Uppföljning av Parisförklaringen från 2005 om biståndseffektivitet (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Johan Van Hecke, för utskottet för utveckling, om uppföljningen av Parisförklaringen från 2005 om biståndseffektivitet.
Johan Van Hecke
föredragande. - (NL) För tre år sedan gjorde över hundra givar- och partnerländer ett åtagande i Paris att göra biståndet till utvecklingsländerna effektivare, bland annat att sträva efter mer harmonisering, demokratisk kontroll, ömsesidigt ansvarstagande och ökad insyn.
Till skillnad från de tidigare Monterreyförklaringarna innehöll Parisförklaringen tydliga mål, som omtolkades till tolv åtgärder och indikatorer, vilket i själva verket var ett viktigt framsteg. I december i år, i Accra, ska en första utvärdering göras av vad det har blivit av alla dessa fina löften.
Det måste sägas att Europeiska kommissionen under senare år har gjort stora ansträngningar för att genomföra den nya biståndsagendan. Kommissionen kan känna stolthet över vad den har uppnått i fråga om arbetsfördelning, bättre samordning och respekt för lokala bidrag. På initiativ av kommissionsledamot Louis Michel gick kommissionen till och med ännu längre under 2006 än åtagandena i Paris. Den godkände en ambitiös arbetsplan, konceptet arbetsfördelning och resultatstyrning. Men mycket arbete återstår. Många goda avsikter återstår fortfarande att omsätta i praktisk handling.
Bidragen är till exempel fortfarande inte tillräckligt väl anpassade till de nationella systemen, och det finns fortfarande alltför många olika betalningssystem. När det gäller frikopplingen av bidragen har vi knappast kommit någonstans ännu. Det tekniska samarbetet är fortfarande alltför givarstyrt. Givaratlasen är i stort behov av uppdatering och utvidgning. Därefter behövs en tydligare fokusering på de mest försummade länderna och sektorerna.
Dessutom är det ett problem med godkännandet av uppförandekoden för fördelning av arbetet, i första hand eftersom medlemsstaterna inte uppfyller sina löften. Medlemsstaterna släpar efter, både vad gäller målsättning och effektivitet. För första gången sedan 2000 har den procentuella andel som gått till officiellt bistånd minskat, från 0,41 procent 2006 till 0,38 procent 2007. Det måste ske en radikal kursändring om vi ska uppnå millenniemålen. Om rådet vill bevara sin trovärdighet måste det snarast bekräfta sina löften. Medlemsstaterna måste binda sig för en tidsplan för hjälpens omfattning och också dess kvalitet. Kvalitet och kvantitet hänger faktiskt intimt samman.
Den stora utmaningen med en kvalitativ reform är och förblir att förstärka de egna bidragen och den ömsesidiga ansvarigheten. Men för det krävs en regelbunden dialog med det civila samhället, med lokala myndigheter och framför allt med parlamenten. Ökad insyn är absolut avgörande. Ökat budgetstöd kräver en effektiv parlamentarisk granskning av alla medel som utlovats och betalats. Därför argumenterar jag i detta betänkande för att man ska komplettera Parisförklaringen med indikator nummer tretton. Om de europeiska och afrikanska parlamentens roll när det gäller att garantera ökad effektivitet är så viktig, varför inte ange det i form av en extra indikator?
Som största givare måste unionen ta sitt ansvar i Accra. Den måste i första hand se till att få ordning på hemmaplan. Först då kan den på ett trovärdigt sätt ta ledningen i Accra och lägga fram en ambitiös plan. Unionen har inte bara de expertkunskaper som krävs, utan dessutom en möjlighet att bli den effektivaste givaren. Det som krävs nu är att löftena förvandlas till åtgärder på marken. Det är det centrala i detta betänkande, och för den tanken ber jag om ert stöd.
Louis Michel
ledamot av kommissionen. - (FR) Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden Johan Van Hecke och utskottet för utveckling för detta utmärkta betänkande. Det gläder mig dessutom att vi har exakt samma förhållningssätt och att vi vill kämpa för att nå samma resultat.
De närmaste sex månaderna kommer att bli mycket viktiga när det gäller att testa EU:s verkliga beslutsamhet att nå konkreta framgångar inom utvecklingspolitikens tre huvudpelare: för det första att uppnå millenniemålen, för det andra att öka biståndsvolymerna och för det tredje att förbättra biståndseffektiviteten. Under mötet i Accra i september kommer man att bedöma hela processens trovärdighet och alla deltagande aktörer. Processen kommer antingen att få en verklig skjuts eller somna in för evigt.
Dagens debatt är därför mycket viktig eftersom den kan föra vidare ett kraftfullt budskap till rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) som sammanträder nästa vecka. Rådet kommer att diskutera kommissionens förslag i förhållande till målen. Jag hoppas att rådet i sin tur skickar ut ett budskap som är lika ambitiöst som det som finns i Van Hecke-betänkandet. Genom att samarbeta åstadkom vi européer något i Paris 2005. Vi måste vara lika ambitiösa i dag och se till att vi i Accra går från retorik till handling när det gäller alla våra åtaganden.
Jag har hört för många röster i våra medlemsstater som vill förvandla mötet i Accra och denna debatt till en teknisk diskussion om genomförbarhet, effektivitet osv. Det är ingen teknisk diskussion. Accra är inget tekniskt möte. Det är ett politiskt möte under vilket vi kommer att upptäcka om medlemsstaterna har den politiska viljan att leva upp till sina åtaganden.
Kampen är långt ifrån vunnen. Kommissionen kan inte agera på egen hand. Det är därför jag uppmanar er att mobilisera alla era resurser och kontakter för att se till att detta toppmöte blir en verklig succé. Bevisbördan ligger nu hos medlemsstaterna och icke-europeiska stödländer. Det är därför nödvändigt med en allians mellan parlamentet och kommissionen.
Jag kommer inte att upprepa vad som står i betänkandet. Jag stöder det till nästan 100 procent. Vi behöver konkreta framsteg på viktiga områden, och jag kommer nu att nämna några. Det första handlar om biståndets förutsägbarhet. Jag är mycket tacksam för parlamentets stöd för ett avtal om millennieutvecklingsmålen. Detta är ett av de förslag jag kommer att lägga fram i Accra. Partnerländerna måste naturligtvis spela sin roll när det rör detta avtal, och vi måste självklart upprätta övervakningsmekanismer.
För det andra har vi frågan om att i större grad använda partnerländernas förfaranden. Det är därför jag har sagt att budgetstöd bör vara huvudinstrumentet för att kanalisera bistånd då detta är möjligt. Det är intressant att se - och jag anser att det är viktigt att ni kommer ihåg de siffror jag nämner - att Tanzania hittills har tvingats att utarbeta ungefär 2 400 rapporter för de olika biståndsgivarna och, lyssna noga, över 8 000 revisionsberättelser för de multilaterala utvecklingsbankerna. Ni måste hålla med om att detta är häpnadsväckande och att det är ett verkligt problem.
I betänkandet betonas helt riktigt behovet av ökad öppenhet och ökat ansvarstagande angående utvecklingsbiståndet, även om detta uppenbarligen är omöjligt med ett sådant virrvarr av rapporter. Det kan bara göras om vi stärker den parlamentariska tillsynen över utvecklingsfinansieringen och dess inbegripande i den nationella budgeten, som föredraganden sa. Vi måste uppmuntra till ”demokratiskt ägarskap”, och vi kommer att stödja partnerländerna i deras strävanden att stärka detta ägarskap och denna tillsyn. Det är tydligt att parlamenten och det civila samhället spelar en nyckelroll i sammanhanget.
Min tredje punkt handlar om arbetsfördelning. Uppförandekodexen måste bli verklighet. Ytterligare ett exempel: i Mali deltar 26 biståndsgivare i landsbygdsutveckling, samtidigt som fem biståndsgivare i Burkina Faso deltar i hälften av landets alla områden och hälften av biståndsgivarna deltar i en tredjedel av alla områden. Det är alltså där förbättringsmarginalerna ligger i de olika länderna avseende effektivitet, och jag skulle verkligen vilja ha parlamentets stöd när det gäller att försöka övertyga medlemsstaterna om behovet av en bättre arbetsfördelning. Det skulle medföra en oerhörd förbättring av biståndseffektiviteten.
Min fjärde punkt handlar om sårbara situationer. Ett exempel är att under 2006 kom 65 procent av biståndet till Elfenbenskusten, Liberia och Centralafrikanska republiken från endast tre bilaterala biståndsgivare. Vi har här redan föreslagit försöksländer vilka inbegriper det största antalet medlemsstater. I förfarandemässiga termer har jag uppmanat kommissionen att vara så flexibel som möjligt enligt gällande bestämmelser för att förbättra vår förmåga att handla. Vi får alltså inte glömma att frågan om biståndseffektivitet inte bara berör biståndsgivarna; tvärtom så måste den också vara hörnstenen i partnerländernas åtgärder och spela stor roll i vår dialog med dem. Endast partnerländerna kan tvinga oss att tillhandahålla ett effektivare bistånd genom att aktivt fastställa inte bara deras utvecklingsmål utan även medlen för att nå dem. Det är bara på detta sätt vår dialog kan utvecklas på basis av partnerskap som grundas på lika rättigheter och skyldigheter.
