kungariket – som alltid kritiserar andra länder som inte ratificerar avtal, till exempel Kyotoavtalet – inte har ratificerat Marpolkonventionens bilaga VI.
När vi diskuterar utsläpp är det av största vikt att veta var de äger rum. Utsläpp mitt på Atlanten vållar oss inga problem på land. Jag befarar att en del av de mer ambitiösa förslagen i Caroline Lucas betänkande, till exempel en 80-procentig minskning, inte står i proportion till kostnaderna. Men vi har nu ett hyfsat balanserat betänkande som vi med glädje kommer att stödja i omröstningen i plenum i morgon. 
Souchet (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Man kan inte annat än hålla med om det som detta direktiv handlar om, nämligen att vi måste minska de svavelutsläpp till atmosfären som sjötransporterna medför. Det krävs samma ansträngningar för dessa som för landtransporterna vad detta anbelangar. Granitområden är särskilt sårbara för den försurning som dessa svavelutsläpp leder till och måste därför prioriteras.
Emellertid måste vi se till att vi inte bestraffar våra egna fartygsägare genom att införa standarder som inte tar tillräcklig hänsyn till sjötransporternas internationella karaktär. Unionen är bara en mellanhand på detta, liksom på många andra, områden. Det rätta forumet för att driva på i fråga om regleringar är i det här fallet Internationella sjöfartsorganisationen (IMO).
Därför stöder vi åtgärderna för att begränsa svavelinnehållet i det fartygsbränsle som används i Nordsjön, Engelska kanalen och Östersjön så att det kommer i linje med de takvärden som IMO och Marpolkonventionen föreskriver. Detta område kan också komma att utvidgas om ett sådant beslut fattas inom ramen för IMO.
Vi anser dock inte att föredragandens övriga förslag på de två andra punkterna i direktivet, angående tillämpliga nivåer för passagerarfartyg och fartyg i hamnar, är lämpliga. De tar inte hänsyn till behovet av att gå fram stegvis i dessa frågor för att ta med de betungande tekniska begränsningar dessa nya riktlinjer medför för våra fartygsägare i beräkningen, liksom behovet av att utveckla dessa utsläppsminskningar inom ramen för IMO, som tycks vara redo att agera. Tvärtom orsakar de diskriminering som kan skada EU:s intressen. 
Bolkestein,
   . – Herr talman, som jag sade tidigare välkomnar kommissionen detta betänkande i stort. Det innehåller dock två punkter som kommissionen har svårt att godta.
För det första anser jag att förslaget om att inkludera polyaromatiska kolväten och tungmetaller i strategin för fartygsutsläpp möjligen kommer för tidigt. Det är i nuläget inte obligatoriskt att kontrollera dessa föroreningar i Europeiska unionen och några gränsvärden har inte fastställts. Frågan beaktas dock i ett nytt förslag från kommissionen om kvaliteten på den omgivande luften.
För det andra är kommissionen en aning besviken över förslaget att undanta fartyg som seglar till avlägsna öregioner från utsläppsreglerna. Enligt vår uppfattning är ren luft en mänsklig rättighet för alla EU-medborgare, oavsett var de bor. Mina avdelningar fick nyligen ett brev från en kvinna på Kreta som protesterade mot den smutsiga, svarta rök som fartygen spyr ut över hennes hus i Heraklions hamn. Användning av landström i hamnarna, som föredraganden Caroline Lucas försöker slå ett slag för, skulle drastiskt minska såväl utsläppen av luftföroreningar som bullernivåerna och därmed leda till verkliga förbättringar av livskvaliteten i hamnstäder.
Slutligen vill jag också poängtera att det viktigaste inslaget i kommissionens strategi är samarbetet med medlemsstaterna för att främja globala lösningar inom Internationella sjöfartsorganisationen, IMO. Därför välkomnar jag, och upprepar gärna, parlamentets uppmaning till EU:s nuvarande och blivande medlemsländer att omgående ratificera bilaga VI till IMO:s föroreningskonvention Marpol och att till IMO inkomma med förslag på strängare internationella normer.
