Danska ordförandeskapet
Talmannen.
Toppmötet i Köpenhamn var en mycket speciell händelse i Europeiska unionens historia. Jag hade förmånen att få företräda parlamentet vid det toppmötet. Man kunde inte undvika att bli rörd av känslan av att vara med och skapa historia när det danska ordförandeskapet, till sist, förhandlade fram ett slutande av avtalet med var och en av anslutningsstaterna. 
Jag skulle också säga att viktiga områden har berörts i det övriga arbete som ordförandeskapet uträttat. Då menar jag inte huvudfrågan om utvidgningen utan det arbete som under flera månader uträttats i förlikning med parlamentet, vilket kanske överskuggades av förberedelserna inför utvidgningen. När det gäller ordförandeskapets närvaro så är det här den 39:e plenardebatten som ordförandeskapet kommer att tala vid. Kontakterna med utskotten har varit utomordentlig och det har givit oss en ny utgångspunkt i de interinstitutionella förbindelserna med rådet som jag hoppas vi kan bygga vidare på.
Jag vill verkligen på parlamentets vägnar säga till den danske statsministern hur tacksam jag är över den förbättrade och höga nivån av samarbete mellan våra institutioner.
(Applåder)

Talmannen.
Den första punkten är den gemensamma debatten om det danska ordförandeskapet: Europeiska rådets rapport och kommissionens uttalande om Europeiska rådets möte den 12 och 13 december 2002 samt uttalandet av rådets ordförande om det danska ordförandeskapets arbete.

Fogh Rasmussen
Herr talman, ärade ledamöter, ärade ledamöter av Europeiska kommissionen, mina damer och herrar! Sist jag talade här i kammaren var vid utvidgningsdebatten den 19 november. Det var en lika stor som positiv upplevelse. Jag lämnade kammaren med ett tydligt och starkt mandat att avsluta utvidgningsförhandlingarna. Det gläder mig att komma hit i dag med ett lika tydligt resultat. Efter långa och besvärliga förhandlingar avslutade ordförandeskapet förhandlingarna med tio nya medlemsstater på toppmötet i Köpenhamn.
Det är en gemensam dröm som gått i uppfyllelse och ett gemensamt mål som uppnåtts. Europaparlamentet, kommissionen och ordförandeskapet har tillsammans kämpat för utvidgningen. Det gladde mig därför speciellt mycket att Europaparlamentets talman deltog i den högtidliga avslutningen, när vi på fredagskvällen hälsade de nya medlemmarna välkomna i vår krets.
De senaste sex månadernas utvidgningsförhandlingar har varit som ett långdistanslopp med en rad besvärliga hinder, som skulle övervinnas under loppets gång. Europaparlamentet, kommissionen och ordförandeskapet har kämpat tillsammans och i Köpenhamn nådde vi målet - sida vid sida, hand i hand. Jag säger tack för den insatsen, tack för den aldrig sviktande uppbackningen och tack för det stöd vi fått på vår väg mot målet.
Genom besluten i Köpenhamn avslutade vi ett av de mörkaste och blodigaste kapitlen i Europas historia. Vi satte punkt för ett århundrade som präglats av krig och konflikter. Vi tog ett slutgiltigt farväl av Jaltakonferensens och det kalla krigets Europa. Samtidigt öppnade vi dörren till en ny era i Europas historia, en era präglad av frihet, fred, tillväxt och välstånd. Toppmötet i Köpenhamn blev en höjdpunkt för det europeiska samarbetets historia. En triumf för frihet och demokrati och en öppning för en bättre framtid för befolkningarna i våra länder.
Utvidgningen av Europeiska unionen utgjorde huvudprioriteringen för det danska ordförandeskapet, men ordförandeskapet har även i övrigt åstadkommit en hel del betydelsefulla resultat. Vi har som ordförandeskap prioriterat i stället för att nedprioritera, vilket framgår av resultaten.
Innan jag går över till toppmötet i Köpenhamn så kommer jag att helt kort redogöra för en del av de övriga uppgifterna som Europeiska unionen har löst under det senaste halvåret. Vi har effektivt fortsatt kampen mot den internationella terrorismen och förstärkt insatserna mot illegal invandring. Inom asylområdet har vi uppnått enighet om den så kallade Dublin II-förordningen, en förordning i vilken fastställs gemensamma bestämmelser för vilket land som skall ansvara för behandlingen av en asylansökan.
Vi lyckades uppnå enighet om en fullständig avreglering av Europeiska unionens gas- och elmarknader. Vi har åstadkommit ett genombrott i fråga om Europeiska unionens transportpolitik. Genom bestämmelserna rörande det gemensamma europeiska luftrummet har vi lagt grunden för färre inställda flygningar och kortare flygtider, vilket gagnar både passagerarna, miljön och flygbolagen.
Vi har gemensamt reagerat snabbt och effektivt vid oväntade katastrofer. Först kom översvämningarna i Centraleuropa, där vi inom Europeiska unionen agerade gemensamt och upprättade en solidaritetsfond på 1 miljard euro för användning i samband med naturkatastrofer. Senast har vi agerat i samband med oljetankern Prestiges tragiska förlisning. Europeiska unionen agerade snabbt och antog bestämmelser för bl.a. snabb utfasning av enkelskroviga oljetankers och ökad kontroll i de hamnar som fartygen anlöper.
Man har uppnått enighet beträffande ett system för handel med utsläppsrättigheter (för koldioxid). Framsteg har gjorts i fråga om livsmedelssäkerheten, bl.a. när det gäller gemensamma bestämmelser för märkning av livsmedel som innehåller genetiskt modifierade organismer. Vi lyckades komma fram till en lösning av frågan om transitering till och från Kaliningrad som kunde godkännas av alla parter.
Slutligen vill jag framhäva det positiva och effektiva samarbetet med Europaparlamentet, bl.a. när det gäller arbetet kring medbeslutandeförfarandet och budgetförfarandet. För första gången på många år lyckades vi verkligen redan vid första behandlingen enas om stora delar av budgeten. Jag vill gärna utnyttja detta tillfälle att tacka för den goda och positiva anda som har präglat samarbetet mellan Europaparlamentet, kommissionen och ordförandeskapet. Tillsammans har vi under det senaste halvåret visat att Europeiska unionen kan uppnå resultat, att vi - trots nationella, institutionella och politiska olikheter - gemensamt kan skapa en bättre och tryggare vardag för medborgarna, skapa bättre konkurrensvillkor för vårt näringsliv och garantera en ökat inflytande för Europa i världen.
Jag tänker nu återvända till toppmötet i Köpenhamn. Vi avslutade utvidgningsförhandlingarna med tio nya medlemsstater: Cypern, Estland, Lettland, Litauen, Malta, Polen, Slovakien, Slovenien, Tjeckien och Ungern. Vi hade intensiva och besvärliga förhandlingar in i det sista. Det kunde inte varit annorlunda. Det garanterar att vi har nått en riktig balans mellan kandidatländernas önskemål och de nuvarande medlemsstaternas möjligheter.
De krävande förhandlingarna om konkreta frågor som mjölkkvoter och betalningar är ju när det kommer till kritan ett bevis på att Europeiska unionen inte bara är ett centrum för pratglada, som antar ihåliga förklaringar. Nej, Europeiska unionen är ett effektivt förhandlingsforum, där vi gör affärer och bedriver politik till förmån för alla parter.
De tio nya länderna kommer att kunna bli medlemmar från och med den 1 maj 2004. Dessförinnan skall både de nya och de nuvarande medlemsstaterna avsluta sina nationella ratificeringsförfaranden. Första ledet i denna process, som i flera länder kommer att innebära folkomröstningar, är färdigställandet av anslutningsfördraget. Detta kommer därefter att i nämnd ordning läggas fram för kommissionen, Europaparlamentet och rådet för godkännande så att det skall kunna undertecknas i Aten den 16 april 2003. Jag får uppmana alla tre institutionerna att göra sitt yttersta för att hålla denna tidsplan.
Slutsatserna från toppmötet i Köpenhamn berör också frågan om de nya medlemsstaternas deltagande i Europeiska unionens institutioner. Vi konstaterar att de tio tillträdande staterna kommer att kunna delta som medlemmar i valet till Europaparlamentet 2004. I anslutningsfördraget kommer det att fastställas att kommissionsledamöterna från de nya medlemsstaterna inträder i den nuvarande kommissionen från och med anslutningen den 1 maj 2004. Efter att Europeiska rådet utnämnt en ny ordförande för kommissionen kan det nyvalda Europaparlamentet godkänna en ny kommission, som kommer att kunna tillträda 1 november 2004. Härmed har vi tagit oss an denna viktiga fråga på ett förnuftigt sätt. Jag får även uppmana alla att i samarbetet mellan institutionerna sträva efter flexibla lösningar, som garanterar bästa möjliga villkor för våra nya medlemsstater.
När det gäller Bulgarien och Rumänien är slutsatserna tydliga: Utvidgningsprocessen fortsätter och vi bekräftar att målet är att kunna välkomna de två länderna som medlemmar år 2007.
Frågan om Turkiet kom att utgöra ett viktigt ämne i Köpenhamn. Vi kom fram till ett välavvägt och realistiskt svar. Vi uppskattar de viktiga steg Turkiet har tagit i syfte att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Vi uppmanar Turkiet att energiskt fortsätta med sin reformprocess och utlovar ett ökat stöd från Europeiska unionen till Turkiet i deras strävan. Om Europeiska rådet i december 2004 på grundval av en rapport och en rekommendation från kommissionen kommer fram till att Turkiet uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna, så kommer Europeiska unionen att snarast möjligt inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet. Detta är ett viktigt och positivt budskap till Turkiet, men jag vill betona att det fortfarande är ett absolut krav att Turkiet skall uppfylla de politiska kriterierna innan anslutningsförhandlingarna kan inledas. Detta är ett måste. Turkiet skall behandlas på samma sätt som alla de andra kandidatländerna.
Nu över till Cypern. Cypern ansluts som en delad ö, samtidigt som det finns en realistisk möjlighet att parterna före den 28 februari 2003 kan komma fram till en enhetlig lösning på Cypernproblemet baserad på ett förslag från Förenta nationernas generalsekreterare. Jag uppmanar å det bestämdaste de stridande parterna att utnyttja denna enastående möjlighet att lösa denna olycksaliga konflikt. Vi har allt att vinna på en lösning nu, inte minst gäller detta Cyperns befolkning.
Vi sände i Köpenhamn ett tydligt budskap till den utvidgade Europeiska unionens nya grannar, länderna på västra Balkan, Ryssland, Ukraina, Moldavien och Vitryssland, samt länderna söder om Medelhavet. Utvidgningen kommer inte att medföra att Europeiska unionen isolerar sig - Europeiska unionen kommer tvärtemot att stärka förbindelserna med sina nya grannar. Detta kommer att ske såväl inom ramarna för nuvarande samarbetsordningar som genom en utveckling av dessa.
På toppmötet i Köpenhamn kunde vi dessutom konstatera att det rådde enighet om ramarna för den framtida överenskommelsen mellan Nato och Europeiska unionen angående den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.
Jag kan avslutningsvis nämna att Europeiska rådet även sammanträffade med ordföranden i Europeiska konventet, Valéry Giscard d'Estaing. Han rapporterade om arbetet i konventet och man var i Europeiska rådet överens om att konventet skulle redovisa resultatet av sitt arbete före toppmötet i juni 2003. Det bestämdes att de nya medlemsstaterna fullt ut skall delta i regeringskonferensen. Bulgarien och Rumänien deltar som observatörer.
Nu när utvidgningen är i hamn blir arbetet i konventet den viktigaste europapolitiska uppgiften. Vi har utvidgat Europeiska unionen och nu skall vi se till att även den framtida Europeiska unionen med över 25 medlemsstater skall kunna fungera effektivt. Vi skall förenkla beslutsförfarandena och framhäva Europeiska unionens värderingar. Vi skall på ett bättre sätt redogöra för arbetsfördelningen mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna, vi skall i större utsträckning tillämpa kvalificerad majoritet och medbeslutandeförfarande och vi skall garantera ett öppet samarbete under demokratisk kontroll.
Det danska ordförandeskapet lider mot sitt slut. Vi överlämnar stafettpinnen till Grekland och önskar lycka till samtidigt som vi tackar för ett bra trojkasamarbete.
Jag vänder mig slutligen på nytt direkt till ledamöterna av detta parlament, och då särskilt till dess talman, Pat Cox. Talmannens möte med Europeiska rådet i Köpenhamn innebar återigen en konstruktiv bekräftelse på det nära förhållande som råder mellan Europaparlamentet och rådet. Det danska ordförandeskapet har fäst stor vikt vid att möta Europaparlamentet med öppna armar och med en vilja till konstruktivt samarbete. Jag har med tillfredsställelse kunnat konstatera att Europaparlamentet visat oss samma positiva välvilja. Vi har varit oeniga men samarbetet har präglats av en vilja till kompromiss, framsteg och resultat. Det är min erfarenhet från våra interinstitutionella toppmöten samt från mina möten med Europaparlamentets talmanskonferens. Samma erfarenhet har ministrarna i den danska regeringen. Jag vill utnyttja detta tillfälle till att tacka alla för det goda samarbetet. Först och främst vill jag dock tacka för Europaparlamentets oförbehållsamma stöd vid genomförandet av det danska ordförandeskapets största uppgift, nämligen att avsluta förhandlingarna med de tio nya medlemsstaterna. Beslutet i Köpenhamn angående utvidgningen av Europeiska unionen markerar återföreningen av Europas folk och stater, slutet på vår kontinents olyckliga delning och början på en ny era i Europas historia.
Toppmötet i Köpenhamn innebär också början på en ny era för Europeiska unionen. I Köpenhamn löste Europeiska unionen den största uppgiften i gemenskapens historia. Europeiska unionen framstår efter toppmötet i Köpenhamn som den förenande länken för framtidens Europa, ett samarbete baserat på gemensamma värden: Frihet och marknadsekonomi, gemenskap och socialt ansvar, demokrati och mänskliga rättigheter. Ett effektivt samarbete som respekterar våra befolkningars och staters nationella särart.
Det frö som Europeiska unionens fäder sådde i Europas krigshärjade jord för snart 50 år sedan har slagit rot. Genom utvidgningen av Europeiska unionen har deras dröm och deras vision blivit verklighet.
Vårt nya Europa har sett dagens ljus.
Tack herr talman!
(Applåder)

Prodi
Herr talman, herr statsminister, ärade ledamöter! Dagens sammanträde är det sista för 2002, ett år som inleddes med att euron infördes och som avslutas med ytterligare en fantastisk framgång. Under dessa tolv månader har vi ofta - alltför ofta kanske någon säger - tillgripit superlativer för att beskriva etapperna i detta viktiga år för Europa. Jag kan inte låta bli att använda ytterligare en för att beskriva Europeiska rådet i Köpenhamn - en milstolpe i det europeiska konstruktionsarbetet.
När jag tackade ja till tjänsten som kommissionens ordförande sade jag att utvidgningen skulle bli vår främsta prioritet: vi har hållit det löftet. Man skulle kunna tycka - och en del kanske tycker det - att slutförandet av förhandlingarna i Köpenhamn var en ren formalitet. Inget kunde vara felaktigare: det var resultatet av det mod och den politiska vilja som alla visade. Framför allt vill jag framhålla det danska ordförandeskapets stora insats. Genom att leda förhandlingarna vid flera bord samtidigt visade ordförandeskapet prov på stor kyla och de lyckades driva en konsekvent linje under svåra förhållanden. Herr statsminister, det var verkligen en stor personlig framgång för er!
Det goda resultatet är samtidigt frukten av vårt arbete. Under dessa tre år har kommissionen ställt upp med tolv fantastiska förhandlingsteam. Genom att tillämpa en helt ny metod har de lyckats nå överenskommelser om 31 kapitel med vart och ett av kandidatländerna. Under tre år har 350 av kommissionens tjänstemän och över 700 personer i vår delegation tålmodigt och i tystnad arbetat på denna väv. Jag vill tacka Günter Verheugen, som har visat sig vara en intelligent och passionerad förhandlare. Jag vill även tacka Eneko Landaburu och hela generaldirektoratet för utvidgning för deras engagemang och för det goda arbete de utfört. Att få vara kommissionens ordförande vid tillfällen som detta är ett privilegium som aldrig återkommer, och i dag är jag särskilt stolt, för institutionen har verkligen gjort väldigt mycket för att förverkliga drömmen om ett enat Europa.
Men om tio länder har nått målet, så fortsätter loppet för andra. Vi har utarbetat en detaljerad vägledning för att göra det möjligt för Rumänien och Bulgarien att bli medlemmar i unionen 2007. Vi har bestämt ett datum för Turkiet, december 2004, för att stämma av om de vid den tidpunkten uppfyller kraven för att vi skall kunna inleda förhandlingar.
Det gläder mig att den första gemensamma handlingen från den utvidgade unionens 25 medlemmar blev en stödjande förklaring med innebörden ?den integrerade och oåterkalleliga utvidgningen fortsätter?. I de orden hör man, herr talman, ekot av den vision och den generositet som var utmärkande för unionens tillkomst. Förklaringen upptar kommissionens förslag om en 20-procentig ökning av föranslutningsbidragen för att hjälpa Rumänien och Bulgarien i deras förberedelser inför anslutningen, och jag uppmanar dessa länder att ta vara på denna möjlighet och öka takten ytterligare.
Även Turkiet erhåller ett förstärkt paket för att förbereda sig inför kandidaturen som, jag upprepar, kommer att utvärderas uteslutande utifrån samma kriterier som gäller för övriga kandidatländer. Det datum vi har bestämt ger Turkiet tid att genomföra de reformer som krävs för att uppfylla Köpenhamnskriterierna rent juridiskt och faktiskt. Kommissionens rapporter och rekommendationer kommer även i fortsättningen att vara fullständigt objektiva och opartiska.
Europeiska rådet uppnådda praktiskt taget samtliga sina mål under förra veckan: jag säger ?praktiskt taget? för när det gäller Cypern var vi en hårsmån från att lyckas. Trots ett intensivt arbete från förhandlarnas och FN:s generalsekreterares sida kom vi i Köpenhamn inte fram till en lösning som vi anser vara slutlig. Båda parter har emellertid förklarat sig villiga att fortsätta förhandlingarna och de ställde upp som mål att nå en uppgörelse senast den 28 februari.
Herr talman, ärade ledamöter! Europa växer, men det gör även dess ansvar. Vi bjuder in de nya medlemmarna till vårt område för fred, välstånd och stabilitet. Men vi kan inte främja dessa värden och samtidigt göra halt vid unionens gränser. Idén om ett enat Europa får inte bli en ursäkt för att skapa nya hinder, utan ett sätt att få med hela kontinenten i fredsplanen. Varje utvidgning skapar nya grannar, för vilka Europeiska unionen är en magnet och en del av dem hyser en förhoppning om att även de skall bli kandidatländer. Länderna i västra Balkan hör, enligt min åsikt, definitionsmässigt till Europeiska unionen, och rådet i Köpenhamn underströk denna möjlighet. Stabiliserings- och associeringsprocessen är ett kraftfullt vapen och vi måste använda det dynamiskt. Kommissionen erbjuder sig därför att samarbeta med det grekiska ordförandeskapet inför toppmötet i Thessaloniki där, det är jag övertygad om, vi bör kunna ge ett detaljerat och konkret svar på den skrivelse som de fem presidenterna från västra Balkan skickade inför Europeiska rådet i Köpenhamn.
Vi måste nu noggrant tänka över - det är vår stora uppgift och jag upprepar detta tills det verkar tjatigt - vad som skall bli unionens slutliga gränser. Detta måste vi européer göra, och vi skall lyssna på alla förslag, men tillbakavisa all form av yttre inblandning.
(Applåder)
Diskussionen om Europas gränser är en diskussion om vår identitet. Den diskussionen måste inledas i detta parlament och i de nationella parlamenten och den måste engagera samtliga europeiska medborgare. Att söka efter rötterna till vår identitet innebär inte att man skapar skillnader. Den europeiska integrationen bör i själva verket också erbjuda framtidsutsikter och fördelar för våra grannar, även om de förblir våra grannar. Vi måste bygga upp ett finmaskigt nät av relationer med våra grannar, från Ryssland till Medelhavet, som bygger på gemensamma politiska och ekonomiska värderingar.
Detta är det nya strategiska målet för min kommission. Denna tillnärmningspolitik borde ge våra grannar många av de fördelar som är knutna till ett medlemskap i unionen utan att de formellt blir medlemmar under överskådlig tid. Europeiska ekonomiska samarbetsområdet skulle kunna fungera som en modell, men den måste utvecklas genom en serie politiska samarbetsåtgärder. Våra förbindelser borde organiseras med målsättningen att dela allt, utom institutionerna. Vår tillnärmningspolitik bör vara attraktiv, den bör öppna för nya perspektiv och medföra ömsesidiga fördelar. Den bör motivera våra partner att samarbeta närmare med unionen och den bör vara dynamisk och bygga på en strategi som medger att den genomförs strukturerat och i etapper.
Ärade parlamentsledamöter! När anslutningsförhandlingarna avslutats bör Europas enande bli en konkret och vardaglig realitet. Nu kan vi äntligen gå vidare med den slutliga utformningen av anslutningsfördraget. Som statsminister Rasmussen påpekade bör det ratificeras och undertecknas i Aten i april nästa år. Men det mest krävande arbetet under de kommande månaderna blir att informera och lugna våra medborgare, och då menar jag medborgarna såväl i medlemsstaterna som i de länder som är på väg att bli medlemmar. Kommissionen håller på att organisera en omfattande informationskampanj i vilken ni, ärade ledamöter, kommer att spela en nyckelroll. För bara ett par år sedan var flera av kandidatländerna diktaturer. Många av de ländernas medborgare fruktar att de kan äventyra sin återfunna frihet och självständighet om de går in i ett nytt stort block. I de nuvarande medlemsstaterna finns det i stället en oro för kostnaderna och konsekvenserna när betydligt fattigare länder blir medlemmar. Till största delen rör det sig om ogrundad rädsla, därför att, som Günter Verheugen påpekade, detta är den bäst förberedda utvidgningen i EU:s historia. Vi vet alla att kostnaden för utvidgningen är liten jämfört med kostnaden om vi inte genomför utvidgningen. Därför måste vi sprida dessa enkla sanningar i hela Europa och vi måste samarbeta för att göra dem kända.
Utvidgningsprocessen har gått framåt tack vare en enastående beslutsamhet, tack vare politiskt mod och tack vare vår vision. Vi måste övertyga européerna om att vi alla vinner på att stå enade, och jag tänker inte enbart på de materiella fördelar som uppkommer genom att vi fördelar välstånd och en hållbar utveckling på världens största marknad. Jag tänker även i politiska termer: vi vinner alla, eftersom vi är medborgare i en demokratisk och ansvarsfull union.
Som jag redan har sagt beror trovärdigheten för en utvidgad union i första hand på trovärdigheten för dess institutioner och för unionen som aktiv aktör på den internationella scenen. Av den anledningen gläder det mig att det ingicks ett avtal mellan Europeiska unionen och Nato under toppmötet som gör det möjligt för oss att leda den fredsbevarande insatsen på Balkan redan från och med nästa år. Detta är ett ytterligare ansvar som vi måste och kan ta på oss.
Under nästa år kommer under alla omständigheter sanningens ögonblick när vi skall genomföra reformeringen av institutionerna. Vi kommer inte att kunna hålla de löften vi ger till våra medborgare om vi inte reformerar unionen i grunden. Medborgarnas respekt och uppskattning blir inte verklighet om vi inte bygger en union som är mer sammanhängande och enad och om vi inte förstärker dess beslutsprocesser. Alla måste med andra ord samarbeta med ordförande Giscard d'Estaing så att konventet blir en framgång.
Vår ökade sammanhållning och beslutsamhet bör också återspeglas i vårt internationella handlande. Vårt växande ansvar lämnar inget utrymme, som det gjorde tidigare, åt tvekan och passivitet. Av den anledningen är konventets uppgift och uppgifterna för alla som bidrar till dess arbete inte mindre viktigt än anslutningsförhandlingarna, för om inte konventet blir en framgång kommer vi att ha skapat ett stort men handlingsförlamat Europa.
Herr talman, herr statsminister, ärade parlamentsledamöter! Det finns med andra ord anledning att vara optimist. Dagarna i Köpenhamn och den generositet som framkommit i Köpenhamn - vi fruktade egoism och sprickor, men i stället fick vi uppleva en känsla av enighet mellan länder för vilka utvidgningen betyder olika saker, är något annat, upplevs på ett annat sätt, men som alla har insett den stora betydelsen av det som hänt - har visat att om vi klarar av de utmaningar som väntar oss, skulle vi verkligen kunna utnyttja den kombination av vision och pragmatiskt tänkande som har gjort Europeiska unionen till en modell för politisk integration som är unik i världen.
Avslutningsvis, herr talman, herr statsminister, ärade parlamentsledmöter, vill jag förutom min tacksamhet även framföra mina varmaste lyckönskningar inför den stundande helgen. Jag hoppas ni alla får tillbringa denna mycket välförtjänta viloperiod i lugn och glädje med dem som står er nära.
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, rådsordförande, ärade parlamentsledamöter! Ni kommer säkert att förlåta mig när jag säger att jag står inför er här i dag med en stor lättnad. Det är inte bara för att jag kommer att ha litet mindre att göra den kommande tiden utan framför allt för att jag är lycklig över att kunna konstatera att det gemensamma arbete de europeiska institutionerna och de 25 staterna i Europa uträttat har lett fram till önskat resultat. Det var inte självklart. När jag tänker på att vi förvisso redan i slutet av 1999 talade om att det kunde vara möjligt att avsluta förhandlingarna i slutet av 2002 måste jag ändå säga att det är något av ett under att vi lyckats.
Men som ni alla vet sker inte under av sig själv. Det kräver stark politisk vilja, beslutsamhet och även stor skicklighet. Därför vill jag vara mycket tydlig när jag säger att det har varit en glädje och ett privilegium för mig att i denna slutfas få samarbeta med det danska ordförandeskapet och en regeringschef som Anders Fogh Rasmussen. Han har verkligen arbetat beundransvärt beslutsamt och målinriktat.
Men jag vill också fastställa att utvidgningen inte bara är några få personers verk. Det har däremot visat sig - och det är det viktigaste för mig - att gemenskapsmetoden fungerar för att exakt och efter tidtabell avsluta något så komplext och svårt som förhandlingar om inträde i Europeiska unionen för tio länder. Det stämmer inte att gemenskapsmetoden inte fungerar när det handlar om stora och viktiga internationella frågor.
(Applåder)
Jag tror att alla här vet att Europaparlamentet har spelat en viktig och pådrivande roll i denna process. Det är jag mycket tacksam för. Jag vill också säga att parlamentets talman, Pat Cox, gått i spetsen för en rörelse som har gjort ett djupt intryck på kandidatländerna. Det sätt på vilket Pat Cox har företrätt Europaparlamentet i Central- och Östeuropa har i stor utsträckning bidragit till att stärka och skapa förtroende för de europeiska institutionerna.
(Applåder)
Vi har nu nått fram till en punkt som jag skulle vilja beskriva med de ord en av dagens mest betydelsefulla européer uttalade. Han är för övrigt även viktig för att den här utvidgningsprocessen skall lyckas. Påven Johannes Paulus II sade en gång: ?Det handlar om att Europa äntligen kan andas med båda lungor.? Det är precis dit vi nått.
(Applåder)
Vi kunde skörda frukterna i Köpenhamn av de frön som miljoner människor i Central- och Östeuropa sådde när de slogs för demokrati och frihet. Vi skall aldrig glömma att folket i de baltiska länderna aldrig - aldrig - beslutade att bli en del av Sovjetunionen. Folket i Polen, Ungern, Tjeckien och Slovakien bestämde sig aldrig för den kommunistiska regimen. Tvärtom har de under de svåraste förutsättningar byggt upp en demokrati och en människorättsrörelse. Vi behöver inte vara oroliga för att det kommer hit européer som inte har en aning om vad demokrati och mänskliga rättigheter är. Tvärtom kommer vi att erfara att den europeiska andan som bygger på demokrati, rättvisa och mänskliga rättigheter kommer att stärkas av dem som har fått kämpa för demokrati och mänskliga rättigheter.
(Applåder)
Det är inte bara inåt som mycket kommer att förändras genom denna utvidgning. Mycket annat kommer också att förändras och vi kommer att ha ett ännu större ansvar i vår internationella roll. Jag delar också den oro som en del hyser om att vi kanske inte är tillräckligt förberedda ännu för att verkligen kunna spela denna viktiga och stora internationella roll. Ryssland, Ukraina, Kaukasusländerna och Mellanöstern rycker allt närmare. De kommer oss allt närmare och de blir våra omedelbara grannar. Ordförande Prodi har talat om hur vi skall gestalta detta.
Mina damer och herrar! Arbetet är ännu inte avslutat, varken hos oss eller kandidatländerna. Anslutningsförhandlingarna kommer att fortsätta med oförminskad intensitet under nästa år. Kommissionen kommer att noga kontrollera om alla villkor uppfylls och som utlovat åter göra upp balansräkningen om hur förberedelserna fortskrider ett halvår före anslutningen.
Jag tror att vi har lyckats med att finna tillförlitliga regler, minska motsättningarna och begränsa riskerna. Kommissionen kommer under nästa år att tillsammans med ordförandeskapet lägga fram förslaget till anslutningsfördrag för Europaparlamentet. Det vi då behöver är att Europaparlamentet röstar för varje enskild stat och för fördraget i sin helhet. Det är Europaparlamentet som blir först att bestämma om vi kan nå målet på den väg vi slog in på i Köpenhamn. Europaparlamentet har ensamt privilegiet att fatta beslut om varje enskilt land. Det finns inget nationellt parlament som kan göra det. Det ni gör kommer att bli tongivande för det som måste ske i 25 nationella parlament under 2003.
2004 kommer 25 länder att tillhöra unionen. Två länder, Bulgarien och Rumänien, kan vara förvissade om ännu intensivare stöd i sina ansträngningar för EU-medlemskap 2007 som nu är vårt gemensamma mål. Turkiet har goda utsikter att inleda förhandlingar. Det är samma chanser som alla andra kandidatländer haft och förvaltat väl. Jag vill understryka det som ordförande Rasmussen sa: ordningsföljden är klar och kan under inga omständigheter ändras. Först måste det finnas klara och fullständiga politiska förutsättningar och därefter kan beslut fattas om att inleda förhandlingar.
(Applåder)
Kommissionen kommer inte att undandra sig sitt ansvar vad rapporten och rekommendationen anbelangar. Låt mig för tydlighetens skull säga att vi har utvecklat måttstockar för denna rapport de senaste åren och vi har utvecklat förfaranden och metoder. Vi kommer att arbeta med samma måttstockar, samma förfaranden och samma metoder. Det viktigaste är att den efterföljande rekommendationen baserar sig på resultaten av rapporten, inte tvärtom. Det kommer inte att bli så att vi har ett politiskt mål och redan kommer att veta vilken rekommendation vi vill ge och att rapporten skall utformas utifrån det. Rapporten kommer i stället att vara rättvis, objektiv och neutral. Det är en möjlighet för Turkiet och jag tror också att Turkiet har förutsättningar att uppfylla dessa villkor. De måste nu lägga all sin energi på att fullborda reformer och omsätta dem i praktiken. Det räcker inte för oss att se ett förbud mot tortyr på papper. Vi vill vara säkra på att ingen människa torteras till döds i något turkiskt fängelse eller på någon turkisk polisstation.
(Applåder)
Mina damer och herrar! Vi har i Europaparlamentet ofta talat om behovet av en bred, offentlig debatt. Den är nu än viktigare för att se till att ratificeringen lyckas. Låt oss hålla huvudet kallt när vi ger oss in i debatten, använda sakliga argument men också vara entusiastiska för det Europa som nu håller på att ta form.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr ordförande för Europeiska rådet, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill uttrycka mitt förbehållslösa stöd för och berömma det danska ordförandeskapet och tacka för detta verkligt utmärkta ordförandeskap. Jag vill personligen tacka ordföranden för Europeiska rådet, herr Rasmussen, men också Europaministern, vår förre kollega Bertel Haarder, vice statsminister Ben Bendtsen, som har uträttat mycket för energimarknaden samt naturligtvis även utrikesminister Per Stig Møller.
Eftersom det inte framgått vill jag även nämna att min kollega i folketinget, Knud Kirkegaard, i nära samarbete med Christian Rovsing och mig har genomfört en konferens mellan gruppordförandena och de nationella partigruppsordförandena i Bryssel där vi också förberedde dessa frågor inför Köpenhamn. Det är viktigt att vi skapar ett nätverk av kontakter med de nationella parlamenten och jag vill särskilt tacka kollegerna från det danska parlamentet så hjärtligt för detta.
Mina damer och herrar! Det danska folket med sin företrädare den danska regeringen kan vara stolt över vad man gjort för Europa det senaste halvåret. Jag hoppas att det danska folket visar lika stor beslutsamhet i frågan om inträdet i det gemensamma europeiska valutasamarbetet. Jag önskar er lycka till med detta, herr statsminister Rasmussen.
(Applåder)
För egen del vill jag säga att ert ordförandeskap också är ett bevis på att även länder som inte är så stora kan uträtta mycket. Jag kallar medvetet inte Danmark för ett litet land tack vare våra stora landvinningar under ert ordförandeskap. Vi måste i konventet också besinna vilket alternativ vi skall ha till ett sexmånatligt ordförandeskap. Det måste finnas mycket goda argument för att byta det systemet. Ert ordförandeskap liksom andra har bevisat att det land som innehar ordförandeskapet inte bara medför ärelystnad utan även engagemang för Europa.
(Applåder)
För om vi åter har en generalsekreterare för rådet som inte både är hög representant och utåt framstår som generalsekreterare, rekommenderar jag våra kolleger i konventet att grundligt överväga dessa frågeställningar. Här vill jag uttrycka min uppskattning för Solana, detta är inte kritik riktad mot honom.
Herr ordförande för Europeiska rådet! Ni talade om en dröm som gått i uppfyllelse och vi kan bara instämma. Det är en dröm som gått i uppfyllelse men detta historiska beslut i Köpenhamn har också visat att de länder som skall bli medlemmar redan är ganska lika länderna i Europeiska unionen. Om man betänker detta - när det gällde ekonomiska frågor uppmuntrade vi ju er till flexibilitet - avviker inte polackerna och de andra så mycket från vad vi är vana vid i Europeiska unionen i dag. En stor europeisk tidning talade om en förfärlig, trevlig, europeisk familj. Det är precis vad Europa är. Vi ser fram emot den dag då fördragen undertecknas, att vi kommer att ha observatörer i Europaparlamentet och framför allt att man glädjande nog i enlighet med vår grupps förslag betraktar Europavalen 2004 som ett orienterande ramverk för utvidgningsprocessen i stort och så kommer det nu också att bli.
Men ett tacksamhetens ord går också till kommissionen, herr kommissionsordförande Prodi och herr kommissionär Verheugen. Det kommissionen gör är ju inte något uppseendeväckande, utan en ansträngning som görs varje dag. Den framgång som nåddes i Köpenhamn med ert stora engagemang var möjlig tack vare att kommissionen men även vi som parlament stött denna process under flera års tid. Därför hyser vi starka känslor för att gemenskapsmetoden även måste vara central i arbetena i konventet, så att det nya Europa tillämpar rätt metod inte bara vad gäller den geografiska utvidgningen utan även principerna.
För att kommentera Turkiet välkomnar vi verkligen om Turkiet lyckas uppfylla de politiska kriterierna till hösten 2004. Det vore en enorm framgång för Turkiet och en enorm framgång för Europa. Men vi säger lika bestämt och beslutsamt att det inte får råda någon politisk opportunism om huruvida Turkiet uppfyller de politiska kriterierna: här är det lagen som gäller. Om det är vi som har ansvaret efter Europavalen kommer vi att insistera på att kommissionen - och det tvivlar jag inte på eftersom det är den stora utmaningen för dagens kommission företrädd av er ordförande och kommissionär Verheugen - även strängt kommer att se till att det inte är den politiska konjunkturen utan verkligen lagstiftningen och kriterierna som ligger till grund för en bedömning. Vi kommer att följa er på denna väg.
Jag vill öppet tala om för våra amerikanska vänner - och vi som Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater saknar inte solidaritet - att vi alltid står vid Amerikas förenta staters sida på ett försvarbart sätt men vi tänker naturligtvis också efter själva. Av den anledningen säger vi också att vi inte kommer att ge efter för några påtryckningar från Förenta staterna eller från vem det än må vara när det handlar om att vår europeiska värdegemenskap vilar på en rättslig grund.
(Applåder)
Låt mig göra en sista kommentar, herr ordförande för Europeiska rådet. Vi vill inte inskränka ert arbete men vi hade önskat att slutsatserna från Köpenhamn även hade innehållit en kommentar om Tjetjenien. Ni har talat om mänskliga rättigheter och jag anser det vara vår plikt och skyldighet att inte bara ägna oss åt oss själva utan även försvara de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionens geografiska närhet och globalt. Då vill jag att vi inte böjer oss för någon utan värnar om de mänskliga rättigheterna. Här har vi en gemensam uppgift för framtiden. Lycka till även efter Köpenhamn! Ni kan känna er stolt över vad ni har uppnått och vi är glada över att ha fått följa er på vägen!
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Ni, herr rådsordförande, kan i dag glädja er åt att ni har uppfyllt er plikt och ni förtjänar min grupps, det Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, allra uppriktigaste gratulationer, eftersom ni lyckades med att ta detta historiska steg under ert ordförandeskap och med er regering. Jag gratulerar särskilt vår kära före detta kollega, Bertel Haarder, till hans bidrag.
Ni gjorde en jämförelse genom att säga att ni har avslutat ett långdistanslopp. Enligt min åsikt har ni under det danska ordförandeskapet snarare slutfört ett sprinterlopp, ett tempolopp, linkandes på ett ben, och ni har vunnit det. Jag anser att ni förtjänar särskilda gratulationer för detta.
Nu är det vår tur, som ledamöter av Europaparlamentet, och alla medlemsstaternas parlament och de parlamentariker som redan ingår i det utvidgade Europa, att ta nästa steg och det är viktigt att vi inte underskattar vikten av att föra en dialog med den allmänna opinionen, förutom att uppfylla vår plikt. Jag tar ordförande Prodi på ordet om att en informationskampanj kommer att anordnas, den måste vi delta i. Vi är beredda att diskutera budgeten för denna kampanj omedelbart.
Jag vill även gratulera kommissionen - som är den part som har förhandlat - kommissionens ordförande, kommissionär Verheugen, och låt mig även nämna generaldirektören för utvidgningen, Eneko Landáburu, vi har kämpat tillsammans mot Francodiktaturen och för integrationen i Europa. Jag anser att han har fullgjort sina uppgifter på ett seriöst sätt och tillfört sin erfarenhet i denna process.
En fråga bara, herr tjänstgörande rådsordförande, om den demokratiska integrationsprocessen i dessa länder - och jag ser att ni har tagit med det förslag som Hänsch kom med, som antogs av Europaparlamentet, om att dessa länder skall kunna delta i valet 2004. Frågan är övergångsperioden. Ni har sagt att ni kommer att rådfråga parlamentet efter det att ni fattat beslutet och att det kommer att ske innan slutet av januari. Kommer ni att rådfråga oss om fullbordade faktum eller är det ett interinstitutionellt avtal? Det finns nämligen många frågor som inte har lösts ännu. Till exempel vet jag inte om ni har lagt märke till att det i enlighet med Nicefördraget kommer det att finnas en eller två kommissionärer, alltefter medlemsstat, till 2005. Kommer detta att ändras eller inte? Vi anser att det, förutom kommissionens övergång, är nödvändigt att diskutera den här frågan: kommer det att finnas en andra polsk kommissionär i tre månader eller inte? Vad kommer att hända med parlamentsledamöterna? Vi måste diskutera detta, men frågan är om vi kommer att kunna enas om den här punkten.
En ytterligare kommentar om Turkiet: Jag anser att vi måste säga till våra turkiska vänner att de förspillde ett viktigt tillfälle genom att inte låta Leila Zana komma hit under den vecka då Sacharovpriset delades ut.
Vi, som är för Turkiets anslutning till Europeiska unionen, fortsätter att hävda att det som behövs i Turkiet är en demokrati där den civila makten har övertaget över den militära makten. Detta är den centrala frågan och det är den frågan som vi tydligt måste lägga fram för våra turkiska vänner.
När det gäller Cypern kanske Turkiet nu har ett objektivt intresse av att den evige Denktash ändrar åsikt och finner en lösning till februari för att kunna nå en fullständig integration av hela ön.
Herr rådsordförande! Ni har gjort en djärv förklaring om Mellanösternfrågan och jag anser att vi måste stödja den. Förenta staternas försök att frysa kvartettens förslag kan inte godtas och det måste även välkomnas att kommissionen har lyckats häva spärren av finansieringen av det palestinska valet. Jag anser att Europa har ett mycket stort ansvar för situationen i Mellanöstern.
Slutligen, herr talman, vill jag också ge uttryck för min grupps djupa missnöje med hur rådet och kommissionen agerar när det gäller problemet med katastrofen med Prestige. Spanien har inte behandlats likadant som Tyskland, Österrike och Centraleuropa under deras krissituation som ordföranden sade, eftersom man inte har utverkat nya medel, man har gjort en omfördelning av de medel som finns. Jag kan upplysa er om att det råder stor besvikelse och förbittring i mitt land och problemet sprider sig till andra delar av unionen.
Herr talman! Jag avslutar med att säga följande: Nu när Danmark har lyckats ta detta historiska steg, var snälla och kom ihåg oss litet mer, övervinn det motstånd som fortfarande finns kvar bland medborgarna och jag hoppas även att Danmark övervinner motståndet mot den gemensamma valutan. Jag är övertygad om att ni kommer att göra det.
(Applåder)

Watson (ELDR).
Herr talman! För Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp skulle jag vilja gratulera rådets ordförande till en framgångsrik avslutning i Köpenhamn av ett utmärkt danskt ordförandeskap. Vad jag vet är det ovanligt att ett ordförandeskap får så omfattande lovord från alla sidor av denna kammare. Förbättringen i förbindelserna mellan rådet och parlamentet har varit påtaglig och i det sammanhanget har vi mycket att tacka vår före detta och mycket uppskattade kollega Haarder. Resultatet av det här toppmötet är en hyllning till Fogh Rasmussens förhandlingsskicklighet och den envishet som både han och hans arbetsgrupp visat. Deras beslut att målmedvetet inrikta sig på utvidgningen lyckades bra: Europa kan nu återförenas.
Vi får dock inte bli självbelåtna. Ett fullständigt genomförande av Köpenhamnskriterierna, både i de nya länderna och i de nuvarande medlemsstaterna, måste fortsätta att vara en viktig fråga. Dessutom måste folkomröstningar vinnas i alla de nya länderna - folkomröstningar i vilka var och en av oss kan spela en viktig roll, om vi så önskar.
Köpenhamn ger Bulgarien och Rumänien utsikter till mer omfattande föranslutningsstöd och till ett medlemskap 2007. Medan dessa två länder helt klart kommer att ingå i utvidgningens nästa våg så måste vi även i fortsättningen låta oss ledas av principen att varje kandidatland skall bedömas rent objektivt.
Liberaldemokrater skulle ha föredragit en tidigare granskning av Turkiets förutsättningar för anslutning. Turkiet är nu dock tydligt på väg mot ett medlemskap och, om Köpenhamnskriterierna uppfylls i slutet av 2004, kommer min grupp att kräva av regeringarna att de håller sina löften om att inleda medlemskapsförhandlingar.
En överenskommelse om Förenta nationernas plan om återförening av Cypern skulle ha varit russinet i kakan vid Köpenhamnsmötet. Vi förblir dock optimistiska om att den överenskommelsen kan uppnås så att ett enat Cypern kan underteckna anslutningsavtalet i april 2004. Vi hoppas att Turkiet kommer att gripa den möjligheten att bekräfta sitt europeiska kall genom att sätta press på Denktash att nå en kompromiss.
Hyllningar angående det historiska beslutet att återförena Europa - och jag välkomnar den mycket framträdande roll som spelats av liberaler i rådet, kommissionen och parlamentet, oavsett om de på bänkarna framför oss kallar sig själva så eller inte - borde dock inte tillåtas överskugga ett annat viktigt genombrott i Köpenhamn. Det var överenskommelsen med Turkiet att tillåta EU:s snabbinsatsstyrka att fortsätta ha tillgång till Natos resurser. Europas säkerhets- och försvarsambitioner kan nu prövas när EU tar över ?Operation Amber Fox? i Makedonien. Det kan bana väg för mer ambitiösa uppdrag i framtiden, däribland fredsbevarande insatser i enlighet med FN:s stadgar.
Ett utvidgat Europa måste vara berett att ta sitt ansvar i världen, antingen det är i Mellanöstern - jag gratulerar rådet till dess kraftfulla förklaring om den konflikten - eller på annat håll. Vi måste vara ett bålverk för frihet och demokrati och en kraft för rättvisa. I uppbyggandet av den styrkan har vi mycket att tacka Danmark för.
(Applåder)

