Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Haarder
Herr talman! Jag har länge haft lust att kommentera klockan som vi kallas till möte med. Vi är mycket glada över att man ringer, men är det nödvändigt att ringa flera minuter i sträck, så att vi blir helt sinnessjuka av att höra på det? Herr talman, jag vill be er säga till om att man skall ringa med korta signaler.

Talmannen
Ledamot Haarder! Som ni vet beslutar vi om de stora riktlinjerna på några minuter, men behöver mer tid för de små frågorna. Ni tog upp denna fråga också under den föregående mandatperioden. Vi skall försöka åtgärda detta på något sätt.

Flemming
Herr talman! Det rings inte tillräckligt länge, tycker jag, och resultatet av det ser ni ju - det är ingen här. Så ni kan kanske låta det ringa lite längre och lite högre i fortsättningen.

Talmannen
Som ni vet, fru Flemming, är det inte så mycket klockan som medvetenheten om att omröstningar skall genomföras i kammaren som får våra kollegor att röra sig. I detta fall är inga sådana planerade, och därför är många ledamöter på sina kontor och arbetar.

Hager
Herr talman! Jag skulle bara vilja be fru Flemming att inte kalla mig ingen.

Talmannen
Er precisering kommer att tas till protokollet.
(Protokollet justerades.)

Speroni
Herr talman! Jag hänvisar till artikel 43 och bilaga II, när det gäller tidsramar för framställande av frågor. Jag har tagit upp denna fråga tidigare och talmannen var vänlig nog att sända mig ett svar, som jag dock inte tycker överensstämmer med arbetsordningen. I arbetsordningen står det nämligen en vecka, och detta kan inte tolkas som sju arbetsdagar: sju dagar kan tolkas som kalenderdagar eller arbetsdagar, men inte som en vecka, liksom en månad eller till exempel ett år, som inte kan betraktas som 365 arbetsdagar. Dessutom innebär sluttidpunkten på torsdagen veckan innan den då frågan skall behandlas rent av åtta arbetsdagar, eftersom frågorna behandlas på tisdagarna; detta är mer än någon som helst tolkning kan leda till. I mitt fall skulle dessutom frågan ha behandlats på onsdagen: detta skulle ha varit nio arbetsdagar. Hur som helst kan tolkningen av arbetsordningen varken göras av presidiet - här åberopar jag ett sammanträde den 22-23 november 1979 - eller av presidiet på talmannens förslag efter överenskommelse med ordförandena för de politiska grupperna, enligt ett beslut den 19 december 1992. Det finns bara ett organ i detta parlament som kan besluta om tolkningen av arbetsordningen, och det är utskottet för konstitutionella frågor. Därför yrkar jag, i enlighet med arbetsordningen, att frågan hänskjuts till behörigt organ.

Talmannen
Jag tror säkert att talmannen kommer att godkänna detta förslag. På så sätt får vi ett svar som säkerligen kommer att tillfredsställa både er och oss alla.

Sysselsättning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A5-0045/1999) av Menrad för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om utkastet till rådets beslut om inrättandet av sysselsättningskommittén [KOM(1999) 0440 - C5-0173/1999 - 1999/0192(CNS)] och om kommissionens förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik år 2000 [KOM (1999)0441 - C5-0147/1999 - 1999/0816(CNS)];
(A5-0046/1999) av Menrad för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om utkast till gemensam rapport om sysselsättningen 1999 [SEK(1999)1386 - C5-0215/1999 - 1999/2139(COS)].

Menrad
Herr talman! Ursprungligen gav mig parlamentet i uppdrag att författa ett betänkande som endast berör de sysselsättningspolitiska riktlinjerna för år 2000. Den omfattande diskussionen inom utskottet för sysselsättning och socialfrågor och alla olika uppslag angående sysselsättningspolitiken i allmänhet har fått mig att dela upp förslaget till betänkande i två delar, dels en del med slutsatser och dels en lagstiftningsdel som fokuserar på de förslag till riktlinjer för år 2000 som skall antas av ministerrådet i december 1999.
Vi i parlamentet bör därvid försöka koncentrera oss på det som är viktigt, så att inte ministerrådets svar blir att mindre vore bättre. Dagen efter omröstningen i utskottet för sysselsättning och socialfrågor bad rådet också officiellt parlamentet att yttra sig i frågan. Därmed blev ett enkelt samrådsförfarande nödvändigt. Det innebär att ändringsförslag som rör lagstiftningen endast får utfärdas utan generella slutsatser. Det blev därför nödvändigt att av procedurskäl lägga fram två olika betänkanden i dag - ett rörande de sysselsättningspolitiska riktlinjerna för år 2000 och inrättandet av en sysselsättningskommitté, ett andra betänkande angående det gemensamma betänkandet om sysselsättning för år 1999 vilket innehåller de i utskottet antagna slutsatserna. Detta senare betänkande börjar med ett positivt budskap. Gemenskapen har med hjälp av sina sysselsättningspolitiska initiativ under 1998 skapat ytterligare 1,8 miljoner arbetstillfällen. Arbetslösheten bland ungdomar och långtidsarbetslösa ligger emellertid i de flesta medlemsstaterna på en oacceptabelt hög nivå; en arbetslös är ju en arbetslös för mycket.
Nu tänker jag inte gå in på slutsatserna i detalj, men med tanke på gårdagens debatt i plenumet om den makroekonomiska dialogen vill jag nämna en sak: Europaparlamentet bör bli mer involverat i utarbetandet och förverkligandet av den europeiska sysselsättningspakten. Vi beklagar att ordet "parlament" inte nämns i sysselsättningsdokumentet från toppmötet i Köln. Så får det inte gå till! Det är vi som är folkrepresentationen och därmed Europeiska unionens viktigaste institution.
Yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor samt från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor är bifogat detta andra betänkande i dagens föredragningslista. Båda yttrandena har lämnat ett väsentligt positivt bidrag till utskottet för sysselsättningsarbete. Jag vill tacka författarna till yttrandet, Theorin och Grosch, för deras mycket välgjorda arbete. Många av deras uppslag har tagits med i de båda betänkandena från utskottet för sysselsättning, men för fokuseringens skull har vi varit tvungna att göra ett urval bland dem. På så sätt ökar chanserna att de blir antagna av ministerrådet.
Utskottet för kvinnors rättigheter har också arbetat intensivt med de sysselsättningspolitiska riktlinjerna, och därmed är vi framme vid lagstiftningsdelen, dvs. vid det första betänkandet på dagens föredragningslista. Denna del består i sin tur av två delar, för det första ett förslag till rådsbeslut angående inrättandet av en sysselsättningskommitté och för det andra ett förslag till riktlinjer för sysselsättningspolitiken för år 2000. Utskottet för sysselsättning skall bistå medlemsstaterna med råd vid samordningen av sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitiken. Jag har redan antytt syftet med mitt betänkande angående de sysselsättningspolitiska riktlinjerna: fokusering på det väsentliga. Att ytterligare öka antalet riktlinjer är fel sätt. Jag efterlyser i stället att de omsätts i praktiken samt att riktlinjerna och de nationella handlingsplanerna kan kontrolleras med hjälp av konkreta kriterier. En rent kvantitativ ökning lär inte leda till att en enda arbetsplats skapas. Mottot för en modern sysselsättningspolitik måste vara: kvalitet i stället för kvantitet.
När det gäller bekämpning av ungdoms- och långtidsarbetslöshet kan man uppnå en effektiv och varaktig integrering på arbetsmarknaden genom att gå över från passiva till aktiva åtgärder. Rent konkret bör andelen arbetslösa som erbjuds utbildning, fortbildning eller omskolningsmöjligheter höjas. Vi siktar på ca 25 procent i stället för de 20 procent som kommissionen föreslår. Vi behöver en yrkesutbildning av modernaste slag. De riktlinjer som redan finns måste då anpassas till arbetslivets förändrade kraven, särskilt när det gäller att utrusta skolorna med datorer och tillgång till Internet. Härvidlag skall särskild uppmärksamhet riktas på kvinnliga elever och studenter.
En andra ansats rör tillträdet till kapitalmarknaden, framför allt för de små och medelstora företagen som genom innovationer skapar större delen av de nya arbetstillfällena. Sysselsättningsfrämjande initiativ kan frammanas genom att man främjar olika former av delägarskap för arbetstagarna i kombination med en tydlig minskning av förvaltningsutgifterna och en beslutsam bekämpning av svartarbete. Löneomkostnaderna måste sänkas eftersom de direkt inverkar på de medelstora företagens konkurrenskraft.
Befintliga och nya idéer för beskattning av energiförbrukning bör granskas med avseende på deras lämplighet att på sikt bevara balansen i socialförsäkringssystemen. Betänkandet nämner vidare en ökad anpassningsförmåga från företagens sida som ett medel att bekämpa arbetslösheten; därvid bör man försäkra sig om att arbetstagarna får möjlighet att bidra till förberedelserna inför omställningen genom information och samråd i rätt tid, exempelvis genom minimistandarder.
Flexibilitet krävs även när det gäller arbetstiderna. Vi vill ha intelligenta modeller för arbetets organisation, i likhet med fabriken som andas, där arbetstiden anpassas efter sysselsättningsgraden; för det mesta minskas, men inte alltid, detta i stället för en ensidig arbetstidsförkortning med full lönekompensation. En sådan åtgärd skapar inga nya arbetstillfällen utan sätter bara de befintliga på spel. Enligt kommissionens förslag kvarstår riktlinjernas fyra pelare. Den fjärde pelaren kommer att bli den viktigaste. Den handlar om att förstärka åtgärderna för främjande av lika möjligheter för kvinnor och män. Samordningen av den europeiska sysselsättningspolitiken måste, särskilt genom de sysselsättningspolitiska riktlinjerna, bli början på en långsiktig strategi för att tillvarata den potential som finns i samhället vad gäller kreativitet, innovation, nyföretagaranda, investerings- och prestationsvilja. Reformerna för ett stärkande av den dynamiska konkurrensen och flexibiliteten bör stämmas av mot kraven på inte bara ett vidmakthållande utan även en modernisering av de sociala trygghetssystemen. Det är så jag ser den europeiska modellen. Det är en modell med social marknadsekonomi. I enlighet med detta ber jag om bifall till de framlagda betänkandena.
(Applåder)

Grosch
Herr talman! Jag vill börja med att gratulera föredraganden för hans betänkande och även tacka medlemmarna i utskottet för ekonomi och valutafrågor; deras arbete har verkligen inte skett under optimala förutsättningar, och därför vill jag också tacka förvaltningen för dess stöd. Denna fråga är viktig och trots de konstant höga arbetslöshetssiffrorna anser jag, och även utskottet, att arbetslösheten och sysselsättningspolitiken i allmänhet fortfarande inte ges den uppmärksamhet den i våra ögon förtjänar här i Europaparlamentet och på europeisk nivå.
Varför drar man sig för att ställa upp kvantifierbara mål för sysselsättningspolitiken, om jag får uttrycka mig enkelt, åtminstone i fråga om utbildningen? För ett sådant förfaringssätt skulle i alla fall få den effekten att medlemsstaterna tvingades mobilisera alla till buds stående medel för att minska arbetslösheten. En bra metod är kontinuiteten i sysselsättningsriktlinjerna - här har vi i och för sig att göra med en konsolidering av riktlinjerna. Ett effektivt och målinriktat handlande är dock möjligt endast om dessa riktlinjer grundar sig på en utvärdering av de resultat åsyftats. Utarbetandet av riktlinjerna skulle därmed även kunna omfatta resultaten av en jämförelse mellan de bästa metoderna i de enskilda medlemsstaterna; för att framgångsrika strategier skall kunna tillämpas över hela Europa.
I samband med detta är det, som Menrad just antydde, viktigt att man kan åberopa tillförlitlig statistik för att man skall kunna göra en jämförelse och värdera utvecklingen. Det finns ingen universallösning för att framgångsrikt bekämpa arbetslösheten på kort tid. Det handlar snarare om ett samspel mellan olika möjligheter och faktorer som måste leda till framgång. Vid sidan om utbildningssatsningar ser jag en stor möjlighet i att på ett målinriktat sätt minska skattebördan på de områden där det bevisligen skapas arbetstillfällen. De små och medelstora företagen kommer här att spela en central roll, eftersom de står för en stor del av de nya arbetstillfällena och sitter på en enorm utvecklingspotential som måste stimuleras genom ideala ramvillkor.
Till dessa villkor hör också att förvaltningsförfarandena förenklas och att informationskällorna och forskningsprogrammen på ett målinriktat sätt öppnas upp och görs mer lättillgängliga. Det är framför allt tjänstesektorn som sägs rymma störst potential att skapa nya arbetstillfällen. Sysselsättningsriktlinjerna skall vara en sporre för medlemsstaterna att skapa fler arbetstillfällen. Detta får dock ej urarta till något slags politisk styrning som lägger en större börda på företagarna än de kan bära. Riktlinjerna skall i stället ligga i linje med målsättningen att få länderna att föra en proaktiv sysselsättningspolitik med ideala ramvillkor för företagarna. Med detta hoppas vi i alla fall kunna stärka vår förmåga att skapa arbetstillfällen och minska antalet statligt subventionerade tjänster. Vårt yttrande i utskottet för ekonomifrågor var kort och koncist eftersom vi ansåg detta vara vår uppgift. Vi har inte ansett det vara vår roll i detta utlåtande att avge politiska trosbekännelser utan i stället att lägga fram tillförlitliga, korrekta och enkla riktlinjer för medlemsstaterna och därigenom lämna ett bidrag till det hela.
(Applåder)

Theorin
. Herr talman! 1999 års sysselsättningsriktlinjer betonar att jämställdhetstänkandet måste genomsyra samtliga handlingsplaner och åtgärder som föreslås under alla fyra pelarna i EU:s sysselsättningsstrategi. Hittills har resultaten varit magra. Ett mycket begränsat antal jämställdhetsåtgärder har inletts. Små, om några, budgetmedel har tagits i anspråk, och få kvantitativa mål har satts upp. Europeiska kvinnor tjänar i genomsnitt 76 procent av männens timlön, och deras sysselsättningsgrad är runt 20 procent lägre än männens.
Det räcker inte att göra svepande utfästelser om jämställdhet under fjärde pelaren i sysselsättningsriktlinjerna, utan det krävs tydliga hänvisningar under alla fyra pelarna. Det yttrande som jag har formulerat till betänkandet säkerställer att ett jämställdhetstänkande genomsyrar sysselsättningsriktlinjerna för år 2000. De flesta av de förslag som jag och kvinnoutskottet har lagt fram har redan antagits i utskottet, men ett par centrala förslag antogs inte, nämligen ändringsförslag 37, 38 och 39. De förs nu fram av flera grupper. I dessa förslag krävs att medlemsstaterna förbinder sig att uppnå balans mellan kvinnor och män i beslutsfattande, att utse lika många kvinnliga som manliga kandidater till kommittéer och arbetsgrupper inom EU, att arbetsmarknadslagstiftningen förbättras, så att den reflekterar kvinnors problem och behov, samt - inte minst - att de personer som drar upp riktlinjerna för den nationella sysselsättningspolitiken bör utbildas, så att de mer effektivt kan integrera ett jämställdhetstänkande i sitt arbete, och slutligen att årliga mätbara målsättningar införs i medlemsstaterna.
Mitt yttrande är helt i linje med Amsterdamfördraget som lägger mycket större vikt vid jämställdhet än Maastrichtfördraget och Romfördraget. Framför allt beskriver fördraget åstadkommande av jämställdhet mellan kvinnor och män som en central uppgift för EU. Diskriminering av kvinnor på arbetsmarknaden är inte bara improduktivt, utan det förhindrar utvecklingen av kvinnor som individer, av kvinnor som grupp och av hela samhället.

Pronk
Herr talman! Jag vill framföra ett mycket hjärtligt tack till föredraganden, och det är inte bara formellt menat. Han har fört ett ytterst svårt betänkande och en ytterst svår uppgift i hamn. Jag tror att betänkandet som det nu föreligger är ett bra betänkande. Man kan naturligtvis alltid göra vissa randanmärkningar. Men det kan man naturligtvis också göra med det som kommissionen har lagt fram för oss. Jag skulle i detta sammanhang vilja göra två kommentarer, inte så mycket om Menradbetänkandet, utan om själva rapporten från kommissionen.
Den första kommentaren är att jag tycker det är mycket bra att kommissionen gör en bedömning av medlemsstaterna. Jag vet att medlemsstaterna inte alltid är lika glada åt detta, men det är mycket viktigt att det görs. För det gör att de blir mer aktiva än om det inte förekommer någon bedömning.
Den andra kommentaren är att jag ändå saknar något i kommissionens rapport, den demografiska komponenten. Den demografiska komponenten kan man dela upp i två delar. Den ena delen är demografin i egentlig bemärkelse och den andra är det inflytande som migration och emigration har på arbetsmarknaden. Det finns visserligen siffror på detta, även sådana som kommissionen tagit fram, men de beaktas inte tillräckligt i samband med dessa riktlinjer. Jag skulle egentligen vilja be kommissionen att återigen se över detta i framtiden, för det är en mycket viktig punkt.
Sedan satt vi mycket länge i utskottet för sysselsättning och socialfrågor och talade om ändringsförslagen. Det fanns dussintals och åter dussintals ändringsförslag. En stor del av dessa är lösta. I några fall förekom det oöverkomliga motsättningar. Jag tycker det är synd att dessa ändringsförslag nu har lagts fram ändå, i synnerhet som de som lagt fram dessa till stor del ändå var införstådda med Menradbetänkandet.
Något som jag verkligen måste säga när jag hör föregående talare, Theorin, är att jag vet att föredraganden gjort sitt allra yttersta för att ta med så många ändringsförslag som möjligt, men det är nu inte så att alla ändringsförslag såsom de föreslagits, även om man säger samma sak två eller tre gånger, bör tas med i ett betänkande. Vi har nu i detta nya parlament något annorlunda majoritetsförhållanden. Det får inte heller vara så att vissa ändringsförslag automatiskt måste komma med i varje betänkande när den socialistiska gruppen anser detta. Här måste en samordning ske. Jag tycker ärligt talat att det sätt som förhandlingarna genomförts på, i synnerhet från Theorins sida, har gett en viss anledning till förtret och även till onödiga motsättningar om detta betänkande. Jag hoppas att detta inte kommer att vara nödvändigt i framtiden så att vi på ett litet enklare sätt kan nå fram till de goda resultat vi uppnått i fråga om Menradbetänkandet.