Avslutningsvis vill jag säga till Robert Goodwill att kommissionen är mycket intresserad av hans jämförelse mellan de två färjor som trafikerar sträckan mellan Calais och Dover. Det är ett kontrollerat experiment som borde bli värdefullt för oss alla. 
Talmannen.
   –Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om ett betänkande (A5-0410/2003) av Christa Randzio-Plath för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG med avseende på reducerade mervärdesskattesatser (KOM(2003) 397 – C5-0359/2003 – 2003/0169(CNS)). 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Den 23 juli 2003 lade kommissionen fram sitt förslag om att förenkla och rationalisera den aktuella situationen i fråga om reducerade mervärdesskattesatser. Detta förslag, som bygger på artikel 93 i fördraget, är avsett att harmonisera lagstiftningen i den mån sådan harmonisering krävs för att garantera att den inre marknaden fungerar smidigt. Därför kunde kommissionen inte ställa sig bakom de ändringar av dess förslag som utgjorde ett steg bakåt. Med detta sagt vill jag göra följande kommentarer om det betänkande som lagts fram av utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Jag håller med föredraganden om att detta inte är rätt tillfälle att göra drastiska förändringar. Därför föreslog kommissionen inga förändringar av skattesatsnivåerna eller av medlemsstaternas möjlighet att välja reducerade skattesatser. Å andra sidan måste den nuvarande situationen rationaliseras.
Den begränsade utvidgningen av bilaga H, som kommissionen föreslagit, är avsedd att minska avvikelserna mellan medlemsstaterna snarare än att öka dem, i enlighet med målen för den inre marknaden. De oerhört komplicerade diskussionerna om denna fråga i rådet har lyft fram de radikalt skilda åsikterna om mervärdesskatt och användningen av reducerade skattesatser. Detta stärker min åsikt att kommissionens förslag är väl avvägt.
Inga ändringsförlag där nya reducerade skattesatser införs inom sektorer där normalskattesatsen för närvarande tillämpas, som till exempel för cd-skivor, vore godtagbara, särskilt med tanke på att tillämpningen av reducerade skattesatser skulle kunna skapa konkurrenssnedvridningar. Den höjda skattesatsen för barnskor och barnkläder är inte heller godtagbar. Endast tre medlemsstater har tillstånd att inte tillämpa några alls eller mycket reducerade skattesatser genom ett tillfälligt undantag. Alla andra medlemsstater måste tillämpa normalskattesatserna.
Föredraganden föreslår att de nuvarande undantagen skall bibehållas, men att en ny bilaga skall infogas i det sjätte direktivet, vilken skulle innefatta alla varor för vilka endast en medlemsstat har ett specifikt undantag. Detta skulle sålunda göra det möjligt för alla medlemsstater att tillämpa en reducerad skattesats för sådana varor. Jag är inte övertygad om att denna lösning är genomförbar.
Jag vill betona att kommissionen fortfarande förespråkar att dessa undantag verkligen skall fasas ut. Politiskt sett har dessa undantag alltid betraktats som övergående och varit tänkta att avlägsnas vid en given tidpunkt. Rådet beslutade redan 1967, 1977 och återigen 1992, vid tidpunkten för införandet av den inre marknaden, att ge de berörda medlemsstaterna tillstånd att bibehålla dessa undantag. Rådet fastställde dock ingen absolut tidsfrist. Detta innebär emellertid inte att undantagen kan finnas kvar i all oändlighet. Därför är jag fortfarande övertygad om att åtgärder krävs med tanke på den kommande utvidgningen, för att alla medlemsstater, både nuvarande och nya, skall ges lika möjligheter och för att skapa lika konkurrensvillkor. I detta sammanhang vill jag påminna er om att för anslutningsländerna har konkreta tidsfrister fastställts för alla undantag. Slutligen skulle jag vilja återkomma till er om resultatet av det senaste mötet i Ekofinrådet, där kommissionen uppmanades att förlänga bilaga K med ytterligare två år.
Jag har också tagit emot en skrivelse från er föredragande där kommissionen uppmanas att förlänga varaktigheten för bilaga K med åtminstone sex år, för att uppnå en total tillämpningsperiod på tio år. Jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt att förklara varför jag är övertygad om att det inte är en realistisk lösning att förlänga bilaga K.