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Toppmötet i Köpenhamn utgör obestridligt en historisk etapp för den europeiska integrationen. Jag tackar det danska ordförandeskapet som aktivt har bidragit till detta.
Man måste glädja sig åt att ingenting i detta skede har äventyrat fullföljandet av ert arbete. Denna utvidgning kan och bör utgöra en möjlighet för Europa att skapa stabilitet, fred, enande av kontinenten, en möjlighet att närma folken och åstadkomma utbyte av idéer, möjligheter till gemensam utveckling samt ökat inflytande på världsarenan.
Ändå undrar jag om man kan hålla med om vad ni, herr rådsordförande, sade i lördags. Jag citerar: ?Hädanefter har vi en gemensam vision av ett integrerat Europa?. För min del skulle jag vara mer försiktig. Vad gäller folken i kandidatländerna förefaller det mig som om vi inte är helt ense. Vid slutet av dessa långa och svåra förhandlingar är vissa sår ännu oläkta. Jag är övertygad om att vi förr eller senare riskerar att få betala den i mina ögon allför frikostiga utformningen med tanke på innehållet, och som ibland kan uppfattas som högdragen vad gäller formen för våra förhandlingar med dessa länder.
Har man till exempel beaktat den beklagliga inverkan på samtliga befolkningar i de berörda länderna av den diskriminerande åtgärden vad gäller de direkta jordbruksstöden från och med nu och fram till 2013? Detta beslut har i mina ögon kraftigt styrkt den dolda uppfattningen hos de 15 medlemsstaterna om länderna i Centraleuropa som medlemmar av lägre rang. För övrigt har de drastiska garantiklausuler som ålagts våra partner också bidragit till detta intryck av ojämlika förhållanden mellan ett A- och ett B-lag. Vi får inte heller glömma den stränghet med vilken gemenskapens regelverk har tillämpats, trots att deras ekonomier är svaga och trots de orimliga kostnaderna för en brutal övergång till marknadsekonomi.
Likaså har de femton medlemsländerna, genom att de stöder sig på en lägsta finansieringsnivå, som alltid understiger 0,1 procent av den årliga bruttonationalprodukten, givit intryck av att de underförstått har gått in för en rabatterad utvidgning.
Under hela denna process har man vid mer än ett tillfälle haft intrycket att unionen har intagit den rikes och mäktiges högdragna hållning gentemot en fattig anförvant, som själv inte har något annat val än att ge vika eller att dra sig undan. Det är inte av en slump som den polske utrikesministern alldeles före toppmötet i Köpenhamn kunde tala om diktat eller hans kollega med ansvar för jordbrukspolitiken om kapitulation. Vi måste akta oss för återverkningarna av internaliserade förödmjukelser! Låt oss inte glömma att folkomröstningarna om ratificeringen skall äga rum de första månaderna av år 2003.
Det förefaller mig därför som om vi måste göra något för våra partner: Skicka en signal om respekt och öppenhet, i synnerhet meddela att vi inte betraktar gemenskapsrätten som något orubbligt, eftersom verkligheten skulle avslöja begränsningarna eller inkonsekvenserna inom ett eller annat område. De 15 medlemsstaterna betraktade just stabilitetspakten som en del av gemenskapsrätten, ända till den dag då Romano Prodi på något sätt relativiserade dess tillämplighet. Medborgarna i kandidatländerna är för övrigt inte de enda som har ansatts av tvivel eller oro; medborgarna i de nuvarande medlemsstaterna känner likadant. Så snart medborgarna inte känner sig verkligt delaktiga i ett projekt, när de har en känsla av att besluten fattas högt över deras huvuden, och att de åläggs en mängd normer, lagar och olika förelägganden, som ofta får allvarliga följder, uppfattar de i första hand, med rätt eller fel, i högre grad riskerna än möjligheterna för varje ny insats.
Men utvidgningsprocessen har hittills förts utan medborgarnas medverkan. Genom opinionsundersökningar har vi fått veta att fyra av tio unionsmedborgare inte kan nämna ett enda kandidatland, och av dem som nämner ett anför nästan en tredjedel Turkiet. På denna punkt är det också nödvändigt med initiativ. Vi måste främja alla möjligheter till möten mellan öst- och västeuropéer för att ta itu med utmaningar som berör dem och som framkallar entusiasm. Just nu vimlar det av samhällsproblem som, från säkerheten till sjöss till folkomflyttningarna, kräver ett utvidgat Europa som insats. På samma sätt förhåller det sig med behovet att värna om sysselsättning och utbildning och att försvara den allmänna tjänstesektorn, med nödvändigheten att hävda de politiska besluten gentemot marknadens krav, med unionens ställning på världsarenan och med de sociala aktörernas plats i beslutandeprocessen. I och med att vi rör oss mot antagandet av ett nytt fördrag, som dessutom rör författningen, måste planerna på ett utvidgat Europa och syftet med detta utsättas för debatt i våra samhällen, annars skulle vi inte vara skyddade mot allvarliga händelser som skulle kunna rubba den civilisationsplan som vi alla vill lyckas med.
Slutligen, herr talman, har man, dock inte här, förklarat att denna stora utvidgning innebär en revansch för Jaltaavtalet. Att ge sig in på detta område skulle enligt min åsikt vara fel väg. Man kan varken bygga något sunt eller något hållbart på en revansch. Jag anser att det är helt föråldrat att frammana ett kallt krig. Det tillhör det tjugonde århundradets tragedier, som enandet av Europa i dag måste ge oss en möjlighet att övervinna. Det är möjligt, om vi inte nostalgiskt blickar tillbaka på det förflutna, mot den välsignade tiden som dominerades av ?Mitteleuropa?, arvet från den habsburgska epoken. Nu måste vi förtroendefullt rikta våra blickar mot framtiden för att tillsammans leda det återförenade Europa in i det tjugoförsta århundradet.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar! För att vi ärar oss och är så belåtna med oss själva vill jag vara lite sarkastisk: ni var fantastiska, pojkar! Även till damerna som vi tyvärr inte ser i bänkarna vill jag säga: ni damer var också fantastiska! Det gjorde ni bra!
Nu har vi utvidgningen här, tveklöst en stor prestation av kommissionen, rådet, det danska ordförandeskapet och de tidigare ordförandeskapen. Det kommande ordförandeskapet kommer säkert också att få som uppgift att förverkliga utvidgningen. Det kommer att bli svårt. Det gäller inte bara det som Francis Wurtz sade om omröstningarna som skall till i de olika länderna utan vi kommer att mötas igen. Jag kan bara hoppas att inte utvidgningen ger samma baksmälla som återföreningen i Förbundsrepubliken Tyskland, eftersom ekonomin inte går ihop och för att människor plötsligt märker att det de drömt om inte omedelbart blir verklighet. Då kommer vi återigen att tala om de ekonomiska ramarna. Francis Wurtz! Problemet är inte att vi inte utlovat något direktstöd till 2013 utan att vi inte är i stånd att ifrågasätta direktstöden och att vi inte här och nu återupprättat rättvisan genom att reformera jordbruket så att vi kan utveckla en ny politik genom utvidgningen.
Det tjänar ingenting till att utvidga det som är felaktigt. Det tjänar bara någonting till om vi med utvidgningen förändrar det felaktiga och tillsammans gör det rätta. Många gånger har vi inte gjort det. Därför anser jag följande om Turkiet: Självklart skall vi ta hänsyn till kriterierna men vi måste definiera dem. Vi kräver av kommissionen att de kommande månaderna meddela oss vilka dessa kriterier kommer att bli. Vad kommer vi egentligen att behöva diskutera med Turkiet under de kommande två åren? Skall vi diskutera frågan om huvudbonader? Är det ett Köpenhamnskriterium? Naturligtvis inte. Vi skall diskutera grundläggande frågor om demokratin och återinförandet av den. För detta behöver vi en vägledning.
Sedan vill jag säga något om Irak. Jag tycker att det som rådet har sagt är bra. Man kan tolka FN-resolutionen på det ena eller det andra sättet. Tyvärr tolkas den t.ex. av förbundsregeringen, som jag står mycket nära, så att man också kan läsa den som amerikanerna gör, nämligen att det inte behövs en ny diskussion i säkerhetsrådet. Det tycker jag är fel. Jag hoppas att européerna, som européer, insisterar på den riktiga åsikten att om resolutionen inte följs krävs en ny diskussion och omröstning i rådet. Det kan inte vara så att det är amerikanerna själva som avgör om resolutionen har följts eller inte!
Avslutningsvis måste man som Poettering så riktigt sade, först träna på att göra det mot ryssarna om man vill bjuda motstånd mot amerikanerna. Då måste man säga till ryssarna i all vänskaplighet - och vi befinner oss ganska nära varandra - men inte på det sättet! Jag vill tacka danskarna för att man inte utvisade Sakajev. Det var rätt och jag hoppas att inte engelsmännen kan utvisa honom heller! Men om Sakajev skall få politisk asyl i Europa måste ju något gå riktigt galet i Tjetjenien. Jag anser att vi inte får sammanträda med Ryssland utan att säga att det som händer i Tjetjenien inte bara är mycket illa, det är kolonialkrig. Det vill vi inte uppleva igen i Europa!
(Applåder)

Pasqua (UEN).
Herr talman! Jag anser att det är i sin ordning att parlamentet meddelar sin åsikt om resultatet av toppmötet i Köpenhamn, och jag var beredd att lyckönska de tre närvarande ordförandena till de resultat som uppnåtts. Men jag avstår, eftersom de har lyckönskat varandra nog, både sig själva och varandra, vilket ändå har förefallit mig något överdrivet.
Men i morse var jag underligt nog delvis överens med Barón Crespo, när han slutligen sade: ni har gjort ert arbete. För att vara helt uppriktig måste jag tillägga att ni har gjort ett bra jobb.
Till rådets tjänstgörande ordförande skulle jag vilja säga att han faktiskt har lyckats och att han, i synnerhet under de sista samtalen, undvek det värsta, det vill säga att ägna sig åt något slags köpslående, när vi i själva verket befann oss inför ett historiskt ögonblick. Det måste ni få beröm för.
Det är ett historiskt ögonblick, och det har påpekats tillräckligt ofta. Jag förstår mycket väl att Francis Wurtz inte vill att vi skall hänvisa till en viss period i vår moderna historia. Men trots allt har detta ärr på Europas kropp, detta sår, nu försvunnit. Det handlar inte om en utvidgning, för detta ord förefaller mig olämpligt, rent av opassande. Det handlar snarare om ett återvändande, om återförening inom den enhet som aldrig borde ha upplevt någon skilsmässa.
Jag vill tillägga att det budskap som vi bör sända till de folk som förenar sig med oss är ett budskap om solidaritet, ett budskap om förståelse för allt som de har utstått under dessa perioder av förtryck.
Jag skulle också vilja säga följande: förskjutningen av gravitationscentrum mot öster får inte göra att vi glömmer bort södern, något som redan har sagts i Köpenhamnsdeklarationen, och får inte heller göra att vi glömmer vårt ansvar för randregionerna. Jag tar tillfället i akt, när de tre ordförandena är närvarande, för att påminna dem om detta, för just nu utgörs Europeiska unionens gränser av sådana regioner i Spanien, i Frankrike och i Portugal.
Av denna anledning skulle jag vilja delge er min oro, när jag hör vissa ansvariga i kommissionen eller konventet antyda att man, inom ramen för klarläggandet av texterna, mycket väl skulle kunna utesluta artikel 299.2, i Amsterdamfördraget, som ger det rättsliga handlingsunderlaget för dessa randregioner. Jag vill göra parlamentet uppmärksamt på de risker som detta skulle medföra på lång sikt.
(Applåder)

Bonde (EDD).
Fru talman! Äras den som äras bör. Anders Fogh har klarat sig mycket bättre än euron. Den danske statsministern och den danske EU-ambassadören förtjänar beröm för att de punktligt avslutade förhandlingarna, men resultatet varslar om en katastrof. Aldrig tidigare har så många rika länder visat en sådan girighet gentemot så få. Större delen av de polska jordbrukarna kommer att bli nettobidragsgivare till Europeiska unionen. De kommer att betala mer i EU-avgifter än de får. Mer välbeställda jordbruk kommer i gengäld att få en stor förmögenhetsökning, som kommande jordbrukare skall förränta. Ett hektar jordbruksmark kostar i Nederländerna trettio gånger så mycket som i Polen. När man ger polska och nederländska jordbrukare samma rätt att köpa mark av varandra, betyder det inte att jämlikhet råder! Jordbruksbestämmelserna bör revideras radikalt, så att vi kan undvika dels att högre jordbrukspriser kapitaliseras och leder till nya stödbehov, dels att en miljon polska jordbrukare går ett liv som arbetslösa till mötes i städerna.
Budget- och strukturfonderna bör också revideras. Avskaffa bidragen till de rika länderna! Ge de nya länderna gratis medlemskap i stället för teoretiska strukturfondsbidrag, som de inte kan ta emot på grund av våra byråkratiska förfaranden och krav på medfinansiering. Låt oss genomföra en drastisk reducering av de 85 000 sidorna EU-lagstiftning! Låt oss endast ställa krav på att kandidatländerna skall uppfylla våra standarder när de exporterar till oss. Låt oss ge dem längre övergångsordningar, dvs. lösare tyglar och därmed större frihet. Låt oss tillåta en långt större flexibilitet än den vi nu har enats om.
Jag kritiserar inte Anders Fogh Rasmussen på grund av resultatet. Han kunde inte åstadkomma någonting bättre med det mandat han hade fått, men han bör nu som dansk statsminister påtala att utvidgningen kommer att misslyckas om man inte företar radikala reformer. I ett EU med 25 länder och flera på väg kan man inte lagstifta som om det vore en stat. Europeiska unionen bör nu fokusera på de gränsöverskridande aspekterna och låta medlemsstaternas parlament anta större delen av lagarna. Ett utvidgat EU kan fungera endast som ett demokratiernas och mångfaldens Europa. Det förutsåg vi då vi namngav vår grupp.

Dupuis (NI).
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Jag anser att framgången för det danska ordförandeskapet är obestridlig. När detta är sagt hoppas jag att det danska ordförandeskapet, att herrarna Rasmussen och Haarder förlåter mig om jag uppehåller mig vid två skuggzoner.
Som Pasqua har sagt gäller den första ?återföreningarna?. Tyvärr är dessa återföreningar inte fullständiga och jag tackar ordförande Prodi för att han med tanke på toppmötet i Thessaloniki har tillkännagett ett förslag som gäller de fem länderna på Balkan. Vi har också de tre länderna i Kaukasien: Georgien, Armenien och Azerbajdzjan. Vi har även Moldavien. Dessutom har vi Israel. Jag hoppas att Europeiska unionen kommer att fatta ett beslut beträffande dessa länder.
Hans-Gert Poettering och Daniel Marc Cohn-Bendit har talat om den andra skuggzonen, Tjetjenien. Jag skulle vilja tacka det danska ordförandeskapet och de behöriga danska myndigheterna för den ställning de intog i Zakaievaffären. Men Zakaievaffären är inte avslutad. För de tjetjenska företrädarna och för företrädarna för andra förtryckta folk i världen finns det ett problem som gäller uppehållstillstånd, ett problem som gäller fri rörlighet inom Europeiska unionen.
Jag skulle vilja uppmana det danska ordförandeskapet att ta ett initiativ i denna riktning. Kommissionär Vitorino har påpekat att artikel 14.3, som gjorde det möjligt för unionen att upprätta svarta listor för Jugoslavien 1999 med anledning av Kosovo, och som nyss har gjort det möjligt att upprätta en svart lista med anledning av de vitryska myndigheterna, även gör det möjligt att skapa vita listor, det vill säga listor över personer som man vill ge tillstånd att röra sig fritt och uppehålla sig på Europeiska unionens territorium. På så sätt skulle vi undvika oberättigade och oförsvarliga påtryckningar, i likhet med dem som har utövats mot ert land av Ryssland under de senaste månaderna. Därför vill jag uppmana er, herr tjänstgörande rådsordförande Haarder, att tillsammans med Vitorino undersöka hur man med tanke på det tjetjenska problemet, kan genomföra det som är bestämt i artikel 14.3, i Fördraget om Europeiska unionen.

Rovsing (PPE-DE).
Fru talman, rådets ordförande, kommissionens ordförande! Jag instämmer varmt i de lyckönskningar som det danska ordförandeskapet har fått från alla håll. De är välförtjänta. Själv trodde jag knappt att det skulle vara möjligt att hinna med utvidgningen och de enorma problem som är förbundna med denna på den otroligt korta tid som stod till förfogande. Det är ett imponerande arbete i såväl administrativt som tekniskt hänseende, som förtjänar den största uppskattning. Jag vet att kommissionens medarbetare under ledning av Verheugen, det danska utrikesdepartementet, det danska regeringskansliet, Europaparlamentet - ja alla har samverkat - och tack vare det danska ordförandeskapets målsättning att nu skulle det lyckas, också har lyckats. Det var en imponerande prestation, som delvis berodde på att man tydligt klargjorde vad som gällde och vad som prioriterades. Man sade: Hjälp oss nu, vi lyssnar och vi samarbetar. Samarbetet lyckades och det var en förnämlig prestation.
Mötet här i Europaparlamentet med alla företrädare för de nya länderna var en stor upplevelse för mig. Det var rörande att lyssna till deras prioriteringar avseende frihet, rättvisa, rättssamhälle och parlamentarisk demokrati. Ja, det är det vi alla önskar och det är därför vi utvidgar. Vi önskar fred, frihet, stabilitet, respekt för mänskliga rättigheter osv. Det var precis vad de nämnde, klart och tydligt. Det var våra vänner vi mötte, kanske med en högre ambitionsnivå på dessa områden än vi normalt ger uttryck för, men de har också en bakgrund som gör detta berättigat.
Jag tillåter mig att nämna en sak som rådets ordförande utelämnade, nämligen att man för första gången TV-sände från såväl inledningen som avslutningen av rådets möten i Köpenhamn. Det är ett mycket stort framsteg när det gäller öppenhet, och om det är något vi från Europaparlamentets sida haft önskemål om så är det just större öppenhet.
Jag vill också nämna att det var imponerande att Kaliningradproblemet fick sin lösning under de besvärliga förhållanden som rådde under den aktuella perioden. Men det visade återigen att viljan, sammanhållningen och samarbetet blev avgörande för att man skulle kunna lösa också detta problem.
Gratulerar! Vi ser fram emot att välkomna de nya medlemmarna här i Europaparlamentet och tackar rådets ordförandeskap och kommissionen som har gjort detta möjligt.
(Applåder)

Titley (PSE).
Fru talman! Winston Churchill talade en gång om en järnridå som sänktes över Europa. I dag kan vi tryggt säga att den järnridån inte bara har lyfts upp utan även har plockats ned, packats in i en låda och förvisats till historiens vindskammare där den kommer att tjäna för att påminna oss om historiska hemskheter. Vi har mycket att fira i dag. Köpenhamn återförenade Europa 13 år efter Berlinmurens fall och på dagen 21 år efter att undantagstillstånd infördes i Polen och redan de sakerna känns som om de hör till en annan tidsålder. 
Jag gratulerar det danska ordförandeskapet och kommissionen till att de fört tio parallella och mycket olika förhandlingsomgångar till ett lyckligt slut, icke förglömmandes att det bara för några veckor sedan verkade som om vi inte skulle klara det. Jag tror det är omöjligt att underskatta vikten av det som uppnåtts i Köpenhamn.
Med risk för att anklagas för att sätta sordin på vårt firande så måste jag dock påpeka att vi inte är framme än. Det är fortfarande mycket som måste göras. Kandidatländerna måste fortfarande uppfylla våra normer och de får inte tillåtas att minska sina ansträngningar. Kommissionen måste fortfarande lägga fram sin slutrapport om kandidatländerna och vi måste se till att processen inte urartar till ett krångligt gräl om påläggande av garantier. Vi måste fortfarande få processen ratificerad av parlamenten, särskilt av Europaparlamentet. Vi kommer att granska avtalen noga och med öga för detaljer och ingen får ta parlamentets röst för självklar.
Vi måste fortfarande sälja utvidgningen till befolkningen, både i EU och i kandidatländerna. Vi får inte ta befolkningens medhåll för givet. Trots Rovsings anmärkningar nyss så måste vi fortfarande få Kaliningradlösningen att fungera, och fungera på ett sätt som inte undergräver Litauens suveränitet. Vi måste fortfarande se till att de finansiella arrangemangen verkligen fungerar och vi måste även se till att parlamentets roll i dessa finansiella arrangemang blir fullständigt respekterad.
Vi måste fortfarande reformera vår gemensamma jordbrukspolitik innan den gör oss ekonomiskt och politiskt konkursfärdiga. Vi måste fortfarande besluta hur EU med 25 eller fler kan fungera eftersom ett misslyckande i reformeringen av vår beslutsprocess kommer att garantera att den här utvidgningen bryter ned Europeiska unionen i stället för att skapa den.
Mycket har gjorts men det är fortfarande mycket kvar. Vi får inte minska våra insatser för Rumänien och Bulgarien och de får inte heller förutsätta att 2007 är ett garanterat anslutningsdatum. Jag välkomnar det beslut som fattats om Turkiet - även om jag hade föredragit datumet den 1 maj 2004 - men det här måste bli ett avgörande moment i våra förbindelser med Turkiet. Vi garanterar att förhandlingar kommer att inledas om de uppfyller Köpenhamnskriterierna i december 2004 men vi måste i lika hög grad vara tydliga i att om kriterierna inte uppfylls så kommer Turkiets anslutning att strykas från dagordningen för en överskådlig tid framåt. Vi måste börja tala allvar med varandra.
Jag välkomnar beslutsamheten att lösa Cypernfrågan och skulle vilja påpeka att eftersom vi alltid sagt att vi inte skulle tillåta tredje parter att inlägga sitt veto mot vår framtid så tvingar det här oss att få till stånd en överenskommelse i den här långa debatten. Herr statsminister! Jag har av min regering blivit sagd att i Köpenhamn var ni alltid väl pålästa, beslutsamma, kloka och visade prov på verkligt ledarskap. Om vi skall överbrygga de hinder som ligger framför oss - institutionella förändringar och behovet av politiska och ekonomiska reformer - behöver vi se sådant ledarskap litet oftare och då kan vi verkligen börja fira.
(Applåder)

Malmström (ELDR).
Fru talman! Ordet ?historisk? har använts väldigt ofta i samband med recensionerna från Köpenhamn. Det börjar kännas lite uttjatat, men det finns inget bättre ord. För visst är det ett historiskt beslut att tio länder, f.d. kommunistdiktaturer, nu är välkomna in i gemenskapen och värmen! Äntligen enas kontinenten och dess medborgare!
Historiskt var det också att dörren öppnades så tydligt för Bulgarien och Rumänien, och historisk var signalen till Turkiet. EU är ingen kristen klubb. Det är en union av värderingar, som försvarar demokrati och mänskliga rättigheter.
Visserligen är alla toppmöten ett lagarbete, men det finns förfärande exempel på när detta lagarbete har havererat och smockan hänger i luften. Det har kunnat kännas långt utanför de slutna lokalerna. En viss dramatik var det säkert i Köpenhamn; det får ju aldrig vara alltför uppgjort från början. Trots detta, framför allt trots eftergifterna inom jordbrukspolitiken, hoppas liberalerna att reformerna kommer att kvarstå. Viljan var stark. Alla var öppna för en kompromiss, men det är danskarna som skall ha äran av resultatet. Ert mål, från Köpenhamn till Köpenhamn, har varit kristallklart hela vägen. Trots att vissa tvekade, gjorde aldrig ni det, Rasmussen och Haarder utan ni var alltid kristallklara. När andra, liksom Hamlet på Helsingörs slott, kved sin monolog ?att vara eller inte vara?, hade ni kursen klart utstakad. Era insatser kommer att gå till historien. Som liberal är jag mycket stolt över att det är en liberal regering som har åstadkommit detta.
Politiska segrar kan man dock bara njuta av i korta stunder. Nu börjar jobbet igen efter jul. EU skall reformeras. Det krävs ett kraftfullt ledarskap och ett politiskt mod för att våga genomföra en del av de institutionella reformer som krävs. EU måste bli mer effektivt, vilket kräver mer majoritetsbeslut, inte minst inom jordbrukspolitiken. EU måste bli mer demokratiskt. Det behövs en gemensam författning, gemensamma visioner och gemensamt ledarskap. Folkomröstningar skall hållas. Vi måste alla visa att de nya länderna är välkomna. De blir inga B-medlemmar, utan de nya länderna blir lika välkomna som vi är. Det vilar därför ett tungt ansvar på oss alla och det grekiska ordförandeskapet.
Slutligen, fru talman, måste vi också ta tag i frågan om hur stort EU egentligen kan bli. Vi väntar med spänning på rapporten från kommissionen om strategin för de framtida grannländerna.

Frahm (GUE/NGL).
Fru talman! Det är väl på sin plats att säga tack för det omfattande arbete som utförts. Jag tycker det finns all anledning att vara glad i dag och när jag ser mig omkring möts jag också av glada ansikten. Anders är glad, Bertel är glad och Prodi är förhoppningsvis också glad. Verheugen har mycket stor anledning att glädjas över det stora arbete han lagt ned. Kandidatländerna bör också vara glada över det enorma arbete de presterat. Det glömmer vi kanske. När vi nu står här och känner glädje över att ett litet land kan nå så långt, så slås man av tanken att det kanske skulle kunna ge en fingervisning om hur ledningen av Europeiska unionen skall se ut. Kanske skulle det vara bättre att överlåta ordförandeskapet på de små länderna och låta de stora brottas med de övriga problemen. Men detta var givetvis bara en liten beskedlig framtidsönskan från mitt lands sida.
(Applåder)
När det gäller alla goda idéer om vad vi i mitt land skall göra exempelvis angående euron, så vill jag säga att om ni kan få tillväxt- och stabilitetspakten att fungera, så skulle danskarna kanske kunna överväga det. För närvarande tycker jag inte att det finns någon som helst anledning till det. Jag tycker att det haltar och jag tycker det stämmer att Anders Fogh har klarat sig bättre än euron. Det grämer mig naturligtvis att det är en liberal regering som inhöstar berömmet, men sanningen skall ju fram, du har klarat det bra Anders.
Nu får det vara nog med historiska tal, kanske är det på tiden att vi ägnar oss åt framtiden, och inte åt historien. Utvidgningen lyckades, men vi vet ju allihop att det inte innebär att allt blir lättare. Utvidgningen kommer inte att göra det lättare att arbeta inom Europeiska unionen. Många saker blir betydligt mer besvärliga, men det hade varit sämre om vi inte hade genomfört utvidgningen. Det var alltså den andra sidan av saken. Det blir exempelvis inte lättare att genomföra en jordbruksreform, men den är ännu mer nödvändig nu än den var tidigare. Jag kommer givetvis att uppmana både Danmark och det kommande ordförandeskapet att vara uppmärksamma på detta. Det är något som är helt fel när det är bättre att vara ko i Europeiska unionen än det är att vara bonde i ett tredjevärldenland. Det kan inte vara rätt. Den uppgiften skall vi ta itu med.
Vi skall också fundera över Europeiska unionens globala roll. Vad är det vi skall använda samarbetet till? Skall vi låta Förenta staterna bestämma allt här i världen? Skall de få diktera villkoren när det gäller terrorlistor, terrorpolitik, missilsköld, Irak osv? Kommer Europeiska unionen att hitta en motvikt till Förenta staternas dominans? Vad vill Europeiska unionen göra när det gäller de mänskliga rättigheterna? Vi har varit observanta på detta i samband med utvidgningen. Vi har övervakat kandidatländerna, givit dem råd och vägledning och ställt krav på dem. Men vad händer sedan och vad händer när det gäller oss själva. Vad händer exempelvis med romernas rättigheter när utvidgningen är klar? Det lär inte bli lättare, men det är en uppgift vi måste fullfölja. Vi måste ha en kontinuerlig övervakning av förhållandena i våra egna länder. Vad kommer Europeiska unionen att göra på det globala planet i fråga om befolkningar som är förtryckta. Vad kommer vi att göra när det gäller tjetjenerna? Kommer vi att låta ryssarna bestämma tempot? Vad kommer vi att göra när det gäller iranierna och deras kamp mot mullornas styre? Kommer vi att låta fetaosten och oljan bestämma tempot eller kommer vi att visa att vi också har kraft att agera och inte bara bruka stora ord? Det finns mycket att arbeta med i framtiden och det blir inte lätt, men vi skall klara av det.
(Applåder)

Maes (Verts/ALE).
Efter herrarnas timme är det uppenbarligen dags för damernas. Mina damer och herrar! Jag vill gärna gratulera er till resultatet, men jag har inte så lång tid på mig att svänga med rökelsekaret. Utvidgningen med tio länder kan nu bli ett faktum, såsom Rasmussen sade, efter femtio år av tillväxt och välfärd och framför allt fred. Ett gott resultat, men kan vi nu också förverkliga detta för omkring 500 miljoner människor? Är det möjligt? Kan vi bygga upp institutioner för detta som är demokratiska, öppna och effektiva? Hittills har vi inte lyckats genomföra detta i tillräcklig grad, och vi har inte lång tid på oss att fullborda det.
Prodi sade att enandet nu måste bli verklighet, och jag tyckte att det var ett mycket betydelsefullt uttalande. Men är ni säker på att ni inte har underskattat kostnaderna för detta? Är trovärdigheten hos de europeiska institutionerna tillräcklig? Enligt våra medborgare är så inte fallet, det kan ni kontrollera med hjälp av opinionsmätningarna. Borde vi då inte anstränga oss mer vad gäller detta? Eller skall vi låta allt det bero på konventet? Utvidgningen kommer att öka er trovärdighet, men samtidigt ökar också förväntningen att det fortsatt skall gå lika bra med freden, med välfärden och framför allt med solidariteten för alla medborgare, också för dem som tillhör den nuvarande unionen.
Frågan om anslutning av Turkiet är i första hand en fråga för Turkiet självt. Turkiet måste utveckla sin demokrati på ett sådant sätt att de olika folken kan känna sig hemma där, även kurderna. Slutligen kan detta ärende inte betraktas fristående från frågan hur vi ser på våra gränser. Ser vi verkligen unionens gränser - jag säger unionens - med Iran, Irak och Syrien? Är det där vårt uppdrag ligger? Ni kommer att behöva övertyga era medborgare om det. Ni kommer att behöva övertyga mig om det, för jag ser oss inte vara i stånd till att bygga upp de för detta sammanhang nödvändiga inställningarna ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Abitbol (EDD).
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Man har en känsla av att Europeiska unionen under toppmötet i Köpenhamn har upprepat de välbekanta orden: ?Ge mig ännu en minut, herr bödel?.
Men turerna kring den turkiska kandidaturen kan inte lura någon. Turkiets anslutning är hädanefter något oåterkalleligt, trots den enhälliga åsikten som uttrycks av de europeiska folk, som i öst och väst är de stora förlorarna vid toppmötet i Köpenhamn.
Herr Prodi och herr Rasmussen! Jag är säker på att de kommande generationerna kommer att undra vilka de underliga europeiska styresmän är som i Köpenhamn beslutade att Sankt Petersburg inte låg i Europa till skillnad från Ankara. En dag kommer de utan tvivel att veta att det enda syftet med den turkiska affären är att låta Europeiska unionens yttersta gräns sammanfalla med Natos, vilket amerikanerna högljutt kräver.
Herr Rasmussen! Ni talar alltså om ett nytt Europa, men fråga de europeiska folken först genom en folkomröstning för att ta reda på, om de inte helt enkelt skulle föredra att behålla det nuvarande Europa.
Slutligen, herr Prodi, eftersom ni har blivit expert på området, får jag föreslå er att inrätta det europeiska priset för dumhet och ge det till er medarbetare, Verheugen, för det sensationella uttalandet: ?Utvidgningen kommer att kosta 25 euro per invånare, andra världskriget kostade mycket mer?. Det förefaller mig som om endast ett omåttligt bruk av alkohol kan ursäkta ett så utmanande yttrande!

Hager (NI).
Fru talman! Jag pendlar sedan 1996 inte bara mellan Bryssel, Wien och Strasbourg utan får med denna union även bestiga olika toppar med varierande resultat två gånger om året. För extrema bergsbestigare som Messner kanske sådana klättringar lockar men för genomsnittsmedborgaren upplevs det nog mest som tröttande och svårt att genomföra. Men man måste medge att organisationen fungerade i Köpenhamn, att man utfört ett utmärkt arbete och att det innebar en klart förbättrad öppenhet och insyn. Men alla problem löstes inte. De arbetades av i överensstämmelse med god sed. Man kan glädjas åt beslutet om utvidgningen som ett historiskt resultat men man kan också förundras över att Österrike behandlas som ett kandidatland och att det knappt togs notis om Österrikes frågor av vital betydelse. Det har åter visat sig att det inte kan fortsätta på det här viset i Europeiska unionen. Det kommer särskilt att bli fallet när 25 eller fler sitter runt förhandlingsbordet och i synnerhet när varje rådsordförandeskap bara har som målsättning att dra sig ur spelet med värdigheten i behåll.
Av den anledningen anser jag det absolut nödvändigt att diskutera en starkare kontinuitet. Efter känslan av framgång kommer det nämligen trots alla ansträngningar från rådsordförandeskapet att ändå finnas kvar en osäkerhet efter Köpenhamn liksom en förhoppning om att det höggravida konventet inom överskådlig framtid kommer att ge liv åt något som kan tjäna som grund för en fortsatt gynnsam utveckling.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Fru talman! En av de stora nackdelarna med det här parlamentet är att det aldrig saknar superlativer när det gäller att hylla de ordförandeskap som återkommer i en regelbunden sexmånadersprocess. Nackdelen är att när vi verkligen har något att hylla så sker det inte med den kraft som det förtjänar. För min del har Rasmussen varit en utmärkt ordförande för rådet. Jag skulle för min partigrupps räkning vilja gratulera honom, kommande från - och här upprepar jag det som vår talman sade - ett land som inte tillhör de största i Europa. Jag skulle sagt minsta men jag lyder talmannens påbud i det avseendet. Jag är tvungen att i det sammanhanget tillägga att min egen premiärminister kanske har vissa personliga ambitioner för rådets ordförandeskap om det fungerar med en femårscykel men jag hoppas verkligen att Rasmussen nu trätt in på arenan i det avseendet.
Det är helt riktigt att det hänvisades till påven Johannes Paulus ord för många år sedan. Jag skulle vilja hänvisa till Margaret Thatchers egna ord i Brügge. De orden har tråkigt nog kommit att bli synonyma med EU-skepticism men det verkliga budskap som Margaret Thatcher gav i Brügge handlade om ett bredare Europa. Under de omständigheterna är hennes budskap om ett Europa som inte blir så inåtvänt ett som har framförts av Rasmussen och är ett som vi alla firar i dag.
Jag instämmer också i Verheugens kommentarer. Jag tar avstånd från det Abitbol sade om honom eftersom han hade rätt i att tala om den moraliska skyldighet som vi har till kandidatländerna, om det faktum att demokrati och mänskliga rättigheter är de strider som dessa länder har fört fram. Ibland intar vi en alltför nedlåtande attityd gentemot dessa kandidatländer. Vi måste erkänna att både parlament och befolkning måste godkänna anslutningen.
Jag hoppas vi lär oss en läxa från Nice. Det är ett budskap till oss alla här. Eliten inom Europa inser inte att vi måste behandla de här länderna med den respekt de förtjänar, inte bara för att vi vill att de skall rösta för anslutningen utan för att de institutioner vi har måste bli mer tillförlitliga och mer lyhörda. Det är det som konventet antas handla om egentligen. Vi har en struktur som är utformad efter sex länder och som nu är svår att driva med 15 länder och som inom kort kommer att vara ett system som måste tjäna 25 länders intressen. Konventet borde inte bindas vid en debatt som endast gäller institutionella frågor utan måste ändra inriktning för att visa hur Europa kan bli en mycket mer tillförlitlig och lyhörd institution i framtiden.

Lund (PSE).
Herr talman! Först vill jag lyckönska det danska ordförandeskapet. Jag tycker att ordförandeskapet och kommissionen har gjort en fantastiskt fin insats när det gäller utvidgningen. Resultatet har rönt många superlativer och jag vill ansluta mig till dem som säger att vi nu har sagt vad som sägas kan. Men jag instämmer i det som framförts och tycker att vi danskar kanske har anledning att glädja oss speciellt åt två saker.
Under det danska ordförandeskapet 1993 bestämdes villkoren för utvidgningen och nu tio år senare har vi möjlighet att under det danska ordförandeskapet sluta cirkeln. Det tycker jag är mycket positivt.
Det jag också vill poängtera är att speciella möjligheter står till buds för vår region i Europa genom att länderna runt Östersjön nästan uteslutande består av medlemmar av Europeiska unionen. Jag tror att vi har anledning att känna stora förväntningar inför de möjligheter detta kan innebära. Även om det förekom en del köpslående i toppmötets slutskede - som ofta är fallet - så kan man inte låta detta överskugga det stora övergripande perspektivet. Vi kan inte ge kommande generationer en mer stabil och demokratisk grund att stå på än den starka gemenskap som vi skapat här.
Vi måste också inse att när nyårsfirandet är avklarat, så gäller det att inte tappa fotfästet. Två mycket stora uppgifter väntar på oss och även på de nya länderna. Den ena är att på ett effektivt sätt genomföra Europeiska unionens lagstiftning i de nya länderna. Det gäller att i praktiken genomföra den såväl administrativt som rättsligt så att Europeiska unionens standarder verkligen respekteras. Den andra gäller jordbruket. Det sätt som budgetkompromissen kom till på har kanske inte gjort det lättare för oss att göra oss en bild av hur en erforderlig jordbruksreform skall se ut. Vi är alla medvetna om att den nuvarande jordbrukspolitiken är grotesk och till stor skada för utvecklingsländerna. Detta är enligt min uppfattning verkligen ett område som även i framtiden kräver politiskt mod och politisk ansvarskänsla.
Slutligen ett par ord om Turkiet. Turkiet fick besked på två punkter som jag tycker är mycket viktiga. För det första att Turkiet är ett kandidatland, som kan anslutas på samma villkor som de andra kandidatländerna. För det andra att rådet kommer att fatta beslut om att inleda anslutningsförhandlingar, om kommissionen i december 2004 kan konstatera att kriterierna, dvs. de politiska kriterierna, är uppfyllda. Det innebär en lovande möjlighet för Turkiet. Nu gäller det för turkarna att utnyttja denna möjlighet. Bollen ligger hos den turkiska regeringen. I dag kan vi i varje fall konstatera att inget av de politiska kriterierna - varken demokratin, rättsstaten, respekten för mänskliga rättigheter eller minoritetsskyddet - uppfylls av Turkiet. Det krävs verkligen åtskilliga reformer och framför allt krävs det att reformerna genomförs i praktiken. Men det var ett klokt beslut Europeiska rådet fattade i förra veckan angående Turkiet.
Ännu en gång tack för ett utmärkt ordförandeskap och gratulerar till resultatet.

Maaten (ELDR).
Fru talman! Jag skulle gärna vilja framföra mina hjärtliga gratulationer till det danska ordförandeskapet till fullbordandet av en svår uppgift. Det var ju inte enbart ett historiskt toppmöte, det var framför allt också ett finansiellt toppmöte. Dessa är alltid de svåraste förhandlingarna, och i de anslutande länderna förstår man tydligen mycket väl vad Europeiska unionen egentligen handlar om. Jag ställer mig ändå frågan i vilken utsträckning möjligheten finns att dessa finansiella avtal hindrar den politiska debatten, i synnerhet avtalen med Polen och i synnerhet vad gäller jordbruksreformerna. Jag noterar vidare att man inte har fastställt något datum för förhandlingar med Turkiet, men att en utvärdering av de politiska kriterierna ändå kommer att ske i december 2004 och att det då ändå finns möjlighet att man inleder förhandlingar, utan att något nationellt parlament, för att inte tala om medborgarna i någon medlemsstat, egentligen har fått komma till tals om ett sådant beslut. Jag motsätter mig detta. Jag ställer mig frågan om det inte är dags att stanna upp vid frågan vad vi egentligen vill med Europa och hur långt vi vill gå.
Till sist, fru talman, jag välkomnar här kommissionär Verheugens utfästelse till min partiledare Gerrit Zalm, att man i förslaget till granskning i november 2003 kommer att ange vilka skyddsklausuler som möjligtvis kommer att träda i kraft i vilka länder om man inte har löst de ifrågavarande problemen före maj 2004. Jag uppfattade detta som en positiv och förtroendeingivande utfästelse, som tyvärr inte har ägnats någon uppmärksamhet av rådet.

Blak (GUE/NGL).
Fru talman! Som fri socialdemokrat var jag skeptisk och i augusti trodde jag inte att utvidgningen skulle lyckas, men jag måste erkänna att jag har förlorat vadslagningen med rådets ordförande. Så jag får bjuda Anders Fogh Rasmussen på en öl efter diskussionen. Jag har stor respekt för statsministerns ledarskap. Han, regeringen och inte minst tjänstemännen har strävat mot målet och det lyckades. Alla involverade förtjänar stort beröm för detta. Nu är fasaden till det nya EU-huset uppbyggd och dekorerad, så nu gäller det att få möblerna på plats. Den största uppgiften består utan tvekan i en reform av jordbrukspolitiken. Jag anser fortfarande att Europeiska unionen borde ha reformerat stödet till de europeiska bönderna innan man fattade beslut om att utvidga Europeiska unionen. En reform skulle med säkerhet ha försinkat utvidgningen, men i gengäld skulle risken för en uppdelning av Europeiska unionen i ett A- och ett B-lag varit mindre. Det är först när vi när vi rott en genomgripande reform i land som vi åter kan se världens fattigaste länder i ögonen, för dessa står fortfarande som förlorarna. Till er, herr statsminister, vill jag säga att det faktum att Jens-Peter Bonde är av en annan uppfattning är det bästa tecknet på att detta är ett verkligt bra resultat. Så jag gratulerar ännu en gång.
(Applåder)

Jonckheer (Verts/ALE).
Fru talman! Jag välkomnar Europeiska rådets beslut att anordna nästa regeringskonferens med 25, ja, till och med 27 medlemsstater. Det är detsamma som att ge ett positivt svar på en legitim fråga från de nya medlemmarna, att ställa våra partner på jämlik fot, men det är också en tydlig signal som visar att det handlar om vårt gemensamma ansvar att lyckas med konventet, för att den utvidgade unionen skall bli mer demokratisk och lättare att styra. Vi behöver resultat som når upp till våra ambitioner.
Här skall jag ta upp två punkter. Först och främst är jag glad över att Danmarks statsminister försvarade systemet med kvalificerad majoritet och medbeslutandet vad gäller gemenskapslagstiftningen. Jag hoppas att han härmed avser hela lagstiftningen.
Den andra punkten gäller vilkoren för den framtida europeiska konstitutionens ikraftträdande: konstitutionen bör kunna träda i kraft på grundval av en dubbel majoritet med förstärkning från staterna och folken, och trots att ordförande Prodi för tillfället är frånvarande skulle jag vilja gratulera honom för att han har tagit direkt ansvar för att genomföra ett utredande arbete om en övergripande text. Detta arbete kommer att utgöra ett viktigt bidrag till konventets arbete och återupptar framför allt tanken på ett ikraftträdande med dubbel majoritet.

Belder (EDD).
Fru talman! Toppmötet i Köpenhamn väckte blandade känslor hos mig. Beslutet om huvudsakligen östlig utvidgning av EU gläder mig. Detta betydelsefulla beslut understryker på nytt att Europas uppdelning efter kriget tillhör det förflutna. Nu är det de nuvarande och de nya medlemsstaternas uppgift att skapa ett realistiskt europeiskt samarbete!
Europeiska rådets obetänksamma steg i riktning mot Turkiet beklagar jag däremot. I slutet av 2004 kommer EU att hamna under enorm press när man skall förklara att Ankara uppfyller de demokratiska och rättsstatliga kraven för anslutning. Hur har rådet tänkt inordna den inflytelserika turkiska militärapparaten inom den egna demokratiska ramen på denna oerhört korta period? Institutionellt och mentalt sett kommer det att kräva ett sant politiskt och offentligt jordskred i Turkiet som varar i generationer. Eller kommer villkoret om ?institutionell stabilitet? att vara avgörande år 2004? Då fruktar jag för tillämpningen av europeiska rättsstatliga krav. Då kommer jag också att bli mycket orolig för framtiden för den kristna minoriteten i det f.d. Mindre Asien.