Van Lancker
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Av Europeiska kommissionens gemensamma rapport framgår tydligt att den europeiska sysselsättningsstrategin så smått börjar bära frukt. Framsteg har framför allt gjorts på de områden där medlemsstaterna har träffat tydliga och gemensamma avtal. Men det finns fortfarande ingen som helst anledning till att vi skall börja vila på våra lagrar. Det finns fortfarande för många långtidsarbetslösa utan seriösa chanser på arbetsmarknaden. För kvinnor och äldre personer är situationen på samma arbetsmarknad inte alltid så hoppfull. Arbete är fortfarande dåligt fördelat, och det investeras till exempel fortfarande för litet i tjänster.
Dessutom kommer det oroande tecken på att den process, som har pågått sedan Luxemburg, nu har lamslagits på grund av brist på europeisk konvergensstrategi. Det är inte alla medlemsstater som är lika entusiastiska att fortsätta med denna process. Vi blev också besvikna, fru kommissionär, när vi såg hur föga ambitiösa den avgångna kommissionens förslag med avseende på de nya sysselsättningsriktlinjerna 2000 var. Ingenting görs för att öka takten. Jag tror att vi behöver denna ökning.
Min grupp kräver inte heller nya riktlinjer. Däremot kräver vi att innehållet förstärks genom att tydliga målsättningar utformas inom de befintliga riktlinjerna.
Jag skulle vilja ta tillfället i akt att framföra ett synnerligen hjärtligt tack till föredraganden för samarbetet. Det var ett svårt arbete. Vi var tvungna att arbeta snabbt, men jag vågar också säga att jag beklagar att min grupp inte vann gehör i kommissionen i fråga om ett par av våra prioriterade punkter och att vi därför beslutat, herr Pronk, att lägga fram dessa ändringsförslag på nytt därför att de är väsentliga för oss. Jag anser att detta är en rättighet för min grupp.
Jag skulle vilja nämna ett par punkter i förbigående. För det första, vi får verkligen inte begränsa den europeiska sysselsättningsstrategin till att enbart bestå av en uppföljning av det som sker på nationell nivå inom ramen för sysselsättningspolitiken. Europeiska unionen själv måste där enligt oss ge en ordentlig knuff. Därför vill vi att en förstärkning införs i sysselsättningsriktlinjerna genom att koppla in specifika, kvantifierbara benchmarks på europeisk nivå. Vi har nämligen sett att där som medlemsstaterna avtalat om gemensamma benchmarks, till exempel beträffande integrering av unga arbetslösa, har framsteg gjorts. Min grupp föreslår nu därför att tre nya europeiska målsättningar formuleras för de kommande åren.
För det första, enligt vår uppfattning är det viktigt att vi uppnår en sysselsättningsnivå på 65 procent. Det var andan i Jacques Delors vitbok, och det var för övrigt också den förra kommissionens text 1997 innan censurkommissionen uppenbarligen uppträdde.
Vi vill, för det andra, att benchmarks sätts upp för långtidsarbetslösa och för att halvera könsklyftan. Det innebär alltså att såväl långtidsarbetslösheten som könsklyftan mellan män och kvinnor skall vara halverad inom fem år.
En tredje viktig kommentar: vi måste se till att vi i vår sysselsättningsstrategi inte låter oss lockas att införa amerikanska förhållanden där arbete och social trygghet spelas ut mot varandra. Därför vill vi inom sysselsättningsriktlinjerna också skapa ett band mellan skapandet av nya chanser för arbetslösa och nya jobb å ena sidan och kvaliteten på dessa jobb och det sociala skyddet å andra sidan. I likhet med Europeiska ekonomiska och monetära unionen och nu för övrigt också för sysselsättningen anser vi att medlemsstaterna borde inrikta sig på det som de tre bäst presterande medlemsstaterna gör. Således vill vi egentligen också ha en social konvergensstrategi, vid sidan av sysselsättningsstrategin. I det sammanhanget vill vi ge prioritet åt kampen mot fattigdom. Jag måste ärligt talat säga att för mig är det nästan otroligt att även detta förslag om att också börja med en Luxemburgprocess för den sociala tryggheten i kommissionen förkastats av PPE-kollegerna. Det var för övrigt det som utgjorde kärnan i Pronkbetänkandet, som vi röstade om i det förra parlamentet. Jag tror, kolleger, att det är hög tid att de som har goda avsikter vad arbete och social trygghet beträffar nu bekänner färg.
Parlamentet har i år kommit mycket sent in i processen. Det har med valet att göra, det har med tillsättandet av den nya kommissionen att göra. Men jag tror ändå, kolleger, att vi återigen har tagit ett litet steg framåt. För, vilket vår föredragande redan har sagt, i år frågade rådet nämligen oss officiellt om råd för första gången. Låt oss verkligen inte missa denna chans att förstärka de europeiska sysselsättningsriktlinjerna och att samtidigt organisera en process för jobb av god kvalitet och gott socialt skydd.

Jensen
Herr talman! Sysselsättningspolitiken är en nationell angelägenhet, och det skall den vara också i fortsättningen. Därför anser vi inom ELDR-gruppen att man genom sysselsättningspaketet har funnit en bra lösning på problemet med hur vi förenar närhetsprincipen med önskemålet om att få till stånd en samordning av sysselsättningspolitiken. Medlemsländernas rapportering om hur de lever upp till riktlinjerna talar inte bara om hur länderna klarar sig vart och ett för sig och i relation till andra utan möjliggör också ömsesidig inspiration, där länderna kan dra lärdom av varandras goda resultat. Men den konkreta utformningen av sysselsättningspolitiken är helt och hållet det enskilda medlemslandets ensak. Ja, mycket sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitik hör hemma på den lokala nivån.
Å andra sidan är ju en framgångsrik sysselsättningspolitik av avgörande betydelse för en sund utveckling av de offentliga finanserna, och det är förnuftigt att se på sysselsättningspaketet och det makroekonomiska samarbetet i EU-sammanhang. Den liberala gruppen tycker däremot inte att riktlinjerna för sysselsättningspolitiken skall innehålla krav på att länderna skall anpassa sysselsättningsinsatserna efter en schablon genom konkreta siffermässiga målsättningar. De enskilda länderna gör egna prioriteringar inom sin sysselsättningspolitik, och i detta sammanhang vill vi i ELDR gärna uttrycka vår glädje över att en liberal sysselsättningspolitik med tonvikt på de rätta incitamenten inom skatte- och socialpolitiken har vunnit insteg i de flesta medlemsländerna under senare år.
I EU-länderna följer samarbetet mellan arbetsmarknadens parter - den sociala dialogen - mycket olika modeller som är präglade av olika traditioner och kulturer. Det skall man respektera. Och man måste också se till att dialogen mellan regeringarna och arbetsmarknadens parter inte överskuggar den demokratiska processen i de nationella parlamenten och i EU-parlamentet.
Till sist vill jag säga att kommissionen i sysselsättningsrapporten har gett rekommendationer till de enskilda länderna. Det är inte oproblematiskt, och det är mycket viktigt att kommissionen öppet beskriver utifrån vilka förutsättningar den utfärdar sina rekommendationer.

Flautre
Herr talman! Europeiska unionens sysselsättningsstrategi bekräftar att bekämpningen av arbetslösheten är en politisk fråga på EU-nivå. Det är i sig önskvärt, och det är realistiskt. Den ekonomiska och monetära politikens allmänna riktlinjer får nämligen påtagliga konsekvenser för sysselsättningen i Europa. Och det är önskvärt om man vill dämpa den konkurrens som går ut på att man inskränker sociala rättigheter och ökar orättvisorna mellan regioner och sociala grupper inom Europeiska unionen. Men den europeiska sysselsättningsstrategin, såsom den har utarbetats och såsom den stegvis tillämpas sedan toppmötet i Luxemburg, präglas samtidigt av stridbara ideologiska grunder och en föga dynamisk uppfattning om de institutionella förfarandena.
Lyssnar man till vad vissa har att säga, kan man undra varför det behövs en sysselsättningspolitik. Gårdagens debatt om den makroekonomiska dialogen är ett exempel på det: man skulle kunna tro att en penningpolitisk stabilitet är tillräcklig. Ingen har ännu bevisat att det påståendet är sant, dvs. att det räcker att garantera en penningpolitisk stabilitet och full konkurrenskraft för att sysselsättningen skall följa efter. Vår senaste debatt i Strasbourg, om Michelin och omstruktureringar av företag, gav oss ett tillfälle att uttrycka våra tvivel på den punkten.
Har man en gång sagt att EU:s ekonomiska politik har sysselsättningen som mål, att man har beslutat det och deklamerar det vitt och brett, men aldrig kontrollerar det välgrundade i detta påstående på ett realistiskt och pragmatiskt sätt, avgör man en gång för alla att det sociala är underordnat det ekonomiska, vilket innebär att det sociala blir en fråga om att var och en förvaltar sin egen konkurrenskraft för en plats på en alltmer ansträngd arbetsmarknad. Konsekvensen av denna nationalekonomiska och minimalistiska uppfattning är att debatten om vilka medel vi skall använda för att främja sysselsättningen - något som strider mot dessa liberalt inspirerade dogmer - försvinner; den blir i praktiken förbjuden. Är det rimligt att det i 22 riktlinjer om sysselsättningen inte finns en enda om arbetstidsförkortning? Inte en enda riktlinje handlar om offentliga investeringar. Till och med det aktiva stödet till lokala sysselsättningsinitiativ begränsas, och man utesluter alla försök att granska kvaliteten på och varaktigheten för de arbetstillfällen som skapas. Vi måste titta på siffrorna. Vi måste få antalet arbetslösa att minska, i ett Europa där inte heller det antal personer som lever under fattigdomströskeln minskar.
Tillåt mig att ta upp ett bekymmer innan jag går in på förslagen från De gröna. Vissa kretsar inom EU tycks gripna av en lycksalig optimism; deras blickar är riktade mot den återhämtade tillväxttakten och de siffror som endast visar de officiellt uppskattade och registrerade arbetslösa. Ett stort antal ansvariga politiker verkar glömma att många av de arbetstillfällen som skapas är tillfälliga, att de är deltidsarbeten, inte självvalda och i allmänhet erbjuds kvinnor. Och de som får ett sådant arbete får inte alltid en inkomst som gör att de kan komma över fattigdomströskeln. Om vi inte gör en seriös utvärdering av tillväxtens hållbara och kvalitativa karaktär, riskerar vi att underskatta de insatser som fortfarande krävs för att äntligen ge det europeiska bygget en social prägel. Därför anser vi det nödvändigt med en utvärdering av EU:s sysselsättningsstrategi, för att konstatera om den är ett misslyckande eller en framgång, genom att titta på antalet registrerade arbetslösa, såväl som kvaliteten på de arbetstillfällen som har skapats och den levnadsstandard som de ger. Först när vi minskar osäkerheten och arbetslösheten kan vi anse att Europeiska unionen utgöra ett civilisatoriskt framsteg för invånarna.
För De gröna bör valet av en ambitiös europeisk sysselsättningsstrategi innebära att flera insatser påbörjas, varav de flesta i dag försummas i kommissionens föreslagna riktlinjer. Vi måste påskynda våra åtaganden gentemot arbetslösa ungdomar och långtidsarbetslösa, det är sant. Vi måste främja sysselsättningen genom att kombinera flera politiska stödåtgärder till varaktiga arbeten.
En grundläggande sak är att prioritera lokala sysselsättningsinitiativ, att stödja den sociala ekonomin genom att ge den en status, att verkligen erkänna den tredje sektorn - bl.a. genom offentlig finansiering - dvs. den ekonomi som uppstår mellan den traditionella offentliga sektorn och den lönsamma sektorn grundad på arbeten som gagnar samhällslivet. Vad som krävs är att vi inleder omfattande samråd och allmänna debatter för att fatta beslut om stora offentliga arbeten: gemensamma transportnät, energisparprogram, renovering och uppförande av bostäder; en källa till många arbetstillfällen och en livskvalitet för alla.
Vi måste slutligen förkorta arbetstiden, en tabubelagd fråga i den europeiska debatten. Vi måste förse oss med medel för att konkret utvärdera den arbetstidsförkortning som trots allt införs lite varstans i Europa, på ett jämlikt eller ett ojämlikt sätt. Och för att göra framsteg måste vi verkligen satsa på det kollektiva samförståndet. Vi bör inrätta en politik för ett erkännande av kollektiva projekt och de arbetslösas rätt att tala för sig. Det är ett minimikrav att deras fullständiga rättigheter till ersättning och bidrag bevaras. Vi ber om ert fulla stöd till två ändringsförslag med den innebörden, 30 och 31, för vilka jag ber ordförandeskapet om en omröstning med namnupprop.
Slutligen måste vi ändra de institutionella förfarandena för att verkligen satsa på en demokratisk debatt och samtliga parters engagemang. Vid nästa regeringskonferens måste vi finna rättsliga grunder för hela det sociala och civila avsnittet.

Schmid, Herman
Herr talman! Arbetslösheten är ju ett av våra riktigt stora problem i Europa. Även om det naturligtvis är den makroekonomiska politiken som är den viktigaste faktorn, är också en aktiv arbetsmarknadspolitik helt nödvändig. Arbetsmarknaden kan lika litet som andra komplexa system styra sig själv, utan måste regleras och styras. Frågan är bara hur detta skall ske.
Arbetsmarknaderna i Europa ser ju mycket olika ut, och förutsättningarna för styrning och reglering varierar. I vissa länder är den fackliga organisationsgraden hög. Där kan arbetsmarknadens parter själva spela huvudrollen. I andra länder är det staten och arbetsförmedlingarna som spelar huvudrollen. Kanske måste vi också på de framtida arbetsmarknaderna tänka oss att stärka de enskilda arbetstagarnas rättigheter.
När kommissionen och rådet nu utarbetar sysselsättningsplaner och riktlinjer, måste man ta hänsyn till dessa nationella skillnader. Man kan ha gemensamma mål, men sättet att uppnå dem måste variera beroende på nationella och regionala förhållanden. Det allra viktigaste är att aktörerna på ett nationellt, regionalt och lokalt plan vill vara med på ett konstruktivt sätt. Därför får det inte komma kommandon från Bryssel, utan vi måste lyssna på aktörerna och utveckla en dialog. Jag tycker därför att det är bra att kommissionen nu starkt har börjat betona betydelsen av det lokala jobbskapandet. Jag såg med glädje att ett av huvudämnena på den employment week som nu pågår parallellt är just betydelsen av de lokala insatserna; det är alltså ett huvudtema på denna konferens.
Om Luxemburgprocessen skall fungera effektivt avgörs ju faktiskt av samarbetet mellan lokala, regionala och nationella samt europeiska aktörer. Vad gäller detta tycker jag att planeringen och instrumenten behöver förbättras. Mendradbetänkandet är ett gott steg i den riktningen, även om jag tycker att det i stort sett accepterar den existerande planeringsformen. Framöver måste vi i parlamentet vara djärvare i våra förslag och initiativ. Personligen tror jag att konvergensfilosofin borde ersättas av ett intresse för variation, mångfald, experiment och lokal mobilisering. De arbetande skall inte betraktas som abstrakt arbetskraft, utan som aktiva medverkande som skall stödjas och stärkas av planeringsprocessen. Detta är faktiskt mycket viktigare än enskilda detaljformuleringar i de skrivna riktlinjerna.