För det första har medlemsstaternas och kommissionens rapporter tydligt visat att reducerade skattesatser inte är ett kostnadseffektivt sätt att skapa sysselsättning. Jag har emellertid redan påpekat för rådet att jag var beredd att blunda för de medlemsstater som efter den 1 januari 2004 skulle fortsätta att tillämpa de reducerade skattesatser som införts inom ramen för försöket med reducerade skattesatser på arbetsintensiva tjänster. Detta var avsett att ge rådet mer tid att finna en lösning som byggde på kommissionens förslag. En sådan situation kunde endast vara en kort period: det var därför jag talade om en period på sex månader.
En förlängning skulle bara återigen skjuta upp problemets lösning. Dessutom skulle det kunna ge upphov till förväntningar på att försöket skulle bli permanent. En förlängning i sig skulle dessutom utesluta andra medlemsstater, och särskilt de nya medlemsstaterna, från att kunna införa reducerade skattesatser inom de berörda sektorerna och skulle därför bli ytterligare en diskrimineringskälla.
I det sammanhanget skulle jag vilja påminna parlamentet om att kommissionen redan har föreslagit att, en gång för alla, införa tjänster i hemmet i bilaga H. Det ingår i rationaliseringen av den nuvarande situationen och tar hänsyn till det faktum att merparten av medlemsstaterna redan tillämpar reducerade skattesatser.
Sammanfattningsvis, och av de skäl jag angivit, är kommissionen fortfarande övertygad om förtjänsterna med sitt förslag, och jag vill uppmana ledamöterna att mycket noggrant överväga sin ståndpunkt i frågan. 
Randzio-Plath (PSE ),
   . – Herr talman! Mot bakgrund av kommissionärens kommentarer vill jag be kammarens presidium att än en gång överväga om det inte vore bättre att låta föredraganden tala först, eftersom vi är en del i lagstiftningsprocessen och kommissionen endast kommer med ett förslag. Jag anser att detta är ett grundläggande problem som har med den parlamentariska demokratin att göra, ett problem som vi måste lösa.
När det gäller sakfrågan vill jag börja med den sista punkten. Kammaren har arbetat för en reducerad mervärdesskattesats för arbetsintensiva tjänster. Tyvärr gjorde inte Ekofinrådet detta obligatoriskt, utan bara till en möjlighet, och några medlemsstater har infört det. Emellertid har systemet använts mycket försiktigt, varför vi har mycket lite erfarenhet att lägga till grund för en utvärdering av hur denna reducerade mervärdesskattesats inverkar på arbete och svartarbete. Det innebär att vi efter två år inte ens visste om denna åtgärd skulle utökas med ett år, och vi är alla medvetna om att många företag inte var beredda att ta risken och därför inte deltog i försöksverksamheten alls.
Så låt mig fråga er en sak, herr kommissionär. Om vi tar en enkel tjänstebransch som frisörbranschen, där vi kan se att antalet anställda och egna företagare har ökat – med tusentals i Spanien och hundratals i Luxemburg och Belgien – borde vi inte ta detta som ett tecken på att vi verkligen måste utvärdera vad som har hänt? Tycker ni dessutom att det är rätt att efter så kort tid och på grundval av så bristfälliga analyser från medlemsstaternas sida ändå dra slutsatsen att de reducerade mervärdesskattesatserna egentligen inte har haft någon inverkan på sysselsättningen, särskilt när siffrorna i vissa sektorer ger en helt annan bild än siffrorna i era rapporter? Av dessa skäl uppmanar jag er att förlänga denna åtgärd – om inte med tio år, så med sex år, inte sex månader – eftersom de berörda företagen annars inte kommer att ha någon visshet om rättsläget och eftersom vi inte kommer att kunna fastställa om kunderna och rörelseidkarna har förändrat sitt beteende eller inte.