Frank Vanhecke (NI).
Det står nu klart att man i de europeiska länderna har uppfört sig som - och här citerar jag den tidigare ledamoten av Europeiska kommissionen, Karel Van Miert, för bara ett par dagar sedan i en flamländsk tidning - ?Amerikas vasallstater?, genom att faktiskt ge klartecken åt Turkiets framtida anslutning till Europeiska unionen. För i motsats till vad man hävdar på sina håll har Turkiet förvisso fått ett datum för definitiva förhandlingar och i själva verket för anslutning omkring 2007. Köpenhamnskriterierna är inte oöverkomliga och egentligen inte mycket svårare att uppfylla för Turkiet än för låt oss säga Rumänien eller Bulgarien. Och ändå kan Turkiet varken i kulturellt, geografiskt, historiskt, religiöst eller politiskt avseende kallas för ett europeiskt land. Det är därför självklart, anser jag, att en europeisk union som vill kalla sig demokratisk måste organisera bindande folkomröstningar i alla europeiska länder om ett sådant stort steg, ett steg som kan leda till en enorm migrationsström till väst, ett steg som till och med kan leda till en total implosion av Europeiska unionen. Om det demokratiska medinflytandet från de europeiska medborgarna inte beviljas anser jag att Europeiska unionen i och med en möjlig utvidgning med Turkiet förlorar varje demokratisk legitimitet.

Suominen (PPE-DE).
Herr talman, ärade statsminister Rasmussen, kommissionär Verheugen! Efter toppmötet i Köpenhamn har vi all anledning att lyckönska och tacka Danmark, framförallt landets statsminister samt utrikesminister Møller liksom även vår forne kollega minister Haarder, för ett elegant genomdrivande av det danska ordförandeskapet, men framför allt för att de precisionskrävande utvidgningsförhandlingarna lyckades bra. 
Statsminister Rasmussen visade - för att använda mig av ett finländskt talesätt - kandidatländerna var skåpet skall stå, men på ett sätt som de accepterade. Vi skall inte heller glömma kommissionär Verheugens långvariga arbetspass i de lyckade utvidgningsförhandlingarna. Under arbetets gång väckte säkert många tvivlare med all rätt även ilska hos Er. Uthålligheten har trots allt belönats med framgång och jag anser att parlamentet för detta bör ge en eloge som sträcker sig över partigränserna.
I och med utvidgningen ökar våra grannars betydelse. Utvidgningen gjorde inte Ryssland till en ny granne, men dock en ojämförligt viktigare granne. Gränsen förlängs med hundratals kilometer 2004. I och med att Rumänien och Bulgarien blir medlemmar 2007 omges unionen och Ryssland av tre länder som ännu befinner sig i rätt så kaotiskt tillstånd: Vitryssland, Ukraina och Moldavien. Jag föreslår inte att stödet till Ryssland skall ökas, fastän vi för samarbetet med vår viktigaste granne endast använder en bråkdel av det jämfört med vad vi använder till samarbetet kring Medelhavet. Däremot borde unionens politiska uppmärksamhet kraftigt fokuseras på Ryssland och Ryssland borde stödas, rentav uppmanas, till reformer, varefter man inom det privata näringslivet kan upprätta kontakter med ryssarna på en ny nivå och få igång investeringarna till Ryssland.
Vår grupps ordförande Hans-Gert Poettering tog redan upp det största problemet: kriget i Tjetjenien. Jag är helt av samma åsikt som han i den här frågan. Ett exempel på att despotismen och korruptionen ännu dominerar är att TIR-fraktsystemet varit tvunget att säga upp avtalet med Ryssland, eftersom systemet helt enkelt inte fungerar där, utan chaufförerna har varit tvungna att bereda sig på alla möjliga olika smörjningskostnader, som alltså inte har gällt motorolja.
När kommissionen år 2004 får tio nya kommissionärer anser jag att en av dem borde utses till att koncentrera sig på förbindelserna till våra östra grannländer - framförallt Ryssland - på en nivå som berör de vardagliga problemen. Låt utrikespolitiken på hög nivå förbli den höga representantens bekymmer, var än han eller hon har sin hemvist i framtiden. En annan kommissionär kunde för jämviktens skull koncentrera sig på att utveckla ett verkligt innehåll i samarbetet inom Medelhavsområdet.
Om något av Rysslands grannländer - inklusive mitt eget - i problemsituationer eller varför inte i samband med positiva utspel fick stöd av en kommissionär specialiserad inom dessa områden skulle EU på ett helt annat sätt än för närvarande kunna fungera som stöd i förhandlingarna.
Man hör även positiva nyheter från Ryssland: ekonomin växer. Detta är bra för både Ryssland och EU.

Walter (PSE).
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade fru kommissionär! Utvidgningen vi står inför diskuteras av befolkningen utifrån olika aspekter. En aspekt är vad det hela kommer att kosta. Kan man uttrycka fördelarna med en utvidgning i euro och cent? Självklart inte! Denna utvidgning medför mycket mer än vad som går att uttrycka och presentera i penningsummor. I stort är processen Europas enande och samarbete mellan Europas folk något som går mycket längre än så. Befolkningens föreställning om vad det kommer att kosta står inte i relation till någonting. Jag vill nämna ett exempel: vi spenderar årligen cirka 100 miljarder för hela Europeiska unionen, för vårt arbete på forskningsstödets område, ekonomiskt välbefinnande, solidaritet med andra människor, ungdomar, miljöskydd, kommunikationer, gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och rättsliga och inrikes frågor. Försvarskostnader inom Europeiska unionen uppgick 2001 till 125 miljarder och i år rentav till 133 miljarder. Så vilket är bäst - att fortsätta satsa pengar på försvar eller att driva på en fredlig utveckling som är en chans för hela den europeiska kontinenten?
Ekonomi handlar inte om romantik. Man kan ju inte bara gå till verket med en vacker bild av framtiden utan måste se den verklighet vi lever i och diskutera öppet med människor som vet att detta naturligtvis innebär en utmaning och som också kommer att kräva något av oss alla. Men det är ett gott tecken att ni lyckades komma överens under dessa omständigheter i Köpenhamn, där man också var tvungen att förhandla om pengar, och att rådsledamöterna åtminstone kunde enas om ett bestämt koncept. Ni vet förstås att vi som budgetmyndighetens andra del också måste involveras i det hela. Vi skall ge oss in i en konstruktiv, positiv dialog för att fatta de beslut som behövs.
Den första bedömningen av de ekonomiska besluten i Köpenhamn kan göras positivt. Ni har tagit med mycket av det som vi som parlament förslagit. Finanspaketet håller sig inom en fastställd ram som man lugnt kan stå bakom utan att behöva skönmåla. Men den innehåller förstås ett par saker som vi måste diskutera. Det finns en mystisk kategori X - det låter som Arkiv X, som något olycksbådande science fiction-aktigt. Man måste utreda vad denna avser i praktiken. Vi behöver tala om vad som skall hända efter 2007 för ni har fattat beslut som sträcker sig mycket längre än den ekonomiska prognosen för de kommande två åren. Det måste vi samtala om. Detta parlament är en del av budgetmyndigheten. Vi kommer att ge oss in i en debatt med er om detta. Sammanfattningsvis vill jag dock i egenskap av budgetspecialist - van att granska vilka pengar som går till vad - säga att vi kommer att behandla hela denna utvidgning på ett mycket positivt sätt. Vi kommer även att syna budgeten i sömmarna. Vi skall granska vad man kan begära av dagens medlemsstater och vad man kan begära av kandidatländerna. Det som är viktigt är att den europeiska kontinenten växer samman på en solid grund. En solid grund är också en solid finansiering som vi skall komma överens om sinsemellan.

Riis-Jørgensen (ELDR).
Herr talman, bäste ordförande i rådet, bäste statsminister! Gratulerar till det fantastiskt fina resultat som du, den danska regeringen och de danska statstjänstemännen presterat. Resultatet, ett enat Europa, tillhör oss alla, men er skickliga planering och politiska vilja har varit avgörande.
Genom utvidgningen är andra världskriget äntligen avslutat. Det framgick klart och tydligt i det polska pressrummet i fredags. Polen var under det förra århundradet ett av de hårdast drabbade områdena i Europa. Polen blev illa behandlat av såväl öst- som västvärldens regimer, vars totalitära ideologier endast efterlämnade förödelse och fruktansvärda minnen. Vi har nu strukit ett streck över det som skilde oss åt i det förgångna, Europa är återförenat och ordet solidaritet har fått en helt ny innebörd. Europa har stärkts.
Nu är det rättvisa och inte brutal makt som råder mellan våra tjugofem länder och i förhållandet till vår gemensamma omvärld. Därmed står Europeiska unionen för det mest förpliktande och enda demokratiska samarbetet mellan självständiga länder. Det bör vi vara stolta över och det är vi naturligtvis också. Men detta enastående samarbete kräver mycket av oss. Våra medborgare förväntar sig med all rätt att vi åstadkommer resultat och lösningar. Vi skall kunna fatta beslut och vara effektiva. Vi måste därför fokusera på det som är väsentligt samtidigt som vi värnar om mångfalden. I rådet skall vi fatta beslut med kvalificerad majoritet och det kräver kompromissvilja. Europaparlamentet skall vara en jämbördig medlagstiftare och när rådet lagstiftar skall vi alla ha möjlighet att hålla oss orienterade. Rättvisa och inte brutal makt gäller i Europeiska unionen. Det är därför A och O att våra gemensamma bestämmelser inom Europeiska unionen respekteras av alla, stora som små, i nord och syd, i öst och väst. Detta är endast möjligt om vi har en stark kommission. En utvidgad Europeisk union kräver att vi alla värnar om de värden som gemenskapen bygger på. Det var budskapet som man på toppmötet sände till Turkiet. För Turkiet återstår mycket att göra och man måste nu arbeta vidare. Landet kommer under 2004 att bli föremål för en noggrann bedömning och därefter, om det lever upp till Köpenhamnskriterierna, få besked om datum för inledande av anslutningsförhandlingarna. Turkiet behandlas därmed på exakt samma sätt som alla de andra kandidatländerna - i Europeiska unionen härskar rättvisan och inte makten.
Toppmötet i Köpenhamn visar att Europeiska unionen symboliserar stora visioner och historiska beslut samtidigt som den innebär tidskrävande och emellanåt även onyanserade förhandlingar om mjölkkvoter, am- och dikor och allehanda övergångsordningar. Vi politiker måste vara kapabla att förklara de olika aspekterna av detta fantastiska europeiska samarbete. Jag riktar ett stort tack till ordföranden och gratulerar ännu en gång - ni har verkligen förtjänat att fira det och gärna med mer än bara en öl.

Lagendijk (Verts/ALE).
Jag vill också gärna gratulera det danska ordförandeskapet, i synnerhet vad gäller beslutet angående Turkiet. Jag anser att man i det beslutet har funnit en bra balans mellan å ena sidan värderingen för de redan antagna och de redan förkunnade reformerna och beredvilligheten hos den nya regeringen att om så är nödvändigt gå ännu längre, och å andra sidan nödvändigheten att fortsätta att understryka att Europeiska unionen fäster stor vikt vid lagändringar, men att vad som sker med dessa lagändringar i praktiken är ännu viktigare. Att bedöma detta tar tid, och jag tror att det är bra att se exakt vad som har skett i slutet av 2004. Nu är det upp till Turkiet att handla, detta får det inte råda något missförstånd om,.
Men EU kan inte bara sitta och rulla tummarna. När det gäller Turkiet är det inte längre tillräckligt att enbart hänvisa till de relativt abstrakta politiska Köpenhamnskriterierna. Å andra sidan är det också meningslöst att producera ett berg av detaljer där inga prioriteringar anges. Jag vill därför understryka min ordförandes, Cohn-Bendits, uppmaning till Europeiska kommissionen, till Verheugen, att äntligen en gång för alla på ett tydligt sätt klargöra vilka förändringar vi väntar oss av Turkiet. Låt mig nämna ett exempel: arméns roll. Ja, den måste förändras, det är oerhört mycket som måste förändras. Men vad är det precis som Europeiska unionen vill skall ske innan förhandlingarna börjar? Vad är det då som skall ske under förhandlingarna? Skall exempelvis grundlagen förändras? Skall det nationella säkerhetsrådet avskaffas? Dessa är alla konkreta exempel där EU måste vara oerhört mycket tydligare. Om vi inte blir det, herr talman, är jag övertygad om att vi kommer att hamna i en hopplös diskussion om tolkningen av de politiska kriterierna, som kommer att domineras av fördomar och inte av en objektiv bedömning. Om vi blir det får Turkiet en chans, inte att utöva tryck, utan att bevisa att Europas värden och normer och standarder är tongivande, också i Turkiet.

Berthu (NI).
Herr talman! Genom beslutet att släppa in tio nya medlemmar i unionen har toppmötet i Köpenhamn inlett en ny epok, det återförenade Europas epok. I och med de beslutade planerna på att släppa in Turkiet har mötet föresatt sig att göra slut på denna epok och kanske själva unionen.
I Köpenhamn har i själva verket en mekanism inrättats som, i kombination med den omedelbara fördubblingen av den ekonomiska hjälpen till Turkiet, skulle kunna leda till anslutningsförhandlingar med detta land redan i början av 2005. För att rättfärdiga beslutet gömmer man sig skenheligt bakom ett löfte från 1963, som i verkligheten inte existerar. Det som planerades 1963 var nämligen inte Turkiets anslutning till det Europa som nu representeras av Europeiska enhetsakten, det Europa som man beslutade om i Maastricht, i Amsterdam, i Nice. Dessa Europafördrag fanns inte då. Det som planerades var bara Turkiets deltagande i det Europa som hade fattat beslut om den gemensamma marknaden.
De folk i Europa som inte vill veta av en turkisk anslutning har blivit bedragna av toppmötet i Köpenhamn. Med sedvanlig cynism har mötet 2004 förlagts till december för att spänna över valåret 2004. Detta kommer troligen inte att hindra medborgarna från att själva inleda en debatt vid detta tillfälle.

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, herr kommissionär Verheugen, kolleger! Jag måste ta till orda om detta för jag har sällan upplevt ett rådsordförandeskap som ägnat sig så koncentrerat på de viktigaste punkterna och förverkligat dem så framgångsrikt. Jag vill ta tillfället i akt att tacka kommissionen och särskilt kommissionär Verheugen för det utmärkta samarbetet de gångna åren som också lett till att vi kunnat bidra till resultatet.
Men vi tror att vi skall välkomna våra nya partner på ett särskilt fint sätt. Enligt mig låter sig detta inte göras bättre någon annanstans än på Akropolis, att fira Europas enande just på Akropolis. Men vi skall även uttala kritik i denna stund. Men för att nya kandidatländer skall kunna gå med måste förstås utvecklingen stärkas så att de administrativa förutsättningarna skapas i dessa länder. Det är också av vikt att övervakningsprocessen man beslutat om genomförs på ett strängt och tydligt sätt så att vi inte får problem på slutet. Det ligger i Europeiska unionens gemensamma intresse för att handlingskraften skall säkras med 25 länder. Det säger sig självt att vi nu bör genomföra den institutionella processen inom ramen för grundlagsdebatten särskilt intensivt. Jag anser att kandidatländerna enligt Laekenformeln politiskt skall delta fullt ut i nästa regeringskonferens, precis som i processen för konventet.
Men vi för också en fortlöpande diskussion som har med Turkiet och andra länder att göra. Herr kommissionsordförande Prodi! Jag är er mycket tacksam för att ni tagit upp frågan om framtidens Europa. Vi måste erbjuda nya alternativ jämte det fulla medlemskapet i stil med ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde 2. Vi måste också ha rätt att som europeisk union presentera våra intressen beträffande finansieringen, den sammanbindande kraften hos rättsordningen som institution, för att på så sätt kunna diskutera framtida medlemskap eller andra typer av partnerskap. Men jag är särskilt glad över att man beslutade om gemenskapsmetoden för Turkiet. Det sker inte diskriminering åt något håll utan i stället gäller en framstegsrapport från kommissionen, samråd i parlamentet och rådet om huruvida resultaten räcker för att förhandlingar skall kunna inledas. Jag ser det verkligen som ett avsevärt framsteg att detta klargjordes och att missförstånd undveks.
Jag vill däremot också fästa uppmärksamheten vid att vi måste se Europeiska unionens sammanbindande kraft så att unionen kan utvidgas också i framtiden. När jag ser att Tony Blair säger att man med Turkiet begett sig in på islamiskt område och dessutom bör överväga Nordafrikas medlemskap i Europeiska unionen, något som medierna berättade om igår, måste man klargöra att det bygger på en idé som syftar till att förstöra Europeiska unionen. Det får vi inte vara med på utan vi måste ta hänsyn till var gränserna går.
(Applåder)

Lalumière (PSE).
Herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! I likhet med alla övriga talare vill jag först lyckönska er till det utmärkta resultatet av detta toppmöte i Köpenhamn, nämligen utvidgningen av unionen eller rättare sagt Europas återförening. Förvisso har vi fortfarande många svårigheter som gäller genomförandet framför oss, men vad helheten beträffar är vi på god väg, och i denna helhet inbegriper jag inte bara de tio första kandidatländerna, utan även Rumänien, Bulgarien och Turkiet.
Bland resultaten från detta toppmöte är det ytterligare ett kapitel som förtjänar vår uppmärksamhet, nämligen det som gäller den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Europeiska rådet har låtit lägga fram tre ärenden. Det första gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och Nato. Sedan flera månader var frågan om unionens användning av Natos resurser och stridsmedel blockerad. Man har kommit på stadigvarande arrangemang, vilket var ett nödvändigt framsteg. Tillfredsställande är även en försäkran om att unionen är beredd att så snart som möjligt se till att militäroperationen i Makedonien får avlösning. Slutligen har Europeiska rådet också meddelat att unionen var redo att leda en militär operation i Bosnien och Hercegovina efter SFOR-styrkorna.
Förvisso är de europeiska åtagandena fortfarande blygsamma på dessa tre punkter, men de har den förtjänsten att de utgör konkreta framsteg. Vi önskar bara att rådet, kommissionen och konventet om Europas framtid, var och en inom sitt kompetensområde, kommer att bidra till att utforma en verklig europeisk utrikespolitik och en verklig gemensam europeisk säkerhets- och försvarspolitik.
Slutligen vill jag säga några mindre optimistiska ord om tidsplanen för konventet och EU:s regeringskonferens om Europas framtid. Under toppmötet har man inte bara underlåtit att ge exakta uppgifter, man har också ökat förvirringen. Men denna tidsplan är mycket viktig för framgången med reformen och för Europaparlamentet.

Gahrton (Verts/ALE).
Herr talman! Efter allt detta beröm vågar man knappast yttra ett enda ord av kritik mot Danmark, särskilt inte som svensk. Man skulle då kunna misstänkas för att vara avundsjuk! Det svenska ordförandeskapet slutade ju som ett blodigt polisfiasko, medan det danska fredsmötet kan hamna i historieböckerna.
Ändå det finns det en del berättigad kritik. Danmark har inte lyckats bevisa att EU är ett projekt för folket och inte bara för eliterna. Man har inte rubbat EU:s katastrofala jordbrukspolitik som göder grevar och baroner, men tvingar östeuropeiska småbönder i konkurs. Man har inte stillat oron, t.ex. i Estland, för att EU:s byråkrati kommer att mala sönder det nyvunna självbestämmandet. Man har inte förklarat varför Polen tvingas bygga en ny järnridå mot öst; Titley, järnridån försvinner inte, utan den bara flyttas! Man har inte på ett begripligt sätt förklarat varför fri rörlighet för kapital skall gälla från första dagen men för människor långt senare.
Utvidgningsprocessen har således ännu en gång blivit en ensidig annektering, innebärande att Bryssel dikterar och kandidatländerna underordnar sig. Danmark, som har egna undantag, borde begripa att en utvidgad union inte kan vara likriktad, eftersom den då blir totalitär. Den måste vara mångfaldig om den skall vara demokratisk.
Nu gäller det att se till att folkomröstningarna i kandidatländerna blir demokratiska. Det gäller framför allt att se till att vi inte beslutar om EU:s författning innan de nya staterna är medlemmar. Om EU skulle besluta om en författning, precis framför näsan på de nya EU-medlemmarna, då har maktarrogansen triumferat och demokratin förlorat. Då blir Danmarks succé vid toppmötet i Köpenhamn bara lugnet före stormen.

Borghezio (NI).
Herr talman! I Köpenhamn inleddes en diskussion, inte bara om den europeiska identiteten, utan också om Europas geopolitiska gränser och om själva den idé som skall ligga till grund för Europeiska unionen, en union mellan europeiska folk och regioner. Jag tror att även unionens grundare föreställde sig ett katedralernas Europa, ett Europa som uttrycker en idé, en civilisation som inte inryms i bilden av Anatoliens minareter; jag tänker på katedralen i Strasbourg, byggd av de stora mästerbyggarna som, i likhet med Europas mästerbyggare, sannerligen inte tänkte sig ett Europa med Turkiet, ett Europa som skulle ändra sina egna gränser för att få en gemensam gräns med Iran, Irak och Syrien. Vad kan man sedan säga om att i Europa uppta ett Turkiet som just valt till sin ledare en person, Erdogan, som har sagt i den turkiska tidningen Uriet: ?Miljoner muslimer i världen väntar på att Turkiet skall vakna för att resa sig?, ett Turkiet som i går vägrade ge en före detta vinnare av Sacharovpriset, Leyla Zana, utresetillstånd, så hon inte kunde komma till Strasbourg för att delta i denna frihetsceremoni? Detta är en ytterligare kraftfull varning för herrar turk-entusiaster, som vi tillägnar minnet av armeniernas förintelse, något som Köpenhamn skamligt nog glömde.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Det danska ordförandeskapet har väckt beundran genom det intelligenta och karaktärsfasta sätt på vilket toppmötet har förberetts och gjorts till en framgång. I striden om betalningarna har vi tagit de väl övervägda initiativen. Vid behandlingen av Turkiet överraskades man av de mycket originella och passande formuleringarna som tydligt lade ansvaret för anslutning hos Turkiet självt. En bättre formulering än slutresultatet. Jag vill framför allt gratulera herr Rasmussen. Jag måste säga att jag är full av stolthet över vår före detta kollega Bertel Haarder som har spelat en sådan glansroll i detta.
Kommissionär Verheugen kan nu verkligen se tillbaka med lättnad på den tunga uppgift som han nu till stor del har lyckats föra i hamn. Bulgarien och Rumänien har fortfarande en bit kvar att gå, och detta accepterar de också. Om de inte skulle klara målsättningen till 2004 kommer de dock enligt min uppfattning att ha nått fram vid valet 2009.
Turkiet ligger inte alls lika bra till. Fram till toppmötet gav Turkiet intryck av att man utgick ifrån en anslutning till unionen på grundval av anciennitet vid ansökningar om medlemskap. I detta sammanhang glömde de dessutom att det 1963, då de ansökte, ännu bara var fråga om en ekonomisk gemenskap utan den inre marknaden som vi nu känner den, utan valt parlament, utan politiska aspekter och ambitioner. Nu ansöker de alltså plötsligt om mycket mer, och det är också detta det handlar om. Men medan unionen utvecklades i ett högt tempo fortsatte man i Turkiet att trassla in sig i nackdelarna med sitt kemalistiska system. Det är ett system med omfattande inre spänningar och alltså med stort förtryck. De som inte tillhörde den största befolkningsgruppen, turkisktalande sunniter, led under detta. Vid ett besök i Turkiet nyligen insåg jag att jag som protestant inte skulle kunna leva i exempelvis Dyarbakir utan att genast komma i stark konflikt med myndigheterna. Det känns väldigt konstigt för en medborgare i unionen i ett kandidatland. Det är först de senaste två åren som situationen har börjat förändras. Det är alltså fortfarande en lång väg kvar att gå.
Precis som i Bulgariens och Rumäniens fall pläderar jag mot överdriven optimism vad gäller det tempo som Turkiet kan förändras i. Tänk bara på arméns särställning. Joost Lagendijk har redan nämnt detta. Det går inte att bara ändra denna ställning med några formaliteter. Systemet är för djupt rotat för det. Om man tar bort en hörnsten rasar kanske mycket mer runt omkring. Det är kanske viktigt att utarbeta en lista över önskade förändringar. Exempelvis över den allmänna ordningen som har en sådan exceptionell prioritering att de mänskliga rättigheterna lider under den på alla möjliga andra områden.
Jag är mycket glad åt Verheugens påstående att det vad gäller hans utredning absolut inte finns några förutsatta svar i bakhuvudet, utan att den skall vara ärlig och djupgående. Jag anser att det finns all anledning till det och att vi inte heller skall arbeta alltför ytligt, vilket ofta sker. Jag har stort förtroende för det Verheugen sade. Vi vill ha en normal medlemsstat. Vi vill inte ha en medlemsstat som exempelvis, som det visade sig nyligen, ställer krav och som går fram genom att slå näven i bordet och utöva politiskt tryck. Det går inte, och jag anser att Turkiet måste visa god vilja genom att nu upphöra med tortyren, med trakasserierna av minoriteter och liknande.
Vi ser dock fram emot deltagandet av observatörerna från de första tio länderna. Det är en fantastisk händelse, och det är en fantastisk tanke att från 1989 till 2004 ha varit en del av detta parlament, som har fått åstadkomma sådana stora historiska förändringar.
(Applåder)

Corbett (PSE).
Herr talman! Jag vill för min partigrupps räkning ta upp några korta punkter angående institutionella frågor som uppstått genom det historiska Köpenhamnsmötet.
För det första överenskommelsen om att den nya kommissionen skall tillträda den 1 november. Jag välkomnar den överenskommelsen men det måste stå klart - vilket det gör - att det måste vara det nya parlamentet som godkänner den nya ordföranden och kommissionen. Detaljerna kring detta måste utarbetas, som Barón Crespo sade tidigare, i ett interinstitutionellt avtal mellan våra institutioner. Jag skulle vilja att november blir ett fast övergångsdatum. Varför skulle vi, vart femte år, ha en period på ett halvt år då EU:s arbete nästan stannar upp medan vi först har EU-valet och sedan en avgående kommission som behöver ersättas av en ny som kan börja arbeta först i januari året därpå? Det vore bra att införa det här på fasta grunder och inte bara som en enstaka företeelse.
För det andra frågan om undertecknandet av det nya fördrag som blir följden av konventet, innehållande en grundlag. Det är godtagbart att det har förlagts till maj, då de nya medlemsstaterna juridiskt sett är medlemmar och kan underteckna det nya fördraget. Jag vill dock inte att det nya datumet används som en ursäkt för en lång och utdragen regeringskonferens från hösten 2003 fram till maj 2004. Vi måste hålla oss till tanken på en kort, skarp regeringskonferens hösten 2003, med deltagande av de nya medlemsstaterna, för att godkänna resultatet av konventet, vilket vi hoppas inte behöver ändras.
Det tredje och sista som jag vill ta upp är frågan om antalet mandat i det här parlamentet för Ungern och Tjeckien. Enligt planerna från Nice får de två mandat färre än Belgien, Portugal och Grekland - fastän de här länderna har en befolkning som kan jämföras med Ungern och Tjeckien. Tjeckien och Ungern har rätt i att begära jämlikhet. Vare sig det sker genom att minska antalet mandat för de tre nuvarande staterna - vilket kan bli svårt - eller genom att höja antalet för Ungern och Tjeckien, så måste frågan lösas i anslutningsavtalet.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Att försöka kommentera toppmötet i Köpenhamn på två minuter skulle vara ett tecken på högmod. Jag tänker därför begränsa mig till ett par reflexioner: den första är en uppriktig komplimang till det danska ordförandeskapet för dess framgång när det gällde att genomföra ett långt förhandlingsarbete. Den andra är att vi just nu genomlever ett historiskt ögonblick som vi kanske inte riktigt har insett vidden av. För första gången i mänsklighetens historia håller vi på att sammanföra en grupp av stater på grundval av ett civilisationsbegrepp och gemensamma värderingar, men utan att ta till militära maktmedel. Detta kräver att Europaparlamentet, men även rådet och kommissionen, mycket noggrant granskar en aspekt som ordförande Prodi nämnde, dvs. det faktum att, när vi nu har nått denna punkt, när vi har skapat detta nya Europa, så måste vi också skapa nya regler. De regler som unionens grundare skapade, reglerna med vilka den europeiska ekonomiska gemenskapen bildades, måste nu revideras i grunden, en process som sammanfattas i konventet, men som också kräver något mer. Låt mig citera en person som verkade för två sekel sedan i Italien, nämligen Cavour. Han sade: ?Nu när vi har skapat Italien, måste vi också skapa italienarna!? I Köpenhamn har vi utan tvekan skapat Europa: nu måste vi skapa européerna. Och för att kunna skapa européerna krävs detta stora europeiska kommunikationsprojekt - som vår ordförande nämnde i morse - som vi har hört talats om upprepade gånger men som under de kommande månaderna måste konkretiseras, för det som vi upplever här måste bli en gemensam upplevelse för alla våra europeiska landsmän.

Katiforis (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Man har sagt, och med rätta, att efterkrigstidens uppdelning av Europa avslutades i och med Europeiska rådet i Köpenhamn. Vi måste också sätta punkt för en mycket äldre splittring, och då syftar jag på de svårigheter som hindrar Östeuropa från att förflytta sig från medeltid till nutid, svårigheter som dömt dessa länder till en period av oändligt stillastående och som har stått dem dyrt i fråga om såväl pengar som blod. Det är hög tid att visa vår respekt för människorna i Östeuropa för deras framhärdande och för deras tro på utveckling som jag hoppas kommer att få upprättelse i dag.
Vi har sett liknande prestationer i södra Europa. Där har man inte samma materiella dimensioner som i Östeuropa, men man har samma moraliska dimensioner. Se på Cypern, ett gammalt europeiskt folk, ett hellenskt folk, som fann sig självt i händerna på en 1800-tals kolonialregim och slutligen - och med rätta - gjorde uppror mot denna i mitten av 1900-talet. Konsekvenserna av detta uppror blev precis som i många andra fall ett - på engelska till förmån för mina brittiska kolleger - ?independence of sorts?, men ett oberoende åtföljt av en delning av två nationer, där kolonialmakten spelade ut den ena mot den andra enligt den klassiska principen söndra och härska. Dagens Europa, med återtagandet av Cypern och förslaget till återförening av öns två nationer, kommer att kompensera de tragiska konsekvenserna av det koloniala äventyret i - eller snarare det bakåtsträvande system med vilket man styrde - det här europeiska landet. Detta är det viktiga, herr talman, herr tjänstgörande ordförande, herr kommissionsordförande, inte det faktum att man inte nådde någon överenskommelse. Den grekiska sidan ger naturligtvis full respons på er uppmaning att ha nått ett avtal den 27 februari, och om den turkiska sidan svarar på samma sätt kommer en överenskommelse att uppnås. Men det ni verkligen borde se till är responsen i turkcyprioternas hjärtan. Detta folks demonstrationer visar exakt vad de tycker om sina reaktionära ledare. Att Europa håller fast vid sina principer är det verkliga svaret och Europas verkliga prakt i dess befolknings hjärtan, och vi måste lita på denna prakt för att gå framåt och bygga framtiden.

Sudre (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Herr rådsordförande! När ni avslutade det europeiska rådsmötet, som har samlat stats- och regeringscheferna från de femton medlemsländerna i Köpenhamn, underströk ni den verkligt historiska betydelsen av detta ögonblick, som innebär slutet på skilsmässotiden.
I själva verkat har det under de senaste dagarna handlat om en gemensam framtidsvision för vår kontinent. En lycklig slump, men också ett intensivt och mycket förtjänstfullt arbete av unionen och i synnerhet av kandidatländerna, har gjort att utvidgningsprocessen, som inleddes 1992 i den danska huvudstaden och med ursprunget till de omtalade så kallade politiska Köpenhamnkriterierna om demokratin, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna, slutförs på samma plats.
Tänk på alla framsteg som har uppnåtts under de senaste 50 åren! Tänk på alla barriärer som har rivits ner, alla missförstånd som har klarats upp för att vi äntligen skall kunna arbeta tillsammans alla 25 och snart alla 27 för att skapa frihet, demokrati och ansvarskänsla i nivå med den kamp som miljoner av våra föregångare har utkämpat till priset av så mycket lidande och så många uppoffringar.
Visst är vägen ännu lång och svår, det inser alla. Europeiska unionen måste framför allt bemöta kravet på en grundlig förändring av sitt sätt att fungera och av sina institutioner. Detta arbete måste det europeiska konventet genomföra under Valéry Giscard d'Estaings ordförandeskap. Vi önskar att det europeiska konventet skall utmynna i ett förslag till författningsfördrag som är enhetligt, läsligt och stämmer överens med nödvändigheten av ett Europa som är både effektivare, mer demokratiskt och som alla européer uppfattar som mer berättigat.
Utan en genomgripande reform av Europeiska unionens nuvarande sätt att fungera kommer Europas återförening att resultera i en försvagning av Europas politiska ambitioner, och det är något vi absolut inte vill.
(Applåder)

Swoboda (PSE).
Herr talman! Beslutet i Köpenhamn har verkligen historisk betydelse. Likväl handlar det bara om en etapp i utvecklingen av Europeiska unionen. Man har i dag med rätta hänvisat till att utvidgningen av denna union måste fortsätta. Å ena sidan väntar vissa länder på ett senare medlemskap och då tänker jag på Balkanländerna. Å andra sidan har andra länder ett berättigat anspråk på ett nära partnerskap som bygger på lika rättigheter. Då tänker jag på Ryssland men också på Medelhavsländerna.
En utvidgad union måste också finna en ny jämvikt mellan flexibilitet och ett effektivt beslutsfattande och de demokratisk-politiska aspekterna i beslutsstrukturerna. Vi arbetar tillsammans med företrädare för rådsordförandeskapet - Haarder är ju närvarande - i parlamentet, rådet och kommissionen med att hitta en gemensam grund för diskussion om bättre styrelseformer. Minister Haarder har bemödat sig mycket om att komma med några bidrag. Kanske spelar en viss medvetenhet en roll även om han inte längre är parlamentsledamot utan regeringsföreträdare. Men framför allt finns det en mängd regeringar som är mycket mer restriktiva än han önskar vara. Det anser jag vara mycket problematiskt eftersom regeringarna hittills inte varit tillräckligt tillmötesgående beträffande öppenhet och insyn, i synnerhet när det gäller deras beslutsstrukturer.
Kommissionen däremot, och här vill jag särskilt tacka ordförande Prodi, har lagt fram en rad förslag som anger en riktning framåt för hur man kan styra bättre och samtidigt mer demokratiskt, särskilt när det gäller hur rådet och parlamentet jämbördigt kan medverka i lagstiftningsarbetet. Visserligen har inte alla kommissionens ledamöter sett att vi som parlament när vi delegerar och överlåter lagstiftningsuppgifter naturligtvis alltid gör det på vissa villkor och bara tillsammans med rätten att återkalla beslutet. Men jag hoppas att de kommande samtalen som vi kommer att föra vid början av det grekiska ordförandeskapet, kommer att leda fram till resultat.
När kommissionen och rådet gång på gång betonar att de behöver framhärda i att fördragen måste respekteras accepterar jag det. Men jag ber rådet och kommissionen att också acceptera att vi som parlamentsledamöter behöver framhärda i att principerna för demokratin måste skyddas där den lagstiftande makten medverkar i fastställandet av lagar. 2004 går vi till val. Vi kan inte besegra varandra i valen. Vi kan bara segra tillsammans och om vi verkligen verkar för mer flexibilitet, mer effektivitet men också för mer demokrati i Europeiska unionen.
(Applåder)

Trakatellis (PPE-DE).
Herr talman! Det historiska beslut som fattats av Europeiska rådet i Köpenhamn kommer utan tvekan att bidra till att återupprätta den europeiska enighet som gick förlorad efter kriget. Anslutningen av central- och östeuropeiska länder, tillsammans med Cypern och Malta, är ännu ett steg i utvecklingsprocessen på området för det unika fenomen som vi kallar europeisk integration, och jag skulle vilja gratulera såväl det danska ordförandeskapet som kommissionen och kommissionär Verheugen till deras framgångsrika hantering av hela processen.
Jag har inte så mycket tid på mig så jag skall bara framföra två kommentarer. Först och främst, på grund av de ekonomiska och finansiella konsekvenserna av en utvidgning som följd av anslutningen av nya medlemsstater, kommer unionen att behöva vara sträng i anpassandet av budgetplanerna om man skall kunna möta såväl kraven för utvidgning som kraven från sina medborgare och bidra effektivt till stabiliteten och sammanhållningen i medlemsstaterna, i synnerhet i de nya medlemsstaterna. För det andra skulle jag vilja kommentera anslutandet av Cypern och, mer specifikt, atmosfären runt Europeiska rådet i Köpenhamn. Jag har fått den uppfattningen att rådet tillfredsställde oss alla, eftersom man visade att Europa kan sköta sina affärer på ett både klokt och beslutsamt sätt, med som rättesnöre att bygga upp en sund, demokratisk struktur där mänskliga rättigheter och de sunda värderingarna i det mänskliga samhället respekteras.
Vi får dock inte glömma att vi fortfarande måste finna en lösning på problemet och att man inte kunde finna någon i Köpenhamn, eftersom de turkiska och turkcypriotiska ledarna vägrade att hitta en lösning. Vi måste nu på alla sätt försöka att uppnå integration av hela ön inom de närmaste två månaderna. Jag vill emellertid påpeka att lösningen på Cypernfrågan måste vara helt förenlig med de grundläggande principerna i Europeiska unionens fördrag, även om vi är i stort behov av denna lösning. Inga undantag från gemenskapens regelverk, inga övergångssystem som ingår i lösningen får efterlämna faktorer som strider mot någon av Europeiska unionens grundläggande principer när de en gång upphör. Jag uppmanar Europeiska kommissionen, som bevakare av fördragen, att vara mycket uppmärksam på att Europeiska unionens fördrag verkligen efterlevs vid lösningen.

Poos (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! I min egenskap av föredragande för Cyperns anslutning ligger det mig varmt om hjärtat att välkomna Europeiska rådets beslut i Köpenhamn, som medger att Cypern ingår i Europeiska unionen som ny medlemsstat. Jag vill också lyckönska kommissionens och rådets förhandlingsgrupper som har arbetat för Cyperns anslutning.
Europeiska rådet har på detta sätt infriat det löfte som gavs i Helsingfors att gå vidare med anslutningen, trots att det inte fanns någon politisk uppgörelse. Vår förhoppning att se en återförenad ö ansluta sig har inte infriats. Vi vet nu att varken bristen på tid eller de yttre påtryckningarna kan anges som skäl för att försvara det omöjliga i att anta förslagen från Förenta nationernas generalsekreterare som utgångspunkt för en heltäckande uppgörelse. Överenskommelsen saboterades av dem som ännu i dag fortsätter att förespråka förekomsten av två skilda stater i stället för en federal stat, och som vill att Cypern skall ansluta sig samtidigt med Turkiet i stället för i maj 2004 som ett oberoende och odelbart land. Turkcyprioternas ledare Rauf Denktash och hans omgivning bär ett tungt ansvar för detta misslyckande, och jag förstår den besvikelse och vrede som uppfyller en stor del av det civila cypriotiska samhället och oppositionspartierna. Visserligen har de båda parterna förbundit sig att forsätta förhandlingarna för att komma fram till en fullständig uppgörelse före slutet av februari; visserligen står möjligheten att riva ned den sista muren i Europa fortfarande öppen. Men den tjurskallighet som utmärker de personer som gynnas av Denktash-regimen kommer inte att försvinna genom ett trollslag, eftersom avsaknaden av en lösning innebär själva lösningen för dem.
Den blockeringspolitik som Denktash tillämpar skulle snart kunna visa sig vara ett hot mot Turkiets europeiska ambitioner. Följaktligen återstår en sista strimma av hopp som Europeiska unionen borde satsa på: den nya turkiska regeringen skulle kunna slå näven i bordet och på så sätt visa att de menar allvar med sin uttalade vilja att fortsätta på den europeiska vägen.

Ferber (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Jag skall ansluta mig till den skara som hjärtligt vill gratulera rådets ordförandeskap till framgången. Det som uppnåddes i Köpenhamn kommer att visa vägen för lång tid framöver och kommer att vara av stor betydelse för arbetet med Europas enande det 21:a århundradet. Men jag skall förstås också se till att det blir lite smolk i glädjebägaren och ta upp ett par punkter.
För det första vill jag ta upp följande fråga: Vi förväntar oss naturligtvis att Tjeckien å sin sida avger en tydlig förklaring innan vi skall rösta om anslutningsfördraget i parlamentet. Europaparlamentet formulerade klart och tydligt sin ståndpunkt i november i samband med Brokbetänkandet.
För det andra vill jag be kommissionen, herr kommissionsordförande och herr kommissionär att överväga hur vi gemensamt kan utveckla en sorts tredje väg för Turkiet. Hur kan vi överbrygga tidsperioden från det att vi granskar om kriterierna är uppfyllda till den dag då vi skall diskutera förhandlingarna rent konkret? Vilka former för samarbete kan vi erbjuda som både motsvarar Turkiets och våra intressen? Här är nog 2003 ett mycket viktigt år. Vi skall gemensamt i rådet, kommissionen och parlamentet arbeta med hur vi i en mängd enskilda projekt från tullunion till utrikes- och säkerhetspolitik skall nå en ny sorts gemenskap med en viktig strategisk granne.
Det sista jag kort vill ta upp är att vi alla måste motsätta oss alla utpressningsförsök, även dem från de egna leden i Europeiska unionen. Jag vill inte gå i detalj men just nu sammanträder olika rådsarbetsgrupper för att lösa ett problem för ett land som blev medlem 1995. Vi skall inte ge efter för utpressningsförsök från medlemsstaterna. Jag är mycket tacksam för att rådet och ni, herr rådsordförande, inte böjt er för dessa försök till utpressning.

Wiersma (PSE).
I fredags, den 13 december, såg jag ?Pianisten?, en film av Roman Polanski, på bio. Det är en berättelse om en judisk musiker från Warszawa, som på ett mirakulöst sätt överlevde andra världskriget. I början av filmen ser vi hur hans familj reagerar lättat på nyheterna att britterna och fransmännen har tillkännagivit att de skall komma Polen till undsättning efter att landet har anfallits av tyskarna. Vi vet alla att det inte blev någonting av med den hjälpen, till i fredags, den 13. Då löstes med resultatet i Köpenhamn en gammal skuld in. Framgången i Köpenhamn är en framgång för alla. Även för detta parlament som har engagerat sig så starkt i denna process. Vi kan vara stolta över detta resultat. För att använda den store socialdemokraten Willy Brandts ord: det som hör samman får nu också verkligen chansen att förenas. Vad som inleddes med ett historiskt knäfall av Brandt i detsamma Warszawa fullbordades nu i Köpenhamn. Äran för detta nya historiska ögonblick går framför allt till dem som har verkställt de stora omvälvningarna från 1989 och 1990 och som utnyttjade chansen att omforma de nya demokratierna till fullvärdiga kandidatländer. Många av ledarna från den tiden har nu försvunnit från den politiska arenan, men resultatet från Köpenhamn är också en hedersbetygelse till dem.
Naturligtvis skall också vår egen europeiska union gratuleras. Det tog visserligen lång tid innan man i Europeiska unionen hade formulerat utgångspunkter och villkor för anslutning, men därefter har man på ett konsekvent och effektivt sätt följt de handlingsplaner och det tidsschema som man kommit överens om. I det här sammanhanget bör man uttala några ord av särskild uppskattning vad gäller kommissionär Verheugens engagemang. Också kandidatländerna är värda beröm. Deras uthållighetsförmåga har ställts hårt på prov. Själv har jag som föredragande för detta parlament för Slovakien på nära håll fått uppleva de ansträngningar som Slovakien har gjort för att kunna uppfylla EU:s villkor. Förändringarna var genomgripande och tidspressen var stor. I rapporteringen från slutet av förra veckan om resultaten av toppmötet i Köpenhamn låg betoningen på det ekonomiska efterspelet till förhandlingarna och på Turkietfrågan. Båda aspekterna är viktiga, men de är inte de enda viktiga frågorna. Vid Europaparlamentets slutliga bedömning som vi måste göra av varje enskilt kandidatland, spelar andra problem fortfarande en roll. Det räcker att påminna om våra tidigare bekymmer över exempelvis kampen mot korruption, över brist på administrativ förmåga i kandidatländerna och diskrimineringen av romerna.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill också gärna gratulera Rasmussen, Bertel Haarder, Prodi och Verheugen till det goda resultatet. Jag vill också understryka, precis som vår gruppordförande Hans Poettering, att ett litet land har utfört en stor prestation. Det innebär egentligen att vi inte heller i framtiden bör ändra på rotationssystemet. Man vet av erfarenhet att stora länder ibland inte alls gör det särskilt bra och att små länder ibland gör det oerhört bra. Ni kan vara stolta över resultaten, säger jag till Danmark.
Andra punkten: jag skall framföra några kommentarer angående utvidgningen. Jag är mycket glad åt att Polen togs med i gruppen med de första anslutande länderna. Det fanns ju naturligtvis problem i samband med detta. Det kanske är bra, och jag säger detta till kommissionär Verheugen, att man tillkännager de verkliga kostnaderna för utvidgningen ännu mer noggrant för medlemsstaterna. När vi vet att det finns 25 miljarder kvar till taket för Europeiska unionens utgifter, när vi vet att första året av utvidgningen endast kostade 12 miljarder, det andra året 12,6 miljarder, det tredje året 14,9 miljarder, så vet vi att vi trots utvidgningen kommer att få pengar över till 2006. Vi måste alltså klargöra tydligare att den utvidgningen inte är dyr, utan billigare än alla de utvidgningar som tidigare har ägt rum.
Min tredje kommentar: Cypern och Turkiet. Det är synd att Cypern inte togs med i dess helhet, men det är bra att man nådde goda överenskommelser om Turkiet. Ännu inget anslutningsperspektiv, men att hålla sig strängt till Köpenhamnsavtalen och prövas mot dem. Det tycker jag är mycket viktigt. Jag ställer mig för övrigt frågan om Turkiet någonsin borde ansluta, för om så sker måste vi först än en gång ta upp debatten om Europas gränser.
Min sista kommentar: Ni har haft besök av Giscard d'Estaing och jag har äran, statsminister Rasmussen, att vara medlem av konventet. Giscard d'Estaing talade återigen om den där presidenten för Europeiska unionen och om den där kongressen som måste inrättas. Det är hans idéer. Jag kan tala om för er att det inte alls finns något starkt stöd för detta i konventet. Om vi någon gång kommer att behöva en president för Europeiska unionen så måste det helt enkelt bli Europeiska kommissionens ordförande, och någon europeisk kongress har vi över huvud taget inget behov av. Det är detta Europaparlament som måste få fler befogenheter! Så står det också i promemorian från Beneluxländerna. Om alla små länder ansluter sig till denna kan vi lyckligtvis låta Giscard d'Estaings struntprat falla i glömska. Alltså, herr talman, hoppas jag att Danmark ansluter sig.