Hyland
Herr talman! Amsterdamfördragets ikraftträdande den 1 maj 1999 har utan tvekan medfört att en större uppmärksamhet ges till genomförandet av en gemensam sysselsättningspolitik. Det viktigaste vid skapandet av ny sysselsättning måste vara att se till att arbetstillfällena fördelas rättvist inom varje medlemsstat, genom regionaliserings- och decentraliseringsprocessen. Detta är bara rätt och riktigt mot bakgrund av det faktum att 11 av 15 länder deltar i ett kollektivt system för en gemensam europeisk valuta. Det beaktar även det faktum att det inom en fungerande inre marknad fortfarande finns många sociala problem, både i stadsområden och på landsbygden i Europa, och utan tvekan i mitt eget land, Irland.
Arbetslösheten minskar inom Europeiska unionen, och i Irland ligger den på strax över 6 procent av befolkningen. De människor utan färdigheter som försöker komma in på arbetsmarknaden har emellertid liten eller ingen chans att få en lönande och givande sysselsättning, såvida de inte lär sig ett nytt yrke eller skaffar sig ny arbetslivserfarenhet. Medlemsstaternas nationella regeringar måste också ta hänsyn till bestämmelserna i förordningarna för Europeiska socialfonden. Avsikten med dessa förordningar är i huvudsak att säkerställa att medlemsstaterna stöder program som tar hänsyn till arbetslivserfarenhetens föränderliga natur, till behovet av att främja entreprenörskap och som stöder lokala program för skapande av arbetstillfällen. Det senare är av särskild betydelse för mig och mina väljare i Leinsterprovinsen. Lokala initiativ för skapande av arbetstillfällen måste stödjas både på nationell och europeisk nivå. Lokala grupper, från den privata, offentliga och frivilliga sektorn, måste ges möjlighet att förena sina kollektiva talanger i ett försök att skapa sysselsättning i de små och medelstora företagen i sina respektive områden. Därför har jag stött Leader-initiativet både nu och tidigare, och därför stöder jag EU:s nya program för skapande av arbetstillfällen, Equal. Detta är också en del i processen med en decentralisering av genomförandet av initiativ för skapande av arbetstillfällen, såväl på EU-nivå som på nationell nivå.
Europeiska unionen och medlemsstaterna måste genomföra program som tar hänsyn till sysselsättningens ständigt föränderliga natur i såväl stadsområden som på landsbygden. Detta innebär också att vi måste ta itu med existerande svårigheter som hindrar män och - framför allt - kvinnor från att komma ut på arbetsmarknaden, och då särskilt på landsbygden.
Ett sådant problem avser behovet av att tillhandahålla en bättre barnomsorg för kvinnor som börjar arbeta på landsbygden i mitt land, och förvisso även i hela Europa. Från ett irländskt perspektiv välkomnar jag till fullo den av regeringen nyligen publicerade vitboken om landsbygdsutveckling. Regeringen inser till fullo att ett strategiskt program måste komma på plats, om fler jobb skall skapas i de små och medelstora företagen på Irlands landsbygd. Ett nyckelelement i detta avser behovet att ordna en mer omfattande barnomsorg, en service som hittills helt enkelt inte har funnits. Bristen på barnomsorg utgör ett mycket reellt och grundläggande hinder för kvinnorna att komma ut på arbetsmarknaden.

Van Dam
Herr talman! Sysselsättningspolitiken är ett område där Europeiska unionen inte stiftar några bindande lagar. Och det måste förbli så. Det allvarliga sysselsättningsproblemet förtjänar nämligen ett förfarande som har optimal effekt. Politiken måste därför vara skräddarsydd för den lokala eller regionala arbetsmarknaden.
Detta tillvägagångssätt kräver att riktlinjerna har en global karaktär, i syfte att ge medlemsstaterna tillräcklig politisk frihet. Kommissionens planer på en noggrannare kontroll av de politiska ansträngningarna och de politiska resultaten på nationell nivå har ett gott syfte. Men de kommer förmodligen att få en motstridig effekt. I synnerhet som detta sker genom ett kvantitativt tillvägagångssätt: räkning av antalet åtgärder, stödåtgärder och sysselsättningsprojekt. En sådan addition säger ingenting om omfattningen, kvaliteten och uppfinningsförmågan hos de politiska åtgärderna. Ömsesidigt peer pressure mellan medlemsstaterna kommer mer till sin rätt genom förhandlingar med innehåll, utbyte av goda tillvägagångssätt och riktade rekommendationer som medlemsstaterna verkligen är betjänta av.
Skulle rådets företrädare kunna upplysa om på vilket sätt riktlinjerna förhåller sig till annan EU-politik? Rådet avvisade strax före sommaren en åtgärd som syftade till att höja skattetrycket på energi och sänka det på arbete. I de föreliggande riktlinjerna beordras medlemsstaterna just detta i riktlinje 4. Varför detta motstridiga tillvägagångssätt?
Slutligen gläder jag mig åt uppmaningen till en mer familjevänlig politik, detta med tanke på de individualistiska tendenserna i vårt moderna samhälle. Samtidigt fruktar jag att det är som att slå vatten på en gås så länge synsättet att man räknas som människa först när man har ett betalt jobb är förhärskande. Det är just ekonomiseringen av samhället och introduktionen av marknadskrafterna på så gott som alla områden i samhället som har en familjeovänlig effekt och sätter humaniteten under tryck. Jag skulle vilja be Europeiska kommissionen och medlemsstaterna att drastiskt revidera sin politik.

Cappato
Herr talman! Diskussionen gäller förslaget att inrätta en sysselsättningskommitté. Ofta är lösningen att inrätta kommittéer i verkligheten någonting man tar till för att slippa ta itu med ett problem eller när man inte har förmågan, makten eller den rättsliga grunden för att handskas med det. Jag tror att detta i realiteten är det främsta problem vi står inför, det vill säga frågan om vem som bestämmer vilken sysselsättningspolitik som skall gälla. Vi har redan sagt att Europaparlamentet hölls nästan helt utanför i Köln. Jag tycker att parlamentet bör vara fullt involverat, med tanke på att sysselsättningspolitiken på europeisk nivå ändå handlar om förslag, rekommendationer, uppmaningar till samordning medlemsstaterna emellan. Alltså finns ingen riktig utförande och beslutsfattande makt, vilket jag tror är något som i slutänden är positivt ur subsidiaritetssynpunkt, utan en mycket begränsad makt. En kommitté däremot, en opolitisk kommitté, riskerar just att bli en avräkningsanstalt där man försöker avdramatisera debatten och hitta politiska alternativ som utgår ifrån just en neutral och opolitisk konsensus som jag tror är omöjlig att finna på sysselsättningsområdet.
Systemet med kommittéer, medlingsförfarande och social dialog får inte ersätta parlamentets företrädesrätt. Det får det inte göra på europeisk nivå men naturligtvis inte heller på nationell nivå, eftersom när det förekommer en social dialog - som i verkligheten består av en dialog mellan de stora fackföreningarna, ofta inom de mest traditionella ekonomiska sektorerna, och storföretagen - är det ofta en dialog, ett samarbete, ett medlingsförfarande som resulterar i att man utestänger de som i dag befinner sig i de europeiska ekonomiska systemens utkanter. Detta vill säga att de arbetslösa, invandrarna, de dömda - de som står utanför systemet med anställningstrygghet - inte får tillträde till den inre kretsens system. Och det finns faktiskt en faktor som lyser med sin frånvaro i de sysselsättningspolitiska rekommendationerna: denna faktor är invandringen. Vi borde faktiskt, såsom Europeiska unionen och såsom medlemsstater, ha modet att begära och främja att hundratusentals människor kommer in, eftersom det i dag bara är de som kommer från länder utanför Europeiska unionen som kan sköta de mest innovativa arbetena. Dessa tjänster kan inte bara fyllas genom att man utbildar den arbetsstyrka som för närvarande finns inom Europeiska unionen. En modig och aktiv sysselsättnings- och invandringspolitik är alltså det som kan öka sysselsättningen inom Europeiska unionen.

Meddelande från talmannen
Talmannen
Innan vi fortsätter debatten vill jag göra ett uttalande. Vid vårt sammanträde torsdagen den 28 oktober i Strasbourg stördes, som många av er minns, arbetet av en episod med en ändring som hade gjorts av ett förslag till resolution utan att vissa av undertecknarna var införstådda med detta. Det gällde resolutionen om omstrukturering av företag och om huruvida företaget Michelin skulle omnämnas eller inte.
Enligt den information jag har fått av generalsekretariatet har orsakerna till denna händelse spårats till en brist på å ena sidan kommunikation mellan de politiska grupperna och å den andra på samordning mellan grupperna och generalsekretariatet.
Jag hoppas liksom ni att episoder av detta slag inte kommer att förekomma flera gånger. Anledningen till detta olycksfall i arbetet var förmodligen de stora personförändringar som har förekommit i vårt parlament, både vad gäller ledamöter, partigruppsordföranden och inom generalsekretariatet.
Självfallet kan de ledamöter som vill se det meddelande jag har begärt och fått av generalsekreteraren ta del av texten hos generalsekretariatet.

Turco
Herr talman! Resultatet av den undersökning ni begärt om den handling som inte överensstämde med vad som överenskommits verkar litet byråkratiskt, i den meningen att den fråga som togs upp gällde en handling som hade bytts ut utan att vissa av undertecknarna kände till detta. Detta var frågan, och alltså har svaret ingenting att göra med den fråga som togs upp.

Talmannen
Låt oss nu inte ta upp den debatt vi hade häromdagen igen: svaret är det svar jag sammanfattade, som hänvisar till de tidsramar för undersökningen jag föreslog och som alla godkände. Undersökningen har utförts av generalsekretariatet och gav detta resultat.

Flautre
Herr talman! Den text som läggs fram som en kompromiss mellan kammarens ledamöter - är det samma text som de politiska grupperna har undertecknat? Svaret är nej. Jag anser det ytterst farligt att ordförandeskapet sanktionerar den typen av metoder, som sprider misstänksamhet mot tjänsteenheternas demokratiska trovärdighet.

Talmannen
Jag tar avstånd från den bedömning ni gör, ledamot Flautre, och ber er läsa det brev jag fick av generalsekretariatet. Ni, liksom alla de andra ledamöterna, kan titta på det och efter att ha gjort det kommer ni säkerligen att ändra den åsikt ni just gav uttryck för.

Sysselsättning (fortsättning)
Cocilovo
Herr talman! Även jag skulle vilja uttrycka min uppskattning av det utmärkta arbete föredraganden har gjort i en mycket svår fråga och under svåra förutsättningar.
Att frågan är svår bevisas av två omständigheter: ett nästan totalt samförstånd om vikten av snabbhet och av att vidta effektiva politiska åtgärder för att bekämpa arbetslösheten, och att detta skall ske inom en ram där det nödvändiga stödet för en positiv ekonomisk utveckling tryggar social sammanhållning och den europeiska sociala modellen.
Att förutsättningarna är komplicerade framgår av det faktum att allt vårt samförstånd och vår intressegemenskap om dessa mål ofta riskerar att rasa när det sedan handlar om att också bestämma vilka åtgärder, vilka handlingsstrategier, som skall användas. Jag skall därför koncentrera mig på de saker jag anser kan förbättras i framtiden och som kan bli några av de punkter vår debatt fokuseras på.
För det första: jag anser att vårt ingripande, gemenskapens institutioners och medlemsländernas gemensamma ingripande, vad beträffar en utbudspolitik för att öka sysselsättningen är viktigt men inte tillräckligt. Jag tycker att samordningen mellan åtgärder för arbete, för sysselsättning, för styrning av arbetsmarknaden och de åtgärder som påverkar strukturella och makroekonomiska faktorer verkar otillräckliga. Jag tycker att struktureringen av och investeringarna i effektiva gemenskapsinstitutioner med förmåga att styra dessa processer, för vilka enbart respekt för nationalstaternas befogenhetsområden och företrädesrätt inte räcker, verkar otillräckliga. Jag noterar vad detta beträffar bara en gränslinje gentemot de ledamöter som däremot alltid och främst gör detta hänsynstagande. Vi betraktar arbetslösheten som något ont som skall bekämpas, verkligen inte som en omständighet som skall utnyttjas också i konkurrensen mellan system/länder och produktionssystem för en egennyttig konkurrens som grundas på social dumpning. Jag har aldrig riktigt förstått vad man avser när man talar om en sysselsättning med socialt innehåll, men jag vet å andra sidan bestämt att möjligheten att prioritera en sysselsättning som grundas på en minskning av grundläggande trygghet och grundläggande mål för social sammanhållning inte är möjlig.
Slutligen, vad beträffar aktiv arbetsmarknadspolitik, utbildning och omskolning som alla är viktiga inriktningar, tycker jag att konvergensnivån även vad gäller trovärdiga mått på dessa åtgärders effektivitet inom ramen för de nationella sysselsättningsplanerna, där gemenskapens institutioner hur som helst är involverade i kontroller av framgång och resultat, verkar otillräcklig. När vi överger en reparerande och passiv politik för en aktiv politik får vi inte nöja oss med att använda orden frimodigt: det som räknas är fakta inom utbildning och omskolning. När man diskuterar miljontals människors lidande förleds man ofta av statistiken. Vi får inte tillåta att den används som den berusade använder lyktstolpen: att stödja sig mot för att inte falla när han vacklar, i stället för att lysa upp den väg han skall gå.

Andersson
Herr talman! Samarbetet inom EU om den ekonomiska politiken har utvecklats. EMU har varit framgångsrikt i den meningen att när länderna satte upp gemensamma mål om inflation, räntenivå och budgetunderskott har det visat sig att en sådan samordning har kunnat medföra att målen också har uppnåtts. Inflationen är nu låg, räntenivån är låg, och budgetunderskotten är låga eller har försvunnit. Men detta samarbete på det ekonomiska området är alldeles för ensidigt. Därför drev vi frågan om ett samarbete också på sysselsättningsområdet, att det skulle få samma vikt som samarbetet på det ekonomiska området. Det blev möjligt genom Amsterdamfördraget och genom att Luxemburgprocessen sattes igång.
Nu skall vi diskutera riktlinjerna för nästa år, alltså år 2000. Det är väl riktigt som kommissionen har gjort att dessa riktlinjer bygger på förra årets riktlinjer och att man inte skall göra alltför stora förändringar från år till år. Vi tycker emellertid ändå att det skulle vara bra med en ökad tydlighet på ett antal områden. Låt mig ta upp några sådana områden.
För det första måste det ske en ökad samordning mellan utformningen av de ekonomiska riktlinjerna och de sysselsättningspolitiska riktlinjerna. För det andra, vilket van Lancker också nämnde, måste vi få en tydligare målsättning när det gäller en ökning av sysselsättningsnivån och en minskning när det gäller långtidsarbetslöshet. Det är viktigt att vi på dessa områden ställer upp mål och har en benchmarking inför framtiden så att vi kan uppnå målen.
Jag vill dock huvudsakligen uppehålla mig vid de sociala trygghetssystemen. I ändringsförslag 1 säger vi att vi "uppmanar särskilt till att skapa en strategi för social konvergens i analogi med Luxemburgprocessen för sysselsättning, med vars hjälp man kan säkerställa att målet social sammanhållning blir prioriterat i utvecklingen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken". Det är inte första gången som vi säger detta, utan ungefär samma sak sade detta parlament också i samband med Pronkbetänkandet. Det var klokt då - och det är klokt nu att stödja detta. Pronk sade tidigare att vi inte alltid kan stödja socialdemokratiska förslag. Nej, jag kan förstå det, men man kunde väl åtminstone stödja sina egna förslag. De som var kloka för ett år sedan är lika kloka i dag.
Vad finns det då för samband mellan den ekonomiska utvecklingen, sysselsättningen och de sociala trygghetssystemen? Jo, det finns ett samband, genom att ekonomisk stabilitet är nödvändigt för sysselsättningsökning, och en god sysselsättning är nödvändig för att trygga de sociala systemen.
Slutligen: Strider inte detta mot subsidiaritetsprincipen? Svaret är nej! Om vi tittar på utformningen av sysselsättningsstrategin, är det gemensamma mål, men en utformning av politiken på lokal nivå. Det blir samma sak när vi skall sträva efter social konvergens. Vi sätter upp en del gemensamma mål om bekämpning av fattigdomen, om hållbara pensionssystem, om att trygga en god hälso- och sjukvård för alla samt om att ha ett system som stimulerar en ökad sysselsättning - det strider inte mot subsidiaritetsprincipen.

Sbarbati
Herr talman! Även jag tackar föredraganden för det utmärkta arbete han har gjort och jag måste framhålla att det obestridliga faktum att arbetslösheten har sjunkit från 10,1 till 9,4 utan tvivel skall ses som någonting positivt. Lika positivt skall man se på Europeiska unionens politik på sysselsättningsområdet med de fyra grundläggande pelarna, till vilka jag ändå skulle tillåta mig att lägga språkutbildning och invandringsfrågan.
Vi anser också att man måste göra en mer djupgående bedömning av skapandet av enheter på gemenskapsnivå som effektivt kan kontrollera och reglera denna utveckling. Vi anser också att Europa kan och bör göra mer, eftersom eurons Europa kommer att kunna bestå om vi bygger ett socialt Europa, ett solidariskt Europa, ett säkert Europa, med kraftigare makroekonomiska åtgärder sammankopplade med strukturella reformer som stabiliserar och sanerar staternas offentliga finanser.
Det är sant att sysselsättningspolitiken tillhör den nationella politiken, men det är också sant att den i dag måste återföras till europeisk nivå, eftersom vi endast genom medlingsförfarande och social dialog kommer att lyckas förstärka också Europaparlamentets makt inom sysselsättningspolitiken, den politik som äntligen och resolut kommer att ge Europa en politisk prägel vid sidan av den ekonomiska.

Lipietz
Herr talman, fru kommissionär! I riktlinjerna betonas med rätta anställbarheten, dvs. de arbetssökandes möjligheter att utföra det arbete de söker. Men vi får aldrig glömma att det endast handlar om möjligheter; mellan dessa möjligheter och arbetsmarknadens verklighet hänger allt på utbudet av arbetstillfällen i samhället. I det sammanhanget tar man i riktlinjerna upp företagarandan, och det gör man rätt i, men för att utvecklas behöver företagaren en gynnsam politik, låga räntor, en konkurrenskraftig euro och framför allt veta hur många anställda en viss företagsverksamhet kräver. Detta är det grundläggande problemet; hur stor sysselsättning tillväxten medför.
Ni säger att arbetslösheten inte minskar vid en tillväxttakt under 2,4 procent. För närvarande vederlägger Frankrike den diagnosen tack vare en arbetstidsförkortning, åtgärder som dock fortfarande är alltför försiktiga. Vi önskar att man påskyndar utvecklingen och att denna politik på ett samordnat sätt sprids i hela Europa.
Till sist finns det en företagsform som är särskilt gynnsam för sysselsättningen, nämligen kooperativen, föreningarna, den tredje sektorn. Denna sektor förtjänar en särskild status, i synnerhet skattemässig. De ändringsförslag vi har lagt fram går i den riktningen.