Låt mig nu övergå till den grundläggande principen bakom ert förslag. Tanken på ett systematiskt förhållningssätt till reducerade mervärdesskattesatser tilltalar mig mycket, men då måste jag fråga er följande, herr kommissionär: hela poängen är att gå i riktning mot ett slutligt mervärdesskattesystem som bygger på principen om beskattning i ursprungslandet, så att vi kan förverkliga den och äntligen skapa en riktig och systematisk klarhet. Vi har fortfarande långt kvar innan vi kommer dit. Vi kan faktiskt inte förstå hur några som helst framsteg skall kunna göras i frågan om mervärdesskatten. Som en av de berörda parlamentsledamöterna undrar jag därför följande, och den frågan framför jag också för mitt utskotts och hela parlamentets räkning: Behöver vi regler på områden där konkurrensen inte är snedvriden och där den inre marknadens funktionssätt inte påverkas? Ni nämnde barnkläder och barnskor, men ni räknar själv in bilbarnstolar bland det som kan omfattas av reducerade mervärdesskattesatser. Jag förstår faktiskt inte hur ni resonerar längre, herr kommissionär. Jag anser också att det är mycket viktigt att klargöra att det måste vara tillåtet att främja kulturen inom Europeiska unionen med olika instrument och metoder. Om somliga medlemsstater väljer att använda skattesatserna och andra föredrar direkta subventioner måste vi säga att den här kammaren ställer sig bakom subsidiaritetsprincipen och endast tillämpar gemenskapsprincipen när det faktiskt finns en snedvriden konkurrens. Jag kan inte se att den inre marknadens funktionssätt hindras på något sätt på de områden som utpekas i betänkandet och jag kan heller inte inse att konsumenterna uppmanas att korsa gränserna för att köpa produkter eller tjänster eller snedvrida marknaden. Så är det faktiskt inte. Därför tror jag inte att vi har kommit till ett skede när vi kan genomföra era idéer än. Jag ber er också att visa förståelse för att medborgare vill behandla den inre marknaden som sin hemmamarknad. Därför anser jag att skattelagstiftningen måste ta hänsyn till dessa medborgares intressen. Jag anser att vårt betänkande skapar en lovande utgångspunkt för kompromisser till fromma för en väl fungerande hemmamarknad för EU. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den senaste tiden har kommissionen skaffat sig den dåliga vanan att lägga fram förslag för oss, bland annat under förevändning att de rättar till en snedvriden konkurrens på den inre marknaden och rationaliserar mervärdesskattesystemet. Olyckligtvis är de kontraproduktiva i dagens situation. Det förslag vi har framför oss är ett exempel på detta. Vår föredragande Christa Randzio-Plath har visat prov på måttlighet och realism i sitt betänkande och det uppskattar jag. Att hon besitter dessa kvaliteter gav hon också mycket omfattande prov på i sitt anförande.
I allmänhet har vi följt hennes linje, eftersom hon vill göra det möjligt för medlemsstaterna att bibehålla sina reducerade mervärdesskattesatser. Det gäller särskilt de sänkta skattesatserna för arbetsintensiva tjänster, såsom frisörer och andra, som infördes 2000. I dagens ekonomiska situation vore det fel att bidra till högre inflation genom att faktiskt höja mervärdesskattesatserna. I mitt hemland skulle denna höjning till exempel innebära ett skutt från 6 till 15 procents mervärdesskatt för de arbetsintensiva tjänster som förtecknas i bilaga K. Denna specialbestämmelse skulle skapa arbetstillfällen och minska svartarbetet. Den upphör att gälla vid årets slut och förlängs inte i kommissionens förslag, eftersom kommissionens rapport visar att de dubbla målen med den – som jag har nämnt – inte har uppnåtts. Vi håller dock inte med om detta synsätt och – som Christa Randzio-Plath har förklarat – gör inte många andra som vi har rådfrågat det heller. Det är också tveksamt om en försöksverksamhet som bara har bedrivits i tre år kan beskrivas som ett misslyckande efter så kort tid. Det är för tidigt att dra slutsatser i dagens läge. Tyvärr finner jag ingen god vilja hos kommissionen, och vårt utskott har införlivat de flesta av de tjänster som finns med i bilaga K i den utvidgade bilagan Ha, så att medlemsstaterna kan fortsätta att tillämpa de reducerade skattesatserna om de så vill. För gruppens räkning har vi lagt fram ändringsförslag som gör det möjligt för medlemsstaterna att fortsätta med försöksverksamheten åtminstone till dess att det nya direktivet träder i kraft. Om dessa två ändringsförslag avslås kommer bestämmelserna i bilaga K – herr talman, jag har fortfarande de två minuter som Othmar Karas har tilldelats, eftersom han inte är här – att upphöra vid månadens slut. Medlemsstaterna skulle då tvingas höja skattesatserna och sedan sänka dem igen efter några månader när ett nytt direktiv träder i kraft, eftersom många av dessa tjänster omfattas av de reducerade skattesatserna. Situationen skulle bli rätt farsartad.
