
Doyle
Fru talman! Jag skulle vilja be er protestera kraftigt på allas våra vägnar mot den grymma och brutala offentliga avrättning av en sjubarnsmor den talibanska regimen i Kabul genomförde i tisdags. Jag skall inte säga mer, men jag känner avsmak - det måste vi alla göra - inför detta barbari.
Var vänlig att protestera på allas våra vägnar.
(Livliga applåder)

Talmannen
Kära kollega! Jag har själv läst informationen och jag måste säga er att jag blev djupt upprörd. Jag tror att era applåder visar att alla är överens om att jag skall framföra kammarens upprördhet till Afghanistan.

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Kauppi
Fru talman! Det föreligger ett problem som gäller min punkt i protokollet från i går. Jag har där blivit registrerad som "herr". Jag avgav en röstningsförklaring gällande Aviles Pereas betänkande om Daphne-programmet, och i protokollet står det "herr" Kauppi, och jag vill således hellre stå omnämnd som "Madame".

Talmannen
Nej hör nu, jag är alldeles förstummad över alla dessa misstag som uppenbarligen är materiella misstag, men det är inte normalt och vi skall se till att få ordning på det hela.

Dell' Alba
Fru talman! På sidan 20 i protokollet meddelas att jag skulle ha stött Dupuis. Vi är kolleger och vi är ofta överens. Det var inte det frågan gällde. Dupuis och mitt uttalande syftade till att protestera mot ordförande Baróns begäran i fråga om tillämpningen av artikel 112. Jag vände mig till ordförandeskapet med min begäran för att få svar på om den var tillåtlig, så att talmannen skulle meddela oss i dag på morgonen om dess tillåtlighet.

Talmannen
Ja visst, herr Dell'Alba. Det är det jag är här för.

Corbett
Fru talman! I det engelska protokollet från i går antyds det också att detta skulle vara protokollet från torsdagen den 17 december. Jag är säker på att parlamentet inte skulle skriva dagens protokoll innan våra debatter och omröstningar verkligen har ägt rum. Jag hoppas att detta kommer att rättas till.

Talmannen
Nej, jag vill lugna er genast. Det är inte på det sättet, det är ett misstag.

McCartin
Fru talman! Jag vill knyta an till den medkänsla ni gav uttryck för med det franska folket som drabbats av svåra översvämningar. Det var mycket bra av er att ta upp denna fråga i går morse. Men ni gav inte bara uttryck för medkänsla utan begärde också att kommissionen skulle ställa upp med hjälp. Ibland vet den högra handen inte vad den vänstra gör i parlamentet. För några år sedan avskaffade vi möjligheten att ge bistånd till människor inom Europeiska unionen i sådana fall. Vi gav uttryck för samma medkänsla med grekerna och begärde samma hjälp, men det finns inga medel att tillgå. Därför borde vi i framtiden antingen anslå medel och fastställa under vilka förhållanden de skall kunna betalas ut eller sluta be kommissionen att hjälpa till. Till grekerna gav vi tomma ord. Det är detsamma som vi nu erbjuder det franska folket.

Talmannen
Jag vill tacka er, herr McCartin. Jag fick för övrigt tillfälle i går vid sammanträdets öppnande att ta upp samma problem.

Vander Taelen
Fru talman! En ordningsfråga. Utan att jag märkt det har vi gått över från ordningsfrågor till behandling av betänkandet. Jag har en liten ordningsfråga angående något som kanske inte verkar vara särskilt viktigt, men jag irriterar mig varje dag litet mer på det vansinniga slöseriet med papper i den här byggnaden. Det slösas många ord här men det slösas också bort mycket papper, och det är inte tal om någon form av återvinning. I det konkurrerande parlamentet i Bryssel har vi i alla fall kartonger som vi kan deponera våra enorma mängder papper i när vi inte behöver dem längre. Här har jag ännu inte, trots den här byggnadens ultramoderna och sofistikerade inredning, kunnat finna någon antydan till sådana praktiska och alls inte dyra kartonger som ju ändå kan spela en viktig roll i pappersåtervinningen. Jag skulle vilja be er att göra en liten ansträngning här. Jag tror att det kan vara acceptabelt för budgeten att ge ledamöterna en kartong som de kan lägga papper som skall återvinnas i.

Talmannen
Kära kollega, jag vill tacka er för detta inlägg som egentligen inte står på föredragningslistan. Det är inte så allvarligt. Det är ett mycket relevant inlägg som jag genast i dag skall hänvisa till kvestorerna för att få reda på om vi kan finna en god lösning på det problem som ni har tagit upp.
(Protokollet justerades.)

Beslut om brådskande förfarande
Lienemann
Fru talman! Jag väntade på omröstningen om protokollet för att svara min kollega. Ni har alla kunnat konstatera att det finns en påskrift på varje behållare om dess syfte, det finns därmed en behållare för papper och kartong. Urvalssorteringen är således inledd i parlamentet i Strasbourg.
(Applåder)
Betänkande (A5-0066/1999) av Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor om eventuella ändringar av arbetsordningen till följd av det interinstitutionella avtalet av den 25 maj 1999 om interna utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF)
Talmannen. I enlighet med artikel 112 i arbetsordningen har en begäran om brådskande förfarande inlämnats av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp. Denna brådska motiveras av att det är absolut nödvändigt att hålla de interinstitutionella åtaganden i fråga om OLAF som har gjorts av de övriga berörda institutionerna.

Barón Crespo
Fru talman! I går inlämnade jag å min grupps och liberala gruppens vägnar, med uttryckligt stöd från gruppen PPE-DE, en begäran om brådskande debatt och godkännandet av det interinstitutionella avtalet om OLAF, ett avtal som ratificerades under föregående mandatperiod, som fanns med i oktober månads dagordning och som min och många andra grupper har försökt skingra det rättmätiga tvivel några av våra kollegor eventuellt kunde ha. Jag har utformat min begäran enligt artikel 112.2 i arbetsordningen samt enligt artikel 60.1, eftersom det inte är en lagstiftningsfråga. Det är en författningsfråga eftersom det är ett interinstitutionellt avtal.
Fru talman, låt mig få ett ögonblick till, jag har inte begärt ordet bara för att insinuera något. I går blev jag attackerad av en ledamot, av Dupuis, som kallade dem som undertecknat begäran för "Barón Crespos medbrottslingar". Därefter fick jag den äran att bli jämförd med en av hans favorithjältar. Han sade att jag var stalinist. Fru talman, vi måste alla respektera varandra här i kammaren, och man får inte blanda ihop yttrandefrihet med systematisk förolämpning och mördande politik.
(Applåder)
Jag som försöker att respektera mina kollegor vill behandlas på samma sätt. Det enda som Dupuis inte gjorde var att på bästa stalinistiska sätt kalla oss för en revisionistisk klick. Det var bara det som fattades.

Talmannen
Tack herr Barón Crespo. Jag tror att Dupuis kommer att få tillfälle att svara er, eftersom han är antecknad för att uttala sig mot denna begäran.
Barón Crespo har just lagt fram begäran. Poettering begär ordet för att stödja begäran.

Poettering
Fru talman! Detta kräver några kommentarer. Först vill jag framföra att min kollega Barón Crespo, som jag inte ser som en medbrottsling utan som en uppskattad kollega trots våra politiska meningsskiljaktigheter, har återgivit det jag sade till honom på ett riktigt sätt. Även vi i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater vill att vi skall rösta om Napolitanobetänkandet.
Jag förklarade detta muntligt för min kollega Barón Crespo, men skrev inte under förslaget eftersom jag hade ett samtal med en företrädare för ert kabinett innan Crespo bad mig skriva under. Vi i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har sagt att vi är beredda att hjälpa till om problemen i Napolitanobetänkandet löses i någon mån och det är precis på gränsen att vi kan rösta ja, fastän vi egentligen inte är riktigt nöjda med något av det som står i betänkandet. Vi har tidigare sagt att vi vill avsluta denna besvärliga fråga i november. Vi står helt och hållet vid vårt ord. Men parlamentets presidium är naturligtvis ansvarigt för att förfaranden är helt i sin ordning. Vi utgår ifrån att det brådskande förfarandet kan avvecklas på vederbörligt sätt. På denna grund stöder vi omröstningen på torsdag, med andra ord i dag, eftersom vi därmed kan avsluta den här besvärliga frågan. Men vi väntar oss också att det formella är i sin ordning.
(Applåder)

Talmannen
Tack, herr Poettering. Ja, jag tror att om vi skulle gå till omröstning i morgon fredag, skulle vi få svårt att samla 314 röster. Även om ... Man vet aldrig!

Dupuis
Fru talman! Jag tror att Voggenhuber vill uttala sig mot förslaget. Jag vill göra ett inlägg om detta förslags otillåtlighet, eftersom artikel 112 hänvisar till artikel 60 som rör förslag från kommissionen och lagstiftningstexter. Barón Crespo har en mycket vidsynt bild av arbetsordningen. I går talade han om artikel 60 och i dag talar han om artikel 61 ur konstitutionell synvinkel. Åhörarna kan konstatera att nätterna i Strasbourg är värdefulla och att det finns en förmåga att gradvis förändra vår interna rätt.
I skälen i betänkandet Napolitano hänvisas det uttryckligen till artikel 199 i Amsterdamfördraget och denna artikel handlar uttryckligen om parlamentets arbetsordning. Det är således ytterligare ett bevis på att det förfarande som begärdes av Barón Crespo i går inte har någonting att göra med artikel 112. Jag ber er således, fru talman, att inte gå till omröstning och förklara Barón Crespos begäran otillåtlig.

Talmannen
Ja , jag tackar er, herr Dupuis.
Dupuis har just uttalat sig om frågan om begäran är otillåtlig. Herr Dupuis, ni blir inte förvånad om jag säger att jag tillbringat en del av natten med att undersöka frågan. Och jag har kommit fram till slutsatsen att begäran var fullt ut tillåtlig med hänsyn till arbetsordningen. Vi har därmed lyssnat till er. Nu vill Voggenhuber uttala sig mot begäran.

Voggenhuber
Fru talman! Jag beklagar att jag måste säga emot er först efteråt. Jag håller verkligen inte med. I artikel 112 talas det alldeles entydigt om en debatt om ett förslag som parlamentet måste yttra sig över. Det är alldeles uppenbart att det handlar om en ändring av arbetsordningen. Det handlar inte heller om det interinstitutionella avtalet. Den är inte föremål för Napolitanos ändringsförslag. Det handlar istället om en ändring av arbetsordningen och det är uppenbart att denna inte rent formellt faller under artikel 112.
Politiskt sett är detta mycket viktigt, eftersom denna kammares arbetsordning skall skyddas från att ändras ad hoc och vid en viss situation. Det är ett skydd för arbetsordningen att den inte faller under artikel 112. Så fungerar det ju också i alla de nationella parlamenten - arbetsordningen kan inte ändras på grund av ett plötsligt infall.
Förfarandet som leder till denna debatt och detta beslut - även i det utskottet för konstitutionella frågor - uppvisar ett flertal brott mot arbetsordningen. Förslag förklarades otillåtna som enligt arbetsordningen tveklöst är tillåtna. Det försummades att fastställa tidsfrister för ändringsförslagen. De stora grupperna har på flera sätt avsiktligt ignorerat arbetsordningen och därigenom försökt att få igenom det här förslaget. Jag är väldigt överraskad över detta eftersom PPE-gruppen väckte en diskussion då den vägrade att acceptera en kvalificerad majoritet i den senaste omröstning i denna kammare. I samband med denna diskussion fick många ledamöter klart för sig att det interinstitutionella avtalet inbegriper en inskränkning i parlamentets rättigheter, en svår inskränkning i de fria mandaten och ett inskränkande av parlamentets konstitutionella roll.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater gjorde fullkomligt rätt i att ännu en gång återlämna detta betänkande till utskotten. Med hänsyn till de tungt vägande författningsproblemen som detta betänkande väcker är det obegripligt att man har valt ett tillvägagångssätt som strider mot arbetsordningen.
(Applåder) Ingen i denna kammare - för att göra detta klart en gång för alla - uttalar sig mot att öka bedrägeribekämpningen, inte heller när det gäller att öka OLAF:s befogenhetsområde i denna kammare. Men vi är med rätta oroade över att rådet har skjutit över målet och underminerat parlamentets ställning och öppet ifrågasatt det fria mandatet, att undersökningar kan göras mot fria ledamöter i denna kammare på grund av obestämda rättsbegrepp - tungt vägande incidenter - på grund av en disciplinrätt som inte existerar.
(Applåder)Fru talman, jag ber er att se till att denna debatt inte kan avslutas genom att bryta mot arbetsordningen.
(Applåder)

Talmannen
Mina kära kolleger! Det verkar ganska klart, i så hög grad som det är möjligt. Artikel 112 i arbetsordningen hänvisar till artikel 60.1: ".debatten om ett förslag om vilket parlamentet har hörts i enlighet med artikel 60.1 som brådskande." Och artikel 60.1 anger tydligt kommissionens förslag till rättsakter eller andra dokument av lagstiftningskaraktär.
Tolkningsproblemet finns i fråga om betänkandet Napolitanos natur. För min del anser jag - och än en gång är det detta som har styrt mina tankar, men jag skall fråga Napolitano om han instämmer med mig - att syftet med betänkandet av Napolitano är tillämpningen av en text av lagstiftningskaraktär, eftersom det handlar om Europaparlamentets och rådets arbetsordning i samband med utredningar som utförs av OLAF. Med tanke på att betänkandet Napolitano handlar om en text av lagstiftningskaraktär tycks det mig att vi rör oss inom ramen för artikel 60.1, till vilken det hänvisas i artikel 112 i arbetsordningen. Jag hoppas att jag har varit tillräckligt tydlig.
Herr Napolitano, skulle ni kunna säga om ni delar min åsikt?

Napolitano
Fru talman! Jag instämmer helt i er tolkning av det mandat som utskottet för konstitutionella frågor har fått. Det är ett klart och mycket begränsat mandat. Det handlar helt enkelt om att införa det interinstitutionella avtalet i vår arbetsordning, och därför instämmer jag i det som ni sade angående betänkandets karaktär.

Föredragningslista
Talmannen
Mina kära kolleger, denna fråga får inte uppta hela morgonen.
Vi har hört Barón Crespo som lade fram begäran och Poettering som stödde den. Nu skulle jag vilja veta om någon kollega vill uttala sig emot begäran.
Annars går vi till omröstning.
(Parlamentet beslutade att brådskande förfarande skulle tillämpas.)
Denna punkt står således som första punkt på föredragningslistan i dag.

Schulz
Fru talman! Jag beklagar att jag måste ta er uppmärksamhet i anspråk ett ögonblick. Ännu en gång till föredragningslistan: Det beslut som vi nu har fattat, det vill säga att sätta Napolitanobetänkandet på föredragningslistan, skapar ett problem för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. På föredragningslistan står ett betänkande av Pirker om Eurodac, ett betänkande som är ytterst kontroversiellt, och som i går kväll utlöste kontroversiella diskussioner i den socialdemokratiska gruppen. Detta ledde till att jag i går kväll bad föredraganden, Pirker, att han skulle acceptera att omröstningen skjuts upp till sammanträdet i Bryssel. Förståeligt nog accepterade han inte detta. Att plenumet nu har fattat ett beslut, nämligen att sätta Napolitanobetänkandet på föredragningslistan, medför att vi inte kommer att hinna avsluta debatten om Pirkerbetänkandet. Följaktligen kommer vi inte heller att kunna rösta om detta betänkande i dag.
Vi skulle i så fall vara tvungna att rösta om ett sådant betydelsefullt betänkande a) med mycket olika uppfattningar och b) med mycket få ledamöter närvarande. Detta är inte lämpligt med tanke på vad betänkandet handlar om. Fru talman, jag skulle därför vilja be er om att stödja mitt förslag till omröstning, det vill säga att vi med hänsyn till utgångsläget stryker detta betänkande från föredragningslistan i dag och skjuter upp det till sammanträdet i Bryssel i december.

Talmannen
Kära kolleger, jag tror att vi skall lyssna till Pirker, föredragande av betänkandet om upprättandet av Eurodac-systemet, som har begärt ordet.

Pirker
Fru talman! Först vill jag klargöra en sak: Vi har diskuterat betänkandet om Eurodac, det vill säga ett kontrollsystem gällande medlemsstaternas ansvar för asylavvecklingen och kampen mot asylmissbruket, i nästan ett helt år. I vår fick vi uppleva hur socialdemokraterna gick samman med bland annat De gröna och ändrade sig angående Eurodac i sista sekund - fastän de tidigare var för att systemet skulle införas - och uttalade sig mot ett införande av Eurodac, i form av konvention och protokoll. Detta var odiskutabelt och fräckt gjort, för vi är i behov av lösningar. Denna höst öppnade vi debatten med en förordning från rådet. Vi har diskuterat den länge och väl i utskottet och är helt överens med socialdemokraterna och övriga, med undantag för De gröna som vill bekämpa hela systemet, om att vi behöver Eurodac. Vid omröstningen i utskottet lades inga ändringsförslag fram, utan vi var helt överens med socialdemokraterna och även med liberalerna och alla de andra om att Eurodac måste träda i kraft. Vi måste föra den här diskussionen, så att vi äntligen kan avsluta det här.
(Applåder) Detta betyder att om samma sak händer som i våras, om socialdemokraterna av någon outgrundlig anledning plötsligt ändrar sig och röstar emot Eurodac, skulle de vara helt och hållet ansvariga för att vi inte heller i fortsättningen har något ordnat, europeiskt system för asyl eller något system för missbruksbekämpning. Socialdemokraterna skulle ensamma bära det politiska ansvaret för detta.
(Applåder)Om det nu handlar om att diskutera detta betänkande vill jag be om att man vidtar åtgärder, så att vi kan föra den här diskussionen i dag och även genomföra omröstningen om betänkandet. Detta måste vara vår målsättning. Det finns ett enda undantag: Skulle vi mot all förmodan inte kunna göra detta, och skulle vårt enda alternativ vara att rösta om det först i morgon, skulle det vara nödvändigt att rösta om det i plenum. Jag vill dock be er om att ni vidtar åtgärder, så att vi i dag kan föra diskussionen och genomföra omröstningen, för det gäller att inte förlora någon tid. Vi behöver ett system för ett gemensamt asylförfarande och för missbruksbekämpning i Europa, och jag har ingen förståelse för partipolitiska utspel på bekostnad av problematiken.
(Applåder)

Talmannen
Jag förstod mycket väl vad ni sade, herr Pirker. Jag tror att Watson som är ordförande för det berörda utskottet vill säga några ord.

Watson
Detta förslag om en förordning från rådet är ett viktigt förslag. Mitt utskott har arbetat mycket hårt för att förbereda parlamentets svar på detta förslag inom den tidsfrist rådet har satt upp, och så att rådet skulle kunna diskutera det den 2 december. Om vi har tid att debattera betänkandet nu på förmiddagen måste vi rösta vid lunchtid. På så sätt kan parlamentet ge sitt svar i tid för att rådet skall kunna diskutera det.
Om vi däremot inte kan ha debatten på förmiddagen, om det är för många talare anmälda för Napolitanos och Giannakous betänkanden, skulle jag vilja stödja Pirkers förslag att inte rösta om denna fråga i morgon. Det är en för viktig fråga för en fredagsomröstning, även om jag personligen kommer att finnas här. Jag vet inte om de som, enligt vad jag förstår, är negativa till betänkandet, såsom den franska delegationen inom socialistgruppen, kommer att vara här i morgon - vi kanske skall fråga dem om det.
Hur som helst, om det inte går att rösta i dag, kan vi fråga parlamentets tjänstemän om det skulle vara möjligt att hålla debatten i kväll och omröstningen på onsdagen i decembersessionen så att vi har möjlighet att överlämna resultatet till rådet senast på torsdagen? Kan vi också be kommissionären att tala med rådet om detta?

Talmannen
Herr Watson, man säger mig just att vi riskerar att komma i den situationen på grund av tidsplanen, det vill säga att vi inte skall kunna rösta om betänkandet i dag. Och i morgon bitti riskerar det att bli problem för många andra delegationer än de som ni nämnde. Jag tror för övrigt inte att det beror på den ena eller andra delegationen, det vill jag fastslå.

Vitorino
. (FR) Fru talman! Kommissionen vill understryka betydelsen av det instrument som vi lägger fram för parlamentet. Vi vill således ha en så bred politisk grund som möjligt för det. Enligt kommissionens åsikt, när det gäller tidsplanen, bör parlamentets omröstning äga rum i dag så att ärendet skall kunna granskas av rådet den 2 och 3 december. Annars måste vi omförhandla hela tidsplanen med rådet, och jag kan inte säga er vilket resultat det kommer att få. Det är för övrigt den mest störande aspekten i arbetet i unionen: man kan aldrig förutse resultatet av en förhandling med rådet.

Talmannen
Herr kommissionär! Går det bra ändå, om vi röstar om betänkandet den 1 december?

Vitorino
. (FR) Fru talman! Uppriktigt sagt tror jag inte att det är möjligt att rösta den 1 december och ta upp ärendet den 2 december i rådet. Uppriktigt sagt, men jag vill betona att jag inte har förhandlat formellt med rådet om det. Det är bara en gissning.

Pirker
Fru talman! Vi har nu även lyssnat till kommissionären. Detta bekräftar för oss alla att vi måste genomföra omröstningen i dag. Vi behöver Eurodac. Detta framkom på toppmötet i Tammerfors, rådet har givit sitt samtycke och kommissionären har hela tiden givit sitt fulla stöd. Vi kan inte tillåta oss, inte heller som parlament gentemot offentligheten, att medvetet fördröja processen. Vi behöver systemet. Vi måste därför ändra föredragningslistan så att omröstningen äger rum i dag, för annars kommer detta att föranleda dröjsmål, vilket inte kan accepteras. Jag vill därför be er om att vi röstar om i fall omröstningen skall ske i dag eller om vi skall skjuta upp den. Vi behöver omröstningen i dag!
(Applåder)

Talmannen
Herr Pirker! Jag tror att det bästa faktiskt vore att vi snabbt tar upp betänkandet. Ju snabbare vi gör det desto snabbare har vi möjlighet att inte bara diskutera betänkandet utan rösta om det i dag på morgonen. Jag hörde kommissionärens kommentar.
Fru Giannakou! jag vänder mig till er: skulle ni acceptera att vi föreslår kammaren - om kammaren godkänner det - att vi kastar om och behandlar Pirkerbetänkandet strax före ert betänkande?

Yannakou-Koutsikou
Fru talman! Jag accepterar det, men hoppas naturligtvis att vi skall hinna behandla också mitt betänkande under förmiddagen i dag.

Talmannen
Fru Giannakou, jag vill tacka er så mycket. Det är mycket generöst av er. Jag vänder mig till kammaren: samtycker ni till att vi diskuterar Pirkerbetänkandet strax före Giannakoubetänkandet?
(Parlamentet godkände denna begäran.)

Interna undersökningar som utförs av OLAF
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0066/1999) av Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor om ändring av arbetsordningen till följd av det interinstitutionella avtalet av den 25 maj 1999 om interna utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF).

Cappato
Herr talman! Låt mig bara påminna om att artikel 115 i arbetsordningen, som redan utnyttjats för Napolitanobetänkandet, anger att "förutom i de brådskande fall som avses i artiklarna 50 och 112, får en debatt eller omröstning om en text endast inledas om texten delats ut senast 24 timmar tidigare". Jag vill bara påpeka att de senaste ändringsförslagen till Giannakou-Koutsikoubetänkandet delades ut igår kväll. Det senast översatta ändringsförslaget nr. 20 i den franska versionen, delades ut i går kväll klockan 21.52. Enligt arbetsordningen har med andra ord inte de 24 timmar gått som krävs för vare sig en debatt eller en omröstning. Jag vill därför fråga talmannen om vi även denna gång skall tillämpa ett absolut, regelvidrigt brådskande förfarande, för i så fall kan vi lika gärna kasta bort arbetsordningen och besluta att alla brådskande förfaranden kan tillämpas, bara vi bestämmer att de är brådskande. Jag kan inte påminna mig att det ens har förekommit någon begäran om brådskande förfarande när det gäller det här betänkandet. Jag vill alltså veta om debatten och omröstningen kommer att äga rum på samma sätt som när det gäller Napolitanobetänkandet, i strid mot arbetsordningen: det är detta som är problemet.

Talmannen
Tack, ledamot Cappato, för ert påpekande om arbetsordningen, även om vi redan har diskuterat den frågan och fattat ett beslut. Jag anser inte att vi kan återuppta debatten om huruvida arbetsordningen följs eller inte.

Napolitano
. (IT) Herr talman! Jag hoppas att de ganska fåtaliga kolleger som finns kvar i kammaren skall kunna ägna en stunds uppmärksamhet åt detta betänkande. Jag beklagar verkligen att man, när det kommer till kritan, och trots att så många ansett att detta är en känslig fråga, inte följer debatten eller det som jag nu kommer att säga som företrädare för utskottet för konstitutionella frågor.
Det jag tänker säga är ganska viktigt, kära kolleger, för när det gäller den text som under sammanträdet i oktober inte kunde samla den nödvändiga majoriteten, så har vissa ändringar föreslagits av den största politiska gruppen, ändringar som väcker nya frågor och som kräver ytterligare förtydliganden.
Utskottet för konstitutionella frågor har i själva verket upptagit tre ändringsförslag från Méndez de Vigo, som i syfte att tillämpa det interinstitutionella avtalet på parlamentet tilldelar parlamentets talman en särskild roll, som innebär att all information som gäller ledamöterna skall ges till talmannen. Utskottet har dessutom tagit upp ett ändringsförslag från Nassauer och Brok, genom vilket - jag läser direkt ur brevet med ändringsförslaget, som kommer att bli en ny artikel 4 i beslutsmodellen - "reglerna om parlamentarisk immunitet och ledamöternas rätt att inte avge vittnesmål bör kvarstå oförändrade".
På så vis har man ytterligare förstärkt den garanti som redan nämns på flera ställen i texten för att fullständigt följa protokollet om privilegier och immunitet - och här vill jag bara nämna artikel 10, som är mycket precis och uttömmande - förutom reglerna i artikel 6 i arbetsordningen som, genom att tillämpa protokollets riktlinjer på den artikel som jag redan har nämnt, ännu mer detaljerat reglerar ledamöternas immunitet.
Låt mig alltså säga till de kolleger som uttryckt tvivel och oro att tack vare dessa ändringsförslag från kollegerna i Europeiska folkpartiets grupp kan de känna sig lugnare när de röstar för att godkänna denna text.
Jag måste emellertid också påminna om och understryka det mandat som utskottet för konstitutionella frågor har fått - det påminde även talmannen Fontaine om - och vad som är syftet med det beslut som parlamentet måste fatta. Mandatet var och är enbart detta, det vi skall besluta om är enbart detta: att i vår arbetsordning, dvs. i våra interna regler, införa det interinstitutionella avtalet, så att det skall kunna tillämpas inom parlamentet, på grundval av ett yttrande från budgetkontrollutskottet; att ändra arbetsordningen genom att införa en ny artikel 9a, och att inte ändra det interinstitutionella avtalet. Jag vill påminna om detta framför allt med tanke på de av mina kolleger som inte ingick i det föregående parlamentet. Jag befann mig själv i samma personliga belägenhet: den 6 maj förra året gav parlamentet i uppdrag åt sin talman att underteckna det interinstitutionella avtalet, och det undertecknades den 25 maj.
Jag respekterar åsikterna hos de många - nyvalda eller sådana som redan då var ledamöter av parlamentet - som uttrycker invändningar och oro inför avtalet, men jag har varit tvungen att betrakta de ändringsförslag som otillåtliga som kunde ändra det interinstitutionella avtal som vi helt enkelt är skyldiga att tillämpa. Det ni kanske betraktar som oroväckande, det som ni läser, är inte ett beslut från parlamentet, det är den beslutsmodell som ingår som en integrerad del i det interinstitutionella avtalet, som redan offentliggjorts - ord för ord - i EGT den 31 maj i år. Vi har begränsat oss till att införa tekniska justeringar för att avtalet skall kunna tillämpas på vårt parlament.
Jag vill avsluta med att påminna om, kära kolleger, att om erfarenheterna från tillämpningen av detta interinstitutionella avtal skulle peka på att några av inslagen i det borde diskuteras på nytt med de andra institutionerna, så låter det sig göras i framtiden. I dag är vi emellertid skyldiga att inte bryta mot den underskrift med vilken vi förbundit oss att tillämpa detta interinstitutionella avtal.
(Applåder)

Bösch
Herr ordförande! Två frågor måste besvaras i samband med det nya förslaget i Napolitanobetänkandet. Den första frågan är: Stämmer förslaget överens med föreskrifterna i OLAF-förordningen som parlamentet och rådet beslutade om den 25 maj 1999? Den andra frågan är: Stämmer förslaget överens med det interinstitutionella avtalet mellan parlamentet, rådet och kommissionen?
Svaret på den första frågan är ett klart ja. Förslaget stämmer överens med förordningen. Svaret på den andra frågan är inte lika enkelt. Med avtalet avsåg man att finna en lösning även på det så kallade whistle blower-problemet, alltså på frågan vad en tjänsteman skall göra om han får kännedom om bedrägeri eller misstänker korruption, men av någon anledning inte vill anförtro sig till sin överordnade. Vi har sagt att han då skall vända sig direkt till OLAF. Denna möjlighet tas nu bort i föreliggande förslag, när det handlar om ledamöter i denna kammare. Detta kan rättfärdigas eftersom ledamöterna på vissa sätt skyddas i protokollet genom privilegier och immunitet och befrielser i iakttagandet av sina uppgifter. Detta skydd är mer omfattande än skyddet som ledamöterna av Europeiska kommissionen åtnjuter genom detta protokoll.
Det jag fruktar är dock att vi med förslaget om att tjänstemännen skall vända sig direkt till parlamentets talmän snarare skapar än löser problem. Man kan redan nu förutse att pressen då med jämna mellanrum kommer att fråga: Hur många fall finns det och vad rör det sig om? Om det inte finns några fall kommer pressen att säga att vi har skrämt upp tjänstemännen så att ingen längre vågar. Om det finns några kommer man att försöka sätta vart och ett av fallen under strålkastarljus. Jag hade därför föredragit att ta fasta på det ursprungliga förslaget från budgetkontrollutskottet i yttrandet till utskottet för konstitutionella frågor, där alla de här frågorna lämnas därhän och endast ledamöternas rättigheter och förpliktelser regleras. Detta hade givit oss tid att ännu en gång tänka över andra frågor i lugn och ro.
Med tanke på de svåra omständigheter som råder tycker jag trots allt att min kollega Napolitano har lagt fram ett mycket bra betänkande och jag vill gärna stödja det vid omröstningen i eftermiddag.

Méndez de Vigo
Herr talman! Apropå det sista som sades av Bösch, föredragande för yttrandet, så håller jag med honom. Frågan var svår att tillämpa på vår arbetsordning, men till slut löstes allt på ett tillfredsställande sätt. Kanske fanns andra möjligheter men i parlamentet ville vi i första hand se till att de mål vi hade ställt upp skulle nås. Det vill säga att bekämpa bedrägeri, korruption och all annan illegal aktivitet som var till förfång för gemenskapen.
Vi är emellertid en politisk kammare och politiker, som vi alla vet, är utsatta för all slags påverkan. Vi har försökt undvika att ett politiskt hälsosamt och konkret mål skulle feltolkas eller användas på fel sätt. Med anledning av diskussionen vi hade i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden angående hur en eventuell illegal aktivitet skulle komma till OLAF:s kännedom, så tror jag att vi har funnit det korrekta sättet, eftersom ett politiskt organ måste ha ett filter som undersöker om informationen är eller inte är grundad, och om det är fråga om stämpling eller inte mot den immunitet ledamöterna har.
Herr talman, med de ändringsförslag vi har lagt fram för utskottet för rättsliga frågor så tror jag att vi har nått vårt mål, det vill säga att anpassa ett beslut från de tre institutionerna så att det passar oss.
Låt mig särskilt tacka två personer. Den första är ordföranden i budgetkontrollutskottet, Theato, som är litet av mamma till OLAF och all den här regleringen. Den andra personen, enligt min mening pappa till den nuvarande regleringen, är Napolitano som har visat stor värdighet, intelligens och framför allt stort mod i konfrontationen med en svårlöst fråga.

Corbett
Herr talman! En bred majoritet av min grupp stöder helt detta betänkande, som vi anser vara en av de viktiga byggstenarna för att återställa Europeiska unionens trovärdighet i frågor om hur den undersöker och handskas med anklagelser om bedrägerier. Om inte annat kommer den kanske att visa att sådana anklagelser ofta, men inte alltid, saknar grund. Genom detta betänkande tillämpas inom parlamentet en text som det förra parlamentet kom överens om, vars principer antogs i plenum när vi uppdrog åt vår talman att skriva under det, en text som alla institutionerna har skrivit under och som nu gäller inom dem alla utom, fram till i dag, inom parlamentet.
I parlamentet stöddes den enhälligt av utskottet för konstitutionella frågor första gången den diskuterades och första gången den diskuterades här sade varenda en av de större partigrupperna att de stödde förslaget. I sista minuten uppstod vissa svårigheter och frågan behandlades om i utskottet för konstitutionella frågor, men såvitt jag förstår har man på ett tillfredsställande sätt tagit itu med de problem och de orosmoment som togs upp. Får jag påminna om att de bestämmelser som skulle vara tillämpliga på parlamentsledamöterna för att citera texten skall tillämpas "utan att detta inverkar på tillämpliga bestämmelser i fördragen och särskilt protokollet om immunitet och privilegier". I förordet hänvisar man också särskilt till protokollet om Europeiska gemenskapens immunitet och privilegier och till det faktum att artikeln i fråga inte inverkar på de sekretesskrav som kan fastställas för Europaparlamentets ledamöter.
Vår ställning som ledamöter av Europaparlamentet värnas i detta hänseende och de ledamöter som allvarligt fruktade att detta skulle bli någon slags snokeristadga eller någon slags ny rättighet för tjänstemännen att konfidentiellt med vilda anklagelser ange parlamentsledamöter kan vara förvissade om att detta inte är fallet. Rapporterna skulle gå till OLAF, undersökas ordentligt och skydda ledamöternas ställning. Om vi inte antar detta i dag hamnar vi i en ohållbar situation där endast parlamentsledamöterna står över lagen i detta avseende. En text som inom rådet är tillämplig på såväl politiker som tjänstemän, inom kommissionen såväl på politiker som tjänstemän, skulle i parlamentet bara gälla våra tjänstemän och inte ledamöter av Europaparlamentet. Detta skulle vara fullkomligt oacceptabelt och förstöra parlamentets trovärdighet. Det är viktigt att detta betänkande antas i dag.

Duff
Herr talman! Jag måste säga att jag till fullo respekterar uppriktigheten och glöden hos dem som är emot detta betänkande. Allvarliga kulturella problem har uppstått inom detta parlament när vi har diskuterat dessa frågor. Min grupp har övervägt detta mycket noggrant, och vi har kommit till slutsatsen att det handlar om att tekniskt verkställa den överenskommelse parlamentet har skrivit under om parlamentsledamöternas immunitet, och att några privilegier inte kommer att avskaffas utan ett vederbörligt förfarande. Alla de punkter som tas upp i de olika ändringsförslagen har redan rimlig täckning. Parlamentets godkännande av detta avtal är redan fem månader försenat, och allmänheten skulle helt enkelt inte uppskatta en fortsatt vägran att göra framsteg och skapa en strikt men rättvis regim för parlamentet liksom för de andra organen.

Voggenhuber
Herr ordförande, mina damer och herrar! Om vi beslutar om denna arbetsordning kommer bedrägeribekämpningen att underlättas och parlamentet att inbegripas. Det är bra och vi har kämpat för detta. Men det vi inte har kämpat för, det vi med stor beslutsamhet kämpar emot och där vi ser att parlamentets ställning och det fria mandatets ställning är allvarligt hotat är att man skall kunna inleda undersökningar av fritt valda ledamöter, inte bara när misstanke finns, utan vid blotta antaganden. Vi kämpar emot att ett system skall inrättas där man tvingas till angivelse, när det inte handlar om bedrägeri och korruption utan om en generell fullmakt, jag citerar "att ingripa vid tungt vägande incidenter i utövandet av ämbetet".
Tänk er att man kan inleda undersökningar av ledamöter på grund av tungt vägande incidenter i utövandet av ämbetet - ett fullständigt påhittat, odefinierat rättsbegrepp som varje författningstradition i alla de femton medlemsstaterna motsäger -, att undersökningar kan inledas om ledamöterna med disciplinrätten för tjänstemän bryter mot jämförliga plikter- en disciplinrätt för tjänstemän som vi inte har, jämförliga plikter som inte finns! Det är en generell fullmakt för en myndighet som ledamöterna inte bara lämnar angivelser till, utan som öppnar ett system med angivelser och politisk agitation som hånar ett fritt mandat och ett fritt parlament. Det har inget att göra med bedrägeribekämpning. Här har rådet angripit och skadat själva kärnan i parlamentets ställning!

Brok
Herr talman, mina kolleger! På den väg vi har vandrat fram till denna eftermiddag har det funnits en rad felaktigheter i förfaranden som jag hoppas inte kommer att vara till parlamentets nackdel vid eventuella processer. Till herr Corbett vill jag säga följande: En Europaledamot har aldrig stått över lagen, och detta gäller även om denna arbetsordning inte ändras. Vi lyder alltid under lagen och även under straffrätten. Detta måste fastslås, oberoende av våra interna regleringar i denna kammare.
Vad det handlar om här är den metod man använder vid kontroller, granskningar och undersökningar. Jag anser att vi måste se till att de enskilda ledamöternas frihet - även de som tillhör en minoritet - skyddas mot politiskt tryck utifrån och inifrån, att ledamöterna inte kan köras över med förfaranden, så att de till sist kvävs och inte längre kan värja sig. Det är den klassiska principen för det fria mandatet, som man kämpade sig till under århundraden, särskilt som skydd mot den verkställande makten. Bara så har ledamöterna möjlighet att utöva kontroll. De måste ha rätt att vägra att vittna och det skall inte vara några om eller men. Vi har förvisso nu denna rättighet, men användningsmetoderna gör att den delvis inte kan utnyttjas. Ledamöterna kan bara behålla information för sig själva om de har den här rättigheten och bara då kommer människor till dem och berättar något, om de vet att personen de anförtror sig åt inte måste ange dem. Bara på detta vis kan parlamentet utnyttja kontroll gentemot den verkställande makten och vi får inte förstöra detta genom att låta alla - tjänstemän, verkställande tjänstemän och ledamöter - ingå i en och samma artikel.
När det här godkänns i dag och vreden har lagt sig måste vi sedan försöka uppbåda kraft att granska om vi säkrar mandatets frihet genom att låta ledamöterna ingå i kontrollmekanismer, och kanske försöka formulera oss litet annorlunda. Med den upprörda stämning som råder i dag är detta inte möjligt och jag vill be mina kolleger att komma ihåg detta om detta påtalas igen.

Dupuis
Herr talman! Jag vill bara föra till protokollet att bortsett från konsekvenserna av denna skandalösa tolkning av arbetsordningen har jag också slösat bort min talartid. Jag stod på talarlistan och hade många saker som jag ville säga, men till följd av dessa skandalösa manipulationer kan jag inte längre uttala mig.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Inrättande av Eurodac
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0059/1999) av Pirker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning (EG) om inrättande av Eurodac för jämförelse av asylsökandes och vissa andra utlänningars fingeravtryck [KOM(1999) 260 - C5­0082/1999 - 1999/0116(CNS)].