Ainardi
Herr talman, fru kommissionär! Det kanske är en paradox, men med Menradbetänkandet träder arbetslösheten åter in på den europeiska scenen.
Det är illa ställt med Europas arbetsmarknader: 17 miljoner arbetslösa och 60 miljoner fattiga. Orsaken till att gemenskapens sysselsättningsnivå är densamma som år 1994, är framför allt att osäkerheten har brett ut sig explosionsartat. Vi har verkligen långt kvar. Unionen behöver ambitioner för sin sysselsättningspolitik, den behöver voluntaristiska och tvingande åtgärder som bryter med den destruktiva logik som är rådande i dag. Samtidigt som vi borde använda oss av pengar för att uppfylla människors behov, våra samhällens behov, står Michelinaffären som symbol för penningens diktatur över ekonomin och människorna.
De europeiska medborgarna förväntar sig kraftfulla signaler från parlamentets sida. Skall riktlinjerna ge resultat, bör de således innefatta tvingande kvantitativa mål; hur många arbetstillfällen som skall skapas. En arbetstidsförkortning utan sänkta löner och utan vare sig flexibilitet eller ökad osäkerhet, står högt på dagordningen inför år 2000. Unionen bör vara ambitiös och uppbåda medel för sysselsättningen, införa en kontroll av statliga företagsstöd samt en anslagspolitik som bestraffar destruktiva metoder och gynnar skapandet av arbetstillfällen.
Att slutligen förespråka jämställdhet förutsätter att all diskriminering förbjuds, i synnerhet en lönediskriminering av kvinnor.
Visst har Menrad gjort ett stort arbete under svåra omständigheter. Betänkandet innehåller bra saker, men ur min synvinkel motsvarar det inte kraven och förväntningarna, trots att det införlivar en rad ändringsförslag som har diskuterats inom kommissionen. Det är alltså i sin ordning att min och andra grupper på nytt lägger fram vissa avgörande ändringsförslag; om kammaren godtar dem skulle det bevisa parlamentets verkliga vilja.

Nobilia
Herr talman! För UEN-gruppens räkning uttrycker jag min uppskattning av Menrads betänkande. Jag måste också säga att även om det utförda arbetet inte mynnar ut i en gemenskapslag kan man inte bortse ifrån den betydelse parlamentets åsikt har i en fråga som har definierats som prioriterad för unionen, det vill säga sysselsättningsfrågan. Jag tror dessutom att Menrads betänkande, kompletterat med de tillägg han har varit tillmötesgående nog att godta, faktiskt är det bästa möjliga med hänsyn till de begränsningar som ämnets gränser, parlamentets befogenheter och Europas konstruktion sätter. Sysselsättningsfrågan hör dock inte bara hemma i det förtjänstfulla arbete parlamentet kan och kommer att kunna utföra, utan i ett mycket större sammanhang med ibland överlappande befogenheter, ibland undflyende innehåll.
Parlamentets rekommendationer och bedömningar i frågan är säkerligen värdefulla men vad gäller detta engagemang finns det aspekter som tycks mig motstridiga. I går lyssnade vi på vad rådet och kommissionen hade att säga inför starten av den makroekonomiska dialogen utan att - som det sades oss - åsikter och rekommendationer gällande den kommer att bekantgöras. Men det är inte så mycket detta som den anda som har uppstått, som är ganska vag, rik på förhoppningar men utan vilja till samordning. Det syfte som har proklamerats med den gemensamma valutan tycks vara att skapa tilltro till den ekonomiska politiken genom stabilitet i penningpolitik, priser och budgetpolitik, liksom genom löneåterhållsamhet och flexibilitet. Ändå har de nationella makroekonomiska dialogerna i dag flyttats till regional nivå. Medlingsförfarandet har intagit regionerna och territoriet och deras planeringskapacitet även vad gäller att använda strukturella instrument och utforma modeller för lokal utveckling. Det verkar dock inte som om Regionkommittén deltar i den europeiska makroekonomiska dialogen eller som om det i utvärderingen av staternas verkställighet finns tecken på att en sysselsättningspolitik på lokal nivå håller på att skapas. Ofta är den hänvisad till arbetsmarknadens parters aktivitetsgrad och vilja.
Dessutom har just arbetsmarknadens parter en grundläggande roll i strategierna för sysselsättning och social integration, och det finns ännu ingen klar definition av deras roll framför allt i egenskap av icke-statliga organisationer. Men det räcker inte med det: det kan inte bara handla om återhållsamma lönekrav och flexibilitet för dess egen skull, eftersom detta skulle förändra de nationella dialogernas natur och anda och möjligheterna att bibehålla det sociala skyddsnätet och alla instrument för gemensam utvecklingsplanering inom territoriet. Detta är något som inte bara små och medelstora företag skulle känna av, utan också de sektorer som är mest bundna vid traditioner och lokala förutsättningar. Skattelagstiftning och trygghet kommer visst inte i andra hand utan är viktigare än återhållsamhet och flexibilitet. Förhoppningen står till inrättandet av en helt europeisk modell som är mer samordnad, öppnare men också fastare, i vilken staterna med sina olikheter inte längre bara delas upp i starka och svaga.

Krarup
I kommissionens rapport kan man på sidan 13 läsa att sysselsättningsgraden är högst i Danmark, och två andra länder nämns också. Det är fråga om de tre länder som står utanför euroområdet. Detta är i sig anmärkningsvärt. Jag vill gärna uppehålla mig vid det vackra ordet "sysselsättningsgraden". Det är en av dessa eufemismer, som döljer problemet att vi i denna den rikaste delen av världen har 60 miljoner medborgare som lever under fattigdomsgränsen och över 20 miljoner arbetslösa. Det är anmärkningsvärt och tankeväckande att länderna utanför eurozonen har en högre sysselsättningsgrad, och om man går utanför Europeiska unionen, finner vi en ännu högre sysselsättningsgrad, nämligen i vårt grannland Norge. Huvudorsaken till denna sysselsättningsproblematik, denna skamfläck i vårt samhälle, är ju makroekonomisk. Det är EMU-konvergenskriterierna som i sig främjar arbetslösheten. När vi röstade om Amsterdamfördraget i Danmark, fick vi veta att man tagit ett antal avgörande steg i riktning mot en aktiv bekämpning av arbetslösheten. Det har vi aldrig trott på. Tvärtom är den makroekonomiska realiteten den motsatta. EMU-projektet skapar arbetslöshet, och i fråga om en aktiv arbetsmarknadspolitik är det uppenbart att den förutsätter lokala, nationella initiativ redan av den anledningen att arbetsmarknaderna i unionens länder är organiserade på så vitt skilda sätt att det är omöjligt att genomföra annat än de helt allmänna, till intet förpliktande åtgärder som ingår i det föreliggande förslaget. Det innehåller många ord, med det är bristande överensstämmelse mellan orden och verkligheterna.

Lang
Herr talman! Arbetslöshets- och fattigdomssiffrorna i Europa är fortfarande katastrofala: 60 miljoner fattiga, 9 procent arbetslösa, 25 procent arbetslösa bland ungdomar; det är verkligen inte vad man skulle kalla ett positivt facit, särskilt inte om man betänker att 1999 års ljusning framför allt berodde på ett bättre konjunkturläge, som varken regeringarna eller Europeiska unionen har medverkat till. I Frankrike kan man t.o.m. säga att det skapas riktiga arbetstillfällen trots regeringens politik.
När man läser Menrads två betänkanden, går det uppriktigt sagt inte att låta bli att tro att Europeiska unionen vill inta rollen som samarit, samtidigt som det är EU:s politik som till stor del är ansvarig för det sociala lidande som drabbar tiotals miljoner européer. Sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft förfogar Bryssel - officiellt, fullständigt och lagligt - över ett nytt befogenhetsområde som inverkar skadligt på det sociala och sysselsättningen. Man kan aldrig tillräckligt betona att den inre ultraliberala politiken och den yttre ultrainternationalistiska politiken; hyllandet av det faktum att gränserna och den härskande marknaden öppnas, är det som har fört våra ekonomier till dagens situation.
Vissa av de riktlinjer som kommissionen föreslår kan verka positiva. Vi blev t.o.m. överraskade då vi fann förnuftiga förslag till en voluntaristisk familjepolitik. Men dessa goda idéer finns endast i rubrikerna; en granskning av de närmare åtgärderna avslöjar unionens sanna karaktär när det gäller sysselsättningsfrågor. Unionens insatser är endast en förevändning för att utvidga Bryssels befogenheter inom områden där dess inflytande endast kan vara skadligt: social trygghet, pensioner, lönepolitik, skattefrågor. Ingenting besparas oss: harmonisering, enhetliga lagstiftningar, en anpassning till lägre sociala normer. Det som väntar oss är otrygga anställningsformer, försämrade arbetsvillkor, en allmän social tillbakagång. Det är hög tid att ändra politik.

Bushill-Matthews
Det finns mycket att välkomna i detta betänkande och i de budskap som man försöker framföra med det, och jag skulle vilja instämma med andra och gratulera Menrad till den skicklighet med vilken han har sammanställt betänkandet.
Som brittiska konservativa instämmer vi i den åsikt som har uttryckts från alla sidor i kammaren, att den höga arbetslöshetsnivån i EU som helhet verkligen är ett stort problem och att en betydande minskning måste vara vår målsättning. Vi välkomnar särskilt referenserna om lika möjligheter, där såväl gamla som unga arbetslösa inkluderas, samt referenserna om behovet av att främja sysselsättningen för de handikappade. Vi välkomnar kommentarerna från utskottet för ekonomi och valutafrågor om att man särskilt bör betona nödvändigheten av att de små och medelstora företagens administrativa kostnader och skatter och avgifter minskar, eftersom dessa utgör ett av de största hindren för sysselsättningstillväxt. Vi välkomnar också den allmänna uppmaningen till en översyn av skatterna, för att minska skatte- och socialförsäkringsbördorna samt byråkratin, vilka alla ökar arbetslösheten och minskar antalet arbetstillfällen.
Vi godtar emellertid inte en nyckelslutsats om den gemensamma valutan, i vilken det fastslås att det är ett faktum att upprättandet av den ekonomiska och monetära unionen skapar ett bra klimat för nya arbetstillfällen. Det är inget faktum. Experimentet har just startat, och våra åsikter om den gemensamma valutan är väl känd.
Avslutningsvis, godtar vi inte att det är upp till EU att fastställa föreskrifter för medlemsstaterna i den viktiga sysselsättningsfrågan, och vi anser att några av de förslag som under förmiddagen har hörts från ledamöter på den andra sidan, om att riktlinjerna bör förstärkas eller till och med göras bindande, är mycket illavarslande. Olika problem i olika medlemsstater kräver olika nationella lösningar, om man skall skapa ett klimat för företagen som gör att de kan skapa arbetstillfällen. Vi skulle motarbeta de nationella regeringarna, om vi, om och när dessa riktlinjer blir regler, dikterade för dem vad de skall göra.

Cercas
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Jag tycker att det är klokt, och även tvunget, att inleda detta korta bidrag i debatten om riktlinjer för sysselsättningen genom att gratulera oss alla till de goda fakta som den europeiska verkligheten uppvisar och tacka för arbetet hos alla dem som har bidragit med sin intelligens för att se till att vi äntligen får en samordningsprocess i sysselsättningsfrågan, i enlighet med artikel 128 i Amsterdamfördraget.
Men samtidigt vill jag inte bara låta tillfredsställd utan också orolig eftersom projektet och processen, ur min synvinkel, är tvetydiga. Tillsammans med det självklara faktum att det är mycket viktigt att unionen som ett av sina mål har en hög sysselsättnings- och socialskyddsnivå, ser vi att uppgifterna fortfarande visar på en enorm klyfta mellan genomförda insatser och behoven för de arbetslösa och deras familjer.
Jag anser att processen är otillräcklig, inte utifrån någon naiv tro om att det är lätt att genomföra detta, eller något slags barnsligt krav om mål som ligger utanför kommissionens och rådets möjligheter. Jag anser, kära kolleger, att det är otillräckligt därför att vi fortfarande behandlar problemet som om det vore ett konjunkturproblem, när Europa i själva verket lider av ett strukturproblem av historiska dimensioner, ett resultat av en produktionsförändring, ett resultat av en ökad arbetsproduktivitet som leder till att ökad produktion och ökad rikedom inte går jämsides med fler anställda och att denna ökade rikedom fördelas mellan företag och de arbetstagare som har arbete, och utestänger de som har en sämre situation från festen: kvinnorna, okvalificerade ungdomar, långtidsarbetslösa. Kort sagt för att vi i grund och botten fortsätter att tycka att marknaden skall lösa ett problem som inte kan lösas av marknaden, eftersom det inte är ett konjunkturproblem, det är ett problem som gäller samhällsmodellen.
Jag vill använda de korta sekunder jag har kvar för att säga till fru kommissionären - jag tackar för er närvaro - att granska de siffror som regeringarna lämnar; i första hand så att de lämnar korrekta siffror, och i andra hand så att de inte fortsätter att lämna uppgifter om det politiska arbete som görs och som tas från beskattning av arbete eller från sociala avgifter. Vi ser, även om vi inte har tid att utveckla det, att i regeringarnas rapporter lämnas siffror på nya aktiva politiska åtgärder, men de finansieras med skatter på arbete och sociala avgifter. Jag anser alltså att kommissionen måste vara noggrannare så att de inte, som man säger i mitt land, "får en katt som hare" - blir lurade, och vi får väl se om vi äntligen i slutet av år 2000 har kriterier och nivåer för att genomföra kvalitativa mätningar, och inte enbart kvantitativa, av våra mål, medel och resultat. Bara så kan den europeiska sysselsättningsstrategin bli något mer än bara propaganda i vissa av våra länder.

Ducarme
Herr talman! Detta är ett intressant betänkande och förslagen kommer troligen att få ganska många röster i parlamentet, men bortsett från det som kommissionen föreslår - vilket helt enkelt tycks bestå i att återuppta Luxemburgprocessen - infinner sig en fråga: varför står inte Monti-rapporten i centrum för diskussionerna, när den med stor tydlighet visar att avsaknaden av en social och skattemässig konvergens kostar arbetstillfällen i alla unionens länder?
Det budskap jag skulle vilja höra från kommissionären är följande: låt oss inte uppehålla oss vid de skisserade förslagen, vilket skulle resultera i ett försvagat intresse för sysselsättningen. Låt oss åter komma till sakens kärna och minnas att en bättre sysselsättningspolitik inte är möjlig om vi - efter den ekonomiska och monetära konvergensen - inte vill inrätta en fullständig social och skattemässig konvergens, med normer som är gemensamma för alla länder i unionen.
Det är sådana förslag jag väntar mig från den nya kommissionen, för när vi verkligen tar itu med unionens sociala dimension, vet jag att vi får en större social rikedom och en sysselsättning som inte endast grundas på halvmesyrer, utan på en ekonomisk utveckling och lönsamma och pålitliga företag.

Bouwman
Herr talman! Jag skulle i anslutning till van Lanckers ord vilja säga några ord om moderniseringen av arbetsorganisationen, att göra jobb bättre.
Resultaten av de nationella handlingsplanerna i samband med moderniseringen av arbetsorganisationen är rent ut sagt en besvikelse. Dels handlar det om partnerskap och konsultation för arbetstagare, dels om nya former för arbete och arbetstider. Den dåvarande grönboken om modernisering av arbetsorganisationen gav stimulans att övervinna den terrorbetonade arbetsorganisationen. Den har knappast fått någon fortsättning.
I vissa länder verkar det enligt rapporterna som om den låga sysselsättningsnivån för personer över 55 år, tänk på könsklyftan, går hand i hand med en relativt låg arbetslöshet. Människors uppfattning om arbete i samband med stress och allehanda andra företeelser är ytterst negativ. Det är bland annat mot denna bakgrund som riktlinje 16, moderniseringen av arbetsorganisationen, är svagt utarbetad och förmodligen överlåter för mycket åt de europeiska arbetsmarknadsparterna, läs arbetsgivarna.
Om inte heller nästa omgång nationella handlingsplaner medför några framsteg, då måste enligt vår uppfattning starkare åtgärder vidtas. Jag vill uppmana kommissionen att ägna mer uppmärksamhet åt arbetskvaliteten än bara åt sysselsättningens kvantitet.