Det tredje ändringsförslaget, som jag har lagt fram för min grupps räkning, skulle möjliggöra för medlemsstaterna att hålla kvar parkeringssatserna på minst 12 procent i ytterligare 15 år, så att övergången inte behöver ske abrupt över en natt. Det tycker jag är rimligt. Det är heller inte nödvändigt att gå på den här linjen för utvidgningens skull, trots att kommissionären vill få oss att tro det. Jag hoppas att kommissionen kommer att ta sitt förnuft till fånga och stödja vårt mycket rimliga förslag, och om den inte gör det hoppas jag att ministerrådet enhälligt kommer att rösta för det. 
Van den Burg (PSE ).
   – Herr talman! Är skatter bara till för att skapa inkomster för det allmänna eller kan de också användas för andra politiska syften som de styrande har? Detta är faktiskt den underliggande huvudfrågan som jag, och andra med mig, och kommissionär Bolkestein har helt olika uppfattning om. Vidare verkar det som om han blir allt mer ensam om att på ett puritanskt sätt avvisa användningen av reducerade mervärdesskattesatser, som fortfarande befinner sig på försöksstadiet, som ett instrument för ökad sysselsättning. Vid tiden för sysselsättningstoppmötet hösten 1997 i Luxemburg fördes tanken på reducerade mervärdesskattesatser på tal här i parlamentet. Den stötte redan då på patrull från det generaldirektorat som sköter skatteärenden och från ett antal medlemsstater. Trots detta beslöt man att genomföra en försöksverksamhet i ett mycket begränsat antal arbetsintensiva sektorer, vilken definitivt inte skulle leda till någon snedvridning av konkurrensen över gränserna. Det var i dessa sektorer som medlemsstaterna fick möjlighet att tillämpa de reducerade mervärdesskattesatserna. Det måste dock förbli en försöksverksamhet under en begränsad tid. Man lyckades inte i förväg komma överens om tydliga kriterier för utvärderingen av försöket. Denna utvärdering gjordes också för sent, först måste försöksverksamheten förlängas och utvärderingen överlämnades till medlemsstaterna och var dåligt samordnad.
I Nederländerna fick den första utvärderingsrapporten stark kritik och en ny utvärdering som gjordes på parlamentets begäran ledde till många positiva resultat. Jag har inte tid att gå in i detalj här, men jag tror att ni känner till dessa rapporter. Icke desto mindre har jag noterat att ni i slutändan bara tog till er den negativa tonen i dessa utvärderingar och skrev av försöksverksamheten endast på grundval av de förutfattade meningar som fanns före försöket. Det rådde en utbredd indignation i Nederländerna över att ett försök som hade visat sig vara till gagn för frisörer, skomakare, målare och cykelreparatörer bara avbröts – och det till och med i en lågkonjunktur. Det krävs ju inga ekonomiska modeller för att räkna ut att priset för återinförandet av de höga skattesatserna kommer att bli ett stort antal arbetstillfällen. Det gläder mig att denna indignation är utbredd här i kammaren också. Dessutom tillämpas följande logik här: om det inte finns några snedvridande effekter över gränserna eller i konkurrenshänseende, varför skall då EU förbjuda medlemsstaterna att tillämpa de mervärdesskattesatser de anser vara sunda? Varför skulle inte regeringarna och parlamenten själva få bedöma om målet är att samla in så mycket skattepengar som möjligt eller att främja sysselsättning och göra dubbla anställningar olagliga? Ekofinrådet har nu också klart och enhälligt uttalat att det vill utöka försöksverksamheten och undanröja den osäkerhet de berörda lever med i dag. Enligt min mening visar inte er lösning på detta problem, dvs. att ignorera denna begäran och bara lova att tolerera en olaglig fortsättning med försöksverksamheten, någon större respekt för EU-reglerna och hur de tillämpas i medlemsstaterna. ”Tolerans” – det kan väl bara vara avsett som ett skämt från kommissionen som fördragets väktare?