Cushnahan (PPE-DE).
Herr talman! Det danska ordförandeskapet satte upp en oerhört ambitiös dagordning för sitt Köpenhamnsmöte.
Till följd av det så ägnades två fyllda dagar i Köpenhamn åt att förhandla om ett finanspaket, vilket i ett skede hotade att stoppa processen. När det problemet hade lösts inbjöd EU dock formellt åtta länder från Central- och Östeuropa, plus Cypern och Malta, att ansluta sig 2004. Det var ett betydelsefullt ögonblick i Europas historia, vilket slutgiltigt gjorde slut på den uppdelning som skapats av det kalla kriget.
Det måste dock påpekas att utvidgningen ännu inte är fullständig. Förhandlingarna med Bulgarien och Rumänien måste fortfarande slutföras och med Turkiet måste de fortfarande börja.
Jag instämmer i det löfte som vid Köpenhamnsmötet gavs om att inleda förhandlingarna med Turkiet 2004, naturligtvis efter en granskning av framstegen med avseende på mänskliga rättigheter och rättssäkerhet. Jag har ständigt yrkat på att Turkiets anslutning kan utgöra ett viktigt brohuvud mellan Öst och Väst och hjälpa till att befästa Turkiet som en sekulär demokrati och en lugnande kraft i en i övrigt instabil region.
Till följd av dessa betydelsefulla beslut kommer våra nya grannländer att bli Ukraina, Vitryssland och Moldavien. Nu är det dags att fundera över vilken typ av förbindelser vi vill bygga upp med de här länderna och hur långt vi vill att de skall gå.
Avslutningsvis är jag glad att den senaste tidens osäkerhet angående tidsplanen för utvidgningen, vilket delvis berodde på vårt förkastande av Nicefördraget i den första irländska folkomröstningen, har försvunnit. Den kommer nu att ske i maj 2004, ironiskt nog under det irländska ordförandeskapet och mycket riktigt, herr talman, under era sista sex månader som parlamentets talman. Jag ser fram mot det historiska ögonblick då jag kan önska de nya anslutningsländerna välkomna till EU-familjen.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Ett speciellt år för Europa är snart till ända. Genom införandet av mynt och sedlar i euro blir den inre marknaden till hemmamarknad. Med besluten i Köpenhamn sattes ratificeringsprocessen för utvidgningen igång som en förutsättning för Europas återförening och Jalta och efterkrigstidens system kunde övervinnas. Detta steg får även följder för alla medlemsstater och kandidatländer, alltså för mitt land som hade den längsta yttre gränsen, den längsta döda gränsen. Vi rör oss från utkanten återigen in i Europas mitt likt ett hjärta som det heter i den österrikiska nationalsången.
Det är vår uppgift att närma oss varandra, att stärka Europas politiska stabilitet och handlingskraft, att höra till, att vilja förstå varandra, att riva ned murar och taggtråd var de än sattes upp eller sätts upp för att skära av. Anslutningsprocessen är varken avslutad i och med Köpenhamnsmötet eller i och med deltagandet i Europavalen 2004. Det fortsätter att finnas såväl ett informations- och kommunikationsbehov som ett behov av reformer. De europeiska projekten behöver medborgare som deltar alltmer, inte bara inför ratificeringar av fördrag. Utvidgningsprocessen är inte avslutad ännu utan den fortsätter. Jag tänker inte bara på Bulgarien och Rumänien utan också på Kroatien och länderna i f.d. Jugoslavien, Schweiz eller Liechtenstein.
Låt mig sist av allt säga att transitpolitiken är ett bevis för att det danska ordförandeskapet, som jag vill uttala mitt tack till, arbetar till sista dagen. Som österrikare säger jag er att förslaget som ligger i Coreper har vårt fulla stöd eftersom det är riktigt och bra. Jag väntar mig att det fattas beslut i dag klockan 15.00, om inte så vid det extra rådsmötet mellan kommunikationsministrarna den 31 december. Låt oss få ett slut på övergångsbestämmelser och etablera en europeisk bestämmelse och införa vägkostnadsdirektivet senast 2003!
(Applåder)

Fogh Rasmussen
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka för en bra och positiv diskussion samt för de många positiva omdömena om det danska ordförandeskapet i allmänhet och om förloppet av toppmötet i Köpenhamn i synnerhet. Ordförandeskapet har upplevt samarbetet med Europaparlamentet som konstruktivt och positivt och det är med glädje jag kan konstatera att Europaparlamentet är av samma åsikt.
Eftersom det har ställts en hel del frågor och så många områden berörts är det omöjligt för mig att kommentera allt som sagts inom den tid som står till buds. Men jag kommer att beröra några av de ämnen som många har tagit upp.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Jag skulle vilja be Verheugen att klargöra något av stor betydelse. Herr kommissionär! Låt oss anta att båda sidorna i Cypern enas om en lösning baserad på Annanplanen till den 28 februari. Man har förberett en folkomröstning för att fråga folket om de godtar planen och om de godtar integration. Om den ena sidan, låt oss säga den grekcypriotiska sidan, avvisar folkomröstningen, vad sker då? Återgår vi till planen från Köpenhamn, som enbart föreskriver integration av Cypern?

Verheugen
Herr parlamentsledamot! Till Förenta nationernas fredsplan hör en vägledning och denna vägledning avslutas med förslaget att vid slutet av processen hålla folkomröstning samma dag för den grekiska och den turkiska folkgruppen på Cypern. Då förs båda frågorna samman, nämligen frågan om man ger sitt stöd åt lösningen av konflikten samt åt ett medlemskap i Europeiska unionen. Den situationen kan alltså inte uppstå att man i och för sig är för ett medlemskap i Europeiska unionen men är emot den politiska lösningen av Cypernkonflikten. Det är en hypotetisk fråga. I grunden gäller att om befolkningen i en demokratisk process tar ställning mot ett medlemskap i Europeiska unionen beklagar vi det djupt, men vi måste som en demokratisk institution acceptera det.

Talmannen.
Debatten är avslutad. Jag har i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen mottagit sex förslag till resolutioner

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi har röstat emot detta betänkande som upprepar Europeiska kommissionens försäkran, även om föredraganden personligen är av en annan åsikt, enligt vilket ?arbetskraftskostnader allmänt anses vara den främsta potentiella källan till inflation? i euroområdet.
Att fastställa ett europeiskt kostnadsindex för arbetskraften skulle enligt honom avhjälpa en ?stor brist? inom Ekonomiska och monetära unionen. Vem driver man med? Om det föreligger en stor brist gäller den först och främst lönerna för en mycket stor del av de europeiska arbetarna.
I Europeiska unionen, som hör till de rikaste områdena på vår jord, har arbetarklassens faktiska levnadsnivå sjunkit under flera år, framför allt lönerna för de tiotals miljoner arbetare som av arbetsgivarna hänvisas till tillfälliga arbeten, för att inte tala om dem som hamnat i arbetslöshet! I flera decennier har all politik, både från vänster- och högerregeringar och den politik som förs av de europeiska myndigheterna gått i denna riktning för att berika de besuttna klasserna.
Vill ni ha statistik? Publicera då index över de vinster som borgarklassen i Europa har gjort, tack vare att de har utnyttjat sina arbetare! För Europas arbetare skulle det vara ett index över de skyhöga kostnaderna för att bevara ett kapitalistiskt system som är orättvist av sociala skäl, skadligt för människan och ekonomiskt fördärvbringande!

Lulling (PPE-DE)
EG-fördraget föreskriver prisstabilitet som det främsta målet för det europeiska centralbanksystemet. Men hittills har det saknats ett enhetligt instrument för att etablera den viktigaste faktorn i denna prisstabilitet, nämligen att ta fram, förmedla och värdera arbetskostnader. Det föreliggande gemensamma betänkandet kommer att täppa till denna lucka.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att föredraganden ger rådets text sitt godkännande och inte lagt in några nya ändringsförslag. Den föreslagna idén i motiveringen om att upprätta ett produktivitetsindex som skulle göra det möjligt att relatera ökade arbetskostnader till ökad produktivitet är också välkommen. Vår ärade kollega kunde inte låta bli att påpeka i sin motivering att han i grunden inte är överens med kommissionen och rådet om att arbetskostnaderna är en av de viktigaste orsakerna till inflation. Jag kan tyvärr inte dela föredragandens åsikt. Det räcker med att se på lönekostnadernas andel av de totala kostnaderna i vilket företag som helst, stort som litet, för att förstå hur lönerna kan påverka prisutvecklingen. Föredragandens argument om att löneökningarna bara skulle vara resultatet av de stigande levnadskostnaderna är av samma slag som frågan om vad som kom först, hönan eller ägget.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
När priserna stiger sjunker arbetslönens värde. För att skydda sig mot detta har fackförbunden i många europeiska länder kämpat i åratal för indexering. Detta innebär att man inte behöver förhandla om kompensationen för den minskade köpkraften på nytt varje år, utan enbart om det sätt på vilket arbetstagarna tar del i produktivitetsökningen och om inhämtandet av eftersläpningen för yrkesgrupper som varit underbetalade under en lång tid. Tryck från arbetsgivarorganisationer och det stöd de får av nyliberala regeringar har i ett stort antal fall omintetgjort denna indexering. Detta kan leda till en skärpning av lönestriden. Sedan försöker man gång efter annan att ge arbetsgivarna skulden för inflationen eller för bristen på pengar till meningsfulla statliga utgifter. Detta innebär att det enligt de konservativas och arbetsgivarnas uppfattning går bra med ekonomin bara om en majoritet av befolkningen godtar en smygande förlust i köpkraften. De ser inte till det bortfallande av den inhemska köpkraften som skulle bli följden av detta, och inte heller till de alltför stora vinsterna och de alltför låga skatterna. Officiella statistiska siffror för lönekostnader och prisutveckling blir till en viktig uppgift i lönestriden och det sätt på vilket regering och arbetsgivare försöker att manipulera denna strid. Förordningen om lönekostnadsindex kommer inte att utplåna den striden.

Queiró (UEN)
Enligt kommissionens synsätt är fastställandet av ett arbetskostnadsindex av avgörande betydelse för att Europeiska centralbanken skall kunna följa upp inflationsutvecklingen i EMU-området, och förhandlingarna om löneavtal mellan arbetsmarknadens parter.
Detta förslag syftar just till att avhjälpa denna situation genom att fastställa en gemenskapsram för att produktion, överföring och utvärdering av jämförbara arbetskraftsindex.
Kort sagt, man föreslår att man för att räkna ut kostnaderna för arbetskraften skall ta hänsyn till arbetsgivarens totala kvartalskostnader för arbetskraften. I genomförandet av förordningen (däribland undantagsbestämmelser) skall kommissionen bistås av Kommittén för det statistiska programmet. En rapport om genomförandet av förordningen, däribland en utvärdering av kvaliteten på de uppgifter som tillhandahålls, skall översändas till parlamentet och rådet vartannat år.
I sin gemensamma ståndpunkt som antogs i slutet av september, gjorde rådet ett visst antal förändringar av kommissionens ursprungsförslag, vilka enligt föredragandens åsikt, och även min, i allmänhet är trogna ursprungsförslaget, varför jag vill uttala min positiva inställning genom denna röstförklaring.

Ribeiro e Castro (UEN)
Då det har visats att avsaknaden av en gemensam ram för produktion, överföring och utvärdering av jämförbara arbetskraftsindex är en viktig svag punkt i handlingsplanen angående EMU-statistik, ett faktum som också återspeglas på ett negativt sätt genom Euroområdets inflation, stöder jag detta betänkande, som är inriktat just på att se till att det finns en sådan gemenskapsram. Som föredraganden påpekar gör denna gemensamma ram det möjligt för ECB att följa inflationen i EMU-området och det kommer att vara av stort intresse för arbetsmarknadsparternas löneförhandlingar.
Liksom i oändligt många andra fall anser jag att en öppen och tillförlitlig information och förekomsten av tydliga och välbekanta kriterier är ett viktigt instrument i dagens läge. Detta leder å ena sidan först till antagandet av rättvisa, proportionerliga och lämpliga åtgärder från nationella och gemenskapens myndigheter och, å andra sidan, till att det därefter kommer att fungera som instrument för att klargöra och göra en rättvis sammansättning av de ekonomiska operatörernas roll och intressen.
Jag välkomnar fastställandet av en gemensam ram men väntar ändå förväntansfullt på resultatet av genomförandet av denna nya förordning, i vilken särskilt kvaliteten på de tillhandahållna uppgifterna skall utvärderas, och det åligger kommissionen att vartannat år för Europaparlamentet och rådet lägga fram en rapport om genomförandet av den nya förordningen.

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar vår kollega Pohjamo till det utmärkta betänkandet om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om statistisk rapportering om lufttransport av passagerare, gods och post, vilket jag stöder, särskilt när det gäller behovet av att godkänna den reglering som gör det möjligt att inleda mekanismer för att de europeiska flygbolagen skall få aktuell och jämförbar statistik för sektorn. Denna kommer att bidra till att garantera passagerarnas säkerhet och en effektiv förvaltning av dessa företag.
I detta sammanhang skulle jag också vilja betona betydelsen av denna reglering för att stödja en lösning av frågan om det belastade luftrummet.

Moraes (PSE)
 I egenskap av före detta föredragande för Tull 2000 har jag ett aktivt intresse för EU:s samarbete i tullfrågor inom EU och har röstat för Mollarbetänkandet, vilket innebär en förbättring av informationsutbytet. 
I alla frågor rörande området frihet, säkerhet och rättsväsende, måste det finnas en balans mellan den enskilde personens frihet och det akuta behovet av att bekämpa den ökande organiserade brottsligheten.
Förhoppningsvis kommer registret för identifiering av tullutredningar (FIDE) att bli ett positivt bidrag till kampen mot organiserad brottslighet inom EU.

Fatuzzo (PPE-DE).
När det gäller Giuseppe Nisticòs betänkande om distribution av humanblod kan man verkligen säga, herr talman, att det varit en förlikning till sista blodsdroppen. Men blod betyder också adel, när det är blått, och vi måste säga att denna adel inte saknas hos föredraganden Nisticò; och det betyder en blodfull karaktär, något som calabreserna och Nisticò inte saknar, vilket bevisas av att han lyckats bringa denna förlikning till ett lyckligt slut. Och det betyder också solidaritet, för att ge blod är solidariskt. Följaktligen var det med största glädja jag röstade för detta betänkande.

Howitt (PSE).
Herr talman! Jag skulle också vilja välkomna det här betänkandet och det nya direktivet. Överföringen av smittat blod kan ha och har fatala konsekvenser och jag välkomnar starkt förslagen om att reglera transporten av blod och att garantera att övervakningen görs av kvalificerad personal, vilket innebär ett viktigt framsteg i det här direktivet.
Jag skulle vilja tacka medicinsk personal vid Addenbrookes sjukhus i Cambridge samt vid sjukhuset i Norfolk och Norwich, båda inom min valkrets, vilka givit mig hjälp och råd så att jag kunde bidra till det här direktivet. De vill framföra vikten av att processen övervakas av kvalificerad personal men även av utbildning för alla de som hanterar blod eftersom den mänskliga faktorn är den viktigaste orsaken till olyckor i det här sammanhanget.
Slutligen har den frivilliga blodgivningen - vilket är en viktig princip särskilt för oss i Förenade kungariket - den ytterligare fördelen att den medför högsta möjliga frivilliga utfiltrering av de hälsorisker som är förknippade med blodtransfusion. Vi skulle vilja tacka och gratulera alla de miljoner människor i Förenade kungariket och i hela Europa som är blodgivare. Vi vill även uppmana de 94 procent av befolkningen som inte ger blod att göra det i framtiden.

Queiró (UEN)
I detta betänkande har man försökt att anta strängare bestämmelser när det gäller godkännande av blodgivare och genomförandet av en massundersökning av blodgivare, att införa ett kvalitetssystem i gemenskapen för de parter som är inblandade i blodtransfusionstjänsterna som kompletteras genom ett likvärdigt system för kontroll och godkännande i medlemsstaterna, och att fastställa gemensamma bestämmelser för personalutbildning och möjligheten att spåra blodgivningar från givaren till den sjuke.
Redan den 12 juni 2002 hade parlamentet godkänt åtta ändringsförslag under andra behandlingen. Inom ramen för det skriftliga förfarandet hittade och godkände rådet en kompromisslösning under förlikningsförfarandet för undersökning av blodgivare från kvalificerad hälsovårdspersonal.
Detta är de skäl som gör att jag röstat för betänkandet.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Vi har röstat för denna text eftersom den innehåller vissa positiva sidor, framför allt de som syftar till att begränsa förekomsten av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska apparater, och de som ålägger tillverkarna att finansiera bortforslandet av avfallet.
Vi kritiserar emellertid den överdrivet nogräknade tonen i texten, framför allt den tidsfrist som ges åt tillverkarna för att tillämpa detta direktiv. Eftersom vi vet att det gäller farliga ämnen är denna tidsfrist, som inte går ut förrän den 1 juli år 2006, detsamma som att ge tillverkarna tillstånd att förgifta miljön.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Många av medborgarnas klagomål över den miljöpolitik som bedrivs i medlemsstaterna grundar sig, å ena sidan, på en bristande öppenhet i institutionerna när det gäller informationen till allmänheten, och å den andra, på en bristande hänsyn till medborgarnas åsikter om vissa projekt som påverkar miljön.
Det är därför mycket viktigt att kommissionen efter Århuskonventionen har börjat stifta lagar om allmänhetens tillgång till miljöinformation, om allmänhetens medverkan i vissa planer och program och om allmänhetens tillgång till rättvisa.
En bättre information och ett större deltagande från allmänheten gör inte bara institutionernas beslut mer legitima, utan ökar också kvaliteten hos dessa beslut. Det direktiv som antogs i dag för oss ett viktigt steg i denna riktning - en allmän informationsspridning kommer att bli regel och informationsskyddet, från myndigheternas sida, kommer att bli ett tydligt klassificerat undantag.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Syftet med detta betänkande är att underlätta allmänhetens tillgång till miljöinformation. Vi kan inte annat än vara välvilligt inställda till det.
Samtidigt som man i betänkandet förklarar hur nödvändigt det är att ?garantera att miljöinformationen i största möjliga utsträckning sprids till allmänheten? stänger man till hälften den dörr man just öppnat på glänt genom en försäkran om att ?medlemsstaterna på vissa grunder kan avslå en begäran om miljöinformation?, det vill säga varje gång de anser det vara lämpligt.
För övrigt, och vid sidan av begränsningarna i själva betänkandet, kan man fråga sig vad försäkran om öppenheten i frågan är värd, när de stora företagen som utgör det största hotet mot miljön alltid kan söka skydd bakom företagshemligheten? Öppenheten kräver att företagshemligheten hävs.

Moreira da Silva (PPE-DE)
En hållbar utveckling är beroende av vår förmåga att förverkliga en grön ekonomi så att inköp av gröna varor blir en rättighet och inte en lyx, och att försäljning av gröna varor blir en konkurrensfördel. Detta kan bara ske om vi genom en livscykelanalys av produkterna kvantifierar deras externa miljöeffekter (från projektering till eliminering), och på det sättet för in dessa miljökostnader i produktens slutpris.
Direktiven om elektrisk och elektronisk utrustning som har godkänts i dag är ett mycket viktigt steg i denna riktning eftersom de, å ena sidan, tvingar fram en minskad användning av vissa farliga ämnen, såsom bly, kvicksilver och kadmium, i elektrisk och elektronisk utrustning och, å andra sidan, främjar insamling, återanvändning, återvinning och värdering av elektriskt och elektroniskt avfall och lägger ansvaret för att finansiera dessa system på producenten.

Queiró (UEN)
Med detta nya direktiv tvingas medlemsstaterna att underlätta allmänhetens tillgång till myndigheternas miljöinformation enligt de termer som är ett resultat av den kompromiss som fastställs mellan rådet och parlamentet, och som jag tycker är godtagbar.
I korthet innehåller den gemensamma texten:
en skyldighet för de statliga myndigheterna att aktivt hjälpa medborgarna i deras informationssökande, och att uppmuntra dem att använda den nya tekniken för att finna det de söker;
kvalitetsbestämmelser för att garantera att den information som ges är aktuell, precis och tillförlitlig;
en princip om att informationen till medborgarna skall vara gratis, dock skall det vara godtagbart att begära ett begränsat ekonomiskt bidrag till ?ett rimligt belopp?.
Eftersom denna kompromiss stärker medborgarnas rätt att få information från de nationella, regionala och lokala myndigheterna, framför allt när det gäller föroreningar av floder, konstruktion av nya projekt eller förstörda naturliga livsmiljöer, med skyddade arter, fauna och flora, och stärker öppenheten om områden av allmänt intresse, kan min röst inte vara annat än positiv.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade naturligtvis för detta viktiga betänkande som syftar till att fastställa gemensamma kriterier för tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocessen och tillgång till miljörätten, eftersom jag anser att denna tillgång till information på miljöområdet, märk väl, en kvalitativ sådan, i dag måste anses vara en normal medborgerlig rättighet. Fastställandet av regler för denna tillgång kommer att på ett effektivt sätt att bidra till en kontroll från medborgarnas sida av ett område som gäller alla - en verklig medborgerlig kontroll för att försvara miljöarvet. I detta syfte anser jag att det är ganska lämpligt att stärka mekanismerna för tillgång till information och informationstekniken. Myndigheternas avgiftsfria miljöinformation samtidigt med främjandet av informationstekniska resurser, särskilt Internet, kommer att leda till att denna information blir allmän och fri, naturligtvis med nödvändiga begränsningar när det gäller det nationella skyddet, rättsliga processer eller den industriella rätten och/eller immaterialrätten.
Jag är avslutningsvis glad över att de praktiska formerna för att garantera ett effektivt användande av miljöinformationen, liksom tilldelningen av starkare befogenheter till medlemsstaterna i detta sammanhang, vilket innebär ett tilläggsansvar för dessa, men också ett förverkligande av subsidiaritetsprincipen.

Talmannen.
Omröstningen är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.30 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Protokollet från föregående sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill mycket kort ta upp en fråga. Jag läste just i en spansk tidning att Nestlé, ett stort multinationellt företag, kräver Etiopien på 6 miljoner US-dollar mitt under rådande svält. Jag förstår faktiskt inte vilken värld vi lever i och jag upphör inte heller att förvånas över detta, oavsett vilka ekonomiska och juridiska skäl som detta multinationella företag kan ha för att göra något sådant. Men hur som helst, situationen är ändå grym.

Talmannen.
Jag delar er oro, herr Bautista. Jag frågade om det fanns några synpunkter om protokollet och det är inte så att ni har utnyttjat det faktum att floden Pisuerga passerar genom Valladolid, utan ni har utnyttjat det faktum att protokollet passerar plenum.
(Protokollet från föregående sammanträde justerades.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen - Sjösäkerhet och åtgärder för att bekämpa följderna av katastrofen med oljefartyget Prestige.

Haarder
Herr talman! Jag vill tacka Europaparlamentet för detta tillfälle att på rådets vägnar uttrycka min djupaste medkänsla med de människor som har drabbats av denna katastrofala och skandalösa miljöförorening som uppstått till följd av olyckan på oljetankern Prestige utanför Galiciens kust.
Jag tror att vi alla hoppades att vi efter Erikaolyckan 1999, som jag själv var med om att diskutera här i Europaparlamentets kammare, skulle slippa uppleva sådana katastrofer mitt i Europa. Men tyvärr hände det igen och därmed har säkerheten till sjöss och förebyggandet av olyckor med allvarliga miljökonsekvenser återigen kommit upp på dagordningen.
Efter Erikaolyckan vidtog rådet och Europaparlamentet en rad åtgärder för att förbättra säkerheten och minska oljeföroreningen till sjöss. Vi vet ännu inte vad det var som gick fel i samband med förlisningen utanför Galiciens kust, men bara det att det kunde inträffa är bevis nog för att det behövs ytterligare åtgärder. Det är nödvändigt att vi nu gör det som krävs för att undvika sådana olyckor i framtiden, och att vi sänder en stark politisk signal till befolkningen, till fartygens ägare, till deras kaptener och till alla som är involverade i transport av i synnerhet olja.
Europaparlamentet avgav den 21 november ett kraftfullt yttrande om Prestigeolyckan. Jag anser att kommissionen har visat prov på stor handlingskraft i denna svåra fråga och det vill jag gärna framföra till de Palacio. Båda institutionerna förtjänar beröm för att gemenskapen snabbt har tagit initiativ till beslut för att främja säkerheten till sjöss och skyddet av havsmiljön. Vi har nu skapat en plattform för att gå vidare i frågan.
Ordförandeskapet har strävat efter att ge Prestigeolyckan en seriös behandling. Frågan fördes upp på rådets dagordning av transportministrarna den 6 december och på miljöministrarnas möte den 9 december, och jag var vittne till att den också diskuterades ingående på Europeiska rådets möte i Köpenhamn i förra veckan. Det var ju en av anledningarna till att det uppstod en försening så att ministrarna aldrig kom på middag hos den danska drottningen. Det var viktigt för ordförandeskapet att mötet skulle leda till konkreta resultat och vi kan nu konstatera att vi faktiskt också uppnådde resultat.
Rådet har förklarat att man såväl internationellt som inom Europeiska unionen och nationellt skall anta alla nödvändiga bestämmelser för att förebygga denna typ av olyckor. Jag är glad över att rådets slutsatser helt och fullt ligger i linje med Europaparlamentets ståndpunkter. Det är både rådets och ordförandeskapets uppfattning att vi har uppnått ett bra resultat som sänder ut den starka politiska signal vi har behov av, nämligen ett konsekvent agerande när det gäller enkelskroviga tankfartyg i Europeiska unionen samt en politisk vilja att finna lösningar.
Det är mitt hopp att Europaparlamentet aktivt skall vilja medverka till att vi snabbt skall nå de mål vi har fastställt, och detta är jag också säker på att man kommer att göra. Jag tänker inte minst på de åtgärder som Europaparlamentet och rådet tillsammans kommer att vidta i enlighet med medbeslutandeförfarandet. Det handlar bland annat om en påskyndad utfasning av enkelskroviga tankfartyg. Jag hyser inga tvivel om att vi skall kunna enas om detta med tanke på den vilja och beslutsamhet som Europaparlamentet har visat i denna fråga. Rådet ser alltså fram emot ett konstruktivt samarbete med Europaparlamentet, så att vi utan onödig fördröjning skall kunna genomföra de skärpningar och anta de ansvarsregler som behövs i förebyggande syfte och för att garantera att det - om olyckan är framme - är rätt personer som får betala, dvs. de ansvariga.

De Palacio
Herr talman, värderade ledamöter! För bara några veckor sedan, när Prestige just hade sjunkit, uttryckte jag klart och tydligt min ilska och besvikelse inför kammaren över att vi inte hade varit förmögna att undvika denna katastrof.
Jag var arg över att vi inte kunde undvika en tragedi som redan var given, vi visste att detta kunde inträffa när som helst och vi var inte förmögna att undvika den, eftersom vi inte hade haft tillräcklig politisk energi, tillräcklig vilja eller tillräcklig beslutsamhet för att gå snabbare och mer beslutsamt fram med tillämpningen av de åtgärder som kommissionen tidigare hade föreslagit.
(Applåder)
I dag måste jag åter minnas detta. Och jag vill göra det eftersom vi inte kan tillåta att det inträffar en tredje katastrof, att det efter Erika och Prestige kommer ytterligare en Erika eller ytterligare en Prestige som smutsar ned våra kuster. Därför är det nödvändigt att denna debatt och den omröstning som ni kommer att genomföra här i parlamentet ger samma resultat som i ministerrådet den 6 december, en klar och beslutsam vilja att driva fram radikala förändringar, att omedelbart fatta beslut i alla unionens medlemsstater och att gå ännu längre på internationell nivå eftersom, jag upprepar detta, vi först och främst måste skydda de europeiska kusterna, men vi har även ansvar i ett internationellt perspektiv, där Europa måste vara ledare, och detta ansvar innebär att vi måste respektera och bevara rena hav på hela jorden, inte bara utanför våra kuster.
Jag vill därför först och främst tacka det danska ordförandeskapet för det beslutsamma stöd det gav åt dessa åtgärder det häromdagen i ministerrådet. Rådets slutsatser kommer, om de verkligen tillämpas i principen - och där är nyckeln - att innebära ett verkligt beslutsamt steg framåt för sjösäkerheten i Europa.
Jag vill därför tacka det danska ordförandeskapet för dess ansträngningar, men jag vill även säga att de uttalanden rådet gjorde häromdagen måste omvandlas till åtgärder i alla Europeiska unionens medlemsstater. Att uttalandena omvandlas till åtgärder innebär att de beslut som fattas om att förbjuda fartyg med enkelskrov och med tung olja, tjära, bituminösa produkter eller tung eldningsolja i lasten att gå in eller ut i de europeiska hamnarna skall vara orubbliga.
När man begär att kommissionen skall lägga fram ett förslag för att påskynda tidsplanen för att fartyg med enkelskrov skall förbjudas i våra farvatten, oljetankfartyg med enkelskrov, för transport av olja, måste detta beslut stödjas när det ligger på ministrarnas bord.
När man säger att man skall förstärka kontrollerna i medlemsstaternas hamnar är det viktigt att man verkligen anställer nödvändig personal, att man ger dem nödvändiga resurser och att dessa kontroller verkligen genomförs.
När man säger att man på internationell nivå skall driva på utvecklingen av den internationella sjörätten genom att anpassa den till de nya utmaningarna, de nya riskerna och de nya sociala behoven, måste man omedelbart ge drivkraft åt detta, alla tillsammans, de femton och även, hoppas jag, de tio nya staterna och de övriga kandidaterna.
(Applåder)
När man säger att man skall göra det möjligt för Europeiska sjösäkerhetsbyrån, som vi är i färd med att inrätta och som kommer att inleda sitt arbete i januari hoppas jag, att kontrollera fartygen och påpeka eventuella brister eller fel är det viktigt att man tar hänsyn till byråns utlåtanden och att man vidtar lämpliga åtgärder för att rätta till eventuella brister eller fel.
Det är dessa faktorer som vi måste arbeta med. Vi har redan sett vad den överdrivet långa förseningen har lett till, när man tog mer hänsyn till vissa problem, jag förnekar inte att de finns, men det förhindrade att man vidtog åtgärderna tillräckligt snabbt. Och vi kan inte tillåta att något liknande inträffar igen vid de europeiska kusterna.
För mig har det sedan Erika, och jag säger detta rakt ut, varit frustrerande att se att vi i Europa inte har varit kapabla att göra vad man gjorde i Förenta staterna efter Exxon Valdez. Jag tänker inte godta att vi i Europeiska unionen måste nöja oss med färre rättigheter och mindre befogenheter än vad medborgarna i Förenta staterna har, till exempel. Jag vill även insistera på att det inte är tillräckligt med att arbeta för detta inom Europeiska unionen. Det är nödvändigt att även gå framåt på internationell nivå.
Herr talman! På kommissionens vägnar och jag avslutar med detta, anser vi att det finns olika nivåer och olika tidsplaner. För närvarande upprörs vi av hur dessa kuster har förstörts av oljebältet, hur det har påverkat människornas liv, mark och möjligheter. Och detta är det första som vi måste ta itu med. Vi måste lösa de problem som finns och Europa har klart och tydligt visat sin solidaritet. Rådet (transport, telekommunikation och energi) och rådet (miljö) har visat sin solidaritet. Rådet (jordbruk och fiske) kommer säkerligen att göra detsamma och detta gäller även Europeiska rådet i Köpenhamn.
Solidariteten har även visat sig när det gäller medel, omfördelning av medel, den markeringen om att medel kan tas ur katastroffonder, ekonomiska bidrag, men även bidrag med resurser och personer. De ansträngningar som medlemsstaterna har gjort på ett sätt eller annat har bidragit till att mildra den katastrofsituation som vi har för närvarande.
Detta är vad som måste göras omedelbart, men det är även viktigt att vi brådskande och omedelbart agerar för att undvika fler katastrofer som denna. Medlemsstaterna måste agera, som jag har sagt, genom att omedelbart införa förbuden för att se till att de mest förorenande produkterna transporteras av de säkraste fartygen för att garantera maximal kontroll. Det är även nödvändigt att agera omedelbart på internationell nivå för att driva på utvecklingen av den internationella sjörätten, men man måste dock vara medveten om att detta kommer att ge resultat på medellång sikt.
Slutligen vill jag säga att kommissionen, förutom att man inrättar Europeiska sjösäkerhetsbyrån, förutom att man ställer olika medel till förfogande och förutom att man ändrar användningen och tilldelningen av de medel som redan har avsatts, omedelbart kommer att lägga fram en förordning om europeiska bestämmelser för att kunna påskynda tidsplanen för att förbjuda fartyg med enkelskrov som transporterar olja att gå in i de europeiska hamnarna och segla i unionens farvatten. Alla fartyg som inte är säkra, det vill säga fartyg med enkelskrov, måste förbjudas att transportera de mest förorenande produkterna. Det måste finnas krav på att endast fartyg med dubbelskrov får användas för detta ändamål.
För att gå framåt när det gäller att klargöra frågan om ansvar bör man införa en standardiserad straffskala inom unionen, i alla medlemsstater, i fall av allvarlig försumlighet när detta slags situationer uppstår.
Med dessa och andra åtgärder vill jag stärka säkerheten internt i våra hamnar och i våra farvatten ännu mer, även på internationell nivå.
Herr talman! Jag vill avsluta med att säga att kommissionen sedan olyckan med Erika har agerat snabbt och beslutsamt. Vi hoppas att rådet och parlamentet kommer att göra detsamma och visa att även de är beredda att göra ett politiskt och praktiskt åtagande, så att vi slipper hålla ännu en sådan här debatt under de kommande åren.
(Applåder)

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill först och främst tacka för den solidaritet som de europeiska institutionerna har visat gentemot de människor och de regioner som har drabbats. Jag vill även tacka alla de parlamentariska grupperna för den förståelse de har visat och för att de har stött oss i vår begäran att genomföra debatten den 21 november, som Haarder erinrade om, och som vi upprepar i dag.
Det är nämligen av grundläggande betydelse, framför allt i Galicien, men även i Asturien, Kantabrien, Baskien och i de franska och portugisiska regioner som påverkas, att man mycket tydligt uppfattar att vi fortfarande står vid deras sida, de skall under inga omständigheter behöva känna sig ensamma.
Jag vill redan nu berätta om ett förslag som Europeiska folkpartiets grupp kommer att lägga fram om att ordförandekonferensen skall begära att Europeiska kommissionen skall utarbeta en rapport och ge utskottet för regionalpolitik, transport och turism i uppdrag att anordna en offentlig utfrågning om säkerheten i sjötransporten i Europa och konsekvenserna av olyckor som denna.
Värderade kolleger! Detta är den absolut värsta miljökatastrof som mitt land har drabbats av, det är en katastrof av europeiska proportioner som inget land ensamt har resurser för att ta itu med.
När Erika sjönk blev det en tankeställare som, vilket har visat sig, inte var tillräcklig och kommissionens vice ordförande har rätt att vara indignerad. Därför anser jag att det är nyttigt att hon i dag påminner kammaren om vilka åtgärder hon tidigare föreslog med Europaparlamentets stöd, åtgärder som inte vann stöd i rådet. Det är nämligen just det som måste utgöra grunden för vårt arbete, att nå en rimlig säkerhetsnivå för att händelser som dessa inte upprepas i våra farvatten och vid våra kuster.
Herr talman, detta är inte en naturkatastrof, det finns skyldiga, och det är varken vindarna eller havet, utan personer med för- och efternamn. Men denna miljömässiga, sociala och mänskliga katastrof kräver att alla ekonomiska medel, däribland solidaritetsfonden, frigörs.
Det är sant att vi är skyldiga att följa den förordning som kammaren antog med alla gruppers stöd, men omständigheterna kräver att vi agerar generöst och flexibelt. Och även om denna fond inte fanns när Erika sjönk, skulle jag vilja fråga Europeiska kommissionen: Vilka medel ställdes till förfogande då för att sanera de franska kusterna?
Jag vänder mig nu till rådet för att be det att ta ställning för förslagen för att förstärka sjösäkerheten, förslag som såväl kommissionen som Europaparlamentet stöder, och jag begär att rådet uppfyller åtagandet från Köpenhamn om att inrätta en fond för ersättning för de skador som oljeutsläppen har orsakat.
Jag avslutar, herr talman, med en allmän vädjan till den socialdemokratiska gruppen, och alldeles särskilt till mina spanska landsmän. Man har redan diskuterat två misstroendeförklaringar mot det spanska högerpartiet Partido Populars regering i Galicien och det galiciska regionala parlamentet har inrättat en undersökningskommitté. Vi föreslår er nu formellt att samarbeta med oss, sida vid sida, för att hjälpa de skadelidande och för att öka säkerheten i sjötrafiken, men om ni inte vill, om krafterna tryter, låt åtminstone oss arbeta.
(Applåder)

Simpson (PSE).
Herr talman! Återigen befinner sig det här parlamentet i en debatt om ytterligare en sjökatastrof. Vi har nu drabbats av en katastrof i en sådan storleksordning att det inte längre endast är en transportfråga, det är också en miljö-, social- och fiskefråga, vilket är anledningen till att min partigrupp anser att det mycket riktigt behövs en undersökningskommitté för att ta reda på vad som gick snett med Prestige.
För min partigrupps räkning framför jag till Galiciens befolkning vårt beklagande av deras tragedi och vår solidaritet och vårt stöd i deras kamp mot denna den moderna tidens svarta död som hotar deras livsuppehälle och skadar deras stränder.
Det här parlamentet skulle ha helt rätt i att säga till vårt eget ministerråd och till IMO: ?Det var det vi sade!? Parlamentets protokoll är fulla av uppmaningar från den här institutionen till åtgärder för sjösäkerheten. Från Estonia till Braer, från Sea Empress till Erika. Vi har tagit upp bekvämlighetsflagg, otillräcklig hamnstatskontroll, enkelskroviga tankfartyg och bristfälliga besättningar och ändå, trots våra bästa ansträngningar och kommissionens stöd, har vårt eget ministerråd inte lyssnat på varningarna och vidtagit avgörande åtgärder och har bidragit till att IMO är ett av de mest ineffektiva organ någonsin. Jag säger till Galiciens befolkning att det borde vara vårt eget ministerråd och IMO, och inte de själva, som hade händerna fulla med olja just nu.
De har svikit Galiciens befolkning och oss alla i den här frågan om sjösäkerhet. Ministerrådet vill inte ha någon undersökningskommitté eftersom det antagligen finns för många skelett gömda i garderoben för det.
Det är dock chockerande att PPE-DE-gruppen motsätter sig ett sådant drag. Det är ett tydligt avfärdande av Galiciens befolkning. De verkar vara mer angelägna att skydda politiska vänner än att skydda Europas befolkning. Det här är den värsta ekologiska katastrofen på flera år och PPE-DE-gruppen begär en utfrågning - patetiskt!
Det är dags att sluta prata. Vad vi behöver är action - för att förbjuda bekvämlighetsflagg i våra vatten; för att förbättra vår hamnstatskontroll; för att se till att skamfartyg kvarhålls; för att förbjuda alla enkelskroviga tankfartyg; för att se till att de som bär ansvaret för de här katastroferna betalar hela kostnaden för den skada de förorsakat; samt sist men inte minst, för att se till att Prestige är det sista tankfartyg som sprider sin svarta död över våra kuster.
Herr Haarder! Ta med det här budskapet till rådet: ingen mer blockering, fördröjning, subsidiaritet eller hukande bakom IMO - action är vad vi kräver!
(Applåder)

Sterckx (ELDR).
Fru kommissionär! Ni är inte den enda som är arg. När vi ser hur denna händelse ödelägger grunden till ett stort antal människors liv och till en hel region blir vi alla arga. Jag vill i vår grupps namn tala om för er att våra tankar är med dem alla, och jag anser att vi skall erbjuda vår hjälp via alla kanaler. Men här i parlamentet måste vi göra det ett parlament måste göra, nämligen anta bestämmelser och förstärka de befintliga bestämmelserna. Det första som jag skulle vilja be om - och det är också riktat till min gode vän Bertel Haarder - är att vi tillämpar de befintliga bestämmelserna, att vi gör verklighet av Erika I och II. Det ligger ännu ett dokument för behandling hos rådet, herr minister, och jag hoppas att ni kommer att göra verklighet av det. Vi måste också skärpa ett antal punkter i Erika I och II, och jag tänker närmare bestämt på nödhamnar och säkra ankarplatser. För att undvika större katastrofer måste vi göra ett förpliktigande system av dessa, så att fartyg som råkar i svårigheter har tillträde dit och inte vägras tillstånd. Vi måste finna en bestämmelse. Det skulle komma en studie från kommissionen. Den måste vi få. Vi måste också erbjuda en ersättning till hamnar och nödhamnar som tar emot ett fartyg. Nu ligger det ett fartyg på 3 500 meters djup som fortfarande har 50 000 ton olja ombord, och det fartyget kommer att sörja för problem i flera år framöver. Vi måste undvika den sortens händelser i fortsättningen.
För det andra, hamnstatskontroller, som Brian Simpson säger. Låt oss göra dessa strängare för riskfartyg. Kontroll av 25 procent av fartygen är meningslöst, man måste koncentrera kontrollen på riskfartyg och på gamla fartyg. Vi måste se till att fartyg på genomfart i känsliga havszoner kontrolleras bättre. Vi uppmanar er att inleda förhandlingar med tredje länder, med bland annat Ryssland, för att se till att vi eventuellt kan sluta bilaterala avtal om detta. Det måste bli ett slut på dessa bråk mellan rådet och IMO och kommissionen. Kommissionen måste förhandla och måste få möjlighet att prata om det, då kommer bestämmelserna att bli mycket strängare. Internationell rätt får inte vara en orsak till att förstöra miljön och människors liv, detta står tydligt i den resolution som vi alla är överens om. Det ena står inte över det andra.
Till sist beträffande debatten om förfarandena, herr talman: vi måste handla snabbt och tillsammans med rådet och kommissionen få ned bestämmelser på papperet. Därför är vi inte heller några förespråkare för en undersökningskommitté, eftersom det skulle kosta för mycket tid.