Brie
Herr talman, jag har en delad uppfattning. Jag är till exempel positivt inställd till talet om att stärka regionala och lokala sysselsättningsinitiativ och till att i högre grad betona jämställdhet för kvinnor inom sysselsättningspolitiken; kollegan Theorins kritik torde gälla även detta. Men inte desto mindre anser jag att de principiella ståndpunkterna inte är tillfredsställande. Var och en av oss har många arbetslösa bland sina väljare. Det borde ha varit vår plikt att tillbakavisa den av kommissionen till övermått använda bilden att man med hjälp av ytterligare avregleringar på arbetsmarknaden och ett ökat socialt tryck måste ge de arbetslösa incitament så att de anstränger sig för att få ett arbete eller för att få delta i sysselsättningspolitiska åtgärder. Massarbetslösheten har, menar jag, framför allt strukturella, samhällspolitiska orsaker. Problemet blir ännu tydligare genom de schablonmässiga hänvisningarna till arbetstillfällen inom tjänstesektorn i USA. Alla vet att det till stor del handlar om socialt osäkra och underbetalda arbeten. Den som i den här frågan låter sig ledas av USA accepterar eller bedriver själv en nedmontering av de europeiska välfärdsstaterna.
För övrigt beklagar jag den brist på samhällsekonomiskt tänkande som blivit till mode. Så länge finansmarknaderna är mer lukrativa än investeringar i näringslivet kommer problemet med arbetslösheten att förbli olöst. Därför vill jag å det bestämdaste be kollegerna att stödja ändringsförslaget rörande detta.

Hermange
Herr talman! Jag skulle i min tur vilja gratulera föredraganden till hans utmärkta bidrag, och även tacka administratörerna i utskottet för sysselsättning och socialfrågor, som med tanke på våra arbetsförhållanden har fått hjälpa oss under sena kvällar. Tack vare de konstruktiva förslagen till medlemsstaternas sysselsättningspolitik för år 2000 -förslag som grundas på en korrekt analys av den gemensamma rapporten om sysselsättningen - skisserar Menrad den väg som bör följas för att Europa på bästa möjliga sätt skall utnyttja sitt ytterst värdefulla humankapital. I det sammanhanget är det också viktigt att den demografiska aspekten nämns i betänkandet, för en kontinent som åldras är en kontinent som begår självmord på ett ekonomiskt plan. Betänkandet ligger i linje med Luxemburgprocessen, fast jag för egen del hade velat se mål i siffror, och det ligger också i linje med vår önskan att få ta del av kommissionens utvärdering av nationernas årliga handlingsplaner för sysselsättningen.
I det avseendet håller jag med föredraganden, när han betonar kravet på att vår institution tillsammans med kommissionen skall övervaka medlemsstaternas genomförande av de europeiska initiativen. Att en öppen och demokratisk allmän debatt skall kunna äga rum är nödvändigt, och jag tvivlar inte på att Luxemburgprocessen delvis är ett resultat av att parlamentet har varit drivande på det området. Men vad jag vill säga är att den strategi som börjar ge resultat inte får tillintetgöras av rigida och illa anpassade åtgärder, i företagens och arbetstagarnas intresse. I går sammanträffade de franska parlamentsledamöterna med franska industriledare, och de upprepade: vi vill inte att rigida och illa anpassade åtgärder förstör den utveckling som är gynnsam för sysselsättningen.
Nu den andra aspekten av mitt anförande. När det gäller den här politiken skulle jag vilja insistera på att den sociala dialogen bör förnyas. Arbetstagarnas deltagande i beslut som rör dem är nödvändigt. Om Schweitzer, Renaults VD, hade samrått med det europeiska företagsråd som har inrättats på kammarens förslag, hade vi utan tvekan aldrig fått se det som hände i Vilvoorde, och vi hade inte heller fått en Michelinaffär. För det andra är löntagarnas frivilliga delägande i det egna företaget också önskvärt och brådskande, som föredraganden skriver i ändringsförslag 12 i riktlinjerna för sysselsättningen, och det av två skäl. För det första finansiella skäl, vilka gäller kravet på att förbättra företagens eget kapital, så att de skall kunna motstå diktaten från stora investeringsfonder och upprätthålla antalet arbetstillfällen, men också mänskliga skäl, vilket handlar om framtidens sysselsättningsutveckling, som kräver en allt högre utbildningsnivå och ett personligt engagemang, som endast ett delägande kan öka och uppmuntra på ett bra sätt.

Weiler
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Också jag vill tacka herr Menrad. Det betänkande som han författat är ett användbart grundmaterial som dock - det bör också sägas - i hög grad förbättrats av vår "skugg"föredragande Anna van Lancker.
Till de liberaler som yttrat sig här vill jag säga att de kommer fem år för sent med tesen om att det inte behövs någon sysselsättningspolitik i Europa. Den europeiska sysselsättningspolitiken har självklart redan visat sig hålla måttet. Analyserna visar att medlemsstaterna har tagit åtskilliga meningsfulla initiativ, att de tar arbetstagarnas kvalifikationer och fortbildning på större allvar än tidigare och att det har skapats nya arbetstillfällen tack vare denna sysselsättningspolitik, och detta, herr Brie, det vill jag också säga till er, framför allt inom tjänstesektorn. I vårt utskott vill vi inte ha några nya arbetstillfällen inom tjänstesektorn där lönen ligger under fattigdomsgränsen, såsom fallet är i Amerika, utan vi vill ha kvalitativa tjänstesysselsättningar i nära kontakt med produktionen.
Det riktas naturligtvis också kritik mot den hittills förda politiken, särskilt mot medlemsstaternas åtgärder. Vi saknar uthållighet, vi saknar åtgärder för att bekämpa utestängningen av de äldre arbetstagare, och vi konstaterar att kvinnorna inte deltar i förvärvslivet i lika hög grad som männen i något medlemsland; detta gäller t.o.m. Sverige.
Det verkar som om företagen, näringslivet, - trots sysselsättningspakten och dialogen med arbetsmarknadens parter - fullständigt ignorerar denna fråga. Det är av yttersta vikt att företagen deltar, också i finansieringen. Det är inte acceptabelt att medlemsstaterna och Europeiska unionen ensamma skall betala för sysselsättningspolitiken!
Vid förnyelsen och moderniseringen av sysselsättningen i medlemsstaterna är det naturligtvis också viktigt att arbetsmarknadens parter deltar. Grunden för detta är att arbetstagarna deltar och informeras. Kommissionen måste här arbeta ännu mer aktivt, för på det här området återstår mycket att göra - det kunde vi märka i debatten om Michelin förra veckan.
Vi är överens om att det är oundgängligt att Europaparlamentet deltar i arbetet med riktlinjerna. Vad som inte heller kan avvaras är visserligen också, vilket Anna van Lancker redan nämnt, att man har en bindande målsättning när det gäller riktlinjerna. Av denna anledning kommer vi att låta dessa förslag gå till omröstning. Jag måste säga, jag förstår inte, kära konservativa kolleger, varför ni inte vill ställa er bakom bindande målsättningar för medlemsstaterna, t.ex. att höja sysselsättningsgraden eller att konkret avveckla långtidsarbetslösheten under fem år. I samband med detta kommer ni kanske att hjälpa de socialistiska och socialdemokratiska regeringscheferna på ett sätt som de inte förväntar sig.
Avslutningsvis vill jag bara, då en konservativ kollega ändå nämnt det, säga att euron mycket väl kan vara ett framgångsrikt exempel också för sysselsättningspolitiken. Stabilitetskriterierna är något som alla medlemsstater siktar mot, även de länder som vill bli medlemmar i Europeiska unionen. Sådana konkreta kriterier behöver vi också för sysselsättningspolitiken.

Cacciari
Herr talman! I kommissionens förslag till inriktning på sysselsättningspolitiken under år 2000 saknas i huvudsak nyheter jämfört med tidigare dokument. Likväl innehåller det några verkligt centrala punkter, speciellt vad gäller informationssystemen och politiken för att underlätta övergången mellan skola och arbetsliv. Det skall också understrykas, vilket görs i ändringsförslagen 2 och 3 till riktlinjerna 1 och 2, att långtidsarbetslösheten inte kan bekämpas effektivt med statliga subventioner.
Jag skulle bara vilja understryka tre begränsningar som vi fortfarande måste lösa upp vad beträffar sysselsättningspolitiken och vilka inte behandlas i tillräcklig omfattning i kommissionens förslag. Först och främst uppmärksammas de små och medelstora företagen, som inte bara har de problem även storföretagen har med det alltför höga skattetrycket, alltför litet.
Dessutom antyds i dokumentet inte ens vilken roll en aktiv kreditpolitik, i syfte att stödja företagandet, har - det europeiska långivningssystemet ligger fortfarande hästlängder efter det amerikanska i detta avseende - och jag tror att Europeiska unionens och medlemsstaternas engagemang för att ge det en ny inriktning hittills varit mycket blygsamt.
Slutligen, är den huvudsakliga bristen i dessa dokument fastställandet av regionernas och de lokala organens roll i en aktiv arbetsmarknadspolitik. Om man fortsätter att resonera i termer av makroekonomisk planering, och inte i stället utgår ifrån ett medlingsförfarande på lokal nivå och mellan tjänstemän, fackföreningar och entreprenörer för att fastställa konkreta utvecklingsprojekt grundade på de verkliga resurserna, kommer man aldrig att gå till botten med sysselsättningsproblemet. I denna mening är ändringsförslaget 15 till riktlinje 12 viktig men inte tillräcklig.

Evans, Jillian
Flera ledamöter har nämnt behovet av åtgärder som förhindrar diskriminering mot kvinnor i sysselsättningspolitiken. Vi bör vara tydliga i riktlinjerna om de åtgärder som kan genomföras, som till exempel föräldraledighet, barnomsorg och åtgärder för att bekämpa sexuella trakasserier.
Vi måste även uppmana medlemsstaterna att göra mer än att bara främja lika lön. Direktivet om lika lön antogs för mer än 20 år sedan, men det finns fortfarande ett gap på 28 procent, så vi bör stärka formuleringarna i riktlinjerna och mana på medlemsstaterna att anta åtgärder som säkerställer lika lön.
I kommissionens rapport om genomförandet av sysselsättningspolitiken konstateras att medlemsstaterna inte har lyckats göra mer än symboliska försök att utjämna olikheter på grund av kön. För en framgångsrik integrering av jämställdhetsperspektivet krävs att de personer som utarbetar politiken vet hur den skall genomföras effektivt. Det finns alltså ett behov av utbildning och medvetandegörande samt en bättre balans mellan kvinnor och män i beslutsfattandet. Forskningsresultat som nyligen publicerades i Wales, som jag företräder, har återigen visat att kvinnor är väldigt underrepresenterade då det gäller chefsbefattningar på arbetsplatserna och att de inte rör sig uppåt på karriärstegen så snabbt som deras meriter borde tillåta dem. Vi vet att det är ett typiskt scenario, och det förtjänar särskild uppmärksamhet i riktlinjerna. Jag skulle alltså vilja be er ledamöter att stödja ändringsförslagen 37 och 38, med vilka detta skulle uppnås.

Figueiredo
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Som vi kan se i betänkandena om sysselsättningspolitiken i medlemsstaterna så har man långt ifrån uppfyllt sysselsättningsriktlinjerna och arbetslöshetsnivåerna ligger kvar på mycket höga nivåer - främst långtidsarbetslösheten - och drabbar framför allt ungdomar och kvinnor. Detta visar att vi, mer än sysselsättningsriktlinjer, behöver förändra den ekonomisk-finansiella politiken och penningpolitiken. Det främsta hindret för att skapa kvalitetsanställningar med rättigheter är att vi har en stabilitetspakt med nominella konvergenskriterier som innebär att man inför restriktioner för de offentliga investeringarna och sätter villkor för den ekonomiska och sociala politiken.
Det är alltså nödvändigt att förändra denna politik och prioritera fastställandet av klara mål samt att förverkliga effektiva instrument för att skapa varaktiga anställningar med rättigheter och därigenom minska arbetslösheten betydligt. Jag hoppas alltså att de förslag som har denna inriktning godkänns av parlamentet.

Karas
Herr talman, mina damer och herrar! Bokslutet möjliggör kontroll och naturligtvis bör vi i ökad utsträckning utöva denna kontroll. Mål är egentligen planer som låter sig kontrolleras. Därför anser jag att båda de delar som finns sammanfattade i Menrads betänkande är viktiga, detta eftersom fred och säkerhet, å ena sidan, och tillväxt och sysselsättning, å andra sidan, har högsta prioritet i Europeiska unionens politik. Men bokslutet och målsättningen befriar dock vare sig medlemsstaterna eller arbetsmarknadens parter från huvudansvaret för sysselsättningspolitiken i respektive land; detta eftersom ansvaret är specifikt för respektive land.
Det har talats om benchmarking. I samband med det skulle jag vilja komma med några kompletterande tankar. Alla talar vi om en arbetslöshet av primärt strukturell art. Den strukturella arbetslösheten visar sig på flera olika sätt: alltför höga arbetskostnader, bristande flexibilitet vad gäller arbetstider och yrkesverksamhet, en otillräckligt utvecklad tjänsteproduktion, alltför omfattande regleringar från stat och byråkrati, en alltför låg innovationstakt och för lång tid mellan vetenskapliga framsteg och deras omsättande i produktionen.
Därför måste vi fortsätta med att i första hand ytterligare minska skuldsättningsgraden i de offentliga budgetarna. I flertalet länder skuldsätter man sig fortfarande för skuldernas skull. Detta innebär att framtiden säljs ut främst för de yngre generationerna. Vi behöver ett större spelrum för de investeringar som behövs inför framtiden. För det andra måste vi måste kämpa mot de strukturella indikatorerna och höja tempot på de strukturella reformerna om vi vill åstadkomma en reell sänkning av arbetslösheten på lång sikt och inte bara putsa på sysselsättningssiffrorna. För det tredje måste vi sätta igång en innovationsvåg inom utbildningspolitiken, detta eftersom många ungdomar och även långtidsarbetslösa inte kan finna något arbete på dagens arbetsmarknad med den utbildning de har, detta eftersom de ännu saknar den kvalifikation som krävs för den senaste utvecklingen på teknikens område.
För det fjärde måste vi göra det lättare att starta företag; vi måste stödja de små och medelstora företagen, som tryggar och skapar 80 procent av arbetstillfällena i Europa, med hjälp av en harmoniserad, samordnad skattepolitik samt genom att avveckla de hinder som motverkar att nya företag startas. Om vi agerar i enlighet med riktlinjerna och dessa principer kommer vi inte bara höja andelen sysselsatta utan också minska den befintliga arbetslösheten, och detta är vårt mål.

Koukiadis
Herr talman! Föredraganden Menrad har ställts inför en svår uppgift, och han bör gratuleras för sitt metodiska sätt att lösa den. Det stora antalet ändringsförslag är ett uttryck för den oro alla känner över den inre marknadens svåraste problem, nämligen problemet med arbetslösheten. Även om det inte sägs högt, har detta problem betydelse för hur det skall gå för våra demokratier, för historien lär oss att demokratierna inte upprätthålls bara genom produktionen av välstånd, utan att välståndet måste spridas till folkets majoritet, vilket i dagens samhälle förutsätter att sysselsättningen kan garanteras.
Ett av de intressanta råden i de framlagda ändringsförslagen är att man skall införa tydligare kvantitativa mål och jämförbara statistiska uppgifter i syfte att förbättra de jämförande utvärderingarna. I och med att vi erkänner att arbetslösheten inte bara är en kvantitativ utan även en kvalitativ storhet, bör vi också eftersträva att på ett mera omfattande sätt komma fram till mätbara kvalitativa parametrar för sysselsättningen och ta hänsyn till inkomstens storlek, arbetstiden och de speciella arbetsförhållandena. När allt kommer omkring är ju sysselsättningen i stort sett alltid möjlig, om man inte tar hänsyn till dess innehåll. Detta slags kvalitativa faktorer är själva kärnan i vår sociala modell. Mot den bakgrunden bör man också bilda sig en uppfattning om det bristfälliga skyddet och krympningen av den osynliga sektorn.
När sysselsättningen ökar, bör man emellertid också beakta vilken typ av verksamhet det är fråga om. Att öka sysselsättningen genom insatser för företagstyper som håller på att försvinna är en kortsiktig lösning och ett slöseri med resurser. Mot den bakgrunden är ändringsförslag 9 i riktlinje 7 ett steg i rätt riktning. Detta är dock inte helt i överensstämmelse med riktlinjerna 1 och 2, där det talas om yrkesutbildning som effektivt underlättar inträdet på arbetsmarknaden. I det aktuella ändringsförslaget tillfogas villkoret om kontinuerligt inträde på arbetsmarknaden, vilket innebär en förbättring. Den rätta tolkningen från medlemsstaternas sida bör dock vara att den största delen av programmen inte bör satsas på verksamheter som tillhör det förflutna utan på verksamheter där man framför allt satsar på kompetens och kreativitet.
Ett annat påpekande gäller tjänstesektorn. I riktlinje 13 betonas med rätta att man skall satsa på tjänstesektorn och de tjänster som hör ihop med industrin. Jag anser att man borde ha haft ett bättre helhetsperspektiv. Övergången till tjänsteproduktion sker på två motsatta sätt: dels har vi övergången till tjänsteproduktion inom alla produktionssektorer, inklusive jordbruket som inte nämns, vilket leder till att gränserna mellan olika produktionssektorer suddas ut, dels har vi industrialiseringen av tjänstesektorn. I det första fallet är det fråga om en källa till rikedom, och följaktligen borde man ha nämnt de tjänster som hör till jordbrukssektorn. I det andra fallet, som gäller t.ex. banker och försäkringsbolag, kommer det att uppstå arbetslöshet, och andra åtgärder måste vidtas.