Pirker
Herr talman, jag talar inte enbart i egenskap av föredragande, utan även som talesman för Europeiska folkpartiet. Jag börjar dock med att tala i egenskap av föredragande.
Mina damer och herrar! Jag vädjade tidigare till alla att diskutera och rösta om Eurodac i dag, eftersom Eurodac är ett system som äntligen gör det möjligt för oss att genomföra Dublinkonventionen. I denna Dublinkonvention som slöts år 1990 handlar det om att fastställa vilket ansvar en medlemsstat har, som ansvarar för avvecklingen av ett asylförfarande. Enligt denna konvention är den stat ansvarig som är den första plats där en flykting nådde säker mark. Kontrollen var tidigare inte möjlig, för hittills har man inte kunnat fastställa flyktingens identitet på ett säkert sätt. Med Eurodac får vi nästan tio år efter Dublinkonventionen ett instrument i handen som innebär att man kan identifiera asylsökanden, men även illegala flyktingar, på ett entydigt sätt.
Vad är målet? Målet med Eurodac är att göra Dublinkonventionen genomförbar. Målet med Eurodac är att på ett entydigt sätt fastställa vilket medlemsland som är ansvarigt för avvecklingen av asylförfarandet. Målet med Eurodac är att förhindra att flyktingar ansöker om asyl i flera länder och att därmed undanröja socialt missbruk. Indirekt innebär detta att man därmed delar på ansvaret. Även det är något betydelsefullt.
Enligt Eurodac är varje medlemsstat förpliktigad att ta fingeravtryck på alla asylsökanden och alla illegala flyktingar som grips då de passerar gränsen. Syftet med fingeravtrycken är att jämföra dem med andra och därmed fastställa om den asylsökande redan har sökt asyl i något annat land. Medlemsstaterna har dessutom möjlighet att ta fingeravtryck på illegala flyktingar som påträffas i medlemsstaten för att kunna jämföra fingeravtrycken.
I diskussionen, som varade mycket länge och var mycket bra och pragmatisk, kom man också med en lösning. Vid omröstningen om Eurodac-systemet i utskottet nådde man full enighet, endast den gröna gruppen var emot systemet som helhet och har lagt fram ändringsförslag, vars syfte var att förstöra hela Eurodac-systemet. De förkastades dock. Även med socialdemokraterna nådde man full enighet vad gäller Eurodac och detta gladde oss. Ändringsförslag godkändes som innebar att åldern höjdes från 14 till 18 år och en för tidig radering förutsågs, när flyktingens status fastställts. En majoritet var för dessa ändringsförslag, vilket jag som föredragande däremot inte var.
Betänkandet som helhet ansågs positivt och godkändes i en omröstning där nästan samtliga ledamöter var närvarande. Utskottet anser därmed - och socialdemokraterna stöder alltså Eurodac till fullo - att vi har fått ett instrument för ett ordnat asylförfarande i Europa och för missbruksbekämpning. Detta är allt jag har att säga i egenskap av föredragande.
Nu övergår jag till min roll som talesman för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater (PPE). Jag är kritisk till att vissa politiska grupperingar hela tiden försöker att framställa Eurodac som ett system som inte erbjuder den här kontrollen, utan att de får systemet att framstå som en kriminalisering, eftersom man tar fingeravtryck. Men det handlar ju inte om att kriminalisera någon, utan om att få medlemsstaterna att ta sitt ansvar, att göra sin plikt, att avveckla asylförfaranden, och om att skydda ungdomar när fingeravtrycket tas vid 14 års ålder. För när vi väl vet att de är så gamla faller de självklart under FN:s konvention om barns rättigheter eller under Haagkonventionen och under medlemsstaternas skyddsbestämmelser. Det har alltså en skyddande funktion att ta fingeravtryck även på ungdomar och det stämmer till fullo överens med alla våra andra konventioner.
De gröna är emot systemet och enligt min åsikt är de inget annat än pragmatiska verklighetsförnekare! Om det här systemet och den ordnade asylpolitiken för Europa misslyckas, är det De gröna som står med hela ansvaret.
Tillåt mig ta upp en sak till. Det här tycker jag är särskilt betydelsefullt. Minister Schily - Tysklands inrikesminister och tillika socialdemokrat - bad mig enträget och vädjade till mig att förorda Eurodac-systemet. Därmed gick han emot sina partikamrater i denna kammare och emot alla de andra som försöker att inte acceptera detta system. Det är märkligt att som kristdemokrat bli ombedd att göra något mot vänstern i denna kammare.
Vi behöver Eurodac-systemet. Jag förordar det med sådan glöd, eftersom det för oss i riktning mot ett verkställande av en gemensam asylpolitik för Europa, där medlemsstaterna får ett slut på sin villrådighet.
Vi har därmed också ett system mot asylmissbruket, mot illegal immigration. Om socialdemokraterna och De gröna skulle rösta emot Eurodac bär de det fulla ansvaret om det fortsättningsvis förekommer asylmissbruk och illegal immigration.
(Applåder)

Schulz
Herr talman, ärade kolleger! Det finns dagar då man tycker att man har ett enkelt yrke och det finns dagar då man tycker att det är svårt. I dag har jag en sådan dag när man måste lösa svåra problem. Dessa problem är av två olika slag. Vi har ett politiskt problem som måste lösas, närmare bestämt frågan om hur vi skall hantera fingeravtryckssystemet för asylsökande och illegala immigranter respektive personer som uppehåller sig illegalt i ett land, illegale Aufhältige, som de kallas av rådet och Europeiska unionens myndigheter. Den andra frågan är hur skall vi hantera Pirkers polemik. Jag börjar med den senare frågan, eftersom det naturligtvis är roligare att befatta sig med politik i parlamentet än att befatta sig med torra paragrafverk.
Om någon bär skuld till att vi har så svårt att enas i denna fråga så är det herr föredragande själv. Verket som rådet har lagt fram var redan mycket omstritt och ni, herr Pirker, har redan från början försökt att spetsa till detta verk ännu mer med era ändringsförslag. Detta kan man inte förebrå er för, det är er politiska rättighet, men ni måste få kännedom om att vänstern i denna kammare inte är här för att stödja er restriktionsaffär, som ni som konservativ österrikare vill bedriva!
(Applåder från vänster) Nu kommer jag till den andra punkten jag vill anmärka på. Herr Pirker, när ni nu redan har beklagat er över de stackars socialdemokraterna och över motsägelserna mellan dessa och den tyska regeringen, bör ni också berätta hur allting gick till i kronologisk ordning. Schily skrev ett brev som han också adresserade till mig och Nassauer. I sitt brev gick Schily in på de svårigheter som just vi socialdemokrater har fört fram till diskussion i detta samrådsförfarande och tog ställning till dessa i egenskap av inrikesminister för Tyskland. Detta brev inkom under de senaste dagarna och utlöste en livlig debatt i den socialdemokratiska gruppen som ledde till att vi bad er om att ge oss litet mer tid, så att vi skulle kunna nå fram till en lösning på denna kontrovers för att sedan kunna göra ett försök att samarbeta på ett samstämmigt sätt med er. Detta diskuterade jag med er kl. 22.00, men er hållning är förnimbar även i ert tal: Vi har en majoritet, vi kan slutföra detta och den som inte är på vår sida är en pragmatisk verklighetsförnekare, som ni så vackert uttryckte det!
Detta är inte något riktigt sätt för Europeiska unionen att skapa en förnuftig asylpolitik! En sådan måste nämligen bygga på bred enighet och inte på uteslutning och konfrontation, så som ni vill. Vad är det då vi har svårt för? Rådet har sagt - vilket vi i vår grupp har viss förståelse för - att vi vid registreringssystemet för asylsökanden behöver utvidga detta system till fler målgrupper och rådet har använt bra argument, som även vi respekterade. Som ett exempel kan nämnas skyddsfunktionen för minderåriga som slussas in illegalt, och som här skall tvingas exempelvis till prostitution. Ett sådant fingeravtryckssystem skulle kunna ge dessa människor ett visst polisskydd och statligt skydd.
Vårt problem är av rättsstatlig karaktär. skall man inte skilja de som är förföljda av politiska skäl och som lagsöker om en grundläggande rättighet, nämligen att skyddas mot denna förföljelse, från dem som till exempel reser in på rättsvidrig och illegal väg eller människor som slussar in människor illegalt eller låter sig inslussas illegalt, som har slussats in mot sin vilja? Måste man inte skilja dessa persongrupper åt? Eftersom vi tror att vi ännu inte har nått slutet med denna diskussion, och eftersom vi ville tala med minister Schily om detta ännu en gång, har vi bett er om att vänta i fjorton dagar. Ni säger så storslaget att ett år redan har gått - då gör väl fjorton dagar hit eller dit knappast någon skillnad, herr Pirker!
(Applåder från vänster)Därför vill jag säga till er att ni bara skärper debatten i denna kammare med er metod. Det är inget bra företag! Jag säger er redan nu - och förlitar mig på den liberala gruppens liberalism - att ni på lång sikt kommer att misslyckas med denna strategi! I dag har ni ännu en gång haft tur, men på lång sikt kommer inte den här uteslutningsmetoden att leda till någon framgång. Vi är inte emot Eurodac principiellt, men vi skulle gärna ha haft mer tid för samråd. Ni ville inte ge oss detta. Det är bara ni som är ansvarig för återvändsgränden!
(Applåder)

Watson
Liberalerna i denna kammare har ett antal frågetecken vad beträffar det förslag till protokoll som framförs i detta förslag till förordning. Det innebär en risk att gränsen mellan asylsökande och andra slags invandrare blir mindre skarp. Det innebär en risk att man minskar skyddet för dem som behöver det genom att de av misstag slussas igenom vanliga invandringsrutiner i stället för asylrutiner. Det finns vissa "legala gråzoner". Att Eurodac utvidgas till att omfatta människor som inte söker asyl ligger möjligen utanför befogenheterna enligt Dublinkonventionen till exempel. Det finns en risk att detta protokoll, denna förordning, kan vara omöjlig att förverkliga. Medlemsstaterna kommer inte ha några större incitament att ta fingeravtryck på medborgare från tredje land, som de finner inom sitt territorium illegalt om det finns en risk att de blir ansvariga för dem.
Slutligen finns en viss avsaknad på klarhet i några av de definitioner som används, såsom "olagligen passera gränsen", "olagligen uppehålla sig" och så vidare. Trots allt tror vi att debatterna i denna församling och i vårt utskott har varit sådana att vi här har ett bra betänkande med stöd från de flesta partigrupperna, och jag gratulerar föredraganden till det. Liberaldemokraterna kommer att stödja detta betänkande. Vi kommer inte att stödja ändringsförslag 13 till 20: även om vi instämmer i oron om fingeravtrycken tror vi att försöket att stoppa upprättandet av ett register skulle leda till att vi inte kan möta de utmaningar vi står inför på ett realistiskt sätt.
Låt mig säga en sak till herr Schulz, som tog upp frågan om fördomsfrihet. Detta är ett tillfälle där man bör hålla huvudet kallt och föra en vettig diskussion. Schulz kan inte förneka att vi har ett problem med det antal människor som illegalt befinner sig i unionen. Vi måste hitta ett sätt att tackla detta problem samtidigt som vi skyddar de medborgerliga friheterna. Vi tror att vi uppnår detta i och med detta betänkande och det är därför vi med glädje ger det vårt stöd.

Sörensen
Ärade kommissionär Prodi, herr talman, kolleger! Eurodac och Gruppen De grönas/ Europeiska fria alliansens ståndpunkt - jag måste säga att jag är glad över den nyansering som de föregående talarna stod för efter inledningen av föredraganden Pirker. Det finns en hel del invändningar och anmärkningar, bland annat om avsaknaden av social och mänsklig dimension i det här betänkandet. Många poliser och uppspårningstjänster kommer naturligtvis att välkomna det här betänkandet, eftersom det gör deras jobb lättare. Vi måste vara realistiska och vi förnekar inte att det förekommer missbruk. Jag vill inte heller att De gröna hålls ansvariga för den organiserade brottsligheten i världen, snart blir vi nämligen skyldigförklarade för att vi inte vill göra något åt det. Det är en lögn.
Ett hus bygger man på fast grund. Det här betänkandet ser jag inte som en grund, jag tycker till och med att det är litet förkastligt. De ändringsförslag som lagts fram gör det acceptablare och litet mildare. Vi får dock inte glömma bort att en asylsökande är en person som söker skydd, som ber om tak över huvudet och medel för att skaffa mat. Förslagets utgångspunkt är att en asylsökande egentligen är en misstänkt person. Man utgår från att han missbrukar asylrätten. Det får inte förekomma, säger man. Den asylsökande kriminaliseras här. En asylsökande är ingen brottsling. Den asylsökande knuffas in i en kriminell roll men är egentligen ett offer. Ett offer för situationen i hans eller hennes ursprungsland.
Miniminormerna. En sådan kontrollpolitik som föreslås kan endast accepteras om det i alla stater finns miniminormer för hur asylansökningar skall behandlas. En ansökan måste behandlas lika korrekt och enhetligt överallt. Nu är skillnaderna för stora. Naturligtvis väljer man att lämna in sin ansökan i ett land där man hoppas på erkännande och ett lyssnande öra och en människovärdig behandling.
Avslutningsvis reglerna för skydd av personuppgifter. De gäller inte för flyktingar. Den diskrimineringen bidrar också till kriminaliseringen. Inom vår gröna partigrupp diskuteras om principen med fingeravtryck i allmänhet. Vid uppspårning i samband med organiserad brottslighet är det nödvändigt att ha fullständig klarhet över identiteten vid efterlysning av brottslingar och till förmån för brottsoffer. Alla medel bör sättas in för att stoppa den organiserade brottsligheten. Fingeravtryck är i det avseendet ett hjälpmedel. Asylsökande söker säkerhet och skydd och vill inte att deras namn ställs ut i hela Europa. Kanske kan det i framtiden föras en debatt om fingeravtryckens funktion.

Frahm
Herr talman! I vår grupp upplever vi Eurodac som ett våldsamt avsteg från bestämmelserna i Dublinkonventionen. Man föreslår nu att även olagliga invandrare ned till en ålder av 14 år skall omfattas av systemet, medan Dublinkonventionen faktiskt bara rör asylsökande. Eurodac är enligt vår uppfattning inte en nödvändig förutsättning för att Dublinkonventionen skall fungera. Det ger bara myndigheterna ökade kontrollmöjligheter, och i varje rättsstat måste det vara nödvändigt att man ser mycket seriöst på balansen mellan kontroll och den enskildes rättigheter. Detta är helt avgörande. Låt oss slå fast direkt att vår grupp är emot Eurodac. Vi hoppas att parlamentet ännu en gång kommer att avvärja detta direkta angrepp på FN:s flyktingkonvention, på barnkonventionen och på rättssäkerheten för medborgare i tredje land som befinner sig inom unionens gränser.
Att ta fingeravtryck på människor bara därför att de inte är medborgare i en medlemsstat, är en allmän kriminalisering av utländska medborgare. Att registrera både invandrare och asylsökande i samma fingeravtrycksregister är ett brott mot den grundläggande i idén i FN:s flyktingkonvention. Asylsökande har rätt att be om skydd. Det är inte kriminellt att söka asyl. Enligt Dublinkonventionen hanteras dessutom bara det första asyllandet.
Om det skall skapas ett fingeravtrycksregister vill vi att asylsökanden under inga omständigheter blandas ihop varken med lagliga eller olagliga invandrare, och vi föreslår att det i ett sådant system bara tas fingeravtryck av personer som dömts för en brottslig handling. Man föreslår att det skall tas fingeravtryck av 14-åringar och att avtrycken skall bevaras i ett register. Vi anser att det är ett brott mot barnkonventionen, som ålägger oss att skydda barn och som rekommenderar en allmän åldersgräns på 18 år mellan barn och vuxen. Om man skall skapa ett register vill vi att man bara skall kunna ta fingeravtryck av personer som fyllt 18 år. Fingeravtryck är något man tar av kriminella, och även kriminella har rätt till skydd. Rådets förslag är alltför oklart när det gäller frågan om enligt vilka bestämmelser man kan stryka och enligt vilka man kan vidarebefordra information.
Om det skall skapas ett register föreslår vi att information om den registrerade kan strykas så snart vederbörande har fått uppehållstillstånd i en medlemsstat. Låt mig upprepa det ännu en gång: Vi är emot Eurodac. Vi anser att detta förslag är en jättesten i muren kring Fästning Europa, den mur som vi vill skall rivas ned.

Krarup
Jag kan till största delen hålla med om det som Pernille Frahm precis har sagt, och vi vill också stödja hennes ändringsförslag som trots allt mildrar denna katastrofala rättsakt som håller på att behandlas, för övrigt utan någon större rättsverkan, eftersom det bara är ett samrådsförfarande. Jag vill ta upp två punkter. För det första har jag några frågor till kommissionären. Det framgår ju av protokoll 5 till Amsterdamfördraget om Danmarks ställning, att avdelning IV i fördraget inte gäller Danmark, men detta framgår inte av förslaget till förordning. Jag vill gärna ha en förklaring till detta och föreslår att denna kommer med. Sedan vill jag fråga kommissionären om detta skall ses i samband med det som behandlas i artikel 5 i detta protokoll, nämligen en utvidgning av Schengenregelverket. I så fall finns det ett särskilt förfarande för hur Danmark skall integreras i systemet. Är det denna bestämmelse som skall följas eller finns det andra bestämmelser? Och till sist: Om det är denna bestämmelse eller andra bestämmelser, vilka blir då konsekvenserna av en dansk anslutning? Blir konsekvenserna att EU-myndigheternas, däribland EG-domstolens, beslut blir bindande för Danmark?
Den andra punkten är den viktigaste. Det handlar om det principiella. Detta förslag är - som Pernille Frahm helt riktigt sade - en utbyggnad av Fästning Europa. Det är en effektiv försvarsmekanism, och det man etablerar är en fullständig och konsekvent rättslöshet för en stor grupp av människor, nämligen asylsökare och en grupp andra utlänningar, utan att man i övrigt gjort något särskiljande. Det finns inga grundläggande rättssäkerhetsbestämmelser om registreringsförfarandet och om möjlighet till vidarebefordran av denna information, som medlemsstaterna och kommissionen har utarbetat. Jag måste säga att det är det mest repressiva system som vi har upplevt i Europa under detta århundrade - i varje fall ur ett nordiskt rättstraditionsperspektiv - och då har vi inte upplevt litet. Och det intressanta och hemska är att det lindats in i verbala fraser som skulle få den avlidne propagandaministern Goebbels att bli grön av avund. Mina damer och herrar! Jag påminner om att denna totala rättslöshet upprättas som ett resultat av bestämmelser i fördraget, vilka behandlar och proklamerar ett område för frihet, säkerhet och rättvisa och säkerställer den fria rörligheten. Jag tackar! Det handlar om det rakt motsatta, och för att man inte skall ertappas som rena lögnare, betonar man i betänkandet av Pirker att begreppet utlänning - det är det enda ändringsförslag som lagts fram - skall ersättas med begreppet tredjelandsmedborgare. Är skälet till detta att begreppet utlänning har en negativ klang? Det är inte så viktigt hur verkligheten ser ut, det viktiga är förpackningen. Väl bekomme, säger jag!

Vanhecke
Herr talman! Bara i mitt lilla land kommer man att kunna räkna till mellan cirka 35 000 och 40 000 förmenta asylsökande, förutom de senaste årens tiotusentals asylsökande som fortfarande väntar på att deras ärende skall behandlas. Dessutom uppehåller sig enligt beräkningar cirka 150 000 illegala invandrare, vilket innebär att det problem som vi behandlar i dag knappast kan överskattas.
Vi instämmer därför fullständigt med inrättandet av Eurodac-databasen för fingeravtryck. Vi skall gärna godkänna Pirkerbetänkandet och jag uppmanar föredraganden att se den kritik som följer som marginell kritik på ett bra betänkande om ett steg i rätt riktning. Det måste ju ändå stå klart att Eurodac-registret inte endast får användas för att avgöra i vilken medlemsstat en asylsökandes eventuella ärende skall behandlas i utan främst för att i framtiden göra asylbedrägeri svårare eller till och med omöjligt. Jag beklagar alltså att parlamentet i olika ändringsförslag ytterligare försvagar de redan svaga och återhållsamma förslagen från rådet.
För mig är det framför allt fullkomligt obegripligt varför både rådet och parlamentet är mycket mildare mot illegala invandrare än mot förmenta asylsökande. Fingeravtrycken från illegala invandrare får ju inte behållas i tio år utan endast i två år, får inte jämföras inbördes - man kan undra varför - och får endast tjäna till att inom en tvåårsperiod jämföras med nya asylansökningar. Jag är rädd för att det av detta framgår att i vissas ögon bör Eurodac-systemet, kanske inte enbart men dock i högre grad, användas för att inom Europeiska unionen peka ut en ansvarig medlemsstat som skall bli tvungen att betala för ett visst bedrägeri av illegala invandrare och asylsökande än för att omöjliggöra det bedrägeriet.
Avslutningsvis sätter jag ett stort frågetecken för det faktum att det tydligen är en sorts avdelning av Europeiska kommissionen som skall administrera systemet. Jag tycker att det hellre skulle tilldelas en europeisk polismyndighet som Europol.

Terrón i Cusí
Herr talman! Jag vill be er notera att det finns sammanträdesrum i den här byggnaden som inte har bildskärm. När vi har plenarsammanträde och parallella möten vore det bra om alla rum hade bildskärm, om det inte är för svårt.
Herr talman, vår grupp känner stor ovisshet, skälig ovisshet, när det gäller Eurodac-betänkandet. Vi har redan förkastat ett betänkande där det framkom, föga klart och man vet inte riktigt med vilket syfte, att man ämnade ta fingeravtryck på de illegala immigranter som anländer Europeiska unionen. Vi har ett nytt förslag, den här gången från kommissionen, där stora framsteg har gjorts.
I det nya förslaget säger man att fingeravtryck på illegala invandrare - eftersom vi talar om en utvidgning av det nuvarande Eurodac-programmet till att omfatta illegala invandrare - bara kommer att tas för att tillämpa Dublinkonventionen, det vill säga bara för att få reda på om dessa invandrare har ansökt om asyl i annat medlemsland inom Europeiska unionen.
Vi är inte emot den här idén, tvärtom. Om det visar sig att en person har ansökt om asyl, så är vi inte emot att man klarlägger om det finns ett medlemsland som håller på att utreda ärendet. Däremot är vi väldigt tveksamma till ett massivt tagande av fingeravtryck - för jag tror att det kan bli massivt - på personer som illegalt har gått över gränsen eller som illegalt befinner sig i ett medlemsland.
Därför menar vi att vi behöver litet mera tid på oss innan vi kan förverkliga utvidgningen av Eurodac-systemet.
Vad vi däremot är på det klara med är att det inte är godtagbart att det tillämpas på minderåriga. Och här står vår ståndpunkt fast. Vi kommer att kräva att systemet enbart tillämpas på myndiga, för de minderåriga krävs andra förordnanden så länge de inte är åtföljda. Är de med sin familj skall detta tillämpas på hela familjen.

Talmannen
Tack så mycket, fru Terrón i Cusí. Vi noterar er begäran. Utan tvekan måste en intelligent byggnad visa sin intelligens överallt.

McKenna
Herr talman! Själva idén att ta fingeravtryck på asylsökande är enligt min mening oacceptabel. Det innebär att man i princip kriminaliserar offer, människor som söker en fristad och en tillflyktsort. Vi borde i stället prioritera förbättringar av de asylsökandes situation i medlemsstaterna. I mitt eget land är de asylsökandes situation för närvarande fullständigt oacceptabel. Just den här veckan meddelade justitieministern att han kommer att åtala taxichaufförer som kör illegala invandrare.
Det vi gör innebär egentligen att vi uppmuntrar till en främlingsfientlig inställning och förföljer människor som redan är förföljda. I betänkandet försöker man få protokollet att låta mindre hotfullt, men principen är exakt densamma. Vi förföljer de förföljda. Normalt tar man fingeravtryck på misstänkta brottslingar. Misstänkta brottslingar har åtminstone förmånen att få juridiska ombud och få reda på sina rättigheter. Dessa människor kommer inte att få reda på sina rättigheter, kommer inte att få några juridiska ombud. I protokollet förklaras inte var och hur fingeravtrycken skall tas. skall det göras när man kommer in i landet, innan man korsar gränsen? Betyder det i så fall att vem som helst kan stoppas var som helst?
Detta är i grund och botten i linje med Dublinkonventionen. Den upprättades i hemlighet, bakom lyckta dörrar, olyckligtvis i mitt eget land - något jag djupt beklagar. I den befästs egentligen hela idén med en Fästning Europa som håller de så kallade oönskade utanför. I stället borde vi titta på varför människor söker asyl, inte förfölja dem. En av de förbättringar man här försöker göra gäller åldern. Tanken är att det är fullkomligt oacceptabelt att ta fingeravtryck på 14-åringar. Men även vid 18 eller 21 års ålder är det oacceptabelt, eftersom dessa människor inte är några brottslingar. Ni utgår ifrån att de är det. Hela principen att man har rättighet att betraktas som oskyldig tills man bevisas vara skyldig verkar ha avskaffats här. Inställningen till asylsökande inom Europeiska unionen måste förändras. Det vi gör är att uppmuntra den främlingsfientlighet som växer i Europeiska unionens medlemsstater. Detta är en tragedi.

Krivine
Herr talman! Eurodac-projektet visar det liberala Europas verkliga ansikte. En fästning av misstankar och polisförtryck mot alla förföljda på jorden.
Dataregistrering av fingeravtryck är ett brott mot individens fri- och rättigheter. Det gör att alla asylsökande automatiskt behandlas som misstänkta. Okränkbarheten ifrågasätts när det gäller de dokument som förvaras av de organ som skall granska deras begäran. Det är ett brott mot det rättsliga skydd som tillkommer flyktingar och genom att till och med tillämpas för ungdomar på 14 år bryter det mot den internationella konventionen om barns rättigheter, i synnerhet dess artikel 10.
Vem skulle här våga ta fingeravtryck på en fjortonåring? Eurodac-projektet kriminaliserar invandrare som är utan identitetspapper och utan status, ofta på grund av rättsliga skillnader mellan de olika länderna. Det bryter i grunden mot samtliga internationella konventioner till skydd för mänskliga rättigheter. Med detta projekt gör sig fästningen Europa skyldig till underlåtenhet att undsätta flyktingar i fara. Är det förvånande för ett liberalt Europa som utrustar den turkiska diktaturen med stridshelikoptrar samtidigt som det avvisar kurdiska flyktingar? Eurodac måste absolut förkastas.

Evans, Robert J
Föredraganden sade i sin inledning att målet är att fullfölja Dublinkonventionen och ha ett system med fingeravtryckstagning. Min grupp instämmer i princip med detta, men vi vill ha några garantier. Pirker sade också att syftet var att tillse att systemet inte missbrukas i samhället. Också detta kan min grupp instämma i, men vi vill vara säkra på detta, och det är därför det krävs garantier för att tillse att inte heller myndighetsmissbruk förekommer.
Jag tror att det finns vissa på högerkanten i denna kammare som vill lägga ut dimridåer och inte göra någon åtskillnad mellan asylsökande och illegala invandrare, medborgare i tredje land. Jag skyggar för ordet "utlänningar" eller det ord som har använts i översättningen av den engelska texten. Det engelska ordet "aliens" betyder folk från en annan planet, och om vi skall vara helt ärliga är detta inget större problem för tillfället. Det verkar dock finnas ledamöter av detta parlament som inte sympatiserar med någon av grupperna - och om det skulle komma människor från andra planeter skulle de förmodligen inte hysa någon större sympati för dem heller. De skyddsmekanismer och de ändringar vi begär är utformade för att tillse att alla uppgifter som samlas in behandlas på rätt sätt och att dessa uppgifter utplånas när människor beviljas asyl eller uppnår rättslig status. Vad gäller åldersgränsen är det ibland mycket svårt att avgöra en ung människas ålder, men vi tycks kunna vara överens om att 18 år är en rimlig kompromiss.
McKenna sade nyss i sitt eldiga tal att vi måste säkerställa att asylsökande och andra inte betraktas som brottslingar. Vi vill verkligen se till att detta nya system används för att hjälpa de mest sårbara i vårt samhälle. Jag accepterar, vilket jag tror vi alla måste göra, att människor inte lämnar sina hem och familjer och reser över halva Europa tusentals kilometer bort utan någon som helst anledning. De gör det inte bara på grund av ett infall, de gör det av ett reellt skäl och vi måste acceptera och respektera det faktum att de behöver stöd och att de behöver hjälp och bistånd. Jag hoppas - och jag är säker på att kommissionären lyssnar - att vi kan se till att detta system när det träder i full kraft används på ett positivt, humanitärt sätt och med åtskillig medkänsla för att hjälpa och stödja de mest utsatta i vårt samhälle.

Vitorino
. (EN) För det första skulle jag vilja säga er, ärade ledamöter, att kommissionens åsikt är att Eurodac-förordningen är ett redskap för att förverkliga Dublinkonventionen, i vilken det fastställs vilken medlemsstat som ansvarar för behandlingen av en asylansökan som inlämnas i en av medlemsstaterna. Europeiska rådet begärde vid sitt möte i Tammerfors att arbetet med Eurodac skulle avslutas snabbt, och rådet anser verkligen att Eurodac är ett viktigt redskap.
Om regeringar och medborgare kan lita på att vi har effektiva system för att avgöra vilken stat som ansvarar för att bedöma en asylansökan och tackla problemet med dubbla asylansökningar underlättas vår uppgift att verka för stränga och rättvisa asylkrav.
När Eurodac-förordningen väl har antagits åligger det rådet att göra motsvarande framsteg vad gäller andra asylinstrument. Själv kommer jag inom kort att framlägga ett förslag till en juridisk grund för den europeiska flyktingfonden. Denna skall ge finansiellt bistånd ur gemenskapens budget till mottagning, integration och frivilligt återvändande för flyktingar, statslösa och asylsökande vilket är ett lämpligt instrument för att ge unionens asylpolitik den humanitära dimension en ledamot alldeles nyss efterlyste.
Jag kommer också att framlägga ett förslag till instrument för asylförfarandet efter det att vi har mottagit parlamentets åsikt om vårt arbetsdokument för gemensamma normer för asylförfarandet. Likaså kommer jag att framlägga ett nytt förslag om tillfälligt skydd, vilket kommer att basera sig på våra erfarenheter från Kosovokrisen. Framsteg vad Eurodac-förordningen beträffar måste åtföljas av reella framsteg på andra områden så att vi stegvis kan uppnå vårt mål att skapa ett gemensamt europeiskt asylsystem. Ett förslag som innebär systematisk fingeravtryckstagning på asylsökande och vissa andra kategorier medborgare i tredje land tar naturligtvis upp känsliga och svåra frågor. Vi måste därför säkerställa högsta möjliga rättvisa och öppenhet för alla dem som berörs av förordningen. Speciellt fordras ett ytterst rigoröst uppgiftsskydd.
När vi transformerade Eurodac-konventionen och -protokollet till en gemenskapsförordning gjorde vi förändringar så att denna skulle ligga helt i linje med gemenskapens lagstiftning om dataskydd, inklusive den nya fördragsartikeln 286 om dataskyddsåtgärder för gemenskapens institutioner. Det åligger den myndighet som nämns i artikel 286 att tillse att dessa uppgifter används rätt och riktigt och att gemenskapens regler tillämpas.
Vi införde också nya regler om uppföljning och utvärdering, enligt vilka kommissionen regelbundet skall rapportera till parlamentet och rådet om hur Eurodac fungerar i praktiken.
Jag är tacksam mot utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och deras föredragande Pirker för betänkandet om Eurodac-förordningen. Betänkandet innehåller ett antal användbara ändringsförslag som jag tror kommer att hjälpa oss att förbättra förordningens text.
Kommissionen kan godta ändringsförslag 1 för att undvika termen "utlänning" och i stället tala om medborgare i tredje land, fastän vi måste slå fast att förordningen också gäller statslösa människor. Vi kan också godta ändringsförslag 2 om titeln, vilket inför en hänvisning till Dublinkonventionen. Vi kan även godta principen bakom ändringsförslag 6 som klargör att överensstämmelse bara föreligger om fingeravtrycken är identiska och inte om de bara liknar varandra, och principen bakom ändringsförslag 12 som syftar till att slå fast att inga uppgifter någonsin skall överlämnas till en asylsökandes ursprungsland eller användas inom en medlemsstat för väsensskilda syften. Jag tar tillfället i akt att försäkra fru Terrón i Cusí om att illegala invandrares fingeravtryck endast används för det specifika syfte som framgår av Dublinkonventionen - det vill säga för analys - om de har begärt asyl i en annan medlemsstat.
De två frågor parlamentet har uppmärksammat mest är den nedre åldersgränsen för fingeravtryckstagning och reglerna för radering av uppgifter ur den centrala databasen.
Vad gäller den nedre åldersgränsen är min inställning att hålla fast vid den nedre gränsen på 14 år som man kommit fram till genom en kompromiss vid tidigare förhandlingar, men att godta ert ändringsförslag som gör det klart att tagning av fingeravtryck måste utföras i överensstämmelse med Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna samt med FN-konventionen om barnets rättigheter.
Migrationsströmmar med människor som söker skydd innehåller olyckligtvis minderåriga. Vi måste tillse att våra system för att fastställa ansvar för asylansökningar tar hänsyn till denna realitet.
Dessutom var åldersgränsen på 14 år en kompromiss som uppnåddes efter svåra förhandlingar. Jag vill inte ta upp debatten igen och riskera att resultatet blir en ännu mindre godtagbar lösning.
Vad reglerna om radering av data beträffar innebär de ändringsförslag utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har antagit att uppgifterna kommer att raderas så snart någon som berörs av förordningen har uppnått rättslig status. Jag kan acceptera detta för människor som grips när de illegalt korsar Europeiska unionens yttre gräns och vars fingeravtryck tas enligt artikel 8 i förordningen. Avsikten med den nuvarande lydelsen är just att dessa uppgifter skall raderas så snart personen i fråga erhåller någon form av uppehållstillstånd. Detta skulle innefatta människor som har släppts in som flyktingar eller som beviljats en extra form av skydd.
Jag kan inte sträcka mig så långt vad gäller uppgifter om asylsökande, men jag kan godta några av de ändringsförslag som har lagts fram. Om vi skulle radera alla uppgifter om asylsökande så snart de beviljas någon form av rättslig status skulle Eurodac inte längre gälla i situationer då en asylsökande ges tillstånd att stanna med någon annan status under en kort tid och efter denna period flyttar till en annan medlemsstat och söker asyl där. Men jag kan godta det ändringsförslag som innebär att uppgifter om asylsökande skall raderas när personen i fråga får flyktingstatus.
Vissa medlemsstater anser att ett problem uppstår om människor som har fått flyktingstatus i en medlemsstat reser till en annan medlemsstat och söker asyl där. De har därför hävdat att uppgifter om människor som erkänts som flyktingar bör blockeras i den centrala databasen, så att statistik som mäter fenomenets omfattning kan sammanställas.
Jag tror att vi bör ha ett annat angreppssätt. Om människor som har erkänts som flyktingar i en medlemsstat söker asyl i en annan medlemsstat beror detta troligen på att flyktingar inte har rätt att bosätta sig i en annan medlemsstat än den där de erkändes som flyktingar. Vi bör försöka avhjälpa detta genom att inlemma flyktingarna inom ramen för ett instrument som fastställer de omständigheter under vilka en medborgare i tredje land som har sin legala hemvist i en medlemsstat kan bosätta sig i en annan medlemsstat. Därför håller jag med om att vi nu bör besluta att uppgifter om erkända flyktingar skall raderas ur Eurodac.
Slutligen skall förordningen inte gälla Danmark. Detta framgår direkt av Danmarks protokoll till fördraget. Kommissionen anser inte att Eurodac är en åtgärd som bygger på Schengenregelverket enligt artikel B i det danska protokollet. Vi förstår att Danmark trots detta kan vilja deltaga i Eurodac, men det återstår att se vilken rättslig ram som kan antas i så fall.
De ändringsförslag jag föreslår bifall till kommer att stärka förordningstexten och jag är mycket tacksam mot parlamentet för det viktiga bidrag det har givit.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Handlingsplan för narkotikabekämpning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0063/1999) av Giannakou-Koutsikou för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén om Europeiska unionens handlingsplan för narkotikabekämpning (2000-2004) ) [KOM(1999) 239 - C5-0093/1999 - 1999/2095(COS)].

Yannakou-Koutsikou
Herr talman! Denna debatt hålls, för att parlamentet skall kunna avge yttrande över Europeiska kommissionens handlingsplan för narkotikabekämpning 2000-2004. Denna handlingsplan kommer naturligtvis inte att innehålla ett magiskt recept på en lösning av narkotikaproblemet. Dagens debatt skulle emellertid kunna öka parlamentets medvetenhet om det växande hotet från narkotikan, med stöd av verklighetsförankrad information. På så sätt kan debatten bidra till en förbättring av den nuvarande krisartade situationen, både på kort sikt och på lång sikt.
Jag vill genast säga, herr talman, att jag godkänner och stöder kommissionens handlingsplan, men jag uttrycker samma reservationer som kommissionen själv, då det gäller bristen på utvärdering av programmen och att programmen över huvud taget är otillräckliga i förhållande till det reella hotet. Under de senaste 15 åren, herr talman, har narkotikan utgjort ett mera allmänt hot. Mängden syntetiska narkotikapreparat har ökat, importen av kokain till Europa har ökat, och heroinet är fortfarande ett mycket stort problem. Men dessutom utgör narkotika numera ett medvetet hot, som beror på sambandet med den organiserade brottsligheten, en brottslighet som omfattar narkotikahandel, handel med vapen och kärnenergimaterial, samtidigt som det har bildats nya kriminella organisationer, som har sitt ursprung i Central- och Östeuropa.
Kommunikationerna och informationssamhället underlättar tyvärr narkotikahandeln. Uppenbarligen kan man inte förlita sig på att man skall kunna finna en enda lösning på detta stora problem. När vi vill arbeta långsiktigt och förebyggande, måste vi förstå att våra politiska insatser bör omfatta dels bekämpning av narkotikahandeln, dels behandling och rehabilitering av narkotikamissbrukare, så att vi underlättar det förebyggande arbetet och bidrar till att situationen åtminstone stabiliseras. Förslaget från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter är således mycket tydligt. Vi konstaterar att det krävs en starkare politisk vilja, herr talman, och en starkare politisk vilja innebär att vi skall förklara krig mot narkotikan och narkotikahandlarna, och detta på ett kompromisslöst sätt.
För det andra; vi konstaterar att det inte förekommer någon effektiv samordning, och det innebär att det portugisiska ordförandeskapet absolut måste ta initiativ till inrättandet av ett samarbetsråd, som skall sammanträda åtminstone en gång om året för att samordna alla insatser inom unionen, vilket underlättar den internationella samordningen. Förenta Nationernas och specialsessionens beslut måste tillämpas fullt ut och på ett korrekt sätt och dessutom, herr talman och herr kommissionär, krävs det en speciell klausul mot narkotika, som skall ingå i alla avtal med tredje länder, en klausul som skall ha samma status och dignitet som klausulen om de mänskliga rättigheterna. Om man inte kan stärka denna politiska vilja och om man inte tar dylika initiativ, om man inte arbetar utifrån en politisk helhetssyn på europeisk och global nivå, så kan vi inte förvänta oss några resultat. Den ökande narkotikaanvändningen kan inte förklaras enbart som en följd av dagens ekonomiska och sociala förhållanden, inte heller kan man enbart skylla på televisionen eller på föräldrarna som dåliga förebilder. Problemet är mycket mera komplicerat och mycket mera omfattande. Varje försök att hitta en enda lösning, varje lösning av administrativ karaktär, som inte innebär att man ser hälsoproblemet i hela dess vidd och med alla medicinska aspekter, skulle vara ett allvarligt misstag.
Den organiserade brottsligheten, herr talman och herr kommissionär, utvecklas i dag mycket snabbare än de som bekämpar den. Det är alltså nödvändigt att ge den här frågan en starkare ställning just på politisk nivå. Narkotikapolitiken bör ingå i all den politik som bedrivs. Det är inte bara en politik för hälsovårdsministrarna. Det är inte bara en politik för justitieministrarna. Det är ett mycket stort politiskt problem, om ni betänker att narkotikan har ett direkt eller indirekt samband med 80 procent av den internationella brottsligheten, samtidigt som 50 procent av alla gripanden i Europa gäller handel med och distribution av narkotika.
Vi anser att toppmötet måste ta upp den här frågan och förstå att det är en mycket stor politisk fråga, med enorma framtida konsekvenser, och att det blir alltmer uppenbart att det har saknats förmåga att hantera den på ett allsidigt sätt, vilket lett till stor besvikelse på folklig nivå. Om toppmötet inte inser detta, då kommer vi inte att kunna stabilisera situationen inom rimlig tid. Det är nämligen så, herr talman, att vi måste leva med narkotikaproblemet under ganska lång tid ytterligare. Det är viktigt att vi förbättrar våra insatser på de områden som har betydelse för folkhälsan och att vi ger ett större antal medborgare möjlighet att bli medvetna om hotets storlek och att bekämpa det.

Corbey
Herr talman! Handlingsplanen för narkotikabekämpning har behandlats av utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Jag vill här gärna än en gång säga att handlingsplanen mottogs med stor uppskattning i vårt utskott. Narkotikamissbruk måste förebyggas och det är mycket viktigt att minska efterfrågan på narkotika.
Många i utskottet för industrifrågor anser att kampen mot missbruket inte kan föras utan respekt för narkotikamissbrukaren själv men utskottet ser det inte som sin uppgift att gå närmare in på det här. Yttrandet koncentreras därför på utskottets kärnfrågor. I det här fallet är det handel och forskning.
När det gäller utrikeshandeln är utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi medvetet om att handelspolitiken endast kan stå för ett begränsat bidrag i narkotikabekämpningen. Kampen mot fattigdomen i de producerande länderna är en viktig del i kampen mot narkotika. Därför måste handelsinstrument sättas in men även andra stödprogram.
Utskottet är naturligtvis medvetet om att narkotika inom unionen är ett kontroversiellt ämne här i parlamentet. Egentligen finns det knappast något europeisk angreppssätt för det här. Det finns olika angreppssätt i medlemsstaterna och FN har en multilateral strategi. Just på grund av den här motsättningen anser utskottet för industrifrågor att stora framsteg kan göras med hjälp av oberoende forskning. Genom forskning kan det påvisas vilka strategier och program som varit framgångsrika och vilka som inte varit det. På grundval av dessa fakta kan vi kanske överbrygga våra motsättningar.
En av skillnaderna gäller det tillvägagångssätt som avtalats i FN. Det sättet upplever många som alltför repressivt. Andra anser just att kampen inte kan föras hårt nog. Narkotikabekämpning är krig. Utskottet för industrifrågor drar slutsatsen att de allmänna principerna i FN:s angreppssätt är obestridda men politiken desto mer. Därför yrkar utskottet för en grundlig utvärdering av den multilaterala politiken och de avtal som ligger till grund för den. Det är synd att den slutsatsen inte finns med i betänkandet av Giannakou-Koutsikou.
Utskottet för industrifrågor vill till sist uttrycka sin uppskattning för Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon. Det centrumets iakttagelser kan hjälpa oss att se bortom gränserna för våra nationella prioriteter. Utskottet hoppas att centrumet kan fortsätta erbjuda en grund för en vidare uppbyggnad av en europeisk strategi för narkotikaproblemet.

Talmannen
Tack så mycket, fru Corbey.
Kommissionären har begärt ordet nu eftersom han inte kan närvara i eftermiddag. Herr kommissionär, varsågod, ordet är ert.

Vitorino
. (EN) Kommissionen kommer naturligtvis att vara närvarande under debatten i eftermiddag, men jag kommer inte att vara här personligen.
Trots betydande ansträngningar för att förhindra drogmissbruk och beroende är drogproblemet på tröskeln till år 2000 fortfarande ett hot och en utmaning. De allvarligaste hälsoproblemen orsakas av användning av opiater och speciellt heroin, amfetamin och kombinationer av olika droger. Cannabis är fortfarande den mest använda illegala drogen inom unionen. Utbredningen av infektionssjukdomar som hiv och hepatit B och C är hög hos dem som använder intravenösa droger. Den organiserade brottsligheten spelar en allt mer dominerande roll inom produktion av och handel med droger. Vi måste möta dessa utmaningar.
Jag skulle också vilja uttrycka mitt uppriktiga tack till parlamentet, särskilt utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och föredraganden Giannakou-Koutsikou, för den höga kvalitet på deras arbete och den hastighet med vilken de har behandlat kommissionens meddelande om drogbekämpning för perioden 2000 till 2004. Detta innebär att Europeiska rådet i Helsingfors kommer att kunna anta en effektiv strategi mot detta upprörande fenomen.
Europeiska unionens viktigaste allmänna mål i kampen mot droger under de kommande fem åren kan sammanfattas som följer: att avsevärt minska den illegala droganvändningens utbredning bland ungdomar under 18 år, att kraftigt minska antalet drogrelaterade dödsfall, att öka antalet drogmissbrukare som behandlats med gott resultat betydligt och att kraftigt minska antalet allvarliga drogrelaterade brott, inklusive penningtvätt och illegal handel med kemiska prekursorer.
När det gäller att minska efterfrågan bör de förebyggande åtgärderna och programmen för barn och ungdomar i stället för att endast inrikta sig på illegala droger ta upp beroende i allmänhet, inbegripet aspekter av bruket av alkohol och tobak. Utbildning av fackmän inom socialvård, hälsovård, utbildning och rättsskipning är en förutsättning för att åtgärderna skall bli effektiva.
Vad ett minskat utbud beträffar gör framkomsten av nya syntetiska droger det nödvändigt att hitta sätt att snabbt svara på uppkomsten av nya ämnen och konsumtionstrender. Bildandet av frivilliga övervakningsmekanismer för nya kemikalier som används för illegal tillverkning av syntetiska droger blir tillsammans med utökat samarbete med handeln de främsta prioriteringarna på detta område. Ansträngningarna för att tygla pengatvätt måste intensifieras genom att skyndsamt anta och därefter tillämpa den nyligen föreslagna ändringen av direktivet om penningtvätt. I enlighet med resultatet av Europeiska rådets möte i Tammerfors skall vi prioritera arbetet med att förhindra ungdomsbrottslighet, storstads- och drogrelaterad brottslighet och att successivt harmonisera Europeiska unionens lagstiftning om illegal narkotikahandel.
Tidigare har medlemsstaterna och kommissionen inte prioriterat utvärderingen av anti-drogaktiviteter tillräckligt. Detta måste ändras. Utvärderingen måste bli en integrerad del av Europeiska unionens politik. Kommissionen har redan påbörjat sin utvärdering och hoppas göra mer i framtiden. Lissaboninstitutet kan bidra genom att utfärda riktlinjer för utvärdering av åtgärder för att minska efterfrågan och utbud.
Tillämpningen av fem harmoniserade nyckelfaktorer - narkotikamissbrukares efterfrågan på behandling, drogrelaterade dödsfall, dödlighet och dödsorsaker hos narkotikamissbrukare, frekvensen drogrelaterade infektionssjukdomar, jämförbarheten hos undersökningar av drogbruk, beteende och attityder till droger hos befolkningen i allmänhet och slutligen jämförbarheten hos uppskattningarna av utbredningen av problem med narkotikamissbruk - spelar en viktig roll i detta sammanhang.
Antagandet av Europeiska unionens narkotikastrategi för de första åren av det nya millenniet sätter inte punkt för debatten. Så vitt jag förstår kommer det kommande portugisiska ordförandeskapet att förverkliga Europeiska unionens narkotikapolitik genom att framlägga mer konkreta prioriteringar för åren 2000-2004. Vi kommer också att ha möjlighet att arbeta tillsammans med de europeiska institutionerna för att organisera en interinstitutionell konferens som skall diskutera förverkligandet av Europeiska unionens narkotikapolitik, om möjligt i början av nästa år. Jag hoppas att vi vid detta tillfälle kommer att kunna utvärdera det rådsmöte mellan pelarna som föredraganden har föreslagit.
Kommissionens meddelande utgör enligt min mening en god utgångspunkt för en global, flersektoriell och integrerad europeisk strategi för att bekämpa narkotika i enlighet med den inriktning som antogs av Förenta nationernas generalförsamling 1998.
Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon och Europol i Haag är två viktiga instrument som kan ge betydande bidrag till vår strategi. Jag är därför övertygad om att vi har möjligheterna och kommer att finna den politiska viljan att möta de nya utmaningarna mot bakgrund av Europeiska unionens narkotikastrategi för 2000-2004.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad för att gå vidare till omröstningen. Debatten återupptas kl. 18.00.