Jové Peres (GUE/NGL).
Herr talman! Europeiska unionens snabbhet att anta vissa beslut åskådliggör på ett perfekt sätt den overksamhet som gemenskapen hittills visat prov på när det gäller sjösäkerheten. Om dessa beslut hade antagits tidigare och Prestige hade råkat ut för en olycka, är det uppenbart att detta inte hade skett i gemenskapens vatten.
Man kan göra två betraktelser när det gäller den här frågan: För det första, vilken anledning finns det till passiviteten och förseningarna i beslutsfattandet och för det andra, är de åtgärder som vidtagits tillräckliga? I fråga om detta anser min politiska grupp att de beslut som antogs i Köpenhamn är otillräckliga, även om de utgör ett positivt framsteg och som bevis på detta behöver man bara peka på frågan om bekvämlighetsflagg, som man inte ens har tagit upp.
Rådet, och jag menar det förra ordförandeskapet, som kunde ha sett till att vi slapp hamna i denna situation, kortade av kommissionens förslag betydligt och tillät därmed att fartyg som är flytande bomber kan fortsätta vara i drift till år 2005 i stället för att ta dem ur drift i september 2002, vilket skulle ha skett om man hade lyssnat till kommissionen.
Förseningarna med införlivandet av lagstiftningen och i genomförandet av paketen Erika I och Erika II talar för sig själva. Att lagstiftningen om till exempel inspektioner och kontroller av fartygen inte har följts är lika talande. Den slapphänta inställningen till medlemsstaternas registrering av fartyg med bekvämlighetsflagg är inte heller konstruktiv och vi kommer att få ännu fler anledningar till att oroa oss. Jag anser att dessa frågor är tillräckliga för att undersöka eventuella överträdelser av gemenskapsrätten och dålig förvaltning och att man följaktligen bör inrätta en undersökningskommitté.
Herr Galeote! Även om ni vände er till den socialdemokratiska gruppen, som är mycket stor och den grupp jag tillhör är liten, kommer jag att tala uppriktigt till er på min lilla grupps vägnar. Gruppen är liten, men har dock varit delaktig i de grundläggande statliga frågorna, anspråkslöst har den funnits med, sida vid sida med alla de spanska kollegerna. Mot bakgrund av denna blygsamma erfarenhet vill jag för det första säga er att ni har glömt att ni förhindrade inrättandet av en undersökningskommitté i den spanska statens parlament. För det andra, en sak är att fatta beslut som kan vara diskutabla och som kanske kunde ha visat sig vara felaktiga och en annan, mer allvarlig sak, är att förneka problemet och strunta i att vidta förebyggande och korrigerande åtgärder.
Det värsta med hur er regering i Galicien hanterat problemet är att staten inte ens hade planer för förebyggande eller instrument för att omedelbart ta itu med krisen. Och det förvånar mig inte, herr Galeote, att Aznar stöder uppfattningen om att det är nödvändigt att minska den offentliga servicen så mycket som möjligt.
Den fråga som vi måste ta itu med nu - som valda ledamöter - är befolkningens känslor. De måste bekämpa katastrofen med hantverksmässiga metoder och de gör oerhörda uppoffringar, medan staten, som de betalar skatt till, står oförmögen eller kanske är oberörd.
Skadan är redan skedd. Det enda vi kan göra nu är att fundera ut hur vi skall ersätta de drabbade till dess att den ekonomiska aktiviteten kan återupptas. För att kunna göra detta måste medel ur solidaritetsfonden och strukturfonderna omedelbart ställas till förfogande. Och låt mig avslutningsvis göra ytterligare en kommentar: Nu under utvidgningen behöver vi ett stort Europa, men det får inte vara tomt som ett nötskal. Vi måste definitivt inleda seriöst inriktade processer för att undvika att de operatörer som rör sig strax utanför lagens råmärken i sitt sökande efter spekulativa vinster och som bidrar till att säkerheten och det sociala skyddet minskar, kan fortsätta som om ingenting hade hänt.
(Applåder)

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Minister Haarder kallade tragedin med Prestige för en skandal; kommissionären de Palacio talade om en onödig olycka som hade kunnat undvikas. Detta innebär att det för såväl rådets ordförandeskap som för kommissionen, och kanske till och med för Galeote, finns ett ansvar som borde utkrävas. Därför kräver vi en undersökningskommission från detta parlament, med uppgiften att klarlägga vem som bär ansvaret för olyckan och vem som var ansvarig för de därpå följande räddnings- och katastrofinsatserna, framför allt när det gäller den spanska regeringen som, låt mig påminna om det, var en av de regeringar som gav ett kraftfullt stöd åt förslaget att skjuta upp och urvattna ?Erikapaketet? och som i dag tar kontakt med de stora bygg- och cementföretagen för att rengöra stränderna. Vi beklagar att rådet endast delvis har antagit kommissionens förslag. Vi vill här berömma den belgiske ministern - som för övrigt är en av de få gröna som finns kvar - som var en av de ytterst få som stödde det paket som föreslogs av kommissionen och som kämpade för att det skulle antas i sin helhet. 
Unionen har behov av en egen rättslig ram, för vi är fullständigt övertygade om att det internationella samfundet inte klarar av att skapa en sådan. Vi anser att det finns två kompletterande åtgärder som måste vidtas förutom dem som redan vidtagits: för det första måste de statliga kontrollorganen genomföra inspektioner i hamnarna på minst 25 procent av den flotta som anlöper varje enskild hamn i de enskilda medlemsstaterna, och det bör inte göras en genomsnittlig beräkning på nationell nivå. För det andra måste det antas nya normer som garanterar att farliga ämnen transporteras i mindre tankbåtar än vad som är fallet i dag, och som har en maximal kapacitet på 10 000 ton. Vi anser dessutom att kommissionens förslag till direktiv om miljöansvar även borde omfatta förorening till sjöss och att Europeiska unionen borde införa samma system för ekonomiskt ansvar vid oljeutsläpp som det som tillämpas i Förenta staterna, där fartygens ägare har ett obegränsat ekonomiskt ansvar om det kan bevisas att de är skyldiga till en olycka.
Slutligen, herr talman, borde Europeiska unionen tillhandahålla ett tillräckligt ekonomiskt stöd genom strukturfonderna och genom solidaritetsfonden för att kunna reagera på behoven i Galicien och norra Spanien, som måste återhämta sig efter denna katastrof. Sedan får vi absolut inte glömma att många områden i ?Natura 2000? har drabbats av katastrofen.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Det är redan för sent för det förgångna men det är viktigt att det inte är för sent inför framtiden, att det inte än en gång blir för sent för framtiden. Och jag skulle vilja att vi i framtiden på nytt kunde diskutera denna fråga, men i ett helt annat sammanhang än vi gjorde den 21 december och i dag, för att i framtiden kunna säga att detta aldrig hände igen eller att sakerna denna gång, om en sådan här olycklig risk- och hotsituation inträffat på nytt, tack vare de åtgärder som vidtogs och det tekniska och politiska medvetandet som vi alla utvecklat, förlöpte väl enligt vår krisplan.
Vi befinner oss faktiskt fortfarande i chock och denna chock är både en bra rådgivare och en dålig. Det är en bra rådgivare för att vi skall vidta hårdare, strängare, mer krävande åtgärder inför framtiden. Men den är dålig om vi gör eller vill göra en undersökning av krishanteringen under chocktillstånd och känslosamhet. Det är mycket viktigt också ur denna aspekt att det görs en sträng teknisk och politisk inventering objektiv om hur krisen hanterades, inte för att döma någon, utan för att undvika att misstagen upprepas i framtiden.
Också vår grupp vill rikta uppmärksamheten på en rad nya förebyggande åtgärder. Vi har hört om förebyggande åtgärder när det gäller tekniska risker för fartygen eller om hur navigationen genomförs. Detta är riktigt, men det räcker inte. Vi måste också identifiera riskförutsättningarna, det vill säga, den rättsliga risken, alltså frågorna om bekvämlighetsflagg, intyg om sjöduglighet som inte förtjänar minsta tillit, och vi måste definiera mekanismer som kan krävas internationellt och som diskvalificerar dessa handelsplatser, dessa off shore-plattformar för sjöfarten. Det finns en utvecklad doktrin när det gäller de negativa verksamheten på off shore-plattformarnas när det gäller penningtvätt och det är också nödvändigt att vi kan utveckla en doktrin för att bekämpa off shore-plattformarnas när det gäller tvättning av ansvar för förutsättningarna för fartygen i sjöfarten.

Van Dam (EDD).
Herr talman! Alla politiska strateger bör inse att vårt beroende av importerad olja oundvikligen för med sig transportrisker. För att minska detta beroende är det nödvändigt att investera mer i forskning om och användande av förnybara energikällor. Samtidigt är det önskvärt att se till möjligheten att transportera mer olja via rörledningar. Detta förändrar dock inte att det är nödvändigt att omarbeta förhandskraven för oljetransporter till sjöss. Det innebär i första hand en skärpning av det nuvarande systemet med hamnstatskontroll. Mer noggranna och tätare inspektioner måste leda till tidigare upphävande av embargot av icke sjödugliga fartyg eller upptäckt av fartyg som inte är i tillräckligt gott skick för att transportera vissa varor. 
För det andra förtjänar rådets planer om påskyndad utfasning av fartyg med enkelskrov stöd. Det ligger emellertid i allas intresse att kartlägga transportkapaciteten hos tankfartyg med dubbelskrov för att undvika en brist i antal.
För det tredje måste medlemsstaterna erbjuda konkret hjälp till fartyg och områden i nöd. Att utse nödhamnar och skapa räddnings-, hjälp- och upprensningsinrättningar där är en nödvändighet som inte på långa vägar alla medlemsstater inser. Dessutom måste vi skynda oss att tillsätta COPE-fonden som betalar ut ersättning till drabbade områden för den skada som man lidit där. För övrigt bör uppmärksamheten inte enbart riktas på lasten utan också på bunkeroljan som bränsle för fartygen själva. Också dessa kan förorsaka miljön stor skada och har också hittills varit utanför synfältet i IMO-sammanhang.
Herr talman! Vi har tyvärr redan nu varit med om flera oljekatastrofer. Det är på tiden att vi funderar allvarligt på vår ställning och vårt agerande. Jag hoppas att alla berörda inser det.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Europeiska unionens medlemsstater kom i somras överens om att nödställda fartyg omedelbart skall föras i säkerhet. Den spanska regeringen valde tvärtom att bogsera ut Prestige till öppet hav, utan att ta hänsyn till konsekvenserna. 
Den här veckan bevittnade vi i det spanska parlamentet den spanska regeringens arrogans. I över en månad har den varje dag förfalskat fakta och inte kunnat anpassa sig efter förhållandena. Aznar, som högst politiskt ansvarig, har varit totalt oförmögen att skapa sig en verklighetstrogen bild av situationen. Å andra sidan, även om galicierna inte gjort några större framsteg i sitt grymma arbete så tappar de inte modet.
Galicier är beundransvärda. Katastrofen med Prestige har blivit José María Aznars katastrof och det galiciska folkets ?prestige?.

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr talman! Det första vi måste ha i åtanke när vi diskuterar sjösäkerhet och införande av ny lagstiftning är väl tillämpningen av befintlig lagstiftning. Problemet - och det är ett oerhört stort problem - är att denna lagstiftning inte tillämpas, i synnerhet inte vad gäller hamnkontroller. 
För det andra får vi inte glömma att sjöfarten går utanför nationella och europeiska gränser. Därför behövs åtgärder på internationell nivå. Och det innebär att ge Europeiska kommissionen nödvändiga kreditiv, så att man kan nå överenskommelser med kandidatländer och med våra grannar från första början så att vi kan samordna våra åtgärder. Och man behöver naturligtvis lämpliga kreditiv från rådet, så att man har den nödvändiga befogenheten för att förhandla korrekt med Internationella sjöfartsorganisationen, där man verkligen är långsam i vändningarna.
För det tredje får vi inte glömma att det finns flera sidor av det här problemet. Man talar mycket, och med rätta, om gamla tankerfartyg med enkelskrov. Men får jag påminna er om att ett någorlunda nytt fartyg med dubbelskrov, ?Ievoli Sun?, som var omkring 10 år gammalt, sjönk utanför den franska kusten nyligen, närmare bestämt för omkring två år sedan, vilket visar att dubbelskrov inte nödvändigtvis är det enda svaret. Att fokusera på bekvämlighetsflaggor är dock inte heller det enda svaret, för problem orsakas regelbundet av fartyg som inte seglar under bekvämlighetsflagg.
Så vad är det exakt jag vill få fram? Vi måste naturligtvis angripa frågan om enkelskrov, vi måste naturligtvis undersöka frågan om bekvämlighetsflagg, där råder ingen tvekan, men vi får inte förbise alla andra frågor som vi ofta underskattar. Hamnkontroller är livsviktiga. Frågan om hamnstäder som tillflykt, underhållande av fartyg, alla dessa frågor måste undersökas överallt, globalt, om vi vill se resultat. Så vi behöver ett åtgärdspaket för att ta itu med problemet. Låt mig i fråga om den tillfälliga undersökningskommittén uppmana mina ärade vänner att inte förvandla parlamentet till en skiljedomare för att lösa interna spanska oenigheter.

Miguélez Ramos (PSE).
Herr talman! För en månad sedan sade jag att detta är en europeisk katastrof och jag bad om ett europeiskt svar. De galiciska medborgarna - mina landsmän - som är invecklade i en oerhört svår kamp mot oljan som nästan når upp till husdörrarna, har av en tillfällighet blivit offer och de har betalat priset för alla europeiska medborgare. Därför har jag ända från början insisterat på behovet av att utforma ett tydligt och enkelt europeiskt svar, vilket skedde när översvämningarna i Tyskland inträffade och där man beaktar två faktorer: förebyggande och lindrande åtgärder.
Skall vi skärpa och ändra transportlagstiftningen? Ja. Men vi måste göra mer än så. Vi måste förklara för de personer som är engagerade i uppgiften att samla in oljan med sina bara händer varför det inte finns resurser och de måste få garantier för att det kommer att ställas medel till förfogande om en liknande katastrof inträffar igen. Och vi måste åtminstone säga dem att vi beklagar den brist på resurser och samordning för att ta itu med katastrofen som har funnits ända från början. Det är nämligen de som har drabbats av katastrofen, deras klagan når ända hit och vi kan inte förneka att verkligheten ser ut på det viset.
De galiciska medborgarna, som är européer, måste känna att de har vårt stöd i den långa och svåra kamp som de tvingas föra på grund av deras egna ministrars försumlighet. Det är därför vi inte kan förstå att det finns personer här i kammaren som vägrar att inse vad som har hänt, vad vi har misslyckats med och vad vi måste göra för att detta aldrig skall ske igen.
Det är inte en katastrof av europeiska dimensioner: det är en europeisk katastrof och vi vill inte att den upprepas någonstans. Men om det sker igen står det klart att vi inte kan agera som vi har gjort den här gången. De gripande bilder som har kablats ut i världen - och som visar vad jag såg - talar för sig själv, herr Galeote, och jag behöver inte ge några ytterligare skäl.
Vi galicier är starka. Vi har alltid varit starka, vi har alltid kunnat kämpa mot svårigheter och vi tänker inte låta oss besegras av den här katastrofen. Vad människorna i Galicien inte kan förstå är varför PPE-DE-gruppen envisas med att förvägra oss möjligheten att utreda vad som har skett, bedöma skadornas omfattning, lägga fram förslag om nödsituationsplaner och krishantering på europeisk nivå som kan komma alla européer till nytta, när hela Europa erkänner vikten av den lärdom som vi, det galiciska folket, ger.
Frågan skall inte ställas till oss landsmän, som ni kallar oss, herr Galeote. Att vara landsman är inte detsamma som att vara medbrottslig och vi vill inte vara medbrottslingar. Förolämpa oss inte genom att begära att vi skall vara delaktiga i de beslut som en regering har fattat, en regering som under en månad har försökt förringa denna katastrof och som har varit oförmögen att mobilisera gemenskapsinstitutionerna. Däremot, fru de Palacio, är det på sin plats att ställa en fråga till den spanska regeringen. Den har inte lyckats använda och utnyttja de rikliga resurser som Europa förfogar över. Varför?
(Applåder)

Costa, Paolo (ELDR).
Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande! Som många av mina kolleger och som många europeiska medborgare gläder jag mig åt de förslag - som jag stöder - som framfördes av kommissionen dagen efter katastrofen med Prestige och som här kraftfullt upprepats av de Palacio. Men vi vet alla att detta kanske inte räcker. Om vi inte snart vill befinna oss i en situation där vi måste kommentera en ny katastrof, så måste, med ett mindre ljummet stöd från rådets sida, följande åtgärder vidtas genast: för det första en förstärkt kontroll i hamnarna; för det andra utbildning av besättningarna; för det tredje hjälp till fartyg i nöd, men framför allt måste vi ta ur drift alla gamla skorvar och snabbt byta ut alla fartyg med enkla skrov. Jag insisterar på nödvändigheten av att snarast införa en skyldighet för oljetanker och för andra fartyg med farliga laster att i den omfattning det över huvud taget är tekniskt genomförbart ha dubbla skrov.
För att denna acceleration skall bli trovärdig krävs det konkreta åtgärder. Jag föreslår därför att vi omedelbart reserverar tillträdet till vissa hamnar som är belägna i känsliga områden enbart för fartyg med dubbla skrov. Dessa känsliga områden skall definieras och avgränsas på europeisk nivå genom bestämmelser som är analoga med dem som för närvarande gäller för till exempel Venedigs hamn. Dessutom skall man ge stöd för skrotning av gamla fartyg, en kapacitet som i dag är bristfällig, framför allt i norra Europa.
De problem som kan uppkomma på grund av dessa förändringar skulle enbart vara tillfälliga och under alla omständigheter oändligt mycket mindre än de som uppkommer om liknande katastrofer skulle upprepas i känsliga områden, och här tänker jag med fasa på vissa delar av Medelhavet.
Är kommissionen och rådet beredda att lägga de ekonomiska överväganden, som hittills dominerat, åt sidan till förmån för kravet på miljöskydd? Svaret från kommissionen verkar lovande. Nu väntar jag mig lika stort mod från rådets sida.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Katastrofen som oljetankern Prestige förorsakade inträffade för mer än en månad sedan, och vi vet inte hur länge vi kommer att drabbas av nya vågor av olja, vilket i sig är en anklagelse mot de ansvariga i Spanien och i Europeiska unionen för de sena och svaga åtgärder som har vidtagits för att minska effekterna av denna autentiska tragedi som har drabbat Galiciens samhällen och hav, men som också har spridits till de norra och södra delarna av havet och når Portugal och Frankrike.
Även om den här tragedin har tydligt visat att bakom denna miljökatastrof ligger de vinster som vissa redare och oljebolag försöker få ut till vilket pris som helst, till och med på bekostnad av sjösäkerheten och arbetsvillkoren, nämligen genom bekvämlighetsflagg, så har regeringarna underlättat denna verksamhet genom sin alltmer nyliberala politik, även när det gäller förseningarna av tillämpningen av de direktiv som beslutades efter Erikakatastrofen.
Det är därför viktigt att ta reda på skälen till denna kris, att orsakerna fortfarande består, avsaknaden av beslut i frågan och det försenade införlivandet av bestämmelserna. Men det är också nödvändigt att gå längre, som min grupp föreslår i det förslag jag har skrivit under: att stoppa bekvämlighetsflaggningen, förbjuda transporter av oljeprodukter och andra farliga material i fartyg med enkelskrov, fastställa havskorridorer med längre avstånd från kusten och öka kontrollerna, är grundläggande åtgärder för att förhindra nya tragedier.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! Bilderna på fiskarna och de frivilliga som slåss mot oljeangreppen från Prestige i sina båtar och med sina händer visar på en enorma styrka hos ett helt folk, det galiciska folket, och visar på Europeiska rådets och spanska statens skuld. Det är nu uppenbart att Galiciens medborgare lider av konsekvenserna från en allvarlig politisk konflikt som sätter sig emot kommissionens positiva förslag och detta får som resultat en egoism och oansvarighet bland rådets medlemsstater. Besluten i Köpenhamn svarade inte på de ångestfyllda frågorna från medborgarna, däremot motsvarar de rövarkapitalismens intressen hos oljebolagen som utnyttjar den internationella situationens mörka och primitiva värld för att förkasta alla försök att fastställa en europeisk lagstiftning som skyddar våra hav.
Rådet, liksom Aznar, i sitt förakt för de galiciska medborgarna har inte tagit några brådskande beslut för att hjälpa Galicien. Man har struntat i det faktum att Galicien är det mest katastrofdrabbade området i världen. Fem ynka miljoner i tilläggsbidrag har rådet beviljat Galicien och för grannområdena när Förenta staterna, som har en hårdare och mer specifik lagstiftning, vilket Europa så väl behöver, kräver fyra miljarder US-dollar för Exxon Valdez-olyckan.
Värderade kolleger! Medborgarna kräver att denna situation upphör och vill börja med att skapa en undersökningskommission. Detta får inte inträffa igen. Aldrig mer!
(Applåder)

Souchet (NI).
Herr talman! Kommissionen har medgett att det är nödvändigt att vidta ytterligare åtgärder och har härigenom underförstått erkänt att de direktiv som den själv hade föreslagit år 2000 var otillräckliga, framför allt vad gäller transporten av råolja, vilket likväl redan diskuterades i samband med tankfartyget Erikas förlisning och tidsplanen för förbud mot fartyg med enkelskrov.
Kommissionen medger också för övrigt med rätta att två väsentliga faktorer för att garantera säkerheten till sjöss inte tillhör unionens ansvarsområde. Å ena sidan handlar det om att skydda kustvattnen mot transitfartyg som utgör ett hot mot den marina miljön, som fallet var med tankfartyget Prestige. Det framgår att artikel 220 i del 12 i Montego Bay-konventionen tillåter kuststaterna att utföra stränga kontroller. Det är vad Frankrike och Spanien samt även Portugal och Italien har beslutat göra. Framgången på detta område vilar på en hållbar politisk vilja i de berörda staterna.
Å andra sidan handlar det om ansvar. Det som inträffade med tankfartyget Prestige är lika komplicerat och lika obegripligt som det som hände med Erika, och så länge befraktarens ansvar inte är tydligt fastställt kan dessa rutter inte saneras. Därför måste antingen IMO (Internationella sjöfartsorganisationen) visa att de kan klara av denna fråga, eller också måste de europeiska staterna tänka på att ta sig friheten att inrätta ett eget system, som amerikanerna med framgång har gjort.

Grossetête (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Resultaten av toppmötet i Köpenhamn har gjort mig särskilt besviken vad gäller frågorna om säkerheten till sjöss. Vad innehåller slutsatserna därifrån? Europeiska rådet uttrycker endast sitt beklagande, att man hyser allvarlig oro inför följderna av tankfartyget Prestiges förlisning och försäkrar Galicien sin solidaritet. Detta är mycket avslöjande. Vilka konkreta handlingar har man att föreslå? Varför anar man ännu en gång att det föreligger en blockering mellan ministrarna?
Liksom ni, fru kommissionär, vill jag uttrycka min vrede och min stora oro över frånvaron av verkligt konkreta beslut. Rådet har upprepat sina slutsatser från december 2000 i fråga om åtgärderna för fartyget Erika. Men hur långt har vi hunnit vad gäller genomförandet av dessa slutsatser? Hur långt har man kommit med hamnkontrollerna? Hur är det med omutligheten hos dem som utövar dessa kontroller? Hur långt har vi hunnit vad gäller förbud mot bekvämlighetsflagg? Hur har det gått med Europakartan över hamnar som kan ta emot fartyg i sjönöd? Rådet måste uttala sig snabbt. Slutligen, hur långt har vi hunnit i fråga om att undersöka ägarnas och befraktarnas ansvar?
På dessa konkreta frågor väntade vi på lämpliga svar från rådet. Hur mycket längre skall vi vänta? Hur många nya katastrofer skall vi uppleva?
I stället gratulerar jag kommissionen för dess beslutsamhet, och härvid vänder jag mig också till Europaparlamentet. En undersökningskommitté kommer emellertid inte att bidra med något, eftersom vi redan förfogar över ett lagstiftningspaket, och en kommitté skulle göra att vi förlorade tid. De femton medlemsländernas politiska vilja är oundgänglig. Vi måste handla snabbt och inte ägna ytterligare månader åt att diskutera. Om man hade följt de direktiv som antagits av vår kammare, om man hade lyssnat på kommissionen hade vi inte hamnat i detta läge. Europa hade kunnat och varit tvunget att undvika katastrofen med tankfartyget Prestige.
Mina damer och herrar ministrar! Vi behöver inte lagstifta mer. Det är absolut nödvändigt att vi äntligen tillämpar den befintliga lagstiftningen. Vi behöver inte debattera i all oändlighet. Det gäller att handla. Det går inte att reparera ekologiska katastrofer med hjälp av bidrag. Miljön skyddar sig själv. Men vad tjänar våra skyddsdirektiv till?
Jag vill också påminna om att det lönar sig mycket bättre ur ekonomisk synpunkt att vara förutseende än att reparera. Vad den sociala katastrofen beträffar är det mycket svårt att beräkna den! Oberoende av vilket land som drabbas, till vilken summa kan man uppskatta den skada som lidits av yrkesfiskarna, turistnäringen och medborgarna, som varje dag ser oljebältet breda ut sig inför sina ögon?

Poignant (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Erika ligger fortfarande på havets botten utanför min stad. Som ombud för Frankrikes bretagnare vill jag därför hälsa till våra bröder, Spaniens galicier, som drabbats av oljekatastrofen.
Europas arbete dikteras av den ena krisen efter den andra. Den 11 september: europeiska arresteringsorder; flyktinglägret i Sangatte: rätt till asyl; Erika: kraftiga åtgärder. Kommissionen har gjort ett gott arbete, men vad gör vi nu? Nu är det rena, rama katastrofen: vi har olja i Atlanten och bilar i Pas-de-Calais. Vi behöver bara fylla på full tank. Så är det hela tiden. Om vi måste dra lärdom av det här skall vi göra det. Man kommer säkert att skärpa föreskrifterna för enkelskroviga fartyg, man kommer säkert att skärpa åtgärderna mot dåligt underhållna fartyg, man kommer säkert att skärpa både det ena och det andra.
Jag vill komma med ett förslag, fru kommissionär: ni borde börja tänka på att införa en europeisk kustbevakning, som inte skall fungera på amerikanskt sätt, utan enligt vår metod. Eftersom det antagligen inte är slut på katastrofer, kommer ni att få uppleva krav på en sådan kustbevakning längs kusterna. Befolkningarna kommer att kräva det, för de förstår inte hur haven skall kunna leva vidare i detta tillstånd.
Jag ber er inte att åstadkomma det här på två minuter, men ni måste börja tänka på saken, för när nästa katastrof inträffar, nästa gång det blir kris, kommer man som vanligt att återkomma till det här, precis som när det gällde arresteringsordern och allt annat. Så fungerar Europa. Eftersom nöden slutligen blir lag, låt oss börja med att lagstifta, om nöden kräver det.

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Jag känner mig engagerad i Galiciens befolknings öde, i de människor som nu också håller på att rensa upp oljan, olja som ligger i ett upp till en meter tjockt lager. Men det finns tyvärr ingen räddningspersonal på platsen och det sker tyvärr inte med ett professionellt tillvägagångssätt. Det tycker jag är mycket synd. Men vi måste sluta att bara skylla ifrån oss på varandra. Det är naturligtvis viktigt att föra den diskussionen, men inte nu och inte här. Det är mycket viktigare att ägna uppmärksamhet åt en säker europeisk kust. De innehållsmässiga förslagen från min kollega Dirk Sterckx om nödhamnar är mycket lämpliga. Jag skulle vilja uppmana kommissionen och rådet att inte använda någon politik med lösa skott när det handlar om sjösäkerhet.
Jag stöder kommissionen i fråga om kommittén och utförandet av kontroller, det som De Palacio nyss talade om. Förbudet mot att låta frakta råolja i fartyg med enkelskrov är ?läktarpolitik? och förbigår de verkliga strukturella problemen inom den internationella sjöfarten. Ett väl underhållet tankfartyg med enkelskrov är säkrare än ett dåligt underhållet tankfartyg med dubbelskrov. Jag är ingen beundrare av IMO, men vi behöver dem verkligen för att sluta avtal och för att också godkänna och genomföra de redan slutna avtalen. I det sammanhanget verkar man föra en mer realistisk politik än ni presenterar här.
Jag tror att det är viktigt att förhandla med Ryssland om kontrollen av de fartyg som lastas där och sedan far längs Europas kust till Afrika. Jag tror att det är mycket viktigt att pröva klassificeringssällskap för att få information om skepparnas, kaptenernas och redarnas ansvarsskyldighet och framför allt för att planera tydliga sjörutter. Jag hoppas att detta leder till en bättre politik.

Vachetta (GUE/NGL).
Herr talman! Prestige har förlist och på nytt tillgriper man raskt provisoriska åtgärder som anses förhindra nya oljebälten. De kommer inte att tillfredsställa befolkningarna, som chockade och fyllda av vrede måste klara av hundratals kilometer av nedsmutsade sandstränder, förstörda ekosystem, förlorade arbetstillfällen och de hot som vilar över hela den lokala ekonomin. Den väsentliga orsaken till dessa upprepade katastrofer är den drastiska minskningen av kostnaderna för transporter till sjöss, vilka har minskat med 30 procent på tio år. Resultatet av detta är ett utnyttjande av personal ombord som gränsar till slaveri, och att man behåller en illa underhållen och ofta föråldrad flotta och hela tiden gör allt för att skydda de skyldiga. Kort sagt är det nödvändigt att fatta modiga politiska beslut.
IMO (Internationella sjöfartsorganisationen) som har givit tillstånd till införandet och utvecklingen av fartyg med bekvämlighetsflagg, måste nu förbjuda dem, vilket kommer att klargöra ansvarskedjan mellan fartygsägare, befraktare och stater och överlämna det ekonomiska och straffmässiga ansvaret åt förorenarna.
Vidare, fru kommissionär, måste man utarbeta en plan för att förstöra de 4 000 fartyg som ni själv anser utgöra en risk, vilket kräver att skeppsvarven börjar gå in för att bygga och utveckla moderna och säkra fartyg. Slutligen är det nödvändigt att IMO tar ansvar för att utarbeta en tvingande lagstiftning som är tillämpbar för alla sjömän i världsomfattande skala. En effektiv europeisk organisation för säkerheten till sjöss, där fackföreningarna skulle vara representerade, skulle sysselsätta ett tillräckligt antal inspektörer för att kontrollera fartygen och sjömännens arbetsförhållanden.

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman, kolleger, fru kommissionär! Nu måste vi verkligen gå från ord till handling, och vi kan gå ännu längre än vad som redan var avtalat. Därför är jag glad över att de två största grupperna här i parlamentet stöder våra förslag om en europeisk kustbevakning och en europeisk civil snabbinsatsstyrka.
För det första: förebyggande. Den europeiska kustbevakningen behövs för att vaka över det europeiska intresset och för att undvika att fartyg i svårigheter blir till en boll att leka med för medlemsstater, som i första hand ser till sina egna intressen och av den orsaken fattar felaktiga beslut. Kustbevakningen måste bli den starka makten på området för sjösäkerhetskommittén.
För det andra: den europeiska räddningstjänsten måste kunna rycka ut omedelbart vid katastrofer och själva ta sig till platsen. Dessa ?gröna hjälmar? kan då bistå överallt i unionen, för det är inte alla medlemsstater som förfogar över den utrustning och kunskap som är nödvändig för att bekämpa katastrofer. Jag var ögonvittne i Galicien en vecka efter katastrofen, och såg hur svårt arbetet var för vår belgiska räddningstjänst och hur lång tid det tar att börja agera. Jag har hört att man nu måste koppla in stora byggnadsfirmor. Det går naturligtvis inte.
Slutligen vill jag be rådet att snabbt ta itu med direktivet om ansvarsskyldighet. För detta är kärnan i problemet med sjötransport i Europa, men också över hela världen. Kanske kan ni, fru kommissionär, framföra detta meddelande vid kommande ordförandeskap: ?Nunca mais? [aldrig mer].

Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Inför den enorma miljömässiga, ekonomiska och sociala katastrof som Galicien har drabbats av och som har förvandlats till ett verkligt europeiskt problem, anser jag att vi bör tala klarspråk i den här debatten.
Det har sagts att vi för det första måste förebygga och för det andra bota. Att förebygga får inte leda till att vi glömmer bort vilka som verkligen är ansvariga för tragedin. Det rör sig om ett skrotfärdigt fartyg, en farlig last, ett ogenomträngligt nät av intressen som utgörs av samvetslösa företagare och det är nödvändigt att gå till botten med detta och anmäla dessa personer. Är det nödvändigt att undersöka alla dessa aspekter? Ja. Måste de undvikas? Absolut. Jag hoppas och tror att Europeiska unionen har lärt sig läxan den här gången. Europeiska kommissionen har lärt sig läxan. Europeiska kommissionen hade saken klar för sig och jag anser att Europaparlamentet och rådet nu måste vara omedgörliga inför den slapphet och tolerans som finns när det gäller detta slags sjötrafik.
För det andra måste vi råda bot på skadorna. Vi måste koncentrera våra krafter på att reparera de skador som har uppstått. Galicien kan inte betala hela räkningen för detta, förutom de skador som regionen har drabbats av. De verkliga offren är hela Galiciens folk.
Vårt ansvar nu är att stå enade för att se till att vi får så mycket medel ur strukturfonderna som möjligt och för att solidaritetsfonden skall tillämpas, och vi kommer att lyckas med det.
Undersökningar? Naturligtvis. Jag vill säga - det har redan nämnts, men jag vill påminna om det - att det galiciska parlamentet just i dag efter ett enhälligt beslut av alla politiska partier har inrättat en undersökningskommitté. Man tillämpar subsidiaritetsprincipen för att de politiker som är närmast undersöker frågan och därför har vi tillsammans med UEN-gruppen lagt fram ett ändringsförslag för att genomföra en uttömmande och teknisk undersökning av den här komplicerade frågan.
Vi kommer att begära mer europeiska medel för att öka samordningen och det civila skyddet, men herr talman, att försöka fiska röster inför valet med hjälp av den här tragedin, vilket några politiker försöker göra, är helt enkelt osmakligt. Jag anser att denna splittring skadar politikerna själva och den skadar offren, som villrådiga och bestörta lider av effekterna av katastrofen och dessutom måste se hur politikerna strider mot varandra i sin partipolitiska egoism.
Jag avslutar, herr talman, med att i egenskap av europeisk galicier tacka hela kammaren och alla institutioner som är närvarande för den solidaritet som de visar oss och som jag vet att de kommer att visa oss under de kommande dagarna.

Piecyk (PSE).
Herr talman! Om man har besökt fiskarna vid Galiciens kust som ett antal av mina kolleger i gruppen och jag gjort förstår man hur snabbt de behöver europeisk hjälp. Det vore mycket bra om parlamentet kan ställa sig bakom detta i dag och i morgon.
När man kommer fram till Santiago de Compostela vet man att Jakobsvägen slutar där. Ni fru kommissionär känner säkert till detta. Jakobsvägen är den väg som pilgrimerna och syndarna tar för att få bot för sina synder. Vi vet att en hel rad stats- och regeringschefer men också kommunikationsministrar borde gå denna väg för att sona sina försummelsesynder. Syndaregistret lyder: allt för litet hamnstatskontroll.
(Applåder)
Om man skrivit under 25 procent och bara uppnår 9 procent, som är fallet för en medlemsstat, är det en stor synd. Syndaregistret lyder: inget anständigt system för europeiska nödhamnar. Bäste kollega Haarder! Detta beslutades för länge sedan, men rådet har inte inrättat något ännu. Syndaregistret lyder: fullständigt misslyckande för ersättningsfonder för oljekatastrofer. För ett och ett halvt år sedan fattade parlamentet beslutet och till dags dato har vi inte hört ett ord från rådet om det.
Bäste kollega Haarder! Prestige seglade förbi Köpenhamn. Prestige gjorde följande rutt: från Lettland över Östersjön, Skagerrak, Engelska kanalen, Biscaya, Galicien - det hade kunnat hända var som helst. Bara runt Östersjön finns det fyra kandidatländer man aldrig hör talas om i samband med fartygssäkerhet. Malta och Cypern har alltid tillhört de bekvämlighetsflagg som kritiserats i diskussionen.
Bästa fru kommissionär! Vi behöver en exakt rapport från kommissionen före april 2003 beträffande om och hur alla dessa kandidatländer skall delta eller inte delta i den europeiska politiken om sjöfartssäkerhet. Prestige hade som Haarder vet också kunnat brytas av i Kadettrännan. Det är ett av de farligaste ställena i Östersjön där vi haft att göra med otaliga olyckor, tillbud och fartyg på fel sida i farleden. Här behövs lotsplikt. Rådet och kommissionen måste utöva påtryckningar på Ryssland så att det införs lotsplikt genom IMO. Det är ett av de farligaste ställena i den europeiska sjötrafiken.
Om vi vill ta tanker med enkelt skrov ur trafik behöver vi fler med dubbla skrov. Kanske kan ni växla ett par ord med er kollega Monti om hur vi skall hantera varvsstödet i framtiden.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman! Även jag vill uttrycka mitt stöd till alla de människor som har drabbats av denna fruktansvärda katastrof. Jag tycker att vi alla måste hylla det enastående uppbådet från befolkningen i Galicien och i Spanien och även de frivilliga som kommit från alla delar av Europa.
Även om vi kan välkomna de förslag som kommissionen har lagt fram, förhåller det sig inte likadant med rådets beslut, vars brist på ambition jag, liksom andra kolleger, beklagar. Efter katastrofen med tankfartyget och med tanke på de enorma skador som orsakats av tankfartyget Prestige gäller det nu, fru kommissionär, att snabbt genomföra de åtgärder som har beslutats. Men jag anser också att de är otillräckliga. För att förhindra att detta upprepas måste vi också meddela befraktarna, redarna, dem som äger lasten, ja till och med klassificeringssällskapen, att de kommer att vara fullständigt bundna av sitt straffrättsliga och ekonomiska ansvar om de bryter mot bestämmelserna, och om en katastrof inträffar. De förhindrande åtgärderna består också i att man mycket snabbt fattar det modiga beslutet att förbjuda segling med bekvämlighetsflagg på unionens territorialvatten.
Denna katastrof belyser på nytt de ödesdigra följderna av avregleringen inom den maritima sektorn, vilken har yttrat sig genom en minskning av säkerhetsnormerna och av det sociala skyddet. Europa borde sända ett tydligt budskap till den maritima världen genom att föreslå förnuftiga förbättringar av sjömännens sociala situation och genom att göra både deras organisationer och medborgarnas organisationer delaktiga i utarbetandet och verkställandet av nya, särskilda åtgärder som är oundgängliga för att förstärka säkerheten till sjöss.

Jarzembowski (PPE-DE).
Herr talman, fru vice ordförande, ärade herr rådsordförande, bäste Bertel Haarder! Jag är glad över att ni är här och att vi diskuterar men jag vill gå in direkt på debatternas kärnfråga. Jag har med stor tillfredsställelse läst besluten från rådet (transport, telekommunikation och energi) den 5 och 6 december om att höja fartygssäkerheten - men jag är klentrogen! 
Jag vill nämna två exempel. Rådet har hittills alltid med näbbar och klor försvarat användningen av tanker med enkelt skrov till år 2015 och plötsligt förklarar man vid rådet (transport, telekommunikation och energi) att man omedelbart skall sluta använda tanker med enkelt skrov för transport av tjockolja. Dessutom står vi inför den härliga frågan, herr rådsordförande, om vilken rättslig grund detta skall ske på? Vi kan inte skapa gemenskapslagstiftning de kommande veckorna. Vilka nationella bestämmelser kan ni hänvisa till som över huvud taget gör det möjligt för medlemsstaterna att omsätta förbudet mot tanker med enkelt skrov i praktiken?
För det andra, herr rådsordförande: min kollega Piecyk och andra har redan pekat på att det hittills finns en rad medlemsstater som inte fullgör sina skyldigheter i direktivet om hamnstatskontroll om att 25 procent av de fartyg som anlöper EU-hamnar skall kontrolleras. Nu har rådet genom kommunikationsministrarna beslutat att i ökad utsträckning granska kontrollerna till i bästa fall den 1 januari. Kan ni då som ordförande för rådet informera om hur många nya besiktningsmannatjänster som skapats i vilka länder den senaste veckan eller tio dagarna och hur många kvalificerade ansökande det över huvud taget finns till dessa tjänster? Det hjälper alltså inte att fatta fantastiska beslut, herr rådsordförande. Vi vill höra från er hur de skall omsättas i handling.
Jag vill återkomma till Sterckx eftersom det var han som då skrev betänkandet om nödhamnar. Han har alldeles rätt och här inställer sig återigen samma frågor, herr rådsordförande. Nu har ni sagt att medlemsstaterna skall inrätta nödhamnarna och göra anmälan snabbare. Men jag vill gärna veta av er hur ni tänker se till att dessa nödhamnar används - om sådana finns - som skall bestämmas nationellt. Vi minns Erika som ville anlöpa en hamn men som inte fick det. Beträffande Prestige har vi också frågan om hon inte hade brutits itu om hon anlöpt en hamn. Hade man inte hellre kunnat pumpa ut tjockoljan och förhindra en katastrof av den här omfattningen? Herr rådsordförande! Hur vill ni förvissa er om att medlemsstaterna faktiskt också använder nödhamnarna för att undvika större katastrofer?
(Applåder)

Vairinhos (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Prestiges skeppsbrott har visat den handlingsförlamning som de europeiska myndigheterna och respektive medlemsstater lider av inför en katastrofsituation som denna som, även om den brutalt har vräkt in över Galiciens kust, ändå är en europeisk katastrof och medborgarna betraktar den som sådan.
Det är just denna den europeiska allmänhetens mening, chockad av denna otroliga händelse, och den känsla och indignation hos alla berörda, särskilt dem som bor utmed den underbara galiciska kusten, som kräver att en sådan situation inte får upprepas utmed vår gemensamma kust i framtiden. Det är befolkningen som förväntar sig att Galicien får ett rättvist stöd av Europeiska unionen, och man kräver en undersökningskommission som kastar ljus över alla omständigheter kring katastrofen och utmäter ansvar, för att utifrån det kunna dra lärdom inför framtiden. De europeiska medborgarna kräver en skärpning av lagstiftningen, och de kräver att den utan vidare överläggningar skall träda i kraft och börja tillämpas.
Försvaret för den marina verksamheten måste i allt högre grad bli en gemensam angelägenhet. Ett gemensamt politikområde alltså. Skyddet för havsmiljön och skyddet för de europeiska kusterna är fortfarande en stor utmaning för oss alla.
Om Prestigetragedin lyckas väcka en politisk medvetenhet och få i gång åtgärder, då har den galiciska befolkningens desperation och upprördhet, och även vår, inte varit förgäves.

Cunha (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande! Jag vill börja med att upprepa min solidaritet med det galiciska folket, och med alla de folk som kan komma att drabbas av denna tragedi, både i Spanien och Frankrike och naturligtvis i mitt hemland. Med tiden har den verkliga omfattningen av denna tragedi visat sig. Jag hoppas att den utfrågning som parlamentet har begärt utförs på ett djuplodande sätt och vid en lämplig tidpunkt. Och som jag tidigare har sagt här i kammaren är det viktigt att klargöra mysteriet med fartygets avvikande rutt som, efter att ha seglat österut, plötsligt fördes söderut, tills den sjönk 30 sjömil från portugisiskt vatten.
Men det är nu viktigt att tala om framtiden och därför vill jag ta upp fyra punkter.
För det första är det viktigt att Europeiska unionen beviljar stöd för att i så hög grad som möjligt ersätta för skadorna från oljeutsläppet. Jag anser här att det är motiverat att använda Europeiska unionens solidaritetsfond, vilket ännu inte har skett.
Den andra punkten är att, eftersom de fruktansvärda konsekvenserna för fisket och skaldjursfisket är uppenbara är det viktigt att överväga ett mer integrerat och omfattande åtgärdspaket för att ge ett grundläggande stöd till de drabbade befolkningarna.
Den tredje punkten är vikten av att fatta ett tekniskt och vetenskapligt motiverat beslut om vad som skall göras med det sjunkna fartyget med mer än 60 000 ton olja i tankarna. Om vi inte löser det är vi dömda, inte till ett stort oljeutsläpp, utan till en rad oljeutsläpp under månader och år.
Slutligen vill jag understryka att det nu är dags att på allvar inrätta den europeiska sjösäkerhetsbyrån, vilket innebär att rådet måste besluta om dess geografiska placering. För att avsluta vill jag säga att vi önskar att en rigorös utfrågning genomförs, i enlighet med parlamentets krav. Vi vill dock inte att parlamentet skall instrumenteras för en debatt om ett lands inrikesproblem.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Herr talman! Vi genomför en debatt där man kan dela in inläggen i två typer: för det första de inlägg där man lägger fram problemet ur en europeisk synvinkel, de talare som tar upp de åtgärder som måste genomföras med hjälp av Europa- och gemenskapspolitik. För det andra har vi de inlägg där man under denna mänskliga tragedi, ett lands tragedi, ett land som går till val om fem månader, tycker att detta är rätt tillfälle för att vinna röster i det kommande valet, utan att tänka på vilka de verkliga konsekvenserna blir för folket.
Man talar om en tillfällig undersökningskommitté i enlighet med artikel 151 i Europaparlamentets arbetsordning. Ett beslut som att tillsätta en undersökningskommitté måste vara grundat på att man har skäl till att misstänka överträdelser av gemenskapsrätten. Vilka skäl har vi hört här?
Man vill veta vad som har hänt. Vi vill naturligtvis alla veta vad som har hänt men det kommer vi inte att få reda på med hjälp av en parlamentarisk kommitté, det kommer experterna att berätta för oss i sina rapporter och det är därför PPE-DE-gruppen föreslår att det skall vara kommissionen som informerar rådet och parlamentet genom utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Skadornas omfattning måste bedömas. Man klandrar de ansvariga för att inte ha gjort detta när tidsfristen för att bedöma skadorna i själva verket går ut den 23 januari, men i dag, i början av december, klandrar vi redan den spanska staten för att den inte har bedömt skadornas omfattning.
Det behövs resurser. Spanien har faktiskt redan vidtagit åtgärder. Att samordna 10 000 frivilliga, samordna institutionernas arbete, samordna det internationella stödet, samordningen av allt detta är de åtgärder som har vidtagits.
De europeiska institutionerna måste göras delaktiga. I går hade vi ett möte med kommissionär Barnier där han informerade oss om de kontakter och förbindelser som han har haft med den spanska regeringen. Fiskarna får redan ersättning, stödpengar kommer redan in. Vilka är då de grundläggande orsakerna? Det finns inga. Det enda man försöker göra är att politiskt bestraffa motparten inför valet. Detta är varken rätt forum eller rätt plats för att göra det och vi vägrar delta i något sådant. Vi deltar genom att hjälpa galicierna, det spanska folket, och att rädda dessa kuster, och det är det vi arbetar med.