Därför vill jag än en gång uppmana kommissionären att lägga fram ett slutgiltigt, formellt förslag till fortsatt försöksverksamhet och att göra det före månadens slut, och definitivt före den 1 januari 2004. När allt kommer omkring står det ju helt klart att det finns ett stort stöd här i Europaparlamentet för att införa dessa arbetsintensiva tjänster som helhet i direktivets bilaga H och att låta försöksverksamheten i bilaga K ingå. Det står dock också klart att detta inte kommer att ske före den 1 januari. Ju snabbare omstruktureringen blir verklighet, desto bättre. Detta kommer vi att stödja helhjärtat, och så länge det inte blir så måste försöksverksamheten finnas kvar på formell basis. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! En försöksverksamhet med reducerade mervärdesskattesatser på arbetsintensiva tjänster under tre år är kort, för kort enligt min uppfattning, och den är verkligen för kort om vi tar med det ekonomiska läget – som har varit mera nedåt än uppåt under de senaste tre åren – i beräkningarna. Ni vet också att det är svårt att avgöra vilken långsiktig effekt reducerad mervärdesskatt har på sysselsättningen under dessa omständigheter.
Dessutom bombarderar vi varandra med olika forskningsrapporter som innehåller motstridiga slutsatser om effekten på sysselsättningen.
Kort sagt är det hög tid att kommissionen instämmer i rådets enhälliga ståndpunkt och fortsätter med försöksverksamheten.
Herr Bolkestein! Nog måste ni väl hålla med mig om att det är oklokt att höja mervärdesskatten i ett läge med praktiskt taget ekonomisk stagnation? 
Berthu (NI ).
   – Herr talman! Vi tycker verkligen att de avsteg i form av reducerade mervärdesskattesatser för till exempel restaurangbranschen som en del medlemsstater åtnjuter skall utvidgas till att omfatta alla.
Vi är lika övertygade om att vi bör bibehålla systemet med reducerade mervärdesskattesatser för arbetsintensiva tjänster, som började som en försöksverksamhet 1999. Kommissionen var skeptisk i sin utvärdering av erfarenheterna, särskilt avseende effekterna för sysselsättningen. Till slut föreslog den vissa förlängningar, vilket är positivt, men lade in dem i en större plan i syfte att i slutänden avskaffa undantagen, vilket leder till onödiga diskussioner.
Vi valda företrädare ser fördelarna med dessa reducerade mervärdesskattesatser ute på fältet. Detta betonas också i rapporten från Frankrike. Därför anser vi att de skall finnas kvar eller åtminstone att försöksverksamheten under tiden skall fortsätta i åtskilliga år på det sätt som Ekofinrådet beskrev den 25 november, till exempel i sex år, som vår föredragande nyss föreslog. Vi tycker också att denna fråga odiskutabelt helt skall falla under staternas befogenheter enligt subsidiaritetsprincipen. Jag kommer att utveckla dessa synpunkter i min röstförklaring. 
Villiers (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till hennes arbete med detta betänkande. Det är ett utmärkt betänkande, och liksom resten av min grupp kommer jag att ge det mitt stöd i morgon. Jag vill särskilt tacka Christa Randzio-Plath för att hon införlivat ett antal ändringsförslag som tar upp välgörenhetssektorns bekymmer inom Europeiska unionen och även i Förenade kungariket.
Välgörenhetsorganisationer möter många svårigheter som orsakas av mervärdesskattesystemet, och ändringsförslagen om välgörenhetsorganisationer i betänkandet, som faktiskt lagts fram av PPE-DE-gruppen, är oumbärliga när det gäller att försöka lindra dessa problem. Det finns andra problem angående oindrivbar mervärdesskatt som vi tyvärr inte kan lösa med detta betänkande, men som också är mycket viktiga. Dessa frågor är viktiga för välgörenhetsorganisationer inom hela Förenade kungariket, däribland på platser som Chipping Barnet, i min egen valkrets.