OMRÖSTNING
Della Vedova
Fru talman! Jag vill bara påminna er och våra kolleger om att de radikala ledamöter som är närvarande Della Vedova, Cappato, Dupuis, Dell'Alba och Turco trots att de är närvarande i kammaren inte kommer att delta i omröstningen i dag heller. Jag tycker att ett parlament som inte har modet att rätta till en permanent diskriminering gentemot vissa av sina ledamöter och gentemot miljontals europeiska medborgare är ett parlament som inte kan lära ut, som det skulle vilja och som det borde göra, demokrati till de många länder som vi fördömde så sent som i dag på morgonen.
Betänkande (A5-0061/1999) av Dührkop Dührkop för budgetutskottet om det preliminära förslaget till tilläggs- och ändringsbudget nr 5/1999 till Europeiska gemenskapernas budget för budgetåret 1999 (C5-0257/1999)

Schreyer
Fru talman, ärade föredragande, mina damer och herrar! Kommissionen välkomnar starkt föredragandens betänkande. Framför allt välkomnar kommissionen det ändringsförslag som parlamentet har lagt fram om att omfördela 25 miljoner i finansieringen jämfört med förslaget om den samlade överföringen. Kommissionen beklagar att rådet ännu inte har givit sitt samtycke till parlamentets förslag. Den uppmanar därför rådet att också stödja detta förslag och därmed bana väg för att man under detta år genom omfördelningar och minskningar av utgifterna kan ställa ytterligare 670 miljoner euro till förfogande för utrikespolitiska program som anses vara mycket viktiga.
(Applåder)

Talmannen
Tack, fru Schreyer. Jag beklagar att rådet inte är företrätt.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0066/1999) av Napolitano för utskottet för konstitutionella frågor om eventuella ändringar i arbetsordningen till följd av det interinstitutionella avtalet av den 25 maj 1999 om interna utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF)
(Parlamentet antog beslutet.)
Betänkande (A5-0062/1999) av Schwaiger för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet - EU:s strategi inför WTO:s millennierunda (KOM(1999) 331 - C5-0155/19 - 1999/2149(COS))

Chichester
Fru talman! Får jag innan vi går vidare till omröstningen om Schwaigers betänkande ta upp en ordningsfråga? Från vår sida har begärts en delad omröstning om skäl C, men när jag tittar i voteringsunderlaget verkar det som om ett ord som inte borde finnas där har råkat komma med. De ord i den engelska texten som vi vill rösta om separat är "och socialt balanserad": detta är de särskilda orden. Enligt vissa versioner skulle vi även rösta om ordet "rättvis", men detta skall ingå i huvuddelen av texten. Jag hoppas att detta är klart.
Ändringsförslag 11

Schwaiger
Fru talman, jag har intryck av att vi först borde rösta om satsen "En fri och rättvis...världshandel" och så vidare. Stämmer detta? Har ni tagit med detta?

Talmannen
Fru Schwaiger, jag har fått begäran om delad omröstning separat om orden "rättvis" och " socialt balanserad". Jag böjer mig således för denna begäran.

Kreissl-Dörfler
Fru talman, för oss De gröna är detta förslag betydelsefullt. Om "rättvis och socialt välbalanserad" faller bort kommer en majoritet i vår grupp tyvärr se sig tvungen att rösta emot detta betänkande. Om det försvinner har en väsentlighet fallit bort i alla förhandlingarna, i hela betänkandet. Detta vill jag klargöra ännu en gång.

Maes
Fru talman! Eftersom den andra delen - för oss alla - är avgörande för frågan om vi kan rösta om den första delen, skulle jag vilja be att först få rösta om den andra delen. Då vet vi om vi, när det gäller den första delen, kan instämma med den stora grupp som föreslår det här.

Talmannen
Fru Maes, ni medger väl att det är svårt att rösta om att sätta in ord i en text som vi ännu inte röstat. Jag tror att vi måste vara logiska och mycket samstämda.

McNally
Herr talman! Jag vill göra det klart att socialistgruppen vill att orden "fri, rättvis och socialt balanserad" skall ingå. Vi röstar nu om ändringsförslag 11, vilket innebär att de utgår. Har jag förstått detta rätt? Vi kommer alltså att rösta emot detta ändringsförslag och för det ursprungliga skäl C.

Mann, Erika
Fru talman, mina kolleger! Bli inte så upprörda! Det är en väsentlig punkt, det är verkligen viktigt. Utgår man från omröstningslogiken har Maes helt rätt. Min ärade kollega Chichester, jag är förvånad över att ni just vill ta bort punkten "socialt balanserad". I utskottet röstade vi ja till denna punkt med stor majoritet. Men det enda som jag verkligen vill ha garanterat är att omröstningsförfarandet går ordentligt till. Jag vill be om att ni bifaller Maes förslag.

Schwaiger
Fru talman, jag tror att det handlar om tre adjektiv. Fri och rättvis världshandel är grunden för WTO-förhandlingen - det var min ursprungliga text. Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi godkände sedan ett ändringsförslag, där "socialt balanserad" tillkom. Man har olika åsikter om vilka adjektiv som skall tillkomma. I vilket fall som helst anser jag att "fri och rättvis världshandel" måste ingå. Detta var vi alla eniga om. Det rådde dock skilda meningar om uttrycken "är socialt balanserad" eller "socialt acceptabel". Man bör alltså rösta om ursprungstexten, där uttrycket "fri och rättvis världshandel" ingår. Sedan bör man ha en extra omröstning om uttrycket "socialt balanserad". Då skulle vi få resultatet av den tredje punkten.
Jag vill påpeka att "fri och rättvis världshandel" var grunden för hela vårt arbete. Sedan kom ett tillägg som man nu bör rösta om.

Wurtz
Jag tror att det har gjorts en viss sammanblandning. Fru talman, ändringsförslaget är inte den text som ni läste upp Ändringsförslaget i fråga handlar om att vissa ord skall utgå. Vi skall således uttala oss om borttagandet av dessa ord. Här är ändringsförslaget. Och den andra delen, det är den mening som följer och inte den mening som lästes upp. Omröstningen syftar således till att bestämma om dessa ord skall utgå eller behållas.

Talmannen
Javisst, men vi skall rösta om borttagandet av de båda orden i tur och ordning. Jag föreslår således att vi först röstar om huruvida ordet "rättvis" skall utgå.
Det är bara "socialt balanserad" som skall utgå?

McNally
Fru talman! Vi kan bara rösta om det ändringsförslag vi har på bordet och det ändringsförslag vi har på bordet innebär att fyra ord utgår. Vi kommer att rösta emot detta ändringsförslag. Ingen annan ändring är möjlig.

McNally
Jag skall förklara så noggrant jag kan. Originaltexten lyder, och detta är den originaltext som antogs i utskottet: "En fri, rättvis och socialt balanserad världshandel (...) måste vidareutvecklas och konsolideras". Första delen av ändringsförslag 11 lyder: "Medan (fyra ord utgår)". Vi är beredda att rösta om det. Jag har sagt att vi kommer att rösta emot detta. Det finns sedan ytterligare en ändring av ändringsförslag 11, som är i två delar. Men jag tror att vi kan rösta om hela ändringsförslag 11 nu, vilket innebär att de fyra orden "fri, rättvis och socialt balanserad" utgår. Ingen har gått med på någon form av muntlig ändring.

Schwaiger
Fru talman, jag vill upprepa ännu en gång: Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater lade fram ett ändringsförslag. Chichester preciserade muntligt att han i strid med ändringsförslaget i vilket fall som helst ville behålla orden "fri och rättvis världshandel" i ursprungstexten och att man borde rösta om detta. Den tredje frågan är hur vi ställer oss till "socialt balanserad". Det borde vi rösta om. Jag har nu tagit upp vad Chichester har sagt till mig.

Chichester
Fru talman! Det jag begärde var ett klargörande. Om vi skall rösta om originaltexten i detta stycke, om vi kommer igenom omröstningen om ändringsförslaget, vill jag i det läget föreslå en omröstning om orden "och socialt balanserad" åtskilda från resten av texten. Jag föreslår inte någon muntlig ändring. Vi bör gå till omröstning om ändringsförslaget först. Beroende av utgången av denna är min poäng att jag föreslår en separat omröstning om originaltexten. Så jag föreslår inte någon muntlig ändring.

Talmannen
Jag tror att det håller på att klarna. Vi har ändringsförslag nr 11 av PPE-gruppen som syftar till ta bort vissa ord och jag tar upp denna begäran till omröstning. Det är inte rätt ögonblick, tror jag, att vilja finslipa ett muntligt ändringsförslag under sammanträdet. Jag ser för övrigt att Chichester är klok nog att avstå från det.

Friedrich
Fru talman! Mina kolleger, jag har nu bett om ordet eftersom jag tror att jag kan föreslå en lösning som verkligen är bra. Det handlar om tre ord: rättvis, fri och socialt balanserad. De båda orden "rättvis" och "fri" önskas vad jag kan förstå av en stor majoritet. Det vi inte är eniga om är endast begreppet "socialt balanserad". Detta var även vad Maes sade från början. Det är enklast att ha tre olika omröstningar om dessa tre ord, så att man ser vilken majoritet som finns i parlamentet för vart och ett av dessa ord. Själva förslaget är oklart.

Talmannen
Mina kära kolleger, jag påkallar er förståelse. Det som är viktigt är att vi vet exakt vad vi vill rösta om. I förhandlingar som är så viktiga som de förhandlingar det handlar om måste vårt budskap vara mycket tydligt och om ni accepterar tror jag att vi faktiskt skulle kunna dela upp det...

Barón Crespo
Fru talman! I vår arbetsordning sägs inget om en andra marknad för ändringsförslag. Europeiska socialdemokratiska partiets grupp motsätter sig å det bestämdaste...
(Applåder) ...att man med ursäkten om att klargöra en fråga i hemlighet introducerar ett muntligt ändringsförslag. Muntliga ändringsförslag kräver gruppernas godkännande och den här gruppen motsätter sig. Vi kan inte rösta om detta.

Talmannen
Herr Barón Crespo, om jag har förstått rätt finns det ett muntligt ändringsförslag. Men kollegerna behöver inte ens resa sig, allt är klart och tydligt. Det muntliga ändringsförslaget förkastas. Vi noterar detta.
Jag låter ändringsförslag 11 från PPE-gruppen, som består i att ta bort de ord som nämnts, gå till omröstning.
Ändringsförslag 25

Cunha
Fru talman! Detta gäller ändringsförslag 25. Jag skulle vilja säga att texten i detta ändringsförslag är helt förenlig med föredragandens text och därför borde vi enligt min mening rösta om den som tillägg. Och eftersom den är helt förenlig borde vi rösta för den.
Ändringsförslag 18

McNally
Fru talman! Det föreligger faktiskt ett mycket allvarligt översättningsproblem, för den engelska texten lyder: "Anser att EU bör tillse att de WTO-regler som gäller jordbrukssektorn inte får en negativ effekt på utvecklingsländernas ekonomier och att tryggad livsmedelsförsörjning skall anses vara en aspekt av att jordbruket har många funktioner". Ni kommer att finna att den franska versionen säger tvärtom! Detta kanske inträffar oftare än vi tror, men lyckligtvis uppmärksammades det nu. Jag ber er att ha det engelska originalet i tankarna när ni röstar.

Talmannen
Det är helt rätt, fru McNally. Jag har intrycket att kollegerna är mycket uppmärksamma. De anmäler ofta sådana problem till oss, som naturligtvis är mycket beklagliga.
Efter omröstningen om punkt 29

Coûteaux
Fru talman! En påminnelse om arbetsordningen. I artikel 117 anges att antingen det ena eller det andra språket skall användas. Den franska versionen är full av engelska uttryck som gör texten obegriplig. Eftersom det då faktiskt handlar om en fråga såsom Seattle, som är amerikansk fullt ut, är det normalt att imperiets språk invaderar oss. Men om man vill hävda att franska språket används, måste man ta hänsyn till dess vokabulär.

Talmannen
Herr Coûteaux, jag tror att jag gör er besviken, men jag skall låta den första delen av punkt 30 gå till omröstning, från "föreslår att samtliga avtalsprojekt" till "principles of corporate governance". Jag är ledsen.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0058/1999) av Dimitrakopoulos och Leinen för utskottet för konstitutionella frågor om förberedelserna inför reformen av fördragen och nästa regeringskonferens (C5-0143/99 - 1999/2135(COS))

Berthu
Fru talman! För att inte dra ut på debatten skulle jag vilja göra en övergripande kommentar om mina ändringsförslag i sin helhet.
Jag har ingett många ändringsförslag på franska och undertecknat dem själv. Jag har emellertid upptäckt att den franska version som delats ut officiellt inte är identisk med den version som jag gav till sessionstjänsten. Det är inte normalt. Det är inte ett översättningsproblem. Det finns någonstans på sessionstjänsten en anonym granskare som rättar parlamentsledamöternas idéer.
Jag skulle vilja att vi återupptar den version som jag undertecknade och ingav till sessionstjänsten.
(Applåder)

Talmannen
Herr Berthu, det finns ingen anonym och illasinnad granskare. Två av era ändringsförslag var faktiskt inte tydligt formulerade, och jag kommer att läsa upp det vid lämpligt tillfälle så att kammaren skall kunna bestämma sig med full sakkännedom
Jag är fullständigt insatt i problemet och jag ber om ursäkt för det.
Efter omröstningen om ändringsförslag 70

Corbett
Fru talman! För att spara tid nu när ändringsförslag 70 från Gruppen Unionen för nationernas Europa har avslagits av en förkrossande majoritet, skulle ni kunna tillämpa bestämmelserna i artikel 130.7 som föreskriver att talmannen då ett visst ändringsförslag har antagits eller avslagits kan besluta att flera andra ändringsförslag med liknande innehåll eller med liknande syfte tas upp till omröstning tillsammans. Ni kan begära parlamentets godkännande innan ni gör detta. Sådana grupper av ändringsförslag kan gälla olika delar av originaltexten.
Detta infördes i vår arbetsordning för just denna slags situation. Vi bör nu kunna rösta om resten av Berthus ändringsförslag en bloc.

Talmannen
Herr Corbett, jag har noga undersökt frågan. Uppriktigt sagt anser jag att jag inte har rätt att göra det, eftersom det skulle leda till att jag skulle låta de ändringsförslag, som följer, gå till blockomröstning.
Berthu däremot, som har begärt ordet, skall kanske säga att han drar tillbaka ändringsförslagen, vilket skulle vara enklast. Men det är naturligtvis hans beslut.
Efter omröstningen om ändringsförslag 50 Berthu (UEN). (FR) Nej, fru talman, vi begärde inte namnupprop för att underlätta omröstningarna. Jag behåller därmed mina ändringsförslag. Det sägs inte i någon text att det är förbjudet för en ledamot att lägga fram ändringsförslag i plenarsammanträde som han anser politiskt viktiga, även om de förkastats i utskottet. Jag har således rätt till det och jag håller fast vid dem.

Corbett
Fru talman! Detta är fjärde gången PPE-gruppen röstar mot ett ändringsförslag från PPE-gruppen. Jag skulle vilja be den gruppen att i framtiden styra hur många individuella ledamöter som kan lägga fram ändringsförslag under plenum - 15 olika ledamöter från EPP har framlagt ändringsförslag till detta betänkande, efter vad man antar i gruppens namn - innan man slösar bort vår tid under plenum.
(Blandade reaktioner)
Angående punkt 17

Corbett
Fru talman! Innan vi går vidare till ändringsförslag 5 skulle jag vilja påpeka att vi inte är riktigt färdiga med omröstningen om punkt 17. Det fanns ett yrkande från vår grupp om separat omröstning om de sista orden. Jag håller med om att dessa ord nu har ändrats genom ett av de ändringsförslag vi har antagit, men vi skulle ändå vilja ha en separat omröstning om dessa sista ord i punkten.

Méndez de Vigo
Fru talman! Jag tycker att Corbett borde försöka klargöra situationen för sin grupps ledamöter i stället för att intressera sig för Europeiska folkpartiets grupps ändringsförslag. Vi skulle säkerligen bli bättre då.

Talmannen
Mina kära kolleger, så här långt inpå morgonen behöver vi nog litet humor.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Schulz
Fru talman! Det antyddes redan i morse: Pirkers viktiga betänkande måste i enlighet med det som vi nu har bestämt, även om det i morse föreslogs någonting annat, röstas om i eftermiddag eller tidigt i morgon bitti, enligt det normala förfarandet. Detsamma gäller för Giannakou-Koutsikou betänkandet. Det rör sig om två ovanliga saker som vi inte får överlåta till någon slumpartad majoritet.
Jag föreslår därför att vi skjuter upp omröstningen om Pirkers och Giannakou-Koutsikous betänkanden till det första decembersammanträdet i Bryssel och ber er att hålla en omröstning om detta.
(Applåder)

Talmannen
Herr Schulz! Vi har hört kommissionären nu på morgonen om Pirkerbetänkandet. Vad jag vet och som vi har kunnat se tidigare, kommer säkert de europeiska parlamentsledamöterna att ha stor närvaro i kväll och också i morgon. Jag skall fråga Pirker: ni vill naturligtvis rösta i kväll?

Giannakou-Koutsikou
Fru talman! Det är samma sak vad gäller mitt betänkande. Vi måste åka till Helsingfors. Och då måste vi ha en slutomröstning i morgon. Kommissionen ville nå det målet med sitt snabba arbete.

Talmannen
Fru Giannakou-Koutsikou! Vi kommer inte att rösta i morgon, vi kommer att rösta i kväll, men eftersom debatten om betänkandet Giannakou-Koutsikou inte är avslutad är det litet annorlunda.

Pirker
Fru talman! I förmiddags diskuterade vi och röstade om förslaget från Schulz. Det fanns på goda grunder en klar majoritet för att genomföra omröstningen i dag. Annars har vi vid årets början ingen Eurodac, utan nästa debatt kommer att hållas någon gång det kommande året och kanske kommer Eurodac ännu ett år senare. Det vore oansvarigt och därför fanns det en klar majoritet i parlamentet för att hålla omröstningen i dag.
(Applåder)

Talmannen
Herr Pirker! Jag avbryter er med ett förslag. Eftersom vi har gått långt över tiden, litet mer eller mindre spelar ingen roll, föreslår jag er att vi genast röstar om Pirkerbetänkandet. Det skall för övrigt gå mycket snabbt. Det lovar jag er!
(Applåder) Betänkande (A5-0059/1999) av Pirker för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning (EG) om inrättande av Eurodac för jämförelse av asylsökandes och vissa andra utlänningars fingeravtryck (KOM(1999) 260 - C5-0082/1999 - 1999/0116(CNS))
Ändringsförslag 3

Pirker
Fru talman! Vi har yrkat på split vote, närmare bestämt både när det gäller ändringen från 14 till 18 och resten, beteckningen "medborgare i tredje land". Jag föreslår en delad omröstning.

Talmannen
Vi går till omröstning om ändringsförslag 3 från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor genom att utesluta "medborgare i tredje land" och "arton". Vi kan eventuellt återinföra dem.

Schulz
Fru talman! Detta måste utarbetas mycket noggrant, annars får betänkandet i själva verket en helt annan betydelse. Om jag har förstått min kollega Pirker rätt vill han tillbakavisa definitionen "medborgare i tredje land" samt förslaget att höja åldern till 18. Stämmer detta? Det vill jag att han skall förklara nu.

Pirker
Fru talman! Får jag förklara detta? Jag skulle vilja att beteckningen "medborgare i tredje land" står kvar i texten. Det stod ju också i en punkt till helt nyligen. Jag vill dock ha möjlighet att rösta om åldern i en punkt. Medan vi har bestämt oss för 14 år, finns det andra som tycker att vi skall sätta åldern till 18 år. Jag vill därför föreslå en delad omröstning.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

McKenna
Herr talman! Jag har försökt fånga ordförandens uppmärksamhet sedan före den senaste omröstningen. Det verkar som om jag måste komma ner ända längst fram för att göra det. Detta är löjligt. Jag ville ha detta taget till protokollet, eftersom jag normalt när jag gör ett misstag under en omröstning gör en skriftlig förklaring efteråt. Jag gjorde ett misstag. Min röst visade att jag är för resolutionen om regeringskonferensen. Jag var hemskt mycket emot den. Jag skulle vilja ha detta taget till protokollet nu i stället för i morgon eftersom det är av grundläggande betydelse för mig som kommer från ett neutralt land.
Jag upplever att det är mycket svårt att få ordförandens uppmärksamhet. När ni sitter där uppe verkar ni bara titta längst fram och i mitten. Det är mycket svårt att bli uppmärksammad och detta är rätt frustrerande.

Talmannen
Tack så mycket, fru McKenna. Vi skall följa ert önskemål.

Röstförklaringar - Betänkande (A5-0006/1999) av Napolitano

Rothley
Herr talman! Resultatet har nåtts efter en hel rad av överträdelser av arbetsordningen. Kontoren och en majoritet av parlamentet bröt mot reglerna i arbetsordningen. Förutom detta är resultatet en svart dag för parlamentet. Beslutet som en majoritet av parlamentet fattade, gör parlamentet till en myndighet och ledamöterna till tjänstemän. Jag låter mig dock inte göras om till tjänsteman av det egna parlamentet. När jag tänker på att ledamöterna enligt denna text skall vara förpliktade att samarbeta med OLAF, och att de dessutom är förpliktade till angivelser, då träffar en sådan reglering det fria mandatet mitt i hjärtat.
Jag vill bara förkunna att ett sådant beslut, som förstör parlamentarismen, självklart inte kan godtas, utan att vi - inte bara jag, utan flera andra - framlägger den här saken för EG-domstolen.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi ämnar inte ge vårt stöd till Europeiska byrån för bedrägeribekämpning. Trots att byrån inrättas under förevändning att övervaka tjänstemän och valda i de europeiska institutionerna, har vi inte något förtroende för vare sig byråns sätt att tillsätta sina anställda eller bristen på angivande av på vilket sätt byrån själv skall övervakas.
Vi är inte bara anhängare av en total öppenhet om de europeiska institutionernas sätt att fungera, utan också av val och avsättning i varje ögonblick såväl av dem som nu är valda som av alla som har ett ansvar på vilken nivå det vara månde, nerifrån och uppåt på skalan, inbegripet Brysselkommissionen. Med tanke på de beslutande organens odemokratiska karaktär i Europeiska unionen, verkar inrättandet av OLAF som en liten oansenlig åtgärd för att låtsas övervaka, samtidigt som det inte finns någon reell och demokratisk övervakning.

Eriksson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt
. Om vi hade haft möjlighet att ensamma utforma arbetsordningen och det interinstitutionella avtalet, hade vi försökt skapa en öppen och enkel förvaltning, ty det är det bästa för att upptäcka oegentligheter och bedrägerier.
Vi vill också påpeka att den meddelarfrihet som vi har i Sverige för tjänstemän i den offentliga förvaltningen också är ett bra sätt att förhindra att olagliga företeelser sopas under mattan.
I den situation som nu har uppkommit har vi valt att rösta för betänkandet i sin helhet i slutomröstningen, ty att rösta emot det skulle kunna tolkas som att vi inte vill reglera kampen mot bedrägerier överhuvudtaget.

Gollnisch
. (FR) Nationella frontens ledamöter i Europaparlamentet fördömer med stor kraft korruption såväl av valda ledamöter och tjänstemän som regeringsmedlemmar. De fördömer också bedrägeri och förskingring av allmänna medel, dessa pengar som stjäls från de europeiska skattebetalarna. Och vi som fransmän känner väl till det, vi som dagligen hör talas om förvecklingar i skandalerna i MNEF, stadshuset i Paris, Elf och också Gifco. Listan är tyvärr långt ifrån fullständig.
De kommer emellertid att rösta emot Napolitanobetänkandet. Eftersom de har fått nog av självgisslet i parlamentet, där det alterneras mellan moralläxor och en arrogans som är lika svår att uthärda. Eftersom de anser att med OLAF håller man för femtioelfte gången på att rekrytera tjänstemän, för vilka kostnaden kommer att ligga högre än det sammanlagda beloppet för bedrägerier.
Eftersom de i synnerhet anser att det redan finns en struktur, som kan ta på sig den roll som man vill att OLAF skall spela. Lösningen är uppenbarligen att ge revisionsrätten en juridisk befogenhet och mänskliga och materiella medel att klara av den. Så är det för många nationella revisionsmyndigheter, inte bara i Frankrike utan också i andra medlemsstater.
Revisionsrätten har visserligen inte god press i detta parlament, eftersom talmannen har förvägrat den ett rum för presskonferenser, ett rum som likväl gärna ges till de mest underliga sammanslutningar, personligheter med den mest tvivelaktiga representativitet eller vilken väktare av enhetstanken som helst, förutsatt att han skäller riktigt högt. I denna fråga, liksom i många andra, har parlamentet gjort sig till åtlöje.

Hager
Att bedrägeribekämpningen måste tas på allvar råder det inte något tvivel om med tanke på den senaste tidens händelser, likaså att medborgarnas intressen i detta avseende måste skyddas bättre. Mot denna bakgrund måste OLAF äntligen kunna påbörja sitt arbete. Men även om OLAF:s kontroll av institutionen är mycket viktig för oss så kan vi inte alls identifiera oss med det som föreslagits i det interinstitutionella avtalet mellan kommission, råd och parlament och i övrigt med de angripande "angiveribestämmelserna" i de enskilda ledamöternas fria mandat. Av artikel 2 framgår det att varje tjänsteman eller anställd som får kännedom om möjliga fall som ger misstanke om rättsvidriga handlingar och där det eventuellt rör sig om bedrägeri, har underrättelseplikt. Detta innebär att man tvingas till angivelse.
Den form som OLAF:s kontroll planeras att ha kan bara vara en övergångslösning, vårt samtycke tjänar endast till att äntligen sätta i gång den nödvändiga kontrollen. Vårt samtycke betyder inte att vi är positiva till de kritiserade metoderna, men precis som med alla andra kompromisser måste man även här göra eftergifter, för att inte ifrågasätta målet.

Martinez
. (FR) Det förekommer faktiskt korruption. Från vänstern till högsta makten och från högern till regeringen. Några namn som sammanfattar allt: Agusta i Belgien, Urba i Frankrike, Palermo i Italien, fiktiva anställningar vid stadshuset i Paris, Frankrikes studenters nationella sjukkassa eller Dominique Strauss-Kahn.
Men eftersom vi i Nationella fronten inte har den ångest som anfäktar de övriga partiernas potentiellt anklagade, vägrar vi att utöka de polisbefogenheter som Brysselkommissionens annex med namnet OLAF förlänas.
I första hand för att OLAF bryter mot den maktuppdelning, som är grunden till den västerländska demokratin, med tjänstemän utan lagligt berättigande som övervakar monarkens företrädare.
Därefter för att OLAF är tjuven som övervakar polismannen, eftersom Europeiska kommissionen, som står i centrum för misstankarna om korruption, i själva verket via OLAF skall övervaka parlamentet som ju borde vara övervakaren och inte den övervakade.
Slutligen angriper inte OLAF orsakerna till korruptionen, som är avskaffandet av de nationella gränserna så att narkotikapengar, bedrägerier och finansiell kriminalitet får fri rörlighet.
Om man verkligen bara vill bekämpa korruptionens symtom med respekt för rättssamhällenas grundvalar finns det bara två vägar:
antingen den tekniska vägen genom att omvandla Europeiska revisionsrätten till en domsrätt och domstol för budgetdisciplin,
eller den demokratiska vägen genom att i Europaparlamentet inrätta, liksom i Storbritannien och Förenta staterna, motsvarigheten till det brittiska National Accounting Office (NAO) eller det amerikanska General Accounting Office (GAO).
Det är två mäktiga oberoende organ, i parlamentet, som har upp till 5 000 medarbetare.
Expertorganet finns således men är anknutet till folkrepresentanterna, som är de enda som har rätt att begära redovisning av hur skattepengarna används.
Betänkande (A5-0062/1999) av Schwaiger

Berthu
Vi är inte nöjda med förberedelsen inför nästa internationella handelsförhandlingsrunda ur förfarandesynpunkt av åtminstone tre orsaker.
I första hand ser vi att Europeiska unionen, enligt en känd process, försvagar sig själv på grund av sina interna diskussioner innan ens förhandlingarna har börjat. I det slutmandat som gavs av rådet den 22 oktober nämns till exempel inte försvaret av gemenskapspreferensen som likväl hade bestämts av Agrifin-rådet den 27 september, vilket i sig redan tillfredsställde oss bara till hälften, eftersom det hade glömt Europas livsmedelsoberoende. Vid varje etapp tar vi ett steg neråt. Man skulle kunna mångdubbla exemplen. När det gäller vårt förmånssystem för bananimport från de utomeuropeiska departementen har kommissionen just lagt fram förslag som tillmötesgår de amerikanska kraven redan före öppnandet i Seattle. På alla områden skulle man säga att våra interna eftergifter för att nå fram till en enad europeisk ståndpunkt, som i förväg förklarats önskvärd, leder oss till att dra ner våra anspråk, innan vi ens har inlett diskussionerna med våra konkurrenter.
För det andra har ett övergripande förhandlingsmandat lämnats åt kommissionen i en rad frågor, varav vissa omfattas av gemenskapsbefogenhet, men andra, såsom tjänster och investeringar, klart och tydligt omfattas av nationell befogenhet. Det handlar förvisso om ett mandat för förhandlingsram och inte om fortsättningen av själva förhandlingen. Utan att det klart utsägs är rådet på väg att hamna i ekorrhjulet vilket kan leda till att det, om det inte stoppas, lämnar ett fullständigt mandat till kommissionen och genom tillämpning av artikel 133.5 i Amsterdamfördraget således tar ifrån de nationella parlamenten deras ratifikationsbefogenhet i yttersta ledet, alltjämt utan att det klart utsägs naturligtvis. Vi driver i dimma utan att vi vet exakt när vi skall passera den livsfarliga gränsen. Därefter kommer man att säga till oss att det är för sent. Dessa metoder är fullständigt fördömliga.
För det tredje noterar vi att trots våra anmodanden skall förhandlingen i Seattle inledas utan att man klart, exakt och ärligt har sammanfattat konsekvenserna av Uruguayrundan. Där också skall vi gå i blindo. Kommissionen har förvisso gett efter på en punkt, eftersom den skall göra en utvärdering av följderna för hållbarheten, jag citerade, det vill säga om miljökonsekvenserna av avregleringen. Det är mycket bra. Men denna undersökning borde ha gjorts om många andra punkter, till exempel konsekvenserna av avregleringen i sin nuvarande form på skyddet av kulturella och sociala modeller.
Vi kan inte av dessa tre skäl godkänna att förhandlingarna inleds i Seattle på sådana förutsättningar.

Auroi
Herr talman! Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen lade ner rösterna om ett betänkande som den ansåg som en aning svagt.
För oss var syftet med betänkandet att lämna ett klart och tydligt förhandlingsmandat åt kommissionär Lamy till den runda som skall öppnas i Seattle. Att mandatet skulle vara klart och tydligt har inte framhävts tillräckligt. Vi skulle därvid ha velat att parlamentet skulle lägga fram förslag om politiska instruktioner till kommissionen i stället för att utarbeta en mer diplomatisk rapport i vilken beklagas, betonas och anses men mandat ges inte. Textens ton är således för liberal för att vi skall känna igen oss, i synnerhet som inte något ändringsförslag från oss gått igenom.
Betänkandet med ändringar har stora svagheter jämfört med TRIPS-avtalet. När det gäller immateriella rättigheter i samband med handel, finns det ingenting som passar oss. Vad beträffar multilateralt avtal om investeringar (MAI), som förkastades av OECD och återupptas, måste en stärkt uppförandekod för investeringar utarbetas och stränga regler fastställas på området. Det gäller också för tvistuppgörelser.
I betänkandet nämns emellertid åter de grundläggande principer som verkar väsentliga, såsom försiktighetsprincipen samt reglerna för produktionsförfaranden och produktionsmetoder (PPM). Det betonar särskilt livsmedelsmärkning för att säkra genomförandet av livsmedelssäkerhet samt nödvändigheten att inta en positivare ställning gentemot utvecklingsländerna.
Under alla förhållanden kommer vi att med stor uppmärksamhet följa kommissionens sätt att förhandla och trots att detta ändrade betänkande ännu verkar ha en alltför liberal ton för oss skulle vi, Gruppen De gröna, bli de vildaste försvararna av texten om kommissionär Lamy skulle underskrida de rekommendationer som har gjorts här.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Schori och Theorin
. En fri världshandel är nödvändig för att öka den globala tillväxten och bidra till att minska klyftorna mellan rika och fattiga. Stora delar av den fattiga befolkningen i utvecklingsländerna har dock ännu inte dragit nytta av en fri världshandel. Därför delar vi uppfattningen i skäl B att utvecklingsländernas intressen och problem måste få prioritet i ett utbyggt system för en fri världshandel. Frihandelssystemet är angeläget om vi skall minska fattigdomen och skapa en mer rättvis värld. Därför anser vi att de övergripande strategier och mål för den kommande WTO-rundan som anges i betänkandet är ett steg i rätt riktning i förhållande till kommissionens meddelande.
Men skall målen bli verklighet, vill vi särskilt understryka skäl I att jordbruket måste vara ett av de områden i de multilaterala handelsförhandlingarna där en öppning kommer att ske i Seattle. Vi menar att denna punkt måste vara en realitet också i förhållande till punkterna 5, 6 och 7. Det går inte att på förhand avvisa krav från de andra medlemsländerna i WTO om en förändring av vår jordbrukspolitik om millennierundan för att detta avtal verkligen skall kunna bli det utvecklingsavtal som bidrar till att minska klyftorna mellan världens rika och fattiga stater.
För att bidra till detta måste också gränsskydden sänkas och exportstöden avvecklas. Det övergripande målet i punkt 37 bör därför vara att helt avveckla tullarna på icke-jordbruksvaror. En sådan utveckling skulle vara till större hjälp för utvecklingsländerna än de marginella preferenser de i dag har.
WTO skall stödja det globala miljöarbetet genom att till exempel införliva grundläggande miljöpolitiska principer som försiktighetsprincipen. Därför är det viktigt att punkt 10 får en tyngd i förhandlingarna.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Den europeiska delegationen till WTO-förhandlingarna står som försvarare av Europas intressen. Den företräder bara industrin och de mäktigaste finansgrupperna i Europeiska unionen, som är rivaler till amerikanska och japanska truster om den systematiska utplundringen i världen, men samtliga är enbart upptagna med att öka sina vinster till nackdel för arbetstagarna i sina egna länder och folken i de fattiga länderna.
Genom att ta upp "arbetstagarnas grundläggande rättigheter", speciellt i de fattiga länderna, lägger betänkandet Schwaiger en dos cynism till allt det övriga. Men var är arbetstagarnas skydd, i synnerhet mot arbetslöshetstragedin, till och med i de rikaste länderna i Europeiska unionen, just de länder som mer än väl skulle ha medel att utrota arbetslöshet om regeringarna inte hade storföretagens vinster och deras ägares och aktieägares växande förmögenhet som främsta angelägenhet?
Vad beträffar anspråken att intressera sig för arbetsvillkor och omänskliga löner i de underutvecklade länderna är det rena hyckleriet. Många multinationella företag, som i Afrika och Asien använder en arbetskraft som nästan inte får någon lön att tala om och inte har någon form av social trygghet, har sitt huvudkontor i Frankrike, i Tyskland och i England. I stället för att tvinga dessa multinationella företag att följa ett minimum av sociallagar kommer man att nöja sig med att inbjuda några tjänstemän från Internationella arbetsorganisationen som observatörer vid WTO-förhandlingarna.
Vi kommer inte att rösta om eller inge ändringsförslag till det framlagda betänkandet för det är den kapitalistiska organisationen av ekonomin, med eller utan WTO, som i grunden inte går att ändra.

Caullery
. (FR) Den millennierunda som snart skall inledas i Världshandelsorganisationen, WTO, bör vara ett tillfälle för Europa - eftersom vi tvingas tala med bara en röst - att framstå som enat under hela förhandlingstiden och också att i högsta grad visa en fast beslutsamhet vad beträffar resultatet, i synnerhet i fråga om jordbruk och kulturella minoriteter.
Även om de femton medlemsstaterna nyligen inför den nya rundan antog en gemensam förhandlingspolitik, som kan sägas vara ambitiös, måste vi emellertid medge att denna grund, som verkar vara minsta gemensamma nämnare för medlemsstaterna, med all nödvändighet kommer att tyna bort under förhandlingarna.
Det finns dock inte något tvivel om att denna kompromisstext, som fötts under svåra smärtor, kommer att bli föremål för mångfaldiga amerikanska påtryckningar under förhandlingstiden, samtidigt som Europeiska unionen bara uppvisar en homogen fasad och inte förfogar över någon juridisk utrustning, som är jämförbar med Förenta staternas och vid behov skulle kunna avskräcka den amerikanska parten.
Om en fri och rättvis världshandelsorganisation skall uppmuntras och stärkas inom ramen för ett multilateralt handelssystem, måste den också se till att samtliga nationer - både rika och fattiga, jag tänker i synnerhet på de afrikanska länderna - försäkras om att kunna ta del av de fördelar som denna förhandlingsrunda är avsedd att medföra.
Även om vi måste invänta slutet av förhandlingsrundan, innan vi gör en grundläggande bedömning i fråga om det uppnådda resultatet, är det dock så att när det gäller ramen skulle det övergripande resultatet inte kunna anses som fullständigt negativt, om de europeiska nationerna kunde uppnå mer krävande föreskrifter i fråga om internationella konkurrensregler. Införande av allmänt accepterade gemensamma miniminormer i syfte att hindra uppföranden som är skadliga för konkurrensen skulle redan vara en betydande framgång.
Europeiska unionens utgångsposition i förhandlingarna är med sina ambitiösa mål förutbestämd att inte gå stärkt ur en förhandlingsrunda som riskerar att köra fast, i synnerhet på grund av den förutsebara attityden av Förenta staterna, som inte kommer att få någon ro förrän de har försökt köra in kilar i mandatet för Lamy, som bara företräder en enhetsfasad, bakom vilken de femton medlemsstaternas intresseskillnader är svåra att dölja. Innehållet i den slutliga resolutionen, som i dag antagits av Europaparlamentet, omfattar dessutom många punkter som är oacceptabla för Frankrike.

Désir
. (FR) De diskussioner, som just pågått i parlamentet, om WTO mot bakgrund av betänkandet Schwaiger har klart och tydligt visat att den förhandling som skall inledas för Europas rör del lika mycket dess framtida sociala modell som dess framtida handel. Samma sak gäller för tredje världens länder och frågan är om de fortfarande kan undkomma makten hos de megamultinationella företagen, som har uppstått genom megafusioner, och vara herrar över sin egen utveckling.
För problemet är inte om vi behöver regler för världshandeln. På den punkten är alla överens. Frågan är om de regler, som förts fram av WTO sedan det kom till, möjliggör en rättvis och hållbar utveckling för samtliga områden i världen.
Jag vill göra följande två påståenden:
I första hand har den liberalisering som främjats vid de tidigare rundorna och den ökade handelsvolymen åtföljts av ökade olikheter i fråga om utvecklingen på världsplanet. De enas uppsving skulle dra med sig de andra, men det var motsatsen som skedde. Den afrikanska kontinentens del i världshandeln är lägre än tre procent. Det har visat sig att man genom den liberala globaliseringen inte har kunnat lösa utvecklingsproblemet och än mer att främja en rättvis och hållbar utveckling.
Därför var det absolut nödvändigt att få en sammanfattning om de sociala och miljömässiga effekterna av de tidigare rundorna, innan vi slänger oss in i en ny omfattande avregleringsvåg. Denna sammanfattning vägrades så energiskt för att den skulle ha varit negativ. För Europeiska unionen skulle emellertid upprättandet av en diagnos som delades med tredje världens länder ha kunnat vara den grund för allians som vi försöker bygga upp med dem i samband med dessa förhandlingar.
För det andra har det organ för tvistlösning, som inrättats i WTO, krävt att Europeiska unionen skall avstå från sina egna normer på så grundläggande områden som hälso- och livsmedelssäkerhet eller också från sin samarbetspolitik i frågan om bananer från AVS-länderna och unionens yttersta randområden. Frågan är nu hädanefter om man kan acceptera att WTO:s tvistlösningsorgan, från det ena till det andra, beslut efter beslut, genom att bestämma om allt under förevändning att lösa handelstvister, inte till slut kommer att utse sig till något slags högsta världsdomstol, som ålägger regeringar och valda parlament sina synpunkter. Vi skulle då bli vittnen till ett verkligt beslagtagande av demokratin.
Därför måste Europa föra fram en annan syn på organisation av handel och ekonomiskt utbyte i världen under millennierundan. Därvid bör Europa hävda följande tre stora principer:
Den första principen är att denna rundas mål skall vara att minska den ojämlika utvecklingen mellan norr och söder. Därvid bör det i reglerna för det multilaterala handelssystemet tas hänsyn till situations- och resursskillnader mellan länderna. Frihandel är utan annat beaktande ett stärkande av de starka och en försvagning av de svaga. Därför kan vi inte godkänna ett ifrågasättande av Loméavtalen med AVS-länderna, bland vilka vi finner de trettionio fattigaste länderna i världen. Vi bör däremot på nytt bekräfta de åtaganden gentemot dem som vi gjorde i den gemensamma församlingen AVS-EU nyligen. Europa måste åka till Seattle såsom företrädare för en globaliseringssyn som förhindrar att världen ses unilateralt och domineras av en enda makt. Europa måste främja en syn som grundas på en multipolär värld och uppmuntra till att regionala enheter bildas, som är såväl ekonomiskt som politiskt integrerade, såsom vi gör det själva sedan fyrtio år tillbaka. Hur skulle vi kunna vägra andra det som vi har gett oss själva efter kriget för att återuppbygga vår industri, vårt jordbruk och vår ekonomi?
Den andra principen borde vara att "stänga in" WTO i en strängt begränsad roll och hålla de sektorer utanför dess behörighetsområde som bara kan omfattas av staters suveränitet och folkvalda institutioner, eftersom de rör varje samhälles själva identitet. Offentliga och sociala tjänster, såsom utbildning eller folkhälsa, men också de tjänster där passagerarsäkerhet och det kollektiva intresset står på spel, såsom offentliga transporter, flygövervakning, kultur och konstnärligt skapande, kan inte jämföras vid en handelsförhandling. Vi måste vägra att jaga efter att hela samhället skall förvandlas fullt ut till en handelsvara. I avtalen om immateriella rättigheter måste Europa vägra patentering under livstiden och säkra ett bevarande av undantagen från de allmänna handelsreglerna för medicin mot aids och andra allvarliga sjukdomar som angetts av Världshälsoorganisationen.
Vi måste slutligen försvara en rangordning av normerna. Grundläggande mänskliga rättigheter och den allmänna förklaringen från 1948, Internationella arbetsorganisationens konventioner samt miljökonventionerna står på grund av sin innersta natur över de normer som styr handeln. Man får inte döma en stat för att den tillämpar försiktighetsprincipen, skyddar sin miljö eller vägrar att importera varor som bevisligen kommer från barnarbete. Man måste tvärtom kunna överklaga ett WTO-beslut inför Internationella arbetsorganisationen eller behöriga FN-organ. Vi måste bryta en obalanserad situation som har uppstått på grund av att det endast är de multilaterala handelsavtalen som har kunnat leda till upprättande av ett organ av domstolstyp, medan så inte har varit fallet vare sig beträffande miljökonventionerna eller Internationella arbetsorganisationens konventioner.
En del av dessa tankar hade beaktats av föredraganden efter diskussionerna i utskottet för industrifrågor och utrikeshandel, forskning och energi. Under plenarsammanträdet införde tyvärr föredraganden och PPE- och ELDR-grupperna ett antal ändringar i texten som drar ner de sociala och miljömässiga kraven. Mot bakgrund av det negativa resultatet för de ändringsförslag som jag ingav med mina kolleger i den franska socialdemokratiska delegationen och GUE/NGL- och Verts/ALE-grupperna lade jag dessutom ner min röst i fråga om betänkandet Schwaiger, fru talman.
Men jag tror att en av de viktigaste omständigheterna inför den nya rundan, som skiljer den från de tidigare, är inträngandet av det civila samhället, de icke-statliga organisationerna och den allmänna internationella opinionen i debatten. Jag tror att vi måste glädja oss åt det, eftersom det är den största garantin för att dessa utmaningar inte skall kunna undanröjas under förhandlingarna. Jag är säker på att de kommer att stå i centrum för parlamentets debatter under hela förhandlingstiden.