Jag vill ta upp en sak till innan jag avslutar. Parlamentet uppmanar kommissionen att ge delegationerna ett lämpligt handlingsutrymme. Ni har helt rätt! Vi försöker att göra detta genom vår decentraliseringsprocess. Vi kräver mycket av våra delegationer. Som ni vet är resurserna begränsade och, i slutändan, är också vår kapacitet att använda våra delegationer beroende av budgetmyndigheten.
Jag vill återigen be er att övertyga våra medlemsstater - något som också Johan Van Hecke tog upp - att de har en moralisk plikt och en skyldighet att respektera de åtaganden de gjorde 2005 angående det biståndsbelopp de fördelar. Vi bör glömma bort 2007 så snabbt som möjligt eftersom vissa länder inte levde upp till sina åtaganden, vilket förmörkade andras goda beteende, vilka för sin del visade att de kunde göra det.
Det är därför vi kommer att föreslå, först och främst, att de upprepar sina åtaganden från 2005 och, för det andra, lägger fram en dagordning, en färdplan, en plan med olika faser som visar hur de ska uppfylla de mål som de har åtagit sig. Som jag sa inledningsvis har vi har inte nått ända fram ännu, eftersom jag har fått veta att de preliminära sammanträdena visar att vissa medlemsstater t.o.m. kan vara beredda att vägra att upprepa sina åtaganden från 2005, vilket naturligtvis är oacceptabelt, samtidigt som andra tydligen inte heller är beredda att planera enligt olika faser. Jag behöver därför er övertygelseförmåga och, om jag får kalla det så, er förmåga att vara fräcka, för att se till att alla tar sitt ansvar.
Anna Záborská
för PPE-DE-gruppen. - (SK) Betänkandet om biståndseffektivitet är viktigt av tre skäl. För det första handlar det om kommissionens ansvar att förvalta EU-medborgarnas medel på ett lämpligt sätt. För det andra gör det oss uppmärksamma på att man måste få en bättre struktur på utvecklingsprogrammen. Slutligen uppmanar föredraganden till politiskt mod att övervaka budgeten och bekämpa missbruk av den.
Jag gratulerar min kollega Johan Van Hecke till betänkandet, genom vilket han understryker EU:s dubbla ansvar: både externt och internt. Om vi vill vara en trovärdig aktör i samband med våra yttre förbindelser måste vi tillhandahålla utvecklingsländerna den volym finansiering som vi har lovat och fördela den som vi sa att vi skulle. Vi vet alla hur svårt det är att bedöma om det ekonomiska stödet har använts på ett effektivt sätt eller inte. Ofta tvingar de politiska och kulturella omständigheterna i utvecklingsländerna givarna att inta ett kreativt och flexibelt förhållningssätt till budgeten. Kreativiteten och flexibiliteten får dock inte försämra öppenheten och ärligheten.
Vi är ärliga om vi erkänner att EU:s offentliga medel ofta inte bär den förväntade frukten och att vi bör stoppa det potentiella missbruket. För att kunna bevisa att utvecklingsbiståndet har varit effektivt bör vi erhålla mottagarens underskrift som bekräftar att projektet verkligen har fungerat under en längre period. Jag anser att kommissionens och parlamentets viktigaste ansvar handlar om det inhemska ansvaret att vara ärliga mot EU:s medborgare. EU finansierar utvecklingsbiståndet med våra skatter, och vi känner till väldigt lite om dess effektivitet. Jag gratulerar min kollega Herbert Bösch som nyligen kritiserade det sätt på vilket EU fördelar det utvecklingsbistånd som finansieras genom skattebetalarnas pengar. Biståndseffektivitet är inte bara ett nödvändigt sätt att använda budgeten; den är också ett prov på det politiska modet att påpeka att skattebetalarnas pengar måste användas på ett effektivt sätt.
Pierre Schapira
för PSE-gruppen. - (FR) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Under de senaste veckorna har vår debatt om biståndseffektivitet genomsyrats av de dramatiska nyheterna om matkrisen i världen. Denna kris är en brutal påminnelse om att våra insatser inom utvecklingsbiståndet kommer att vara förgäves om vi inte kan garantera den mest grundläggande rättigheten, dvs. rätten till liv och tillräckligt med mat.
I detta betänkande påpekar Johan Van Hecke, vars arbete jag vill berömma, att en långsiktig strategi är det enda sättet för oss att verkligen stödja våra partnerländers utveckling. När det gäller mat, på samma sätt som för folkhälsa och utbildning, behöver vi hållbara lösningar om vi ska kunna ta itu med de djupt rotade orsakerna till den nuvarande krisen.
Genom de många ändringsförslag som PSE-gruppen har lagt fram stöder vi föredragandens ståndpunkt och stärker den i vissa avseenden. Vi påpekade att vårt främsta mål måste vara att uppfylla millennieutvecklingsmålen, av vilka det första är att utrota fattigdomen och svälten. För att nå detta mål och för att göra biståndet effektivare måste det lokala inflytandet vara större och ske så lokalt som möjligt med lokalbefolkningens fromma för ögonen. Det är därför jag tog upp behovet av mer frekventa samråd med nationella parlament, det civila samhället och lokala myndigheter när det gäller att formulera, genomföra och utvärdera utvecklingspolitiken.
Det är på liknande sätt nödvändigt att vi effektivt bekämpar korruptionen och gör biståndet mer genomblickbart. Rent konkret ber vi kommissionen att utarbeta en matris avseende alla de medel som har fördelats till lokala myndigheter för att kontrollera politikens sammanhållning och om medlen förvaltas på ett sunt sätt.
Slutligen, eftersom man inte kan skilja en diskussion om förbättring av biståndseffektiviteten från frågan om biståndets belopp, låt mig återigen - som gjordes för en stund sedan - ta upp och fördöma den orättfärdiga minskningen av det offentliga utvecklingsstödet mellan 2006 och 2007, när det föll från 0,41 procent till 0,38 procent i EU.
Toppmötet i Accra kommer verkligen att bli politiskt, som kommissionsledamoten sa. Det kommer att erbjuda biståndsländerna en unik möjlighet att upprepa sina åtaganden. Det är upp till oss att vara närvarande vid detta möte och inte göra våra partnerländer besvikna.
Toomas Savi
för ALDE-gruppen. - (EN) Fru talman! Jag vill tacka min kollega Johan Van Hecke för ett utmärkt betänkande. Jag stöder helt och fullt punkt 1 i betänkandet. Medlemsstaterna och kommissionen kan emellertid bara göra sina åtgärder mer harmoniserade, genomblickbara, förutsägbara och kollektivt effektiva om de samlar resurserna i en enda institution som blir ansvarig för utvecklingsbiståndet. Detta är min första punkt.
Biståndseffektiviteten ligger i våra egna händer eftersom vi ganska ofta använder alldeles för mycket pengar på den förvaltning som är ansvarig för utvecklingsbiståndet i målländerna. Vi bör spara in på t.ex. personalutbildning, förvaltning och utgifter så att mer utvecklingsbistånd faktiskt når mottagarna.
För närvarande finns det ingen lämplig samordning mellan medlemsstaterna när det gäller fördelningen av deras medel. Enligt subsidiaritetsprincipen ska den verkställande makten ligga på lägsta möjliga nivå om inte fördelningen av befogenheter till en högre nivå ger avsevärda fördelar.
Det finns ingen universallösning på problemet med låg biståndseffektivitet, men ett steg bör vara omfattande och snabba förändringar av förvaltningsramen genom ytterligare centralisering, eftersom vi ständigt förlorar tid och människoliv.
Margrete Auken
Fru talman! Jag vill tacka både kommissionsledamot Louis Michel och Johan Van Hecke för ett bra betänkande. Det är utmärkt att man är överens om innehållet och att EU:s bistånd både ska ökas och förbättras. Bistånd ska vara bistånd. Vi ska inte försvaga det genom att använda det till andra syften som t.ex. skuldavskrivning, där pengarna bara flyttas från en post till en annan i givarländerna. Pengarna ska användas till dem som har användning av dem, och vi ska kunna se att de går till detta syfte. Det är naturligtvis det enda sättet att få européerna att öka tillväxten av biståndet - de måste kunna se att det är effektivt, som Jeffrey Sachs sa så tydligt nyligen. Det är därför viktigt att vi antar ändringsförslag 1.
Biståndet måste också fortsätta att öka upp till 2015 som vi har sagt vid ett oräkneligt antal tillfällen. Det är småaktigt och pinsamt att EU:s bistånd minskade mellan 2006 och 2007. Utan ytterligare pengar är det inte möjligt att göra biståndet tillräckligt effektivt. Vi kommer inte att nå våra mål om vi inte lever upp till våra många löften.