Det är också av yttersta vikt att parlamentet antar ändringsförslaget för att se till att medlemsstaterna kan tillåta en reducerad skattesats för reparationer av kulturmärkta byggnader. Det är avgörande, särskilt för kyrkorna i Förenade kungariket, varav många är kulturmärkta. I många fall är reparationer av dessa kyrkor ofantligt dyra för församlingsborna. Dessa kyrkor har inte bara en religiös betydelse: de har också ett socialt och kulturellt syfte inom samfundet. Belastningen med att betala en oreducerad mervärdesskattessats gör det mycket svårare att underhålla kyrkorna, så jag hoppas verkligen att parlamentet och rådet stöder reducerade mervärdesskattesatser för sådana reparationer av historiska kulturmärkta byggnader.
Det är också viktigt att bevara den befintliga nollbeskattningen i medlemsstaterna. Det finns inget skäl till varför de inte själva skulle kunna besluta huruvida de skall tillämpa nollbeskattning. Jag vill med bestämdhet försvara Förenade kungarikets nollbeskattning, särskilt i fråga om barnkläder och barnskor. Jag ser inget skäl att avskaffa nollbeskattningen för dessa varor. Den utgör en viktig social funktion, och mina brittiska konservativa kolleger och jag försvarar bestämt denna nollbeskattning och kommer att fortsätta att försvara den. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Låt mig först säga något om bilaga K, som ett antal talare har yttrat sig om. Det var rådet som fastställde dessa regler om bilaga K, inklusive reglerna i direktivet som skall utvärderas. Rådet – och inte kommissionen – fastslog också att försöket skulle drivas under tre år. I själva verket varade det i fyra år, eftersom kommissionen ville ha mer tid att analysera resultatet. Jag vill betona att rådet fastslog vilka reglerna skulle vara.
Kommissionen har inte föreslagit att bilaga K skall bibehållas. Det beror på att bilagan inte är effektiv. De rapporter som kommissionen har fått från de flesta medlemsstater – inklusive Nederländerna och Frankrike, där åsikterna går i sär – tyder på att det inte finns någon märkbar positiv effekt på sysselsättningen. Anledningen är ganska enkel: i alltför få fall har den sänkta skatten delgivits konsumenterna.
Låt mig citera min fru, som faktiskt sagt att hon aldrig har märkt att hårfrisörerna sänkt sina priser. Jag vet inte om Astrid Lulling håller med om det, eller om hon har lagt märke till sänkta priser hos hårfrisörerna. Det har inte min fru, och skälet är att hårfrisörerna tjänar på de sänkta skatterna, och därför innebär bilaga K en subvention för hårfrisörer.
Jag har inget emot hårfrisörer, men varför skall vi subventionera dem? Det har inga positiva effekter på sysselsättningen, och om man vill stimulera sysselsättningen är det bättre att reducera de sociala omkostnaderna för arbetet med samma belopp. Man skapar 52 procent mer sysselsättning genom att reducera arbetets omkostnader, i stället för att reducera mervärdesskatten.
Kommissionen ser inget skäl till varför den skulle lägga fram ett förslag, och det är exakt därför enhälligheten i rådet inte fungerar. Den fungerar bara om det finns ett förslag, och då förkastas det. I det här fallet kommer inget förslag att läggas fram, och därför kan enhälligheten i rådet inte stjälpa något som inte finns där. Samma situation har uppstått tidigare i fallet med taxfreebutiker på flygplatser. Inget förslag hade lagts fram, och därför fanns det inget att förkasta.
Ieke van den Burg sade att jag inte respekterar Europeiska unionens regler. Jag skulle vilja veta vilken regel jag inte respekterar. Jag är ytterst noggrann med att respektera alla Europeiska unionens regler. Det är rådet som infört hela detta försök och fastställt en treårsperiod. Kommissionen förlängde det till fyra år. Det är rådet, och inte kommissionen, som sade att detta gjordes för att öka sysselsättningen. Hela idén härstammar därför från rådet. Det rör sig om ett försök, och försök skall inte fullföljas om de inte fungerar. Det är därför de kallas försök. Varför skulle kommissionen därför föreslå en förlängning av bilaga K om den inte har fungerat?