Haarder
. (DA) Herr talman! Jag kan på rådets vägnar förklara att jag instämmer i det mesta av det som sagts, även i den ilska, förargelse och djupa oro som har kommit till uttryck och de krav på handling som har hörts i kammaren.
Det är inte rimligt att säga att rådet inte har gjort någonting och därför skulle jag vilja inleda med att citera ur slutsatserna från Köpenhamn, i vilka man kan läsa att: ?slutsatserna från rådet (transport) den 6 december 2002 och rådet (miljö) den 9 december 2002 bör genomföras i alla avseenden utan dröjsmål?. På detta sätt fortsätter det med belåtenhet med kommissionens insats, när det gäller såväl de ekonomiska, som de sociala och de miljömässiga följderna av Prestiges förlisning. Man är också belåten med kommissionens avsikt att undersöka behovet av ytterligare specifika åtgärder, exempelvis rörande ansvar och därmed förbundna sanktioner. I Köpenhamn fanns således en helhjärtad uppbackning till de Palacio och till rådet (transport) och rådet (miljö).
Vad var det då man beslutade om den 5-6 december i rådet (transport)? Det gällde en rad punkter som helt motsvarar Europaparlamentets synpunkter, vilka är relativt kraftfulla på ett stort antal punkter och vilka redan uppfyller nästan alla de krav som har lagts fram här i kammaren. Man kan naturligtvis med viss rätt säga att om detta hade skett för länge sedan så hade katastrofen kanske kunnat undvikas, och det måste vi erkänna. Men nu händer det alltså någonting och det som händer motsvarar det som talarna har önskat, och kommissionärens snabba agerande röner lovord.
Jag skulle vilja säga till Brian Simpson att frågan om att de ansvariga skall betala finns med. Det finns två typer av ansvar, dels finns det de fonder som skall täcka utgifterna för strandrensning och ersättning till fiskarna, och det finns ingenting som tyder på att dessa fonder inte skulle täcka dessa utgifter. Men sedan finns det naturligtvis också de miljömässiga skadorna där man kan diskutera om det finns möjlighet att kräva ett större ansvar. Man är överens om att detta ansvar såvitt möjligt skall läggas ut på de som kan betecknas som ansvariga.
Sterckx och andra har rätt i att det inte är mängden inspektioner som är avgörande, utan att man företar inspektion på rätt ställen. Det finns krav på att 25 procent skall inspekteras och det stämmer att vissa länder inte lever upp till detta, vilket naturligtvis är fel. Men det viktigaste är att man inspekterar på rätt ställen och att man inspekterar på rätt sätt.
Ramos uppmärksammade en del angrepp som förekommit mot den spanska regeringen. Efter att ha varit närvarande vid diskussionen i Köpenhamn kan jag vittna om att den spanska regeringen i allra högsta grad har satt dessa problem på dagordningen.
När det gäller frågan om kustbevakning och byrån för sjösäkerhet skulle jag vilja hänvisa till punkterna 7 och 9 i transportministrarnas resolution av den 5-6 december. När det gäller ansvarighet skulle jag vilja hänvisa till punkt 18. Men man får erkänna att punkt 18 i resolutionen inte är särskilt stark och jag tror att vi har ett gemensamt hopp om att kommissionen skall kunna komma med en mer kraftfull lösning än den som föreslås, och jag tror att en sådan lösning kommer att få rådets välsignelse.
När det gäller nödhamnar, som jag visst inte nämnde, får jag hänvisa till punkt 8, där frågan om nödhamnar uttryckligen nämns, och detta är mitt svar till Jarzembowski.
Mitt avslutande råd till Europaparlamentet är att de skall se till att rådet efterlever rätt förklaringar. Det gäller Europeiska rådet, rådet (transport) och rådet (miljö). Se till att rådet efterlever de riktiga beslut som antagits. Det råder enighet mellan Europaparlamentet och rådet beträffande vad som skall göras, nu gäller det att genomföra det i praktiken, vilket också många föredraganden har sagt. Jag önskar Europaparlamentet lycka till med kontrollen av detta under kommande ordförandeskap.

De Palacio
Herr talman, ärade ledamöter! Jag börjar med att säga Piecyk att kommissionen i den här frågan kan hålla huvudet mycket högt. Om man hade gjort så som vi föreslog skulle vi nämligen inte ha haft någon Prestige eftersom fartyget i så fall skulle ha tagits ur drift flera månader innan det sjönk.
Värderade ledamöter! Jag vill även säga er, och jag vill säga det till alla för att det inte skall uppstå några missförstånd, att det för närvarande finns över 400 Erika eller Prestige ute på vattnen, fartyg som seglar utanför våra kuster eller andra kuster i världen. Fartygen finns därute, med mer än 20 000 ton olja eller mer än 30 000 ton biprodukter i lasten. Det finns 258 fartyg med lägre tonnage med cirka 10 000, 20 000 och 30 000 ton i lasten därute, och även sådana mängder kan orsaka mycket stora föroreningar. Vad vi måste göra är att ta itu med den här frågan och se till att dessa fartyg slutar segla utanför våra kuster så snart som möjligt och, om möjligt, att de inte seglar någonstans i världen. Det är det vi måste göra och det som vi måste uppnå nu på en gång. Det är vad det handlar om. Och det är den fråga vi först och främst måste tala om.
(Applåder)
Den andra frågan: Vi måste genomföra paketen Erika I och Erika II. Vad betyder detta? Det betyder att hamnmyndigheterna måste börja med kontrollerna, många av er tog upp den frågan och det är sant, det finns till och med två medlemsstater som inte ens följer den nuvarande lagstiftningen, som inte alls är lika sträng och som är mindre komplicerad att genomföra. Dessa medlemsstater måste omedelbart börja följa lagstiftningen och de har politiskt åtagit sig att göra det. Sjösäkerhetsbyrån kommer snart att inleda sitt arbete - styrelsen har redan sammanträtt eftersom vi har tidigarelagt datumet för inledandet av byråns verksamhet. Även om sätet inte har fastställts definitivt kommer arbetet att inledas redan nu och byrån kommer att genomföra lämpliga kontroller på lämpligt sätt av alla hamnar i unionen - och det är viktigt att kontrollerna genomförs i samtliga hamnar - eftersom det inte får finnas bekvämlighetshamnar i Europeiska unionen.
Om vi skall kunna genomföra detta måste rådet senast i mars anta det förslag som kommissionen kommer att lägga fram före årsslutet om att tidigarelägga beslutet om att fartyg med enkelskrov skall förbjudas i unionens hamnar och ett europeiskt förbud mot att använda fartyg med enkelskrov för att transportera tung olja, bituminösa produkter och tjära, med andra ord, de mest förorenande produkterna.
Det är nödvändigt att gå framåt när det gäller ansvarsfrågan, och precis som min kollega, kommissionär Vitorino, hoppas jag att vi inom kort kommer att kunna lägga fram ett förslag om en standardisering av straff för allvarliga överträdelser inför parlamentet och rådet. Vi måste gå framåt på det här området, låt oss en gång för alla rakt ut säga vilka det är som har ansvaret här, vilka är ansvariga för Erika? För det första, och det vet vi mycket väl, de operatörer som har fartyg som inte är i gott skick. Och de som befraktar fartyg till låga kostnader eftersom de inte bryr sig om att det finns risker med detta, risker som kustbefolkningarna och samhället i sin helhet måste ta ansvaret för. Det är sådant vi måste undvika en gång för alla. Och det innebär att vi måste gå framåt när det gäller ansvarsfrågan och undvika hela denna kedja av företag som agerar som mellanhänder och sprider ut ansvaret. Men detta innebär att vi måste vidta åtgärder på internationell nivå, förutom inom Europeiska unionen.
(Applåder)
Detta innebär, ärade ledamöter, att kommissionen måste vara en fullvärdig medlem i Internationella sjöfartsorganisationen för att kunna driva på arbetet. De 15 medlemsstaterna är redan fullvärdiga medlemmar och de har agerat samordnat, men det krävs mer än så, även kommissionen måste delta i detta forum och man bör driva frågor som bekvämlighetsflaggstaters ansvar, det vill säga, det system med obligatoriska kontroller som man funderar på inom Internationella sjöfartsorganisationen.
Nu till frågan om att gå framåt med frågan om bekvämlighetsflagg. Värderade ledamöter! Man måste skilja mellan två typer av bekvämlighetsflagg: å ena sidan bekvämlighetsflagg av skattemässiga och ekonomiska skäl och å andra sidan bekväma stater som låter fartyg som är rena vraken, ekologiska bomber, som inte under några omständigheter bör vara i drift, föra sin flagg. Båda dessa företeelser måste bekämpas och jag är beredd att även kämpa mot de stater som helt enkelt förvandlas till skatteparadis.
Detsamma gäller för arbetet inom Internationella sjöfartsorganisationen, IFOP-fonderna, att nå den miljard euro som vi har föreslagit och om inte, driva frågan om den extra fonden (COPE). Förslaget om denna fond ligger på ministerrådets bord och om det inte har kommit någon resolution från Internationella sjöfartsorganisationen i maj är det naturligtvis viktigt att vi antar förslaget snabbt, så att vi åtminstone kan disponera denna extra fond.
Ärade ledamöter! Någon tog upp den mänskliga faktorn: besättningarna. Innan nästa sommar kommer ni att få förslag från det grekiska ordförandeskapet, de anser att utbildningsfrågan är viktig och vill föra fram den och vill dessutom - det skall framgå tydligt, eftersom det finns många olika åsikter - satsa starkt på kvalitet i sjöfartssektorn.
Jag vill även säga att den internationella sjörätten måste utvecklas. Vi vet alla att det kommer att ta tid, men vi måste göra allt vi kan för att det skall gå så snabbt som möjligt och under tiden bör vi tala med våra grannar. Vi måste tala med Ryssland, vi har Östersjön, som är ett stängt hav där en olycka, precis som i Medelhavet, skulle vara ännu mer tragisk och få ännu mer dramatiska konsekvenser ur miljösynpunkt än på ett öppet hav som Atlanten, där miljön återhämtas snabbare.
Därför måste vi inte bara tala med Ryssland, utan med alla kuststater kring Medelhavet och Svarta havet, det vill säga Medelhavet i vidsträckt bemärkelse. Vi måste förstärka, stödja och säkra våra och våra grannars kuster och göra framsteg på internationell nivå.
Ni säger att man inte gjorde några framsteg under Europeiska rådet i Köpenhamn. Ärade ledamöter! Jag vill säga att jag har slutsatserna från rådet i Nice i min hand och där begär man mycket riktigt att paketen Erika I och Erika II skall genomföras så snart som möjligt, till och med i förtid, men det har inte gjorts. Denna begäran upprepades ännu en gång i Köpenhamn och jag hoppas att det görs den här gången.
Ärade ledamöter! Det är alldeles för grymt att vi efter Erika nu skall behöva tala om Prestige. Jag är övertygad om att unionens medlemsstater verkligen kommer att leva upp till vad de har sagt den här gången. I motsatt fall kommer vi att kräva att de gör det och vi kommer att påminna dem om detta här i parlamentet. Jag hoppas att alla ni som har kontakter och tillhör nationella partier kräver detsamma och att ni även tar upp frågan med era kolleger i de nationella parlamenten.
Kommissionen kommer naturligtvis med hjälp av sjösäkerhetsbyrån och de rapporter vi kommer att lägga fram inför parlamentet genomföra en konkret uppföljning av hur medlemsstaterna genomför de åtgärder som man har enats om. Det handlar bland annat om att paketen Erika I och Erika II skall träda i kraft i förtid, utan att vänta till den 30 juni 2003 eller februari 2004.
Bland dessa åtgärder har vi till exempel nödhamnarna, som medlemsstaterna till en början har marginal till februari 2004 för att genomföra. Jag anser, värderade ledamöter, att vi inte kan vänta till februari 2004, vi måste börja arbeta med detta redan nu och i januari kommer vi att börja diskutera den här frågan med medlemsstaterna.
En nödhamn, detta måste stå klart, är inte vilken hamn som helst. En nödhamn måste ha specialutrustning och vara lättillänglig för att fartyg med manövreringssvårigheter kan ta sig dit under svåra väderförhållanden. Det är nämligen under sådana förhållanden som olyckor sker. Olyckor sker vid dåligt väder, svår sjögång, vid vindstyrkor på över 100 km/h, situationer där fartygen får manövreringsproblem, med vågor på 8-10 meter, vilket var fallet med till exempel Prestige och Erika. Detta innebär att nödhamnarna måste vara speciellt utrustade och att de måste vara lättillgängliga. Hamnarna måste utrustas med materiella och mänskliga resurser och det måste finnas handlingsplaner för att hantera nödsituationer. Det är dessa frågor vi måste ta itu med. Ärade ledamöter! Tro inte att en nödhamn är vilken hamn som helst, det är olika saker, det är en mycket komplicerad fråga.
Nu vidare till frågan om fonderna som har kommit upp under debattens gång. Ärade ledamöter! I fallet med Prestige anser jag att Europa tydligt har visat sin solidaritet. Vet ni vilket stöd och vilka stödpengar Europa gav när olyckan med Erika inträffade? Det kan jag tala om för er: En omprogrammering av 10 miljoner euro från medlen ur Mål 2, medel som kom Bretagne till godo.
Katastrofen med Prestige är ännu större, det är sant. Men vi talar om en omprogrammering av fiskefonderna - IFOP-fonderna - om ytterligare medel från andra fiskefonder som skall skjutas till IFOP-fonderna, vi talar om tillgång till medel ur solidaritetsfonden mot katastrofer. Utbetalningsbeloppet är mycket riktigt 2,5 procent av de belopp katastroferna uppgår till, det är inte mer, men det är ändå ett bevis på unionens solidaritet. Vi diskuterar även omprogrammering av Sammanhållningsfonden eller de medel ur strukturfonderna som har tilldelats Spanien eller Galicien.
Fonderna är ett bevis på unionens solidaritet och kommissionen och myndigheterna, däribland rådet, som klart och tydligt har sagt ja, och som har kommit med förslag om att vidta ytterligare nödåtgärder, eftersom det tyvärr finns 50 000 ton eldningsolja på havsbotten.
Dessa 50 000 ton finns inuti de två vrakdelarna och läcker tyvärr fortfarande ut olja. Kommissionen deltar även i den vetenskapliga kommitté som den spanska regeringen har inrättat. Franska företrädare finns med i kommittén och, om jag inte missminner mig, även portugisiska och jag hoppas att denna kommitté snart kan tala om för oss exakt hur situationen för oljan på havsbotten utvecklas. Vi kan nämligen på intet sätt tolerera att mer olja släpps ut och sprids från dessa två sjunkna vrakdelar. Detta problem måste lösas. Man måste undersöka möjligheterna till att lösa det här problemet och jag är övertygad om att unionens solidaritet inte heller kommer att svika i det här fallet.
Herr talman, ärade ledamöter! Ni tog upp frågan om kustbevakning. Jag anser att vi måste utveckla den frågan vidare, men jag vill även säga följande. Om vi är kapabla till att inrätta kustbevakningar och andra europeiska organ, som jag är övertygad om att vi kommer att inrätta i framtiden, måste vi även vara förmögna att förbättra samordningen mellan medlemsstaternas samtliga sjötjänster. Jag hoppas att samordningen förstärks efter denna tragedi och att vi kan komma framåt och undvika ytterligare katastrofer som den med Erika eller Prestige.
(Applåder)

Talmannen.
Tack så mycket, fru kommissionär.
Som avslutning på uttalandena från rådet och kommissionen har jag mottagit sju resolutionsförslag, som har ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.

Díez González (PSE).
Herr talman! I egenskap av ordförande för de spanska socialisterna i kammaren kände jag mig utpekad av Galeotes uttalanden. Jag ber honom att dra tillbaka sina osanningar och nedvärderande omdömen.
Jag förstår faktiskt inte Galeote. Jag förstår inte varför Galeote envisas med att förvandla en europeisk debatt till en spansk debatt. Jag förstår inte varför han provocerar oss, jag förstår inte hans nationalistiska och trångsynta attityd när han försöker skapa en debatt mellan de spanska ledamöterna. Vad vi måste göra är att lösa - som kommissionären sade - ett problem som är europeiskt och som måste lösas ur ett europeiskt perspektiv.
Herr Galeote! Jag kommer att landsmän emellan förklara vad jag anser om er attityd med två genuint spanska ordspråk. För det första har vi ordspråket ?förolämpar gör de som kan, inte de som vill? och det andra, även det mycket typiskt och beskrivande, eftersom vi alla har ett minne och ett förflutet, herr Galeote: ?Efter sig själv dömer man andra?. Herr Galeote! Det står skrivet i historien vilken attityd ni har haft och vilken attityd vi, de spanska socialisterna här i parlamentet och de spanska socialisterna i det spanska parlamentet har.

Talmannen.
Fru Díez! Ni kände er utpekad och ordförandeskapet gav er ordet för att göra ett personligt uttalande. Även om vi förstår vad ni ville säga med det andra av de ordspråk ni tog upp, innehåller det en vokabulär som ni kanske bör överväga att dra tillbaka med tanke på den parlamentariska hövligheten, fru Díez.

Díez González (PSE).
Herr talman! Ett ordspråk är ett ordspråk. Det var absolut inte min mening att förolämpa herr Galeote, tvärtom. Ordspråket betyder helt enkelt att alla tror att alla andra är likadana som man själv är. Han har anklagat oss för att agera illojalt. Det har vi aldrig gjort, däremot vet han att sådant har skett i hans egna led.

Talmannen.
Ordförandeskapet tackar för detta förtydligande, fru Díez, som åter placerar ert uttalande inom ramen för den parlamentariska hövligheten.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Herr talman, fru Díez! Om jag har förolämpat någon eller fällt nedvärderande omdömen drar jag naturligtvis tillbaka dessa. Jag kräver att ni läser dagens sammanträdesprotokoll och sedan säger mig om det innehåller några förolämpningar eller nedvärderande omdömen. I så fall kommer jag naturligtvis att dra tillbaka dessa.
Herr talman, fru Díez! Vad jag vill säga är att möjligheten att tillsätta en undersökningskommitté står upptagen i artikel 151 i parlamentets arbetsordning - jag ber er att läsa den artikeln. En begäran om att tillsätta en sådan kommitté grundas på påstådda överträdelser av gemenskapsrätten. Någon av era kolleger och landsmän här i kammaren har uttryckligen och bokstavligen sagt att syftet med att tillsätta en undersökningskommitté skulle vara att avgöra vilket ansvar Spaniens regering har för katastrofen med Prestige. Detta har bokstavligen sagts här. Vad jag vill säga är att man inte kan säga i Spanien att vi tillsammans skall begära mer medel och sedan säga här att regeringen inte beviljas medel ur fonderna eftersom den är skyldig till katastrofen. Det var det jag ville säga.
(Applåder)

Talmannen.
Fru Díez! Ni fick ordet för att göra ett personligt uttalande och Galeote fick ordet för att besvara detta. Vi kan inte hålla på och diskutera personliga uttalanden i all evighet. Vi sätter punkt för den här saken nu.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 11.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om
rådets och kommissionens förklaring om invandrings- och asylpolitik,
betänkandet (A5-0381/2002) av Watson för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets beslut om undertecknande av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och regeringen i Folkrepubliken Kinas speciella administrativa region Hongkong beträffande återtagande av personer utan uppehållstillstånd (SEK(2002) 412 - C5-0263/2002 - 2002/0092(CNS)) och
muntlig fråga (B5-0505/02) från Watson till kommissionen om Europeiska unionens principer för avtal med tredje land i fråga om återtagande.

Haarder
Herr talman! Tack för detta tillfälle att redogöra för detta mycket viktiga arbetsområde inom vilket min käre kollega, kommissionär Vitorino, har varit ytterst aktiv ända sedan han började, och inom vilket jag tycker att vi nu har börjat se en del resultat som jag gärna skulle vilja redogöra för. I och med Amsterdamfördraget beslutades att olika åtgärder beträffande asyl och invandring skulle antas inom fem år efter att Amsterdamfördraget trätt i kraft, dvs. den 1 maj 2004.
Europeiska rådet har som ni känner till i Tammerfors i oktober 1999, i Laeken i december 2001 och i Sevilla i juni i år upprepat och stärkt önskemålet om handling på dessa områden. I Sevilla upprättades konkreta prioriteringar och tidsfrister för antagande av de enskilda rättsakterna. Dessa tidsfrister har vi inte bara levt upp till, utan vi har gjort mer än så. Som sades i slutsatserna från Sevilla skall rådet hitta den rätta balansen mellan å ena sidan en integrationspolitik för de invandrare som har bosatt sig lagligt i Europeiska unionens länder, och å andra sidan en asylpolitik som respekterar de internationella konventionerna, först och främst Genèvekonventionen från 1951, samt den strävan som är nödvändig, nämligen strävan att bekämpa olaglig invandring och människohandel.
Genomförandet av slutsatserna från Sevilla har varit det danska ordförandeskapets uppgift. Det gäller också frågan om bekämpning av olaglig invandring och förvaltningen av de yttre gränserna. Sjutton olika projekt och initiativ har genomförts i syfte att stärka gränskontrollen vid både sjö- och landgränser, samt på flygplatser. Vidare har man antagit ett allmänt program för återsändande och en konkret plan för återvändande till Afghanistan. Bägge delar antogs för ett par veckor sedan.
Man har när det gäller asylpolitiken uppnått betydande framsteg om man ser till målen i Amsterdamfördraget och prioriteringarna från Sevilla. Redan i september 2000 upprättades Europeiska flyktingfonden och i juli 2001 antogs ett direktiv om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid stor tillströmning av fördrivna personer.
Man har under det danska ordförandeskapet uppnått ytterligare framsteg på asylområdet. Det råder nu enighet i rådet beträffande Dublin II-förordningen som förväntas bli slutgiltigt antagen. Det var denna uppgift som särskilt skulle lösas under det danska ordförandeskapet. Uppgiften är nu löst och det råder politisk enighet. Det finns kanske fortfarande ett parlamentariskt förbehåll, men jag är ganska säker på att vi kommer att kunna anta Dublin II-förordningen, kanske redan i morgon när rådet sammanträder i Bryssel.
Kommissionens förslag om miniminormer för mottagande av asylsökare förväntas likaså antas på rådets möte i morgon. Under det senaste halvåret har intensiva förhandlingar pågått kring kommissionens förslag om miniminormer för när medborgare i tredje land och statslösa personer skall betraktas som flyktingar eller som personer som behöver subsidiärt skydd.
Man har uppnått betydande framsteg och det råder nu politisk enighet om definitionen av en flykting och om definitionen av subsidiärt skydd. Denna enighet grundar sig på Genèvekonventionen och Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Man har uppnått politisk enighet om i stort sett samtliga av artiklarna 1-19 om de grundläggande begreppen inom flyktingrätten. Frågan om rättigheter för flyktingar och personer med subsidiärt skydd är den enda som återstår, om man kan därför förvänta sig att förslaget skall komma att antas senast till sommaren, så som bestämdes i Sevilla. Man har alltså uppnått enighet i en del av de svårare frågorna. Man skulle kunna fråga sig om det verkligen är någon konst att anta någonting som bygger på konventioner som redan har gällt under lång tid? Svaret är ja, eftersom det innebär att dessa konventioner från och med nu skall respekteras i alla länder, även i de nya medlemsstater som vi nu i fredags beslutade oss för att välkomna i Europeiska unionen. Här kan också tilläggas att det är stor skillnad på konventioner och direktiv. Skillnaden är att kommissionen har betydligt större auktoritet när det gäller att övervaka om direktiven respekteras och slutligen finns möjligheten att gå till domstol om något land bryter mot konventionerna. Svaret på den fråga jag själv ställde är därför att det blir en oerhörd skillnad när normerna i dessa konventioner nu omvandlas till direktivform.
På rådets möte i oktober hade vi en öppen diskussion om kommissionens reviderade förslag om miniminormer for asylförfaranden där medlemsstaternas ministrar lade fram olika kommentarer på förslaget - också detta förslag skall antas före utgången av 2003.
När det gäller invandringspolitiken framgår av slutsatserna från Sevilla att rådet före juni 2003 skall godkänna kommissionens förslag till bestämmelser om familjeåterförening och om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares rättsliga ställning. Man har uppnått betydande framsteg i förhandlingarna om det reviderade direktivförslaget om familjeåterförening, det förslag som lades fram av kommissionen i maj i år, och man förväntar sig att detta likaså skall kunna antas inom den tidsfrist som fastställdes i Sevilla, dvs. före juni 2003.
När det gäller förslaget om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares rättsliga ställning diskuterade rådet den 15 oktober 2002 en rad kvarstående politiska frågor. Det har skett vissa framsteg vad gäller denna fråga under det danska ordförandeskapet, men fortfarande kvarstår en del avgörande frågor, däribland rätten till en viss form av fri rörlighet. Rådet kommer att arbeta för att den tidsfrist när det gäller antagandet av förslaget som fastställdes i Sevilla skall kunna hållas.
Samtidigt hölls i rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 15 oktober 2002 en öppen diskussion om kommissionens förslag till direktiv om villkoren för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse för studier. I alla dessa frågor har Europaparlamentet rådfrågats och Europaparlamentets yttranden har tagits i beaktande eller kommer att tas i beaktande i rådets beslutsunderlag. Rådet sätter stort värde på Europaparlamentets engagemang på detta område, inom vilket man ännu inte övergått till ett medbeslutandeförfarande.
Rådet ser fram emot ett ännu närmare samarbete med Europaparlamentet på asylområdet efter att Nicefördraget träder i kraft.
Jag hoppas att jag härmed har givit en heltäckande bild av situationen när det gäller resultaten inom asyl- och invandringspolitiken. Jag anser att de sammantaget ger en positiv bild. Jag har hållit med om att det har gått för långsamt. Jag vet att detta också är någonting som kommissionsledamoten har känt och jag kände själv så när jag satt med i det aktuella utskottet här i Europaparlamentet. Jag tycker, om jag får lov att säga det själv, att rådet har satt upp farten och att vi har börjat kunna se ganska många resultat, vi har börjat nå upp till våra egna målsättningar.
Det är viktigt att tidsfristerna hålls. Asyl- och invandringspolitiken har stor betydelse för de människor den berör och det är viktigt att vi når fram till resultat som uppvisar den balans som jag talade om i inledningen av mitt anförande.
Herr talman! Jag kunde ha talat mycket längre för det finns egentligen en lång rad initiativ, inom området för gränskontroll har man t.ex. genomfört hela 17 stycken olika, som jag skulle kunna berätta mycket om. Men allt måste ju ta slut någon gång så jag tänker sluta här och låta ledamöternas anföranden avgöra vad vi skall diskutera närmare under den kommande timmen.

Vitorino
Herr talman! Även om kommissionen lagt fram alla de förslag som krävdes i fördraget 18 månader före den tidsfrist som anges i Amsterdamfördraget är det så att endast ett fåtal av de mål som angavs för upprättandet av en gemensam asyl- och invandringspolitik verkligen har uppfyllts. 
Jag hoppas att rådet snabbt kommer att gå vidare med undersökning och antagande av de många åtgärder som diskuteras, vilket Europeiska rådet begärde både i Laeken och i Sevilla. Jag erkänner att avgörande framsteg gjordes under det danska ordförandeskapet, inte bara när det gäller slutsatserna från Sevilla utan särskilt med avseende på utarbetandet av den gemensamma asylpolitiken. Dessa framsteg skedde på grund av Haarders personliga engagemang och sakkunskap, vilket jag hyllar honom för.
Dublin II-förordningen förväntas faktiskt bli formellt godkänd vid rådet (rättsliga och inrikes frågor) i morgon. Tillsammans med inledandet av Eurodacsystemet, vilket är planerat till den 15 januari 2003, kommer det här att utgöra ett positivt steg i rätt riktning.
Jag är ganska optimistisk angående diskussionerna i rådet om direktivet som anger miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna. Jag delar rådsordförandens åsikt att det är möjligt för rådet att få det här direktivet godkänt i morgon.
Tack vare antagandet av den här lagstiftningen börjar den första etappen av det gemensamma europeiska asylsystemet stegvis att ta form. Två huvuddelar av systemet måste fortfarande godkännas. Som rådets ordförande sade så har goda framsteg dock gjorts, tack vare ett energiskt danskt ordförandeskap, angående en gemensam definition av begreppet ?flykting? och en gemensam inställning till bidragsskydd. Litet återstår att göra i det här viktiga förslaget som rådet skulle kunna anta vid sitt första möte 2003. Jag förväntar mig också av rådet att det påskyndar utredningen av vårt ändrade förslag om asylförfaranden, vilket vi lade fram för sex månader sedan.
Det är av största vikt för unionens trovärdighet inom dessa områden, vilka är hjärtefrågor för allmänhetens förväntningar på Europa, att avgörande framsteg verkligen görs. Inom så känsliga politikområden kommer den de små stegens strategi att visa sig vara effektiv och vinna våra medborgares förtroende. Dessutom har det blivit dags att allvarligt fundera över de framtidstankar som nyligen lades fram av FN:s flyktingkommissarie, Ruud Lubbers, och som har välsignats av FN:s flyktingkommissariat. I början av 2003 har kommissionen för avsikt att lägga fram ett meddelande i vilket vi skall uttrycka våra åsikter om huvuddelarna i de här nya skyddstankarna som lades fram av Lubbers.
Som ni vet - och som redan sagts av rådets ordförande - håller direktiven om återförening av familjer och långa uppehållstillstånd fortfarande på att utredas. Jag uppmanar det kommande grekiska ordförandeskapet att slutföra de här förhandlingarna så snart som möjligt. Det går att få dem antagna under det första halvåret nästa år.
De regler för uppehållstillstånd till medborgare i tredje länder i anställningssyfte som kommissionen lade fram i juli 2001 har nu kompletterats med ett nytt förslag, framlagt i oktober, om villkoren för tillträde och uppehåll i utbildningssyfte. Det behövs snabba framsteg angående de här två texterna som är viktiga delar i en aktiv invandringspolitik i EU.
Dessutom har kommissionen nyligen, med avseende på internationella förbindelser och på gemensamt förslag av mig och mina kolleger Patten och Nielson, lagt fram ett meddelande som visar våra åsikter om sammanhanget mellan migration och utveckling. I den här handlingen funderar vi även på gemenskapsbudgetens möjligheter och begränsningar inom det här området.
Jag skulle vilja ta det här tillfället i akt att bekräfta att kommissionen under 2003 kommer att lägga fram ett förslag i syfte att inrätta ett flerårigt program om samarbete med tredje länder inom området migration, med utgångspunkt från den erfarenhet vi skaffat oss vid utnyttjandet av budgetpost B7-667. Vår avsikt är att på ett specifikt och kompletterande sätt svara på tredje länders behov i deras ansträngningar att förbättra förvaltningen av alla aspekter av migrationsflödet och stimulera dem i deras förberedelser för genomförandet av återtagandeavtalen eller hjälpa dem med själva genomförandet. Det här programmet kompletterar andra gemenskapsinstrument för samarbete och utveckling.
Den grad av harmonisering som uppnåtts eller som just nu håller på att förhandlas fram har ofta inte lyckats svara mot kommissionens förväntningar. Mer kunde säkert ha gjorts. Den harmonisering som uppnås är dock värd våra ansträngningar. De av oss som är inblandade i formuleringen av den här politiken får inte glömma att vi varit pionjärer i att lägga de första byggstenarna i en europeisk lagstiftning och politik angående så svåra frågor som invandring och asyl, och parlamentet mest av alla.
Ändå så har vi också lärt oss något av det här första försöket att bygga en politik. Den här politiken är fortfarande belamrad med för många institutionella och juridiska hinder, som rådets ordförande sade i sin kommentar om konventioner.
Medbeslutande borde bli norm och allmänna bestämmelser borde ge kommissionen möjlighet att formulera en helt harmoniserad politik. Målet borde inte bara vara att uppnå miniminormerna utan ett fullständigt gemensamt asylsystem. Enhällighet i rådet - särskilt i ljuset av en utvidgad union - verkar mer och mer vara en inbjudan till dödlägen. Därför är jag mycket glad åt de konstruktiva slutsatser som dragits i Brutonbetänkandet inom ramen för konventet. De pekar i rätt riktning när det gäller framtiden för den europeiska asyl- och invandringspolitiken. Jag är säker på att de slutsatserna kommer att få fullständigt medhåll från Europaparlamentet.

Watson (ELDR)
Herr talman! Vi har de senaste veckorna talat mycket om utvidgningen av Europeiska unionen. Den utvidgningen förlägger våra gränser till Ryssland, till Ukraina och Vitryssland - det är knappast förvånande om frågor rörande gränskontroll och invandringspolitik står i mittpunkten. När det gäller invandring så är inget land en ö. Det behövs en verklig debatt på europeisk nivå och inte den typen av smaklösa slagord som vi drabbades av vid Europeiska rådet i Sevilla. 
Som politisk fråga är invandringen enkel. Om vi inte öppnar våra marknader för varor från fattigare länder, alltså hjälper deras befolkning till framgång, så kommer vi att ta deras befolkning. Om vi inte ställer upp vår egen invandringspolitik så kommer antingen anarki att härska eller också kommer - mer oroande - kriminella gäng av människohandlare att ställa upp den politiken åt oss. Det är verkligen synd att våra regeringar inte lyssnade litet bättre till rådet från den kanadensiska regeringen om hur vi, om vi ville bemästra människohandeln, borde öppna framdörren för laglig invandring en aning för att kunna stänga vår bakdörr bättre för olaglig invandring.
Jag gratulerar kommissionär Vitorino till de förslag som han lade fram för några år sedan i början av hela den här debatten. Jag beklagar djupt att medlemsstater inte antog dem som de föreslogs. Debatten har dominerats av de repressiva aspekterna av migrationspolitiken och har visat bristande uppmärksamhet för de humanitära aspekterna. Strategin har knappast varit en med små steg som kommissionären sade - en med ?vacklande gång? är kanske en bättre beskrivning.
Jag hade äran att få vara ordförande för det här parlamentets utskott för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor under de första två åren av den här diskussionen. Jag beklagar inte bara EU:s misslyckande att inrätta en effektiv och fullständig asyl- och invandringspolitik utan jag beklagar även dess misslyckande att säkra en ansvarstagande förvaltning av vår ekonomi, vilken är intimt sammanlänkad med invandring.
Kommissionens granskning av den europeiska ekonomin år 2002 visar de förödande ekonomiska konsekvenserna av en stagnerande befolkningstillväxt, vilket kunde leda till att den potentiella ekonomiska tillväxttakten sjunker med 1 procent av BNP per år under de kommande 50 åren. Vad borde vi göra? Att uppmana till fortplantning har aldrig fungerat. Av uppgifter framgår att ju högre vår levnadsstandard blir, ju färre personer vill ha barn. Även av ekonomiska skäl behöver vi alltså en mogen debatt om en politik avseende en styrd migration. Jag hoppas att eftermiddagens diskussion kommer att bidra till litet gemensamma tankar kring invandringspolitiken.
Jag har ombetts att rapportera om återtagandeavtalet med Hongkong. Jag beklagar att parlamentet varken har konsulterats eller hållits informerat under förhandlingarna om det här återtagandeavtalet, att vi nu själva befinner oss i en situation där vi behöver fälla ett yttrande efter att avtalet inletts - och dessutom, efter att rådet (jordbruk och fiske) den 23 december fattade beslutet att samtycka till dess undertecknande.
I enlighet med artikel 97 i vår arbetsordning skall under förhandlingarna - och här citerar jag: ?kommissionen och rådet regelbundet och utförligt informera ansvarigt utskott om hur förhandlingarna fortskrider?. Jag beklagar att det inte skedde, desto mer eftersom det här är det första återtagandeavtal som gemenskapen förhandlat om. När det gäller kommande avtal så ber jag att parlamentet hålls informerat om förhandlingsläget av kommissionen och rådet.
Återtagande handlar om återvändande av personer som olagligt befinner sig på vår mark. Få personer i den här kammaren skulle förneka behovet av en återvändningspolitik. Det är något som måste ingå i varje trovärdig invandringspolitik. Ett effektivt återvändande säkrar asylpolitikens och lagliga invandringsprograms integritet och fungerar som bekämpningsmedel mot olaglig migration. Återvändande har hamnat i förgrunden främst på grund av det sätt på vilket våra överbelastade asylsystem används som alternativ till den stängda dörrens invandringspolitik. När rådet i slutet av förra månaden antog sitt handlingsprogram om återvändande så är jag säker att det tog hänsyn till de många fördelarna med frivilligt återvändande och möjligheten till påtvingat återvändande.
Fördelen med frivilligt återvändande är att det tillåter återvändande på ett sätt som inte är bestraffande och som är kostnadseffektivt. Det har visat sig fungera i Tyskland, i Förenade kungariket, i Nederländerna och i Belgien. Det är bekvämare och kostar mindre, både ekonomiskt och politiskt, än avvisning. Det har nästan uteslutande varit en europeisk företeelse och vi behöver mer forskning om hållbarheten i återvändande inom ramen för program för frivilligt återvändande.
Vår politik måste dock vara rationell, inte pådriven av fördomar utan en ren bedömning av våra behov. Den måste utföras av regeringar som borde motstå frestelsen att ibland genomföra avvisningar för att få pöbelns godkännande. Den politiken måste också ta hänsyn till köns- och hälsofrågor som är mycket viktiga i den här debatten.
Det återtagandeavtal som jag ombetts skriva ett betänkande om är det första återtagandeavtal som gemenskapen ingår. Jag delar kommissionärens uppskattning av den förhandlingsvilja som Hongkongs myndigheter visat. Det finns risk för att dagens debatt kommer att förväxlas med en debatt om Hongkong i morgon, vilken återspeglar en oro angående genomförandet av artikel 23 i grundlagen. Vissa kanske argumenterar att Hongkong inte är ett säkert land. Jag godtar den försäkran som gavs den 10 december av Donald Tsang, Hongkongs chefssekreterare, när han gav sin personliga garanti för att fritt informationsflöde och yttrandefrihet förblir viktiga kännemärken för samhället i Hongkong. Jag tvivlar inte heller på att Hongkongs förvaltning klarar av att hantera ett återtagandeavtal. Dessutom hänvisas det i själva avtalet till internationella åtaganden angående skyddet av utsatta personer.
Det som dock oroar mig i det här återtagandeavtalet är att det är det första i något som kommer att bli en serie av sådana avtal. Det har redan givits klartecken till förhandlingar om sådana avtal med flera länder - vissa av dem har till och med inletts. Faktum är att vissa av dessa avtal kommer att bli mycket hårdare än det här.
Därför skulle jag vilja be kommissionen att nu i dag klargöra några frågor. Den första gäller den skala för frivilligt och påtvingat återvändande som medlemsstaterna står för, kategorierna av berörda personer och deras ursprungsländer. Är de åtgärder som medlemsstater har antagit tillräckliga och effektiva? Då den här kammaren också är mycket ivrig att se till att de mänskliga rättigheterna respekteras i de återvändande- och återtagandeavtal som vi förhandlar om så skulle jag vilja fråga hur kommissionen föreslår att se till att enskilda personers rättigheter respekteras vid återvändande, särskilt om det sker i stor skala. Är kommissionen säker på att de återtagandeavtal den föreslår är förenliga med våra skyldigheter inom ramen för internationell flyktinglagstiftning? Kommer kommissionen att åta sig att inrätta gemensamma övervakningssystem med de länder som vi tecknar återtagandeavtal med? Kammaren skulle vilja få svar på alla dessa frågor.
Jag skulle också vilja veta varför Europaparlamentet aldrig nämns i kommissionens meddelande om en återvändandepolitik för gemenskapen. Jag skulle vilja få ett klargörande om vilket sammanhängande och öppet finansiellt instrument som kommer att användas för den berörda återvändandepolitiken och särskilt för återtagandeavtalen. Europaparlamentets funktion som en av budgetmyndighetens armar är helt klart viktig i det här sammanhanget och jag skulle gärna vilja veta om vi, ur ekonomisk synvinkel, kommer att behöva en ny rättslig grund för den här politiken eller inte.
Klausulen om mänskliga rättigheter i det återtagandeavtal som användes för Hongkong är inte tillräckligt stark för att skydda oss mot alla eventualiteter i sådana avtal med andra länder. Vi borde inse att, medan slutandet av ett sådant avtal med Hongkong var relativt lätt eftersom vi kunde erbjuda dem viseringsfritt tillträde till EU som motprestation, det inte kommer att bli lika lätt att sluta ett sådant avtal med länder som Ryssland och Marocko.
Vi kommer att behöva tillhandahålla stimulanser för att få många tredje länder att samarbeta med oss, i stället för att hota dem med ekonomiska sanktioner, vilket Blair och Aznar föreslog i Sevilla. Det är skälet till att jag välkomnar kommissionens nyligen framlagda meddelande om införlivande av migrationsfrågor i EU:s politik för yttre förbindelser. Om vi samlar punkterna i det här dokumentet, vår utvecklingspolitik, förhandlingarna om återvändande och vårt ekonomiska behov av invandring, kommer vi att visa upp det gemensamma tänkande som vi är i så stort behov av inom invandrings- och asylpolitiken.

Vitorino
Herr talman! Det är ett nöje för mig att vara här och återigen ta upp de här frågorna med Watson som i egenskap av ordförande för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gett ett viktigt bidrag i den här debatten. Jag är glad att det har fortsatt och följt utvecklingen i de här frågorna.
Om jag börjar med Hongkong, välkomnar vi Europeiska unionens första återtagandeavtal någonsin med ett tredje land eller område. Det bevisar inte bara Hongkongs vilja att samarbeta med Europeiska unionen i hanteringen av migrationsströmmen men det stärker också trovärdigheten i principen om ?Ett land, två system?.
Vad beträffar det här konkreta avtalet har vi använt ett balanserat handlingssätt. Som ni kanske minns så beslutade Europeiska unionen ge viseringsfrihet till Hongkongs medborgare i mars 2001 och samtidigt föreslog vi förhandlingar om ett återtagandeavtal.
Jag erkänner att vi borde hållit parlamentet bättre informerat angående de här förhandlingarna. Till mitt försvar kan jag bara säga att det bara hölls en förhandlingsrunda. Det skulle ha varit svårt att informera parlamentet mitt i samtalet. Vi tar dock allvarligt på det faktum att vi nu kommer att förhandla om flera återtagandeavtal. Vi behöver införa praktiska sätt att ha samråd med parlamentet och hålla parlamentet informerat. Jag kan försäkra er om att jag redan kontaktat sekretariatet för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för att fastställa på vilket sätt parlamentet kan garanteras direkt tillgång till information om hur förhandlingarna om återtagandeavtal utvecklar sig. Jag hoppas att jag kommer att vara här nästa gång för att diskutera återtagandeavtal med er och att jag då kommer att ha något bättre att säga er.
När det gäller den muntliga frågan så har inte kommissionen några exakta siffror om den totala omfattningen av det frivilliga och obligatoriska återvändande som medlemsstater står bakom. Jag kan säga er att i genomsnitt 40 procent av de pengar som anslagits till medlemsstater i Europeiska flyktingfonden används för att finansiera frivilligt återvändande. Det är bara frivilligt återvändande som omfattas av bestämmelserna för Europeiska flyktingfonden.
Enligt statistik från Cirefi för år 2001, med återvändanden från 12 av de 15 medlemsstaterna - Förenade kungariket, Irland och Nederländerna har inte lämnat några uppgifter - har sammanlagt cirka 333 000 personer återvänt.
Från januari till september 2002, har 98 000 återvänt genom medlemsstaters försorg men den siffran omfattar inte Förenade kungariket, Irland, Nederländerna och Luxemburg, vilka inte lämnat några sådana uppgifter.
Jag erkänner att vi måste ha mer exakta siffror i de här frågorna. Jag kan till exempel inte skilja mellan frivilliga och obligatoriska återvändanden på grund av att den åtskillnaden inte görs i medlemsstaterna. Jag kan tala om vilken nationalitet de återvändande har haft men jag kan inte berätta vart de återvänt eftersom, som ni vet, vissa av dem inte återvänt till sina egna länder, de har återvänt till de länder varifrån de kom in i Europeiska unionen. Vi inser behovet av bättre information, och därför kommer vi under det grekiska ordförandeskapet att lägga fram ett förslag om ett specifikt instrument för utbyte av harmoniserad och standardiserad statistik med avseende på migrationspolitiken.
När det gäller genomförandet av beslut att återsända personer, har kommissionen inget ansvar när det gäller genomförandet. Det är endast medlemsstaternas ansvarsområde. Vi anser dock att vissa instrument borde antas på europeisk nivå. Ömsesidigt erkännande av utvisningsbeslut är till exempel en mycket viktig del. Det är ett instrument med mycket begränsad räckvidd inom det här området; vi utvärderar för närvarande hur det har fungerat i praktiken och jag hoppas att vi nästa vår kan redovisa vår utvärdering av hur ömsesidigt erkännande av utvisningsbeslut fungerar inom Europeiska unionen.
Samma sak gäller normerna för utvisning. Vi anser att vi på europeisk nivå borde ha gemensamma normer för beslut om återsändande av personer; jag hoppas därför att vi kommer att kunna lägga fram en del specifika förslag inom det här området ganska snart. Jag inser att kommissionen inte har något instrument för övervakning av vad som sker efter återvändandet. Det är nu vårt ärende och vi har inte de verktyg som krävs för att göra en sådan utvärdering.
Jag välkomnar naturligtvis tanken på att ha en bred debatt om återvändandepolitiken. Som ni vet så har vi offentliggjort en grönbok, vi har lagt fram en handlingsplan och rådet har godkänt den handlingsplanen. Jag hoppas att vi, inom ramen för debatten om meddelanden om migration och utveckling och tillsammans med parlamentet, kommer att kunna diskutera vilka som är de viktigaste delarna i Europeiska unionens återvändandepolitik. Jag ser fram mot att höra parlamentets åsikter i den här frågan.