Det skulle också vara bra om Europaparlamentet tog itu med EU:s jordbrukspolitik. Det finns många analyser från Världsbanken, IMF, FN och andra som dokumenterar det faktum att den gemensamma jordbrukspolitiken undergräver de möjligheter som finns för utvecklingsländerna att växa, och jag talar här inte om exportstödet, som är tillräckligt groteskt, men som bara står för en liten del av den förstörelse som orsakas av denna politik. Som det ser ut nu ger vi med en hand och tar tillbaka med den andra - och ibland tar vi tillbaka lite mer än vi har gett. Vi kan alltså inte vänta på att Förenta staterna drar tillbaka sitt jordbruksstöd. Amerikanernas jordbruksstöd är värre än vårt, och EU bör gå i spetsen och visa vägen.
Eoin Ryan
för UEN-gruppen. - (EN) Fru talman! Jag vill också först och främst tacka Johan Van Hecke och kommissionsledamoten för detta betänkande.
Afrika söder om Sahara erhåller mer internationellt bistånd än någon annan region i världen; ändå håller fattigdomen sig envist kvar på höga nivåer. Undersökningar har visat att biståndet kan och har varit framgångsrikt när det gäller att minska fattigdomen i länder med en sund ekonomisk förvaltning och sunda offentliga institutioner. Om det fördelas på ett lämpligt sätt kan biståndet hjälpa miljontals personer att slippa leva ur hand i mun.
Nu är det emellertid så att det faktiskt finns korruption i många utvecklingsländer, och samtidigt som vi måste fortsätta att främja en sund förvaltning i dessa länder har vi ett allt mer angeläget ansvar att hjälpa de många miljoner människor som håller på att dö av svält och sjukdomar i världen.
Vi måste uppfylla de åtaganden som vi har gjort avseende millennieutvecklingsmålen. Hur kan vi nonchalera de tre miljarder personer som lever på motsvarande tre dollar per dag eller de fem miljoner barn i Afrika som dog i fjol innan de blev fem år gamla?
Vi har ett ansvar inför EU:s skattebetalare att se till att deras pengar når de mest behövande och att de används på ett effektivt sätt. I detta avseende anser jag att EU bör fundera på mer riktade program, som t.ex. den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria, de mest förödande sjukdomarna i världen vilka dödar över sex miljoner personer per år. Den globala fonden har varit en mycket effektiv organisation med minimal byråkrati och maximal genomslagskraft. Den står för ett innovativt förhållningssätt till internationell finansiering av hälsovård.
Den globala fattigdomen är framför allt ett landsbygdsproblem. Tre fjärdedelar av de extremt fattiga i utvecklingsländerna bor på landsbygden. Om vi ska lyckas rida ut stormen med klimatförändringar och ökade livsmedelspriser måste vi förbättra jordbruksproduktionen genom att rikta jordbruksspecifika program så att de kan få en kraftfull påverkan på fattigdomsminskningen. Den presentation som professor Jeffrey Sachs gjorde i utskottet nyligen var ett utmärkt exempel på hur man kan rikta dessa pengar.
Enligt Världsbankens rapport om utvecklingen i världen i fjol är BNP-tillväxt som härrör från jordbruket fyra gånger effektivare när det gäller att minska fattigdomen än tillväxt inom andra områden. Istället för att skeppa livsmedelsbistånd till utvecklingsländerna måste EU visa vägen och hjälpa afrikanska jordbrukare att odla mer livsmedel genom att tillhandahålla lämpligt utsäde, konstgödsel och vattenförvaltningsteknik till småbrukare. Men det finns naturligtvis många andra sätt, och, som kommissionsledamoten sa, många av dessa måste vara landsspecifika.
Tiden håller på att rinna ut för Afrika. Vi måste dra lärdomar från tidigare erfarenheter så att vi kan rädda framtida generationer från sjukdomar och svält. Jag menar att mötet i Accra är ett politiskt tillfälle, och jag stöder det som andra talare har sagt om det. Det är inte bara ett tekniskt möte för att diskutera tekniska områden; det är en politisk möjlighet. Vi får se om det blir verkliga effekter när det gäller fattigdomsbekämpningen.
Vi har gjort väldigt många åtaganden. En del av dessa infrias inte under den närmaste tiden. Vi har kommit halvvägs genom tidsramen för millennieutvecklingsmålen, och det är dags att vi verkligen försöker att uppfylla dem. Vi måste få ordning på biståndet. Vi måste samarbeta med afrikanska regeringar; vi måste bekämpa korruptionen; vi måste förbättra förvaltningen, och vi måste hjälpa världens fattiga.
Luisa Morgantini
för GUE/NGL-gruppen. - (IT) Fru talman, mina damer och herrar! Vi är alla medvetna om att det fortfarande finns mycket att göra när det gäller att effektivisera EU:s utvecklingspolitik. De rekommendationer som finns i Johan Van Heckes utmärkta betänkande, som jag stöder fullständigt, är verkligen ett steg i rätt riktning.
Samtidigt som vi debatterar detta betänkande lägger Concord, Confederation for Coordination of Relief and Development, fram sin årsrapport om biståndsåtaganden som har gjorts av regeringar i EU. I rapporten granskas de framsteg som respektive medlemsstat har gjort, och den bild som växer fram består av luckor och inkonsekvenser i vår politik för att bekämpa fattigdomen och öka biståndseffektiviteten. Kommissionsledamot Louis Michel sa t.ex. till mig att man i rapporten har uppmärksammat att det biståndsbelopp som gavs av de 27 medlemsstaterna under 2007 inte ökade som det borde ha gjort, utan minskade. Samtidigt visar rapporten att många av de problem som förknippas med utvecklingspolitiken fortfarande finns kvar, t.ex. bristen på öppenhet avseende kopplat bistånd.
Vi bör respektera åtaganden som görs på internationell nivå. Vi kan inte grusa folks förhoppningar i länderna på södra halvklotet, vilket även gäller för dem i de s.k. nordliga länderna som arbetar så hängivet för att se till att orättvisor, fattigdom och livsmedelskrisen, som Pierre Schapira just tog upp, hanteras på ett handfast sätt.
Jag håller med kommissionsledamoten: vi måste upphöra med retoriken och vidta åtgärder. Jag vill också tacka Louis Michel för hans passion, engagemang och mod. I och med de två konferenserna i Accra och Doha kan och bör 2008 bli en verklig vändpunkt och ge ett enastående tillfälle för EU att visa att det kan axla sitt ansvar som den ledande biståndsgivaren i världen. Det känns nästan överflödigt att säga att vi måste öka biståndets kvantitet och kvalitet. Dessa två idéer står inte i strid med varandra. Vi får inte använda behovet av att effektivisera biståndet som en ursäkt för att skära ned det.
Samtidigt är alla nu medvetna om att det inte räcker med att bara öka biståndets kvantitet. Det är nödvändigt, som vi alla har sagt, att ha ett mål för kampen mot fattigdomen istället för geopolitiska och strategiska mål. Som vi alltid säger måste handels-, migrations- och säkerhetspolitiken vara förenlig med utvecklingsmålen.
Det europeiska samarbetet får inte bara grundas på vårt egenintresse, utan även på de sydliga ländernas verkliga prioriteringar enligt de lokala myndigheterna, och även enligt parlamenten och det civila samhället, och det är också nödvändigt att öka öppenheten och ansvarigheten inom EU:s biståndsprogram. I detta sammanhang bör parlamentet få möjlighet att utöva verklig demokratisk kontroll, och jag välkomnar kommissionsledamotens uppmaning att arbeta hårt för att se till att EU-länderna uppfyller sina åtaganden.
Jag har några frågor om uppmaningarna till förslag. De icke-statliga organisationer som vill delta i kommissionens upphandlingsförfaranden anser att de är för långa och besvärliga, vilket gör att deras verksamhet blir verkligt svår och i själva verket tränger bort många små lokala föreningar. Varför frågar vi inte dessa organisationer direkt hur man kan effektivisera förfarandena? Jag har lagt fram ett ändringsförslag med detta i åtanke som man ska rösta om i dag.
Sedan har vi frågan om att frikoppla biståndet som tas upp i Van Hecke-betänkandet. Det har skett framsteg, men allt bistånd måste frikopplas fullständigt för att förhindra att pengar kommer tillbaka till givarländerna istället för att minska fattigdomen i mottagarländerna.
Slutligen vill jag nämna de stater som fortfarande redovisar för höga siffror för det offentliga biståndet. Under 2007 använde EU-länderna omkring 8 miljarder euro, dvs. ca 17 procent av det totala europeiska biståndet, på viktiga områden, men inte på utvecklingsområdet. Skuldavskrivning, utgifter för flyktingar, bidrag till utländska studenter utgör utgifter som inte bör tas med i siffrorna för utvecklingsbiståndet. Jag uppmanar er sålunda att stödja de relevanta ändringsförslagen.
Jag har också höga förväntningar på 2008 och på att åtagandena ska vända utvecklingen. Jag håller helt och hållet med kommissionsledamoten när han talar om delat ansvar mellan givarna och länder där alla måste spela en roll: rättigheter och skyldigheter. Det är vår styrka!