Jag förstår inte, fru van den Burg, i vilket hänseende jag inte lyder eller följer reglerna.
När det gäller den större frågan om reducerade skattesatser är standardskattesatsen normalskattesatsen. Den ligger på omkring 20 procent i de flesta länder. Det är standardskattesatsen. Alla undantag måste följas noga, och när det gäller den inre marknaden och snedvridningar av marknaderna måste man vara oerhört noggrann.
Christa Randzio-Plath nämnde barnskor, som är nollbeskattade i Förenade kungariket och Irland. Men om man tittar på siffrorna är det tydligt att detta återigen inte medför några märkbara fördelar för konsumenterna. Skillnaden mellan priserna i Förenade kungariket och på kontinenten är densamma oavsett om den höga eller låga skattesatsen tillämpas. Det bevisar att det är tillverkarna eller affärsmännen som subventioneras, men sannerligen inte slutkonsumenterna.
När det gäller cd-skivor är de till själva sin natur lätta att transportera, och om skattesatserna skiljer sig åt är det därför uppenbarligen oundvikligt att den inre marknaden snedvrids. För tillfället tillämpar ingen medlemsstat de reducerade skattesatserna för cd-skivor, och om vi gjorde det skulle det därför återigen vara ett steg bakåt.
Därför återgår jag nu till bilaga K. Jag har sagt till ministerrådet att kommissionen inte skulle göra någon anmälan eller inleda några överträdelseförfaranden mot de medlemsstater som skulle fortsätta att tillämpa bilaga K som om den fortfarande vore i kraft – vilket den inte kommer att vara. Men jag inser att medlemsstaterna kan behöva en viss tid att ordna sin situation, och det var därför jag sade att jag inte kommer att inleda några överträdelseförfaranden under de första sex månaderna nästa år. Men bilaga K kommer inte längre att finnas kvar. 
Randzio-Plath (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Ni har inte gett oss någon riktig förklaring till varför ni lägger fram detta förslag just nu. Inte heller har ni gett oss någon riktig förklaring till varför ni inte vill låta denna försöksverksamhet med reducerade mervärdesskattesatser för arbetsintensiva tjänster fortsätta, trots att ni måste inse att analysen av resultaten är felaktig, med tanke på att medlemsstaternas rapporter är så generella att de inte klarade en vetenskaplig granskning. Kommissionen är skyldig att ge parlamentet en välgrundad åsikt, inte bara en allmän åsikt som innehåller informationsfragment som bara antyder att det inte går att påvisa någon påtaglig inverkan på svartarbetet.
Det finns ekonomiska forskningsinstitut som kan genomföra denna undersökning åt er, herr kommissionär. Det finns samhällsvetenskapliga institut som kan göra det. Parlamentet – och inte minst ni själv – måste ha ett gott beslutsunderlag, och ni är väl medveten om att en sexmånadersperiod verkligen inte är tillräcklig för att genomföra undersökningar av något som helst slag. Mot bakgrund av detta uppmanar jag er att äntligen ge denna försöksverksamhet, som ingen har tagit på allvar, en seriös ställning och låta den fortsätta under de kommande sex åren. 
Bolkestein,
   . – Herr talman! Som svar på Christa Randzio-Plaths sista kommentar – som jag tackar henne för – vill jag säga att kommissionens beslut bygger på de rapporter som utarbetas av medlemsstaterna. De rapporterna har inte utarbetats av kommissionen. Enligt de regler som fastställdes för fyra år sedan är vi hänvisade till dessa rapporter. Jag förstår inte varför Christa Randzio-Plath behöver ytterligare bevis.
Jag kan skicka henne rapporterna om hon vill, men de utgör grunden för kommissionens beslut. Jag ansvarar inte för medlemsstaternas sätt att utarbeta sina rapporter – det är deras sak. Jag använder dem allteftersom jag får in dem. Kommissionen har tittat på dem och har sett att det saknas tillräckliga bevis. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