Fruteau
. (FR) Den nya förhandlingsrundan i WTO som kommer att öppnas i Seattle den 30 november borde vara ett tillfälle för att bättre kontrollera det avreglerade handelsutbytet. Jag tvivlar på att det blir så. Jag tvivlar på vår förmåga - och vår verkliga vilja - att göra WTO till ett regleringsinstrument, så att vi går från en globalisering som önskas av ett fåtal och genomgås av alla till en verkligt reglerad världshandel som gagnar hela världen.
Det är för övrigt utifrån detta tvivel som min oro uppstår: att om vi misslyckas på den punkten skall vi tvingas svika mycket gamla åtaganden gentemot utvecklingsländer, i synnerhet AVS-länderna, med vilka Lomékonventionerna förbinder oss sedan tjugo år tillbaka. Med risk för att nagga vårt goda samvete i kanten skulle jag här vilja påminna om bananexemplet, där de multinationella företagen (Del Monte, Dole och Chiquita) har lyckats få oss på knä, som med Förenta staternas stöd släpper ut slavbananer på den europeiska marknaden, vilka dessutom producerats på mer än tvivelaktiga villkor i fråga om livsmedelssäkerhet. Det är ett ärende där vi står på randen till en villkorslös kapitulation och utlämnar hundratusentals producenter till konkurs inte bara i AVS-länderna utan också i gemenskapen, såsom producenterna i Guadeloupe och Martinique!
Och det är inte kommissionens uttalanden nyligen som skall lugna denna oro: "vi måste", säger kommissionen, "göra slut på banankriget för det förgiftar de transatlantiska förbindelserna och unionen skulle sända ett negativt budskap till världen inför de nya handelsförhandlingarna". Att göra slut på kriget, vem kan vara emot det? Ingen, men inte till vilket pris som helst och inte genom en villkorslös kapitulation. Det är samma sak med rom eftersom vi har ingått ett unilateralt avtal med Förenta staterna om införsel av spritdrycker - inbegripet rom - som ofrånkomligen och inom kort kommer att leda till en ekonomisk destabilisering av Västindien i sin helhet! Hur kommer det att bli om vi inte är särskilt vaksamma i framtiden i fråga om socker som är en avgörande faktor för den ekonomiska balansen i AVS-länderna, såsom Mauritius, eller en europeisk region, såsom Réunion, som jag väl känner till?
Vilka utmärkta uttalanden, ofta präglade av förmyndarmentalitet, vi än gör, är jag rädd att verkligheten är att vi håller på att dra ett streck över politiken gentemot de fattigaste länderna, i synnerhet AVS-länderna, och på vägen överge våra egna producenter i EU:s randområden. Vi har likväl mycket gamla band med dessa länder. Jag vill fastslå att de inte bara omfattas av generositet. När det gäller många av våra länder, som i själva verket är gamla kolonialmakter, handlar det om ett mycket starkt moraliskt åtagande som vi inte får svika!
För att fullgöra de åtaganden som jag gjort till väljarna i de franska utomeuropeiska departementen röstade jag därför inte för denna text, trots att den resolution som skall röstas nu på morgonen är en godtagbar text med tanke på de allmänna mål som vi hade satt upp, i synnerhet mot bakgrund av de många ändringsförslag som ingetts av min grupps ledamöter.

Howitt
. (EN) Under veckorna innan vi kom överens om denna resolution har många parlamentsledamöter försökt se till att Europas inställning skall vara en inställning som gör detta till en verklig "utvecklingsrunda" inom WTO, att utvecklingsländerna skall ha möjlighet att bli fullvärdiga förhandlingspartners och att understryka att man måste inrikta sig på fördelarna med handel för att bekämpa en växande fattigdom i vår värld. Europeiska kommissionen och rådet bör hörsamma våra tydliga avsikter vad detta beträffar.
Vad gäller utvidgningen av WTO till att innefatta investeringar välkomnar jag det faktum att Europaparlamentet har försvarat sin starkt befästa position att MAI-misstagen inte får upprepas, att investerarnas ansvar i enlighet med ILO:s och OECD:s riktlinjer måste tas upp jämsides med investerarnas rättigheter, och att - med en klar majoritet - en europeisk uppförandekod för multinationella företag (ändringsförslag 15) upprättas.
Jag fördömer den konservativa gruppen i detta parlament som försökte utesluta utvecklingshänsyn från det föreslagna ständiga forumet med ILO, och otroligt nog försökte få uppnåendet av "rättvis och socialt balanserad" handel liksom frihandel borttaget från våra mål. Jag är glad att de förlorade.
Men det faktum att de var beredda att rösta för att behålla "strikt rättsliga krav" på Europas jordbrukare, men mot den destruktiva dumpning av jordbruksprodukter vi européer bedriver gentemot småbrukare i utvecklingsländerna är skandalöst. Jag uppmanar Europas förhandlare att respektera vår resolution till förmån för principen om säker livsmedelsförsörjning och för att utvecklingsländerna inte skall drabbas av negativa effekter i jordbruksförhandlingarna.
Ett protektionistiskt handlande av Europeiska unionen gentemot utvecklingsländerna är moraliskt oacceptabelt och ekonomiskt kortsynt. Det är dags att detta upphör.

Martin, David W
. (EN) WTO:s millennierunda är ett tillfälle att ta tag i globaliseringsprocessen. Globaliseringen måste skötas så att globala förändringar överförs till globalt framåtskridande.
Det krävs särskilda åtgärder för att hjälpa utvecklingsländerna, speciellt de minst utvecklade länderna, med hjälp av partnerskap som minskar obalansen mellan rika och fattiga länder.
Ökad överensstämmelse mellan internationellt godtagna bestämmelser om handel, arbete, miljö, djurskydd och annat och principer för "företagsledning" genom ökat samarbete mellan WTO, ILO, Förenta nationerna, de multilaterala miljöavtalen och andra internationella institutioner är nödvändig.
Därför stöder jag åsikten att rundan bör avslutas som ett enskilt arrangemang vars resultat skall beaktas globalt. Hellre inget avtal än ett orättvist avtal.

Miranda
 - (PT) Betydelsen av de förhandlingar som skall genomföras inom ramen för Världshandelsorganisationen, och som inleds den 30 november i Seattle, har givetvis att göra med en dagordning som berör stora områden av mänsklig verksamhet: från jordbruk till kulturella aspekter; från transporter till utbildning och hälsa; från upphovsrätt och geografisk ursprungsbeteckning till utländska investeringar; och allt detta förenat med ett globalt perspektiv, och som om alla dessa inte var mer än simpla handelsvaror.
De är också särskilt viktiga - och får en speciell betydelse - eftersom de inriktningar som man försöker få på dem är lika uppenbara: avreglering och total makt över världshandeln, systematisk privatisering av offentlig sektor och service som fortfarande har offentlig karaktär, samt avreglering och fri tillgång till de statliga marknaderna.
Det vill säga, vi står inför ett tydligt nyliberalt perspektiv, vilket man inte bara vill driva vidare utan också befästa och öka. Det är klart att detta mål finns för så viktiga frågor som livsmedelssäkerhet, offentliga tjänster eller immaterialrätt, hela tiden till förmån för en blind avreglering av det finansiella kapitalet och utan respekt för ILO:s arbetsnormer eller de internationellt antagna miljöbestämmelserna, och det får olyckliga konsekvenser för befolkningars kulturella identitet och för den egna utvecklingen i flera tiotals länder, speciellt bland de fattigaste länderna. Fakta som naturligtvis skapar växande opinionsrörelser som uttrycker en rättmätig oro och som pekar på andra vägar.
Vi ifrågasätter givetvis inte behovet av en reglering av den internationella ekonomin. Men det är uppenbart att det finns andra vägar för detta, vägar som är väldigt annorlunda än de befintliga och de som skisseras, vilket sätter behovet av ett uppskov av förhandlingarna om de internationella handelsförbindelserna på dagordningen
Dessutom kommer denna reglering alltid att behöva vägledas av principer om samarbete och utveckling; respektera internationellt fastställda sociala och miljömässiga normer; respektera de berörda ländernas vilja, intressen, speciella egenskaper och olika utvecklingsnivåer; respektera och främja preferensavtal, som Loméavtalet; och vägra behandla vissa mänskliga aktiviteter, exempelvis utbildning och kultur, som rena handelsvaror. Det är också nödvändigt att införa en total öppenhet; att förhindra nya MAI-avtal; och att definitivt upphäva lagstiftning - som är illegal enligt internationell rätt - såsom Helms-Burton-lagen för att blockera Kuba.
Detta är helt uppenbart inte den inriktning som har föreslagits oss. Därför röstar vi givetvis emot Schwaigerbetänkandet.

Mulder
. Till Schwaigerbetänkandet antogs ett antal ändringsförslag, i vilka den subsidierade exporten av jordbruksprodukter från EU till utvecklingsländer fördöms. VVD (Folkpartiet för frihet och demokrati) erkänner att den exporten i vissa fall kan ha en negativ effekt för utvecklingsländer.
Det här problemet kan dock inte lösas genom ensidig begränsning från EU:s medlemsstater ensamma. Även andra länder subsidierar sin export och kommer omedelbart att inta EU-staternas plats när de slutar med subsidierad export.
Det behövs en multilateral lösning på det här problemet, medan ingenting naturligtvis hindrar utvecklingsländerna att föra en bra jordbrukspolitik och förhindra eller begränsa den här importen av billiga produkter som är till nackdel för det egna jordbruket med hjälp av importavgifter.

Souchet
. (FR) Liksom samtliga av mina kolleger har jag röstat emot Schwaigerbetänkandet.
Såsom ordförande Pasqua klargjorde i den allmänna debatten i plenarsammanträdet i oktober och min kollega Berthu just så träffande påminde om, är det absolut nödvändigt att göra en klar, tydlig och objektiv, det vill säga oberoende och kontradiktorisk, sammanfattning, innan vi går in i den nya förhandlingsrundan, i syfte att få kännedom om de ekonomiska, sociala, miljömässiga konsekvenserna och konsekvenserna i fråga om livsmedelssäkerhet av de föregående avtalen från Uruguayrundan. Vi noterar emellertid att rådet tyvärr just har gett ett förhandlingsmandat, som inte nämner någonting om en sådan sammanfattning, till kommissionen så att den kan bege sig till Seattle. Man skall företa en undersökning i all hast, men den kommer bara att vara en delundersökning om hållbarheten, men inte alls om bevarandet av våra ekonomiska och sociala identiteter.
Avsaknaden av sammanfattning kan tolkas såsom en vilja att dölja en i hög grad kontrastrik verklighet i fråga om verkningarna av världshandelns avreglering för befolkningarna i de anslutna WTO-länderna. Det europeiska jordbruket har under åren efter Uruguayrundan genomgått den största minskningen av den aktiva befolkningen hittills, vilket sålunda har framkallat en verklig destrukturering av landsbygdsvärlden. Vissa utvecklingsländer börjar lida av den direktkonkurrens som jordbruksprodukter från Latinamerika och Afrika drabbas av. Inom industrisektorn leder koncentrationen av vissa aktörer till att de får en dominerande ställning på vissa marknader och små och medelstora företag (speciellt de företag som utgör landsbygdsstrukturen i våra länder) drabbas med full kraft av en illojal konkurrens som åstadkoms genom omlokalisering av vissa multinationella, rentav transnationella, företag.
Om man påstår att det är nödvändigt att försvara en viss europeisk jordbruksmodell, aktar man sig för att klart definiera den med gemenskapspreferensen, livsmedelsoberoende och skydd av folkhälsa. Det är absolut nödvändigt att snabbt definiera en europeisk livsmedelsmodell grundad på varierad, traditionell och sund mat som kommer från jordbruksprodukter som huvudsakligen är europeiska. Det är nödvändigt att försvara gemenskapspreferensen och därmed exportbidragssystemet, inbegripet för produkter, som kallas "ej omfattade av bilaga 1", det vill säga livsmedelsprodukter som kommer från europeiska jordbruksprodukter med högre marknadspris jämfört med världskursen.
Sund mat innebär att försiktighetsprincipens företräde tydligt fastställs inom ramen för förhandlingarna. Denna dimension på en jämlik handel, grundad på frånvaro av kvalitetsmässig, miljömässig, social och skattemässig dumpning, är inte fastställd med alla sina konsekvenser som det prioriterade mål som de europeiska förhandlarna skall nå, även om den nämns på principiell nivå. När man lyssnar på kommissionen, skulle det främsta målet vara att européerna skall förbereda sig på att göra eftergifter, vilket kommissionen för övrigt redan gör, innan förhandlingarna ens inletts, till nackdel för väsentliga europeiska intressen.
Jag oroar mig i högsta grad för Europeiska kommissionens attityd. Vi har ju faktiskt haft en del konflikter med de amerikanska myndigheterna till följd av förhandlingarna i Uruguayrundan. De tre främsta konflikterna rörande bananer, produktion och införande av genetiskt modifierade organismer samt import av amerikanskt nötkött har just avgjorts av kommissionen själv mot de europeiska bananproducenternas och AVS-ländernas intressen, mot de europeiska konsumenternas intressen och naturligtvis mot våra uppfödares och jordbrukares intressen.
Kommissionen har i dessa tre ärenden handlat och handlar som om den önskade att det inte skulle finnas någon tvist mellan Europeiska unionen och Förenta staterna då förhandlingarna skall inledas. Det är att spela amerikanernas spel. I stället för att utropa till höger och vänster hur nödvändigt det är med europeiska eftergifter gjorde kommissionen bäst i att med kraft hävda nödvändigheten att rätta till bristerna och misstagen i Marrakech-avtalet i samband med grundläggande sociala rättigheter, miljö samt folkhälsa i allas intresse för övrigt. Men det skulle vara att erkänna att kommissionen har gjort en dålig förhandling om de senaste GATT-avtalen och det är naturligtvis inte tänkbart. Kommissionen föredrar således, vare sig den ansvarige heter Brittan eller Lamy, att i förväg nagga våra ståndpunkter i kanten rörande försiktighetsprincipen, hälsosäkerhet och miljöskydd liksom landsbygdsområdenas ekonomiska intressen och när det gäller bananer, inte bry sig om de traditionella och privilegierade förbindelser inom ramen för internationella åtaganden som våra länder har med AVS-länderna. Privilegierade: det går inte att tänka på. Adjektivet kommer att få Lamy att hoppa till!...
Betänkande (A5-0058/1999) av Dimitrakopoulos och Leinen

Berthu
Herr talman! I den första utformningen av Dimitrakopoulos- och Leinenbetänkandet om förberedelserna inför nästa regeringskonferens läste man följande skäl: "Frånvaron vid de senaste europeiska valen vittnar om medborgarnas ökade avoghet mot unionens aktuella sätt att fungera etc..." Utskottet för konstitutionella frågor som säkert skrämdes av ett sådant medgivande bedömde med förkrossande majoritet att det var klokare att ta bort denna bit av meningen. Och sedan misslyckades min grupp med att återinföra den.
Jag anser att denna anekdot är betecknande, för den visar helt riktigt i vilken anda betänkandet har utarbetats. Man vägrar att se att ju mer federalt Europa blir desto längre bort avlägsnar det sig från folket och desto mindre tillgivenhet inspirerar det till. Efter att ha avlägsnat detta generande faktum och många andra med det, har kommissionen känt sig mer obesvärad att föreslå ännu mer federalism, utökade majoritetsomröstningar i rådet och konstitutionalisering av fördragen.
Det är samma attityd av frivillig förblindelse som rådde när utvidgningen skulle behandlas. Man låtsas som om breddandet av kvalificerad majoritet, det vill säga breddad tvångsbefogenhet gentemot minoritetsländerna, skulle lösa alla problem. Allvarlig illusion. Likriktningen har redan nått gränsen i EU med femton medlemsstater. Man ser det tydligt med exportförbudet på brittiskt nötkött och det är orealistiskt att tro att man skall kunna gå längre med fler tvingande bestämmelser i EU med trettio medlemsstater.
Rådet i Amsterdam för två år sedan mötte redan problemet och lyckades inte lösa det. Nästa regeringskonferens kommer inte att lösa det bättre, om den arbetar på samma grunder.
Vi måste egentligen ha ett Europa där det finns mer flexibilitet och mer respekt för folken. Jag angav principerna för det i ett oliktänkande yttrande, som bifogades Dimitrakopoulos- och Leinenbetänkandet, och Gruppen Unionen för nationernas Europa tog konsekvenserna av det genom att inge tjugoen ändringsförslag som tyvärr alla förkastades av majoriteten i parlamentet. Men en dag måste kammaren erkänna att vi befinner oss i en återvändsgränd, när vi försvarar ett stelt och osmidigt Europa.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi anser att de europeiska institutionerna företräder i mycket högre grad storkapitalets intressen än den allmänna befolkningens intressen, och i synnerhet den arbetande befolkningens intressen. Vi tar följaktligen inte ställning i fråga om utvidgningen. Vi är övertygade om att framtiden tillhör ett Europa utan gränser mellan folken som är enade i hela världsdelen och befriade från industri- och finansgruppernas faktiska makt, vilket är ett nödvändigt villkor för folkens reella kontroll över sina institutioner.

Sacrédeus
Skrivningarna om subsidiaritetsprincipen i betänkandet skulle kunna vara betydligt tydligare. Därför har de svenska kristdemokraterna i Europaparlamentets konstitutionella utskott, i form av ändringsförslag 5, yrkat på att det i slutet av punkt 17 skulle läggas till följande mening: "Tillämpningen av subsidiaritetsprincipen, som den är formulerad i Maastrichtfördraget, måste utvärderas".
Vi anser att tiden är mogen för denna utvärdering samt att Europaparlamentet borde ha skrivit in detta i sin resolution och därmed markera sin vilja att fylla subsidiaritetsprincipen med ett tydligare innehåll för medborgarna i EU:s medlemsstater.
De svenska kristdemokraterna ser östutvidgningen av EU som den absolut viktigaste frågan för Europeiska unionen och vill verka för en snabb och smidig process avseende de institutionella frågorna, byggd på delaktighet från kandidatländernas sida.
Hanteringen av detta viktiga betänkande, inklusive den politiska handläggningen, med de svenska översättningarna av ändringsförslagen helt klara först samma dag som omröstningen äger rum, finner vi anmärkningsvärd och ur demokratisk synpunkt otillfredsställande.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen och Schori
. Vi anser att betänkandet om förberedelserna inför nästa regeringskonferens är ett välkommet initiativ från Europaparlamentet. Kraven i betänkandet sträcker sig längre än vad Europeiska rådet anser bör stå på agendan för nästa regeringskonferens. Vi anser också att det är långtgående på några punkter.
Punkt 13 (om konstitutionaliseringen av EU och uppdelandet av fördragstexter i två delar): Vi vill påpeka och förtydliga att det enda acceptabla förfarandet när det gäller den konstitutionella delen är enhällighet.
Punkt 14 (om revidering av fördragen): Vi anser att enhällighet skall råda när revidering av fördragen sker enligt punkt 13 a.
Punkt 17 (sista delen): Vi anser att enhällighet skall gälla inte bara i den konstitutionella delen, utan också till exempel för utrikes- och säkerhetspolitik.
Punkt 26, sista delen, kan tolkas som ömsesidiga militära garantier. Detta anser vi vara oacceptabelt. EU har som medlemsstater neutrala och alliansfria stater. För dessa är det otänkbart att skapa medel för ömsesidiga militära garantier inom ramen för unionens säkerhets- och försvarspolitik. Dessutom anser vi inte att det nu krävs en exakt och bindande tidtabell för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken utöver vad som sades i Kölndokumentet.
Vad gäller punkt 27 anser vi att det är en stor framgång att de så kallade Petersberguppdragen i Kölndokumentet (humanitära insatser och räddningsinsatser, fredsbevarande insatser och insatser med stridskrafter vid krishantering inklusive fredsskapande åtgärder) inlemmas i EU:s uppgifter. Därigenom visas att EU är ett politiskt, socialt och ekonomiskt projekt i första hand, även när det gäller konflikt- och krishantering. Petersberguppdragen innebär en möjlighet för alliansfria och neutrala stater att delta i konflikt- och krishantering, och av denna anledning finns det ingen grund för att integrera VEU fullt ut i Europeiska unionen.

Blak
. (DA) De danska socialdemokraterna har i dag röstat emot betänkandet av Dimitrakopoulos och Leinen.
Utvidgningen av EU ger en historisk möjlighet att skapa ett fredligt, stabilt och samarbetande Europa. Det är samtidigt EU:s hittills största utmaning. En ändring av fördragen är en förutsättning för att göra EU redo att ta in de nya öst- och centraleuropeiska länderna. Vi har under de senaste dagarna fått vara med om tioårsdagen av Berlinmurens fall. Vi är överens om den tidsplan som föreslagits, så att regeringskonferensen kan avslutas vid slutet av år 2000. Det får inte finnas formella förhållanden, t.ex. en ändring av fördragen, som försenar utvidgningen. Vi skall därför också vara noga med att inte lägga hinder i vägen, utan att se till att regeringskonferensen kan avslutas i rätt tid, och att resultaten kan godkännas i de enskilda länderna i enlighet med bestämmelserna i de respektive ländernas grundlagar.
Dimitrakopoulos och Leinen förespråkar i sitt betänkande en mycket genomgripande revidering, som vi menar inte kommer att vara möjlig att genomföra inom den fastställda tidsramen - vi har därför röstat emot. De många ändringsförslag och de många olika åsikter som meddelats i samband med omröstningen i dag, illustrerar med all önskvärd tydlighet vilka problem en mycket omfattande dagordning kommer att medföra.
Som ledamöter i den socialdemokratiska gruppen har vi röstat tillsammans med våra partikolleger för och emot en rad ändringsförslag. Det har vi gjort därför att vi gärna vill prägla utvecklingen i Europa i en socialdemokratisk riktning. Detta ändrar emellertid inte vår allmänna uppfattning om betänkandet. Det finns emellertid en rad punkter som vi klart måste ta avstånd från, inklusive initiativ som avlägsnar den grundläggande principen att det är medlemsstaterna, i enlighet med deras respektive grundlagar, som ingår och ändrar fördraget. Vi måste också klart ta avstånd från att EU görs till en försvarsallians. Detta är inte EU:s uppgift, utan Natos.

Camre
. (DA) Jag har röstat emot denna resolution av de skäl som finns i det minoritetsyttrande som avgetts av Georges Berthu, UEN. Georges Berthus yttrande har av tekniska skäl bara kunnat avges i utskottet på de franska UEN-ledamöternas vägnar.
Minoritetsyttrandet täcker emellertid fullt ut mina synpunkter, vilket jag vill skall tas till protokollet.

Eriksson, Frahm, Schmid, Seppänen och Sjöstedt
. Regeringskonferensen är en konferens mellan medlemsstaternas regeringar. Det är medlemsländernas parlament som skall avgöra om dess resultat skall godtas. Vi kan därför inte acceptera att Europaparlamentet skall ges någon form av beslutanderätt i fördragsfrågor.
Vi vänder oss också mot förslaget i betänkandet om att EU skall bli en juridisk person. Likaså är betänkandets tankegångar om att skapa ett militärt EU skrämmande och onödiga.
Inte minst senaste valet till Europaparlamentet 1999 visade att medborgarna i EU är långt bakom många EU-parlamentarikers tankegångar om ett federalt EU. Medborgarna i EU är fortfarande koncentrerade på den politiska debatt som äger rum på den nationella arenan. EU-debatten är förbehållen en liten politisk elit. Vi avvisar därmed de grundläggande dragen i resolutionen.

Hager
Förslagen i betänkandet av Dimitrakopoulos och Leinen föreskriver en utvidgning av det kvalificerade majoritetsbeslutet i rådet vad gäller reformen av fördragen i de institutionella kärnområdena. Utöver detta föreslås i betänkandet att folkrätten skall ändras genom att parlamentet skall garanteras ett medbeslutande vid revideringen av framtida fördrag. Detta och många andra problematiska punkter ifrågasätter i grunden medlemsstaternas roll som "herrarna till fördragen". Därför förkastar De grupplösa detta betänkande.

Marinho
 - (PT) Jag ger inte det betänkande som antagits i utskottet för konstitutionella frågor, och som vi röstar om under detta sammanträde, något positivt omdöme på grund av att:
1 - det kräver en revidering, förutom de som är fastställda i Amsterdamfördraget, i så allmänna och obestämda ordalag att man inte förstår vad som menas med en ny vidare dagordning. Framför allt för att man har glömt revideringspunkter som jag anser är viktiga och som slogs fast i yttranden från andra av parlamentets utskott (revidering av egna medel, revidering av den sociala sammanhållningen, reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken, utvidgning av första pelarens befogenheter i frågor om området med frihet, säkerhet och rättvisa, reformering av det juridiska systemet, etc...),
2 - det centrerar revideringen till en dagordning som i det väsentliga bara handlar om frågor om beslutsmakt och hör ihop med den nya balansen mellan medlemsstaterna, och minskar i likhetens namn, de mindre ekonomiskt utvecklade ländernas vikt till förmån för de ekonomiskt starkare, vilka man försöker ge mekanismer till ett starkare inflytande,
3 - det accepterar i konsekvens därmed, och ger kommissionen oinskränkt förslagsmakt, en omdimensionering av ländernas vikt, och följer exemplet av det som redan syns i den administrativa och funktionella organisationen för gemenskapens styre, vilket riskerar den grundläggande och historiska principen för det europeiska projektet som alltid, med framgång, har arbetat med en icke-proportionalitet mellan befolkning och röstviktning,
4 - i överensstämmelse med de ståndpunkter detta parlament alltid har försvarat, på tal om revideringen av Maastricht- och Amsterdamfördragen, för att bibehålla den ursprungliga historiska balansen mellan stora och små länder, kan jag inte godkänna denna resolution som öppnar en Pandoras ask för ett fördrag som godtar att vissa länder är överlägsna andra, och struntar i likhetsprincipen mellan alla europeiska medborgare.
Därför röstade jag emot det!

Miranda
 - (PT) Den nya regeringskonferensen, vars start är planerad till början eller mitten av första halvåret nästa år, kommer givetvis att få stor betydelse för gemenskapens dagordning i framtiden. Inte så mycket för att frågorna är nya - några av dem togs redan upp under den förra regeringskonferensen utan att få någon lösning - utan mer på grund av komplexitet och känslighet i de frågor som är skälet för konferensen.
Med argument om utvidgningen - vars förverkligande inte skapar några problem i början, men som inte kan genomföras utan konsekvenser på flera plan - samt effektivitet och demokratisering är inriktningen med en förändring av fördragen särskilt på det institutionella området: att överge enhälligheten och utsträcka beslut med kvalificerad majoritet till nya områden; en ny röstviktning för de beslut i rådet som fattas med kvalificerad majoritet; och en ändring av sammansättningen och administrationen av institutionerna (antal kommissionärer, rådets ordförandeskap, Europaparlamentets sammansättning och fastställande av arbetsspråk, ...). Ändringar som faktiskt och i huvudsak rör maktfrågor och inflytandet i EU och syftar till att, om möjligt, genomföra/befästa en politisk styrelse kring de största och rikaste medlemsstaterna.
Den marginella roll som man i detta sammanhang tänker ge de små och de mindre utvecklade länderna gör oss givetvis djupt reserverade, oroliga och vi motsätter oss de rekommenderade lösningarna. En ståndpunkt som förstärks än mer av de lösningar som vissa försöker ge säkerhets- och försvarsområdet och som går mot en militarisering av EU, vilken därigenom skulle bli Natos europeiska pelare, en position som vi på samma sätt avvisar.

Theorin
. Jag kan inte rösta på Dimitrakopoulos/Leinenbetänkandet av bland annat följande skäl:
Betänkandet har en klart överstatlig karaktär. Jag stöder ett mellanstatligt samarbete, men inte den överstatlighet som föredragandena förespråkar, vilket det senaste EU-valet klart visar.
Jag vänder mig vidare emot kraven om ett gemensamt militärt försvar, framför allt i punkterna 26 och 27 som kräver en "bindande tidtabell" för en gemensam försvars- och säkerhetspolitik som skall garantera EU:s yttre gränser. Inte heller kan jag acceptera att VEU skall integreras så att EU i fortsättningen kan vidta åtgärder med hjälp av trovärdiga militära medel. Inget undantag görs för artikel 5, som stadgar ömsesidig skyldighet att ingripa militärt om en annan medlemsstat blir angripen. Sverige är militärt alliansfritt, syftande till neutralitet i krig, och kan under inga omständigheter delta i ett gemensamt militärt försvar.
Jag anser att en revidering av EU:s stadga endast skall kunna ske genom enhällighet i ministerrådet.
Slutligen anser jag att parlamentet borde koncentrera sig på de förändringar som måste till för att vi skall klara beslutsfattandet i ett utvidgat EU.
Betänkande (A5-0059/1999) av Pirker

Maes
Herr talman! Jag avstod från att rösta vid omröstningen om betänkandet angående Eurodac. Jag röstade inte för, eftersom förfarandet och ett antal regler inte är godtagbara. Jag tycker nämligen att det är synd att inte tagit vara på möjligheten att skaffa en bredare enighet i det här viktiga ämnet. Det är nämligen nödvändigt att vi kan agera mot dem som kommer in över gränserna till Europeiska unionen med brottsliga avsikter och fingeravtryck kan vara ett medel för det. Av den anledningen har jag avstått från att rösta om några avgörande ändringsförslag fastän jag är ense med grundinställningen i min grupp som beklagar att alla dras över samma kam.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Schori och Theorin
. Vi vill framhålla att införandet av ett system för att jämföra asylsökandes fingeravtryck i sig inte är en garanti för att uppnå en eftersträvad human och generös asylpolitik, som innebär att medlemsländerna solidariskt ger asylsökande rätt till en fristad. För att uppnå en sådan asylpolitik krävs andra åtgärder och djupgående insatser för att öka samsynen mellan medlemsländerna om behovet av en generös och human asylpolitik. Vi anser däremot att inrättandet av Eurodac skall ses i ljuset av möjligheten att uppnå en sådan human och generös asylpolitik inom Europeiska unionen.
Med de ändringar i kommissionens förslag som kommer till uttryck i betänkandet, innebärande att minderåriga inte kan utsättas för registrering och stärkandet av rätten till personlig integritet, finner vi skäl att ställa oss bakom betänkandet.

Blak
. (DA) Den danska delegationen utrycker sitt fulla stöd till inrättandet av Eurodac för jämförelse av asylsökandes och vissa andra utlänningars fingeravtryck. Eurodac kommer att bli ett viktigt instrument för säkerställande av en effektiv funktion av Dublinkonventionen. I och med den valda rättsliga grunden till förordningen har vi - med respekt för det danska undantaget på det rättsliga området - avstått från att rösta vid den slutliga omröstningen. Vi har med stor tillfredsställelse noterat att den danska regeringen vid rådets (rättsliga och inrikes frågor) sammanträde den 29 oktober 1999 meddelade att man fullt ut vill delta i Eurodac-samarbetet på ett mellanstatligt plan.

Figueiredo
 - (PT) Med argumentet om att det är nödvändigt att förenkla genomförandet av Dublinkonventionen, försöker rådet återuppta tidigare försök att inskränka medborgarnas grundläggande rättigheter i tredje land genom att skapa en mekanism för att ta fingeravtryck, kontrollerad av en central enhet, vilken inte enbart skulle omfatta flyktingar och asylsökande, utan alla medborgare i tredje land som uppehåller sig olagligen inom unionen.
Det är ett blint försök från rådet att utsätta de grundläggande rättigheterna för fara, genom att inkludera barn från 14 år.
Men även med de små förändringar som antogs i Europaparlamentet, med en åldersgräns på 18 år, och en begränsning av antalet jämförelser av fingeravtryck för att undvika fler möjligheter till misstag, är detta förslag inte godtagbart, då det syftar till att skapa en fästning Europa, stängd för övriga medborgare.
Som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden tagit upp, kan bara fingeravtryck, under normala omständigheter, tas på brottslingar eller människor som misstänks för straffbara handlingar, och inte på asylsökande, flyktingar eller medborgare i tredje land som uppehåller sig olagligen inom eller vid gränsen till en medlemsstat.
Skyddet av de grundläggande rättigheterna för de människor det handlar om kräver alltså att man inte går vidare med att skapa ett centralt kontrollsystem för personuppgifter, eftersom ingen av dessa människor av princip kan behandlas som en brottsling eller misstänkt.
Vad värre är, inga åtgärder är föreslagna för att kontrollera och skydda uppgifterna, vilket gör att frågan fortfarande är öppen om hur man skall garantera tillämpningen av avskräckande och effektiva sanktioner mot åtgärder som inte har centralenhetens tillstånd.
Detta är skälet för min röst emot.

Lang
. (FR) Vi röstade emot Pirkerbetänkandet, huvudsakligen av tre orsaker.
Först och främst för att ändringsförslagen till förslaget till förordning är alldeles för släpphänta. Därefter för att förordningen i sig skandalöst nog och till min djupa skam utesluter lagring av fingeravtrycken från de illegala invandrare som kontrolleras på unionens territorium. Slutligen för att det i texten anges att förvaltningen av Eurodac-systemet skall överlämnas till en handfull tjänstemän på kommissionen.
Ni har förstört de inre gränserna. Genom att bygga upp ett Europa från Bryssel, Maastricht och Amsterdam har ni upprättat ett område med stor osäkerhet där illegala invandrare, narkotika, all möjlig och mångfaldig trafik samt brott rör sig fritt huller om buller. De åtgärder som ni nu föreslår, inte bara genom Pirkerbetänkandet utan också genom betänkanden om narkotika och förfalskning av resehandlingar, är obetydliga inför omfattningen av de faror som ni utsätter de europeiska medborgarna för.
Den enda lösningen är att återinföra kontroll vid gemenskapens inre gränser, ge medlemsstaternas polisavdelningar de mänskliga, finansiella och materiella medlen för att genomföra uppdraget att skydda hederliga människor samt avstå från att ge de oansvariga i Bryssel någon som helst befogenhet i fråga om polis, rättvisa samt utlänningars inträde och vistelse.

Swiebel
. (NL) Härmed förklarar den nederländska delegationen i PSE att den inte kan instämma med det i dag godkända Pirkerbetänkandet om förslaget till rådets förordning om inrättande av "Eurodac" för jämförelse av fingeravtryck från asylsökande och vissa andra invandrare. Genom att utvidga Eurodac-systemet till andra grupper invandrare än asylsökande tar man ett steg i en, enligt vår fasta övertygelse, icke godtagbar riktning.
(Sammanträdet avbröts kl. 14.35 och återupptogs kl. 15.05.)

DEBATT OM AKTUELLA OCH BRÅDSKANDE FRÅGOR
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den aktuella och brådskande debatten om frågor av större vikt.

2000-problemet: Den civila och militära nukleära sektorn
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om fyra resolutionsförslag om 2000-problemet: de militära, civila och nukleära sektorerna:
B5-0268/1999 av Plooij-van Gorsel för ELDR-gruppen om 2000-problemet och möjliga konsekvenser för Europa,
B5-0279/1999 av Theorin för PSE-gruppen om 2000-problemet och att ta alla kärnvapen ur stridsberedskap (B5-0276/1999),
B5-0292/1999 av Hautala, Lucas med flera för Verts/ALE-gruppen om 2000-problemet och möjliga konsekvenser för Europa (B5-0292/1999),
B5-0303/1999 av Chichester, Morillon med flera för PPE-DE-gruppen om 2000-problemet och dess möjliga effekter.

Plooij-van Gorsel
Herr talman, kolleger, herr kommissionär! Vi är nu 43 dagar från den 1 januari 2000. Ett datum som många längtansfullt ser fram emot. För att i lugn och ro kunna låta korkarna knalla vid sekelskiftet behövs dock snarast målmedvetna europeiska åtgärder, framför allt inom kärnenergi- och kärnvapensektorn.
I Europeiska unionen och i Förenta staterna togs problemen tidigt på allvar. I Central- och Östeuropa var det inte fallet i lika hög grad. Det är främst en uppgift för International Atomic Energy Association (IAEA) att ta sig an millennieproblemet inom kärnenergisektorn. Detta FN-organ är det organ som skall behandla världsomspännande kärnenergiproblem. IAEA har dock sagt sig inte ha tillräckligt med pengar för riktat stöd till lösningen av problem i de central- och östeuropeiska länderna. Det är frågan om de här länderna själva ger ut tillräckligt med pengar för att lösa millennieproblemet. Främst Ryssland balanserar på randen till konkurs.
Parlamentet ställde tidigare i år frågor till den dåvarande kommissionären van den Broek om Europeiska unionens uppgift i detta gränsöverskridande problem. Hans svar var att IAEA gjorde en inventering av de förväntade problemen. Nu har jag alltså tre frågor till kommissionären.
För det första, har kommissionen fått in resultaten av den här inventeringen? Om ja, skulle jag vilja be kommissionären att göra en sammanfattning av den. För det andra, förhandlar kommissionen med regeringarna i Central- och Östeuropa? Vilka konkreta åtgärder blir resultatet av dessa? För det tredje, hur höga är de kostnader det kan medföra för Europeiska unionen. Jag tackar så mycket och väntar på ert svar.

Theorin
Herr talman! Kärnvapen är det kalla krigets vapen, men trots att det kalla kriget är slut, finns kärnvapen fortfarande kvar. Tusentals av dessa vapen finns på flygplan, på fartyg och på land omedelbart stridsberedda, trots att inga hot finns om kärnvapenanvändning. Att ha kärnvapen beredda att omgående skickas iväg är en mycket farlig situation, framför allt för att kärnvapen då kan utlösas av misstag. Detta har varit nära att ske vid ett flertal tillfällen. Så sent som 1995 misstolkade ryssarna en norsk försöksraket för amerikanska kärnvapen och utlöste fullskalig stridsberedskap i Ryssland. Mitt i natten tvingades man väcka Jeltsin, men till all lycka upptäcktes misstaget innan Jeltsin beslöt att avfyra kärnvapen.
Risken för kärnvapenkrig av misstag var ett av skälen till Canberrakommissionens förslag att alla kärnvapen skulle tas ur omedelbar stridsberedskap. Detta drevs inte minst av den förre chefen för USA:s strategiska kärnvapen, general Lee Butler, som själv bokstavligen haft tummen på avfyraren under många, många år. Han visste hur nära vi varit att utlösa ett kärnvapenkrig av misstag.
Det andra kravet vi ställde för att minska risken för kärnvapenkrig var att alla kärnvapen borde skiljas från sina vapenbärare, så att tillräcklig tid gavs för seriösa politiska överväganden. Dessa två krav bör omgående verkställas. Skälen är att datafel i kärnvapensystemen just vid millennieskiftet av misstag kan leda till kärnvapenkrig. Varningssystemen som är ett komplext nätverk av satelliter, infraröda detektorer och horisontell radar förlitar sig huvudsakligen på det kommersiella elnätet. Även om Pentagon har dubbelcheckat miljoner datakomponenter, kan man inte garantera full säkerhet; det kan man inte heller göra i Ryssland. På grund av dessa allvarliga brister i sitt förvarningssystem kan Ryssland under tre timmar om dagen inte upptäcka amerikanska interkontinentala missiler.
Också kärnkraften förlitar sig på det kommersiella elnätet för att hålla exempelvis kylvattnet igång och kyla ned den radioaktiva kärnan och det använda kärnbränslet. Om bara en del av detta skyddsnät genom datamissar slås ut, kommer den uppskattningsvis 100 ton tunga uraniumkärnan i reaktorn att smälta inom två timmar, om de två reservdieselgeneratorerna inte fungerar. Tyvärr är dessa reservdieselgeneratorers tillförlitlighet endast 85 procent.
Vad som nu måste ske är att världens kärnvapenländer måste ta sina kärnvapen ur omedelbar stridsberedskap och separera stridsspetsarna från vapenbärarna, åtminstone under millennieskiftet. Storbritannien har redan tagit ett sådant beslut. Också kärnkraften måste tillfälligt stängas eller ha skyddsmekanismer över millennieskiftet. Det är detta som resolutionen handlar om. Ett beslut om att ta alla kärnvapen ur omedelbar stridsberedskap och skilja stridsspetsarna, alltså kärnvapnen från vapenbärarna, kan samtidigt bli början till en seriös kärnvapennedrustning.

Schröder, Ilka
Herr talman, mina damer och herrar! Jag understöder föreliggande kompromissförslag till millennieproblemet. Tyvärr räcker inte denna resolution för att tillfredsställa alla viktiga aspekter på detta tema. Med anledning härav kommer jag i huvudsak att diskutera tre punkter som är av stor vikt.
Den japanska regeringen har uppmanat befolkningen att köpa upp ett förråd. Detta visar att den risk som 2000-problemet är förknippat med inte går att beräkna, vilket naturligtvis också gäller Europa. Här är det mycket viktigt att ge instruktioner och att diskutera vad som skulle kunna hända.
För det andra,: Varför ger inte EU något svar på de 27 afrikanska staternas förtvivlade rop på hjälp som kom den 21 oktober i år? Även de fordrar hjälp från industriländerna vid bemästrandet av 2000-problemet.
För det tredje: Den intressanta frågan är varför de över huvud taget har fått det här problemet. Detta gäller inte bara för Afrika utan även för andra länder i de övriga två tredjedelarna av världen. I alla diagnoser och diskussioner om detta problem, har inte utvecklingsländerna någon betydelse. Men just dessa länder drabbas hårdast av datumomställningen, eftersom de har fått gamla datorer av de rika länderna i nord och dessa datorer är inte anpassade till millennieskiftet. De graverande konsekvenserna av detta är att livsmedelsförsörjningen inte är säkrad och att den inre stabiliteten i många länder hotas.
43 dagar före millennieskiftet har vi ännu långt kvar till en lösning av problemen. Här visar sig också de negativa sidorna med informationsteknologins så kallade global village. Gamla datorer överlåts och det gör även ansvaret. Jag väntar mig ett snabbt agerande. Det gäller dock inte 2000-problemet, för nästa problem står redan för dörren. Många datorer har inte datumet den 29 februari år 2000 lagrat. Alla människor pratar om 2000-problemet, men det här problemet tar man över huvud taget inte upp och just därför att ingen är förberedd kan detta problem få ännu värre följder.
(Applåder)

Morillon
Herr talman! När man bad mig att delta i debatten var min första reaktion negativ, för jag ansåg i så hög grad att denna förskräckelse kom från överdrivna millenniefantasier från lobbygrupper för vilka det i hög grad hade varit lönsamt, inbegripet genom att ibland finansiellt exploatera kundkretsens lättrogenhet.
Att jag till slut accepterade att delta i den resolution som kommer att gå till omröstning hos våra kolleger beror på att jag har kunnat mäta den verkliga känslan hos en del av världens allmänna opinion. Denna förskräckelse tillsammans med vår kollegas inlägg om den japanska regeringens reaktion samt andra internationella organisationer som manar befolkningarna till försiktighet och att lägga upp förråd inför den tillkännagivna undergången i världen stärker mig i tanken på att de försiktighetsåtgärder, som rekommenderas av parlamentet, kan med sitt förutseende lugna rädslan och således vara till nytta.

Doyle
En anläggnings ålder eller placering är ingen garanti för att den är 2000-säker, och verkligen inte heller en utformning enligt alla konstens regler. Jag skulle inte vilja vara i denna byggnad vid midnatt den 31 december - om endast 43 dagar. Hissar, brandlarm - vad, om något, kommer att fungera? Mitt skämtande har en allvarlig underton. Det räcker att fundera på detta. Detta är en toppmodern anläggning som har kostat miljoner.
På Irland har flera regeringar efter varandra till Storbritanniens regeringar uttryckt sin oro för olycksfrekvensen vid BNFL-anläggningarna, speciellt olycksfrekvensen vid Sellafield på Storbritanniens minst tätbefolkade västkust, bara några kilometer från vår mest tätbefolkade östkust på andra sidan vattnet. Skratta ni, herr talman, men jag menar allvar. Jag tänker inte på en större trolig olycka och jag vill inte vara någon olyckskorp. Men jag måste få min bristande tilltro till den brittiska kärnkraftsindustrins säkerhetshistoria tagen till protokollet. Som en suverän kärnkraftsfri nation har vi på Irland rätt till självbestämmande vad beträffar vårt folks hälsa och miljö. Samråd och kommunikation mellan våra två länder om det brittiska kärnkraftsprogrammet under åren har inte fungerat. En viss nedlåtande arrogans har varit tydlig trots informationsåtgärder om Sellafield under de senaste åren.
Jag skall avsluta med att säga att alla kärnkraftsnationer klart och ärligt måste lägga fram sina program för övergången till år 2000 för att försäkra sina egna nationer och grannländerna om att de har en beredskap. Även på detta sena stadium är det bättre att vi känner till problemen än att vi sticker huvudet i sanden.