Maria Martens
(NL) Man kan och bör använda utvecklingspengarna på ett bättre sätt. Vi kan dra denna slutsats från föredragandens oerhört välavvägda betänkande. Låt mig gratulera honom. Betänkandet lades fram vid rätt tidpunkt. Det verkar som om EU börjar bli trött på utvecklingsutgifter. Denna trend är mycket oroande, och vi bör inte underskatta den. Till och med i länder som Nederländerna, som alltid varit känt för sin internationella solidaritet, finns det de som vill minska utvecklingsutgifterna. Det enda svaret är att man ser till att arbetet sker öppet, effektivt och resultatinriktat.
EU kan åstadkomma mycket på denna punkt, särskilt genom sammanhållning, komplementaritet och samordning. Kommissionsledamoten har ofta påpekat detta och försöker att genomföra det. Vi kan också göra mer när det gäller spridningen av projekt och program. Om något inte går bra är den bästa lösningen inte alltid ett nytt program. Det är bättre för oss om vi gör några saker bra än att allt blir halvmesyrer.
EU är den största givaren, så vi har ett stort ansvar. I och med det nya fördraget växer dessutom våra möjligheter att få mer sammanhållning, kompletterande politik och bättre samordning. Det är viktigt att vårt bistånd är effektivt, inte bara för att rättfärdiga utvecklingsländerna här hemma, utan främst för att kunna bekämpa fattigdomen i dessa länder. I slutändan är det resultatet som räknas mer än avsikten. I samband med 2009 års budget för utvecklingssamarbete ska jag lägga fram förslag om att även utvärderingen ska vara mer resultatinriktad. Vi måste koncentrera oss mer på resultaten än på vaga indikatorer.
Jag vill till sist ställa följande frågor till kommissionsledamot Louis Michel. Kommissionsledamot Mariann Fischer Boel sa att kommissionen ville använda en del av de oanvända pengarna från EU:s budget för 2008 för att hjälpa länder som påverkas av de stora höjningarna av livsmedelspriserna, med andra ord till livsmedelskrisen. Hur reagerar kommissionsledamoten på detta? Kan kommissionsledamoten även säga hur man kommer att använda dessa extra pengar?
Alain Hutchinson
(FR) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! För första gången i historien, i vår historia - som kommissionsledamoten sa - har den totala volymen av EU:s offentliga utvecklingsbistånd minskat. Om vi fortsätter med det kommer EU mellan 2005 och 2010 att ha beviljat miljardtals euro mindre än vad man har åtagit sig. Detta är ett betydande steg bakåt när det gäller att uppnå målet på 0,7 procent till utveckling, men även - och detta är mycket viktigt - när det gäller att uppnå millennieutvecklingsmålen och mer allmänt avseende den kamp vi säger att vi vill föra mot fattigdomen i världen.
Den process vi inledde 2006 för att förbättra vårt utvecklingsbistånds effektivitet och som vi går vidare med i och med Johan Van Heckes betänkande, som jag tackar honom för, kan inte användas av medlemsstaterna som en ursäkt för att inte respektera sina åtaganden att öka detta bistånd. I själva verket är det tvärtom eftersom alla i dag håller med om att det krävs ytterligare resurser förutom de utlovade beloppen om vi ska kunna uppfylla de många åtaganden som vi har gjort och dem vi, utan tvekan, måste göra framöver. Det är därför nödvändigt med biståndseffektivitet, eftersom ett effektivare bistånd också innebär mer bistånd. Alla måste inse det.
Låt mig i detta sammanhang påpeka att det är på tiden att vi når mycket konkreta framgångar vid tillämpningen av innovativa finansieringsinstrument för utvecklingsbiståndet, vilket nämndes i Parisförklaringen.
Vi ville också att man i betänkandet skulle ta upp spridningens roll inom utvecklingssamarbetet. EU är fortfarande alldeles för nervöst när det gäller detta, trots att man kommer att tjäna mycket på ett större och nära samarbete med medborgarna från partnerländer som bor i EU. Detta skulle vara ett annat sätt att integrera snarare än att stänga ute många människor, och detta budskap ligger mig varmt om hjärtat nu när många européer intar ståndpunkter som är häpnadsväckande och vidtar åtgärder som är chockerande.
Slutligen vill jag påpeka att, som kommissionsledamoten ofta har sagt, biståndet aldrig kommer att bli verkligt effektivt utan en verklig sammanhållning mellan EU:s olika politikområden och om biståndet styrs av strategier som inte har något att göra med utveckling. Händelser den senaste tiden visar att vi ännu inte har sammanhållning överallt. Denna situation kommer att fortsätta så länge som OECD:s kommitté för utvecklingsbistånd, som är den behöriga myndigheten, fortsätter att tillämpa en oerhört bred definition av utvecklingssamarbete. Detta är en annan anledning till att förbättra vår biståndseffektivitet.
För två år sedan lade jag fram ett första betänkande om biståndseffektivitet i just denna kammare. Hur långt har vi kommit efter alla dessa ord som har upprepats i all oändlighet? Kommissionsledamoten kan emellertid räkna med att den socialdemokratiska gruppen fortsätter vår gemensamma kamp att förbättra biståndseffektiviteten till förmån för de fattigaste människorna i världen.
Olle Schmidt
Herr talman! Ett tack till Johan Van Hecke för ett bra och viktigt betänkande! Jag gick en gång i tiden in i politiken för att se till att mitt eget land, Sverige, skulle uppnå det s.k. enprocentsmålet. Folkpartiet liberalerna - mitt parti på hemmaplan - är och har alltid varit pådrivande i denna fråga, och Sverige uppfyller faktiskt detta mål.
Idag, nästan 40 år senare, måste jag dock erkänna att besvikelserna har varit många. Misskötsel, korruption och bristfälliga projekt har tyvärr varit vanligt. Men utvecklingen har också ofta gått i rätt riktning. Miljontals människor världen över har fått ett värdigare liv och demokratierna har blivit fler. Visst finns det utrymme för optimism! Men om legitimiteten och stödet bland EU:s medborgare ska fortsätta att vara starkt måste vi förbättra våra möjligheter att agera snabbt och effektivt. Biståndet måste användas på ett sätt som garanterar kvalité och långsiktighet så att vi klarar millenniemålen.
Biståndspolitiken måste dessutom i större utsträckning formuleras underifrån. De länder som tar emot hjälp måste anförtros ett större ansvar för det som man kan kalla för problemformuleringsprivilegiet i hjälparbetet. Det finns gott om uppgifter som, enligt kommissionsledamoten, tyder på att fattiga länder tvingas skapa mer dyr byråkrati för att kunna tillgodose den administration som är villkoret för att biståndspengar ska betalas ut. Så var det inte tänkt! Det är också mycket viktigt att man i större utsträckning talar om hur man ska samordna biståndsinsatserna. Ett annat perspektiv som inte kan och får glömmas bort är kvinnornas betydande roll i fattigdomsbekämpningen.
Att kritisera hur kraven formuleras idag innebär inte att man inte behöver motsätta sig att det ställs villkor för biståndet. Att lyssna på rösterna nedifrån innebär också att våga tala om att vissa militära insatser borde kunna klassas som bistånd eftersom fredsbevarande åtgärder kan vara livsviktiga. Ta situationen i Tchad som exempel, där flyktingarna behöver skydd, liksom även hjälpsändningarna.
Avslutningsvis vill jag ta upp den känsliga frågan om vår jordbrukspolitik som Margrete Auken var inne på. I betänkandet uppmanas kommissionen och medlemsstaterna att stödja alla åtgärder som kan bidra till att stabilisera råvarupriserna för utvecklingsländerna. Här har jag ett förslag i linje med Margrete Aukens: en effektiv, men möjligen också besk medicin - skrota EU:s jordbrukspolitik! Det har ju kommissionen för övrigt glädjande nog redan börjat med.
Mikel Irujo Amezaga
(ES) Herr talman! När vi nu ser över Parisförklaringen kan vi se att ordet ”avsikter” fortfarande bara är det, bara ett ord.
Även om kommissionen arbetar hårt och vidtar åtgärder för att se till att biståndet når sitt slutmål kan vi inte göra några framsteg om medlemsstaterna inte bidrar med det de har utlovat.
Vi vet att både givar- och partnerländerna är ansvariga för att biståndet blir effektivt, men vårt största ansvar är att se till att biståndet verkligen bidrar till att hjälpa utvecklingsländerna att klara av de utmaningar de står inför.
Vi måste se till att vi uppfyller vår del av avtalet och att vi inte behöver skämmas därför att vi inte gör det vi har lovat att göra.
I idealsituationen får biståndet en positiv effekt på utvecklingen och den offentliga förvaltningen, men det kan också göra mycket skada om det inte fördelas på ett lämpligt sätt. Utvecklingsländerna måste därför ta ansvar för att genomföra sin egen politik och vi givare måste respektera detta, ge dem vårt stöd och ge dem det utrymme som är nödvändigt i sammanhanget, istället för att finansiera våra egna prioriteringar som vissa givare gör.