Oostlander (PPE-DE).
Herr talman! Asylpolitiken är en sällsynt svår politik som för med sig alla möjliga otrevliga aspekter. I synnerhet för en stor del av dem som söker asyl, som till sist måste erfara aspekten av återvändande, eventuellt också av obligatoriskt återvändande. Det är något som alltid väcker oerhört stor uppmärksamhet och som också väcker allmänhetens känslor. Medan man å ena sidan ofta utövar ett enormt tryck på politiken att avvisa så många asylsökare -som kanske inte har rest in helt lagenligt - som möjligt, är man å andra sidan oerhört gripen av dem som så till sist, ibland efter många år, måste avvisas. Man bör dock ta hänsyn till befolkningens känslor, som ofta är väldigt motstridiga. Frivilligt återvändande är för övrigt inte alltid lika lätt, och jag har redan förstått att exempelvis en institution som IOM, i varje fall i Nederländerna, ofta har mycket liten framgång i detta. Antalet asylsökare som frivilligt och organiserat återvänder hem eller till det land där man bodde tidigare, är tämligen lågt. Asylpolitiken i sin helhet, och i synnerhet politiken för återvändande, får inte i några avseenden kränka den mänskliga värdigheten. 
Detta är en mycket uppmärksammad punkt, och jag gläder mig åt att man arbetar på ett ordnat sätt med återvändandet i överenskommelser som den med Hongkong och i andra överenskommelser som är under förberedande. Där skulle naturligtvis fler aspekter än enbart återtagningsklausuler kunna tas upp. Vad gäller det som sades nyss om kontroll av de återvändande människornas öde tror jag att det finns ett och annat som fortfarande måste uträttas i EU-sammanhang. Regeringarna säger väldigt ofta: Okej, vår ambassad kommer att fortsätta att hålla kontakten ett tag med de som hävdar sig vara i fara i det egna landet, och som ändå avvisas. Sådana fall förekommer naturligtvis i alla länder.
Jag tror att det är viktigt att det skapas en viss specialisering inom ambassaderna i medlemsstaterna för att undersöka om man i vissa fall kan se till att man håller kontakt med den som återvänt för att säkerställa, verkligen vara säker på, att återvändandet var grundat på ett övervägande av den som fattade beslutet.
Vad gäller överenskommelsen med Hongkong instämmer jag helt och hållet med det Watson sade. Det är naturligtvis synd att vi först i slutet av ärendet tillfrågas om ett godkännande. Legitimiteten beror naturligtvis på vårt godkännande. Vi legitimerar alltså detta godkännande nu. Faktum är att detta är en riskabel omkastning av förfarandena, men jag tar Vitorino, vars goda vilja redan har visat sig vid flera tillfällen i detta parlament, på hans ord när han säger att han i framtiden skall se till att man undersöker andra möjligheter för att underrätta parlamentet tidigare om sådana dokument, så att vi eventuellt skulle kunna ge ett relevant bidrag.
Klarheten i den europeiska politiken har minister Haarder redan talat om. Jag anser att det är mycket viktigt, i synnerhet också med avseende på människovärdigheten i tredje länder. Om vi har en homogen, eller en tämligen homogen, asylpolitik där vi har anpassat diverse normer till varandra, kan vi också informera tredje länder, så att man där vet vilken behandling man kan förvänta sig överallt i Europeiska unionen. Det skulle ge asylsökare, som egentligen bara tar en chansning, möjligheten att inte chansa, möjligheten att inte sätta sig i skuld hos släktingar, hos bekanta i samma by eller område, utan att stanna kvar där man är och inte riskera att behöva vända tillbaka barskrapad.
Slutligen har jag en fråga om den flyktingfond som nämnts. Är det möjligt att flyktingfonden kan få en bättre framtid och är det möjligt att också mottagandet i regionen därigenom kommer att skötas mer av Europeiska unionen själv?

Terrón i Cusí (PSE).
Herr talman, herr Haarder! Vid rådets (rättsliga och inrikes frågor) senaste sammanträde antog ni en mycket effektiv åtgärd för bekämpningen av den olagliga invandringen, men tack vare att gemenskapsförfarandena är så komplicerade fick ni antagligen inte reda på - eftersom det var den sista punkten på föredragningslistan - att vid detta sammanträde, utan debatt, antogs slutsatserna av ett avtal om att importkvoterna för tomater från Marocko skall utvidgas och ökas.
Förutom detta beslut har ni inte vidtagit några större åtgärder på invandringsområdet, varken under det här rådet eller det andra.
Kommissionen har lagt fram en komplett uppsättning förslag om invandringspolitiken, om en ?förebyggande? invandringspolitik, och jag tar inte upp förslagen nu, eftersom jag kommer att tråka ut parlamentet om jag gör det i varje inlägg. Inget av dessa förslag har antagits.
Vid Europeiska rådet i Sevilla fastställde rådet, utan att ha gjort läxan i det här ämnet, återigen prioriteringar och tidsplaner för invandringspolitiken. Man började då tala mindre om själva politiken och mer om kampen mot olaglig invandring. Men vi har inte gjort några större framsteg på det området heller. Hur som helst, vad man däremot gjorde i Sevilla var att börja tala om den här frågan på ett annat sätt och detta oroar mig. Man började tala om återtagande av invandrare, om kontroll av de yttre gränserna, men utan att komma med särskilt många konkreta förslag. Man talar om säkerhet och börjar använda begreppet gränskontroll i samand med den frågan och om man lyssnar till er förefaller det som om den olagliga invandringen har med osäkerhet att göra. Om ni reser runt i våra städer kommer ni att se att den olagliga invandringen har mer att göra med personer som är anställda som hemhjälp, med personer som arbetar inom jordbruket, personer som arbetar på våra restauranger. Vi vet vilka de är. Jag kan ge er en siffra. I mitt hemland, i en stad nära Barcelona vid namn L'Hospitalet, som har 800 000 invånare, är 17 670 personer mantalsskrivna, många av dem olagliga invandrare.
Under den här perioden har kommissionen lagt fram två förslag där man tar upp den övergripande frågan, vilket fastställdes i slutsatserna från Tammerfors: Grönboken om återtagande och att integrera invandringspolitiken i unionens utrikespolitik. Denna övergripande infallsvinkel måste även innehålla en repressiv aspekt, men det skall vara i syfte att genomföra invandringspolitiken och kontrollera den olagliga arbetskraften, om Berlusconi så tillåter - för att kunna skapa en politik för att integrera utrikeshandeln. Om vi inte har denna globala infallsvinkel, om vi inte koncentrerar oss på dessa punkter, kommer vi inte heller att vara effektiva i kampen mot den olagliga invandringen.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Vi vet alla att det har förekommit två problem när det gäller att komma fram till en gemensam asyl- och invandringspolitik: brist på hastighet och brist på jämvikt.
När det gäller hastighetsproblemet så skedde det en spurt med avseende på asylpolitiken under det danska ordförandeskapet. Även jag vill berömma Haarder för hans energi. När det gäller frågan om jämvikt så känner jag mig dock fortfarande mycket frustrerad över att laglig migration och migranters rättigheter har försummats.
Det framförs så mycket kritik mot invandrare som inte lyckas integrera sig men det görs mycket litet för att hjälpa dem genom, till exempel, återförening av familjer och rätt till fri rörlighet. Ta till exempel direktivet om mottagningsförhållanden som belyser de klassiska riskerna med att handla enligt principen om ?minsta gemensamma nämnare?, vilket införs enligt enhällighetsregeln. Det är inte Haarders fel. Efter något som verkade en överenskommelse om texten i april förra året så öppnades debatten igen. Det ledde till att tyskarna fick sin vilja fram och följaktligen finns det inget krav på att låta asylsökande arbeta om det inte har fattats något beslut i deras fall inom ett år. Britterna fick sin vilja fram i att medlemsstater kommer att få vägra mottagningsstöd om den asylsökande inte kan visa att han ansökt så snart som möjligt. Om omröstning med kvalificerad majoritet och samråd med parlamentet tillämpades så skulle - det är jag säker på - ingen av de klausulerna finnas med i texten, eftersom en mer reformvänlig majoritet skulle ha rått.
När det gäller återvändandefrågan, tvingar vi kvinnor att återvända till Afghanistan, till en omgivning som Human Rights Watch beskriver som lika förtryckande som den var under talibanstyret? Övervakade av spionerande tonårspojkar, tvingas kvinnor till sjukhus för att genomgå förnedrande gynekologiska undersökningar för att bevisa sin kyskhet. De måste fortfarande bära burka, vilket hör medeltiden till. Jag tycker inte att vi kan garantera säkerheten för kvinnor som återvänder till Afghanistan.
Jag skulle vilja få en garanti för att vi inte sänder tillbaka kvinnor till Afghanistan.

Sylla (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag anser att det som här har sagts är mycket viktigt. För övrigt ansluter jag mig helt till det som min kollega Terrón i Cusí sade nyss. Även om man fastställde målet för tillnärmningen i och med Amsterdamfördraget och även om man vid toppmötet i Tammerfors tog ett ansenligt steg framåt, bland annat tack vare kommissionär Vitorino, anser jag att vi har tagit två steg bakåt genom Europeiska rådets möte i Sevilla. Det beror på att man, i stället för att tala om en allomfattande tillnärmningspolitik, en politik som verkligen tar hänsyn till hela den befintliga, oförenliga och komplicerade lagstiftningen, en politik som strävar mot tillnärmning, har allt snarare inriktats på frågan om den olagliga invandringen. Det som förslogs i Sevilla var mycket farligt, för om man hade fullföljt resonemanget i Sevilla skulle man ha straffat de sydliga länder som redan härjas av hungersnöd, krig och våld. Man hade straffat dem genom att anmoda dem att återta sina medborgare. Det är helt obegripligt. Det innebär att man inte inser att de som lämnar sitt land inte gör det för sitt nöjes skull, utan därför att de lider av våldet och fattigdomen där.
För övrigt är det en annan fråga som bekymrar mig, herr kommissionär, nämligen utnyttjandet av begåvningsflykten från länderna i söder. Som vi vet är det i dag inget problem, när det gäller att ta emot unga dataexperter. Inte heller är det något problem att ta emot unga studenter. Så snart det gäller att ta itu med frågan om det regelbundna och reglerade invandringsflödet finns det däremot ingen som engagerar sig. Vi återgår till gamla dagdrömmar eller helt enkelt till stelbenta åtgärder som invandringsförbud eller vidöppna gränser. Naturligtvis återfinner man där det storslagna liberala ideal som uppfyller några av oss: att se folk komma hit för att sedan råka i klorna på skumma hyresvärdar.
Slutligen vill jag också säga att jag finner det upprörande att se att huvuddelen av invandringspolitiken sköts av inrikesdepartementen. Jag anser att denna fråga bör ingå i en samordnande utvecklingspolitik, för det går inte att klara den med hjälp av sanktioner. I dag vet vi att armén kan utvisa folk från Förenade kungariket, och man vet att det finns interneringsläger i Frankrike. Fru kommissionär! Att avskriva tredje världens skulder och bidra till utvecklingen av en god ledning förefaller mig därför vara lösningar som vi inte får bortse ifrån, om vi vill få en rättvisare och mer human invandringspolitik.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Fru talman, kära kolleger! De avtal om återtagande som rådet föreslår har mer att göra med en strategi för kampen mot den olagliga invandringen än med verkligt samarbete. Tillåt mig att betona två punkter.
Vad gäller förfarandet framhäver bristen på information från vårt parlament problemet med våra parlamentarikers roll och maktbefogenheter; det är vårt demokratiska anseende som står på spel. Man beklagar sig över att folk inte röstar, att medborgarna inte bryr sig om Europa, och man vill övertyga medborgarna om hur nödvändig unionen är, men så länge dess representanter ringaktas kan vi inte åstadkomma tilltro till det medborgarnas Europa som vi vill bygga upp.
Vad gäller återtagningsklausulerna bekräftade Europeiska unionen vid toppmötet i Tammerfors åter sin anslutning till Genève- och Dublinkonventionerna. Det är därför oacceptabelt att dessa avtal om återtagande skall kunna göra det möjligt att skicka tillbaka en medborgare från ett tredje land, när det inte finns någon garanti vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna och de demokratiska friheterna i hans eller hennes ursprungsland. Vilka kriterier har vi för att kontrollera om ett mottagarland är säkert?
Europeiska unionen grundar sin politik på respekten för de grundläggande rättigheterna. Detta gäller i synnerhet beträffande de åtgärder som reglerar personernas möjlighet att förflytta sig, och framför allt beträffande de åtgärder som gäller frivilligt eller obligatoriskt återvändande. Hur tänker kommissionen försäkra sig om att dessa rättigheter respekteras i samband med återvändande, framför allt när det gäller stora grupper av personer? Det ligger en verklighet bakom dessa frågor. I dag riskerar afghanerna att skickas hem, trots att det inte finns någon garanti för deras säkerhet och för freden i regionen. Nedläggningen av flyktinglägret i Sangatte har inte bidragit till någon lösning av problemet med flyktingmottagningen; kurder och irakier kommer fortfarande hit varje dag.
Står dessa avtal om återtagande i överensstämmelse med de skyldigheter som följer av den internationella rätten, och respekterar de principen om förbud mot avvisning som rätten att söka asyl vilar på? Vilka gemensamma kontrollmekanismer tänker kommissionen införa för de länder med vilka dessa avtal har förhandlats fram? Vi hade velat få en försäkran om respekten för dessa grundläggande rättigheter. Trots att vår föredragande har gjort ett gott arbete, har vi ingen garanti vad gäller dessa grundläggande frågor för våra fri- och rättigheter.
I själva verket bekräftar återtagningsklausulerna i dag snarare oron för de intressen som finns i Europeiska unionens länder än de bidrar till utvecklingen i tredje världens länder. Eftersom de skadar hela den gemensamma invandrings- och asylpolitiken kan vi inte stödja dem.

Farage (EDD).
Herr talman! Det finns två aspekter av den här frågan: för det första problemet med uteslutandet av oönskade migranter från Europeiska unionen - eller åtminstone kontrollera deras tillträde och, för det andra, orsakerna till migration.
Förutom befolkningstryck, politisk instabilitet och regionala krig är det tydligt att huvudtrycket ligger i ekonomiska skillnader. Kort sagt, de flesta av de invandrare som försöker få tillträde till Europeiska unionens medlemsstater är ekonomiska migranter. Därför måste en framgångsrik politik inte bara ägnas åt uteslutningsfrågorna utan även till orsakerna till migration.
Här verkar det stå klart att Europeiska unionen gör sakerna värre. I stort sett all dess utrikespolitik med avseende på tredje länder och mot kandidatländer verkar vara inriktad på att orsaka migration från mindre utvecklade länder. EU har fasta kvoter, tullar och andra protektionistiska åtgärder som begränsar handeln med tredje länder. Medan den egna näringen får bidrag - särskilt jordbruket genom den oreformerade gemensamma jordbrukspolitiken - och subsidierade varor dumpas på världsmarknaden, destabiliserar allt detta tredje världens ekonomier. När det gäller fiskeavtal så rovfiskar EU fiskevatten i tredje världen i stället för att stimulera den inhemska näringen. EU tar också skickliga och välutbildade personer från de här länderna och berövar dem på så sätt den ekonomiska utvecklingens byggstenar.
Allt detta avslöjar på ett grymt sätt imperialismen i det europeiska projektet. I stället för att fortsätta med praktiska frågor så bygger ni vidare på en ideologisk gemenskapspolitik. Den politiken gör saker och ting värre. Det skulle vara mycket klokare att sluta förstöra tredje länders ekonomier i stället för att ingå dessa underliga nya vågspel. Överlåt med andra ord invandringskontrollen till medlemsstaterna - en politik som mitt parti stöder - och gör något åt den nuvarande politikens misslyckande. I det avseendet tycker jag att ni måste försöka harder, med all respekt för rådets ordförande, Haarder.

Borghezio (NI).
Herr talman! Vi måste verkligen ge det danska ordförandeskapet beröm för en invandringspolitik som inspireras av kriterierna större försiktighet, framför allt i samband med den mycket känsliga asylfrågan, en fråga som tidigare i stor utsträckning lånat sig till att i praktiken, i faktisk handling, främja den olagliga invandringen. Även om det finns en större medvetenhet om de risker som den olagliga invandringen medför, så kan vi inte därför säga att unionen konkret har kunnat införa alla de åtgärder som på ett effektivare sätt skulle kunna bekämpa den. Detta gäller till exempel avtal om återsändande med tredje land, där vi måste gå betydligt snabbare och konkretare fram, eftersom unionen som bekant förfogar över starka och konkreta argument för att utöva påtryckningar på de länderna.
Längs de syditalienska kusterna fortsätter flödet av olagliga invandrare som transporteras på fartygen, trots att det införts en ny och strängare lag mot människosmugglarna, just för att antalet stödpunkter och den hjälp som de åtnjuter i länder som Albanien och Turkiet inte minskar. Bland de åtgärder som offentliggjorts i kampen mot den olagliga invandringen finns även förslaget att överlåta gränskontrollen, och inte bara när det gäller sjögränserna, åt en europeisk polisstyrka, som emellertid måste få en bra utbildning. Detta förslag måste absolut få stöd och snabbt utvecklas vidare. På samma sätt tränas polisstyrkorna i de nya medlemsstaterna på lämpligt sätt och de kommer att vara väl förberedda - och kanske är de det redan - att ta itu med dessa problem, eftersom deras gränser, även ur denna synpunkt, nu blir våra.
Vi måste emellertid framföra en annan viktig varning: vi kan inte fortsätta att blunda för det faktum att man konstaterat att aktiva medlemmar i bin Ladins nätverk har tagit sig in i våra städer som reguljära invandrare för att förbereda, som i de fall man upptäckt på senare tid i Frankrike, attentat med biologiska vapen, kanske så kallade smutsiga bomber som konstruerats med hjälp av kärnavfall. Denna fara finns nu i Europa. Vi måste vara försiktiga så att vi inte hjälper den som skulle vilja upprepa det som hände i New York, i Mombasa eller i Bali med alltför långtgående liberala garantier!

Hernández Mollar (PPE-DE).
Herr talman herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag vill tacka för att ni har kommit till parlamentet i dag för att diskutera om frågor som inte bara har ett viktigt mänskligt inslag, utan även en enorm medial och politisk genklang, nämligen invandring och asyl.
Jag börjar med att tala om invandringen. Det är bra att det upprepas här i kammaren att migrationsströmmarna bidrar mycket positivt till utvecklingen i mottagarlandet, till invandrarnas situation och till och med till utvecklingen i ursprungslandet. Men det är även nödvändigt att upprepa att en situation där ett obegränsat antal inresande personer som inte har nödvändiga tillstånd leder till att våra samhällsstrukturer blir övermättade och till slut överstiger antalet personer våra samhällens mottagningskapacitet, vilket i sin tur leder till orättvisa förhållanden och marginalisering.
Vi behöver därför en sammanhängande europeisk politik som omfattar alla inneboende faktorer i invandringsfenomenet. Under Europeiska råden i Tammerfors, Laeken och Sevilla har man gjort stora framsteg på invandringsområdet. Emellertid, och inte utan anledning, är det många som höjer rösten och påtalar bristen på enighet på de icke-repressiva områdena, vilket min kollega och företrädare Watson påtalade. Med tanke på de så tragiska händelser som nästan dagligen inträffar i Gibraltarsundet eller vid de italienska kusterna kan och bör övervakning, gränskontroller och bekämpning av maffior och personer som utnyttjar olaglig arbetskraft vara metoder för att bemöta medborgarnas ökade oro när det gäller frågor som osäkerhet eller människosmuggling.
Jag vill emellertid betona andra viktiga områden där vi bör göra avsevärda framsteg. För det första är det nödvändigt att intensifiera eller ompröva politiken för utvecklingsstöd för att skapa värdiga och lovande förhållanden i ursprungsländerna och på så vis undvika att befolkningarna - som till största delen utgörs av unga människor - som i stället för att med risk för livet fly till det okända, kan och bör spela en grundläggande roll i utvecklingen i de egna länderna.
För det andra är det viktigt att på allvar börja arbeta med att inrätta ett övervakningscentrum för migration, ett förslag som för närvarande endast existerar i teorin, för att vi med hjälp av analyser och informationsspridning skall kunna ta tu med invandringsproblemet i dess verkliga dimension på ett tillförlitligt sätt som är jämförbart mellan medlemsstaterna, vilket kommissionären just talade om.
För det tredje är det nödvändigt att främja integrationen av de lagliga invandrarna. Detta är en av nycklarna till framgång i all invandringspolitik och det kan bland annat ske genom åtgärder för familjeåterförening, tillgång till bostad, möjligheter till att lära sig språket i mottagarlandet samt sociala åtgärder och hälsovårdsåtgärder.
För att undvika krockar med mottagarlandets samhälle är det, vilket erkändes vid det fjärde Europa-Medelhavsforumet i Bari som ägde rum den 17-18 juni, viktigt att man inte glömmer bort att fenomenet har en dubbel aspekt, det vill säga, att man även måste arbeta för att garantera att invandrarna respekterar de principer och värden som råder i det samhälle som tar emot dem.
Slutligen är det viktigt att föra ett nära samarbete med ursprungs- och transitländerna för att gemensamt kontrollera migrationsströmmarna, bekämpa olaglig invandring och anta nationella avtal om återtagande och integrerad förvaltning av unionens gränser, vilket man enades om vid det forum jag tidigare nämnde. För att sådana åtgärder skall lyckas måste de genomföras i nära samarbete med de tredje länder som gränsar till Europeiska unionen.
Herr talman, om vi går över till asylområdet vill jag erinra om vikten av och respekten för Genèvekonventionen och de andra kompletterande avtal som reglerar det internationella skyddet för de omständigheter som inte omfattas av konventionen. Tyvärr måste jag komma med ytterligare kritik, vilket jag redan gjorde med anledning av förslaget till rådets direktiv om miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna, ett betänkande som jag var föredragande för, eftersom förhandlingarna om de olika aspekterna av asylpolitiken fortfarande genomförs på ett förvirrat och oordnat sätt i praktiken. Det finns ett talesätt på spanska: ?den som gapar efter mycket förlorar hela stycket? och jag får känslan av att det är så situationen ser ut för närvarande på asylområdet. Det är ännu mer osammanhängande att diskutera förslag som innehåller bestämmelser som regleras i andra förslag, som man skulle ha förhandlat om tidigare, men där förhandlingarna inte går framåt.
Jag anser att den europeiska processen måste rationaliseras, vi får inte fastna i en ond cirkel på grund att vi i alltför hög grad låter oss påverkas av de nationella intressena.
Sist men inte minst, herr talman, tar jag mig friheten att fästa kommissionens och rådets uppmärksamhet på det faktum att medbeslutandeförfarandet (parlamentet - rådet) och kvalificerad majoritet i och med Nicefördragets ikraftträdande, vilket kommer att ske den 1 februari, kommer att tillämpas för så känsliga områden som de miniminormer som reglerar de olika aspekterna av förfarandena, kraven och villkoren för asylsökande.

Swiebel (PSE).
Utvecklingen av den gemensamma asyl- och migrationspolitiken har verkligen hamnat i obalans. Många har redan sagt detta. När det gäller repressiva åtgärder, inklusive kampen mot olaglig invandring, har rådet även detta år varit mycket handlingskraftigt. Men en faktisk gemensam asyl- och migrationspolitik finns fortfarande inte inom synhåll och det beror inte på kommissionen, nej, det beror på rådet. Rådet har valt en mycket ensidig strategi. Förvaltningen av yttergränserna, sanktioner mot hjälpinsatser vid olaglig inresa och olaglig vistelse står högst på dagordningen. Politiken för avlägsnande och återvändande har nu lagts till prioriteterna. Inom denna ram talar vi i dag om återtagningsavtalet med tredje länder, i detta fall med Hongkong. Vid förhandlingarna om detta avtal glömdes parlamentet mer eller mindre bort och kunde inte fungera i enlighet med den roll man tilldelats. Detta skulle inte ha fått ske, desto mer eftersom avtalet skall vara ett exempel på framtida avtal av samma slag. Jag har tagit del av det löfte om bättring som kommissionär Vitorino har gett, och jag tänker påminna honom om det. Min grupp kan för övrigt leva med innehållet i avtalet med Hongkong, men skriver under på föredragande Watsons kritiska synsätt. I tillägg till hans frågor vill jag komma med följande tre kommentarer.
För det första, hur effektiva är de redan vidtagna utvisningsåtgärderna i allmänhet, och hur skall man förhindra att medborgare från tredje land som utvisats åker tillbaka via vändande post till de EU-länder som de kommer ifrån? Eller är politiken för återvändande framför allt en skenbar politik, avsedd för inrikes bruk, som skall dölja att det politiska modet saknas för att ta itu med de verkliga problemen?
För det andra, obligatoriskt återvändande bör ju vara en slutartikel i politiken om återvändande och en sista utväg, och vilka instrument har EU egentligen för att främja frivilligt återvändande i syfte att förebygga obligatoriskt återvändande?
Till sist, herr talman, kollektiva utvisningar är förbjudna, också enligt stadgan om de grundläggande rättigheterna, men hur skall EU:s medlemsstater se till att beslutet om utvisning av olagliga medborgare från tredje land föregås av en individuell prövning, och hur skall man då förhindra att principen om förbud mot avvisning eller utvisning av asylsökande överträds?

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! I dag har Danmark och Bertel Haarder fått välförtjänt beröm. Jag instämmer i det. Med EU:s flykting- och invandrarpolitik är jag dock mindre nöjd. Förslagen handlar oftast om kontroll och repression. Helhetsperspektivet förloras lätt. Vad krävs? Jo, att fattigdomen i världen bekämpas och att vi får mer bistånd, mer handel och mer demokrati. Det känner Haarder väl till. Vi behöver en human asylpolitik som bygger på respekt och människovärde. Alla människor har rätt att söka en fristad inom EU. Alla kommer inte att ha tillräckliga skyddsskäl för att få stanna, men alla skall få rättssäker behandling och anständiga villkor samt bl.a. tillgång till arbetsmarknaden. Att EU öppnar dörren för arbetskraftsinvandring skulle lätta på trycket på asylpolitiken och samtidigt ge oss en chans att klara de tilltagande befolkningsproblemen.
Att EU behöver en gemensam asylpolitik visar det danska exemplet. När Danmark stramar åt, kommer flyktingarna till Sverige. Ett humanistiskt EU måste kunna bättre. För detta krävs medbeslutande i detta hus, vilket Haarder känner bättre till än någon annan.

Coelho (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja som baronessan Ludford började när hon sade att asyl- och invandringspolitiken har saknat rytm, fart och balans. Och jag håller med det Terrón i Cusi föreslog när hon sade att det är nödvändigt med en övergripande inriktning på dessa frågor. En övergripande inriktning innebär att vi måste ta hand om två realiteter som gäller asyl- och invandringsfrågan, de skäl som ligger bakom och sättet att bekämpa dess excesser. Och här vill jag säga att jag inte håller med dem som är emot de repressiva åtgärderna och säger att de inte är nödvändiga. De är tyvärr nödvändiga. Att bekämpa den olagliga invandringen måste vara en av unionens prioriteringar, för det är den olagliga invandringen som slår hårdast mot människors värdighet, det är den olagliga invandringen som gör de brottsliga nätverken och människohandeln möjliga, det är den olagliga invandringen och oförmågan att styra migrationsströmmarna som gör de överdrivna främlingsfientliga, rasistiska och intoleranta reaktionerna möjliga.
Troligen skulle det vara lättare att göra allt olagligt till lagligt, men det är inte möjligt att göra så. Alla som vill komma till Europeiska unionen kan inte göra det. Vi måste alltså därför, som Watson sade, ha en återvändopolitik som gör vår invandringspolitik trovärdig. Detta är viktigt, det är viktigt att göra det utan några ideologiska ellera andra invändningar. Bristen på snabbhet är alltså en brist på balans. När det gäller snabbheten litar jag på António Vitorinos energi, när det gäller den bristande balansen tror jag att detta parlament måste balansera vissa ståndpunkter. Beträffande António Vitorinos kunskaper skulle jag vilja understryka en sak som han sade och som jag anser är mycket viktig: i dessa frågor måste vi föra en de små stegens politik. Små, men säkra.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Den vilja som kommissionen visar att följa Europeiska rådets riktlinjer om att fastställa en övergripande och integrerad invandringspolitik är mycket lovvärd, men det som sägs om polisväsenden och inrikesdepartement i rapporten står i direkt motsättning till den vision som parlamentet har om de förbindelser som Europeiska unionen bör ha med utvecklingsländer, vars invandrare förresten - och detta säger kommissionen själv - inte utgör ett kvantitativt problem. Som kommissionen betonar, lever och arbetar över 90 procent av världens invandrare utanför Europeiska unionen, nära sina ursprungsländer.
Vi varnade redan efter Europeiska rådet om faran med att ställa villkor för utvecklingssamarbetet genom att kräva att myndigheterna i de länder där invandringen uppstår skall begränsa denna.
Utvecklingssamarbete är inte ett instrument för att lösa bidragsländernas interna problem, utan ett redskap för att bekämpa fattigdomen. Orsakerna till invandring, laglig eller olaglig, är fattigdom, politiskt förtryck och väpnade konflikter. Det är dessa orsaker som måste bekämpas med hjälp av utvecklingssamarbetet, i stället för att använda det för att kontrollera effekterna av invandringen.
Kommissionens vilja att integrera den europeiska invandringspolitiken är ett fantastiskt tillfälle för att använda utvecklingsfonderna för mer konstruktiva åtgärder i enlighet med principen för fattigdomsbekämpningen som styr den europeiska samarbetspolitiken, i stället för att använda medlen till gränsövervakning och tvångsrepatriering av invandrare. Det handlar om samutveckling, eller med andra ord, om att bidra till utvecklingen i invandrarnas ursprungsområden, för att invandrarna skall ha framtidsutsikter när de återvänder till hemlandet. I så fall skulle kommissionens agerande vara sammanhängande, eftersom den i det meddelande vi diskuterar i dag förklarar att den är medveten om att Europeiska unionens förbindelser med utvecklingsländerna bör grundas på solidaritet.
Redan i och med artikel 13 i Cotonouavtalet om återtagande av invandrare uppstod problem och protester. Förhandlade återtaganden inom ramen för de globala utvecklingsprogrammen ja, tvångsrepatrieringar, nej. Vi måste vara vaksamma för att undvika att de utvecklingsprioriteringar som har fastställts av parlamentet ändras genom att man omfördelar de få medel som finns i kategori 4, särskilt med tanke på att kommissionen i sin rapport påpekar att man är oroad över att det kan uppstå brist på medel för att lösa det här problemet.

Sbarbati (ELDR).
Herr talman! Asylpolitiken är sannerligen ett känsloladdat område. Den kan antingen leda till rädsla eller känslor av överdriven generositet och tolerans. Här har vi kunnat konstatera - och jag håller med - att det i stället krävs förnuft, försiktighet och framför allt en förmåga att se problemen i deras helhet. Därför vill jag, herr kommissionär, att ni säger när och hur man skall ta hänsyn till framför allt de minderårigas situation när det gäller asylrätten och när det gäller problemen med invandringen; när och hur man tänker ta tag i jätteproblemet med det som kallas ?eurokrati?, dvs. att väntetiderna för såväl avslag som godkännande när det gäller vissa frågor i samband med komplexa och fortfarande mycket långdragna förfaranden, är överdrivet långa och sannerligen inte tar hänsyn till det vi menar med mänskliga rättigheter.
Slutligen ett grundläggande problem: Ni talade om en harmonisering av asylrätten och därmed om nödvändigheten av en rättslig och även konstitutionell ram som ligger fast för samtliga europeiska länder, för det är här vi riskerar vårt goda rykte. Detta håller jag med om och jag hoppas att ni skall kunna arbeta i den riktningen.

Lang (NI).
Herr talman! Parlamentet tycks i dag vara medvetet om de problem som är förknippade med den stora och olagliga invandring som har pågått i Europa i trettio år. Det är dags att inse att den okränkbara låt gå-principen och släpphäntheten är fördärvbringande för Europa. Den ena europeiska regeringen efter den andra har varit oförmögen att hantera den oavbrutna strömmen av invandrare, och det kommer inte det nyligen ingångna, ineffektiva, fransk-brittiska medieavtalet om Sangatte att kunna råda bot på. Låt vara att flyktinglägret i Sangatte har stängt sina portar. Förenade kungariket har gått med på att ta emot omkring 1 000 olagliga invandrare, och sedan? Vad gör man för alla de övriga, för dem som inte fick någon lapp av Röda korset och för de hundratals olagliga invandrare som kommer hit varje dag? Att stänga Sangatte utan att stänga gränserna är naturligtvis ologiskt, förnuftsvidrigt och ineffektivt. Nöden kräver att vi som första åtgärd för att skapa säkerhet och skydd upprättar kontroller vid alla våra nationella gränser, och att vi upphäver det oansvariga och föråldrade Schengenavtalet.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Herr talman! Vid Europeiska rådet i Sevilla konkretiserades tre grundläggande aspekter av unionens politik på invandringsområdet. För det första att det är nödvändigt att hantera migrationsströmmarna i samarbete med ursprungsländerna, för det andra att det är nödvändigt att beakta frågan om integrering av de lagliga invandrarna och för det tredje och sista, att förhandlingarna om återtagandeavtal på europeisk nivå måste inledas.
När det gäller den första punkten, initiativ som förslaget till direktiv om fri rörlighet för medborgare, förslaget till direktiv om rätt till familjeåterförening eller förslaget till direktiv om villkor för tredjelandsmedborgares inresa och vistelse i syfte att bedriva verksamhet som anställd eller egenföretagare, bör parlamentet anta så snart som möjligt och med största möjliga enighet för att visa att vi är för en enhetlig invandringspolitik.
När det gäller den andra punkten: Om invandringspolitiken skall lyckas måste den innehålla integreringsåtgärder. Därför är det nödvändigt att betrakta mottagande och integrering som en grundläggande del av den allmänna invandringspolitiken och detta kräver ett samordnat agerande, såväl av Europeiska unionen som de nationella och regionala regeringarna, det civila samhället och invandrarna själva.
Vi måste dra nytta av den generellt sett positiva verkan som de lagliga invandrarna har på våra ekonomier och säkra en lämplig jämvikt mellan tredjelandsmedborgares och de mottagande samhällenas rättigheter.
Jag stödjer med glädje det danska ordförandeskapets åtgärder när det gäller avtalen om återtagande. Jag kommer ihåg att det i en av konventets arbetsgrupper sades att förhandlingarna om återtagandeavtal med tredje länder har varit mer effektiva när de har genomförts på europeisk nivå.
En annan viktig punkt är inrättandet av ett integrerat system för hantering av de yttre gränserna. I det här sammanhanget berömmer jag även det danska ordförandeskapet, som har velat gynna ett snabbt och säkert informationsutbyte mellan medlemsstaterna i syfte att förstärka gränskontrollsamarbetet. När det gäller den här frågan är det värt att nämna att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter i förra veckan antog ett betänkande om den här frågan.
Jag vill avsluta med ett citat av Vitorino, som jag ofta har använt: ?Invandringen är varken ett problem eller en lösning, det är ett fenomen som har en tydlig mänsklig, social, ekonomisk och politisk sida?.
Hazan (PSE).
Herr talman! Mycket har redan sagts, men jag vill här uttrycka mitt beklagande över Europas oenighet inför denna i hög grad känsliga fråga som gäller tillnärmningen av asyl- och invandringspolitiken, den fråga som alltför ofta har fått stå tillbaka för den som gäller kampen mot den olagliga invandringen.
Hjälper det att påminna våra glömska maktinnehavare om artikel 63 i fördraget, som fastställer den process som skall leda till tillnärmningen och anpassandet till gemenskapens regelverk av de frågor som rör asylrätten och invandringen? För min del vill jag uttrycka den förbittring jag känner över de fromma önskningar rådets företrädare uttalar inför oss vid varje tillfälle då de yttrar sig om dessa frågor, medan uppenbarligen ingen stat i unionen vill dela en av den nationella suveränitetens förmånsrätter med sina grannar, nämligen att släppa in främlingar på sitt territorium.
Hittills har de föreslagna åtgärderna kretsat kring frågan om den olagliga invandringen. Vad gäller frågan om att upprätta lagliga vägar för invandringen finns det å enda sidan inget samråd med Europaparlamentet och å andra sidan inget samförstånd mellan regeringarna i de 15 medlemsstaterna. Ändå hade kommissionen, efter toppmötet i Tammerfors i oktober 1999, givit sig i kast med uppgiften med ett positivt synsätt. Vi anser att man inte kan tala om en kamp mot den olagliga invandringen, när det inte finns någon gemensam tanke om de lagliga invandringsvägarna och om integrationsvillkoren för utlänningar. Det har hävdats att vi behöver ett enhetligt synsätt. Det är mycket viktigt. Vi vill inte ha någon ?Fästning Europa?.
Avslutningsvis vill jag säga att frånvaron av politisk vilja hos unionens länder bevisar att vi fortfarande har långt kvar till det europeiska område av frihet, säkerhet och rättvisa som likväl var en av de grundläggande vinsterna i Amsterdamfördraget.

Berthu (NI).
Herr talman! Eftersom jag bara får tala under en minut skall jag genast gå in på en viktig anledning till oro: avtalet om återtagande som undertecknats av kommissionen med regeringen i regionen Hongkong, som i dag är en integrerad del av Kina.
I första hand borde vi glädja oss åt denna underskrift av det första bilaterala avtal som gör det möjligt att skicka hem olagliga invandrare tre år efter den första begäran av toppmötet i Tammerfors. Men när vi läser motiveringen till avtalet blir vi skräckslagna över att få veta att justitie- och inrikesministrarna samtidigt med underskrivandet, tydligen som kompensation, har befriat innehavarna av pass för Hongkong från visumtvång. De båda samtidiga besluten förefaller oss helt oförenliga. Hur många kinesiska medborgare kan komma in till oss tack vare befrielsen från visumtvång och stanna här olagligt, och hur många kan skickas tillbaka till Hongkong, för övrigt på vår bekostnad, tack vare avtalet om återtagande? Detta övergripande avtal förefaller oss därför ytterst ofördelaktigt. Hur har man kunnat förhandla fram sådana medgivanden? Det skulle man gärna vilja veta. I varje fall är det oacceptabelt.

Ceyhun (PSE).
Herr talman och herr kommissionär! Är det inte absurt att det finns ett råd som utser och uppdrar åt en kommission att utarbeta en asyl- och invandringspolitik och att samma råd gör allt för att förhindra förslagen från denna kommission? Det är vad vi har att göra med dagligen i Europeiska unionen på det här området.
Jag tror att mina tyska kolleger som inte är här i dag och inte alls deltar i denna debatt har goda skäl att inte göra det. Jag utgår ifrån att de i dag firar att Tyskland från och med nu inte kommer att ha någon modern invandringslagstiftning eftersom de framgångsrikt förhindrat att en modern sådan lagstiftning utformas.
Det är nog den frågan Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater bör ställa sig, vad de över huvud taget gör. Om de hade agerat på ett ansvarsfullt sätt skulle de tillsammans med oss se till att vi har en gemensam asyl- och invandringspolitik. Men det handlar inte alls om det. Den kristdemokratiska majoriteten i Europeiska unionen har bara ett mål: att förhindra integration och förnuftig invandringspolitik. Det beklagar jag djupt!

Paciotti (PSE).
Herr talman! Jag instämmer helt i Watsons utmärkta betänkande, framför allt texten till Europaparlamentets uppmaning till rådet och kommissionen att verkligen ta de mänskliga rättigheter som Europeiska unionen bara proklamerar på allvar. Vi vill tro att det går att respektera de mänskliga rättigheterna även om man bedriver en seriös politik för att bekämpa den olagliga invandringen. Men vi måste utarbeta lämpliga instrument, lämpliga kontrollformer. I annat fall kommer ett blint och byråkratiskt system för avvisning och tvångsåtersändande att leda till tragedier som den som nyligen inträffade i Italien. I Milano tvingades en familj som flytt från Syrien via Amman och Casablanca återvända till Syrien, där familjefadern omedelbart arresterades. Han riskerar att torteras och eventuellt att dömas till döden. Vi uppmanar er att se till att sådana tragedier kan undvikas. Ingen skall kunna säga att unionens politik för återsändande leder till döden för vissa människor, som det står skrivet i minoritetsyttrandet. Jag uppmanar kommissionen och rådet att agera för att förhindra att den tragiska handling som utfördes i mitt land leder till att en människa dödas i ett annat land.

Karamanou (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Nu när året 2003 står för dörren har det grekiska ordförandeskapet lovat att ge den allra största uppmärksamhet åt de beslut som fattats i Amsterdam, Tammerfors och Sevilla. Greklands vidsträckta kustområde bildar Europeiska unionens yttre gräns med länderna i Asien, länder från vilka invandrare för närvarande strömmar in i Europa, vilket är orsaken till att det är av avgörande betydelse att det grekiska ordförandeskapet inför en rampolitik för en rättvis fördelning av förpliktelser och ansvar mellan Europeiska unionens medlemsstater.
Invandringspolitik innebär naturligtvis mer än att bara övervaka gränser, vilket också andra ledamöter har påpekat. Det innebär mer än repressiva åtgärder, återvändande och återtagande. Det innebär också att erkänna invandrares mänskliga rättigheter samt grundläggande rättigheter till sysselsättning och medborgerliga rättigheter och vad de har att erbjuda och kan bidra med till Europas utveckling. Det innebär att till fullo erkänna de rättigheter som en person har som har vistats inom Europeiska unionen i fem år, vilket vi har föreslagit upprepade gånger här i parlamentet. Det innebär också att kvinnor som har lämnat sina hem under hot av religiös fundamentalism eller barbariska traditioner och metoder som är i konflikt med den moderna uppfattningen om respekt för de mänskliga rättigheterna har rätt att ansöka om och beviljas asyl.

Haarder
Herr talman! Jag tänker börja med Hazan som beklagar att det råder oenighet beträffande asylpolitiken och att det därför inte riktigt händer någonting. Jag förstod inte riktigt denna kommentar eftersom vi som jag kunde meddela precis har blivit eniga om grundpelarna för en gemensam asylpolitik. Vi har enats om flyktingdefinitionen, om vad som skall avses med subsidiärt skydd, och om direktivet om mottagarförhållanden, och det hela kommer efter allt att döma att bekräftas i morgon på ett möte i rådet. Till detta kommer att vi också enats om att omvandla Dublinkonventionen till ett Dublindirektiv. Denna enighet går ut på att det är det första mottagarlandet som har ansvaret under det första året, och därefter det land där vederbörande har vistats i fem månader. Om vederbörande inte har varit i något land i fem månader är det landet där ansökan om asyl lämnas in. Det låter kanske väldigt enkelt, men intressemotsättningarna är så enorma mellan de olika länderna, allt efter var någonstans i Europa de är belägna, att det har varit oerhört svårt att nå fram till en enighet. Jag tycker att det är ytterst tillfredsställande att vi nu har nått enighet om dessa grundpelare för en gemensam asylpolitik.
Vitorino och jag träffades första gången i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Han var ordförande och jag var ledamot. Det första vi talade om var dessa frågor där vi önskade att vi skulle få en gemensam politik, och vi talade mycket om Eurodac. När kommer någonting att hända, frågade vi kommissionären. Nu kan vi svara att det kommer att hända någonting den 15 januari, dvs. i nästa månad. Så jag tycker att vi har nått en bra bit på vägen. Tack för att jag här fick tillfälle att upprepa det.
Sbarbati har rätt i att man bör agera på ett särskilt när det gäller minderåriga asylsökanden och jag kan upplysa om att jag i mitt hemlands parlament har ett lagförslag liggande som innebär att man skall garantera att det finns en vuxen, och att det finns en advokat när det skall finnas det, och att ärendena går extra snabbt när det handlar om minderåriga. Liknande strävanden är på gång i andra länder.
Med adress till Ludford vill jag säga att det faktum att det inte blivit så mycket av den gemensamma invandringspolitiken hänger ihop med frågan om hur många arbetstillstånd som skall utfärdas. De flesta regeringarna håller fast vid att detta skall vara ett nationellt beslut. Därför har det också varit svårt att hitta gemensamma bestämmelser beträffande rätten till fri rörlighet mellan länderna. Det är högst naturligt att det är svårt att nå enighet på denna punkt, också eftersom en del länder har en mycket hög sysselsättningsnivå, medan andra har en mycket låg sådan. Vi skall nog kunna komma en bit på vägen, men det är som sagt inte så lätt.
Därefter skulle jag vilja säga till Swiebel att den gemensamma asylpolitik vi nu enats om innebär just att vi skall se till att konventionerna efterlevs i alla situationer. När det gäller Swiebels oro över tvångsåtervändanden tror jag att alla regeringar gör allt för att de som får avslag på sin asylansökan skall skickas tillbaka under frivilliga former, och det gäller även olagliga invandrare om regeringarna önskar att de sänds tillbaka. Men man kan inte utesluta hemsändande under tvång. Om man utesluter det kan man lika gärna packa ihop och glömma allt om asylpolitik, inklusive en gemensam sådan.
Beträffande det Ludford sade om kvinnor som skickas hem till Afghanistan är det naturligtvis som det också bör vara så att ingen får skickas tillbaka till förföljelse, tortyr eller kränkande behandling. Jag kan stilla oron genom att upplysa om att afghanerna i de flesta länder - det gäller i varje fall i mitt land - är unga män från Kabulområdet. Inte heller dessa skickas hem för tillfället. Men det säger sig själv att när det blir möjligt i vår så är det rimligt att man när någon får avslag på sin asylansökan ser till att vederbörande på ett eller annat sätt sänds tillbaka. Jag tycker det är bra att Vitorino nu har skapat enighet i rådet inte enbart om en allmän politik för återvändande utan även om en särskild återvändandeinsats när det gäller Afghanistan, eftersom det är viktigt att denna aspekt inkluderas.
Till sist vill jag till Olle Schmidt säga att jag tackar för hans intresse för dansk lagstiftning. Den uppfyller redan i förväg, t.o.m. nästan i överkant, alla de gemensamma minimiregler som vi talar om här. Så tack för omtanken.