Procacci
Herr talman, ärade ledamöter! Sysselsättningsfrågan är en europeisk fråga, inte bara en fråga för nationalstaterna. Att erkänna detta innebär inte att man eliminerar medlemsstaternas befogenheter utan att man hävdar att man med ett vidare och mer sammanhängande perspektiv på sysselsättningsproblematiken på ett effektivare sätt kan ta itu med en av vår tids största frågor. Det fordras alltså en institutionell balans mellan unionens mål och riktlinjer och medlemsstaternas fria val. Kommittén är i denna mening ett första steg, men det är inte tillräckligt.
Vad riktlinjerna beträffar skulle jag vilja uppehålla mig särskilt vid den del som gäller övergången från skola till arbetsliv. Detta är nämligen ett mål som man inte uppnår bara med de, om än lovvärda, förslag som innefattas i riktlinjerna 7 och 8. Visst är det värdefullt att man erkänner att skolan har en grundläggande roll i kampen mot arbetslösheten, men det finns ingen som helst hänvisning till behovet av att skolan verkar i ett sammanhang av övergripande territoriell planering, med deltagande av arbetsmarknadens parter, lokala organ och företagsvärlden. Därför måste kommissionen hänvisa till denna aspekt och åta sig att främja stödprogram som ger incitament i denna riktning.

Mann, Thomas
Herr talman! Europaparlamentet utövar sedan åratal ett betydande tryck på medlemsstaterna. Vi är trötta på att bara få höra avsiktsförklaringar med töjbart innehåll i stället för beslut som får verkliga konsekvenser. I dag kort före millennieskiftet kan det vara dags att skörda det som såddes 1997 vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg. Man lyckades under kristdemokratisk ledning få olika aktörer från politiken, näringslivet och arbetsmarknaden att åta sig att vidta konkreta åtgärder i kampen mot arbetslösheten och för nya arbetsstrukturer. Det förutspådda grupptrycket har fått sin verkan. Vem vill höra till dem som inte gjort sin läxa? Det finns också ett europeiskt mervärde om medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter lär sig av och med varandra, utvecklar nya koncept och omsätter modellförsök i praktiken.
Det var helt riktigt att utse Winfried Menrad till författare av betänkandet för år 2000. Alla de tre utskott som jag tillhör kan identifiera sig med hans utmärkta arbete - vilket tillkommit under avsevärd tidspress - i varje fall utskottet för sysselsättning och socialfrågor och utskottet för ekonomi och valutafrågor; i något mindre utsträckning dock utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet som anser att mindre hade varit bättre.
Betänkandet visar att åtskilliga av de framsteg som gjorts inte kommer att hålla på lång sikt. I det ena fallet lämnar det makroekonomiska tänkandet mycket övrigt att önska, i det andra fallet genomförandet av strukturella reformer, i det tredje fallet avstämningen mellan ekonomisk politik och sysselsättningspolitik. Man kan inte förneka att antalet förebyggande åtgärder ökat, exempelvis åtgärder som syftar till integrering av långtidsarbetslösa på arbetsmarknaden; inte heller kan det förnekas att antalet aktiva åtgärder ökat, exempelvis incitament till att söka arbete och skapa av arbetstillfällen. Vad som saknas är möjligheter till kvalificerad omskolning och utbildning för arbetslösa ungdomar. Vad som likaså saknas är deltidsarbeten för äldre arbetstagare som fortfarande är kapabla och villiga att arbeta.
Men vi får inte heller glömma de ungdomar som behöver få övning i att hantera datorer och Internet. Här är det medlemsstaternas ansvar att i tid förmedla kunskaper på informationsteknologins område. Och låt oss inte heller glömma dem som har inlärningssvårigheter och som enligt idén om vuxenutbildning behöver öppna dörrar till våra utbildningssystem. De största framstegen har glädjande nog gjorts när det gäller de små och medelstora företagen: bättre förutsättningar för nya företag och avskaffande av administrativa hinder. Dock finns det ett behov att handla när det gäller tillgången till riskkapital och arbetstagarnas andel i produktionskapitalet. Facit är att de fyra hörnstenarna sysselsättningsförmåga, företagaranda, anpassningsförmåga och samma möjligheter för kvinnor och män är stabila element vid byggandet av säkra arbetsplatser i framtiden. Man har accepterat mitt förslag om att man absolut måste behålla kontrollen av riktlinjerna på ettårsbasis för att medlemsstaterna därigenom inte skall släppa efter i sitt aktiva främjande av sysselsättningen.

Ghilardotti
Herr talman! Kommissionen har en grundläggande utgångspunkt i sitt dokument om riktlinjer för sysselsättningspolitiken i medlemsstaterna för 2000: att de framsteg som gjorts för att utveckla sysselsättningsprocessen efter det att den lanserades vid det extraordinarie toppmötet är betydande. Den åberopar sifferuppgifter - att 1 800 000 arbetstillfällen skapats i Europa - och bekräftar därmed en struktur grundad på fyra pelare och vikten av riktlinjer.
Man kan instämma i behovet av att bibehålla strukturen i huvudsak oförändrad, men trots detta kunde och framför allt borde både kommissionen i sin handling och Europaparlamentet i sitt betänkande, utan att förringa det berömvärda arbete Menrad har gjort, ha vågat mer. Särskilt samordningen mellan de makroekonomiska åtgärderna och sysselsättningsriktlinjerna måste omvandlas från enkel dialog till intressegemenskap mellan medlemsstaterna, utan att upphäva staternas befogenheter och ansvar, vilka ingen ifrågasätter. Emellertid är det nödvändigt att riktlinjerna och rekommendationerna på europeisk nivå överförs till konkreta, kvantifierbara mål som medlemsstaterna skall sträva efter med sina nationella planer: konkreta mål som definierar mätbara målsättningar på medellång sikt som är kongruenta i termer av sysselsättningsgrad och minskning av det gap som finns mellan mäns och kvinnors sysselsättningsgrad, också med hjälp av investeringar i infrastruktur och service, och vad gäller främjande av ungdomars sysselsättning. Man måste definiera kvantitativa och kvalitativa mått. Det handlar inte om att ge ett recept på europeisk nivå, vilket vissa är rädda för, utan helt visst om att ange ett spektrum av instrument som gör det möjligt att verkligen skapa sysselsättning och social sammanhållning: man måste alltså ta ett kvalitativt steg, man måste vara modigare. Den gemensamma valutan kunde skapas tack vare att bindande kriterier fastställdes. Om vi inte gör så med sysselsättningen kommer resultaten alltid att vara alltför bristfälliga.

Kauppi
Herr talman! Unionens sysselsättningspolitiska reform som påbörjades år 1997 i Luxemburg är en av de största och även viktigaste processer som EU satt igång under årens lopp. Även om det huvudsakliga ansvaret för projektet naturligtvis vilar hos medlemsstaterna skulle det vara politiskt omöjligt att utan samordning på unionsnivå genomdriva en så här omfattande reform på den gemensamma marknaden. Det är verkligen reformer som den europeiska sysselsättningspolitiken behöver! De största problemen ligger i medlemsstaternas grundläggande strukturer. Hög beskattning, omfattande sociala transfereringar och rigid lönepolitik leder ofta till den samhällsnedbrytande situation där det för individen inte längre finns ekonomiska incitament att arbeta.
Det finns dock ramar för att åstadkomma en förändring. Den gemensamma valutan erbjuder en utmärkt miljö för sysselsättningsfrämjande åtgärder. Förstärkningen av den inre marknaden skapar den flexibilitet som behövs på arbetsmarknaden och mer dynamik i hela den europeiska ekonomin. Dessutom erbjuder den tillnärmning av euroområdets ekonomiska politik som den gemensamma penningpolitiken medför en möjlighet att söka efter de bästa modellerna eller benchmarking. Detta förutsätter visserligen att vi har tillgång till jämförbara indikatorer, vilket även upprepats flera gånger här i dag. Och varför inte - någon gång borde man söka dessa modeller även utanför Europeiska unionens gränser.
Förslaget till riktlinjer är mycket användbart och framför allt har betänkandets föredragande Menrad utfört ett utmärkt arbete. Jag vill speciellt framhäva åtgärderna för att förbättra de små och medelstora företagens förutsättningar att skapa sysselsättning. Det är helt enkelt nödvändigt att sänka administrativa kostnader, skatter och avgifter. Samtidigt vill jag också hänvisa till tjänstesektorns momsexperiment, som visserligen drevs igenom i rådet på tillbörligt sätt, men som medlemsstaterna med vissa undantag inte ser ut att gå med på. Åtminstone vad gäller mitt eget hemland Finland hade jag hoppats på en annan typ av lösning i den här frågan.
Jag anser också att det i viss mån är problematiskt att förslagen till riktlinjer för år 2000 läggs fram för behandling redan innan de konkreta åtgärderna inom ramen för de gamla riktlinjerna slutförts eller ens påbörjats. Medlemsstaterna har förbundit sig att genomföra riktlinjerna genom egna nationella program. En sådan möjlighet måste de också ges.

Damião
Herr talman! Kommissionen och föredraganden, som vi gratulerar till hans arbete, erkänner behovet av mognad för...
Jag avbryter på grund av bullret här, för att ta upp en ordningsfråga. Ledamöternas och gemenskapsinstitutionernas likgiltighet är säkert anledningen till medborgarnas samtidiga likgiltighet för gemenskapsinstitutionerna: varje gång vi diskuterar ett problem angående sociala frågor råder en total brist på intresse...
(Talmannen avbröt talaren.)
Som jag sade, kommissionen och föredraganden erkänner behoven av att låta de riktlinjer som fått positiva resultat mogna, men också att de har brister. Vi är långt ifrån att uppnå en samordning av den sysselsättningspolitik och den ekonomiska politik, som rekommenderas i artikel 126 i fördraget. Kommissionen har kommit med lämpliga rekommendationer vad gäller skapande av verkligt arbete, de små och medelstora företagen, beskattningen av arbetet, vilka vi socialister hoppas inte skall innebära en försvagning av socialförsäkringssystemets finansiering.
Vad gäller skapandet av en sysselsättningskommitté, anser vi att den kan bli betydelsefullt för att förverkliga riktlinjerna och för att lotsa dem till en lokal och regional nivå, vilka inte är tillfredsställande, liksom för att inkludera de långtids- och ungdomsarbetslösa.
Vi ber kollegerna i Europeiska folkpartiets grupp att ompröva sin inställning vad gäller de kvantifierbara och kvalificerade målen, så att dessa riktlinjer blir så effektiva som alla önskar. Kommissionen bör ta hänsyn till förslagen från parlamentet som, även om det inte är knutet till denna process, ändå har ansvar för de arbetslösa: det är nödvändigt att parlament tar sitt ansvar när det gäller svartjobb och för dem som lever och arbetar i svaga industriregioner.
Herr talman! Frånvaron av nationella planer för en verklig dialog, med seriösa åtaganden, är ett hinder för den tekniska och organisatoriska moderniseringen vilket fallet Michelin är ett exempel på.

Fatuzzo
Herr talman! Jag skall tala om arbetsmarknadsfrågor, socialfrågor och sysselsättning. Vi har nöjet att ha kommissionär Anna Diamantopoulou här: eftersom jag skulle vilja ha mera tid att framföra mina förslag skulle jag vilja bjuda henne på middag, om möjligt, om hon antar min inbjudan, för att prata längre än de två minuter jag har beviljats. Jag hoppas på ett svar från henne och utnyttjar därför de få sekunder som återstår för att säga att jag tyckte att kommissionens lista med förslag om kvinnors rättigheter och lika möjligheter var ganska underlig.
(En del av inlägget sker utan mikrofon) Jag skulle vilja betona att de äldre och pensionärerna med nöje överlämnar sina arbeten till de unga. Vi är 630 ledamöter här: jag är säker på att många av oss gärna skulle lämna över sina platser till unga ledamöter. Visserligen skulle vi på så sätt inte öka antalet arbetstillfällen, men vi skulle öka antalet unga som inte har arbete och som i stället skulle få den tillfredsställelse de förtjänar på detta sätt. Jag menar alltså att medlemsstaternas åtgärder måste göra det möjligt för de äldre, som har betalat tillräckligt för sin pension, att överlämna arbetet till de unga.

Howitt
Samtidigt som jag gratulerar herr Menrad till hans betänkande, vill jag inrikta mig på framstegen - eller bristen på framsteg - vad beträffar uppfyllandet av sysselsättningsriktlinje 9, som handlar om att arbeta för en arbetsmarknad som är öppen för alla.
Det är just nu, i en tid då välståndet återvänder till medlemsstaterna runt om i Europeiska unionen, som de människor som är marginaliserade från arbetsmarknaden kan och måste hjälpas. Om vi inte lyckas göra det nu, kommer dessa offer för den sociala uteslutningen att utelämnas helt och hållet och för all framtid.
Europeiska kommissionen gör i sin rapport helt rätt i att kritisera bristen på framsteg då det gäller sysselsättningen för dessa missgynnade grupper i medlemsstaterna och att uppmana till en mer omfattande integrering av jämställdhetsperspektivet i våra sysselsättningsprogram, förenat med åtgärder för att bekämpa diskriminering. Europaparlamentet gör i vårt ändringsförslag 13 rätt i att stödja det holistiska synsättet och utvecklandet av jämförbara målsättningar, som jag kommer att tala om om ett ögonblick, och som jag uppmanar alla här i parlamentet att stödja.
Jag välkomnar exemplen i betänkandet. Särskilt dem som rör sysselsättningen för människor med handikapp. Denna förmiddag, samtidigt som de handikappades välfärdsförmåner orsakar en stor offentlig debatt i mitt eget land, Storbritannien, välkomnar jag vårt exempel med den nya uppgörelsen för handikappade, med vilken man söker bryta ned barriärerna genom att tillhandahålla personliga rådgivare på lokal nivå genom vad som är känt som en enkel inkörsport, som på ett flexibelt sätt kan använda både sysselsättnings- och socialförsäkringsbudgetar för att finna de åtgärder som hjälper arbetslösa handikappade in i arbetslivet. Men vi kan göra mer här på europeisk nivå. Om det har varit möjligt att få medlemsstaterna att sätta upp prestationsmål då det gäller såväl arbetslösa ungdomar som långtidsarbetslösa, varför försöker vi då inte få till stånd ett liknande mål för att öka sysselsättningen även bland arbetslösa handikappade? Och om det är frånvaron av pålitlig statistik som är problemet, bör vi kräva att åtgärder omedelbart vidtas som säkerställer att informationen definieras på ett adekvat sätt. Kommissionen skulle kanske kunna förklara hur vi kan utvärdera hur framgångsrika våra åtgärder är och hur handikappade, arbetslösa människor kan hjälpas in i arbetslivet, om vi inte gör detta.

Bodrato
Herr talman! Jag tycker Menrads betänkande verkar mycket korrekt så till vida att det ger moderniseringen av arbetsförhållandena en grundläggande roll för produktivitetsökningar, konkurrenskraft och därmed också för sysselsättningen. Trots detta har slutsatserna vissa begränsningar. Det pågår en konkurrens mellan medlemsstaterna om arbetsmarknadspolitiken och normerna för den europeiska sociala modellen som inte gör det lättare att uppnå de mål vi säger oss vilja sträva efter och på de villkor som teoretiskt garanteras.
När vi hävdar att en minskning av skattetrycket på arbete inte skall inverka på saneringen av de offentliga finanserna eller på trygghetssystemens finansiella jämvikt skapar vi en omöjlig ekvation som bara kan lösas genom en kraftig ekonomisk tillväxt. I verkligheten finns det en tendens att återta konkurrenskraft genom att låta vissa samhälleliga kostnader belasta hushållen, men på detta sätt ökar de sociala skillnaderna och ibland också utslagningen och den nya fattigdomen. Europa riskerar dock framför allt att när marknaderna globaliseras utsättas för konkurrens från de stora ekonomierna som har investerat och fortsätter att investera mer i spridning av teknik och forskning liksom i yrkesutbildning för de unga, det vill säga i framtiden för tekniskt avancerade industrier. Jag tror alltså att Menrad har rätt när han i de allmänna slutsatserna understryker behovet av att kommissionen harmoniserar dokumenten om den ekonomiska politikens grunddrag och riktlinjerna för sysselsättningen. Jag tror att kommittén kan vara ett mycket viktigt steg i denna riktning.
(Applåder)