Slutligen vill jag betona behovet att se till att våra egna politikområden hålls samman.
Alla utvecklingsinsatser är bortkastad tid om målen för handeln, penningpolitiken osv. undergräver eller är oförenliga med dem.
För tillfället genomför vi inte våra ord i praktiken.
Jerzy Buzek
(PL) Jag vill gratulera föredraganden. Betänkandet är heltäckande och uttömmande. Jag måste dock erkänna att jag tappade bort det viktigaste målet när jag läste betänkandet. Föredraganden angav emellertid tydligt detta mål och betänkandets huvudsyfte i sin presentation i början av debatten.
Jag beslutade mig för att tala eftersom det har dykt upp några nya frågor under de senaste åren. Klimatförändringarna har fått dramatiska konsekvenser i vissa utvecklingsländer. Det som är viktigt är att vi, när vi tillhandahåller bistånd, bör betona att vi gör detta nu eftersom EU uppmärksammar att det hot som klimatförändringarna utgör är en utmaning för vår civilisation samtidigt som det är civilisationens ansvar. Vi bör därför, mot bakgrund av riskerna med den globala uppvärmningen, avsevärt öka finansieringen och stärka givarnas åtgärder. En sådan ståndpunkt och sådana aktiviteter kommer att visa vår strategis karaktär när det gäller EU:s prioritering att ”bekämpa klimatförändringarna”. Vi bör också inrikta vårt stöd på förnybara energikällor i utvecklingsländerna (kampen mot svälten är naturligtvis viktigast, men jag avser här kompletterande medel), såväl som på att klara av de direkta effekterna av den globala uppvärmningen, för anpassningsåtgärder i samband med t.ex. översvämningar i kustområden, markförsaltning och en nivå av översvämningar och torkperioder som inte har funnits tidigare.
Låt oss komma ihåg att vårt mål, och EU:s politiska prioritering, är att nå en global överenskommelse om att bekämpa den globala uppvärmningen. Förhandlingar kommer att äga rum i Poznan 2008 och i Köpenhamn 2009. Om vi behöver övertyga andra länder måste vi minska utsläppen och utveckla ny teknik i EU och tillhandahålla särskild hjälp till utvecklingsländerna.
Josep Borrell Fontelles
(ES) Herr talman! Om vi talar så mycket om effektivitet är vi tvivelsutan övertygade om att vi har ett allvarligt effektivitetsproblem.
Förmodligen är det första villkoret för att säkerställa ökad effektivitet att vi ställer upp en fast och bindande plan för att tillhandahålla bistånd. Det är mycket svårt att göra något effektivt om det inte finns en minimal säkerhet beträffande vilka resurser som kommer att vara tillgängliga.
Kvalitet är också beroende av kvantitet, och precis som mina kolleger beklagar jag minskningen av de resurser som Europas länder har anslagit till utvecklingsbistånd. Jag hoppas att ni inte har något emot att jag säger det, men det finns ett märkbart undantag, och det är mitt land, Spanien, som nu ligger högst upp efter att ha ökat utvecklingsbiståndet med 33 procent det senaste året.
Herr kommissionsledamot! Vi har ett tillfälle i Accra, och vi måste göra allt vi kan för att se till att 20 procent av biståndet används till utbildning, hälsovård, tillgång till vatten och grundläggande sanitär utrustning.
Jag vill också förvissa er om utvecklingsutskottets stöd till era ansträngningar att samordna de olika aktörerna. Det finns endast några få resurser, och de måste, som ni själv ofta har sagt, delas mellan många aktörer, och denna utspädningsprocess minskar effektiviteten.
Jag skulle också - liksom fallet är i betänkandet - vilja framhålla det nödvändiga i att förenkla förfarandena för att tilldela bistånd. Vart vi än går finner vi samma problem: det råder inget tvivel om att den tid det tar från det att vi säger att vi tänker göra något till den tidpunkt då det blir gjort undergräver varje försök att gynna en effektiv resursförvaltning.
Renate Weber
(EN) Herr talman! Jag skulle först och främst vilja gratulera och tacka min kollega Johan Van Hecke för hans utomordentliga arbete. I hans betänkande framhålls det att strategin för utvecklingsbistånd behöver reformeras. Jag kan bara hålla med och betona att denna reform borde börja med att man omprövar från grunden - nämligen utvecklingspolitiken - och uppåt. Jag är synnerligen övertygad om att bistånd inte längre borde begränsas till hjälp, understöd eller bistånd. Vi borde ändra vår inställning och betrakta vårt bidrag till utvecklingsländer som en investering i ordets vidaste bemärkelse. Det borde vara en investering som vi åtar oss för lång tid framöver, inte bara för att säkerställa att dessa länder överlever, utan för att de verkligen ska kunna utvecklas som fungerande ekonomier och demokratier.
Då vi investerar behöver vi också komma in på kärnfrågor som verkligen kan utrota fattigdomen. För ett par veckor sedan underströk professor Geoffrey Sachs under sitt besök i parlamentet hur stort inflytande - i positiv bemärkelse - användningen av outnyttjad mark i Afrika skulle ha på livsmedelspriser. I stället för att tillhandahålla understöd i form av livsmedel till Afrika borde vi överföra know-how inom jordbruk, så att kontinenten kan föda sin egen befolkning och, i ett positivt scenario, rentav tillhandahålla livsmedel på global nivå.
Jag är djupt bekymrad av en annan fråga som understryks i denna rapport: att penningflöde programmeras till mottagarländer. Enligt min erfarenhet kan projekt inte tjäna sina ändamål om resurser inte kommer i tid och om de understiger det belopp som inledningsvis planerats. Det är där som Europeiska unionen kan göra ett grovt misstag. Under 2007 sjönk EU:s biståndsnivå. Många projekt påverkades, och målen med dem kunde inte uppnås.
Sist men inte minst borde man betrakta det som en prioritering att våra egna medborgare får utbildning i utveckling och en ökad medvetenhet i detta ämne. I egenskap av parlamentsledamöter har vi en väsentlig roll att spela i detta hänseende.
Filip Kaczmarek
(PL) Herr talman, herr kommissionsledamot! Vissa experter, ekonomer, politiker och aktiva inom icke-statliga organisationer som är inblandade i utveckling har en tendens att säga att allt som behövs för samarbete i fråga om utveckling är att skjuta till mer pengar för att uppnå de ambitiösa utvecklingsmålen. Livet är emellertid inte så enkelt. Det finns många sociala och ekonomiska problem som inte omedelbart kan lösas bara genom att man ger mer pengar. Givetvis är pengar till hjälp i problemlösningsprocessen, men penningmedel är inte den enda frågan då det gäller framgång inom utvecklingspolitik.
En annan, mycket viktig fråga är biståndseffektiviteten. Dåligt organiserad hjälp kan leda till beroende eller, som vissa säger, en modernisering av beroendet. Att biståndet är effektivt är precis lika viktigt för mottagarna som det är för dem som tillhandahåller biståndet. När allt kommer omkring är pengar inte är något mål i sig, utan för biståndsmottagarna är syftet med detta bistånd att förändra verkligheten och påskynda att millenniemålen uppnås. Det är lätt att ge ut pengar, men knepet är att ge ut dem på ett meningsfullt sätt.
Å andra sidan är effektivitet viktigt för givare, därför att de måste visa för skattebetalarna att utvecklingsutgifterna används på ett klokt sätt. Dessa båda processer, en ökning av utgifterna för utveckling och en ökning av kvaliteten i dessa utgifter, är således inte något oförenligt utan kan uppnås samtidigt.
Johan Van Hecke har sammanställt ett utmärkt betänkande, och han förtjänar att vi tackar honom för det. Jag hoppas att Europeiska unionens företrädare vid högnivåforumet i Accra kommer att ha en klar och entydig inställning.
Det förefaller som om ett särskilt viktigt ansvar för Europeiska unionen i detta hänseende borde vara en fortsatt harmonisering av biståndet för medlemsstaterna och EU. Detta är viktigt, eftersom denna fråga blott och bart angår oss. Samordning inom EU beror inte på våra internationella partner, inte heller på dem som vi tillhandahåller bistånd, och kostnaderna för icke samordnat bistånd är mycket höga.
Ana Maria Gomes
(PT) Jag gratulerar Johan Van Hecke till detta viktiga betänkande.
För att förbättra effektiviteten i europeiskt bistånd är det nödvändigt att investera i mänsklig och finansiell kapacitet och överbrygga den bristande överensstämmelsen mellan olika slags politik och den institutionella uppbyggnaden. Lissabonfördraget ger en möjlighet genom skapandet av den europeiska avdelningen för yttre åtgärder. Förutom att stödja den framtida höga representanten måste denna avdelning vara utrustad för att föra EU:s utvecklingspolitik framåt parallellt med GUSP och ESFP.