Lucas
Det första jag vill säga är hur varmt jag välkomnar denna parlamentsresolution. Detta kommer att skicka en klar signal över världen om hur allvarligt vi tar på 2000-problemet, och det kommer förhoppningsvis att fungera som ett föredöme för andra. Emellertid håller tiden uppenbarligen på att ta slut. Detta innebär att oavsett hur goda intentionerna än är nu finns det risk för misslyckanden. Särskilt de många datorförbindelserna mellan länderna, speciellt i västvärlden, gör det omöjligt att förutse exakt vilka fel som kan uppstå och var de kan inträffa. Ju mer integration, desto större oförutsägbarhet.
Även situationen i Östeuropa är långt ifrån lugnande. Bristen på information därifrån gjorde kommissionen betänksam så sent som i juni i år, och situationen blir mer oroande ju längre österut man kommer. Det säkraste är att stänga av dessa anläggningar vid millennieskiftet, men hur kan Litauen stänga av 75 procent av sin elkraftsproduktion som kommer från Ignalina? Genom att låta människor sitta i mörkret utan vatten? Västvärlden måste erbjuda hjälp, så jag välkomnar särskilt resolutionens uppmaning till OECD-länderna att avsätta resurser för detta.
Jag skall avsluta mycket kort med en anekdot som skulle vara lustig om läget inte vore så allvarligt. Förenta staterna och Ryssland riggade nyligen upp några heta linjer mellan sig, så att de skulle kunna uppehålla en förbindelse om 2000-problemen, och i alla de sju heta linjerna som installerades upptäckte man 2000-problem! Ingenting kommer att vara säkert under de kommande veckorna och vi måste handla nu för att minska riskerna världen över. Jag välkomnar det bidrag denna resolution kommer att ge till detta arbete.

Lamy
. (FR) Herr talman! Jag skall besvara era frågor och svara på uttalandena om de frågor som omfattas av kommissionens befogenhet.
Vi ser situationen i medlemsstaterna, kandidatländerna med kärnkraft och de nya oberoende staterna på följande sätt. Låt mig bara inledningsvis meddela er att i verkligheten använder mycket få kärnkraftverk, till och med i de mest utvecklade länderna, elektroniska system för den väsentliga delen av säkerhetssystemen.
Våra medlemsstater med kärnkraftverk arbetar på frågan sedan åtminstone två år tillbaka och de informationer vi har anger att de korrektiva åtgärderna nu är praktiskt taget avslutade liksom allt arbete rörande planeringen för nödåtgärder. Kommissionen har i denna fråga uppmuntrat till utbyte av kunskaper och bästa metoder, men vi har inte ansett att det var nödvändigt att ingripa ytterligare i våra verksamheter med medlemsstaterna
Detsamma gäller inte för vissa länder i Central- och Östeuropa och vissa nya oberoende stater, vars svar på problemet har varit långsammare. En del har faktiskt bara börjat att itu med problemet i slutet av 1998. Dessa länder har fått stöd i arbetet av Internationella atomenergiorganet som har sett över deras undersökningar om problemets omfattning när det gäller ett avsevärt antal kraftverk. Plooij-van Gorsel anspelade på det arbete som hittills genomförts och här kommer mitt svar: atomenergiorganets arbete och arbetet av de länder som driver kraftverken har inte avslöjat något "bug"problem beträffande de system som är väsentliga för säkerheten.
Kommissionen har lämnat extra hjälp åt vissa ägare av kärnkraftverk. Vi har finansierat uppdrag av experter från unionen i tre kärnkraftverk i Ryssland och tre kärnkraftverk i Ukraina. Vi erbjöd dessutom hjälp åt myndigheter för kärnkraftsbestämmelser från och med början av innevarande år och vi stöder nu projekt av den typen i Bulgarien, Slovakien och Ryssland.
Trots att inte någon del av de avgörande säkerhetssystemen är angripen skulle vissa andra system, i synnerhet de som informerar operatören, kunna vara angripna och om det blir fel på dem skulle det indirekt hota kärnsäkerheten genom att överanstränga operatörerna, såsom det har angetts. Enligt de informationer vi förfogar över tror vi att länderna i Central- och Östeuropa i allmänhet har gjort goda framsteg när det gäller att korrigera systemen. De nya oberoende staterna i f.d. Sovjetunionen går jämförelsevis mycket långsammare framåt med sina botåtgärder, men samtliga säger att arbetet kommer att vara avslutat i slutet av detta år. Vi stöder dessa saneringsinsatser genom att bidra till verksamheterna vid två vetenskapliga och tekniska centra, i Moskva och Kiev, och vid behov är vi beredda att lämna ytterligare bidrag till dessa program, eftersom, såsom ni sade i debatten, vi nu är framme vid övergången till år 2000 och huvudsaken var att vi började bry oss om det i rätt tid.
Det var både mitt svar och vårt bidrag till lösningen av detta viktiga problem.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Östtimor
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om fem resolutionsförslag om Östtimor:
(B5-0271/1999) av Maaten för ELDR-gruppen om situationen i Östtimor,
(B5-0273/1999) av Figueiredo, Miranda med flera för GUE/NGL-gruppen om situationen i Östtimor,
(B5-0280/1999) av Seguro för PSE-gruppen om situationen i Östtimor,
(B5-0289/1999) av Queirò för UEN-gruppen om situationen i Östtimor,
(B5-0299/1999) av Hautala, McKenna med flera för Verts/ALE-gruppen om situationen i Östtimor.

Seguro
Herr talman! Än en gång har alla politiska grupper lyckats nå en överenskommelse och lägga fram ett gemensamt resolutionsförslag om Timor.
Detta resolutionsförslag utgör en tydlig signal till det internationella samfundet om att, trots att nyheterna om Timor har försvunnit från de största europeiska tidningarna eller upphört som förstanyhet i de största TV-kanalerna i Europa, så måste det internationella samfundet och Europeiska unionen fortsätta att uppmärksamma problemet.
För det första därför att den mänskliga värdigheten och de mänskliga rättigheterna fortfarande kränks för de timoreser som är flyktingar i andra områden på Timor, främst på västra Timor, och som vill återvända till Östtimor, och det är nödvändigt att Indonesiens myndigheter mycket snabbt underlättar de humanitära insatserna, främst från de icke-statliga organisationernas sida.
För det andra är det nödvändigt med en bättre övervakning från de fredsbevarande styrkorna vid gränsen, för att timoreserna som har rätt att återvända till Östtimor skall kunna göra det under säkra förhållanden. Det är också nödvändigt att straffa de ansvariga för massakrerna och angreppen på mänskligheten, inte bara för att skapa rättvisa på Timor utan för att detta också skall utgöra ett exempel i andra delar av världen, där värdigheten och framför allt livet, vilka enligt vår mening är okränkbara rättigheter, tyvärr fortfarande utsätts för kränkningar.
Slutligen, herr talman, är vår intention att kommissionen och rådet skall kunna förena fördömandena och de politiska talen med ett tillräckligt ekonomiskt och tekniskt stöd till självständighets- och återuppbyggnadsprocessen på Östtimor. Det är därför Europeiska socialdemokratiska partiets grupp skriver under denna resolution och detta var också skälet till mina ord.

McKenna
Jag skulle vilja instämma till fullo i vad föregående talare sade. Vad situationen i Östtimor beträffar måste vi verkligen utöva så kraftiga påtryckningar som möjligt på de indonesiska myndigheterna, eftersom de tycks vända dövörat till inför mycket av det som händer där. Indonesien måste försöka stoppa milisen och dess aktiviteter i området. Sedan har vi också UNHCR:s farhågor för att situationen rent av kommer att förvärras. Det gäller inte bara Östtimor, utan också Västtimor där det fortfarande finns ett stort antal flyktingar - uppskattningsvis 250 000. Vad de internationella organen beträffar måste vi tillse att UNHCR:s repatrieringsprogram kan fortskrida utan några störningar. Det har nämligen förekommit ett antal händelser på senaste tiden som tyder på att man med avsikt försöker sabotera UNHCR:s repatrieringsprogram. Det är viktigt att detta program får fortsätta. Indonesien måste underlätta biståndsorganisationernas och de internationella styrkornas arbete så att området kan återfå fred och stabilitet.
Vi i Europeiska unionen uppmuntrade alla, tillsammans med Förenta nationerna, östtimoreserna att utöva sin rösträtt i folkomröstningen. Det som hände efter denna var fullständigt och totalt oacceptabelt, om än förutsägbart. Det förutsågs faktiskt långt innan det inträffade, och åtgärder borde ha vidtagits mycket tidigare för att förhindra dessa grymheter och att oskyldiga människor mördas. Olyckligtvis miste ett stort antal människor sina liv till följd av det internationella samfundets oansvariga attityd. Sedan dess har vissa länder vaknat upp och insett att de inte längre kan stå bredvid och titta på utan att göra något när Indonesien med den lokala milisens hjälp mördar och jagar ut östtimoreserna ur deras land. Det är dags att de får rätt till självständighet - det var det de röstade för. Europeiska unionens medlemsstater måste stödja dem - inte bara med ord, utan även med finansiellt bistånd.

Figueiredo
Herr talman! Utvecklingen på Östtimor måste även fortsättningsvis få all uppmärksamhet från Europeiska unionens institutioner. Trots de positiva åtgärder som har vidtagits efter parlamentets resolution den 16 september, främst genom ankomsten av FN:s internationella freds- och säkerhetsstyrka, Interfet, är den humanitära säkerhetssituationen fortfarande allvarlig, såväl på Östtimors område, där det är viktigt att få fram medel för att stödja återuppbyggnaden, som för de nära 250 000 personer som tvångsfördrivits till Indonesien, framför allt till västra Timor.
Det är alltså viktigt att Europeiska unionen, medlemsstaterna och hela det internationella samfundet bibehåller ett starkt tryck på de indonesiska myndigheterna, så att de så snart som möjligt avväpnar och kontrollerar de så kallade miliserna och skapar de nödvändiga säkerhetsförutsättningarna för flyktingåtervändandet till Östtimor, vars territoriella integritet måste respekteras helt och hållet.
Det är också viktigt att gå från ord till handling. Och att det humanitära och finansiella biståndet till Östtimor genomförs. Det är oacceptabelt att Europeiska unionens utlovade bistånd dröjer, trots rådets och kommissionens löften. Även om godkännandet av en budgetpost för de närmaste åren är positiv, är det viktigt att den förses med nödvändiga anslag till ekonomiskt och finansiellt stöd till återuppbyggnaden och Östtimors övergång till självständighet.
Slutligen är det viktigt att åter betona att besluten i självständighetsprocessen på Östtimor skall fattas av dess folk. I respekt för landets självständighet, varför besluten om nuet och dess framtid bör fattas i tätt samarbete med Östtimors nationella motståndsråd, skall inte de internationella organisationerna ersätta Östtimors befolkning utan ge den allt sitt stöd.
Här finns också en vädjan till medlemsstaterna, Europeiska unionens institutioner och hela det internationella samfundet att hela tiden ha stödet till Östtimors folk på sin dagordning, och att ta de inledande stegen för ett internationellt erkännande av Östtimors stat och upprättande av diplomatiska förbindelser.

Costa Neves
Herr talman! Denna vecka påbörjas FN:s arbete på Östtimor för övergången till UNTAET. Den får ingen lätt uppgift. Förseningar som förvärrats av de indonesiska väpnade styrkornas hämndlystna förstörelse, att det handlar om ett litet geografiskt område tillsammans med omständigheten att det finns en annan halva på ön, samexistens med mäktiga grannar och intressen samt avsaknad av en administration, är element som bidrar till uppgiftens svårighet och visar hur nödvändigt timoresernas deltagande är, och hur viktig den internationella solidariteten är.
De närmaste två åren måste bli en framgång. Man måste skapa ett minimum av infrastruktur, lägga grunden för en produktiv sektor, införa en administration, vilket saknas nu, och göra det med hänsyn till timoresernas vilja och deltagande. De vet vad de vill och har rätt att vara med från början att bygga upp sitt land.
När det gäller den internationella solidariteten har det påpekats att den gemensamma undersökningsdelegationen, vilken samordnades av Världsbanken med deltagare från kommissionen, har avslutat sitt arbete i området. En uppskattning av återuppbyggnadskostnaderna har gjorts - 250 miljoner euro under tre år -, och en givarkonferens skall genomföras den 17 december.
Även för detta parlament är de framtagna uppgifterna mycket användbara. Jag vill påpeka att vi redan efter folkomröstningen den 30 augusti uttryckte vår vilja att Europeiska unionen aktivt skulle delta i återuppbyggnadsarbetet. I enlighet med denna vilja fastställde vi, när vi tog ställning till budgeten för år 2000 i första behandlingen, en specifik post av flerårig karaktär på 30 miljoner euro till återuppbyggnaden av Östtimor, ett belopp som bör uppdateras utifrån den information den gemensamma undersökningsdelegationen har tagit fram.
För att avsluta vill jag understryka den dramatiska situationen för de 250 000 flyktingarna utanför Östtimor: för tiotusentals av dessa är vistelseorten okänd, bland de man känner till är det övervägande kvinnor och barn, flyktinglägren behärskas av samma miliser som, efter att ha terroriserat Östtimor, nu fortsätter på indonesiskt territorium. Indonesien håller under tiden landgränserna stängda. Situationen är ohållbar och berör en tredjedel av Östtimors befolkning, vilken har rätt att fritt, och efter att ha informerats, få välja om den vill stanna kvar i Indonesien eller återvända till Östtimor.

Queiró
Herr talman! Jag skulle här, för Gruppen Unionen för nationernas Europa, och som författare till denna resolution, vilja ansluta mig och säga att det är av största vikt att behålla frågan om Östtimor på den internationella dagordningen.
Det råder inga tvivel om att svårigheterna ännu är många, på det humanitära området såväl som för återuppbyggnadshjälpen, och för att man fortfarande kan iaktta allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, framför allt på västra Timor genom milisernas verksamhet, vilka har hindrat flyktingarna att samlas och återvända till sina hem och sina trakter på Östtimor.
Detta är de skäl som gör att jag är helt enig med denna resolution, och att jag också på nytt vill framhäva behovet av en konkret undersökning om ansvaret för de inträffade massakrerna, och av att straffa de ansvariga i lämpliga rättsliga instanser. Jag skulle också vilja framhäva förslaget om att skicka en ny delegation från Europaparlamentet till Östtimor, just för att på plats se hur återuppbyggnadsprocessen framskrider och för att få nödvändiga detaljer som gör det möjligt att bibehålla Östtimor som en fråga som stöds enhälligt av alla europaledamöter.

Maij-Weggen
Herr talman! Situationen i Östtimor vändes visserligen tack vare maktbytet i Indonesien och tack vare fredsstyrkorna men för de vanliga medborgarna i Östtimor och för de flyktingar som fortfarande sitter fast i Västtimor är situationen fortfarande mycket oroväckande. Det gäller kanske inte för den politiska situationen. Östtimors självständighet respekteras verkligen nu. Det gäller dock mycket mer för den humanitära situationen och för rättssituationen som ännu inte har lösts alls.
UNHCR gör visserligen sitt bästa för att föra tillbaka människor men motarbetas ofta. UNAMET gör sitt bästa för att skydda människorna, men militärerna är fortfarande aktiva. Vad som verkligen behövs är en snabb internationell undersökning av det som hänt, en internationell tribunal för att skipa rättvisa och framför allt för att straffa mördarna.
Vad som också behövs är hjälp till återuppbyggnad, en snabb hjälp eftersom regntiden är i antågande. Exakt hur mycket pengar har nu kommissionen egentligen anslagit till den här situationen? Herr talman! Nu när vi ändå pratar om Indonesien och tragedierna där så kan jag kanske också få en reaktion på det som vi fastställde i vår resolution i början av oktober, nämligen att situationen på Moluckerna också blir ohållbar. Även där finns 70 000 flyktingar, 500 döda och även där är det tal om en rättssituation där milisen ofta står för rättsskipandet. Vi har bett om hjälp och vi har egentligen inte fått någon reaktion på det.
Herr talman! Den indonesiska regeringen verkar vara känslig för den internationella kritiken. Jag tror att det därför vore bra om både kommissionen och parlamentet agerade aktivt gentemot Indonesien. Det vore bra om kommissionen skulle göra ett besök där för att se efter och prata med alla parter. Jag håller också med om det som sades alldeles nyss, nämligen att det även måste sändas en delegation från Europaparlamentet till Östtimor och kanske också till Moluckerna för att se efter vad som precis håller på att hända i de här områdena. I varje fall får det här ämnet inte på länge försvinna från dagordningen, civilbefolkningen i det området har det nämligen fortfarande mycket svårt.

Lamy
. (FR) Återupprättandet av Östtimor utgör till sin omfattning och med sin politiska specificitet en viktig uppgift för oss, liksom för hela det internationella samfundet.
Vi måste alla inom FN:s ram bidra till en helhetslösning av problemet, inbegripet när det gäller mänskliga rättigheter och införandet av en ny stat. Jag gläder mig i det sammanhanget åt ankomsten till Östtimor av Sergio Vieira de Mello, FN:s nya administratör, i tisdags. Jag tror att vi bara kan önska honom, på kommissionens för min del, parlamentets och unionens vägnar, att lyckas med detta svåra uppdrag.
Ni vet att kommissionen åtagit sig fullt ut att ta ansvar för humanitära och återupprättande åtgärder. Till svar på Maij-Weggens fråga om humanitärt bistånd: ECHO har hittills använt fem miljoner euro och ett nytt beslut avseende tio miljoner euro är på väg för att förbättra det arbete som utförs på platsen. Vi har svarat på de internationella vädjandena och för närvarande lämnat motsvarande omkring 8,5 miljoner euro till livsmedelsbistånd. Det är inte litet och vi försöker dosera biståndet i förhållande till den lokala upptagningsförmågan.
Den prioritet som vi ger åt stödet till Östtimor kommer att tydligt uttalas och ni får svar på ert förslag, Maij-Weggen, genom det besök som min kollega Nielsen kommer att avlägga i Östtimor och Västtimor i slutet av månaden. Vi kommer att finnas på plats i slutet av månaden genom den ansvariga kommissionsledamoten personligen.
Enligt våra informationer sköter FN effektivt de storskaliga åtgärderna i Östtimor. Hemsändning av fördrivna personer pågår: i förrgår hade omkring 65 000 av det totala antalet fördrivna personer återvänt och den indonesiska regeringen försäkrade oss att processen med frivillig hemsändning skulle vara avslutad inom hundra dagar.
När det gäller fortsättningen kommer det naturligtvis att vara i allra högsta grad viktigt att Östtimors befolkning själv deltar i alla aspekter av återupprättandeprocessen och utvecklingsprocessen. Såsom ni betonade, kommer vid sidan av skapandet av grundvalar för ekonomi, framträdandet av en politisk makt som är vuxen sin uppgift och utveckling av nödvändiga institutioner att vara väsentliga beståndsdelar. Efter oberoendet är det regeringens sak att inta en ståndpunkt i fråga om utrikespolitik, i synnerhet när det gäller en eventuell anslutning till Lomékonventionen.
Det var de informationer som jag ville ge till svar på era frågor.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Maij-Weggen
Herr talman! Kommissionär Lamy har ännu inte svarat på vad som hänt med den resolution om området norr om Timor som vi lämnade in i början av oktober. Det ställdes det också frågor om. Jag skulle gärna vilja veta när vi kan få en reaktion, befolkningen väntar nämligen på det. Situationen är inte lika allvarlig som på Timor men försämras allt snabbare.

Talmannen
Fru Maij-Weggen, ni har varit ledamot av detta parlament länge. Ni känner till arbetsordningen. Vi har mycket strikta tidsramar för brådskande frågor. Detta är inte en frågestund, utan en debatt. Kommissionären kan välja att svara på vilka delar av debatten han vill. Jag är säker på att han gärna skulle ge er ett svar på er fråga privat.

Mänskliga rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om 18 resolutionsförslag om mänskliga rättigheter:
Moratorium om dödsstraff - (B5-0272/1999) av Malmström för ELDR-gruppen om införandet av ett världsomfattande moratorium om dödsstraff,
(B5-0274/1999) av Wurtz, González Álvarez med flera för GUE/NGL-gruppen om dödsstraff i världen och fallet Mumia Abu Jamal,
(B5-0282/1999) av Karamanou för PSE-gruppen om avskaffande av dödsstraff och annullering av beslutet av avrätta Mumia Abu-Jamal och Larry Robinson,
(B5-0283/1999) av Schori, Dìez González med flera för PSE-gruppen om införandet av ett världsomfattande moratorium om dödsstraff,

(B5-0284/1999) av Díez González och Barón Crespo för PSE-gruppen om dödsdomen i USA mot Joaquín José Martínez, en europeisk medborgare,
(B5-0287/1999) av Galeote Quecedo, Salafranca Sánchez-Neyra med flera för PPE-DE-gruppen om dödsdomen mot José Joaquín Martínez,
(B5-0297/1999) av Wuori, Knörr Borrás med flera för Verts/ALE-gruppen om ett moratorium om dödsstraff,
(B5-0306/1999) av Salafranca Sánchez-Neyra, McCartin med flera för PPE-DE-gruppen om införandet av ett världsomfattande moratorium om dödsstraff.
Respekten för serber och andra minoritetsgrupper i Kosovo- (B5-0270/1999) av Haarder och Malmström för ELDR-gruppen om respekten för serbers och andra minoriteters rättigheter i Kosovo,
(B5-0275/1999) av Korakas, Alavanos med flera för GUE/NGL-gruppen om serbiska minoriteters och romers situation i Kosovo,
(B5-0281/1999) av Schori, Sakellariou med flera för PSE-gruppen om situationen i Kosovo,
(B5-0298/1999) av Cohn-Bendit, Gahrton med flera för Verts/ALE-gruppen om den serbiska minoritetens situation i Kosovo,
(B5-0304/1999) av Queiró för UEN-gruppen om skyddet av serber och andra etniska minoriteter i Kosovo,
(B5-0305/1999) av Morillon, Oostlander med flera för PPE-DE-gruppen om serbernas och andra nationella minoriteters situation i Kosovo,
Alexander Nikitin- (B5-0290/1999) av Vinci och González Álvarez för GUE/NGL-gruppen om fallet Alexander Nikitin,
(B5-0291/1999) av Haarder för ELDR-gruppen om den kommande rättegången mot Alexander Nikitin,
(B5-0295/1999) av Schroedter, Wuori med flera för Verts/ALE-gruppen om den kommande rättegången mot Alexander Nikitin,
(B5-0302/1999) av Oostlander, Posselt, Cushnahan, Grossetête och Lechner för PPE-DE-gruppen om den kommande rättegången mot Alexander Nikitin.
Moratorium om dödsstraff

Sylla
Herr talman, kära kolleger, jag skulle med några ord vilja säga er att min generation hade turen att inte behöva uppleva massakern av algerier i Paris 1961, kristallnatten den 9 november 1938 eller början av judeförföljelserna i olika länder i Europa och min generation hade framför allt turen att få uppleva slutet på apartheid i Sydafrika. Om människor reste sig vid varje etapp och sade: "aldrig någonsin mer", var det helt enkelt därför att de var övertygade om att det inte finns någonting allvarligare än brott mot individens fysiska integritet.
Denna princip som ligger till grund för Europa är nu förvisso ifrågasatt genom att dödsstraff tillämpas i ett stort antal länder i världen. Kina, den så kallade demokratiska republiken Kongo, Förenta staterna samt Iran innehar det tråkiga rekordet att ligga i tätlistan på de land som tillämpar dödsstraff. Enligt Amnesty International väntar 3 500 fångar på avrättning i Förenta staterna, där sextioåtta fångar avrättades förra året. I dessa länder där rätten till liv eller död över fångarna är desto mer outhärdlig som vi känner till de obetydliga budgetar som ägnas åt förebyggande politik och politik för sociala frågor. Jag föredrar att tycka såsom Victor Hugo att för att stänga ett fängelse räcker det med att öppna ytterligare en skola. Det finns inga tvivel om att de sjutton år som Mumia Abu-Jamal just har tillbringat i dödens korridorer efter en parodi på rättvisa har ett samband med att han är svart samt den kamp mot institutionell rasism och den yttrandefrihet som denna journalist har tillämpat genom att ha mod att avslöja den korruption som råder inom polisen i Philadelphia. På samma gång skulle Iran som avrättade sextiosex personer förra året vilja få oss att tro att det tiotal studenter som arresterats, tretton judar, skulle vara spioner.
Vi såg att den internationella mobiliseringen förhindrade Mumia Abu-Jamals avrättning som hade bestämts till den 2 december. Men avrättningen är bara uppskjuten för ögonblicket. Vi måste nu lyckas få det så att den slutgiltigt överges. Vi måste öka och intensifiera påtryckningarna på dessa länder och slå där det gör ont. Det är viktigt att de europeiska företagen vägrar investera i de stater i Förenta staterna och överallt i världen där man fortsätter att tillämpa dödsstraff. Europeiska unionens medlemsländer måste vägra utvisning av personer till ett land där man vet att ett dödsstraff väntar vid ankomsten. Att i dag kräva ett omedelbart och ovillkorligt avskaffande av dödsstraffet i hela världen betyder inte bara att främja mänsklig värdighet utan också att ge en mening åt den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter.
Herr talman, jag ingår i den generation som anser att man inte undertecknar konventioner mot tortyr och diskrimineringar bara för sitt eget nöjes skull.

Frassoni
Herr talman! De händelser som ledde till att förslaget om ett moratorium drogs tillbaka beskrivs och bedöms, i det betänkande som vi skall rösta om, på ett ganska neutralt och tämligen väluppfostrat sätt.
Jag fruktar att de skäl som ligger bakom att betänkandet drogs tillbaka är tvivelaktiga och att vi har att göra med mer ett slags bojkott än ett försvar av principer. Jag hoppas verkligen att parlamentet är vaksamt när det gäller den här frågan, för det är tydligt att vissa medlemsstater har uppträtt minst sagt tvetydigt, och därför är det logiskt att parlamentet - som när det gäller den här frågan alltid har varit ganska överens - fortsätter att vara vaksamt.
Vi i Gruppen De gröna noterar det som skett och även de tämligen ljumma formuleringarna i betänkandet, som vi ändå anser att det är viktigt att anta, om inte annat så för att peka på att här finns ett problem och att vi måste fortsätta vara aktiva. Men jag understryker ännu en gång att när det gäller denna fråga är Europeiska unionens osäkerhet uppenbar för alla, och jag tycker därför att vi borde uttrycka oss mycket tydligare än vad som har skett i betänkandet.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Med all rätt tycker jag att vi alltid klagar på att Europeiska unionen inte talar med en röst på den internationella scenen. Tvärtemot min kollegas uppfattning menar jag att vi den här gången kan känna oss mer än tacksamma för det faktum att Europeiska unionen enhälligt har lagt fram en resolution inför Förenta nationerna med en begäran om moratorium för dödsstraff. Det är tråkigt att initiativet inte var framgångsrikt, men vi hoppas bestämt att det skall nå framgång under detta sammanträdes gång.
Vad jag vill säga, herr talman, är att vi gjorde detta för att vi är övertygade om att alla människor har en omistlig rätt till att livet respekteras och denna rätt får varken vara okänd eller kränkas. Vi har alla sett de patetiska bilderna från den siste dödsdömda fången som avrättades av Floridas domstol. Därför kan ingen förvånas över att den förste som nämns i den gemensamma resolutionstexten är den spanske medborgaren - och följaktligen medborgare i Europeiska unionen - Joaquín José Martínez, vars straff vi vill se ändrat och dödsdomen upphävd.
En rad omständigheter har i det här fallet i vårt land givit upphov till en stark solidaritetsrörelse som givetvis såväl regering som alla politiska partier och övriga samhället har anslutit sig till. Jag vill påpeka att det under förfarandets gång har begåtts en rad oegentligheter, och det verkar som om försvarsadvokaten inte har fullgjort sina åtaganden. Herr talman, det allvarliga är dock inte att det har inträffat en massa saker, även om det är allvarligt att detta har kunnat hända, det allvarliga är inte heller att Förenta staterna leder det tråkiga och beklagansvärda rekordet av antalet avrättade personer som efter avrättning har visat sig vara oskyldiga. Det tråkigaste och det mest beklagansvärda är att dödsstraff existerar. Herr talman, därför måste vi, Europaparlamentet, i det här fallet och alla gånger något liknande inträffar manifestera ett fast och orubbligt åtagande gentemot rätten till liv, precis som vi gör i den här gemensamma resolutionen.

Malmström
Herr talman! Dödsstraffet är ju en motbjudande kvarleva från en svunnen tid. Det bygger på ett gammaltestamentligt "öga för öga, tand för tand-tänkande" som inte är värdigt mänskligheten nu när vi står inför ett nytt millennium. Den liberala gruppen har varit pådrivande i kampen mot dödsstraffet. I kandidatländerna håller det nu på eller har redan avskaffats i en efter en, vilket är en mycket positiv utveckling. Trots det tillämpas dödsstraffet fortfarande i alltför många stater. Bara förra året avrättades 1 625 fångar i 37 olika länder, och tusentals sitter i dödsceller. Bara i USA väntar flera tusen människor på att bli avrättade.
En del av världens dödsdömda har begått avskyvärda brott, men det rättfärdigar inte att de avrättas. Alltför ofta utnyttjas dödsstraffet i politiskt syfte, och det förekommer att det finns rättsliga oklarheter och att oskyldiga avrättas. Bara det är ett argument mot detta barbariska straff. Dödsstraff har inte heller någon bevisad avskräckande effekt.
Den resolution som vi debatterar är egentligen ganska märklig. Den nämner tre medborgare som i dagarna skall avrättas i USA. Givetvis uppmanar vi den amerikanska regeringen att inte verkställa dessa domar, precis som vi uppmanar alla andra regeringar att inte verkställa sina dödsdomar. Men vad resolutionen egentligen borde handla om - något som även mina kolleger har tagit upp - är det memorandum om dödsstraffet i hela världen som FN har initierat och som ELDR-gruppen helhjärtat stöder. Vi vill uppmuntra kommissionen och rådet att kraftigt driva på, samla EU i ett enhälligt fördömande i alla forum, för att få till stånd ett världsomfattande moratorium. Avskaffandet av dödsstraffet vore ett fantastiskt steg framåt i kampen för de mänskliga rättigheterna och ett stort steg framåt också för mänsklig värdighet.

Díez González
Herr talman! Varje år avrättas hundratals människor i världen - många gånger i den värld vi kallar civiliserad - och de avrättas av andra människor. 1998 kom det fram att inte mindre än 1 625 avrättningar utfördes i 37 länder och nästan 4 000 dödsstraff utdömdes i 78 länder. De här uppgifterna är enbart uppgifter som Amnesty International har lyckats samla in. Siffran är utan tvekan betydligt högre. Varje år förklaras ett obestämt antal människor vara oskyldigt dömda efter att ha blivit avrättade. Enligt en nyligen offentliggjord rapport har sedan 1973 enbart i Amerikas förenta stater 75 dödsdömda fångar blivit frisläppta efter att man upptäckt att de varit oskyldigt anklagade. Vi kommer aldrig att få veta hur många oskyldiga som fanns bland de 7 000 som avrättades i Amerikas förenta stater under detta århundrade. Enligt Amnesty Internationals beräkningar var en av sex avrättade fångar efter dödsstraffets återinförande i Förenta staterna oskyldigt dömd till döden och sedermera befriad från brott.
Därför tycker jag, hur positivt och viktigt än initiativet är, att rådets förslag till Förenta nationerna är ganska så svagt eftersom man ordagrannt vädjar till de stater som ännu har dödsstraff - och jag citerar ordagrannt - "att progressivt begränsa antalet brott som straffet kan utmätas för".
Tycker vi att detta är tillräckligt? Vill vi vara en diplomatisk eller en politisk kammare? Därför uppmanar vi rådet i punkt 9 i resolutionen att vid förhandlingar med tredje land undersöka möjligheten att införliva ett upphävande av dödsstraff i klausulen om de mänskliga rättigheterna. Rådet kanske inte kan göra något mer, men kan vi? Borde vi inte kräva mera? Borde vi inte vara mera ambitiösa? Svaret är ja. Därför översänder vi det här meddelandet till rådet och till alla nationer i världen.
Fallet med den spanske medborgaren José Joaquín Martínez är ett klart exempel på en rättegång utan garantier. Därför kräver han en rättvis rättegång, och därför stöder vi honom i dag. Han vill ha en ny rättegång där han kan bevisa sin oskuld, och det har han rätt till. Men jag, vi, säger samtidigt att inget dödsstraff är ett rättvist straff. Inget är det.
Jag tänkte också avsluta med ett bibliskt citat, dock positivare än min kollegas. Det är ett citat från första Moseboken. Kain dödade Abel och ingen ifrågasätter hans skuld i detta avskyvärda brott. Han spillde sin broders blod och Jehova förbannade honom och kastade ut honom från sitt hem och dömde honom att fortsätta sitt liv som en vandrande lösdrivare: "Och Kain sade till Jehova": 'Den som finner mig kommer att döda mig' Och Jehova svarade honom: 'Så kommer inte att ske; om någon dödar dig kommer du att bli hämnad sjufalt' . Och han satte ett märke på honom så att ingen skulle döda honom". Ingen får döda Kain, detta är meddelandet. Ingen får röra Kain.
Vår ambition måste vara den att oavsett plats eller anledning så får ingen avrätta en annan människa. Ingen. Inte ens Amerikas förenta stater.

González Álvarez
Herr talman! Förmodligen känner vi oss inte alltid särskilt bekväma i det här parlamentet eftersom det som godkänns inte alltid är det som vi hade velat godkänna. Parlamentet skall emellertid på nytt inför hela världen lägga fram en försvarsskrift mot dödsstraff. Därför är jag stolt att befinna mig här i eftermiddag och enhälligt kunna rösta fram en försvarsskrift mot dödsstraff.
Dödsstraff är barbariskt. Som mina kollegor sade så är det skrämmande att så många av de avrättade var oskyldiga. Jag förstår inte hur man kan leva med detta på sitt samvete.
I resolutionen talar vi i dag egentligen om tre konkreta fall. Det första är fallet om José Joaquín Martínez, en spanjor, där enorma misstag har begåtts under processens gång. Jag har här en kopia på ett brev som ett av vittnena skickade. Han sitter fängslad, det är sant, men han skickade ett brev till domstolen där han sade att han hade hört någon ta på sig skulden för det brott José Joaquín Martínez beskylls för. Med detta lilla tvivel är det omöjligt att döma en anklagad till döden. I resolutionen ber vi därför att man skall ta upp fallet på nytt, och att han under inga omständigheter skall dömas till döden.
Det andra är fallet om Abu Jamal. Det finns många anledningar att tro att det ligger politiska skäl bakom rättegången och dödsstraffet av Abu Jamal, mer än något annat så var han en ledare. För tillfället har han kommit undan. Hans avrättning var satt till den 2 december. Vi begär också att hans avrättning inte verkställs.
Vi har också ett fall med en person som kan vara psykiskt sjuk, han skulle ha avrättats inom kort, men han har klarat sig. För oss är det en ofattbar grymhet, skrämmande, att tänka sig att avrätta den här typen av sjuka människor, och att man sätter 21 år gamla människor i fängelse, som fallet med en kanadensisk medborgare som skulle ha avrättats men en halvtimme före avrättning godkändes ett överklagande inför domstol.
Det är en skrämmande grymhet som vår värld inte kan tillåta. Parlamentet måste gå i bräschen för ett universellt moratorium, om vi inte får det godkänt nu. Därför måste vi ha moralisk auktoritet.

Dupuis
Herr talman, jag är fullständigt överens med Díez González om att det är nödvändigt att försöka övertyga rådet om att införa en klausul i avtalen med tredje land om dödsstraff och avskaffande av dödsstraff. Men vi måste otvivelaktigt också försöka övertyga kollegerna i den socialdemokratiska gruppen om att de skall vara bestämda på den punkten. Det har inte varit så hittills och jag önskar således Díez González lycka till.
Därefter tycker jag att problemets kärna har tagits upp av Frassoni och Salafranca. Vi talar här inte om frågan om dödsstraffet. Parlamentet har vid upprepade tillfällen visat sin övertygelse om nödvändigheten att införa ett allmänt moratorium. Det handlar om en utrikespolitisk fråga eller snarare än en gång om Europeiska unionens brist på utrikespolitik.
Jag är mer radikal än Frassoni. Det finns ingen oklarhet. I måndags beslutade rådet att dra tillbaka den motion som det hade lagt fram under förevändning att den upprepade en grundläggande artikel i den allmänna stadgan om mänskliga rättigheter och i tisdags röstade rådet om texter med samma upprepning av grundläggande artiklar i denna stadga. Problemet ligger således tydligt i en frånvaro av politisk vilja, vars orsaker man kan föreställa sig: påtryckningar från stora länder, såsom Folkrepubliken Kina, Förenta staterna och Japan som har sett till att den politik som hade beslutats av unionen bokstavligen förråddes i sista ögonblicket. Den centrala fråga som nu ställs till oss i egenskap av parlament är frågan om den nödvändiga gemensamma europeiska säkerhets- och utrikespolitiken.
En av de första saker som vi skall begära är att detta ärende hänvisas till Solana. Ärendet kan inte längre ligga i händerna på ordförandeskap som, såsom vi vet, byts var sjätte månad. Vi behöver en varaktig samtalspartner som kan ordna medlemsstaternas olika delegationers arbete i New York under sin myndighet, så att vi nästa år har en ståndpunkt som är samstämd från början till slut. Det skulle rädda oss från den verkligt tragiska ställning som för övrigt har försatt ganska många tredje länder i svårigheter, länder som är Europeiska unionens vänner, Mexiko till att börja med, som hade engagerat sig starkt för att försvara en fullständigt godtagbar kompromisställning. Vi måste således ändra resolutionsförslaget i dag för att mycket kraftigt fördöma rådet och lika kraftigt begära att ärendet överlämnas till Solana och bara till honom.

Karamanou
Herr talman! Parlamentet uttrycker i dag ännu en gång sin avsky över att man över hela världen alltjämt tillämpar anakronistiska och antidemokratiska straffmetoder, vilkas effektivitet är tvivelaktig. Det gäller i synnerhet i länder som Förenta staterna, som på senare tid velat uppträda till försvar för de mänskliga rättigheterna. I USA avrättas emellertid t.o.m. minderåriga, och det finns belägg för att påföljdssystemet särskilt hårt drabbar de ekonomiskt och socialt svagaste grupperna, i synnerhet de mörkhyade. Man blir också förvånad över hur ofta det i efterhand konstateras att oskyldiga medborgare dömts till döden. Samtidigt som sådant inträffar, avvisade FN:s 54:e generalförsamling det resolutionsförslag om moratorium för verkställande av dödsstraff som framlagts av Europeiska unionens finländska ordförandeskap.
Förvisso, herr talman, hör dödsstraffet inte hemma i demokratiska samhällen. Ingen har under några som helst omständigheter rätten att besluta om andra människors liv eller död. Däremot används dödsstraffet gärna av totalitära regimer, för det är en symbol för statens makt och individens obetydlighet inför statsmakten, och vi vet att dödsstraffet ofta utnyttjas för att likvidera politiska motståndare.
Med stöd av våra europeiska värderingar och av respekt för de mänskliga rättigheterna uppmanar vi därför regeringarna i alla länder där dödsdomar avkunnats att återkalla dessa domar och avskaffa dödsstraffet. Dessutom uppmanar vi USA att bevilja resning i de mål som gäller journalisten Abu Jamal i Pennsylvania, Martinez i Florida och Robinson, så att de får en verklig chans att försvara sig.
Avslutningsvis, det är nödvändigt att Europeiska unionen och rådet i sina ekonomiska och politiska avtal med tredje land insisterar på en särskild klausul om avskaffande av dödsstraffet, vilket framförts även av andra kolleger. Samtidigt måste man lansera en världsomfattande kampanj för ett världsomfattande moratorium för verkställande av dödsstraff, ända tills dödsstraffet slutgiltigt avskaffas på hela vår planet.

Laguiller
Jag kommer i brist på annat att rösta för den resolution som begär ett moratorium om dödsstraffet, men jag anser att det är att ge upp inför barbariet att inte våga ta ställning för ett omedelbart och ovillkorligt avskaffande av dödsstraffet.
Bland de mångfaldiga fallen av dödsdomar, där domen är lika orättvis som avrättningen skulle vara avskyvärd, vill jag uppmärksamma på de iranska studenter som dömdes till döden för sin roll i demonstrationerna i juli. Dessa domar kan läggas till de lika avskyvärda domarna på tretton iranska judar, utan att vi ens påminner om de tusentals tidigare offren för förtryck.
Alla som hotas av dödsstraff av politiska skäl borde omedelbart återfå friheten, liksom de många studenter som dömts till fängelsestraff. Och om dessa domar visar vad förtrycks- och terrorregimen i Iran går för, visar de lika mycket vad storföretagen, såsom Shell, till exempel, är och är värda, som just har undertecknat ett kontrakt på 800 miljoner dollar med den iranska regeringen. Det visar också värdet på förklaringarna om mänskliga rättigheter av Europas statschefer och regeringar som just tagit emot Irans president med pompa och ståt, så att andra storföretag skall kunna underteckna andra kontrakt som är lika lönsamma.
Om jag till slut gläder mig åt att Mumia Abu-Jamal, som är offer för en rasistisk och korrumperad poliskårs manipulationer, inte har avrättats anser jag att kampen inte är slut och att det är hans frisläppande vi måste uppnå.
(Applåder)
Respekten för serber och andra minoritetsgrupper i Kosovo

Malmström
Herr talman! Det som under de senaste åren har skett i Kosovo är en djup tragedi. Många gånger har vi från denna kammare fördömt övergreppen mot det kosovoalbanska folket. Deras lidanden är ofattbara, och vidden av deras upplevelser kan ingen av oss någonsin förstå. Vi i Europeiska unionen har också en skuld i att vi inte i tid lyckades förhindra Milosevics galna framfart så nära vårt eget område. EU har också en viktig roll att spela i återuppbyggnadsprocessen. Alla demokratiska krafter måste stödjas för att underlätta återuppbyggnaden och skapa ett fungerande demokratiskt civilt samhälle.
Den kollektiva våldtäkt som har begåtts mot det kosovoalbanska folket kan dock inte motivera de handlingar som rapporteras om mot civila från bland annat den serbiska minoriteten, men även andra minoriteter. Om någon slags normalitet skall uppnås, måste alla berörda parter känna sig trygga att återvända eller att stanna kvar där de är. Det gäller såväl majoritet som minoritet. De trakasserier, och i vissa fall mord, på serber som har skett är därför helt förkastliga och måste upphöra. Det leder inte fredsprocessen framåt. Också de övergrepp som skett mot Kfor-personal är oacceptabla, och jag vill å min grupps vägnar, ELDR-gruppen, kraftfullt fördöma detta. Jag vill också vädja till alla parter att lägga ned vapnen och tillsammans beträda den långa och svåra vägen mot fred, sluta upp med övergrepp och samarbeta, alla parter och organisationer, och arbeta för en bättre och ljusare framtid i Kosovo, en framtid där alla förhoppningsvis kan leva tillsammans.