Diamantopoulou
Fru talman! Jag vill gratulera och tacka herr Menrad för hans arbete. Jag måste också säga att jag lyssnade uppmärksamt på Grosch och Theorin, och jag tackar dem för synpunkterna från deras respektive utskott i fråga om sysselsättningspaketet.
Jag tycker att den debatt som har pågått i två timmar har utmynnat i ett optimistiskt resultat, eftersom det är uppenbart att Europaparlamentet följer, bedömer och lämnar förslag i den utomordentligt känsliga fråga som den europeiska sysselsättningsstrategin är. Eftersom vi också har hört många inlägg och förslag från parlamentsledamöterna om kommissionens roll att uppställa mål för mera aktiva insatser, vill jag framhålla att den europeiska sysselsättningsstrategin innebär att vi skall stödja och uppmuntra medlemsstaternas politik, och utifrån detta eftersträvar vi ett så nära samarbete som möjligt med medlemsstaterna.
I dag har riktlinjerna för sysselsättningspolitiken diskuterats i utskottet för sysselsättning och socialfrågor och i utskottet för ekonomi och valutafrågor. Det pågår intensiva överläggningar för att vi skall hinna framföra våra synpunkter till rådet, som vi tror kommer att anta riktlinjerna i deras helhet, och de kommer att diskuteras officiellt den 29 november, vid rådsmötet mellan finansministrarna och arbetsmarknadsministrarna.
Jag skulle vilja understryka att det förefaller råda enighet om hur vi skall tillämpa och planera riktlinjerna för nästa år. Det finns inga stora förändringar, de fyra grundläggande pelarna bibehålls oförändrade, och de förändringar av riktlinjerna som företagits är mycket små och gäller fyra punkter. Den första gäller en större fokusering på inträdet på arbetsmarknaden efter yrkesutbildningen. Den andra gäller informationsteknologin där vi, även genom kommissionens kommande initiativ i fråga om informationssamhället, gör stora ansträngningar att koppla ihop frågorna om sysselsättningen och informationsteknologin. Den tredje punkten gäller de lokala aktörernas aktiva roll, där medlemsstaterna uppmanas och uppmuntras att lägga större vikt vid de lokala myndigheterna, och naturligtvis spelar också arbetsmarknadens parter en viktig roll. Fru talman, jag skulle mycket kortfattat vilja göra vissa påpekanden om ett antal viktiga punkter som berörts i Menrads betänkande, men som också upprepats av många parlamentsledamöter.
Den första punkten är att den europeiska sysselsättningsstrategin, om den skall lyckas, förutsätter en stabil makroekonomisk ram, och därför sker samordning och kontinuerligt samarbete i den makroekonomiska politikens alla faser.
Den andra punkten gäller frågan om indexsystem och harmoniseringen av medlemsstaternas statistikverksamhet och indexsystem. Denna fråga är, som det så riktigt har påpekats, varken teknisk eller teknokratisk, det är en i djupaste mening politisk fråga. Det är utomordentligt viktigt, men samtidigt också utomordentligt svårt att få fram en gemensam grundval för att följa utvecklingen i medlemsstaterna. Detta är ett av de områden vi prioriterar, och vi försöker påskynda arbetet med en harmonisering av indexsystemen.
Nästa punkt gäller det livslånga lärandet. Vi gör stora ansträngningar, men det är uppenbart, och det framgår av rekommendationerna till medlemsstaterna, att frågan om livslångt lärande inte har fått den speciella tyngd som den förtjänar. Vårt mål för nästa år är att medlemsstaterna skall föra en mera aktiv och genomtänkt politik för att främja löntagarnas livslånga lärande.
Nästa fråga gäller informationsteknologin. Målet har uppställts, det har framlagts förslag till mål för informationssamhället på nationell nivå. Jag tror att vi kan gå ett steg längre och uppställa gemensamma europeiska mål på informationsområdet, för vi kan inte tala om konvergens mellan medlemsstaterna, om det inte blir någon konvergens inom det speciellt känsliga område som informationssamhället utgör. För övrigt vill jag påminna om att statscheferna vid Europeiska rådets möte i Köln fattade beslut om mål som innebär att skolorna får tillgång till Internet.
Jag vill påpeka hur utomordentligt viktigt det är att utveckla den politik som bedrivs av de lokala myndigheterna på regional nivå i medlemsstaterna. Också på denna punkt har det finländska ordförandeskapet tagit initiativ och gjort en prioritering, som vi tror att rådet kommer att anamma.
Värderade parlamentsledamöter, det har upprepade gånger framförts förslag om ett mera regelbundet samarbete mellan kommissionen och Europaparlamentet för att ytterligare främja Europapolitikens strategi. Det är uppenbart att det allt sedan mötet i Köln har bedrivits ett konkret arbete i denna riktning, både under hösten och i våras, men jag förväntar mig förslag om hur man praktiskt skall förverkliga detta närmare samarbete, som i ett första skede i första hand berör utskottet för sysselsättning och socialfrågor.

Talmannen
Jag tackar kommissionären för detta anförande.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum alldeles strax.
Cappato och Costa har meddelat att de inte önskar delta i omröstningen. Jag antar att det betyder att de är närvarande.

OMRÖSTNING
Cappato
Fru talman! Jag skulle vilja informera ledamöterna om att artikel 51 i vår arbetsordning faktiskt har upphävts på byråkratisk väg, den artikel som skulle göra det möjligt för ledamöterna att skriva under skriftliga uttalanden som, om de undertecknades av en majoritet av ledamöterna, skulle översändas direkt till de institutioner som nämns i dessa uttalanden. Nå, denna rättighet har enligt min mening i realiteten dragits in. Jag har själv i Strasbourg försökt skriva under Perrys förslag att flytta parlamentets arbetsplats till Bryssel och därmed äntligen ge detta parlament ett enda säte. Jag lade ner tjugo minuter på detta: ingen visste var kontoret låg - det ligger på andra våningen i tornet, mycket långt från kammaren, rent av längre bort än under förra mandatperioden, vilket redan det var tillräckligt.
Däremot kan man lägga märke till var kontoren för de enda underskrifter vi tillåts göra med lätthet, underskrifterna för närvaroersättning, är belägna. Om de skulle gömma dem i något kontor i parlamentslabyrinten skulle vi förmodligen revoltera. Då vill jag hänvisa till vår värdighet som parlamentariker, herr talman, för man måste ge underskrifter som gäller politik, politiska uttalanden, samma ställning och samma utrymme som underskrifter som gäller närvaro och pengar.
Nu kommer jag till den andra punkten. Endast ett parlament som försöker förvisa de politiska uttalandena och de politiska underskrifterna till källarskrubbarna, ett parlament som i praktiken styrs av en byråkratisk logik kan tillåta att diskrimineringen av de grupplösa ledamöterna, som har mindre rättigheter än de andra ledamöterna, fortsätter på detta vis sedan månader tillbaka. Vi tänker inte medverka till denna diskriminering och har därför för avsikt att inte heller denna gång delta i omröstningen, så länge detta problem...
(Talmannen avbröt talaren.)

Nassauer
Fru talman, i går under namnuppropet gjorde jag, i likhet med vissa andra, en anmälan eftersom min röstningsapparat inte fungerade. Nu ser jag till min överraskning att min anmälan inte uppmärksammats i protokollet. Jag ber er därför att rätta till detta.

Talmannen
Absolut. Apropå det och eftersom vi nu skall inleda omröstningarna, vill jag meddela att vi har kontrollerat att apparaterna fungerar som de skall, och jag skulle vilja att ni kontrollerar att ni har era kort.

Costa, Raffaele
Fru talman! Jag känner mig nödsakad att instämma i Cappatos krav vad gäller synen på bildandet av en parlamentarisk grupp.
Om problemet inte löses tror jag att ännu flera ledamöter kommer att avstå från att delta i omröstningarna. Jag hoppas att detta inte skall behövas.
(Applåder)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0042/1999) om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillsyn av efterlevnaden av bestämmelser om arbetstidens längd för sjömän ombord på fartyg som anlöper gemenskapens hamnar (8639/1/1999 - C5-0035/1999 - 1998/0321(COD)) (utskottet för sysselsättning och socialfrågor) (föredragande: Stephen Hughes)
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0041/1999) om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och om att ändra rådets direktiv 93/104/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden för att täcka sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet (8642/1/1999 - C5-0036/1999 - 1998/0318(COD) (utskottet för sysselsättning och socialfrågor) (föredragande: Miet Smet)

Hudghton
Före nästa serie omröstningar om Smetbetänkandet, kan Smet ges möjlighet att för protokollet klargöra en punkt som hon inte gavs möjlighet att klargöra i slutet av debatten i går, angående andelsfiskare, som är egenföretagare. Kan Smet bekräfta för protokollet huruvida bestämmelserna i detta förslag kommer att gälla eller inte gälla för fiskare som är egenföretagare, så skulle jag vara tacksam.

Talmannen
Självklart blir det inte tal om att återuppta den debatt som redan har förts i den här frågan. Däremot begärde Smet ordet angående ett förslag, jag tror det handlade om att skjuta upp omröstningen till sammanträdesperioden i Strasbourg, och jag ger henne genast ordet.

Smet
Fru talman! Som svar på den fråga som just ställdes om vad fiskarna beträffar är det så att de inte faller under direktivet om det handlar om egenföretagare. Om det handlar om arbetstagare faller de under direktivet.
Begäran om att skjuta upp omröstningen till Strasbourg syftar till att lösa de senaste diskussionerna som varit mellan grupperna. Det handlar här om en andrabehandling. Vi har fortfarande tillräckligt med tid för att anordna omröstningen i Strasbourg. I samråd med andra grupper är det egentligen frågan om att också kunna skjuta upp detta.

Talmannen
Mycket bra. Föredraganden har lagt fram sitt förslag.
Finns det någon talare för Smets förslag att skjuta upp omröstningen till sammanträdesperioden i Strasbourg?
Finns det någon talare mot denna begäran?

Crowley
På min grupps vägnar skulle jag vilja föreslå att vi inte samtycker till föredragandens begäran om att sända tillbaka betänkandet till Strasbourg för omröstning. Det finns fler än tillräckligt många kompetenta parlamentsledamöter här i kammaren för att genomföra omröstningen i dag, och vi bör genomföra den nu.

Hughes
Jag skulle vilja stödja föredragandens rekommendation om att skjuta upp omröstningen. Det är en svår vecka, med låg närvaro i plenum. Några avgörande ändringsförslag i betänkandet kommer naturligtvis att kräva 314 röster. Vi har redan hört en fråga här i kammaren, om en tvistepunkt som dök upp så sent som i går kväll och som mycket väl, på grund av oreda, kan äventyra ett viktigt ändringsförslag. Mot den bakgrunden skulle det vara klokt att vänta till Strasbourg. Vi har gott om tid innan betänkandet måste vara hos rådet. Om vi skjuter upp den, kan vi kan vara säkra på att vi kommer att ha det nödvändiga antalet ledamöter närvarande, och vi kan se till att eventuell ytterligare oreda är utredd när det är dags för den slutliga omröstningen.
(Parlamentet godkände begäran om att uppskjuta omröstningen.)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0040/1999) om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillgång till konsumentinformation om bränsleekonomi och koldioxidutsläpp vid marknadsföring av nya personbilar (5617/2/1999 -C5-0037/1999 - 1998/0272(COD)) (utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor) (föredragande: Dirk Sterckx)
(Parlamentet godkände den gemensamma ståndpunkten.)
Betänkande (A5-0049/1999) av Gahrton för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om slutande av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Folkrepubliken Kina (KOM(1999) 287 - C5-0038/1999 - 1999/0123(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0048/1999) av Quisthoudt-Rowohl för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om slutande av avtalet om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Ryska federationen (KOM(1999) 324 - C5-0083/1999 - 1999/0133(CNS))

Quisthoudt-Rowohl
Fru talman, kära kolleger! Jag är i egenskap av föredragande övertygad om att avtalet om tekniskt samarbete med Ryssland är något gott och riktigt. Men trots detta vill jag nu begära att omröstningen skjuts upp, detta som en signal till Ryssland om att vi från rysk sida väntar oss att man på allvar verkligen anstränger sig för att snarast möjligt nå en fredlig lösning i Tjetjenien.
Jag är mycket medveten om att bordläggningen av ett tekniskt avtal inte nödvändigtvis behöver vara det bästa medlet för att ge eftertryck åt en uppmaning. Jag är också medveten om att ett sådant uppskjutande kommer att drabba fel personer, vilket tyvärr ofta är fallet, i detta fall blir det de ryska vetenskapsmännen och forskarna. Men trots det vädjar jag här, fastän det smärtar och efter många samtal med olika kolleger i flera parlamentsgrupper och utskott, om att vi skall sända en signal, även om det tyvärr handlar om en relativt svag sådan.

Maes
Jag vill gärna stödja föredraganden här. I går höll jag för Gruppen De gröna/Fria europeiska alliansens räkning en plädering för att kunna ge denna signal. Jag är övertygad om att våra medborgare inte kommer att förstå att vi i dag, hur goda våra avsikter än är, godkänner ett avtal medan Ryska federationen bombarderar Tjetjenien och till och med hindrar försvarslösa flyktingar att fly. Fru talman! Jag stöder gärna föredraganden, och jag hoppas att de andra grupperna också kommer att göra detta.

Speroni
Fru talman! I princip instämmer jag eftersom det Ryssland gör mot det tjetjenska folket är ovärdigt, men jag kan inte se någon konsekvens hos detta parlament som, för bara några minuter sedan, godkände ett avtal med Kina, ett Kina som sedan 1959 förtrycker det tibetanska folket.
(Applåder) I detta läge får vi antingen rösta igenom dem båda eller återförvisa dem båda två i konsekvensens namn.
(Applåder)

Diamantopoulou
Fru talman! Jag delar helt Europaparlamentets oro över den kritiska situationen i Tjetjenien. I går kväll fick den ansvariga kommissionsledamoten tillfälle att förklara innehållet i detta avtal och vilka det gäller, för det gäller främst universiteten och forskarvärlden i Ryssland. Kommissionen anser att denna dialog och en fortsättning av den är ett steg i positiv riktning, när det gäller att stödja den utveckling och de krafter i Ryssland som vi vill stödja. Vi anser alltså att det skulle ge felaktiga signaler, om man sade upp det aktuella avtalet, som ju verkar i denna positiva riktning.

Talmannen
- Tack, fru kommissionär. Kammaren har nu blivit väl informerad i denna fråga.
(Parlamentet godkände uppskjutandet av omröstningen.)
Betänkande (A5-0047/1999) av Linkohr för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslaget till rådets beslut om slutande av ett avtal om vetenskapligt och tekniskt samarbete mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Argentina (KOM(1999) 292 - C5-0040/1999 - 1999/0125(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0045/1999) av Menrad för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om utkast till rådets beslut om inrättandet av en sysselsättningskommitté (KOM(1999) 440 - C5-0173/1999 - 1999/0192(CNS)), och om kommissionens förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik år 2000 (KOM(1999) 441 - C5-0147/1999 - 1999/0816(CNS))

Menrad
Fru talman, jag vill framföra tre inledande anmärkningar. Först vill jag påpeka att jag i det yttrande jag lämnar företräder utskottets för sysselsättning och socialfrågor ståndpunkt, även om jag personligen är av en annan uppfattning. Så är det ibland.
För det andra: Jag avvisar nya ändringsförslag om de enligt min uppfattning inte tillför något nytt till innehållet. Jag är för en fokusering i våra ändringsförslag till ministerrådet.
För det tredje: Det finns självfallet ändringsförslag som jag avvisar helt och hållet på grund av deras innehåll, t.ex. ändringsförslag 46 som förespråkar förkortad arbetstid med bibehållen lön som enda lösning. Där tycker jag att man kan vara mer flexibel.

Talmannen
Jag tackar er, herr Menrad, för dessa förklaringar. Ni har verkligen velat delge oss er uppfattning om varje ändringsförslag, och som vanligt kommer jag att delge kammaren er ståndpunkt.
Om ändringsförslag 13

Menrad
Fru talman, angående ändringsförslag 13: Jag har ingenting emot förfarandet att gemensamt rösta om detta, men jag vill peka på att den tyska versionen inte är korrekt. Det handlar här om ett förslag som lades fram i muntlig form även i utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Detta muntliga förslag från Skinner finns inte med här, lika litet som fastställandet från Sbarbati angående handikappolitiken. Detta gäller den tyska versionen. Medan motiveringen är korrekt har den inte återgivits på korrekt sätt i den ursprungliga tyska versionen. Jag ber om att vi röstar om vad vi beslutade i utskottet. I övrigt verkar den engelska versionen vara korrekt.

Talmannen
Mycket bra, herr Menrad, jag tackar er för detta viktiga förtydligande.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Gollnisch
Fru talman! Detta gäller en kort hänvisning på grundval av artikel 29 i arbetsordningen. Vid de omröstningar som just har ägt rum, kunde alla konstatera att ett antal kolleger i en grupp röstade annorlunda än majoriteten i deras grupp. Det är för övrigt något helt normalt att de i egenskap av parlamentariker utövar sina fria mandat. Följaktligen kan man rösta i fullt oberoende, men utan att gruppen fråntas sin politiska samhörighet, enligt definitionen i artikel 29. Om samma regel tillämpas för de små såväl som de stora grupperna, eller för de stora såväl som de små, tror jag inte att man skulle anse det lämpligt att upplösa PPE-gruppen, med motiveringen att den ena eller andra nationella fraktionen hävdar sitt oberoende vid parlamentets omröstningar. Logiskt sett borde parlamentet se över det beslut som majoriteten trodde sig tvingad att fatta angående en grupp, som respekterat sina ledamöters oberoende och fastslagit detta i sin interna arbetsordning, vilket inte utesluter att gruppen har en politisk samhörighet, i den bemärkelse artikel 29 ger detta begrepp.
Betänkande (A5-0046/1999) av Menrad för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om utkast till en gemensam rapport om sysselsättningen 1999 (SEK(1999)1386 - C5-0215/1999 - 1999/2139(COS)
(Parlamentet antog resolutionen.)
Resolutionsförslag (B5-0204/1999), av Palacio Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om den europeiska inre marknaden
(Parlamentet antog resolutionen.)