Det är inte nödvändigt att åter uppfinna hjulet för att garantera biståndseffektivitet. Det är beroende av att man fullföljer löften som redan givits. Som kommissionsledamot Louis Michel har framhållit måste medlemsstaterna öka det offentliga utvecklingsbiståndet till de nivåer som utlovades 2005, utan att driva upp värdet på dem genom att avskriva skulder, och man måste på ett effektivt sätt inrikta det på att uppnå millennieutvecklingsmålen, särskilt under en period då ökande olje- och livsmedelspriser gör det ännu mer angeläget att bekämpa fattigdomen i världen.
Det som står på spel är Europeiska unionens trovärdighet och dess effektivitet som global aktör snarare än biståndseffektiviteten.
Gay Mitchell
(EN) Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Johan Van Hecke till detta betänkande. För några veckor sedan besökte jag IMF och Världsbanken för utvecklingsutskottets räkning, och vid det mötet frågade jag hur världen skulle se ut mellan 2030 och 2050. Det svar jag fick var att Kina kommer att bli världens mäktigaste land, att många av utvecklingsländerna kommer att vara förändrade, att Amerika fortfarande kommer att vara mäktigt men inte så mäktigt som det är i dag och att Indien och Brasilien kommer att vara mycket mäktiga.
Aldrig tidigare har våra själviska intressen och våra osjälviska intressen sammanfallit så som de nu gör med behovet att bistå utvecklingsländerna. Tidigare brukade man säga till mig att jag tillbringade alltför mycket tid med individuella invånare i min valkrets, som hade dåliga bostadsförhållanden. Mitt svar på detta var att man inte kan säga till någon som det brinner hos att vi håller på att bygga en brandstation. Man måste planera för brandstationen, men man måste samtidigt hjälpa individen. Detta ska bli vårt sätt att närma oss utvecklingsländerna. Om inte vi gör det kommer Kina och andra att göra det. Det ligger i vårt själviska intresse lika väl som i vårt osjälviska intresse att göra det.
Jag kommer från ett land som för inte så länge sedan led av hungersnöd, där befolkningen i dag borde vara över 20 miljoner. Den har passerat sexmiljonersstrecket för första gången sedan mitten av 1800-talet. Vi har ett postkolonialt förflutet. Om man ser på Irlands historia, vad vi har varit i stånd att göra med investeringar i infrastruktur, till stor del från Europeiska unionen - som vi nu håller på att, Gud vare lov, bli en nettobetalare till - är en indikation på vad som kan göras om man ger människor de redskap som de behöver för att utföra arbetet.
Jag uppmanar enträget kommissionsledamoten, då han beger sig till mötet i Accra, att se till att Europeiska unionen framhåller samma sak. Lissabon kommer att ge oss de instrument som behövs för att spela en mer effektiv roll i världen. Se till att vi gör det inom utvecklingsbiståndsområdet. Det ligger i vårt intresse likaväl som i intresset för folket i utvecklingsländerna.
(Applåder)
Anne Van Lancker
(NL) Jag vill framföra gratulationer till föredraganden, Johan Van Hecke, för ett bra betänkande. Jag tackar också kommissionsledamoten för ett synnerligen väl utarbetat arbetsdokument inför Accra.
Tre punkter. För det första, för ett mer effektivt bistånd krävs det verkligen att givarländerna samordnar biståndet bättre på grundval av en inhemsk strategi, där partnerländerna i söder tar täten. Emellertid innebär detta att det som ska prioriteras också måste avgöras demokratiskt i dessa länder, dvs. i samarbete med de nationella parlamenten och icke-statliga organisationer, något som för närvarande inte sker. Enligt min uppfattning är det absolut nödvändigt att engagera kvinnor i dialogen.
För det andra måste givarländerna helt och hållet upphöra med att fastställa otaliga villkor för biståndet och sätta mycket på spel för att få mätbara resultat. I synnerhet de ekonomiska villkor som åläggs av Internationella valutafonden och Världsbanken måste tas bort, eftersom de ofta är oförenliga med millenniemålen. Därför säger jag till föredraganden att punkt 28 i betänkandet måste utgå.
För det tredje är bättre bistånd ingen ursäkt för mindre bistånd. För närvarande minskar inte bara utvecklingsbiståndet, utan siffrorna blir också hopblandade med vad som förmodas vara bistånd men i själva verket inte är så mycket hjälp till partnerländerna, exempelvis pengar som betalas till studerande eller flyktingar i Europa eller skuldavskrivning Det är därför avgörande för givarländerna att hålla sina löften på 0,7 procent och besluta om konkreta tidsscheman. Jag hoppas, herr kommissionsledamot, att rådet lyssnar till detta budskap på måndag.
Gabriela Creţu
(RO) Ibland är vägen till helvetet täckt med goda avsikter. En sådan avsikt var den som myndigheterna i de länder som mottar utvecklingsbiståndet hade, nämligen att få beslutsprocessen att komma närmare dem, vilket motiverades med att de bäst vet vilka deras behov är. Beslutet är riktigt i sig självt, men det har framkallat en ond cirkel med negativa effekter för kvinnor. Eftersom de inte är närvarande i beslutsdokumenten i någon större utsträckning anses deras behov vara mindre, och förmågan att beakta könsaspekten hos dem som sitter vid makten är låg, ännu lägre än vår, och den uppmärksamhet som ägnas program som är avsedda för dessa behov, särskilt sexuella och reproduktiva rättigheter, har minskat. Således bevittnar vi en dramatisk situation.
Det enda utvecklingsmål där inga framsteg har registrerats är mödradödlighet som förorsakas av att elementära villkor saknas, t.ex. möjligheten till kejsarsnitt, grundläggande antibiotika, p-piller eller kvalificerad personal. I vissa fall har läget försämrats. Dödligheten bland mödrar är huvudorsaken till dödligheten hos kvinnor i många länder med en bräcklig situation.
Vi begär övervakningsmekanismer för att säkerställa att investering i infrastruktur innefattar infrastruktur för hälsa, och att myndigheterna blir ansvariga för att åtgärder vidtas på detta område.
Paul Rübig
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Det som vi diskuterar i dag är särskilt viktigt, eftersom det gäller ett särskilt ansvar för Europeiska unionen.
I Europa hyser vi inget tvivel om att våra små och medelstora företag representerar en högst framgångsrik strukturmodell, och vi måste se till att BNP per capita kan växa på basis av denna modell i de minst utvecklade länderna. I detta sammanhang fäster man stor vikt vid konceptet att hjälpa människor att hjälpa sig själva.
Vi måste också se till att våra strategier beträffande energieffektivitet och livsmedelssäkerhet står i centrum av dessa ansträngningar. Dessa länder behöver inkomster av anställning, och små företag och familjeföretag kan bidra till att de får det, och de behöver köpkraft för konsumenter. Jag tror att denna ”hönan-och-ägget-princip” helt enkelt måste fullföljas och få ett lyckligt slut.
Marianne Mikko
(ET) Kolleger! Jag gratulerar föredraganden till ett gott arbete. Otillfredsställande samordning av bistånd och ett överflöd av program har medfört minskad biståndseffektivitet. Samtidigt har biståndet fokuserats på s.k. ”attraktiva länder”, och många regioner har därigenom blivit helt bortglömda. Fragmentering har lett till en mångfald av biståndsåtgärder, som i många fall helt och hållet står i motsats till varandra.
Emellertid är det av stor vikt för Europeiska unionen och för medlemsstaternas politik för utvecklingssamarbete att de kompletterar och stärker varandra. Medlemsstaterna måste samordna sina aktiviteter. Man måste ta i beaktande att många medlemsstater just har börjat som biståndsgivare, även om de är medvetna om biståndseffektivitet. Så har till exempel Estland, som ännu inte tillträtt Parisförklaringen, blivit framstående i trepartsprojekt för samarbete. För att förhindra att biståndshjälp splittras upp och att givarnas fokus blir orimligt tillämpas möjligheten med en tyst partner.
Mer än hälften av världens formella utvecklingsbistånd kommer från Europeiska unionen. Det är viktigt att säkerställa att Europeiska unionen är närvarande i svaga länder och särskilt i ”bortglömda” länder. Då vi lämnar bistånd bör vi, Europeiska unionen, vara generösa så att biståndet kan mottagas med värdighet.
Czesław Adam Siekierski
(PL) Herr talman, herr kommissionsledamot! Att hjälpa fattiga och behövande är av stort värde. Europeiska unionen är ledande då det gäller att hjälpa länder som råkat ut för sådana naturkatastrofer som torka, översvämning, hunger eller ständigt nya former av katastrofer som är en följd av klimatförändringar.
Emellertid är det alltid ett dilemma att skicka medel och resurser till utvecklingsländer, till fattiga länder för att hjälpa dem att utvecklas. Hur mycket av dessa resurser ska avsättas för att minska dagens fattigdom, och hur mycket pengar ska avsättas för utvecklingsändamål av typ utbildning, att inrätta olika institutioner, att införa ett rättssystem eller att bygga upp en infrastruktur av typ vägar eller Internet, som skulle bidra så att entreprenörskap kan utvecklas på dessa områden, speciellt vad gäller att inrätta små och medelstora företag, även jordbruk?