Vitorino
Herr talman! Jag vill först understryka att det enligt min åsikt är tack vare de danska och grekiska ordförandeskapens engagemang som vi har möjlighet att snart uppnå ett godkännande av den första fasen av lagstiftningsinstrumenten beträffande asyl.
Godkännandet av dessa instrument är mycket viktigt, därför att det öppnar dörren för en fullständig tillämpning av Nicefördraget, där man beslutar om utvecklingen av den andra fasen med kvalificerad majoritet. Jag inser svårigheterna, och att man ibland känner tveksamhet, men för mig är det mycket viktigt att säga att vi, inom den tid som Amsterdamfördraget medgav, har genomfört den första fasen av lagstiftningsinstrumenten beträffande asyl för att kunna inleda den fullständiga tillämpningen av Nicefördraget, inklusive skapandet av ett gemensamt europeiskt asylsystem med kvalificerad majoritet.
Vad gäller motsägelsen mellan den repressiva och den förebyggande politiken, tror jag att kommissionen har försökt lägga fram en samling förslag som är väl balanserade i båda delar.
Vad gäller återtagandepolitiken till exempel har vi finansiella instrument för frivilligt återtagande, till exempel Europeiska flyktingfonden. Vi har också nyligen lagt fram ett förslag för att utnyttja post B7-667. Därför skall vi lägga fram ett juridiskt basförslag, genom vilket vi förutser en möjlighet att använda finansiella tillgångar som stöd för tillämpningen av fördragen om återtagande, inklusive obligatoriskt återvändande.
Naturligtvis kan man i en politik om rör handhavandet av flyktingströmmar rent definitionsmässigt inte utesluta användning av finansiella medel för obligatoriskt återvändande. Just därför vill vi anta gemensamma normer beträffande obligatoriskt återvändande och garantera respekten för vissa normer vad gäller de grundläggande rättigheterna inom ramen för utvecklingen av politiken för obligatoriskt återvändande. I detta sammanhang villa jag svara Boumediene-Thiery genom att säga att kommissionen inte har något verkställande ansvar för återtagande. Alla medlemsstater förväntas att vid tillämpandet av besluten om återtagande respektera de internationella instrument som avser de grundläggande rättigheterna, inklusive klausulen om förbud mot avvisning. För övrigt finns det juridiska instrument för juridiskt skydd, om en medlemsstat skulle kränka föreskriften om förbud mot avvisning. Inget avtal om återtagande bryter mot respekten för Genèvekonventionen, mot respekten för förbud mot utvisning.
För övrigt delar jag Watsons synsätt när han säger att man måste betona synpunkten på de grundläggande rättigheterna inom ramen för avtalet om återtagande. Därför, och om ni har möjlighet kan ni kontrollera det, har kommissionen skärpt klausulen om ?non-appropriation? i de nya förhandlingsuppdragen om återtagande med Albanien, Algeriet, Turkiet och Folkrepubliken Kina.
Vad gäller sambandet mellan utvecklingspolitiken och invandrarpolitiken måste vi vara tydliga och uppriktiga. Visserligen behandlar utvecklingspolitiken de djupa orsakerna till invandringen, men utvecklingspolitiken kan endast på lång sikt åstadkomma förändringar i detta hänseende. Det skulle vara omöjligt att invänta de omedelbara verkningarna av den hållbara utvecklingspolitik som vi tillämpar i vårt förhållande till tredje länderna. Därför får vi inte glömma nödvändigheten att vidta kortsiktiga åtgärder, till exempel vad gäller hanteringen av migrationsflödena av yrkesutbildade arbetare, som utgör ett verkligt gissel för länderna i tredje världen, eftersom de på detta sätt berövas de humantillgångar som är nödvändiga för deras utveckling. Detta är den komplicerade inramning som vi försöker åstadkomma i meddelandet ?Invandring och utveckling?. Jag hoppas att vi får tillfälle att diskutera detta här i Europaparlamentet under ett plenarmöte.
Sedan delar jag helt och hållet uppfattningen att vi måste införa ett särskilt skydd för de minderåriga. För övrigt ber jag er uppmärksamma att vi har infört särskilda regler beträffande skyddet av de minderåriga och även av kvinnorna i alla förslag som vi har lagt fram vad gäller asyl.
Avslutningsvis hoppas jag att vi under det grekiska ordförandeskapet får tillfälle att diskutera ett meddelande från kommissionen som håller på att utarbetas i samarbete med ordföranden Anna Diamantopoulou. Det rör kopplingen mellan migrationspolitiken och socialpolitiken i allmänhet och i synnerhet den europeiska sysselsättningspolitiken. Det kommer att bli ett viktigt tillfälle för att klargöra det nära samband som finns mellan hanteringen av migrationsflödena och sysselsättningspolitiken på det europeiska planet, vilket Watson har betonat på ett mycket bra sätt.

Talmannen.
Tack så mycket, herr Vitorino.
Herr Berthu har ordet för en ordningsfråga.

Berthu (NI).
Herr talman! Jag ställde en exakt fråga till rådet och till kommissionen. På denna fråga har jag inte fått något svar. Frågan löd: hur har man samtidigt kunnat underteckna såväl befrielse från visumkrav för medborgarna från Hongkong som ett fördrag om återtagande, trots att man säkert vet att befrielsen från visumkrav kommer att locka hit många fler olagliga invandrare än avtalet om återtagande någonsin kan återföra till deras hemländer? Kan jag få ett exakt svar på denna fråga?

Talmannen.
Jag gör ett undantag och ger än en gång ordet till kommissionär Vitorino. Jag ber er att fatta er kort.

Vitorino
Herr Berthu! För att ge er ett kort svar vill jag meddela att underskrivandet inte alls ägde rum samtidigt. Beslutet om visumlistan fattades för två år sedan. Det beslut som gäller avtalet om återtagande undertecknades i dag.
Dessutom finns det statistik som visar att antalet olagliga invandrare från Hongkong faktiskt är mycket litet i alla medlemsstater.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden med frågor till rådet (B5-0510/2002). Vi skall nu behandla en rad frågor till rådet.
Jag vill påminna om tre saker: För det första har tiden förkortats till en timme. För det andra är vi 25 minuter försenade och för det tredje måste företrädaren för rådet lämna kammaren kl. 19.10. Det är vår tidsgräns.
Alla frågor som inte besvaras muntligen kommer i enlighet med arbetsordningen att besvaras skriftligen.
Som ni förstår går det utöver mina befogenheter att lösa detta problem på något annat sätt. Därför kommer vi nu att inleda frågestunden för att inte förlora ytterligare tid.

Talmannen.
Fråga nr 1 från Josu Ortuondo Larrea (H-0724/02):

Angående: Stadgan om de grundläggande rättigheterna. Skyltar på järnvägsstationen i Bayonne (Baskien, Frankrike)
I artikel 22 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som proklamerades i Nice i december 2000, står det att unionen skall ?respektera den kulturella, religiösa och språkliga mångfalden? och i artikel 21.1 står det bland annat: ?All diskriminering på grund av ... språk, ... tillhörighet till nationell minoritet ... skall vara förbjuden?.
Trots detta häktade den franska staten den 14 oktober flera personer i Bayonne, i norra Baskien, för att de hängt upp en informationsskylt på baskiska, som är det språk som talas av baskerna, på stadens järnvägsstation. På skylten stod det ?baionako geltokia?, vilket helt enkelt betyder Bayonnes station.
Anser rådet att den franska staten följer stadgan om de grundläggande rättigheterna när den undertrycker bruket av ett språk, i synnerhet mot bakgrund av att det rör sig om ett områdes ursprungliga språk, som fanns där före franskan? Anser inte rådet att det bör vara den franska staten som ser till att de baskiska medborgarna har tillgång till alla offentliga skyltar på det lokala språket, så att de inte diskrimineras på grund av sitt språk och av att de tillhör en nationell minoritet?

Haarder
. (DA) Herr talman! Tack för att ni talar om vad frågan handlar om. Jag känner ofta dåligt samvete över att besvara frågor som ingen har hört. Men som ni nämnde handlar det om att de franska myndigheterna har avlägsnat en skylt som på baskiska visar vägen till en järnvägsstation. Frågan lyder: Strider inte detta mot stadgan för grundläggande rättigheter? Svaret är att stadgan vänder sig till Europeiska unionens myndigheter samt de nationella myndigheterna när dessa följer Europeiska unionens politik, och jag blir därför tvungen att svara nej. Vad man än kan tycka om denna språkstrid så kan denna fråga aldrig någonsin bli relevant för Europeiska unionens stadga om grundläggande mänskliga rättigheter eftersom den vänder sig till Europeiska unionen och medlemsstaterna när de följer Europeiska unionens politik, och Europeiska unionen har som bekant inte någon politik för järnvägsskyltning.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Den 28 oktober antog Frankrikes rådgivande organ en resolution om att förbjuda nätverket Diwan att ingå i det statliga utbildningsväsendet. Diwan bedriver undervisning i bretonska, ett annat inhemskt språk som baskiska, katalanska och även språket alsace, som har sitt ursprung härifrån Strasbourg, där vi nu befinner oss.
Anser inte rådets ordförandeskap att den franska regeringen i lag bör garantera tillgång till undervisning i andra europeiska ursprungsspråk inom varje territorium i enlighet med stadgan om de grundläggande rättigheterna som så pompöst proklamerades i Nice av president Chirac och Europeiska parlamentets före detta talman, Nicole Fontaine?
Herr talman! Detta är en fråga som finns med i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, där det står att unionen skall respektera den språkliga och kulturella mångfalden. Detta är inte bara ett inomstatligt mål, utan även ett gemenskapsmål.

Haarder
. (DA) Herr talman! Det var just detta jag också hade tänkt säga. Jag hyser den största sympati för regionala språk. Jag tror att de har framtiden för sig och jag tror att man kommer att bli mer uppmärksam på dem. Men jag blir i detta sammanhang tvungen att säga att när man i stadgan talar om att Europeiska unionen respekterar den kulturella, religiösa och språkliga mångfalden osv., så handlar det om Europeiska unionens och inte medlemsstaternas politik.

Talmannen.
Fråga nr 2 från Manuel Medina Ortega (H-0726/02):

Angående: Spanjorer utvisade från norra Cypern
Vilka åtgärder ämnar rådet vidta med anledning av att 16 spanjorer, däribland tio journalister och två universitetslärare, utvisats från norra Cypern sedan de träffat företrädare för fackföreningar och icke-statliga organisationer, journalister och TV-folk?
Vilka konsekvenser kan dessa utvisningar få för Turkiets medlemskap i Europeiska unionen - med tanke på att myndigheterna i norra Cypern är beroende av Turkiet?

Haarder
. (DA) Man frågar rådet vilka åtgärder rådet kommer att vidta efter att 16 spanjorer har utvisats från Cyperns norra del. Jag kan svara att rådet inte fått någon information om nämnda händelse. Rådet, som sammanträdde den 24 och 25 oktober, noterade med tillfredsställelse de väsentliga steg som Turkiet har tagit i riktning mot att uppfylla de politiska kriterierna från Köpenhamn. Rådet konstaterade också att landet har gjort framsteg när det gäller de ekonomiska kriterierna, anpassningen till gällande gemenskapsrätt. Vid Europeiska rådet i Köpenhamn i fredags uppmanade man ännu en gång Turkiet till att energiskt gå vidare med sin reformprocess och också till att landet skulle ta ytterligare konkreta steg framåt.
Som ett led i partnerskapet för anslutning har Turkiet förpliktat sig att fullt ut stödja Förenta nationernas generalsekreterares strävan efter att hitta en lösning på Cypernproblemet. Efter att generalsekreteraren hade lagt fram sin plan för en lösning noterade rådet en förklaring från det danska ordförandeskapet i vilken ordförandeskapet bekräftade att man inom Europeiska unionen är villig att anpassa sig efter villkoren i en enhetlig FN-lösning i överensstämmelse med de principer som Europeiska unionen bygger på. I fredags bekräftades att rådet är villigt att anpassa anslutningsfördraget efter dessa villkor och Europeiska rådet uttryckte tillfredsställelse över det grek-cypriotiska och det turk-cypriotiska löftet om att fortsätta förhandlingarna i syftet att före den 28 februari 2003 nå fram till en enhetlig lösning.

Medina Ortega (PSE).
Jag instämmer rådsordförandens åsikter. Jag håller däremot absolut inte med om Giscard d'Estaings synpunkter om att Turkiets inträde skall villkoras av vissa rasistiska krav. Det är ledamöternas plikt att informera gemenskapsinstitutionerna om fall där ett kandidatland inte uppfyller de villkor som krävs av det.
Med tanke på att frågan om Turkiets inträde inte kommer att lösas än på ett tag, anser inte rådsordföranden att den turkiska regeringen bör informeras om dessa händelser i syfte att konkret förklara för regeringen att detta slags åtgärder - att utvisa journalister som utför sitt arbete - är oförenliga med ett medlemskap i Europeiska unionen?
Förfogar rådet över någon slags mekanism för att informera den turkiska regeringen om dessa fall i syfte att undvika att sådana här incidenter upprepas och på ett praktiskt sätt visa den turkiska regeringen hur demokratin fungerar i de europeiska institutionerna?

Haarder
. (DA) Jag kan som sagt inte ta ställning i det konkreta fallet, men jag vill gärna påminna om vad Günther Verheugen mycket kraftfullt uttryckte i fredags kväll strax före midnatt på presskonferensen, och vilket han upprepat med ännu starkare ord i dag i kammaren. Han sade att Turkiet kommer att bedömas efter samma stränga måttstock som de tio nu antagna länderna, och att kommissionen kommer att utföra sitt arbete på ett plikttroget och noggrant sätt, och att tortyr i fängelser, politiska fångar och en teoretisk förekomst av det som Medina talar om naturligtvis är otänkbart i ett land som skall inleda förhandlingar om anslutning till Europeiska unionen.

Talmannen.
Jag vill upplysa om att fråga nr 3 från Ludford har samband med den debatt vi har genomfört i dag, men en del av frågan handlar om förslaget till direktiv om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares rättsliga ställning.
Med tanke på detta ber jag rådets tjänstgörande ordförande att besvara frågan. Fråga nr 3 från Sarah Ludford (H-0728/02):

Angående: Integrering av medborgare från tredje land
Vid rådets (rättsliga och inrikes frågor) möte den 14-15 oktober godkändes rådets slutsatser om integrering av medborgare från tredje land. I dessa slutsatser uppmuntras tredjelandsmedborgare till aktivt deltagande i gemenskapslivet och det betonas att integreringsåtgärderna utgör en grundläggande del i utvecklingen av en gemensam EU-politik för invandrings- och asylfrågor.
När rådet sänder politiska signaler om att det är fast beslutet att arbeta för dessa mål, som ursprungligen fastställdes vid Europeiska rådets möte i Tammerfors för tre år sedan, varför har rådet då inte lyckats göra några som helst väsentliga framsteg med avseende på förslaget till rådets direktiv om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares rättsliga ställning?
Skulle det inte enligt rådets mening vara bäst att uppmuntra och garantera integrering genom att erbjuda tredjelandsmedborgare stabilitet, säkerhet och rättigheter på liknande sätt som EU-medborgarna erbjuds detta och i enlighet med de rättsliga bestämmelserna i texten, i stället för att ständigt upprepa allmänna utsagor och inte tillhandahålla något mera än ett ?nätverk? för goda metoder?
När man inte lyckas ge tredjelandsmedborgare lagliga rättigheter - klingar inte uttalandena till stöd för integreringen då tomt och falskt?

Haarder
. (DA) Frågan om tredjelandsmedborgares integration är en av prioriteringarna i det danska ordförandeskapets arbetsprogram. Dess betydelse och behovet av att främja och uppmuntra till integration erkändes och underströks av rådet i de slutsatser som antogs den 14-15 oktober.
Som uppföljning till slutsatserna har ordförandeskapet bett medlemsstaterna om att före utgången av innevarande år upprätta nationella kontaktpunkter för integration, och detta har alla medlemsstaterna accepterat. Med hjälp av dessa kontaktpunkter skall vi utbyta bästa metoder, och lära av varandras framgångar och misslyckanden. Jag skulle också vilja tillägga att det i juli månad i Köpenhamn hölls en stor integrationskonferens, vilken erbjöd en möjlighet till ett sådant utbyte av erfarenheter och bästa metoder.
Rådets relevanta organ har övervägt olika förslag till rådsdirektiv som kommissionen har lagt fram i syftet att genomföra slutsatserna från Tammerfors, när det gäller tredjelandsmedborgares inresa och vistelse. Dessa lagstiftningsinstrument syftar till att skapa en rättslig ram för rättigheter och förpliktelser på gemenskapsnivå för tredjelandsmedborgare som önskar resa och vistas på andra medlemsstaters område. Målet är naturligtvis att de skall lyda under villkor som så långt som möjligt motsvarar de villkor som gäller för Europeiska unionens medborgare när de reser från ett land till ett annat. Det skulle bidra till integrationen, men som jag sade under den diskussion vi nyss har avslutat så är det inte så lätt att nå enighet beträffande dessa villkor, även om det inte råder någon tvekan beträffande vilket som är målet.

Ludford (ELDR).
När jag lämnade in den här frågan för två månader sedan så visste jag inte att det tillfälligtvis skulle hållas en debatt om invandring och asyl den här eftermiddagen.
Jag skulle vilja tacka rådets ordförande för svaret. Jag underskattar inte vikten av utbytet av bästa erfarenheter inom nationell integreringspolitik och jag uppskattar de åtgärder som vidtagits i Danmark under hans ledarskap. Vi har dock fortfarande inte fått fram det här direktivet. Vad finns det för tidtabell för att enas om det här direktivet? Det kommer att ge de cirka 20 miljoner personer som är lagliga invånare i Europeiska unionen med långa uppehållstillstånd den juridiska ramen med rättigheter och skyldigheter som hjälper dem att integreras. Är det inte löjligt att fortsätta uppmana till rörlighet för arbetskraft för att förstärka den ekonomiska tillväxten och samtidigt hindra dessa 20 miljoner personer från att arbeta i en annan medlemsstat? De tillhör en ganska självklar kategori av människor som kan vara benägna att göra det. Finns det en tidtabell, finns det måldatum för att få igenom det här direktivet?

Haarder
. (EN) Herr talman! Jag är rädd för att det inte finns något sådant måldatum. Vi skulle enkelt kunna fastställa ett sådant om vi var villiga att anta ett dåligt direktiv men om vi vill ha ett bra direktiv så behöver vi mer tid.

Talmannen.
Fråga nr 4 från Jonas Sjöstedt (H-0729/02):

Angående: Gemensamt patentsystem
Kommissionens förslag om ett gemensamt patentsystem har varit föremål för debatt och förhandlingar i såväl Europaparlamentet som överläggningar mellan medlemsstaternas regeringar. De aspekter som det visat sig vara svårast att komma överens om gäller dels vilka språk som skall användas i preciseringen av uppfinningstanken, dels hur ett rättssystem och en gemensam rättspraxis skall utformas. Parallellt med förhandlingarna pågår genomförandet av EPC:s så kallade London-överenskommelse. För patentintensiva företag skapar den nuvarande situationen osäkerhet om vad som på sikt skall gälla.
Hur ser tidsplanen för införandet av ett gemensamt EG-patent ut? Vilka åtgärder har vidtagits för att under nuvarande ordförandeperiod finna en förhandlingslösning? Vilka aspekter av kommissionens förslag vållar mest problem i förhandlingarna?

Haarder
. (DA) Sedan kommissionen lade fram sitt förslag om en förordning om gemenskapspatent i augusti 2000 har ordförandeskapet gjort en betydande insats för att främja arbetet med detta förslag. Under de senaste månaderna har arbetet koncentrerats till de domstolsrelaterade aspekterna kring patentbestämmelserna. Man utgår från ett arbetsdokument som kommissionen lagt fram i augusti. Efter intensiva diskussioner försökte ordförandeskapet på mötet den 14 november att nå fram till enighet beträffande en rad centrala principer för domstolsordningen som ett led i en allmän kompromiss, men det var inte möjligt att nå enighet beträffande alla delar. Trots avsaknaden av framsteg har man fortsatt dessa strävanden. På mötet den 26 november konstaterade ordförandeskapet att Coreper skulle arbeta vidare. Coreper skulle ge frågan om slutbehandling av en överenskommelse hög prioritet och därigenom bana väg för en politisk enighet. Men ordförandeskapet konstaterade också att rådet kommer att göra sitt yttersta för att nå fram till en sådan enighet i god tid före Europeiska rådets möte under våren 2003. Målet är att mot bakgrund av en samlad politisk enighet få ärendet med EG-patentet slutbehandlat och antaget så fort som möjligt. De viktigaste frågorna i förhandlingarna är frågan om de nationella patentmyndigheternas roll, frågan om språk, frågan om omkostnader - vem skall betala? - frågan om avgiftsfördelningen och hela domstolssystemet i detta sammanhang. Det låter kanske enkelt, men det är oerhört komplicerat, och när jag tänker på vilka diskussioner som har förekommit i mitt hemlands parlament så kan jag livligt föreställa mig skiftande ordförandeskaps problem med att få 15 parlament, ja till och med snart 25, att enas om samma bestämmelser. Men det måste gå, det är absolut nödvändigt. Så jag skulle vilja tacka Jonas Sjöstedt för hans fråga. Vi måste lösa det här.

Sjöstedt (GUE/NGL).
Jag vill tacka ministerrådet för svaret. Jag vill också tacka för det arbete som har utförts på detta viktiga område. Min fråga gäller de problem som kvarstår, som rådets ordförande nämnde. De handlar dels om domstolsordningen, dels om en rad andra fält, t.ex. vilka språk man skall arbeta på. Finns det förslag till lösningar eller framsteg på andra områden, utöver domstolsordningen, som rådet har arbetat med, områden där ni nu ser att det har skett framsteg i förhandlingarna i ministerrådet?

Haarder
. (DA) Jag tror att man får se det som en helhet, och att enighet på en punkt också kräver enighet på de andra punkterna, eftersom allting hänger ihop. Jag kan inte avgöra om någon av frågorna är svårare än de andra men jag kan tänka mig att frågan om omkostnader är någonting som har betydelse.

Talmannen.
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer fråga nr 5 och fråga nr 6 att tas upp tillsammans. Fråga nr 5 från Camilo Nogueira Román (H-0731/02):

Angående: Förslagen från konventets ordförande Valery Giscard d'Estaing om ett nytt namn på Europeiska unionen
Konventets ordförande Valery Giscard d'Estaing har överraskande nog föreslagit att Europeiska unionen skall byta namn, trots att dess benämning är accepterad av alla. Nya namn som har föreslagits är bland annat Förenade Europa eller Europas förenta stater.
Ingår denna fråga bland de ämnen som Europeiska rådet i Laeken bestämt skall vara riktlinjer för den konstitutionella fördragsreformen?
Har Europeiska rådet föreslagit något sådant till konventets ordförande?  Fråga nr 6 från Hans-Peter Martin (H-0768/02):

Angående: En europeisk författning
Den 28 oktober 2002 presenterade Europeiska konventets ordförande Valéry Giscard d'Estaing ett utkast till stomme för en europeisk författning. I den föreslås en kongress för Europas folk.
Hur ställer sig rådets danska ordförandeskap till detta?
Drar ordförandeskapet slutsatsen att en författning som antas på grundval av detta utkast skulle minska Europaparlamentets roll och betydelse?
Anser ordförandeskapet att en författning som grundas på det föreslagna utkastet skulle innebära ett tydligt uttryck för ett nytt slag av regeringssamarbete?

Haarder
. (DA) Rådet följer med intresse konventets arbete och känner naturligtvis till det utkast till författningsfördrag som Valery Giscard d'Estaing lade fram i oktober. Som bekant är det under den kommande regeringskonferensen man slutgiltigt kommer att ta ställning till de frågor som lyfts fram av de två parlamentsledamöterna. Det är litet svårt för mig att förutsäga vad man kommer att komma fram till under regeringskonferensen. Men jag tror att konventet kommer att nå mycket långt när det gäller att finna en lösning som samtliga regeringar kan acceptera. Denna lösning kommer att vara mindre ambitiös än en del hade kunnat önska, men jag tror att den i gengäld kommer att vara tillräckligt hållbar för att kunna klara sig igenom en regeringskonferens.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman! För det första vill jag säga att rådsordförandens fråga förvånar mig. För mig, liksom säkert för alla parlamentets ledamöter, är ett utvidgat Europa ett politiskt Europa, med mer demokratiska institutioner och en författning, ett rättvisare och mer solidariskt Europa på inrikes nivå, ett Europa som är närvarande i världen, ett Europa som förbättrar Europeiska unionen genom att bidra till en historisk förening av kontinenten, men inte en ny union eller en institutionellt sett annorlunda union. Dess namn skall vara Europeiska unionen, ett namn som också är klart europeiskt och eget. Med tanke på detta vill jag fråga: Vad innehåller Valéry Giscard d'Estaings förslag, som rådsordföranden implicit har gått med på, som skulle innebära en förändring av Europeiska unionen? En strävan efter att spela en viktig roll, fåfänga? Är det kanske en antydan om att ordföranden för det Europeiska konventet försöker minska den politiska omfattningen av unionen? Vad anser egentligen ordförandeskapet om detta, utan några tvetydigheter?

Haarder
. (DA) Ordförandeskapet har inget medansvar när det gäller de förslag Giscard d'Estaing lägger fram. Han är i sin fulla rätt att lägga fram dem, men ordförandeskapet har inga kommentarer varken på sina egna eller på rådets vägnar. Vad vi som nation anser i mitt land kommer vi att berätta efter nyår när vi kommer att redovisa vår ståndpunkt precis som så många andra länder. Men jag tänker inte här i dag på rådets vägnar ta någon som helst ställning till Giscard d'Estaings förslag.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Herr talman! Det var inte bara vi i parlamentet utan även rent allmänt upplevdes det danska ordförandeskapet som ett ganska aktivt, för att inte säga framåtblickande ordförandeskap. Desto mer överraskar det då att svaren på framtidsorienterande frågor besvaras så allmänt och diplomatiskt mot slutet av ordförandeskapet. Det påminner nästan om ett annat ordförandeskap, även det från norra Europa, som vi i parlamentet bedömde som allt för diplomatiskt och allmänt. Jag tillåter mig som parlamentsledamot att begära ett klart och tydligt uttalande av rådet om hur det danska rådsordförandeskapet ser på en folkkongress och om inte en sådan - om den kommer till stånd - är ett uttryck för en ny sorts mellanstatlighet? Haarder har ju trots allt själv varit parlamentsledamot och förstår säkert hur mycket det skulle minska parlamentets roll!

Haarder
. (DA) Hans Peter Martin, jag tänker bara svara på era frågor. Kan rådet hålla med om den argumentationen osv.? Är det rådets uppfattning? Rådet har ingen uppfattning och det skall det inte heller ha, för vi har överlåtit på konventet att förbereda alla dessa saker. Därför skall jag inte å rådets vägnar stå och betygsätta de förslag som kommer fram i konventet. Jag är säker på att många här i kammaren, inklusive Andrew Duff, skulle explodera av ilska om jag gjorde det. Det tänker jag förskona honom från.

Talmannen.
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer fråga nr 7 och fråga nr 8 att tas upp tillsammans. Fråga nr 7 från Andrew Nicholas Duff (H-0734/02):

Angående: Cypern
När besökte Europeiska unionens höge representant för GUSP senast Cypern och när ämnar han göra det nästa gång?
Vilken kontakt har Javier Solana med myndigheterna i Cyperns norra del? Vad är hans aktuella uppfattning om säkerhetssituationen på ön?  Fråga nr 8 från Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (H-0746/02):

Angående: Finansiellt stöd till norra delen av Cypern
Vid Europeiska rådets möte (i Bryssel den 24-25 oktober 2002) beslutade man med anledning av genomförandet av en politisk överenskommelse på Cypern att inrätta ett särskilt program för den norra delen av ön vars budget skulle omfatta anslag till det sammanlagda värdet av 206 miljoner euro för treårsperioden 2004-2006.
Finns det några särskilda prioritetsområden som rådet kommer att beakta vid inrättandet av det här programmet? Kommer rådet att se till att det finns särskilda kontrollmekanismer för denna finansiering och hur kommer detta i så fall att gå till? Kommer denna finansiering att fortlöpa även om en politisk överenskommelse mellan de två delarna inte kan nås?

Haarder
. (DA) Jag kan meddela att Solana inte har besökt Cypern efter att han tillträdde sin tjänst. Han har haft en lång rad kontakter med många av de involverade aktörerna och har tagit varje tillfälle i akt för att uppmana till en konstruktiv lösning. Han har uttryckt stöd för Kofi Annans ansträngningar och den 12 november uttryckte han tillfredställelse över Kofi Annans beslut att vilja lägga fram ett förslag till en enhetlig Cypernlösning.
På rådets möte den 24-25 oktober beslutades att man skulle utarbeta ett treårigt program från 2004 till 2006 till förmån för norra delen av Cypern i syftet att genomföra en politisk lösning. Man har ännu inte fastställt några konkreta prioriteringar eller närmare bestämmelser. I fredags uppmanade Europeiska rådet kommissionen att i samarbete med den cypriotiska regeringen överväga hur den ekonomiska utvecklingen skall kunna främjas på norra Cypern och hur norra Cypern skall kunna komma närmare Europeiska unionen.
I anslutning till rådets möte den 19 november diskuterade ministrarna Cypernfrågan under middagen, efter att Förenta nationernas generalsekreterare hade lagt fram sin plan för en lösning på situationen. Därefter lade ordförandeskapet fram ett uttalande i vilket man uttryckte sitt helhjärtade stöd för generalsekreterarens planer, och konstaterade att Europeiska unionen är inställd på att respektera villkoren i en enhetlig lösning som överensstämmer med de principer som ligger till grund för Europeiska unionen, i syftet att nå fram till en lösning som gör det möjligt för Cypern att ansluta sig till Europeiska unionen som en enad ö. Man välkomnade på rådets möte i fredags det faktum att både grekiska och turkiska cyprioter har avgivit löfte om att fortsätta förhandlingarna i syftet att före den 28 februari 2003 nå fram till en enhetlig lösning mot bakgrund av förslaget från Förenta nationernas generalsekreterare. Kofi Annans förslag innebär enligt rådets uppfattning en enastående historisk möjlighet att få ett slut på den strid som alltför länge har rasat på denna vackra ö.

Duff (ELDR).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka ministern för hans svar men jag måste säga att det faktum att Solana är så avskild från processen att lösa tvisten på ön Cypern fyller mig med stor oro.
Skulle ministern kunna hålla med om att det är rädsla för deras säkerhet som utgör det största hindret för att turkcyprioterna inte uppfyller Annans förslag?
Skulle han inte även kunna hålla med om att bevarandet av freden på ön kommer att bli ett centralt ansvar för Europeiska unionen, genom tvistlösningsprocessen och efter den processen, under en lång tid framåt innan lugnet och stabiliteten verkligen återställs på den fattiga och av strider drabbade platsen.

Haarder
. (EN) Herr talman! Jag hyser största respekt för det engagemang som ledamoten visat i Cypernfrågan och på det sättet kan jag följa hans resonemang. Jag måste dock understryka att förhandlingarna med Cypern genomfördes under FN:s överinseende och inte under EU:s överinseende. Förbindelserna mellan FN och EU är perfekta. Var och en vet exakt vad den andra gör. Om FN via Solana skulle be EU att samarbeta med dem för att komma fram till en lösning så skulle vi i EU göra det omedelbart. Solana skulle bege sig till Cypern direkt. Det handlar dock om en fördelning av arbetsuppgifter och jag tycker att vi borde behålla den så länge Kofi Annan vill ha det så.

Talmannen.
Fråga nr 9 från María Izquierdo Rojo (H-0738/02):

Angående: Utvidgningens återverkningar för de minst gynnade regionerna
Bör man, mot bakgrund av rådets senaste sammanträden beträffande den förestående utvidgningen av Europeiska unionen och befintliga prognoser för jordbruket och reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, den strukturella politiken och politiken för ekonomisk och social sammanhållning liksom när det gäller den så kallade ?brittrabatten? (kompensation för de utgifter som förorsakats av BSE-krisen), dra den slutsatsen att det blir de svagaste länderna som slutligen kommer att få betala räkningen för utvidgningen? Kommer detta att få negativa konsekvenser för de minst gynnade regionerna?

Haarder
. (DA) Utvidgningen kommer inte att få några följder för regionerna i de nuvarande medlemsstaterna förrän 2006. Efter 2006 skall man fatta beslut om politiken vad gäller samtliga regioner. Europeiska rådet kom på sitt möte i oktober fram till att Europeiska unionens utgifter skall se till att den utvidgade Europeiska unionen har tillräckliga resurser till sitt förfogande för att garantera en god utveckling av deras politik till nytta för samtliga medborgare. De behov som producenterna i missgynnade regioner i den nuvarande Europeiska unionen har skall även i fortsättningen tillgodoses. Man tillade att multifunktionellt jordbruk skall bevaras i alla delar av Europa i överensstämmelse med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Luxemburg 1997 och i Berlin 1999. Under alla omständigheter skall gemenskapen fortsätta att sträva efter att minska skillnaderna mellan de olika områdena när det gäller utvecklingsnivå, i överensstämmelse med artikel 158 i EG-fördraget. För att bidra till detta beslutade rådet i Bryssel att man med tanke på utvidgningen skall tillföra åtagandebemyndiganden till strukturfonderna och sammanhållningsfonden som sammanlagt motsvarar ett belopp på 23 miljarder euro under perioden 2004-2006. Man redogör i ordförandeskapets slutsatser från rådets möte i fredags i Köpenhamn för de ekonomiska följderna av utvidgningen. Det sammanlagda och välavvägda resultatet utgör ett solitt underlag för integration av tio nya medlemsstater, samtidigt som det garanterar att den utvidgade Europeiska unionen kan fungera effektivt. Så jag hänvisar till slutsatserna från toppmötet, där man kan se hur den ekonomiska situationen sett ut över hela perioden.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr tjänstgörande rådsordförande! Verkligheten är att det kommer att finnas fler mindre gynnade regioner i Europeiska unionen efter år 2006, de kommer att vara fler och utvidgade till det sämre. Var snäll att tala om för mig i vilket avtal det talas om rättvisa eller omfördelning. Av Brysselöverenskommelsen, som nåddes genom en fransk-tysk pakt, kan man endast sluta sig till att det varken är de största eller de mäktigaste medlemsstaterna som kommer att betala räkningen för utvidgningen. I Köpenhamn talas det endast om begränsningar.
Utvidgningen är mycket bra, men herr rådsordförande, siffrorna går inte ihop. Det är oacceptabelt att man vill att regioner med en medelinkomst under gemenskapsgenomsnittet skall betala största delen av räkningen. Den finansiella ram som fastställdes i Berlin är helt klart otillräcklig för att ta itu med kostnaderna för utvidgningen och de största behoven inom den ekonomiska och sociala sammanhållningen.
Rådet har behörighet för att besvara den frågan. Kan rådet ge ett klart svar på frågan om vem som skall betala den räkningen mellan 2006-2013?

Haarder
. (DA) Jag kan varken svara på det ena eller andra sättet, för utvidgningen kommer inte att få några följder för regionerna förrän 2006, och detta beror just på att det skall finnas gott om tid för att anpassa denna politik till den nya situation som uppstår efter utvidgningen. Jag kan för övrigt hänvisa till punkt 11 i ordförandeskapets slutsatser där det står att man när det gäller EU:s utgifter även i fortsättningen måste iaktta såväl kravet på budgetdisciplin och kostnadseffektivitet som behovet av att garantera att unionen efter utvidgningen har tillräckliga resurser till sitt förfogande, så att dess politik kan utvecklas systematiskt till gagn för samtliga medborgare. Sedan står det i punkt 12 att ?Behoven hos de producenter som är bosatta i de missgynnade regionerna i den nuvarande Europeiska unionen bör tryggas. Det multifunktionella jordbruket kommer att bevaras i alla delar av Europa i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådet i Luxemburg 1997 och Europeiska rådet i Berlin 1999?. Mer exakt kan det inte bli för tillfället, men jag anser att man härmed har fastställt en del ramar, och detta bör lugna ledamoten, för det handlar ju inte om någon revolution. Det handlar inte om att man flyttar en enorm summa pengar från en del av Europa till en annan. Jag skulle därför vilja mana till lugn, det finns gott om tid att ordna saker och ting efter 2006.

Talmannen.
Eftersom frågeställarna är frånvarande, bortfaller frågorna nr 10 och nr 11.

Talmannen.
Fråga nr 12 från Bill Newton Dunn (H-0745/02):

Angående: Hemligt avtal mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om straffrättsliga frågor
När kommer Europaparlamentet och medlemsstaternas parlamentet att få yttra sig över de frågor som för närvarande är föremål för hemliga förhandlingar?
Det var meningen att ärendet skulle diskuteras för första gången den 13 september vid det informella mötet i Köpenhamn mellan Europeiska unionens justitie- och inrikesministrar och John Ashcroft, Förenta staternas justitieminister. Diskussionerna skulle handla om dödsstraff, utlämning, inrättande av gemensamma utredningsgrupper och en gemensam hållning när det gäller husrannsakan, beslagtagande och telefonavlyssning.

Haarder
. (DA) Det är absolut inte någon hemlighet att förhandlingar förs mellan Europeiska unionen och Förenta staterna om samarbete i straffrättsliga frågor. Rådet fattade öppet ett beslut om att inleda dessa förhandlingar den 20 september 2001, och rådet gav efter sedvanligt relevant förfarande ordförandeskapet ett tydligt förhandlingsmandat den 25 april i år. Det är mot detta underlag som ordförandeskapet har förhandlat. Den 28 november 2002 underrättades rådet om hur långt förhandlingarna om ett utkast hade gått, och man noterade detta. Rådet enades om den strategi man skall följa i de vidare förhandlingarna och jag kan berätta att frågan finns med på dagordningen inför rådets (rättsliga och inrikes frågor) möte i morgon. Ordförandeskapet har för avsikt att underrätta Europaparlamentet om dessa förhandlingar i överensstämmelse med artikel 39.2 i unionsfördraget när de är så långt framskridna att detta blir meningsfullt, även om artikel 24 i Fördraget om Europeiska unionen inte förpliktar rådet att rådfråga Europaparlamentet. När det gäller de nationella parlamenten är det medlemsstaternas uppgift att informera eller rådfråga dessa, allt efter de nationella parlamentens egna bestämmelser. Det är vad jag kan säga för tillfället.

Newton Dunn (ELDR).
Herr talman! Det faktum att förhandlingar äger rum är ingen hemlighet: det var därför jag kunde ställa den här frågan - det ifrågasätter vi inte - utan problemet gäller innehållet.
Det är väldigt trevligt av rådet att berätta för oss att det kommer att informera oss efteråt men vi - det enda demokratiska organet i EU - skulle vilja bli konsulterade vid dess förhandlingar, oavsett om det nu står skrivet i fördraget eller inte. Principen är verklig insyn. Jag misstänker att rådets ordförande själv personligen är för öppenhet och insyn. Han borde därför berätta för oss vad som verkligen är på gång.
Jag skulle vilja önska rådets ordförande en god jul och tacka honom för att han varit hos oss det senaste halvåret eftersom jag har en hemsk känsla av att vi inte får se honom här igen.

Haarder
. (EN) Tack så mycket för era välgångsönskningar. Jag kan försäkra ledamoten om att, om de här kontakterna med amerikanerna leder till någon sorts lagstiftning eller någon förändring i vår regelverk, kommer alla regler att följas. Det är rätt normalt för regeringar att kommunicera med varandra och om de kommer överens om något som omfattar parlamenten så kommer det att hänvisas till parlamenten. Jag skulle kunna förse ledamoten med skriftlig information om vad som behandlas men, som det sägs i den här frågan, de berör dödsstraff och det är uppenbart vad Europeiska unionens ståndpunkt är i den frågan.

Talmannen.
I enlighet med de ändringar jag meddelade tidigare och vår tidsram, ställer vi nu den sista frågan till herr Haarder.

Talmannen.
Fråga nr 13 från Paul A.A.J.G. Lannoye (H-0749/02):

Angående: Vapen som använts i Afghanistan
Vid Europaparlamentets plenarsammanträde den 9 april 2002 bekräftade rådets tjänstgörande ordförande att inga vapen och ingen ammunition med utarmat uran hade använts under de militära operationerna i Afghanistan hösten 2001.
Det är dock uppenbart att fjärrstyrda bomber av metall med hög densitet har använts för att förstöra talibanernas kommandocentraler. Vilken metall handlar det om ifall denna metall med hög densitet inte är utarmat uran?

Haarder
. (DA) Såvitt rådet känner till finns det ingen ammunition av den typ som nämns i frågan som framställs i Europa och innehåller utarmat uran. Till de fjärrstyrda missilerna används olika sorter specialstål och/eller tungsten med wolfram, men alltså inte utarmat uran.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman, herr rådsordförande! Ert svar överensstämmer med det svar som gavs av er företrädare under det spanska ordförandeskapet, när jag ställde frågan och han svarade ?nej?. Enligt uppgift från de beväpnade trupper som var närvarande under kriget i Afghanistan för ett år sedan förekom ingen användning av vare sig ammunition eller vapen med utarmat uran. Men all information som vi förfogar över, vare sig de är av militär eller av teknisk natur, visar att man har använt sig av det, i varje fall av en mycket kompakt metall som antingen är uran eller wolfram.
Det är inte alls något ofarligt problem, för om det handlar om utarmat eller icke utarmat uran, skulle det nödvändigtvis var fråga om allvarlig förorening av vissa platser i Afghanistan, där som vi vet militära trupper just nu befinner sig, men även medlemmar av icke-statliga organisationer, humanitära organisationer och naturligtvis personer som tillhör den lokala befolkningen.
Det förefaller mig som om ni har varit försiktig i ert svar. Personligen är jag inte övertygad om att ni är välinformerad. Därför anser jag att det vore bra att delta i en undersökning på området för att kontrollera om det inte föreligger någon radioaktiv förorening som skulle kunna orsaka allvarliga skador både på civilbefolkningen, medlemmarna av de humanitära organisationerna och militären.

Haarder
. (DA) Jag kan bara upprepa att det såvitt rådet känner till inte i Europa produceras ammunition av den aktuella typen som innehåller utarmat uran.

Rübig (PPE-DE).
Herr talman, ärade herr rådsordförande, ärade damer och herrar! Europaparlamentet har i en resolution krävt ett ramdirektiv om säkerhet för radioaktivt material och säkrare kärnkraftverk. Radioaktiv säkerhet är en fråga som starkt engagerar oss alla. Kommissionen har nu utarbetat ett förslag, en grönbok, och nu är det rådets tur. Det finns många olika åsikter om hur detta direktiv skall behandlas i framtiden. Tror ni att det är möjligt att förverkliga detta direktiv innan de nya länderna blir medlemmar?

Haarder
. (DA) Det ligger tyvärr utanför den fråga jag har förberett mig på att besvara och jag kan därför inte ge något svar.
Talmannen.
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna 14-36 att besvaras skriftligen.