Marset Campos
Herr talman! Det är en förolämpning mot samvetet och den politiska etiken i Europa att, efter Natos och Europeiska unionens militära ingripande mot Jugoslavien, under humanitär flagg på grund av den fördömda etniska rensning som utfördes av de jugoslaviska myndigheterna på albaner, vi nu förhåller oss mer eller mindre lugna och förstående inför våldet mot serber, zigenare och andra minoritetsgrupper, som den här gången orsakats av albaner, dessutom jämförelsevis något allvarligare.
Fördömer inte Europeiska unionen detta kriminella beteende, och kommer vi inte med en lösning så kommer slutet att vara uppenbart. För det första kommer Europeiska unionen att bli medbrottsling till mord på serber och zigenare som organiserats av kriminella och maffialiknande grupper tillhörande UCK. För det andra så visar vi att vi använder oss av två måttstockar i väst. För det tredje så skulle man kunna säga att målet med ingripandet var att omintetgöra den serbiska befolkningen.

Sakellariou
Herr talman, mina damer och herrar! Den som i början av det här året inte längre stillatigande kunde åse den serbiska arméns och milisens mördande, fördrivanden, plundringar och brandskattningar och av detta skäl uttalat sig för en så kallad humanitär intervention måste i dag ställa sig frågan om kriget - tyvärr inte mot dem som begått förbrytelserna, utan mot den jugoslaviska befolkningen -, det krig som vi förde i mer än två och en halv månad och som kostade åtskilliga miljarder euro, verkligen har lett till det resultat som vi hade förväntat oss.
Har mördandet, fördrivandet, plundrandet och brandskattningarna i Kosovo upphört? Tyvärr inte. Tyvärr fortsätter förbrytelserna, med två skillnader. För det första: offren för förbrytelserna är inte längre kosovoalbanerna, utan serber, romer, till och med bosnier. För det andra: det är inte längre den jugoslaviska armén som är i Kosovo, utan våra arméer som å ena sidan slutför en fantastisk uppgift i fråga om uppbyggnad, skydd av människor, upprätthållande av ordningen, i alla avseenden, och å andra sidan misströstar de, eftersom de inte är i stånd att effektivt skydda de människor som de skall och även vill skydda. Vem bär skulden? Det är tyvärr de för vars skull världssamfundet har fört ett krig, det första kriget av humanitära skäl. Före detta UCK - jag säger "före detta", eftersom det enligt uppgift inte längre existerar, eftersom det enligt uppgift avväpnats - anser att det har vunnit ett krig och att det därigenom anser sig ha rätten att begå samma förbrytelser som de som förorsakat detta krig. Och det är skamligt!
Världssamfundet har hittills stillatigande åsett händelserna. Vi kommer att tillförsäkra FN-sändebudet Kouchner och hans tidigare kolleger vårt fulla stöd när han äntligen kommer att börja att bygga upp en förvaltning och inte överlåter detta till UCK:s falska och illegitima regering, även om det inte är UCK som bestämmer över de kommunala myndigheterna och kommunfullmäktige och kommunalråd där, utan där faktiskt andra FN-tjänstemän - om det inte blir andra kosovoalbaner - kommer att slutföra dessa uppgifter och de mångfaldiga uppgifter som står på tur i Kosovo.

Schroedter
Herr talman! Herr Sakellariou, jag kan omedelbart ansluta mig till ert inlägg. Jag var ju också där i oktober. Jag kan bekräfta att det militära våldet inte kunde lösa problemen direkt på platsen. Tvärtom, den gamla principen "våld föder våld" har bekräftats. Världssamfundet har nämligen ingen lösning för Kosovokonflikten, som existerar liksom tidigare. Konflikten finns där, precis som förut. Visserligen säger man från internationellt håll att "Kosovo är en del av rest-Jugoslavien, och vi skapar ett multietniskt samhälle där". Men verkligheten i Kosovo är helt annorlunda. Var och en som befinner sig där och var och en som arbetar där vet det, även EU-myndigheterna.
Före detta UCK, det kan jag understryka, herr Sakellariou, känner sig som segrare och den internationella, huvudsakligen ekonomiska, hjälpen upplever man som en bekräftelse på segern. Alla parter tillkännager visserligen teoretiskt att serber, romer och albaner lever tillsammans, men i praktiken råder en annan situation i Pristina. Det finns inte ens kyrilliska bokstäver där längre. De har helt utrotats, eftersom det slaviska språket inte längre får talas där. För alla serber som bor i Pristina betyder det att de inte längre kan delta praktiskt i det offentliga livet. Det är Pristina, en stad full av internationella organisationer! I Mítrovica ser det ännu sämre ut. Staden är fullständigt delad, dag för dag fullständigt separerad. Alla multietniska projekt, även de som organiserats av EU, har misslyckats just på grund av detta.
Vad beror detta på? Det beror helt enkelt på att vi bara koncentrerar oss på ekonomisk hjälp och glömmer det som är avgörande, nämligen att inöva tolerans, att inöva demokrati och hjälpen på det sociala området. Det finns inga medel tillgängliga för detta direkt på platsen. Kouchner vet att uppbyggnaden i Kosovo kommer att misslyckas just på frågan om skyddet av minoriteter. Där får han ingen hjälp från EU.

Pack
Herr talman, kära kolleger! Situationen i Kosovo präglas av stor osäkerhet och våld, ja av mord ibland, och som vi har hört misskrediterar det oss alla. I många fall, där jag har försökt att hjälpa sedan 1989, känner jag mig personligen misskrediterad. Varför har vi från världsgemenskapens sida ingripit? Vi har beslutat oss för att hjälpa kosovoalbanerna, eftersom de grundläggande och mänskliga rättigheterna hade kränkts. Därför gick vi in, och jag är fortfarande av den åsikten att det var riktigt.
Under åtta år av apartheidregim i Kosovo har kosovoalbanerna inte gjort någon något, varken serberna, romerna, kroaterna eller bosnierna. Men de har lidit fruktansvärt, det får vi inte glömma bort. Massgravarna vittnar om detta, och man finner dagligen nya. Därför är jag redan av den uppfattningen att det kommer att bli mycket svårt att leva tillsammans. Såren läker fruktansvärt långsamt. Vi i Central- och Nordeuropa är också medvetna om det. Därför är jag av den uppfattningen att vi måste kräva något som de kan klara av, nämligen samexistensen på platsen. Vi måste hjälpa till med detta. Gärningarna måste också brännmärkas av de kosovoalbanska ledarna. Vi måste använda våra möjligheter för att hjälpa till att finna de skyldiga och döma dem.
Vi ville förhindra orättvisor, och nu straffas vi av många av dem som vi hjälpt genom lögner och fördrivanden av minoriteter från deras sida. Romerna, serberna, kroaterna och bosnierna, alla som eventuellt inte talar detta språk hör dit. Jag vill inte att de förtryckta själva blir förtryckare. Därför måste vi se till att återuppbyggnadshjälpen också upphör i de kommuner där förföljelse äger rum, så att varje enskild medborgare i detta land själv tar ansvar för att sådana gärningar inte längre äger rum. KFOR kan inte vara överallt; de kan inte ställa sig bakom var och en, och därför måste varje anständig kosovoalban - och det finns fler av dem än vi tror - verkligen känna ett eget ansvar för detta.
Problemet är också att de kosovoalbanska ledarna eller andra anser att de inte är i stånd till att gemensamt bygga framtiden för detta land, för sin hembygd, och därför måste vi också vädja till dem. Jag är av den uppfattningen att vi behöver en interimsregering - och då ännu fortare än Kouchner är i stånd att tillsätta den.
För det andra har vi på lokal nivå verkligen behov av ansvariga, och om det inte kan bli fråga om kosovoalbaner eller serber på de platser där de är i majoritet, då måste det bli någon från världssamfundet så att vi har en samtalspartner. Överallt där det fungerar bra i kommunerna måste vi också reagera positivt och säga "er hjälper vi mer än de som inte gör något".
Nu, mina damer och herrar, denna uppgift är svår, UNMIK behövs för att ta itu med den - problemet är just att detta är något som är lättare att lösa på papperet än i verkligheten. Jag är nu inte av den uppfattningen att vi kan göra allt detta genom att installera demokrati. Vi måste göra det, men det allra nödvändigaste är att vi skapar arbetstillfällen, att vi skapar infrastruktur, att de unga människor som fortfarande springer omkring med sin kalasjnikov nu äntligen tar ett verktyg i handen och gör något för sin hembygd. Då är vi inne på rätt väg, och även då måste Kouchner kunna vara litet mer effektiv än han är för närvarande, oavsett vem som hindrar honom på det området.
(Applåder)

Posselt
Herr talman! Dagens debatt har tyvärr varit ganska ensidig hittills, för vi har glömt bort att utöva självkritik. Vi har här i åratal ignorerat det som har skett i Kosovo i fråga om förtryck i 10 års tid. Doris Pack och andra har inte gjort det, men en stor majoritet har gjort detta. Vi bär alla skuld till, i all fall de som haft denna inställning, att en person som Rugova gradvis krossades, eftersom man lämnade honom ensam med sin icke-våldsväg i 10 års tid. Det står helt klart att i en förtvivlad situation, där hundratusentals fördrivits genom systematiskt statligt våld - och det är den stora skillnaden jämfört med de aktuella enstaka hämndaktionerna, även om dessa naturligtvis också förtjänar att fördömas -, förlorade Rugova kontrollen över dessa krafter.
Vi borde någon gång klart inse att det är bra att fördöma andra, men att utöva tydlig självkritik vore också bra: det är huvudsakligen vi som har misslyckats på denna väg. Naturligtvis måste vi sända ut en stark signal mot varje fördrivande. Jag härstammar själv från en familj som - kollektivt oskyldig - fördrevs för 50 år sedan på grund av statliga dekret. Varje fördrivande är ett fördrivande för mycket, och detta 1900-tal hotar att gå till historien som folkmordens och fördrivandenas århundrade. Därför är vi skyldiga att stoppa varje fördrivande, även de som sker i Kosovo, och vi är skyldiga att förorda att förbudet mot fördrivanden och rätten till hembygden görs till grundvalar för den internationella rättsordningen så att sådana fasor inte upprepas.

Swoboda
Herr talman, mina damer och herrar! Det är verkligen så, och där kan jag inte göra annat än att ansluta mig till föregående talare, att vi löper en stor risk att strax före målet springa förbi det och misslyckas med att skapa ett multietniskt Kosovo, vilket ju var vårt mål, utan ett rent etniskt Kosovo, nämligen ett rent kosovoalbanskt. Kollega Posselt! Ni har rätt i kritiken. Just i denna kammare har kollega Pack, många andra och jag själv i åratal påpekat vad som kan hända i Kosovo om vi fortsätter att titta på och bidrar till att Rugova gradvis krossas.
När vi för en kort tid sedan var i Kosovo - parlamentets talman och kollega Pack - såg vi att det fungerade mer eller mindre bra där som den "etniska renheten" återställts. Men där som de etniska grupperna träffar på varandra, där är konflikterna mycket skarpa, och de har blivit ännu skarpare. Det är oacceptabelt att när serber eller kosovoalbaner vill bli inlagda på sjukhus, så löper de egentligen risken att bli ännu mer skadade där än de var innan de begav sig till detta sjukhus. Här måste världssamfundet tala ett entydigt språk. Det är oacceptabelt att varje kosovoalban som har en öppen inställning, som den tidigare talesmannen för delegationen i Rambouillet, hotas, eftersom han i sitt land förordar att även serberna, romerna, sinti och andra befolkningsgrupper skall accepteras.
Det hänger också ihop med det, vilket redan nämnts, nämligen att vi tyvärr har kosovoalbanska politiker i Kosovo som inte bedriver någon politik som innebär att man utformar sin framtid, utan en som innebär att man gör slut på människor i enlighet med vilken sida i historien de står på. Det var talesmannen för delegationen i Rambouillet som gjorde ett starkt intryck på oss när han sade: "Om ni frågar en kosovoalbansk politiker om något litet datum, någon liten händelse i historien, då kommer ni att få höra mycket om detta. Om ni i stället frågar honom om hur de sociala säkerhetssystemen skall byggas ut i framtiden, då kommer ni inte att hitta någon som kan ge ett svar." Desto viktigare är det - och det skulle jag vilja understryka - att UNMIK och Bernard Kouchner gör snabba framsteg vid tillsättandet av en regering. Denna måste naturligtvis ha kontakt med befolkningen. Den måste samarbeta med befolkningen. Men då måste man också strikt se till vem det är, och då får det inte råda någon som helst tvekan om att det är FN som också står på spel med sitt mandat, med sin auktoritet, och naturligtvis också Europeiska unionen.
Vi måste hjälpa den kosovoalbanska befolkningen att utforma ett multietniskt samhälle. Det är den stora uppgift som fortfarande ligger framför oss. Kampen om friheten i Kosovo är ännu inte vunnen. Det återstår fortfarande mycket att göra!
(Applåder)

Talmannen
Jag konstaterar att det på ett tacknämligt sätt uppenbarligen råder samförstånd om dessa frågor tvärs över alla grupper i detta parlament. Detta är säkert också till hjälp.

Coûteaux
Herr talman, det är med vemod som gruppen Unionen för nationernas Europa kommer att rösta om det gemensamma resolutionsförslaget. Jag säger det med vemod för nu kan vi bara notera resultatet av vårt ständiga hyckleri i Kosovofrågan, för att inte säga vår förblindelse och till och med feghet. Ett hyckleri för vi visste mycket väl att då vi valde krig i våras, det vill säga genom att vända ryggen åt balans, den enda förutsättningen för fred mellan parter i konflikt, skulle vi oundvikligen framkalla de oändliga våldsutbrott som vi upplever i dag.
Genom att samla hela jorden för att stödja terroristgruppen UCK, som tyvärr länge stötts av ett medlemsland, eftersom den hade sitt säte i Frankfurt i åratal, gav vi en blankofullmakt åt terrorvälde. Vi visste ju mycket väl att vårt krav på handling för övrigt inte hade något att göra med mänskliga rättigheter, eftersom det främjade en kedja av terroraktioner i så hög grad att vi hädanefter inte bara är mer eller mindre medlidsamma vittnen till en ny etnisk utrensning, som vi européer, och i synnerhet Kouchner-delegationen, är medbrottslingar till eller kanske till syvende och sist organisatörerna av.
Man kan till hyckleriet lägga förblindelse, för vi har förvisso blandat ihop begreppen nationell och etnisk, den nationella principen och den etniska principen. Måste vi påminna om att en nation är motsatsen till en etnisk grupp. Vi är ledsna att vi tvingas påminna om självklarheter, men Europa har i så hög grad förlorat kontakten med den nationella principen att man ständigt måste påminna om det. En nation står över de etniska grupperna och är en pluralistisk enhet som tar bort den första tillhörigheten till en ras eller en familj, eller åtminstone förpassar den till den privata sfären, till fördel för en politisk uppbyggnad, det som vi har kallat Frankrike sedan två århundraden tillbaka och i kanske till och med mycket mer än två århundraden: republiken.
Låt oss förstöra nationerna, det som med tiden skulle ha kunnat bli en jugoslavisk enhet, framför allt om Europa hade öppnat sin famn för den tidigare. Låt oss förstöra nationerna, och vi kommer bara att få ett utbrott från etniska grupper, eller snarare ligor, överallt, det vill säga uppgörelser mellan ligor och slutligen krig i Europa. Genom att förstöra nationerna, dess grund, dess grundläggande princip samt väsentliga styrka håller Europa för närvarande på att förstöra sig själv.
Till förblindelsen kan slutligen läggas feghet. För vi vet mycket väl att européerna bara har krigat på grund av svaghet gentemot Förenta staterna, det vill säga gentemot ett imperium som inte tål någon konkurrens på jordens yta och som har föresatt sig att dela Europa för att härska överallt. Det är ett av Förenta staternas mål i denna fråga och vi följde dem av svaghet och feghet.
Fru Pack, vi kan således bara betrakta ruinerna, endast det första resultatet, tyvärr, av en federal syn på Europa som med start från den stolta grund som Serbien utgör, som så ofta tappert utmärkt sig i historien, långsamt leder Europas folk till oordning, missämja och det vill jag upprepa, till krig.

Belder
Herr talman! Nyligen sade ledaren för UCK, Kosovos befrielsearmé, Hashim Thaçi: "Jag är Kosovos president. De som stöder min regering är välkomna till Kosovo. De som ställer till med problem måste lämna Kosovo."
Den här malplacerade maktmedvetenheten bygger på samma hållning som Slobodan Milosevics förkastliga förtryckarregim. Den här politiska hållningen strider också lika mycket mot en pacificering, för att inte tala om samhällsförnyande process, av det legendariska slagfältet Kosovo Polje och omgivningarna. Thaçis ord bjuder faktiskt återstoden av den serbiska minoriteten att ge sig av. Ord som de senaste månaderna fått kraft genom regelrätta terrordåd, begångna av gårdagens offer, av Kosovoalbaner.
Talande nog kritiserade den albanska journalisten Veton Surroi det här förkastliga agerandet ovanligt skarpt som "organiserad och systematisk terror som man endast kan kalla fascistisk". Inte minst led också minoritetsgruppen av zigenare under den pogromliknande albanska stämningen gentemot dem. Jag vill rikta särskild uppmärksamhet på zigenarna i Kosovo. Observera att det är en av de äldsta folkgrupperna i området. Nu får de kollektivt böta som så kallade medskyldiga till Milosevics regim. Belgrad gav ju zigenarna i Kosovo arbetsplatser som man inte längre ville ge till Kosovoalbaner under perioden 1989-1999.
Herr talman! Grundlig, objektiv undersökning skall utvisa vad som är sant av de albanska beskyllningarna om zigenares grymheter mot albanska medborgare. En sak står emellertid fast i kristet och allmänt moraliskt perspektiv: brott rättfärdigar under inga som helst omständigheter nya brott!
De har dock verkligen ägt rum efter att FN och KFOR anlände till Kosovo den 12 juni. Värre än så, de inträffade redan i de makedoniska flyktinglägren. Följden var självklar: uppskattningsvis 20 000 zigenare från Kosovo tog till flykten. De flesta av dem hamnade i läger i grannrepublikerna Montenegro och Makedonien. Enligt de uppgifter jag har kommer dessa läger att stängas i slutet av året. Om de uppgifterna stämmer, vad tänker EU då göra för dessa zigenska flyktingar från Kosovo?
I det sammanhanget även en annan viktig fråga. I Montenegro hamnar många Kosovozigenare i händerna på samvetslösa människosmugglare, riktning Italien. Vad kan Europeiska unionen göra åt det i nära samarbete med myndigheterna i Montenegro?
Avslutningsvis, nyligen skrev den tjeckiska veckotidningen Tyden i ett reportage om "den hemlighållna zigenarflykten" från Kosovo att zigenarna inte tänker så mycket på sin framtid. Varför skulle de? Den har de i alla fall inte, ingen människovärdig sådan i alla fall, "inklämda mellan albansk terror i Kosovo, motvilja och diskriminering i andra länder och ett humanitärt bistånd på centrala Balkan som närmar sig sitt slut". Alla skäl för den internationella gemenskapen att nu göra allt för att skydda de zigenare som stannat kvar i Kosovo.
Alexander Nikitin

Schroedter
Herr talman! Alexander Nikitin står åter inför rätta den 23 november. Återigen måste han försvara sig inför domstol för ett gammalt så kallat spionagefall. Det är i sammanhanget sedan länge klarlagt att han fått sin information i Bellonarapporten från offentligt tillgängliga källor. Hans sakkunskap har dock medfört att vi alla uppmärksammats på en väldig fara som närmar sig oss och som slumrar i Nordsjön. Han har handlat ytterst humant. EU har här ett särskilt ansvar, eftersom unionen ännu i dag använder det material som Alexander Nikitin sammanställt. Den nordliga dimensionen, som det kommer att fattas beslut om i Helsingfors, omfattar som väsentlig del frågan om rening av Nordsjön och avvärjning av den fara som kan komma att närma sig oss alla därifrån. Därför måste vi intervenera på ett väsentligt starkare sätt här för att Alexander Nikitin äntligen skall bli frisläppt, för att anklagelserna skall läggas ned, för vi vet alla att förfarandet har rent politisk karaktär, och därför innebär detta förfarande också att lagarna i Ryssland kränks, eftersom den gamla nomenklaturan här vinner på nytt.
Jag anser att Alexander Nikitin handlat ytterst humant och tagit ett anmärkningsvärt ansvar genom att göra detta material tillgängligt för oss. Därför är det nödvändigt att EU-missionen i Moskva observerar detta fall, men också att det blir en politisk intervention i dialogen så att detta förklaras som ett politiskt fall och att Alexander Nikitin äntligen blir frigiven. Alexander Nikitin förtjänar att vara fri och att äras!

Posselt
Herr talman! Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, som även Ryssland som medlem av Europarådet är bundet av, har så att säga sitt säte här i Strasbourg. På andra sidan floden ligger Europadomstolen för mänskliga rättigheter som Nikitin har vänt sig till. Därför är det som sker i Ryssland ingen inre angelägenhet för ett avlägset land, utan det är en inre angelägenhet för en europeisk institution vars hjärta utgörs av EU:s femton medlemsstater.
Därför är det en stor förpliktelse för oss att engagera oss för Alexander Nikitin och yrka på att han släpps fri och att han äntligen skall kunna leva under människovärdiga och rättsstatliga förhållanden. Även vi från EU:s sida är genom partnerskaps- och samarbetsavtalet, vilket inte bara binder Ryssland utan även oss, och som också innehåller en klausul om de mänskliga rättigheterna, förpliktigade att engagera oss kraftigt för Nikitin, för en omedelbar förbättring av hans häktningsförhållanden, för hans frigivande och, som sagt, för en rättvis och rättsstatlig behandling. Det vore en skandal om vi sviktar här, för Nikitin har - och det har Schroedter berättat på ett mycket imponerande sätt - också agerat i vårt eget intresse. Det har vi ofta behandlat här i parlamentet. Han har engagerat sig för den europeiska miljön. Han har engagerat sig för rättsstatlighet på hela kontinenten. Egentligen borde vi tilldela Nikitin något av våra priser här i Europaparlamentet. Därför skulle jag med eftertryck vilja ansluta mig till detta resolutionsförslag och den vädjan som detta innehåller.

Chichester
Herr talman! Jag tar till orda för min grupp men också för min kollega Lord Bethell, som är speciellt berörd och intresserad av denna fråga. Alexander Nikitins öde lämpar sig särskilt väl för en debatt om aktuella och brådskande frågor. På tisdag skall han ställas inför rätta i Ryssland. Jag tror att detta är sjätte gången han ställs inför rätta. Han åtalas för högförräderi, vilket är en mycket allvarlig och extraordinär anklagelse. Vad har han då gjort? Han har tagit upp en fråga av allmänintresse, av miljöintresse för hela Europa. Denna åtalspunkt medför att han riskerar dödsstraff. Detta är en extrem sanktion, och denna församling och de europeiska institutionerna borde ge Ryssland ett mycket eftertryckligt budskap om att det borde överväga denna fråga en gång till, dra tillbaka anklagelserna och respektera vår uppmaning att omedelbart släppa honom fri.
I samband med den tidigare debatten om att avskaffa dödsstraffet är det högst relevant att vi uppmanar de ryska myndigheterna att respektera våra ståndpunkter, Europas ståndpunkter, om huruvida han bör åtalas och vilken sanktionen bör vara. Jag stöder alltså i högsta grad uppmaningarna att Nikitin skall friges omedelbart och förklaras oskyldig till anklagelserna.

Lamy
Jag skall ge ett snabbt svar på följande tre punkter som tagits upp: dödsstraff, minoriteter i Kosovo och Nikitin-affären.
I första hand när det gäller dödsstraffet skulle jag inte vilja ägna dessa ord åt frågans kärna, som ni berör i ert resolutionsförslag, och som naturligtvis har kommissionens samtycke när det gäller ställningstagandet i fråga om dödsstraffet. Jag tror att det inte behövs några omfattande kommentarer; i det avseendet är vi överens. Jag vill beröra en särskild punkt som har tagits upp vid diskussionen, det vill säga frågan om resolutionsförslaget om dödsstraff som unionen hade ingett till den tredje kommissionen i FN:s generalförsamling.
Det handlar egentligen om en utrikespolitisk fråga. Genom resolutionen föreslog Europeiska unionen det internationella samfundet att förbinda sig att upprätta ett moratorium om avrättningar. För oss är egentligen avskaffandet av dödsstraffet en inneboende del av vår politik för mänskliga rättigheter, medan frågan för andra länder - åtminstone är det det skäl de ger - enbart anses höra till kriminalfrågor.
Vi drog ju efter moget övervägande tillbaka resolutionsförslaget och beslutet har hänvisats till er bedömning. Vi drog tillbaka förslaget för att diskussionerna i tredje kommissionen i FN:s generalförsamling höll på att ta en dålig vändning enligt vår åsikt. Vi ansåg i själva verket att vissa av de mångfaldiga ändringsförslag, som ingetts av de länder för vilka vår ståndpunkt utgör ett problem, är oacceptabla i våra ögon, i synnerhet ändringsförslaget som syftade till att införa en hänvisning till artikel 2.7 i FN-stadgan i resolutionen med följande lydelse: "ingen bestämmelse i denna stadga ger FN befogenhet att ingripa i frågor som huvudsakligen omfattas av en stats nationella befogenhet". Ändringsförslaget var faktiskt störande i den meningen att det förde över debatten till ett annat ämne, som gällde staternas nationella befogenhet. Att införa en särskild hänvisning till principen om staters suveränitet i resolutionen skulle för oss ha inneburit att vi riskerade ett ifrågasättande av regelverket i FN-systemet, i synnerhet Världskonferensen från 1993, i vilket anges att "främjande och skydd av mänskliga rättigheter är en legitim angelägenhet för det internationella samfundet".
Att godkänna ett sådant ändringsförslag skulle dessutom ha kunnat få en mycket negativ inverkan på FN-arbetet på området för mänskliga rättigheter. Det är således inte, såsom jag hörde, för att ge efter för jag vet inte vilka påtryckningar som vi föredrog att avsluta debatten på detta sätt, åtminstone för tillfället, utan för att behålla en principiell ståndpunkt. Vi får således inte i detta beslut se vare sig frånvaro av utrikespolitik, eller att vi har gett upp inför den ena eller andra påtryckningen, utan det var en bedömning från unionens sida av risken att mot bakgrund av de föreslagna ändringarna plötsligt stå någonstans längre ner på skalan av de segrar vi tidigare vunnit när det gäller denna legitima kamp som vi för tillsammans. Det var min förklaring.
Herr talman, nu kommer jag fram till det andra ämnet som rör serbernas rättigheter och de övriga minoriteterna i Kosovo. Jag tror att kommissionen och med den hela Europeiska unionen från början tydligt har meddelat att vi fördömer etniskt våld, vem utövaren än är och vem offret än är. Detta våld är lika oacceptabelt i dag gentemot de serbiska minoriteterna och zigenarna som det var när det utövades mot Kosovobefolkningen några månader tidigare. Genom biståndsprogram för demokratisering och mänskliga rättigheter fortsätter kommissionen att stödja åtgärder som syftar till att återupprätta förtroendet och främja dialogen mellan de olika samfunden. Vi agerade redan på detta sätt, tyvärr utan större framgång, före konflikten - och i det avseendet instämmer jag i de påpekanden som gjorts av flera ibland er om att vi alla måste rannsaka vårt samvete i denna fråga. Vi försöker dock hädanefter på nya förutsättningar pragmatiskt fortsätta att agera enligt dessa mål, i synnerhet när vi väljer stöd- och hjälpprogram.
Vi ger vårt fulla stöd till de insatser som görs av KFOR för att upprätthålla lag och ordning i Kosovo och skydda samtliga medborgare. Vi ger också vårt fulla stöd till UNMIK:s insatser för att upprätta en fungerande civil administration som kan ta på sig de polisuppgifter som nu är i händerna på KFOR och skapa ett fredligt multietniskt samhälle som kan ta ansvar för såväl återuppbyggnaden av Kosovo som återupprättandet av dess samhälle. UNMIK har vänt sig till kommissionen för finansieringen av skyddskåren i Kosovo och medlemsstaterna kommer under de närmaste veckorna att fatta beslut om det program som vi har föreslagit till svar på denna begäran. Vi ger också stöd i form av vänortsutbyte till UNMIK:s insatser på lokalförvaltningsnivå. I det sammanhanget ber vi alla beredvilliga personer i Kosovo och utanför att medverka till att nå dessa mål för att hjälpa oss att se till att UNMIK och KFOR själva skall nå dem. Jag vill vid behov påminna om att vi motsätter oss att Kosovo avskiljs. Det bör bli ett multietniskt samhälle utan särskiljning eller diskriminering grundad på etniska eller andra motiv.
Och om jag får gå över till engelska av bekvämlighetsskäl utan att bryta parlamentets regler svarar jag att Europeiska kommissionen har följt Alexander Nikitins rättegång mycket ingående och med stor oro. Företrädare för EU:s medlemsstater närvarade vid domstolssessionen i St Petersburg i oktober 1998, och när Högsta domstolen meddelade sin senaste dom i februari 1999, att återförvisa fallet till underrätten för ytterligare utredning.
I linje med sina tidigare uttalanden har Europeiska kommissionen gjort klart att eventuella ytterligare domstolsförhandlingar om Nikitins bidrag till Bellonarapporten bör överensstämma fullt ut med internationellt avtalade principer och normer för rättvisa och mänskliga rättigheter. Jag är medveten om att Nikitins advokater har inlämnat en ansökan till Europadomstolen för de mänskliga rättigheter och jag är säker på att Europarådets institutioner kommer att behandla denna ansökan på ett lämpligt sätt.
Europeiska kommissionen kommer att, med respekt för ett suveränt lands rättsliga förfaranden, fortsätta att övervaka att Nikitin får en opartisk och offentlig rättegång baserad på principerna i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och Rysslands konstitution.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Lamy!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Rwanda - Burundi
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0267/99 av Ries och Van den Bos för ELDR-gruppen,
B5-0276/99 av Miranda m.fl. för GUE/NGL-gruppen,
B5-0285/99 av Van den Berg för PSE-gruppen,
B5-0293/99 av Maes m.fl. för Verts/ALE-gruppen,
B5-0294/99 av Maes m.fl. för Verts/ALE-gruppen,
B5-0300/99 av Van Hecke och Khanbhai för PPE-DE-gruppen,
B5-0301/99 av Van Hecke och Khanbhai för PPE-DE-gruppen
om läget i regionen kring de stora sjöarna, i synnerhet i Rwanda, och om läget i Burundi.

Ries
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger, frisläppandet nyligen av Jean Bosco Barayagwiza av internationella brottmålsdomstolen för Rwanda har upprört Rwandas regering och befolkning. En fullt legitim vrede: den anklagade frisläpptes på grund av förfarandefel, samtidigt som han har mycket svåra anklagelser om folkmord emot sig. Utöver denna episod, som är en traumatisk upplevelse för folket i Rwanda, är det straffrihetskulturen som det är fråga om här.
Det bör fastställas klart och tydligt att de som har begått så avskyvärda brott som folkmord eller brott mot mänskligheten, eller varit medbrottsling i dessa brott, oförtröttligen skall förföljas. Därvid bör de internationella institutionerna, där vi ingår, ge de internationella domstolarna ordentliga medel för att lyckas med sitt uppdrag.
Herr Lamy, skulle Europeiska unionen vara beredd att spela en roll i det avseendet för att i framtiden undvika denna typ av urspårning som är katastrofal ur den befolknings synpunkt som väntar på sanning och rättvisa?
Med en särskild uppmärksamhet naturligtvis för den internationella brottmålsdomstolen och Rwanda, så att minnesplikten finns kvar i fråga om denna konflikt, som redan verkar långt borta, alltför långt borta i vissa ögon är det vid detta tillfälle till slut Europeiska unionens roll, tycks det mig, att stå vid folkets sida i Rwanda. Ett folk som verkligen har förråtts genom frisläppandet av Jean Bosco Barayagwiza, grundare av hatets radio, den dystert berömda radion på de tusen kullarna, måste vi påminna om det. Man förstår reaktionen av Kigalis myndigheter, men jag uppmanar dem att återuppta samarbetet med den internationella brottmålsdomstolen som trots allt är det bästa instrumentet för att skipa rättvisa, och därmed skapa fred.
Den internationella rättvisan måste absolut ta sig samman om den vill säkra sin trovärdighet, men vi måste också ge den medlen för att uppfylla ambitionerna. Det är priset för vår minnesplikt gentemot folket i Rwanda.

Van den Berg
Herr talman! I egenskap av ledamöter i Europaparlamentet var vi tillsammans med kolleger från AVS-länderna i Nassau och två dagar tidigare inträffade mordet på Saskia von Meyenfeldt och en Unicef-medarbetare samt ett antal medborgare i sydöstra Burundi. Vi begärde då, i en gemensam resolution, en utredning, från början en oberoende utredning. En burundisk representant gjorde invändningar, därigenom blev termen "utredning".
I den resolutionen talar vi i alla fall om en oberoende utredning och det gör det möjligt för oss att tydligt tala om att vi gärna vill att inte bara de berörda parterna, och alltså inte endast den burundiska regeringen, säger sin mening utan även att det klaras ut vad som verkligen skedde.
Vi skulle uppskatta om kommissionen ville begära in information från sina EU-ambassadörer i området och håller oss informerade på ett korrekt sätt.
Den andra punkten gäller att det här rör sig om en mycket mer omfattande konflikt som nu krävt över 200 000 döda från och med 1993 och 800 000 flyktingar. Ibland är det bra att nämna de där siffrorna, synen av vad som händer precis framför fötterna på oss i Kosovo får oss nämligen ofta att glömma att det fortfarande pågår en sådan omfattande konflikt i ett område i centrala Afrika.
En stabilitetspakt måste brådskande åstadkommas med hjälp av alla de kontakter som Europeiska kommissionen har i Förenta nationerna. Det är brådskande att fästa den politiska uppmärksamheten och energin hos de som arbetar där på åstadkommandet av en stabilitetspakt.
Jag hoppas att vi lyckas att utifrån Europa klargöra att mänskliga rättigheter är något globalt som inte endast gäller för oss när det handlar om Kosovo utan även i det här centralafrikanska området. Jag hoppas att de båda resolutionerna kan bidra till det.

Rod
Herr talman, kära kolleger! Än en gång tvingas vi ta upp situationen i Rwanda. För inte så länge sedan avslöjade vi folkmord och brott mot mänskliga rättigheter. I dag kan vi i själva verket bara vara upprörda över frisläppandet av Jean Bosco Barayagwiza, av så kallade tekniska skäl. Han är ändå en av de viktigaste anstiftarna av folkmord. Frisläppandet är egentligen ganska symptomatiskt för bristen på vilja att göra en sammanfattning av folkmordet och framför allt för viljan att tiga om de europeiska ländernas inblandning, i synnerhet Frankrike, vars, i bästa fall passiva, delaktighet lades i dagen genom en parlamentarisk undersökning nyligen.
Vi kan också betona att situationen i Rwanda, hur oroande den än är, i synnerhet medverkar till instabilitet i grannländerna och situationen i Kongo är i det avseendet ganska dramatisk.
Europaparlamentet måste i dag tydligt fastslå att för att säkra stabilitet i området måste förutsättningar skapas för en fred grundad på rättvisa och laga åtgärder mot utövare av etniskt våld.
Vi ber därför den internationella brottmålsdomstolen att se över sitt beslut om frisläppande av Barayagwiza mot bakgrund av de tunga anklagelser som vilar på honom, annars riskerar Rwandas befolkningar att känna sig förfördelade och de etniska sammanstötningarna riskerar att blossa upp på nytt. Vi ber också Rwandas regering att återuppta förbindelserna med den internationella brottmålsdomstolen. Därför måste det bli ett slut på straffriheten i dessa länder.

Maes
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill ansluta mig till de föregående talarna och samtidigt uttrycka min indignation och min besvikelse över vår egen hållning. Vi väntar tills en vit person mördas och först då uppmärksammar vi en konflikt i Burundi som redan kostat så många människor livet. Jag vill också säga något om de läger som man på mitt språk kallar för omgrupperingsläger. På normalt språk måste man kalla dem för koncentrationsläger, det är den riktiga översättningen. I de här lägren samlar man ihop människor på etnisk grund för att lättare kunna genomföra ett folkmord i lönndom. Jag uppmanar därför Europeiska unionen att ta situationen i Rwanda, Burundi och Kongo mycket mer au sérieux. Den här veckan hörde jag rådets rådgivare, den höga representanten för GUSP, och jag hoppas att vi någon gång kommer att kunna hjälpa andra att ordna samma stabilitet som vi vill ha åt oss själva.

Khanbhai
Herr talman, herr kommissionär, ledamöter! Eftersom jag har arbetat i och känner till Rwanda sedan 1984, eftersom jag är född i Tanzania där jag bodde i många år, eftersom jag talar det största afrikanska språket i Great Lakes-regionen, uttalar jag mig om detta ämne med erfarenhet och kunskap.
Folkmord är av ondo oavsett i vilket land det sker och måste fördömas förbehållslöst. Vem som än är ansvarig för ett sådant folkmord måste åtalas och rättvisa måste skipas. Ingen kan få vara immun mot ett sådant åtal. Den internationella brottmålsdomstolen i Arusha måste utföra sitt arbete på ett effektivt sätt, och vi hoppas att de som gör detta arbete kommer att vidta åtgärder för att föra denna process till ett rättvist och snabbt slut.
Endast fyra rättegångar har fullbordats på fem år, och denna försening har medfört att vissa förövare av folkmord har gått fria på grund av teknikaliteter. Detta är inte godtagbart. Vi måste utvärdera domstolens arbete för att identifiera svagheterna, så att vi på lämpligt sätt kan bidra till att garantera en hög standard på rättsskipningen, utan att slösa bort tid och resurser. De oskyldiga offren för folkmord och krig kan inte vänta för alltid med att bygga upp sina liv igen, så att de kan leva i fred i sina egna byar och i sina egna hem.
I denna resolution, som alla politiska grupper i detta parlament står bakom, uttrycks våra bekymmer, hopp och förväntningar klart. Nu åligger det Rwandas regering och regeringarna i grannländerna att vidta seriösa åtgärder för att skapa en genuin fred i området. De måste samarbeta till fullo med EU:s speciella sändebud, EU, Förenta nationerna, Afrikanska enhetsorganisationen (OAU) och alla humanitära biståndsorganisationer för att göra det som erfordras för att främja fred och stabilitet i Rwanda och Great Lakes-regionen i stort.

Van Hecke
Herr talman! Burundi, det har redan sagts här, står på randen till en ny katastrof. Rebellattacker, rensningar av militären, hundratusentals flyktingar som utsätts för hungersnöd och sjukdomar och en totalt ödelagd ekonomi. Vissa påstår till och med att situationen kan liknas vid den i Rwanda precis innan folkmordet år 1994.
Ändå står Europa på nytt passivt vid sidan av och tittar på. Eftersom medlemsstaterna tydligen inte kan komma överens om hur de skall ta sig an krisen i området kring de stora sjöarna, överlåter vi Burundi till afrikanska länder som i vissa fall själva är inblandade parter. Vi kopplar vårt bistånd till Arusha-fredsprocessen där Tanzania fungerar som medlare, men tillåter rebeller att utifrån det landet utföra attacker mot Burundi. Av principskäl vägrar vi att samarbeta med en regering som ändå har fått parlamentets stöd.
Det är frågan om vi på det sättet inte spelar extremisterna i händerna, både bland rebellerna och inom militären. Vill vi att Hutu-extremistiska rörelser griper makten i Burundi och startar ett nytt folkmord på minoriteten? Eller vill vi att det sker en ny statskupp och Tutsi-extremister i militären inleder en ny rensning? Om vi inte vill det, låt oss då ge fredsprocessen i Burundi vårt fulla stöd. Låt oss samla de måttfulla krafterna runt förhandlingsbordet och isolera extremisterna. Låt oss ge befolkningen ett ovillkorligt bistånd och hjälpa ekonomin på fötter igen. Låt oss äntligen ta problemet Burundi på allvar. Senare skall vi i alla fall inte kunna säga: "Wir haben es nicht gewusst".

Berend
Herr talman! Av det stora antal problem som förekommer i Rwanda och Burundi skulle jag för gruppens räkning vilja tala om det senaste, nämligen om det som hände den 6 november, alltså bara för några dagar sedan, när Rwandas regering sade upp samarbetet med den internationella domstolen i Arusha.
Vi var en smula stolta över bara det att denna domstol inrättades, vilket även vi bidrog till - om vår hjälp var tillräcklig går det att sätta ett stort frågetecken för -, för att reda ut dessa omänskliga förbrytelser här och även för att straffa de skyldiga. Som en första reaktion är denna hållning från Rwandas regerings sida rent av förståelig, men den slutsats den dragit av detta, nämligen att nu säga upp samarbetet med denna domstol, är fullständigt felaktig. Det är för oss obegripligt att den - jag uttrycker det försiktigt - förmodade arkitekten bakom folkmordet, Barayagwiza, på grund av procedurfrågor - det ordet måste man låta smälta på tungan - släpps fri och över huvud taget inte ställs inför rätta. Han var när allt kommer omkring den politiske regissören i utrikesministeriet för en regim som bar ansvaret för 800 000 människors död, egentligen borde man säga för slakten av 800 000 människor. Dessförinnan var denne nu frigivne en ledande funktionär vid den statliga radion just vid den tid då radion uppmanade och uppviglade till rashat.
Från gruppens sida har vi ett dubbelt krav: för det första att Rwandas regering skall upphäva sitt beslut, för det andra att även domstolen skall ändra sitt beslut. Det får absolut inte vara så att domstolen åberopar sig på att ett ytterligare åtal är otillåtligt på grund av det tidigare frikännandet. För anklagelser på detta område får det inte finnas någon immunitet.

Lamy
. (FR) Herr talman, jag skall ta inläggen i ordningsföljd med svar om Rwanda och därefter Burundi.
När det gäller Rwanda är kommissionen lika angelägen om att rättvisa skipas effektivt, jag använder dessa diplomatiska ord i fråga om att döma utövare av folkmord. Ingen nationell försoning är möjlig utan en verklig domstolsbehandling, och det gäller lika mycket för den nationella rättvisan i Rwanda som för den internationella brottsdomstolen i Rwanda.
För att svara fru Ries, när det gäller den nationella rwandesiska rättvisan, har kommissionen riktat in sina ingripanden på institutionellt stöd åt departementen för att stärka försvars- och civilrätt, förbättra livsvillkoren i fängelserna och stödja de överlevande från folkmorden samt för att mänskliga rättigheter skall iakttas. 130 000 fångar sitter dock fortfarande i fängelse, anklagade för brott med anknytning till folkmord, och väntar på dom.
Den rwandesiska regeringen söker efter alternativa lösningar, som inte lämnar plats för straffrihet och går i den riktning vi önskar. Den arbetar på att fastställa ett system för en skiljedomstol av traditionell typ, där domstolarna består av medborgare som valts på olika nivåer i lokalförvaltningen för att döma tre olika kategorier av anklagade: vanliga mördare, å ena sidan, vållande till kroppsskada utan att döda, å andra sidan, och plundrare, slutligen, så att anstiftarna och ideologerna till folkmordet och massakrerna verkligen döms av vanliga domstolar, som det gäller att på något sätt ordna så att de kan klara av uppgiften.
Kommissionen håller på att med de övriga stödgivarna bedöma lämpligheten och metoderna att bidra till införandet av detta system inom ramen för vårt samarbete. När det gäller Internationella brottmålsdomstolen i Rwanda beviljade kommissionen finansieringar redan vid inrättandet av denna domstol, som hittills uppgår till ett belopp av en och en halv miljon euro. Kommissionen skall inleda utvärderingar av program till förmån för mänskliga rättigheter i utvecklingsländerna. Särskild uppmärksamhet kommer att ges åt de länder och de projekt som vi har stött, såsom det som jag just nämnde. Denna utvärdering kommer att inbegripa den internationella brottmålsdomstolen och slutsatserna borde göra det möjligt för oss att identifiera ett eventuellt nytt stöd, på villkor som vi kommer att bedöma efter undersökningen.
När det gäller Burundi, är vi också mycket oroade över situationen för det växande våldet i landet. Vad gör vi för att bemöta det? Jag vet och jag anser att det alltid är enkelt att ge stödsiffror inför så stora olyckor. Jag tror emellertid att det är de enda riktiga spår vi kan lämna er av vad vi gör för att tillmötesgå er oro. Den verkliga kritik ni kan ge oss, och som gör ont, det är kritiken att vi är passiva i denna typ av situation. Jag tror att vi inte är det i det här fallet. Jag skulle vilja ge er några exempel på det.
Vi har stött fredsprocessen genom en finansiering av de överläggningar som pågår i Arusha, med ett bidrag på två miljoner euro, som är det avgjort största bidraget, och som med andra yttre finansieringar borde räcka för att överläggningarna skall lyckas. Beskyddarens bortgång, f.d. president Nyerere, utgör visserligen en svårighet som bidrar till själva processens komplexitet. Vi tror att det är nödvändigt att överläggningarna fortsätter parallellt med att vi söker en ny beskyddare.
Intensifieringen av sammanstötningarna de senaste månaderna orsakade fördrivning av flera hundratusentals människor, som med tvång installerats i läger av regeringen sedan juli. Vi ingrep omedelbart med humanitär hjälp, med ett bidrag på över en miljon euro i tre omgångar, och vi är beredda att fortsätta insatsen för att tillmötesgå de mest akuta behoven nästa år. ECHO:s sammanlagda bidrag till Burundi har nått ett tiotal miljoner euro i år. Vid ett sammanträde i New York i början av året beslutade Burundis stödgivare att bidra till att förbättra de sårbaraste befolkningarnas livsvillkor och sikta in stödet på nya bostäder för fördrivna personer.
Inom ramen för dessa ställningstaganden har kommissionen antagit ett återuppbyggnadsprogram på nära femtio miljoner euro som kommer att kunna genomföras enligt säkerhetsvillkoren i landet. Vi anser att ett fullständigt återupptagande av samarbetet är förbundet med resultatet i fredsprocessen liksom med upprättandet av en politisk och konstitutionell ram som till slut kommer att leda till demokratisering. Det var mitt svar, herr talman.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär Lamy!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 17.30.