Det bistånd som lämnas måste kopplas till skapandet av socialt medvetande, demokratiska institutioner och utbildningssystem, så att det lokala samhället kan vara förberett på att ta kontroll över en pågående utveckling för dessa regioner och länder.
Christopher Beazley
(FR) Herr kommissionsledamot! Min första fråga har redan ställts av Marianne Mikko: är det ett problem med tävlan eller brist på samordning bland de olika icke-statliga organisationerna, och spelar kommissionen sin roll då man försöker samordna det utmärkta arbete som var och en av dem utför?
Min andra fråga: då jag gick i skolan fanns det en organisation i England som hette Voluntary Service Overseas [frivillig utlandstjänst].Har kommissionen något program för att uppmuntra unga som vill vara till hjälp för att utbildas, kanske, men även för att delta i dessa program för utvecklingsbistånd? Har kommissionsledamoten något stödprogram för unga som skulle vilja göra det?
Louis Michel
ledamot av kommissionen. - (FR) Herr talman! Tack för ert stöd till strategin och den stora tilliten till vår politik. Jag skulle vilja återkomma till ett par punkter och svara kort.
Först och främst, då man beaktar livsmedelsbistånd, särskilt det ökande priset på spannmål och frågan om jordbruksprogram, låt mig säga till er att vi just har utarbetat ett meddelande om europeisk utvecklingsstrategi för att bemöta livsmedelskrisen. Ni kommer snart att få information om detta dokument.
För det andra skulle jag vilja korrigera några av de saker som sagts, och jag förstår inte varför de ständigt hävdas. Ensidiga attacker mot den gemensamma jordbrukspolitiken, som bygger på några få verkliga argument, skadar Europeiska unionen, förmedlar oriktig information och ger våra partner föreställningen att den gemensamma jordbrukspolitiken är orsak till alla deras olyckor. Jag säger och jag upprepar: det är inte sant! Vi har skrotat systemet med jordbruksstöd sedan 1996, och resultaten av vår gemensamma jordbrukspolitik kan numera inte betraktas som orsaken till utvecklingsländernas svårigheter. Jag är beredd att diskutera denna fråga i detalj vid ett annat möte, därför att denna anklagelse upprepas som ett slags refräng, som om den vore sann. Folk säger saker och ting som inte stämmer med sanningen. Europa har i stor utsträckning ordnat upp detta problem, även om det fortfarande finns några frågor som återstår. Jag medger att det råder visst tvivel på hur vår utvecklingspolitik hänger samman. När det gäller jordbruket är det emellertid så att om det finns någon sektor där vi har gjort verkliga framsteg, då är det den. Jag tycker att det är ganska orättvist att en del personer fläckar ned vår image utan att det finns några goda skäl till det.
Jag har lyssnat till förslaget som, enligt vad jag tror, gäller en global fond. Jag vet att professor Geoffrey Sachs, som för övrigt är en utomordentlig person, kämpar och driver kampanj för en global livsmedelsfond. För min del stöder jag den inte. Jag känner stark tvekan i detta sammanhang. När allt kommer omkring tog det lång tid för den globala fond, som Eoin Ryan syftade på och som han ansåg vara ett universalmedel, att arbeta på ett öppet och effektivt sätt. Varför ska man inrätta ytterligare en fond då vi har sådana instrument som Världslivsmedelsprogrammet (WFP), FAO och andra? Att uppfinna nya redskap och instrument för att hantera globala politiska svagheter är sannerligen inte det rätta svaret. Redskapen finns. De behöver bara ha adekvat finansiering.
Vi behöver reformera WFP, men hur? WFP måste ha en förutsägbar årlig budget, och dess finansiella arbetssätt måste ändras. Jag har nyligen talat om det. Det är ett stort problem. Men vi får inte heller uppfinna dåliga svar till bra frågor. Jag gillar inte att en ny fond inrättas, därför att den helt enkelt skulle leda till en massa byråkrati, en massa förfaranden. Låt mig säga några ord om ämnet förfaranden.
Låt mig när det gäller jordbruket bara säga er att vi kommer att öka från 650 miljoner euro i den nionde Europeiska utvecklingsfonden till 1 250 000 miljarder euro i den tionde Europeiska utvecklingsfonden. Jag håller med om att detta är mycket i kvantitativa och procentuella termer, men det är inte någon verklig ökning när det gäller andelen finansiering via EUF. Den positiva aspekten är att vi har förflyttat oss från fyra länder som väljer att ha fokus på jordbrukssektorn till 24 länder, dvs. mer eller mindre en tredjedel. Detta visar att saker och ting har gått framåt, att det finns ett större medvetande. Låt mig dock erinra er om, eftersom detta är viktigt, att valet av prioriterade sektorer i princip bygger på ägande: det är våra partner som bestämmer vilken sektor de vill att vi ska fokusera vår finansiering på. Det är viktigt att komma ihåg detta.
Därefter fick jag en intressant fråga: vad kommer ni att göra med de oanvända pengar som var avsedda för jordbruk? I själva verket kommer vi att få tillbaka en stor del av dessa pengar och anslå dem till att lösa problemet med ökande priser och livsmedelskrisen. Jag föredrar att tala om en livsmedelskris i stället för ökande priser. Vid kommissionens senaste möte för en vecka sedan föreslog jag - ett förslag som mottogs mycket väl - att vi borde försöka kanalisera dessa resurser på sådant sätt att vi ger småbrukare i fattiga länder tillgång till utsäde och gödningsmedel, därför att det är ett av de största problem som de står inför i dag. Om vi vill att de ska bli självförsörjande behöver de uppenbarligen bättre tillgång till utsäde och gödningsmedel, vilket skulle hjälpa dem att steg för steg bli självförsörjande när det gäller livsmedel. Jag är starkt för att perioden med utdelning av bistånd minskas så mycket som möjligt. Jag tror att det är mycket viktigare att förse jordbrukarna med produktionsmedel. Vi instämmer alla i - som jag sa i mitt inledningsanförande - och jag behöver inte upprepa det: Accra är en politisk mötesplats, och jag ber er, i vetskapen om att ni alla är medvetna om att vi måste göra detta - att mobilisera våra medlemsstater så att de infriar sina åtaganden och går med på att följa en kalender som visar, som jag tror Josep Borrell sa, att de har en verklig politisk lösning och kommer att hålla sina löften.
Folk pratar hela tiden om besvärliga förfaranden och ber mig att göra dem enklare. Jag måste medge att jag verkligen inte har några befogenheter i detta avseende. Förfarandena finns, och jag måste iaktta dem; jag kan inte göra något annat. Jag kan föreslå flexibilitetsåtgärder, men ni vet mycket väl att det skulle ta åratal innan de träder i kraft. Det är inte allmänt känt, men vid slutet av min ämbetsperiod har jag för avsikt att lägga fram alla de läxor jag har lärt i fråga om förfaranden. Jag hörde Maria Martens säga: ”Vi behöver ökad öppenhet” - och jag är redo för all den öppenhet ni önskar - ”men vi behöver också större effektivitet”. Låt mig säga er, hur oförskämt och chockerande det än kan låta, att om ni vill ha ännu större öppenhet, vilket innebär ännu mer kontroller, ännu fler granskningar, ännu mer konsultationer osv., så får ni mindre effektivitet. Det är det jag vill säga till er. Ni kan förkasta det, men jag är övertygad om att så är fallet. Det krävs nu så mycket öppenhet att kommissionen har blivit en kedjad jätte, ännu en Gulliver. Personligen är jag beredd att samtala, och det finns sätt att uppnå en effektiv nivå för öppenhet, men jag ber er, håll inte på att tala om ”öppenhet”, ”kontroll”, om hur saker och ting borde vara ... Allt detta är gott och väl, men vi måste se till fakta ... Jag skulle vilja ha möjlighet att spåra hur ett ärende har färdats. Jag kan säga till er att detta inte är något skämt. Ibland håller även jag på att helt förlora spåren efter dess färd, och då måste ni komma ihåg de avdelningsövergripande enheterna och alla andra som är inblandade. Det är en extremt komplicerad sak. Jag vill inte karikera det, men jag måste säga att det är ett verkligt problem.