Röstförklaringar- Betänkande (A5-0045/1999) av Menrad

Maes
Fru talman! Vi har inte godkänt betänkandet om sysselsättningspolitiken. Tillsammans med kommissionen konstaterar vi att det förekommer stora brister hos medlemsstaterna i samband med genomförandet av sysselsättningspolitiken, såsom den fastställts i riktlinjerna. Men vi ställer oss frågan om kommissionen i tillräcklig omfattning har konstaterat att det inom de enskilda medlemsstaterna förekommer stora välfärdsskillnader och stora skillnader i fråga om sysselsättning mellan de olika regionerna. Jag nämner Belgien som exempel. I Flandern ligger arbetslöshetsnivån på 8,2 procent, i Vallonien på 24,5 procent. Som ni förstår för Flandern och Vallonien samma politik inom Belgien i fråga om skattelagstiftning och social trygghet, men det är otillräckligt. Man måste kunna föra en regionalpolitik med tydliga skillnader. För detta måste också regional statistik vara tillgänglig. Jag beklagar att kommissionen inte utgår från denna regionala verklighet, för jag är övertygad om att ett regionalt tillvägagångssätt och ett europeiskt tillvägagångssätt båda är nödvändiga. Men för detta måste man också ha tillgång till de regionala siffrorna, för medlemsstaternas siffror döljer den regionala verkligheten.

Ilgenfritz
Fru talman, ärade kolleger! Visserligen har vi allihopa hjälpt till att stödja betänkandena rörande sysselsättningsläget, men vi är ändå av den åsikten att arbetslöshetssiffrorna i Europa är synnerligen höga, och att vi vare sig nationellt eller på europeisk nivå ännu har funnit några verkningsfulla motmedel. Orsakerna till det är flera. En viktig orsak är enligt min mening det förhållandet att vi européer i jämförelse med amerikanerna i allmänhet saknar viljan till risktagande och även en positiv motivation hos befolkningen i stort; detta är egenskaper som skulle kunna leda till hög ekonomisk tillväxt och en positiv sysselsättningspolitik i Europa och i nationalstaterna.
Delvis hänger det också samman med att vi i t.ex. Österrike har en mycket låg andel företagare. I Österrike har vi en företagarandel på runt 8 procent och vi ligger därmed i internationell jämförelse på näst sista plats. Intervjuer som vi genomfört med avgångselever vid skolor och universitetsstudenter på väg in i yrkeslivet har bland annat visat att 60 procent av ungdomarna vill slå in på en tjänstemannakarriär snarare än att starta upp en egen verksamhet. Förenklat skulle man kunna åskådliggöra detta med att man skall sätta upp ett sysselsättningslag där av inalles 22 spelare 13 vill vara domare och bara 9 delta i spelet. I så fall uppgår antalet anfallsspelare, vilka när allt kommer omkring är avgörande för framgången, inte till mer än 2-3 spelare.
Därför behöver vi ett bättre klimat. Vi behöver enklare lagar och framför allt får vi inte göra oss skyldiga till ett fel - inte heller i denna kammare - att överreglera genom nationella och europeiska regler, förordningar respektive direktiv. Sådant uppfattas av befolkningen som hinder, vilket i slutänden får dem att inte vilja ta några risker, att ställa sig på sina egna ben, att inte själva handla aktivt, utan att i stället agera på ett redan säkert område, vilket i det långa loppet ånyo leder till att vi när det gäller nystarten...
(Talmannen avbryter talaren.)

Gillig
Fru talman! Jag skulle vilja göra en röstförklaring angående Menradbetänkandet, i synnerhet vad gäller ändringsförslag 31. Jag själv och den franska socialistiska delegationen avstod från att rösta om det förslaget, som dock avslogs.
Jag vill tydliggöra att det framför allt är den radikala lydelsen som vi ifrågasätter. Vi delar uppfattningen att stödet eller främjandet av sysselsättningen inte helt och hållet får underställas en teknokratisk och stelbent kontroll, vilket gör att vissa arbetssökande med svårigheter riskerar att uteslutas från den typen av stöd. Men vi vill inte ha en kontroll, utan ett positivt och konstruktivt bidrag till de åtgärder som måste vidtas, och som, det är vi medvetna om, är svåra.
De initiativ som redan har tagits för att ge den typen av bidrag, i synnerhet för de mest missgynnade, visar att det inte räcker att ge ekonomiskt stöd som skulle rentvå oss från allt det övriga. När allt kommer omkring handlar detta om det goda samvetet hos alla som beviljar någon form av stöd. Men att verkligen ge en social dimension till de målsättningar som skall utformas tillsammans med de personer som har svårigheter, inom ramen för kontraktsanställningen, är det enda som kan få dessa stöd och främjande åtgärder för arbetssökande att ge full utdelning, inte bara för att de skall få ett arbete, utan också för någonting nära sammanhängande, nämligen att de personer som har brutits ner av en destruktiv arbetslöshet återintegreras på ett varaktigt sätt.
Det är i den andan som vi ingav ett ändringsförslag om positiva bidrag, vilket tyvärr inte antogs.

Caudron
Jag uttalade mig förra veckan om Michelinaffären och om den verkliga skandal som innebär att ett blomstrande företag genomför kollektiva uppsägningar.
Jag vill i dag yttra mig om riktlinjerna för sysselsättningen år 2000. Amsterdamfördraget ger mig den möjligheten, och jag vill dra nytta av det för att tala om hur viktigt det är att man samråder formellt med Europaparlamentet i den här frågan.
I dag handlar det inte om att lägga till nya riktlinjer, eftersom den grund som antogs 1997 verkar fungera väl, i stället skall vi ändra dem med utgångspunkt i den gemensamma rapporten om sysselsättningen 1999 och anpassa dem till nya sociala och ekonomiska omständigheter.
Vad denna utvärdering talar om för oss, är att det faktiskt har gjorts framsteg sedan 1998, eftersom arbetslösheten har sjunkit från 10,1 procent till 9,9 procent, och att det finns 1,8 miljoner fler aktiva. Men dessa positiva siffror får inte dölja de allvarliga skillnader och problem som fortfarande kvarstår. Ungdomsarbetslösheten ligger fortfarande nära 20 procent! Hälften av de arbetslösa i Europeiska unionen är långtidsarbetslösa. Många arbetstillfällen är osäkra anställningar och 60 miljoner människor lever under fattigdomströskeln.
Vi måste således ge nya impulser till den europeiska sysselsättningsstrategin och ställa upp ambitiösa mål, bl.a. en halvering av arbetslösheten inom fem år. Det kan vi endast göra genom att agera på flera fronter och använda aktiva förebyggande åtgärder och förbättringar.
Detta förutsätter bl.a. en reform och en modernisering av utbildningen och yrkesutbildningen, som alla skall kunna utnyttja utan att diskrimineras på grundval av social miljö eller person, och som måste integrera de tekniska och informationsteknologiska förändringarna, samt en ihärdig bekämpning av alla former av arbetslöshet och osäkra anställningsformer. Vi måste till varje pris förhindra att personer "inrättar sig" i arbetslöshetens tillvaro. De arbetslösa har behov av stöd, orientering och motivation för att ta plats i yrkeslivet. Man måste finna nya slags åtgärder som kan anpassas till olika nationella förhållanden och som respekterar de arbetssökandes värdighet.
Men se upp! Vi får inte falla i den fälla som vissa politiker gillrar, genom att påstå att om man är arbetslös måste man acceptera vilket arbete som helst, eftersom det är bättre att ha ett osäkert arbete än inget arbete alls! Målet är att de arbetslösa skall integreras i yrkeslivet på ett varaktigt sätt och därmed få rättigheter!

Cossutta
. (IT) Arbetslösheten är Europas största problem och i Italien antar den dramatiska proportioner genom att överstiga 12 procent. Kampen mot arbetslösheten måste bedrivas med effektiva åtgärder som har någon inverkan och kan förverkligas snabbt. Det är viktigt att Europaparlamentet också i detta sammanhang söker ett demokratiskt utrymme för att påverka Europeiska unionens politik. De europeiska parlamentsledamöterna får inte nöja sig med att, som de har gjort tidigare, stillatigande åse beslut som fattats i andra fora och som inte svarar mot befolkningens verkliga behov.
Vi kan inte instämma i dokumentet om riktlinjer för sysselsättningspolitiken, eftersom det utgår från den ekonomiska liberalismens idéer och principer. Likväl föreslår Europaparlamentet några rekommendationer för att skapa lika möjligheter till anställning för män och kvinnor, för ett ständigt sökande efter en dialog mellan arbetsmarknadens parter och för att företagen skall rådfråga och informera löntagarna, vilket är nödvändigt.
I vårt land kämpar kommunisterna för att lagen om fackföreningsrepresentation skall antas snabbt. Även detta handlar om arbetsplatsdemokrati.
Vi noterar Europaparlamentets rekommendation att villkora det skattemässiga stödet till företagen "så att det verkligen bidrar till att skapa sysselsättning och inte till omstruktureringar och omlokaliseringar som åtföljs av uppsägningar", så att man inte upprepar Michelinskandalen.
Ställda inför begränsade och otillräckliga signaler på att arbetsmarknaden uppmärksammas har vi lagt fram fullkomligt resonabla och ansvariga ändringsförslag. Men dessa har inte bifallits. Därför röstade de italienska kommunisterna emot Menrads betänkanden.

Darras
Detta betänkande är urtypen för en debatt där ett politiskt samförstånd är uteslutet. Det gäller ett i högsta grad politiskt ämne, där man ser den konservativa högern flirta med osäkerheten och vänsterkrafterna sträva efter att inleda en social konvergens, genom att insistera på bandet mellan sysselsättning, kvalitativa anställningsformer och social trygghet.
De framsteg som uppnåddes i Amsterdam ger oss för första gången möjligheten att delta i denna diskussion om riktlinjerna för sysselsättningen, genom betänkandet av Menrad.
Därför bör vi fastställa våra mål i siffror, med en tidtabell. Och därav vikten av de ändringsförslag som min grupp har ingivit på nytt, där vi kräver följande:
1) Att medlemsstaternas och Europeiska unionens sammantagna insatser gör att vi kan närma oss en sysselsättningsnivå på 65 procent under de kommande fem åren.
2) Att de förebyggande åtgärderna skall syfta till att minska långtidsarbetslösheten med 50 procent i alla medlemsstater under de nästkommande fem åren.
3) Att vi vidtar positiva åtgärder för att uppmuntra arbetslösa ungdomar att ta ett arbete och underlätta deras integrering i yrkeslivet.
4) Att vi återigen sätter upp tidsfristen år 2002 för att utrusta skolorna med datorer och ge alla elever tillgång till Internet.
Man kan inte endast utvärdera sysselsättningen efter hur många arbetstillfällen som skapas, utan framför allt efter kvaliteten på dessa arbetstillfällen, på utbildningen och kvaliteten på en yrkesutbildning för alla.
Vi kommer att dömas utifrån hela projektet; utifrån kvantitativa, men också kvalitativa resultat; utifrån nya livsstilar, arbetsförhållanden och livet utanför arbetsplatsen; utifrån uppdelningen mellan arbete och fritid.
Låt oss fatta mod och ställa alla vapen på vår sida, för livet och integrationen.

Fruteau
Jag gläder mig åt att Amsterdamfördraget ger Europaparlamentet möjligheten att närmare delta i genomförandet av den europeiska sysselsättningspakten, och därmed att kammaren har kunnat uttala sig om riktlinjerna för medlemsstaterna år 2000 i fråga om bekämpningen av arbetslösheten.
Att förbättra integreringen i yrkeslivet, utveckla företagarandan, uppmuntra företagens och arbetstagarnas anpassningsförmåga, stärka jämställdheten; så ser den politikens grundpelare ut. Utöver dessa ambitiösa principer har vi bett rådet och kommissionen att dessa riktlinjer skall omsättas i praktiken med hjälp av praktiska och effektiva åtgärder i medlemsstaterna.
Även om jag gläder mig åt att arbetslösheten minskar i EU (9,4 procent av den aktiva befolkningen år 1999 mot 10,1 procent år 1998), får bruttosiffrorna inte under några omständigheter dölja den mycket besvärliga ekonomiska, mänskliga och sociala situationen i de mest missgynnade regionerna på gemenskapens territorium.
Tillväxtens frukter kommer inte alla till del, långt därifrån! De franska utomeuropeiska departementen har en dramatiskt högre arbetslöshet: Martinique 27 procent, Guadeloupe 30 procent, la Réunion 37 procent. Denna situation är inte alls på väg att förbättras; under de senaste tio åren har läget tvärtom försämrats, med den graverande omständigheten att tiotusentals ungdomar varje år förvägras sina drömmar! När man är 25 år gammal och har vad man brukar säga "livet framför sig", men utan den minsta chans att göra upp planer för livet, utan några andra utsikter än arbetslöshet och en minimiförsörjning, är det inte värre än ett dödsstraff? Kan man mot bakgrund av detta förvånas (eller uppröras, som vissa) att våldets frestelser genomborrar våra ungdomar och får locket på vår sociala kittel att skramla allt oroligare?
Situationen är än mer oroande om man betänker att den inte beror på konjunkturella fenomen: det är vårt avståndstagande, vår trångsynthet, det är själva strukturen i samhället och dess demografiska dynamik som har skapat denna situation. Det betyder att de traditionella lösningarna inte har en chans att ge resultat: det räcker inte att tillväxten kommer tillbaka och stannar varaktigt för att full sysselsättning åter skall bli en möjlighet!
Men dagens realiteter får inte betraktas som ödesbestämda! Ingenting är oundvikligt, och därför måste vi ge prov på fantasi och medkänsla för att hitta specifika lösningar på specifika problem.
I det avseendet har vi fått nya möjligheter att göra undantag till gemenskapsrätten till förmån för utvecklingen i utomeuropeiska länder och territorier, eftersom den nya artikeln 299.2 i Amsterdamfördraget erkänner dessa områdens särpräglade karaktär genom att betrakta dem som unionens yttersta randområden. Det är viktigt att komma ihåg att Europeiska rådet i Köln i juni 1999 uppmanade kommissionen att före årets slut lägga fram en samling förslag, med syftet att ge denna nya rättsliga grund en enhetlig form. Det är på sådana punkter kammaren måste visa sig vaksam, så att dessa åtgärder präglas av djärvhet och ambitioner. Det är det enda sättet att ta itu med de svårigheter som dessa regioner tampas med, och det är den enda möjligheten att inte svika förväntningarna hos deras invånare, Europas yttersta företrädare i hjärtat av Stilla havet och Indiska oceanen.

Laguiller
Jag kan inte rösta för hela betänkandet om riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik.
I själva verket syftar dessa riktlinjer inte till att göra någonting för att ändra på marknadens diktatur och de multinationella bolagens grepp om ekonomin. I Europeiska unionen finns 20 miljoner arbetslösa och 60 miljoner fattiga, men i riktlinjerna finns inga tvingande åtgärder som syftar till att förhindra uppsägningar och planer på att avveckla arbetstillfällen. De enda botemedel som föreslås är företagsstöd, som nästan aldrig skapar arbetstillfällen.
Den s.k. "sysselsättningspolitiken" kommer i bästa fall att reduceras till några tomma fraser, i värsta fall kommer den att tjäna som förevändning för att subventionera arbetsgivarna - vilket är förlorade resurser - samtidigt som man inte vidtar disciplinära åtgärder för att förbjuda de stora europeiska företag som går med vinst att avveckla arbetstillfällen. Det faktum att unionens stater vägrar att anta tvingande bestämmelser på just det här området, visar att man i första hand är mån om att undanröja alla besvär för de stora företagen, inbegripet de sociala, för att maximera deras vinster, men på intet sätt för att avskaffa arbetslösheten.

Thors
. Vid behandlingen av Menradbetänkandet togs många viktiga frågor upp om jämställdhet. Jag stöder de förslag som betonade att unga kvinnor särskilt skall beaktas när utbildningssatsningar för informationssamhället planeras. Eftersom jag av principiella skäl motsätter mig kvantitativa mål i sysselsättningsstrategin, kunde jag däremot inte stödja målet om att inom fem år minska löneskillnaden med en viss procent (ändringsförslag 22).
Kvantitativa mål, särskilt inom EU, ger en felaktig bild av unionens faktiska möjligheter när det gäller sysselsättningen. De är inte heller förenliga med närhetsprincipen.
Det är bra att medlemsstaterna uppmanas att sträva efter bästa praxis, men det uppnås inte genom kvantitativa mål. Däremot är det glädjande att jämställdhetsaspekten ägnas mycket uppmärksamhet.
Den inre marknaden (B5-0204/1999)

MacCormick
Jag önskar särskilt göra några kommentarer om mitt sätt att rösta om strategin för den inre marknaden, men innan jag gör det, skulle jag också vilja säga att jag röstade emot det procedurmässiga förslaget om att skjuta upp omröstningen om fiskeärendet, eftersom det kommer att vara absolut omöjligt för mig att komma till Strasbourg om två veckor och jag väldigt gärna skulle ha velat visa min solidaritet med andelsfiskarna i Skottland, särskilt med dem på öarna och i avlägsna delar.
Vad gäller strategin för den inre marknaden, är jag mycket glad över att ändringsförslag 1 antogs. Min framstående kollega, Echerer, lade fram ändringsförslaget i vår grupp, för att förbättra situationen för artister som måste resa runt i gemenskapen och som får inkomster i flera olika länder. Det gläder mig mycket att kommissionen var villig att ta med vår punkt.
Avslutningsvis, i debatten i går kväll om resolutionen som helhet, fäste jag Bolkesteins uppmärksamhet på de punkter i betänkandet där det sägs att vi måste avlägsna barriärer som hindrar genomförandet av den inre marknaden. Jag fäste återigen uppmärksamheten på problemet med utländsk språklektorer vid italienska universitet som nekas sina rättigheter, trots tre domar på högsta nivå i Europa. Jag hoppas att kommissionen, såsom Bolkestein antydde i går kväll, arbetar hårt för att undanröja denna orättvisa.
Tack så mycket.

Talmannen
Parlamentet har uttömt sin föredragningslista.

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.20.)