Pakistan
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0269/99 av Van den Bos och Thors för ELDR-gruppen,
B5-0277/99 av Vinci och Brie för GUE/NGL-gruppen,
B5-0278/99 av Thomas Mann för PPE-DE-gruppen,
B5-0286/99 av Schori för PSE-gruppen,
B5-0296/99 av Lambert och Lucas för Verts/ALE-gruppen
om proklamerandet av undantagstillstånd i Pakistan.

Duff
I denna resolution utlinjeras den oro hela världssamfundet måste dela inför den minskade stabiliteten i Pakistan och de territorier som gränsar till landet. Vi gör självfallet rätt i att beklaga det militära maktövertagandet, men det vore förnuftigt att erkänna att den nya militärregimen än så länge är enormt populär i Pakistan. Pakistan förväntar sig tydligen att general Musharraf skall lyckas stoppa en lång rad korrupta och trångsynta fraktioner. Regimerna Sharif och Bhutto har vanskött deras land i många år. Militären tar helt klart itu med den mycket utbredda ekonomiska brottsligheten med kraft.
I detta förslag talas felaktigt om behovet av att återinföra eller återupprätta demokrati. I stället borde man sträva efter framsteg på vägen mot demokrati och föreslå ett praktiskt program för Europeiska unionen som kan underlätta denna utveckling. Att bekämpa korruptionen är ett viktigt första steg.
Jag litar på att det portugisiska ordförandeskapet kommer att använda sina ryktbara talanger och erfarenhet för att utveckla ett medvetande inom Europeiska unionen om de problem Pakistan står inför, och jag skulle gärna vilja höra Lamys uppfattning om hur långt man har kommit med samarbetsavtalet.

Mann, Thomas
Herr talman! Militärkuppen i Pakistan omedelbart efter det att arméchefen Musharraf pensionerats fördöms skarpt av PPE-DE-gruppen. Författningen sattes ur kraft. Förbundsparlamentet och provinsparlamenten suspenderades temporärt. Även om militärens övertagande av statsmakten förlöpte utan större protester från befolkningen, så finns det inga alternativ till en funktionsduglig demokrati som kommit till stånd genom fria val. Försöket att bevisa att den hittillsvarande premiärministern Sharif deltagit i en kriminell sammansvärjning och byggt upp ett system som kännetecknas av nepotism får inte bli till en skådeprocess. Varje rättsligt förfarande måste avlöpa på ett rättvist sätt och vara öppet för offentligheten.
Vid mötet med EU:s särskilda delegat Walter Sari den 2 november avvisade Musharraf en tidsplan för återställandet av demokratin. Det saknas alltså en motivering till varför EU skulle vara berett att följa andra stater som anser att det inrättade stabilitetsprogrammet har stora möjligheter. Utgångspunkterna i sammanhanget är genomgående hoppingivande: säkerställande av ett mer investeringsvänligt klimat, skattelättnader, gallring inom byråkratin, stopp för makthavares möjligheter att personligen vinna ekonomiska fördelar. De statliga bankerna måste sluta upp med vanan att generöst ge krediter till befattningshavare. Den nya strängare antikorruptionslagen är ett steg i rätt riktning.
Förtroendeförlust och kapitalflykt går dock att stoppa först när demokratin har återställts och de mänskliga rättigheterna tillvaratas. Internationella investeringar skall uppskjutas till dess Internationella valutafonden (IMF) godtar Pakistan som fullvärdig partner. Vi uppmanar således militärregeringen att återgå till att följa författningen. Politiken måste övertas av en legitim civilregering. Uppskjutandet av såväl samväldesmedlemskapet som samarbetsavtalet med Europeiska unionen kan återkallas först när alla förutsättningar har skapats för de högst angelägna ekonomiska, sociala och humana reformerna i Pakistan.

Sakellariou
Herr talman, mina damer och herrar! Kollegerna har redan fört militärkuppens historia på tal. Jag skulle återigen vilja knyta an till det som kollega Duff liksom även kollega Mann fört på tal. I decennier har genomkorrumperade regeringar som visserligen varit valda, nu senast under ledning av Nawaz Sharif, tillåtit att kränkningar av de mänskliga rättigheterna, slavarbete, en social katastrof och en utlandsskuld som inte längre går att kontrollera stått på dagordningen för den pakistanska vardagen och störtat landet i fördärvet.
Samma regeringar har understött talibanernas mördarregim i Afghanistan och utgör en ständig, oberäknelig fara för freden i regionen genom att de understöder och underblåser terroraktiviteter mot sin indiska granne i gränsregionen till Kashmir. Trots allt får inkompetens och korruption hos en vald regering inte leda till att vi betraktar en militärkupp som ett möjligt alternativ. Vi fördömer entydigt och å det skarpaste militärkuppen i Pakistan och kräver av makthavarna att man snarast återinför rättsstatlighet och författningsmässig ordning, och genom att sätta in en civil övergångsregering återställer den parlamentariska legitimiteten genom att hålla val med en tydlig tidsplan.
Det borde också vara just dessa förutsättningar som måste vara uppfyllda innan rådet undertecknar det uppskjutna samarbetsavtalet med Pakistan. EU måste som helhet inta en otvetydig hållning gentemot Pakistan som understryker att demokratiska principer för oss varken kan vara förhandlingsbara eller föremål för kompromisser, och som avhåller varje framtida makthavare som vill mycket utan att kunna något från ett sådant eländigt företag.
(Applåder)

Lambert
Liksom många andra ledamöter tyckte även jag att den respons många människor med pakistanskt ursprung och bakgrund gav till denna kupp var intressant - människor som själva är engagerade i demokratisk politisk verksamhet och som bryr sig om god demokratisk praxis. De blev inte förskräckta. Så denna reaktion ger ökad tyngd åt vår uppfattning om att det var mycket som var fel under den föregående regimen, till exempel bristen på skydd för religiösa minoriteters rättigheter, och det ökade missbruket av lagen mot hädelse, vilken infördes efter det militära maktövertagandet 1958. Under den föregående regimen märkte vi också ökande brott mot de mänskliga rättigheterna, mot människor som sindhierna. Vi betraktar vad som kommer att hända med politiska fångar under denna regim som en klar indikation på dess avsikter.
Jag är också bekymrad över rapporter om att militären drevs av känslan att regeringen Sharif inte gjorde tillräckligt för att skydda och bevara Pakistanska federationen. Jag anser att detta är särskilt oroande med landets ökande kärnvapenmakt i minnet. Vi tror att genomförandet av rättegången mot den förre premiärministern också kommer att bli ett tydligt tecken på militärens goda avsikter att återgå till, eller inte återgå till men införa ett gott demokratiskt styre i Pakistan.

Lamy
. (FR) Herr talman! Situationen i Pakistan diskuterades, som ni vet, i rådet (allmänna frågor) den 15 november. Jag tror att det är tydligt för var och en att unionen är oroad över statskuppen och livligt önskar en återgång till demokrati. Rådet väntar att de försäkringar, som lämnats av den interimistiska administrationen, som man säger, rörande respekt för mänskliga rättigheter och individens fri- och rättigheter villkorslöst skall iakttas, och att åtalspunkterna mot den avsatta premiärministern, Nawaz Sharif, skall beivras med iakttagande av lag och rätt inför en civil och öppen domstol.
När det gäller de specifika punkter som ni tog upp i resolutionerna rörande kommissionens program och projekt för utvecklingsstöd till Pakistan är det nödvändigt att betona att de nästan uteslutande rör de fattigaste och minst gynnade folklagren. Många av dessa projekt genomförs genom icke-statliga organisationer och syftar till att förbättra tjänsternas omfattning och kvalitet inom den sociala sektorn, i synnerhet på området för grundutbildning och hälsovård.
Samtliga åtaganden för gemenskapens projekt uppgår för närvarande till 180 miljoner euro och kommissionen föreslår att genomförandet av dessa projekt fortsätter. Vi anser i själva verket att ett avbrott i stödet till de minst gynnade grupperna skulle utgöra en olämplig sanktion för dem. Vi är fullt ut medvetna om den beklämmande situationen för många barn och i synnerhet för flickor i Pakistan, men vi anser att det mest effektiva sättet för att förbättra situationen är att bidra till att säkra en högkvalitativ och överkomlig allmän grundundervisning. Vi deltar också i ett projekt med Internationella arbetsorganisationen rörande återanpassning av barn som utnyttjats i farligt arbete i Pakistan.
Arbetet rörande nya projekt som skall finansieras inom ramen för nästa års budget är för närvarande uppskjutet i väntan på utvecklingen och utvärderingen av den nya situationen i landet. Vi erkänner att det är nödvändigt att hjälpa de icke-statliga organisationerna och det civila samhällets sammanslutningar för att stärka landets demokratiska institutioner, och ni vet säkert att många icke-statliga organisationers upptagningsförmåga och storlek på detta område tyvärr är begränsat i Pakistan. Vi har därför tagit kontakt med många icke-statliga organisationer och sammanslutningar, men vi anser att vi måste se till att inte överbelasta dessa organisationer med medel och hjälp om de inte i fortsättningen kan förvalta det på ett effektivt sätt.
För att just svara på Duffs fråga har unionen efter statskuppen ställt in undertecknandet av det nya samarbetsavtalet mellan gemenskapen och Pakistan, och vi har skjutit upp den politiska dialogen för att ge ett högt och tydligt budskap åt de nya härskarna i Pakistan rörande vår oro över statskuppen och dess följder.
Jag tror att jag därmed har gett er ett tydligt svar, herr Duff.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Lamy!
Jag förklarar debatten avslutad
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 17.20 och återupptogs kl. 17.30.)

Talmannen
Vi skall nu genomföra omröstningen om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

OMRÖSTNING (fortsättning)
***

Gemensamt förslag till resolution om Tjetjenien
(Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.) Röstförklaringar
Barnets rättigheter
Posselt (PPE-DE). (DE) Jag skulle bara vilja säga er att jag i princip naturligtvis var för denna resolution, men att jag dock är av den åsikten att det är någonting mycket farligt som har börjat här, nämligen systematiskt missbruk av resolutioner för en ideologisk debatt om stadgan för de grundläggande rättigheterna. Vi måste ta denna stadga på så stort allvar att vi samstämmigt förbereder den här i parlamentet med en stor, nästan absolut, majoritet och inte genom halva satser i resolutioner. Jag anser att denna stadga om de grundläggande rättigheterna måste diskuteras noggrant, och att den inte får koppla bort barnets rättigheter från föräldrarnas rättigheter, från familjens rättigheter och från föräldrarnas uppfostringsrätt i familjen. Det är elementära punkter som måste diskuteras grundligt och inte hipp som happ i halva satser.

Caudron
. (FR) I en tid då vi gör oss klara att rösta om resolutionen om barns rättigheter vill jag tala om hur viktig jag anser denna handling vara.
Omröstningen har inget samband med de övriga omröstningarna som jag deltagit i under dessa plenarsammanträden. De påminner mig om skälen till att jag gick in i politiken, som är följande: att så mycket som möjligt förbättra människornas vardagliga liv! Det kan tyckas förmätet med tanke på uppgiftens omfattning, men det är min djupa övertygelse.
Och även om jag vet att denna omröstning inte kommer att radikalt ändra den dramatiska situation som tusentals barn upplever här och där, vittnar den om Europaparlamentets politiska vilja att få saker och ting att gå framåt!
Att säga att man inte kan tolerera att barn skall tvingas arbeta i stället för att gå till skolan, inte har tillräckligt med mat, säljs som varor och är offer för fysiskt och moraliskt våld från vuxna, det är redan ett stort steg som naturligtvis skall få uttryck i våra politiska handlingar och vårt dagliga liv! Låt oss vara ansvariga (politiker och) män och kvinnor!
Den konvention vars tillkomstdag vi firar i dag har gjort det möjligt att göra många framsteg i och med att den sätter barnet i centrum av debatten! Barn är människor och de är rättssubjekt. Vi skall respektera, skydda, uppfostra och älska dem!

Foster
. (EN) Konventionen om barnets rättigheter är den mest framgångsrika konventionen inom den internationella rätten och har undertecknats av alla världens länder utom Somalia och USA. Det är ändamålet med konventionen som är anledningen till den enastående internationella reaktionen: åtgärder som skall införlivas med den internationella rätten för att skydda de mest oskyldiga, de mest sårbara av världens medborgare.
Syftet med det förslag till resolution vi har röstat om i dag är att tillse att denna konventions beståndsdelar skyddas av andra rättsliga grunder och ramverk. I och med att vi gör detta strävar vi efter att ge en röst åt dem som ingen har och skydda dem som inte kan skydda sig själva. Barn måste skyddas av dem som ser till deras intressen.
Vi måste därför betona familjens och särskilt föräldrarnas roll när det gäller att skydda barnen. Staten måste när den försöker skapa en rättslig grund för skydd och behandling av barn böja sig för föräldrarnas suveräna rättighet att skydda, uppfostra och ta hand om sina barn. Vi måste tillse att familjen, för att citera konventionen om barnets rättigheter, "ges nödvändigt skydd och bistånd så att den till fullo kan ta på sig sitt ansvar i samhället".

Sacrédeus
Värnandet om barnens rättigheter är ett ämne som ligger oss alla varmt om hjärtat. Att arbeta för att skapa lagstiftning och rättsliga instrument för att skydda barn är samtidigt ett stort privilegium och ett tungt ansvar. Åtgärder för att skydda barnen måste gå hand i hand med åtgärder som värnar och skyddar familjen. En stark familj är oundgänglig för att säkerställa skyddet av barnen. I förordet till konventionen slås det fast att barnet "för att kunna uppnå en fullständig och harmonisk utveckling av sin personlighet, bör växa upp i en familjemiljö". Artiklarna 5, 7, 9, 14 och andra omfattar föräldrarnas skyldigheter och rättigheter vad beträffar deras barns uppfostran. Det är helt avgörande att föräldrarnas rättigheter finns med och garanteras för att skydda barnens fulla rättigheter.

Scallon
. (EN) Jag välkomnar den inriktning på barnens rättigheter som finns i kammaren i dag. Eftersom de är samhällets mest sårbara och försvarslösa medlemmar behöver barn extra rättigheter och extra skydd. Det är en ära för mig att få vara delaktig i en process som kan börja garantera att detta skydd ges.
Liksom de som upprättade konventionen om barnets rättigheter insåg, är familjen grundläggande för att skydda och värna barnets rättigheter. Det är i familjen som barn lär sig värdena "fred, värdighet, tolerans, frihet, jämlikhet och solidaritet" (förordet), liksom de färdigheter som krävs för att omsätta dessa värden i samhället under sin livstid.
Konventionen om barnets rättigheter erkänner föräldrarnas ansvar för att ge sina barn rätt omsorg och uppmärksamhet, liksom barnets rätt att få denna omsorg, vägledning och kärlek. Jag stöder med glädje det förslag som ligger på bordet i dag, vilket kommer att säkerställa att dessa rättigheter värnas - föräldrars rättigheter att uppfostra sina barn och barnens rättigheter till detta skydd och stöd.
Tjetjenien

Ortuondo Larrea
Herr talman! Vi parlamentsledamöter som företräder nationer utan europeisk stat vill å det kraftfullaste påtala de nya angrepp den ryska armén otillbörligt gör sig skyldig till i slutet av detta århundrade mot det lilla Tjetjenien. Ryssland förorsakar fördärv, civila dödsfall - inklusive äldre, kvinnor och barn -liksom en utvandring som överstiger den i Kosovo. Allt detta på grund av att en ny Rasputin vill bli populär i Ryssland och ta makten som ny president, utan att bry sig om att han sätter demokratin, rättsstaten och de ekonomiska reformerna på spel i den ryska federationen. Vi accepterar det inte och följaktligen fördömer vi det utan förmildrande omständigheter.

Schroedter
Herr talman! På internationell nivå har det över huvud taget inte förekommit någon resolution om Tjetjenien som gått längre än denna, och det hedrar detta parlament, för vi bidrog även under det första kriget på ett avgörande sätt till att en fredlig lösning nåddes. Men jag är besviken över att vi inte har fått stöd av kammaren för vårt ändringsförslag om att på grundval av människorättsklausulen i partnerskaps- och samarbetsavtalet lägga detta avtal på is mot bakgrund av detta krig. Jag har fått intryck av att det behövs mycket skarpare åtgärder än vad som hittills står i resolutionen för att över huvud taget uppnå ett vapenstillestånd, och för att få till stånd att man äntligen upphör att släppa bomber på civilbefolkningen, och att dessutom förklara detta som ett internt problem.
Jag tror att det är nödvändigt att OSSE-mötet i dag - just nu diskuteras detta ämne där i Istanbul - verkligen resulterar i en möjlighet som leder till fredsförhandlingar, för det går inte att lösa problemet i Kaukasus på det sätt som ryssarna vill lösa det på, och därför anser jag det vara mycket viktigt att vi inte blir stående här, att framför allt kommissionen tar fasta på denna vädjan och även hotar med åtgärder som frysning av nya Tacis-fördrag och att detta också verkligen når fram till tjänsterummen där och inte bara står på papperet här. Detta är en mycket viktig begäran som jag för min grupps räkning återigen tydligt vill framföra. Som vi ser det går resolutionen inte tillräckligt långt, men den är ett första steg - förhoppningsvis till en fredlig lösning i regionen.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Under förevändning att ta itu med integristisk terrorism utkämpar Ryssland ledare ett motbjudande krig i Tjetjenien. Den ryska armén angriper i första hand civilbefolkningen, varav en allt ökande del tvingas fly till grannområden för att där trängas ihop på omänskliga villkor. Än en gång är det civilbefolkningen som får utstå följderna av att städer, byar och infrastruktur förstörs i ett land som redan är fattigt.
Kriget är lika kriminellt för den ryska befolkningen själv. Tusentals ungdomar tvingas föra ett smutsigt krig från vilket det inte kommer att komma något gott vare sig för dem eller för deras föräldrar och åldringar. Samtidigt som övergången till en kapitalistisk ekonomi tar sig uttryck i produktionsnedgång och en avsevärd utarmning av merparten av befolkningen slösas det bort stora summor i en krigsinsats utan att ens nämna kostnaden för den korruption som åtföljer den.
Vi klandrar de ryska ledare som är ansvariga för detta krig, och vi klandrar också de ledare i västvärlden som nöjer sig med en diskret kritik samtidigt som de stöder Jeltsin och hans krets, så angelägna är de att skydda dem. Genom att bomba städer och byar i Tjetjenien gör den ryska armén samma sak som västarméerna gjorde för några månader sedan genom att bomba Serbien och Kosovo. De enas brott ursäktar inte de andras, men de kastar ljus över deras djupa samstämmighet till folkens nackdel. Detta är meningen med vår nedlagda röst.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.

Handlingsplan för narkotikabekämpning (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsatt debatt om betänkande (A5-0063/1999) av Giannakou-Koutsikou för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om Europeiska unionens handlingsplan för narkotikabekämpning (2000-2004) (KOM(1999) 239).

Pirker
Herr talman, mina damer och herrar! Tillåt mig att först framföra ett hjärtligt tack till Marietta Giannakou för att hon i dag öppnat möjligheten att genom ett byte genomföra omröstningen om Eurodac och därigenom skapa förutsättningarna för att vi inför detta kontrollsystem baserat på fingeravtryck. Men här handlar det också om ett mycket viktigt betänkande.
Jag skulle först vilja ge utrymme åt några uppgifter så att man skall kunna bilda sig en uppfattning om narkotikahandelns omfattning. För det första har vi att göra med en narkotikahandel som efter hand kommit att utgöra 8 procent av handelsvolymen, och som ger miljardvinster på bekostnad av ungdomen och våra familjer. Inom Europeiska unionen beslagtas årligen ungefär 600 ton cannabis. I samband med narkotikamissbruket kan man konstatera att så många som 5 miljoner ungdomar använder syntetiska droger och att ungefär 20 procent har prövat cannabis. Rättsläget i Europa är ytterst otillfredsställande. Men i medborgarnas ögon måste kampen mot narkotikabrottsligheten behandlas med absolut prioritet. Därför anser jag Marietta Giannakous betänkande som särskilt betydelsefullt och handlingsplanen som något mycket väsentligt som kan föra oss vidare. Den är utformad med breda strategier, från förebyggande åtgärder via repression till reintegration. Det tillåter ingen liberalisering eller legalisering, gör prioriteringar och sammanför inre och yttre politik för att kunna utforma kampen på ett framgångsrikt sätt.
Det är mycket ambitiösa mål. Men i verkligheten kommer det inte att bli så enkelt, för det var tidigare inte möjligt att erhålla jämförbara uppgifter för de enskilda medlemsstaterna och att jämföra metoderna, och så länge man inte kan jämföra metoder och uppgifter är det inte heller möjligt att förverkliga best practices som modeller. De förebyggande åtgärderna får inget större stöd, och ungdomsprogrammen är inte konstruerade för att ge stöd i kampen mot narkotika. Europeiska unionen ställer relativt litet pengar till förfogande.
Vilka är de möjliga och absolut nödvändiga krav vi måste ställa som ett resultat av detta? Det främsta för mig är att den förebyggande politiken måste förstärkas. I det sammanhanget ser jag en mycket stor möjlighet i att vi till exempel på frivillig väg försöker förklara skolor som narkotikafria zoner och genom information klargöra för eleverna att ett liv utan narkotika borde vara den stora målsättningen. Till detta behöver vi stöd av Europeiska unionens program, såsom Sokrates och Leonardo.
För det andra måste vi med mycket starkt eftertryck kräva av medlemsstaterna att vi äntligen får en enhetlig registrering av uppgifter och metoder, så att det blir möjligt att hitta de bästa modellerna i kampen mot narkotikan. Vi måste främja samarbetet mellan polis och rättsväsende i Europas stater i kampen mot narkotikabrottsligheten och för att skydda ungdomen. Vi måste ge Europeiska unionens program, såsom Falcone, Grotius och Oisin större användbarhet, en effektivare utformning och ställa större resurser till förfogande.
Med handlingsplanen har vi således ett bra program framför oss. Men nu handlar det om att ta itu med arbetet för att genomföra detta program, nämligen i kampen mot narkotikan och för ungdomen och för ett narkotikafritt samhälle i sin helhet. Det måste vara målet, även om det kommer att bli mycket svårt att uppnå.
(Applåder)

Schulz
Herr talman, ärade kolleger! Vi hade önskat oss att debatten och även omröstningen om detta betänkande inte nödvändigtvis skulle ha ägt rum i dag, eftersom vi - vilket jag vill säga alldeles i början av min redogörelse - på grund av de omständigheter som i dag lett till att föredragningslistan ändrats och på grund av det faktum att omröstningsstunden med de stora betänkandena Napolitano, Leinen, Dimitrakopoulos och Schwaiger tog så lång tid att omröstningen om betänkandet av kollega Giannakou-Koutsikou kommer att äga rum i morgon bitti.
Fredagsmorgnarna är ju den dag då det är som mest hektiskt i Strasbourg. Här kommer plenumet i morgon att rämna av kolleger som kommer att tränga sig in här för att rösta om betänkandet av kollega Giannakou. Alltså, om det kommer att vara femtio, då är det många. Det tillåter jag mig att påpeka, eftersom det står i skarp motsats till de övriga påståendena om att Giannakous betänkande skulle vara så utomordentligt viktigt att det är absolut nödvändigt att diskutera och rösta om det denna vecka. Det finns ingen logik bakom detta.
Kollegans betänkande är verkligen ett viktigt betänkande som måste diskuteras mycket noggrant, mycket noggrant bland annat därför, vilket debatten om betänkandet återigen har visat, att narkotikapolitiken i Europeiska unionen hör till de mest kontroversiella ämnen som vi över huvud taget har att behandla.
Först ett påpekande till föredraganden. Jag anser att Giannakou har bemödat sig mycket om att ta ställning till handlingsplanen i en form som var inriktad på samstämmighet och som var utformad på ett sätt som skulle integrera de olika åskådningssätt, som inte bara finns tvärs igenom de politiska familjerna, utan som också präglas av de nationella traditionerna, de olika aspekterna och de delvis motsträviga intressena. Därför vill även vår grupp rikta ett hjärtligt tack till föredraganden.
Jag säger detta också för min frånvarande kollega Jan Anderssons räkning, vilken som svensk ledamot - jag kommer strax tillbaka till detta - befann sig i en särskilt svår situation, eftersom Sverige är en av de medlemsstater som har en mycket speciell utgångspunkt i fråga om narkotikapolitiken, som understöds av nationell erfarenhet och nationell tradition, och som trots detta, vilket jag anser i likhet med er, fru kollega, just då det gäller kompromissändringsförslagen sörjt för att detta betänkande faktiskt är utformat så att det kommer att få ett brett stöd.
128 ändringsförslag lades fram, och ni formulerade sedan slutligen 17 eller 18 kompromissändringsförslag som skall hjälpa till att bunta ihop detta överflöd av ändringsförslag på ett sådant sätt att resultatet i slutändan blir ett i sig logiskt och övertygande betänkande från parlamentets sida till denna handlingsplan. I sig logiskt och övertygande innebär också att ta hänsyn till tre absolut nödvändiga element.
För det första måste vi alla, oavsett om vi tillhör de konservativa eller vänstern i denna kammare, ha klart för oss, och jag tror också att vi är det, att det finns något som alltid måste vara utgångspunkt i fråga om narkotikapolitiken: människor som är narkotikaberoende behöver principiellt inte straff och åtal, utan hjälp och stöd. Det är egentligen en självklarhet. Varför måste jag nämna det här på nytt? Det är därför att det sätt på vilket man hjälper dessa människor som drabbats att återvända till samhället, hur man minskar sitt individuella personliga lidande, ju också måste kunna understödjas av specifika regionala, lokala och nationella erfarenheter. Därför kan det inte bli tal om en narkotikapolitik som bestämts på Europanivå, utan det måste finnas en ram inom vilken de lokala och regionala myndigheterna utifrån respektive specifika erfarenheter kan hjälpa de drabbade människorna, som skall stå i centrum.
Det andra elementet är att vi i fråga om narkotikapolitiken måste komma ihåg att det knappast finns någon annan typ av brottslighet i Europa där de ekonomiska förtjänsterna är större än inom narkotikahandeln. Det innebär att när vi talar om att minska tillgången är det ett element som är mycket viktigt, vilket dock inbegriper att vi utan att ta hänsyn måste jaga dem som står för utbudet på marknaden. Till detta behövs straffrättsliga och polisiära inslag. Men det behövs också ett inslag som enligt min uppfattning inte har beaktats tillräckligt i debatten: den som handlar med narkotika gör det i regel, om han gör det i stor skala, i vinstsyfte, i syfte att vinna ekonomiska fördelar. Överallt där vi lyckas förhindra att illegal förmögenhet som förvärvats genom narkotikahandel förvandlas till legal förmögenhet har vi gjort ett stort framsteg, dvs. kampen mot narkotikahandeln och tvättning av pengar är fenomen som sammanhänger med varandra. Narkotikabekämpningspolitik - det säger jag med adress kommissionären för inre säkerhet - betyder alltså i fråga om att minska tillgången även att konsekvent jaga narkotikahandlare, i synnerhet på området tvättning av pengar.
Det tredje och sista elementet, som jag vill avsluta med: vi har olika erfarenheter. I vissa av Europeiska unionens länder finns det en utgångspunkt som präglas av eftergivenhet, i andra är utgångspunkten snarare restriktiv. Sammantaget - om vi kommer ihåg resultaten från Europeiska centrumet för kontroll av narkotika i Lissabon - har vi nästan överallt en lika hög narkotikakvot. Det innebär att det inte spelar någon roll vilken utgångspunkt vi för tillfället arbetar med, vi är lika framgångsrika eller inte alls framgångsrika. Det talar för att vi skapar ramarna på Europanivå och beslutar om genomförande på nationell nivå och med hänsyn till de respektive nationella erfarenheterna.

Wiebenga
Herr talman! Europaparlamentet, det kan vi nog konstatera, har i flera år varit splittrat när det gäller narkotikapolitiken. Det finns ungefär tre åsiktsriktningar representerade i den här kammaren. Först anhängarna till den svenska modellen som vid sidan av behandling av narkomaner även lägger tyngdpunkten på bekämpning av narkotiska preparat. Den andra riktningen är anhängarna till den nederländska modellen som mer lägger tyngdpunkten på behandling av narkomaner än på bekämpning. Den nederländska modellen tillåter knarkbutiker, som i vårt land felaktigt på engelska kallas för "coffeeshops", och utgår från en åtskillnad mellan lätt narkotika, alltså marijuana, och tung narkotika som till exempel heroin och XTC.
De här två grupperna, anhängarna till den svenska modellen och anhängarna till den nederländska modellen, vill inte ha allt för mycket europeiskt samarbete på det här området, eftersom de är rädda för att behöva ge efter på sin nationella politik. Förutom dessa finns det en tredje åsiktsriktning här i parlamentet med de ledamöter som vill ha just ett större och intensivare europeiskt samarbete med avseende på narkotikapolitiken, så att de olika riktningar som jag nyss beskrev kan komma varandra närmare. Det betyder att länder som Frankrike och Tyskland måste göra mer för behandlingen av narkomaner och att ett land som till exempel Nederländerna måste göra mer för att bekämpa den narkotikaöverbelastning som orsakas genom "coffeeshops" och genom narkotikaturismen.
Alla dessa tre åsiktsriktningar har sina förespråkare i Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp. Det gläder mig desto mer att de flesta av mina gruppmedlemmar kan rösta för betänkandet av Giannakou. Vi tycker att det är ett viktigt betänkande, i vilket frågan om narkotiska preparat skall legaliseras eller inte som tur är inte tas upp utan betänkandet koncentreras på de åtgärder som Europeiska unionen skall vidta.
Den 6 november i år uttalade sig kommissionens ordförande Prodi för ett intensivt europeiskt samarbete med avseende på narkotikabekämpning. Han gjorde det med anledning av uppgifterna om italienska ungdomars missbruk av XTC-piller som i stora mängder kommit dit från mitt land, Nederländerna. Prodis anmärkningar har orsakat stor uppståndelse i Nederländerna. Personligen tycker jag att Prodi har rätt. Om Europeiska unionen vill bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten på ett kraftfullt sätt så hör bekämpandet av narkotikahandeln också dit. Det är till och med Europols första uppgift. XTC-piller är tung narkotika som kan leda till dödsfall, vilket visade sig i Italien.
Till förespråkarna för en legalisering av lätt narkotika vill jag säga att de borde vilja ha ett europeiskt samarbete. En medlemsstat kan nämligen inte ensidigt börja legalisera narkotika, det skulle endast kunna göras på gemensam europeisk nivå.

Buitenweg
Herr talman! Om det är ett ämne som vi kunna tala nyktert och förståndigt om så är det narkotikapolitik. Betänkandet av kollega Giannakou är inget skolexempel på sådan klarhet. Debatten förs inte helt nyktert. Det handlar för mycket om krigsretorik och kittelflickeri.
Vi kan konstatera att det under behandlingen av det här svåra ämnet här i kammaren långsamt men säkert tagits några försiktiga steg i rätt riktning. Det visar sig tydligt när vi jämför dagens debatt och text med den för några år sedan. Då var evig fördömelse inte nog som straff för ledamöter som vågade nämna ordet harm reduction eller terapeutiskt handlingssätt. Det var för de flesta i parlamentet fullständigt otänkbart att det förutom ett repressivt handlingssätt även kunde utarbetas andra, effektivare strategier.
Giannakoubetänkandet är på flera punkter en tydlig förbättring. Det erkänner betydelsen av lokala och regionala experiment, tal om harm reduction och vill utvärdera olika pluralistiska terapeutiska handlingssätt. Inte särskilt revolutionärt och ett litet steg framåt. Det ger dock hopp om att bad practices kan jämföras på grundval av goda uppgifter och att en mänsklig och effektiv narkotikapolitik blir möjlig även i en integrerad europeisk union.
Det sätt som de här positiva delarna formulerats på ger emellertid alldeles för mycket utrymme för motsatta tolkningar. Positiva utvecklingar som kan skönjas i texten väger inte upp den repressiva anda som fortfarande är härskande. Jag kan nämna den påtvingade avvänjningen av narkomaner i fängelser. Det leder till omänskliga situationer och är inte särskilt effektivt om det inte görs av fri vilja.
Målsättningen för hjälpen bör inte begränsas till slutgiltig total avhållsamhet. Man kan leva med narkotika, vilket till mångas glädje också sker med alkohol och tobak och även med Prozac och Valium. Gäller föredragandens vilda krigsförklaring även detta? Forskning har ju visat att en bra joint är mindre skadlig och beroendeframkallande än vissa socialt accepterade droger.
Andra perspektiv än avvänjning kommer fortfarande inte till uttryck i det här betänkandet, fastän man i flera medlemsstater sedan länge arbetar med kontrollerad tilldelning av narkotika med ibland mer optimistiska resultat.
Föredraganden anser att ödestänkande stimulerar narkotikamissbruket. Det är en sofism för att skärpa till den meningslösa krigföringen mot narkotikamissbruk. Det skall förvärra marginaliseringen och brottsligheten och just leda till en ökad brottslighet. Det är den repressiva apparaten som har nytta av det för sin fortlevnad och inte narkomanen.

Camre
Herr talman! När jag var 18 år fanns det inga narkotikaproblem. Vi hade nog hört talas om att det fanns narkotiska preparat, men det var något som vi inte varit i kontakt med. Det sades att vissa personer övertalade sin läkare att skriva ut preparat som det annars inte gick att få tag på. Vi hade inte heller några öppna gränser. Vi hade ingen trafik från länderna i tredje världen, och vi hade inte heller själva så mycket pengar, så även om utbudet hade funnits så hade vi inte kunnat köpa det. Men det viktigaste var nog att vi över huvud taget inte såg att det fanns ett sådant behov. I dag ser världen ganska annorlunda ut. Den är öppen, och Schengenavtalet har gjort gränserna mellan våra länder så pass öppna att vi inte längre har några kontrollmöjligheter.
Det vi måste inse är att de kriminella krafter som är inblandade i narkotikaframställning och narkotikahandel har ett nätverk, resurser och makt som är alldeles för stora för att rättsstaterna skall kunna stoppa denna trafik. Detta är skälet till att det finns behov av en politik på gemenskapsnivå, därför att i den situation som Europeiska unionen befinner sig, måste vi tveklöst samarbeta för att kunna bekämpa en gränsöverskridande brottslighet.
I det föreliggande betänkandet uttrycks saken på ett utmärkt sätt på en rad punkter, och föredraganden påpekar i vilket fall med en viss tydlighet att om vi inte trappar upp kriget mot narkotikabrottslighetens bulvaner och profitörer och deras penningtvätt, så förlorar rättsstaterna, folket och våra ungdomar i detta krig. Men det finns också några formuleringar i det föreliggande betänkandet, vilka röstades igenom i utskottet, som ser mycket harmlösa ut, särskilt för den okunnige. Det finns begrepp som t.ex. skadebegränsning, och vem vill inte begränsa en skada, vem vill inte gärna hjälpa människor som drabbats av ett så allvarligt lidande som narkotikaberoendet är? Det vill vi naturligtvis alla göra, och det man omedelbart tänker på i samband med detta är ju behandling som sätts in genom social och medicinska åtgärder. Men det är ju inte det som ligger i begreppet. Skadebegränsning betyder något helt annat för de som inte vill att det skall föras en sträng narkotikapolitik. Jag är - måste jag säga - helt oförmögen att förstå denna filosofi, därför att narkotikan i dag är ju inget isolerat problem som drabbar vissa personer som befinner sig i ett socialt utsatt läge, utan det är ju bara en minoritet av de personer som i dag är narkotikamissbrukare. Det som är vårt problem i dag är att unga människor som lever ett bra familjeliv samtidigt känner att deras tillvaro är så innehållslös att de måste ha ett extra lyft eller en tripp på lördagen på diskoteket, och höjer stämningen med hjälp av narkotika som de lockas att tro är ofarlig.
I samband med detta måste jag säga att jag tycker att det tal som Buitenweg höll här för några minuter sedan är farligt. Jag tycker att det är farligt för unga personer, eftersom det lockar dem att tro - och jag citerar henne - "att man kan leva med narkotika, som man kan leva med tobak och alkohol". Jag vet naturligtvis att tobak kan skapa beroende, och jag vet också att det finns personer som avlider p.g.a. alkoholmissbruk, men det finns en viktig skillnad mellan dessa ämnen, eftersom det i de flesta fall är möjligt för människor att kontrollera konsumtionen av tobak och alkohol i en annan grad än det är möjligt för unga personer som konsumerar narkotika. Så därför vill jag säga att det är viktigt i det arbete som utförs i unionens regi, att vi genomför en informationskampanj för unga som i allt för hög grad kan lockas av jämnåriga kamrater och andra till att pröva preparat som sägs vara harmlösa, som något som inte är värre än att få ett extra glas öl eller whisky. Vi talar om något annat här, och det har inte bara blivit farligt därför att det är förbjudet. Det är förbjudet därför att det är farligt, så låt oss förkasta dessa falska ord om att vi skall avkriminalisera, och denna tendens att bagatellisera problematiken genom att blunda för de förbrytare som utnyttjar våra unga och som förstör deras hälsa och krafter.
Min grupp deltar intensivt i det arbete som sker i utskottet, och jag vill gärna tacka fru Giannakou för det omfattande arbete som hon utfört i detta sammanhang. Vi anser inte att man i och med det föreliggande betänkandet och med det innehåll detta har, har nått det slutliga och bästa resultatet, och vi hoppas verkligen att kommissionsledamoten kan komma fram till ännu kraftfullare och starkare metoder för att bekämpa detta fruktansvärda missbruk.

Blokland
Herr talman! Betänkandet av föredraganden, Giannakou-Koutsikou, om kommissionens handlingsplan för narkotikabekämpning är en stark handling där Europaparlamentet med tydlighet vänder sig mot narkotikan. Det gör även Europeiska kommissionen i sin handlingsplan. Kommissionen väljer en tvådelad taktik. Å ena sidan mycket uppmärksamhet för kontroll och förebyggande av efterfrågan på narkotika. Å andra sidan ett yrkande för hårda åtgärder mot utbudet av narkotika.
De senaste månaderna har narkotikaproblematiken uppmärksammats mycket. Vid toppmötet i Tammerfors betonades igen att problemet måste åtgärdas på ett omfattande sätt i Europa. Kommissionens ordförande Prodi sade förra veckan att det finns en "inre narkotikamarknad" inom Europeiska unionen. Han sade att det absolut kräver en politisk samordning, ja till och med anpassning av lagstiftningen i de länder som genom sin avvikande politik spelar den här handeln i händerna. Med tanke på de många irriterade reaktionerna i Nederländerna träffade det mitt i prick.
Prodi förnekade dock tyvärr att det var Nederländerna han menade. Tyvärr har mitt land inte endast den tvivelaktiga äran att vara känt som genomfartsland för narkotika utan nu bygger vi även upp ett rykte när det gäller framställning av syntetiska droger. Flera ungdomar har under tiden avlidit av följderna av de här syntetiska drogerna. Det är verkligen skandalöst! Jag vill uppmana Romano Prodi att i fortsättningen nämna saker vid dess rätta namn; Nederländerna är ett sådant land som spelar handeln i händerna genom en avvikande politik.
Jag ser visst de goda sidorna av den nederländska politiken. Narkomanvården är till exempel bra. När det gäller efterfrågan har flera bra initiativ tagits fram. Det är dock ganska meningslöst om vi fortsätter använda skygglappar när det gäller utbudet. Det börjar bli dags att Nederländerna gör ett bokslut. Den nederländska politiken finner ingen anslutning på internationell och europeisk nivå och det ger problem. Det är alltså dags att ändra kurs. Samarbete på europeisk nivå är ju inriktat på en meningsfull kamp. Handlingsplanen innehåller ett antal bra instrument för det här. Låt oss ta vara på dem och sätta igång!

Turco
Herr talman! Som föredraganden påpekade anser Europeiska kommissionen att när det gäller handlingsplanen mot narkotika för perioden 1995-1999, så har vare sig de rättsliga instrumenten eller programmen utvärderats i tillräcklig omfattning. Det är därför omöjligt att bestämma i vilken utsträckning de fastlagda målen har uppnåtts.
Eftersom vi diskuterar kampen mot narkotikamissbruket, så finns kommissionens meddelande vare sig på revisionsrättens eller OLAF:s dagordning, utan just på parlamentets. Därför, kära kolleger, gör er beredda att utan någon som helst logik för de nästkommande fem åren godkänna de strategier som ingick i den föregående planen.
Ni kommer alla att vara överens - från höger till vänster - för när man talar om narkotika begränsar man sig till smärre avvikande åsikter, och ingen grupp har modet att föreslå alternativa strategier. Den övervägande majoriteten av er, när man talar om narkotika, avstår från att vara politiska ledare som, ställda inför ett problem försöker lösa det, och som vågar byta politik om lösningen inte uppnår positiva effekter eller är kontraproduktiv, som i det nu aktuella fallet.
Ni vill inte undersöka möjligheten att ändra förbudspolitiken när det gäller droger för ni förutsätter att de moraliska val och övertygelser som hör till varje individs samvete också måste vara politiska val. I den här frågan blockerar ni med andra ord en verklig debatt, en vetenskaplig, fri debatt genom att välja ett etiskt ställningstagande som är frustrerande, impotent och misslyckat: ett misslyckande som ni försöker motivera med bristen på ekonomiska resurser. Men vad skulle det kosta att eliminera narkotikahandeln, en handel som enligt FN utgör 8 procent av världshandeln? Ni vägrar göra en utvärdering av kostnader/effektivitet för då skulle ni bli tvungna att erkänna att er politik har gett brottslingar ett monopol att kontrollera produktion och handel med vissa ämnen.
Allt detta förvånar mig knappast: under det här seklet har obegripliga dårskaper som nazismen, fascismen och kommunismen lyckats göra sig breda. Förbudstänkandet när det gäller narkotika återstår - denna oetiska, omänskliga och ovetenskapliga dårskap.