Jag tror att Alain Hutchinson talade om samordning, sammanhållning och komplementaritet. Han hade helt rätt. Jag tror att vi i hög grad skulle kunna öka effektiviteten i vårt bistånd om vi hade bättre uppdelning av arbetet, om vi var mer sammanhängande, mer samordnade, och om vi verkligen kunde skära ned på några delkontroller, som ofta är helt onyttiga. Jag har tidigare givit er några siffror: Tanzania ska ta fram 8 000 revisionsberättelser! Jag är inte säker på vilken sorts börda detta innebär för ett land som Tanzania, som faktiskt har kapacitet för styrning. Det kommer en tid då surrealism närmar sig vansinne. Det finns gränser. Jag har ingenting emot förfaranden, men nu får det vara nog. Jag vill inte har fler förfaranden. Herr Hutchinson, när det gäller uppdelningen av arbete gjorde ni rätt i att understryka vikten av folk i förskingringen. Vi försöker att arbeta med dem, men det är just på grund av förfarandena vi inte kan göra det. Det finns ett annat exempel! Ni frågade om det finns några projekt för att uppmuntra ungdomar att åka och arbeta i utvecklingsländer. Nej, min herre, det kan jag inte göra, förfarandena ger mig ingen rätt att göra det. Jag har t.ex. fått veta att det finns vissa icke-statliga organisationer som ni inte kan arbeta tillsammans med. Mycket riktigt, jag kan inte arbeta med vissa icke-statliga organisationer, därför att förfarandena inte tillåter mig att göra det. Våra nya medlemsstater kan känna sig frustrerade, och det med rätta, därför att deras icke-statliga organisationer i de flesta fall, även om de är lika bra som andra, inte kan arbeta därför att de inte uppfyller de normer som uppfunnits genom kommissionens förfaranden. På ett sätt är de därför uteslutna från vårt samarbete och vårt bidrag, vilket inte är rättvist. Vi arbetar med detta, men det kommer att ta lång tid att lösa.
Jag håller också med om att vi behöver mer. Jerzy Buzek talade om att bekämpa klimatförändringar. Det är klart, om vi anpassar medlen för utveckling för att försöka påverka klimatförändringarna kommer vi att lova bort allt det vi har gjort eller haft för avsikt att göra när det gäller traditionell utvecklingspolitik. Det betyder att vi behöver nya, extra resurser för att hantera klimatförändringar. Låt mig hänvisa till en idé som jag och Josep Borrell lagt fram, nämligen att ta upp ett internationellt lån som skulle vara kopplat till mängden koldioxidutsläpp. Detta projekt gör goda framsteg. Tekniskt sätt är det slutfört. Vi har arbetat med Världsbanken. Jag ska återkomma till detta ämne senare, därför att det delvis även skulle kunna lösa frågan om ökad finansiering genom att det skulle kunna hjälpa medlemsstaterna att uppnå sina mål och åtaganden på ett sätt som skulle vara mindre smärtsamt för deras budgetar i det långa loppet.
Uppenbarligen får jag, i likhet med Josep Borrell, framför allt gratulera Spanien, eftersom det är sant att det i en viss bemärkelse är orättvist. Några länder har gjort verkliga ansträngningar och anslagit ökade budgetmedel: i förhållande till landets BNP har Spanien verkligen gjort en stor ansträngning. Samtidigt är det vissa andra länder som verkligen varit i fritt fall, vilket i viss bemärkelse har förmörkat de åtgärder som vidtagits av vissa andra. Jag måste säga att detta är ett viktigt problem som återkommer gång på gång: 20 procent till utbildning, hälsovård, vatten etc. Ni vet svaret.
För det första har jag redan svarat. Även om jag håller med i fråga om målet har jag sagt att man måste försöka upprätta något där utgifterna för budgetstöd - eftersom ordet budget användes - verkligen fungerar, därför att detta ofta är de sektorer som ges medel. Det är tyvärr mycket svårt att ge definitiva siffror.
För det andra är det våra partnerländer som väljer vilken sektor de vill fokusera på, inte vi. Därför kan jag inte tvinga dem och säga åt dem att de ska satsa på, låt oss säga, utbildning. Jag kan föreslå, men jag kan inte tvinga. Givetvis håller jag med Gay Mitchell att - för att säga det rakt på sak - vi måste öka vårt bistånd av själviska orsaker. Det är mer eller mindre sant. Jag framhåller det ofta vid möten. Låt dem som verkligen inte vill ge mer bistånd av osjälviska orsaker åtminstone göra det för sina själviska intressens skull. I detta sammanhang, och om man särskilt ser på Afrika, finner vi att vissa tillväxtländer har en extremt stor närvaro där. Jag ifrågasätter inte det legitima eller värdet i deras närvaro där, men jag säger bara att det vore i Europas intresse att ha en något starkare närvaro på en kontinent som är vår granne och som Europa kan ge mycket mervärde, samtidigt som Europa även tar mervärde därifrån.
Jag tror att jag nu har täckt allting. Jag har besvarat två frågor från den sista talaren, vilka, om jag så får säga, var mycket relevanta. Jag är verkligen glad över att vara i Europaparlamentet. Det är verkligen den plats som har den mesta dynamiken och den största beslutsamheten att driva all denna politik framåt, som vi tror på med sådan övertygelse.
Johan Van Hecke
föredragande. - (NL) Denna konstruktiva debatt på hög nivå har avslöjat en bred konsensus, både i parlamentet och mellan parlamentet och kommissionen, beträffande den åtgärd vi måste vidta för att förbättra kvaliteten hos vårt bistånd. Man måste fästa större vikt vid ländernas egna prioriteringar. Biståndet behöver bli mer förutsägbart. Tekniskt bistånd måste skäras ned ytterligare. Mer budgetstöd behövs, men även större öppenhet och att parlamenten, lokala organisationer och lokala myndigheter involveras. Uppförandekoden måste bli mer effektiv, och givaratlasen måste utökas etc.
Emellertid är det enligt min uppfattning ett krux att vi, parlamentet och kommissionen - och varför skulle vi inte inbegripa de nationella parlamenten likaväl? - måste sätta tryck på medlemsstaterna så att de först och främst håller sina löften och, för det andra, godkänner en plan där de mycket klart anger vad som kan och ska göras inom vilken tidsperiod. För det tredje måste de också själva tydligt gå in i den arbetsfördelning som föreslagits av kommissionen. Jag tror att vi tillsammans med våra vänner och kolleger i de nationella parlamenten, oavsett partigränser, borde ta ett initiativ att öka trycket på regeringarna, vilket verkligen gäller inte bara det gemensamma utan även det individuella ansvaret för ett antal medlemsstater.
Detta betänkande innehåller en hel serie konkreta rekommendationer. Jag hoppas uppriktigt att kommissionen och rådet tar dessa med sig till Accra. Parlamentet uppträder enat här i dag, något som inte alltid händer, och det uttrycker en önskan att Europeiska unionen i Accra också kommer att uppträda enat och tala med en klar och hög röst, och framför allt en trovärdig röst.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Pedro Guerreiro  
skriftlig. - (PT) Eftersom det inte är möjligt att kommentera de skiftande, viktiga ämnen som lyfts fram i detta betänkande, både positiva och negativa, ska det noteras att det icke desto mindre framhålls, låt vara i kvalificerad form, att EU:s ”utvecklingsbistånd” uppvisar negativt resultat.
Även om man inte kritiserar hur ofta utvecklingsbistånd endast används som ett lindrande medel, en (falsk) motsvarighet och ett villkor för att avreglera marknader eller som ett instrument för ingripande - med välkända negativa syften och resultat, sådana som EU:s ”Europeiskt samförstånd” om utveckling, avtalen om ekonomiskt partnerskap, har EU för avsikt att införa eller komma med finansiell spekulation kring livsmedel, vilket innebär ett ifrågasättande av de syften som deklarerats för utveckling - framhålls i betänkandet inte överraskande de otillfredsställande resultaten av ”utvecklingsbiståndet” och dess typiska minskning inom EU: 0,38 procent 2007 jämfört med 0,41 procent 2006, klart under de 0,7 procent av BNP som angivits av FN.
I betänkandet märker man också en ton av försiktighet mot den ökade användningen av ”utvecklingsbistånd” för syften som inte har någonting att göra med utveckling (såsom militära utgifter), och mot det faktum att det ”ofta utbetalas enligt givarnas egna prioriteringar och tidsplaner”.
Tokia Saïfi  
skriftlig. - (FR) År 2005 fastställdes genom Parisförklaringen särskilda åtaganden för att gynna ökad effektivitet i utvecklingsbiståndet, på grundval av dialog och ömsesidig ansvarsskyldighet. Den internationella ramen är väsentlig för EU, som tillhandahåller mer än 55 procent av världens totala utvecklingsbistånd.
I syfte att ytterligare förbättra kvaliteten och effektiviteten i detta bistånd vädjar också Europaparlamentet om en förenkling av förfaranden, mått och steg för att bekämpa korruption och för att biståndet ska utbetalas i linje med partnernas egna prioriteringar. Dessa åtgärder är alla desto mer nödvändiga vid en tidpunkt då medlemsstaternas utvecklingsbistånd har minskat något, från 0,41 till 0,38 procent av EU:s BNP mellan 2006 och 2007.
Vid en tidpunkt då livsmedelskrisen påverkar de svagaste utvecklingsländerna och tillgången till vatten och utbildning förblir begränsad är det förståeligt att EU måste fördubbla sina ansträngningar för att uppnå medlemsstaternas syfte att avsätta 0,7 procent av sin BNP till utvecklingsbistånd fram till 2015. För att garantera att biståndet får formen av långsiktig och förutsägbar finansiering är det samtidigt väsentligt att frigöra extra resurser genom innovativa finansieringsmekanismer och att mobilisera nationella placeringsfonder för produktiv investering.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.50 och återupptogs kl. 12.00.)