Cederschiöld
Herr talman! Europaparlamentet lägger nu fast en politik, en narkotikapolitik som har växt fram under konvulsioner under många år. Det är en hållfast narkotikapolitik. Det finns anledning att rikta ett tack till alla som har bidragit till att utforma den, naturligtvis just i dag till föredraganden Giannakou-Koutsikou, men också till Sir Jack Stewart-Clark som har arbetat med dessa frågor under tidigare år.
Kanske kan jag understryka att det är lite markant att just jag, som svensk, är väldigt imponerad av detta parlaments förmåga att arbeta fram vad jag bedömer som en hållfast narkotikapolitik; vi svenskar har ju en ganska bestämd syn på dessa frågor.
Jag tror att man kan räkna med att vi nu kommer att se goda resultat på narkotikapolitikens område. Jag gläder mig särskilt över att det är PPE-gruppens narkotikaprogram som faktiskt utgör basen för denna kompromiss. Det finns element som kommer att medföra att vi beträder en gemensam väg mot färre droger, med ett mål att föra både samhället och de enskilda bort från drogerna mot det långsiktiga målet: ett samhälle utan droger.
När dessa åtgärder som nu föreslås har fått verka, tror jag att det växer fram ett större förtroende i medlemsstaterna för skillnaderna i deras respektive politik. Då är det viktigt att det är just den politik som är den bästa politiken som får utgöra exempel. Därför vill jag uppmana kommissionen att särskilt bevaka att de nya medlemsländerna också får vara med när det gäller att utforma projekten. I mitt hemland känner många sig nämligen lite diskriminerade på detta område. Är vi dåliga på att göra projekt, så vill vi gärna förbättra dem. Vi vill dock också vara med när det handlar om att göra utvärderingar av pågående projekt, för att se vilken fortsatt väg unionen skall beträda.
Det är också viktigt att vi följer de lagar som finns i de olika länderna. Vi kan inte i denna union kliva in i något slags rättssamhällets gråzon och inte följa upp våra lagstiftningar. Vill man inte följa sin lagstiftning, får man ändra sin lagstiftning, men inte föra något slags politik som inte följer rättsstatliga regler.
Jag vill tacka för de insatser som har gjorts och uppmana oss alla att engagera oss mycket mer framöver. Vi är nämligen inte alls framme ännu, utan det är mycket, mycket arbete som återstår. Tyvärr lägger flera av de ändringsförslag som ligger på kammarens bord hinder i vägen, så jag hoppas att många av dem blir avvisade.

Watson
Det finns få frågor som belyser skillnaderna i kulturella förhållningssätt mellan medlemsstaterna lika mycket som denna. Jag anser att detta betänkande avspeglar en bra konsensus, och jag gratulerar fru Giannakou-Koutsikou till det arbete hon har lagt ned på att sammanställa det.
Jag tillhör en växande minoritet i Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp och också i denna kammare, som tror att vi kan behöva ändra vårt angreppssätt radikalt. Varför? Alldeles bortsett från den bristfälliga etiken i förbudsargumentationen - staten har ingen rätt att hindra en ansvarstagande vuxen människa att ta droger - är det ett faktum att förbud inte fungerar. Vårt tillvägagångssätt, som grundar sig på att styra utbudet av droger, tar enorma resurser i anspråk. Polisen i Bristol i min valkrets säger att 85 procent av alla brott är drogrelaterade. Detta förstör våra innerstäder, där droghandlarna hittar en stor marknad och ibland även blir förebilder för desillusionerade ungdomar. Det fyller våra fängelser med människor som snarare behöver vårdas än fängslas, och det diskriminerar etniska minoriteter, där vissa tillhör kulturer som ser ner på drogmissbruk i mindre grad än andra, oproportionerligt mycket. Men något som är viktigare är att det bidrar till att finansiera andra former av kriminell verksamhet och stärker den internationella organiserade brottsligheten.
Vi måste åtminstone överväga att överflytta resurser från att attackera utbudet av droger till att bekämpa efterfrågan.
(Applåder)

Schröder, Ilka
Herr talman, ärade föredragande, ärade kolleger! I samband med detta narkotikaprogram handlar det framför allt om människor som är narkotikaberoende, liksom om deras anhöriga. Här är det absolut nödvändigt med hjälp. Därför är jag mycket mån om en vederhäftig analys av programmets resultat och de nödvändiga konsekvenserna.
Målet för narkotikabekämpningsprogrammet är framför allt att minska efterfrågan och tillgången. Inget av de båda målen har uppnåtts. Oberoende av åldersgrupp, land och typ av narkotika ökar eller stagnerar narkotikakonsumtionen trots de hårdare straffen och utökad övervakning på nationell nivå, men i tilltagande omfattning även på Europanivå. Detsamma gäller för minskningen av tillgången på narkotika. Där lyckas polisen sedan lång tid bara stoppa 10 procent av narkotikahandeln. Dessa nedslående resultat tystas ner. I stället är föreliggande narkotikaprogram som presenteras en avskrift av det föregående med kosmetiska ändringar. Det är glädjande att kommissionen gör en utvärdering. Men just i fråga om detta känsliga ämne är det klart fördelaktigare med en extern utvärdering. Givetvis måste man också ta konsekvenserna av denna.
Trots programmets misslyckande används den övervägande delen av narkotikaprogrammets finansiella medel till narkotikabekämpningen. För allt som avser skademinimering kvarstår en mycket liten del. Men frågan kvarstår varför det i samband med detta program uppenbarligen inte handlar om att uppnå de mål man själv ställt upp. Här tränger sig en hypotes på om att det i samband med detta program inte handlar om någonting annat än att det existerar, att det har helt andra syften att fylla än de som har tillkännagivits. Hur är det tänkt? Man använder narkotikaprogrammet för att öka EU:s legitimitet. Narkotikaprogram får därigenom en rent instrumentell karaktär. Och medan det sker på bekostnad av de beroende har vi snarast behov av att tänka om.
Det finns ingen kungsväg i narkotikapolitiken, det är vi alla eniga om. Men det måste man också ta konsekvenserna av. Det mest angelägna målet måstre vara skademinimering, och detta måste också få fast förankring i narkotikaprogrammet. Hur det skall se ut konkret kommer jag att visa i fyra krav, med vilka jag avslutar.
För det första: utöka de klent tilltagna medlen. För det andra: bygg ut metadonprogrammen och inför den ytterst beprövade kontrollerade tilldelningen av heroin inom EU. För det tredje: narkotikakonsumenter skall kunna testa narkotikan med avseende på vilka ämnen den innehåller och i vilka mängder. Det är det enda sättet att förhindra ytterligare skador; vi behöver alltså EU-omfattande drugchecking. För det fjärde: samarbetet mellan städerna kräver, i anslutning till idén om European Cities Drug Policy som typexempel på ett projekt, att narkotika - legal som illegal - skall erkännas som en del av samhället och att man engagera sig för ett umgänge med denna narkotika som kännetecknas av självbestämmande och ansvar. En narkotikaplan av det slaget har vi behov av snarast möjligt.

Meijer
Herr talman! Utan alkohol, tobak och droger lever vi hälsosammare, och är vi i mindre utsträckning till last för varandra. En värld utan osunda njutningsmedel är dock en ouppnåelig utopi. Två grupper av människor griper efter dem: å ena sidan vuxna som på grund av den fria marknaden utsätts för osäkerhet och spänningar och å andra sidan ungdomar som gärna vill undersöka det som är äventyrligt och förbjudet. Stränga centrala europeiska regler som innebär förbud för och bestraffning av narkotikamissbruk löser inte det här problemet.
Det är mycket viktigare med småskaliga projekt för vägledning av missbrukare, med utbildning, bostad, jobb och inkomst och även upplysning om följderna av narkotikamissbruk. Jag är bekymrad över ordförande Prodis tillkännagivande nyligen att skräddarsydda småskaliga lösningar i framtiden skall förbjudas. I Nederländerna har det i drygt tjugo år varit tillåtet att använda lätta droger. Det hindrar missbrukarna från att glida in i brottslighet och bli beroende av tung narkotika och ger den bästa möjligheten att återvända till ett drogfritt liv. Den här viktiga åtgärden till förmån för folkhälsan har även införts i många städer och regioner i andra europeiska stater. Det skulle vara illa om den här förebildspolitiken skulle förbjudas med anledning av Europas enande. Just Prodis uttalande är för mig ett viktigt skäl till att förkasta det här förslaget, trots alla nyanseringar det ändå innehåller.

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, ärade ledamöter! Jag måste medge att jag inte är någon fundamentalist i denna fråga och gentemot dem som har annorlunda åsikter. Jag har framför allt respekt för det som nu sades av Watson, en person som jag uppskattar mycket.
Men jag tror inte att man i effektivitetens namn kan avsäga sig principer, och jag börjar med just en principfråga: för oss är drogen något ont som måste bekämpas. Det är en last som försvagar viljan, som låser individen vid ett beroende som förslavar honom och bryter ned personligheten, som bryter sociala band och relationer, som skapar brottslighet och ökar otryggheten och som göder globala nät av brottslig verksamhet som hotar lagen och makten i länderna.
För oss står det klart att vi måste kämpa kompromisslöst mot drogerna. Detta budskap är tydligt i Giannakou-Koutsikous betänkande och vi applåder det. Detta är faktiskt ett dagsaktuellt problem som oroar; vi känner väl till att drogerna finns i alla länder och i alla samhällsklasser; vi vet också att utvidgningen av Europa till öst på ett dramatiskt sätt kräver brådskande, effektiva åtgärder eftersom kontrollen, som redan är svår, kommer att bli ännu svårare; vi vet att detta är ett växande problem. Enligt rapporten från Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk är fortfarande cannabis den vanligaste drogen i hela Europeiska unionen, även om heroinet är det största problemet vad gäller ansökningar om behandling, dödsfall i samband med drogen, hiv-smitta och social utslagning.
Själva betänkandet pekar för övrigt på en ökning i konsumtionen av nya syntetiska droger i Europa, sådana som ecstasy liksom en ökning av mer traditionell drogkonsumtion, som LSD och amfetamin. Allt detta blir ännu mer skrämmande om vi tänker på att brottsligheten kring drogerna och omfattningen av narkotikahandeln just nu utgör nästan åtta procent av världshandeln.
Vi är överens om att åtgärderna måste inriktas på tre fronter: en minskning av efterfrågan, kontroll av narkotikahandeln och kamp mot narkotikamissbruket. Vi är överens om att kampanjer för ett socialt medvetandegörande bör genomföras samtidigt som man måste stärka de förebyggande nätverken. På behandlingsområdet, bör man stödja kvalitetsprogram som riktar sig till samhället i allmänhet, till skolor, och även till intagna på fängelser, tillsammans med initiativ för att främja en riskminskning, vilket programmet för byten av sprutor är ett exempel på.
När det gäller minskningen av efterfrågan, bör den fortsätta och stödet till produktionsländerna öka för att de skall prioritera efterfrågeminskningen och program för att förstöra odlingar och laboratorier och för att hindra handeln. Därför måste den politiska vilja som krävs i detta betänkande översättas i konkret handling. Om vi begränsar oss till vackra ord måste vi sluta oss till att det inte fanns någon politisk vilja. Denna kan mätas i hur effektiva åtgärderna är, och i de offentliga medel som anslås till denna kamp. Det betonas med rätta i betänkandet att budgetanslagen är otillräckliga. Detta parlament kan inte rent moraliskt begära att medlemsstaterna skall lägga ner mer energi och investera mer pengar på narkotikabekämpningen om det inte ger exempel på vad det skall användas till. Det viktigaste europeiska instrumentet för denna kamp är Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon. Vi hoppas mycket av dess arbete för att få bättre kännedom om detta fenomen, om jämförande uppgifter och information och framför allt om övervakning, identifiering och förslag till förbud av farliga ämnen på marknaden.
Vi har därför ingivit ändringsförslag till betänkandet, vilka i det väsentliga har tagits med, och som syftar till att stärka centrumets roll och ge det väsentliga finansiella medel till sitt arbete. Vad våra medborgare kräver av oss här är också tydlighet. Det räcker inte att hålla vackra tal. Vi måste fatta beslut och få fram de medel som krävs för det engagemang vi säger oss ha i denna viktiga kamp mot den organiserade brottsligheten och för människors värdighet.

Karamanou
Herr talman, herr kommissionär! Först vill jag säga att jag anser att kommissionens meddelande om unionens handlingsplan för narkotikabekämpning är både viktigt och positivt. Handlingsplanen tar upp alla aspekter av problemet, och jag tror att den kommer att möjliggöra effektivare och mera omfattande metoder för narkotikabekämpning. Men, som alla förstår, detta kräver ökade resurser. Jag skulle vilja gratulera fru Giannakou till hennes mycket substantiella betänkande. Jag uppskattar att hon lägger särskilt stor vikt vid det internationella samarbetet och införandet av årliga möten med samarbetsrådet för att bättre kunna följa och utvärdera de insatser som främst syftar till att minska utbudet av narkotiska ämnen.
Med utgångspunkt i det internationella avtalet, som slöts vid Förenta nationernas särskilda session i juni 1998 och som syftade till en minskning av såväl utbud som efterfrågan, skulle jag vilja framhålla den möjlighet som artikel 152 i det nya fördraget ger. Med stöd av denna artikel kan unionen komplettera medlemsstaternas politik med åtgärder för förbättring av folkhälsan, förebyggande åtgärder och åtgärder för att minska narkotikans skadliga hälsoeffekter. Förutom de punkter som nämns i betänkandet måste således Europeiska unionens handlingsplan för perioden 2000-2004 också omfatta praktiska insatser och program, som syftar till avvänjning och begränsning av de skador som missbrukarna drabbas av.
Vidare måste vi särskilt uppmärksamma och finansiera program för utvärdering av den praktiska verksamheten i fråga om förebyggande arbete, behandling och rehabilitering. Vi måste också uppmärksamma de sociala och medicinska konsekvenserna, så att medlemsstaterna och kandidatländerna med ledning av detta kan utforma sin nationella politik. Avslutningsvis, skulle jag vilja framhålla att det europeiska kontrollorganet i Lissabon utför ett viktigt arbete inom detta område, och jag tror att de informationer och de data man samlar in där kommer att visa att det europeiska, men också det globala, samarbetet leder till resultat i denna svåra kamp.

Ojeda Sanz
Herr talman! Jag ersätter min kollega Hernández Mollar och å hans vägnar vill jag tacka föredragande Giannakou-Koutsikou för ett väl genomfört arbete. Det är uppenbart att narkotikaproblemet, inte bara på europeisk nivå utan på internationell nivå, kräver särskild uppmärksamhet av politiker, institutioner och hela det civila samhället. Den 26 oktober vände sig presidenten i Colombia, ett land som tyvärr har stora narkotikaproblem, till oss här i kammaren och sade: "Narkotikahandeln har till stor humanitär kostnad förorsakat mycket våld och många högt uppsatta människors död i vårt land". Vi talar inte bara om något som berör medlemsstaterna eller Europeiska unionen, utan det är en fråga som direkt berör alla människor världen runt.
Vår första tanke är därför att poängtera ansvarsfördelningen, vilket kräver samarbete, medverkan och samordning mellan rättsväsende och kriminalvård och mellan länder på olika kontinenter, må vara Europeiska unionen, Iberoamerika, Sydöstasien eller afrikanska länder.
Vår andra tanke är att Europeiska unionen måste spela en större roll när det gäller att minska efterfrågan på narkotika. Europaparlamentet har här framhävt och förstärkt den roll som Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Europa bör ha, och det har tilldelats ökade resurser för att effektivt kunna fullgöra sina åtaganden. Jag vill särskilt poängtera kampen mot de narkotikahandlare som använder sig av illegala invandrare, särskilt vid gränserna i södra Europa, i Andalusien, i Ceuta och i Melilla, som har förvandlats till en kanal för narkotikahandel.
Vår tredje tanke vill jag tillägna den sektor som mest berörts av denna sociala pest, det vill säga våra ungdomar. En ny undersökning som utförts i mitt land visar att narkotika, efter arbetslöshet, är det sociala problem som ungdomarna ansåg vara av särskilt stor vikt. Narkotika förorsakar, vilket sägs i resolutionen, familjeproblem, problem med arbetet och trafikolyckor. Om vi till detta lägger till den anmärkningsvärda konsumtionsökningen av alkoholhaltiga drycker bland ungdomar, ungdomar som i många fall också använder sig av narkotika, så visar detta att man med omedelbar verkan måste vidta åtgärder för att häva den här tendensen. Åtgärder inom skola, familj, ekonomiskt samarbete med icke-statliga organisationer, särskilt när det gäller sport och fritid, kompletterar andra åtgärder för att från våra ungdomars liv förvisa den där ventilen som ibland får dem att välja en flyktväg som till slut förstör dem.
Bara genom att tala löser vi emellertid inga problem. Vi behöver medel. Såväl medlemsstaterna som Europeiska unionen måste i sina budgetar prioritera de ekonomiska anslag som gör att vi kan genomföra alla åtgärder - från förebyggande åtgärder, repression eller rehabilitering - som föreslås. Tyvärr har vi ännu inte nått därhän.

Bowis
Herr talman! Jag gratulerar min kollega till hennes betänkande. I min del av Europa använder 3 miljoner människor illegala droger. Detta innefattar 28 procent av 16-29-åringarna och 14 procent av 14-15-åringarna. Vi får 12 000 nya inrapporterade missbrukare varje år, vi har 70 000 narkotikabrott om året och vi förlorar 1 200 människor genom drogrelaterade dödsfall varje år. Detta är ett slag vi kanske inte vinner nu, men som vi inte får förlora. Vi behöver en mångfacetterad politik, vi måste agera tillsammans för att stoppa odlarna och handlarna och langarna, men vi behöver också åtgärder inom utbildning och hälsovård och vi måste stödja forskningen. Om vi bara stryper utbudet och inte efterfrågan kommer det att sluta med att vi får ett högre pris på drogerna på gatan, och att fler brott begås för att betala dessa människors vanor.
Många av ändringsförslagen till det betänkande vi har framför oss är därför riktiga. Vi måste utbilda ungdomarna. Vi behöver förebilder från musiken, modevärlden och filmen för att budskapet skall nå fram till ungdomarna: inte bara genom att säga "nej", det fungerar inte, utan genom att berätta sanningen. Sanningen är att droger kan ge välbefinnande, men sanningen är också att de kan skada hälsan. Skador i form av cancer och hjärtsjukdomar, minnes- och koncentrationssvårigheter, testikelproblem och så vidare, och unga människor måste förstå detta också.
Det är fel att använda droger, men vi måste hjälpa dem som är villiga att ta emot hjälp. Jag kommer aldrig att glömma när jag i egenskap av minister med ansvar för drogbekämpning träffade en ung man som hade förlorat sin hälsa och sina vänner och sin släkt, sin familj, sina jobb, sina framtidsutsikter och sin självaktning. Han fick hjälp till självhjälp för att ta sig ur detta djupa svarta hål av drogberoende. Jag var dum nog att fråga honom "Känns det som att du har kommit över det än?", och han svarade "Jag har en livslång kamp framför mig - om jag någonsin tror att jag har kommit över det är jag förlorad". Han förtjänar vårt stöd. Han behöver forskning för att tillse att vi har effektiva behandlingssätt, och vi måste ge honom den hjälpen och den tillförsikten. Men det hade varit så mycket bättre om vi kunde förgöra detta onda genom att övertyga kommande generationer unga att detta helt enkelt inte är någonting för dem, att det helt enkelt inte är värt risken.

Lisi
Herr talman! I mitt inlägg skall jag också försöka sammanfatta de åsikter som framförts av mina italienska kolleger Costa och Nisticò, som tidigare var inskrivna, men som inte är närvarande under andra delen av denna debatt.
Vi vill, även i vår egenskap av italiensk delegation, gratulera föredraganden Giannakou-Koutsikou till ett utmärkt arbete. Som redan flera talare har påpekat handlar det om en svår balansgång, men en balans som man har hittat. Det är en svår balansgång eftersom de enskilda medlemsstaternas erfarenheter och politik skiljer sig åt. Samtidigt är relationerna mellan unionen i dess helhet och de enskildas medlemsstaternas handlingar av olika natur, och man måste göra avvägningar mellan subsidiaritetsprincipen och nödvändigheten, som även bekräftas i betänkandet, att unionen förser sig med en gemensam politik inför detta fenomen som verkligen oroar oss just nu, men framför allt med tanke på framtiden.
Jag instämmer helt när det gäller värderingarna och delar helt de åsikter som formulerats av Coelho och därför behöver jag inte upprepa dem. Jag känner mig uppriktigt sagt olustig till mods när jag lyssnar på vissa av de budskap som riktas till de unga: vänj er vid att leva med ecstasy, vänj er vid att leva med valium, vänj er med andra ord vid att leva som narkomaner. Jag vägrar att tro att politiken måste ge upp i denna fråga.
Jag sade att betänkandet är utmärkt, inte bara för att det återför frågans båda grundbultar till debattens centrum - kombinerade åtgärder för att minska efterfrågan och minska utbudet - utan även, om ni tillåter, fru Giannakou-Koutsikou, för den uppriktighet med vilken ni kritiserar det som fortfarande är otillräckligt i kommissionens förslag, såväl ur ekonomisk och finansiell synpunkt - man kan inte förklara att en kamp är viktig samtidigt som man inte tar de ekonomiska konsekvenserna av det - som när det gäller den, låt oss säga, politiska ljumheten i de initiativ som medlemsstaterna ännu inte har tagit. Därför tycker jag att idén att sammankalla ett gemensamt råd för de olika pelarna är utmärkt och värd allt stöd.
Låt mig avslutningsvis understryka två frågor som ur Italiens synpunkt är särskilt viktiga och betydelsefulla. För det första att även den vetenskapliga grundforskningen måste stödjas för att man bättre skall kunna förstå fenomenet och, om möjligt, veta i förväg vilka som kommer att bli framtidens droger, framför allt att man lär känna de syntetiska drogernas förödande kraft. För det andra betydelsen av att vi i våra åtgärder engagerar dem som spelar huvudrollen, dem som står i första ledet, i skyttegravarna varje dag, som hjälper de drogberoende, dvs. att vi tar tillvara de erfarenheter som finns i behandlingshemmen. De måste få vårt stöd och vår uppmuntran. Giannakou-Koutsikou upptog med glädje även detta vårt italienska förslag. Jag tror att i framtiden, när man fortfarande ägnar den här frågan uppmärksamhet, så kan det vara fruktbart att återkomma till den här aspekten: de som i dag ger hjälp och stöd åt narkotikamissbrukare.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Kampen mot förfalskning av resedokument
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0050/1999) av Newton Dunn för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Förbundsrepubliken Tyskland inför antagandet av rådets beslut om ett förbättrat informationsutbyte i kampen mot helförfalskningar av resehandlingar (8457/1999 - C5-0011/1999 - 1999/0804(CNS)).

Newton Dunn
Detta är ett mycket oomtvistat och okontroversiellt betänkande förutom på en enda punkt som berör alla som lyssnar. Förslaget går ut på att utveckla ett datoriserat bildarkiveringssystem för att bidra till att upptäcka förfalskade resehandlingar. Jag föreställer mig att vi alla är överens om att detta är av godo. Så vilken är den enda kontroversiella punkten? Den är huruvida detta beslut skall antas bakom lyckta dörrar i Bryssel av tjänstemän och ministrar, eller om det skall granskas av parlamentet. Femton nationella parlament kan inte göra detta, eftersom detta är ett europeiskt förslag och denna uppgift åligger oss om någon.
Nu är historien bakom detta förslag att kommissionen i januari i år lade fram samma förslag och sade att dess syfte var att avslöja handlingar som illegala invandrare medförde. Förslaget föll när Amsterdamfördraget trädde i kraft i maj. Det har nu åter framlagts av den tyska regeringen, såsom en nationell regering kan göra enligt Amsterdamfördraget. Problemet är emellertid att den tyska regeringen säger att dess syfte är att bekämpa - jag citerar - "brott", och utelämnar ordet invandring. Varför? Eftersom invandringsfrågor enligt Amsterdamfördraget överförs från den tredje pelaren till den första och för första gången blir parlamentets ansvar. Emellertid ligger brottsfrågorna kvar i den tredje pelaren och vi har ingen granskningsfunktion, inget ansvar alls. Därför försöker den tyska regeringen enligt min mening undvika att parlamentet granskar dess förslag.
Utskottet tyckte inte om detta. Utskottet för medborgerliga friheter bjöd in det finska ordförandeskapet och den tyska regeringen att komma och svara på våra frågor om förslaget. Det finska ordförandeskapet svarade i ett brev till utskottet att det inte skulle komma och inte skulle svara på våra frågor. Man sade dock att vi kunde ställa våra frågor under plenum. Jaha, så här är vi nu i plenum - var är ministerrådet? Vi kan alla se att stolarna är tomma förutom för en förtjusande dam i grått som är tjänsteman och inte får tala. Men jag hoppas att hon kommer att överbringa detta budskap. Jag måste tyvärr säga att det faktum att den tyska regeringen har försökt undvika parlamentsbehandling helt och hållet genom att hålla kvar detta under den tredje pelaren och det faktum att det finska ordförandeskapet inte ens har infunnit sig för att svara på våra frågor, varken i utskottet eller i plenum, är en stor skamfläck för finländarna som tidigare hade mycket gott rykte om sig för att vara öppna och demokratiska. Jag beklagar också mycket att de inte är här för att svara på min anklagelse.
Avslutningsvis, vill utskottets majoritet förändra den rättsliga grunden så att denna fråga kommer tillbaka till den första pelaren, eftersom detta förslag primärt handlar om att upptäcka förfalskade dokument som illegala invandrare för med sig. Jag ber alla närvarande att i morgon rösta till stöd för utskottet, för att underkasta detta nya område parlamentets kontroll, vilket är vår befogenhet enligt Amsterdamfördraget.
(Applåder)

Pirker
Herr talman, herr kommissionär! Först vill jag framföra mina hjärtliga lyckönskningar till föredraganden. I sitt inlägg behandlade han ett mycket viktigt område, nämligen det institutionella området och allt som sammanhänger därmed.
Vad jag skulle vilja göra är att peka på de möjligheter som detta system erbjuder oss. Dokumentet handlar nämligen om kampen mot helförfalskningar av resehandlingar. Det finns därigenom ett underrättelsesystem och ett jämförelsesystem, ett instrument alltså, som hjälper oss att också bekämpa olagliga inresor och därigenom även olaglig invandring eller begående av brott under falsk identitet. Det innebär att vi behöver nya, mycket effektiva instrument för att kunna bekämpa dessa fenomen, som delvis är fenomen som avser den organiserade brottsligheten.
Ett instrument är det som behandlas här om kampen mot helförfalskningar av resehandlingar. Det hjälper oss i slutändan också att bekämpa kriminaliteten i fråga om människosmuggling. Det är ett fenomen som håller på att växa. Om siffrorna stämmer, då vet vi efter hand att människosmugglingen nästan ger samma kriminella avkastning som narkotikabrottsligheten, och detta med avsevärt mindre risker än om det sker i samband med narkotikabrottslighet. Jag har fått tillgång till siffror som säger att av de 400 000 till 500 000 olagliga invandrare som årligen kommer till Europeiska unionen har åtminstone 200 000 förts till Europeiska unionen av människosmugglare. Dessa använder mycket ofta dessa helförfalskade handlingar för smugglingssystemet.
Men även på andra områden där det förekommer asylmissbruk uppträder helförfalskning av handlingar som överlämnas från den ene till den andre. Tyvärr har det blivit del av ett system. Såtillvida är detta system, som här fördes på tal av Newton Dunn, värt att välkomna och att stödja.
Jag skulle dock vilja peka på en punkt som vi inte tycker är tillfredsställande. Det är att vi parallellt till detta har utvecklat Fado-systemet som gör det möjligt för oss att jämföra originalhandlingar och förfalskade handlingar på ett åskådligt sätt. Vi har alltså i själva verket två system som borde sammansmälta till ett system. I stället för att stöta på helförfalskade handlingar är det naturligtvis bättre om vi i förväg har jämfört originalhandlingar och förfalskade handlingar via Fado-systemet. Det innebär att målsättningen inte skall vara att köra på med två parallella system bredvid varandra, utan att i slutändan övergå till att förena det hela i ett system med tanke på effektiviteten.
Totalt sett är denna åtgärd om bekämpning av helförfalskning av handlingar via denna väg, att man jämför just det som inte är personrelaterat, värd att välkomna. Men egentligen är det nödvändigt att man här försöker att få mer effektivitet till stånd genom att inte bedriva två system parallellt, utan att dessa förenas med varandra för att vi skall kunna uppnå något, nämligen att vi kan bidra till ett säkrare Europa med informationssystemet från Schengensamarbetet och Eurodac-informationssystemet tillsammans.

Gebhardt
Herr talman, kära kolleger! Tillåt mig att välkomna Förbundsrepubliken Tysklands initiativ till förbättring av informationsutbytet med avseende på förfalskade handlingar. Detta informationsutbyte har nämligen stor betydelse för skyddet och säkerheten för människorna i Europa.
Europa behöver ett rättsområde där medborgarna känner sig hemmastadda och skyddade. Ett väsentligt bidrag till detta är gränsöverskridande bestämmelser och skyddssystem som gör livet surt för brottslingar. Det tyska initiativet innebär att man eftersträvar ett sådant system.
Genom informationsutbytet med avseende på förfalskade handlingar kommer förfalskningarna i sig själva att begränsas. Det är ett väsentligt bidrag i kampen mot brottsligheten i fråga om människosmuggling och andra brott, nämligen - och det sätter jag stort värde på - alla andra brott. Så står det förståndigt nog i förslaget till ett rådsbeslut.
Föredraganden vill ändra skäl 3 och inskränka brotten till sakförhållandet olaglig invandring. Det verkar som om han anser att olaglig invandring är det största brottet som vi måste bekämpa. Herr kollega! Var lever ni någonstans? Har ni aldrig hört talas om narkotikahandlare och kurirerna som ägnar sig åt tvättning av pengar och har en resväska full med sedlar? Måste jag verkligen ordna fram en katalog åt er över den resande brottsligheten?
Ändringsförslag 6 är himmelsskriande! Det är ett hån mot de medborgare som förväntar sig skydd och trygghet av Europeiska unionen. Vi måste rösta emot detta förslag med bred majoritet. Vi kan nämligen inte tillåta oss en sådan slagsida i tankegången, att vi är rädda för några stackare som listar sig in med falska papper samtidigt som vi beviljar grova brottslingar resefrihet. Även utskottet för rättsliga frågor, som har befattat sig med denna fråga, har enhälligt, jag upprepar, enhälligt med röster från alla grupper yttrat denna uppfattning, och, som jag sade tidigare, jag vill att denna åtgärd skall gälla för alla brott. Det är anledningen till att min grupp kommer att avvisa alla dessa ändringsförslag vid omröstningen i morgon bitti.

Tannock
Herr talman! Även jag skulle vilja stödja andemeningen i initiativet från det tyska rådsordförandeskapet att förbättra informationsutbytet om förfalskade resehandlingar och stärka säkerheten vid Europeiska unionens gränser, både för medlemsstater såsom min egen, Storbritannien, som står utanför Schengen och för dem som ligger vid EU:s yttre gränser.
Nyligen har mitt land, Storbritannien, upplevt en enorm ökning av den inkommande strömmen av människor och i mitt tidigare jobb som läkare vid ett sjukhus i centrala London blev jag vittne till en avsevärd olaglig invandring och missbruk av vårt generösa asylpolitik. Vi i Storbritannien tar för närvarande emot i storleksordningen 7 000 nya asylansökningar varje månad och över 80 procent av dessa visar sig efter granskning vara falska. Detta motsvarar omkring 100 000 människor om året, om man räknar med deras anhöriga, som kommer in i mitt land.
Personligen har jag stött på en nigeriansk asylsökande som beviljades asyl i kraft av ett falskt liberiskt pass, en albansk familj som utgav sig för att vara kosovarer, en annan nigerian som hade lånat ut sitt brittiska pass till sin kusin vilken lyckades ta sig in i Storbritannien under sin kusins identitet och sedan begå ett brott, och en algerier som levde under en fransk medborgares identitet och som hade köpt sitt ID-kort på svarta börsen i Paris. Dessa är bara några av de många missbruk jag har personlig erfarenhet av, och vi vet att dessa exempel är vardagsmat för invandringsmyndigheterna.
Hur kan vi förvänta oss att våra egna invandrings- och polisiära myndigheter skall kunna slå ner på det systematiska missbruket av vårt system? Det är vår plikt att minnas att denna konstanta flod av olaglig invandring innebär en enorm börda, speciellt i innerstäderna, för vår nationella hälsovård, socialvård och socialförsäkringssystem liksom sätter stor press på vår begränsade tillgång på bostäder. Olyckligtvis finns det bevis för att ett stort antal asylsökande har viftats igenom på den europeiska kontinenten med rådet att bege sig till våra kanalhamnar i vetskap om att vi har en tolerant politik med omedelbar rätt till bostad och sociala förmåner.
Även om det brittiska konservativa partiet formellt är principiellt emot att enligt artikel 63 i Amsterdamfördraget överlämna befogenhet i frågor om visering, invandring och asyl till den första pelaren - varför jag inte kan hålla med föredraganden på denna punkt - välkomnar vi icke desto minde regeringssamarbete under den tredje pelaren via gemensamt agerande i rådet för utbyte av sådan information, inklusive den som gäller förfalskade resehandlingar, i syfte att bekämpa brott, speciellt den internationella brottsligheten som inte respekterar några nationella gränser.
Det finns tecken på att den organiserade brottsligheten har hittat en lätt och lönsam inriktning i form av illegal trafik med människor som ofta är beredda att spendera sina livs besparingar för att få tillträde till rika västländer i hopp om att skapa sig ett bättre liv. Initiativet är därför enligt min mening ett steg i rätt riktning: att använda modern datateknik för att digitalisera bilder i syfte att förbättra samarbetet mellan rättsskipningsorgan och inrikesministerier inom unionen. Det är som jag ser det ett bra exempel på det slags insatser från Europeiska unionens sida som mitt parti i Storbritannien kan stödja. Så länge det sker på en flexibel grundval av regeringssamarbete.

Schulz
Herr talman, mina damer och herrar! De redogörelser som föregående talare, kollega Tannock, gjorde bör visa Newton Dunn varför min kollega Gebhardt avvisar hans ändringsförslag. Den tyska regeringen har tagit ett initiativ för att begränsa och få bättre grepp om förfalskningen av resehandlingar - och det står ju i samband med den fria rörligheten inom Europeiska unionen. Nu har Newton Dunn, under förevändning att parlamentet inte kan ha så starkt inflytande inom tredje pelaren som i fråga om dess rättsliga grund, valt den utgångspunkten att ändra den rättsliga grunden, och därigenom har han givetvis begränsat den målgrupp som kommer i fråga, nämligen till dem som berörs inom den första pelaren i fråga om Europeiska unionens säkerhetspolitik. Det leder då till att en kollega som Tannock här håller ett brandtal om olaglig invandring! Det passar naturligtvis underbart ihop om man har den världsbild som en brittisk Tory har, alltså en antieuropeisk världsbild!
Det har dock ganska marginellt med initiativet från Förbundsrepubliken Tyskland om förstärkning av säkerhetsstrukturerna i Europa att göra. Men det ger förevändningar för de politiker som bygger över varje säkerhetsdebatt i Europa med temat olaglig invandring. Där vill jag nu säga något till er, herr kollega från London: när jag hör ert tal, då måste jag ställa en motfråga. Är Europa nu egentligen en invandringskontinent eller inte? Måste man inte av ert bejakande av detta faktum, vilket ni för övrigt beskrev livfullt, att Europa är en invandringskontinent, ta konsekvenserna av detta och äntligen skapa invandringsrättsliga strukturer? Då är ni den förste som kommer att säga nej, det är jag tämligen säker på! Vi är ingen invandringskontinent, vi behöver inga rättsliga bestämmelser för invandring!
Vad visar egentligen hela den här debatten? Newton Dunn har kanske valt en förnuftig utgångspunkt ur Europaparlamentets synvinkel för att öka vårt inflytande. De politiska konsekvenser som detta för med sig har vi redan sett. Att stanna kvar i tredje pelaren leder nog snarare till att andra grupper av personer integreras, som kollega Gebhardt just framställde det, nämligen alla kriminella som förfalskar resehandlingar. Men då har vi integrerat parlamentet svagare än i fråga om Newton Dunns rättsliga grund. Sammanfattningsvis visar detta att varken tredje pelaren eller den marginella överföringen av ansvarsområden till en annan pelare är tillräckligt för att skapa effektiva säkerhetsstrukturer i Europa. Herr kommissionär! Detta måste ni tillsammans med oss gemensamt klargöra för rådet. Det gjorde ni i Tammerfors, det har ni gjort förut, det kommer ni att göra igen.
Debatten här visar att ingen av våra utgångspunkter hjälper, eftersom regeringssamarbetet inte räcker till för att förverkliga lagstiftning av nytt slag om säkerhetsstrukturerna i Europa, vilket är nödvändigt som ett resultat av den inre marknadens struktur och den därmed förbundna integrationshastigheten. Det fungerar inte så som det står i Amsterdamfördraget. Vi måste ta konsekvensen av detta, annars fungerar det definitivt inte. För det vi gör här är att tvista om de rättsliga grunderna, vi för några slags idiotiska debatter om olaglig invandring - det är ju bra för tories partikongress, men ineffektivt för Europa -, och vi försummar i alla avseenden att göra det som vi nödvändigtvis måste göra, nämligen att skapa en effektiv lagstiftning för att begränsa förfalskningen av handlingar, nämligen såväl av dem som förskaffar sig olagligt tillträde till Europa på rättsvidrigt sätt liksom även av dem, vilket kollega Gebhardt riktigt beskrivit, som reser genom Europa med en väska full med heroin, dessutom med förfalskade handlingar.
Herr Newton Dunn! Medan vi är av den uppfattningen att vi i avvägningen mellan ert tänkvärda förslag och den intention som det tyska rådsordförandeskapet hade på sin tid måste bestämma oss för det största målområdet, kommer vi att avvisa era ändringsförslag, nämligen inte bara det vad gäller den rättsliga grunden, utan som en följd härav även alla andra, vilket dock inte hindrar att ni har gjort ett omsorgsfullt arbete. Det har ni. Men i sak står vi politiskt på var sin sida!

Fatuzzo
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig komma med en god nyhet till kammaren, något som ni säkerligen kommer att motta som något positivt.
I gårdagens tidningar, offentliggjort i dag i tidningskrönikor i hela Italien, kunde man läsa: "Genen som ger ett långt liv har upptäckts. Livet kan komma att förlängas med en tredjedel." Eller mer exakt 35 procent. Om jag i dag kan hoppas på att bli 90 år, så kommer jag med andra ord snart att kunna bli 130.
Nu frågar ni: men vad har detta att göra med förfalskning av resedokument? Låt mig svara genast. Ni vet att jag är företrädare för Pensionärspartiet, invald i Europaparlamentet på deras lista. Pensionärerna frågar mig hela tiden vad man kokar ihop i Bryssel. De är medvetna om det faktum att i Bryssel - men framför allt i unionens femton medlemsstater - så tar man pensionärerna och kastar dem i kokande vatten, så många som möjlighet. Detta har hållit på länge och nu, med dessa nyheter, misstänker jag att man kommer att elda ännu värre under grytorna för att man skall kunna koka ännu fler, helst alla.
Förutom denna svåra orätt som de vet att de skall drabbas av, så tillkommer dessvärre det faktum att, eftersom de är gamla, så drabbas de i högre grad än andra av de brottsliga handlingar som i hela Europeiska gemenskapen tyvärr utförs av alla dem som kommer in illegalt i unionen och som, när de väl har kommit in, begår brottsliga handlingar.
Låt mig därför först av allt säga till kollegerna Gebhardt och Schulz, att de ändringsförslag som lagts fram av Newton Dunn verkligen inte innebär att vi undandrar oss nödvändigheten av att bekämpa brottsligheten och att behandla människor rätt, utan snarare tvärtom. Låt mig också säga att om många brottslingar inte kommer in illegalt, så begår de heller inga brott här. Om det istället är ärliga människor som har sina resehandlingar i ordning, så är vi glada att de kommer in. Just därför vill vi säga att det som man gör med denna förordning är bra - även om det får en att tänka på Arsène Lupin - men att det skulle vara mycket bättre att ha ett elektroniskt europeiskt ID-kort, som man har i USA. Framför allt skulle det vara mycket bättre om man kunde förstärka bevakningen längs Europeiska unionens gränser, bevakningen av Spaniens, Greklands, Italiens gränser, och gränserna längs Östeuropa ... Det är meningslöst att använda pengar, resurser och ansträngningar för andra syften. Vi måste förhindra att det kommer in så många olagliga invandrare i Europeiska unionen, invandrare som sedan begår brott.
(Applåder)

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Kommissionen skulle vilja gratulera ledamot Newton Dunn och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor för det arbete som har genomförts.
Jag tror att parlamentet vet att kommissionen i den här frågan sedan länge anser att kampen mot dokumentbedrägerier, förfalskade och olagliga resehandlingar framför allt bidrar till att förbättra den yttre gränskontrollen, och är därför ett viktigt instrument i kampen mot den olaglig eller oregelbundna invandringen och mot nätverk för människohandel. Parallellt framhålls också vikten av polissamarbetet och kampen mot brottsligheten i allmänhet. Därför är valet av rättslig grund ett öppet val.
Jag skulle vilja uppmärksamma kammaren på det faktum att Europeiska rådet i Tammerfors på detta område antog en bestämd vision när de yrkade på ett fortsatt arbete med att införa en aktiv gemensam viseringspolitik och att bekämpa dokumentförfalskningar för att kunna garantera en bättre hantering av migrationsströmmarna. Jag vill inte i detta sammanhang dölja för kammaren att kommissionen skulle föredra en rättslig grund inom första pelaren. Antingen inom ramen för artikel 62.2 eller artikel 66 i EG-fördraget.
Men naturligtvis utesluter inte det faktum att vi föredrar en rättslig grund i första pelaren möjligheten att använda detta instrument för att bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten, främst genom att stödja polissamarbetet mellan medlemsstaterna.
Hur som helst skulle kommissionen vilja säga att vi för vår del instämmer i föredragandens analys enligt vilken det instrument vi diskuterar i dag på sikt bör ingå i ett mer omfattande system som gör det möjligt att i allmänhet byta ut dokumenten. Därför påminner jag om att kommissionen, när den accepterade Fado-systemet (Systemet för bildarkiv och bildutbyte), redan hade meddelat att den skulle vidta nödvändiga åtgärder för att garantera dess förvaltning. Av sammanhållningsskäl och för att hushålla med medel är kommissionens avsikt att inom kort lägga fram förslag med denna inriktning, det vill säga, förslag som syftar till att integrera byten av bristfälliga eller förfalskade handlingar, vilket är målet för detta förslag, inom ett bredare tekniskt samarbetssystem för att genomföra informationsutbyte om alla former av dokumentbedrägerier.
Detta mer avancerade tekniska samarbetssystem kommer därigenom att på ett avgörande sätt bidra till medborgarnas säkerhet och kampen mot den organiserade brottsligheten, en förbättring av den yttre gränskontrollen när det gäller gränsöverskridande brottslingar och brottslighet. Det kommer därmed att stärka förtroendet för resehandlingar i hela unionen.
På detta sätt skapar vi förutsättningarna för att kunna skydda medborgarnas säkerhet i unionen, kontrollera den olagliga invandringen och bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Garanti vid lån till projekt utanför gemenskapen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0051/1999) av Rühle för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut om beviljande av en gemenskapsgaranti till Europeiska investeringsbanken mot förluster vid lån till projekt utanför gemenskapen (Central- och Östeuropa, de västra Balkanländerna, Medelhavsländerna, Latinamerika och Asien samt Sydafrika). (KOM(1999) 142 - C5-0039/1999 - 1999/0080(CNS))

Rühle
Jag skulle vilja tacka alla som har hållit ut så länge, för den här dagen har varit relativt omfångsrik, och vi visste under mycket lång tid inte när betänkandet skulle komma på tur. Jag skulle dock i dag och i morgon vilja uppnå att vi kan genomföra en omröstning om tillvägagångssättet för beviljandet av gemenskapsgarantier för Europeiska investeringsbanken (EIB), eftersom vi om det är möjligt vill fatta beslut före rådet och eftersom vi också vill vidta bestämda ändringar, vilka jag kommer att gå in på en i sänder.
I fråga om dessa beviljanden av garantier handlar det om länderna i Central- och Östeuropa, vid Medelhavet, i Latinamerika, Asien och Sydafrika. Det handlar om perioden till och med år 2003 enligt mitt förslag, närmare bestämt till och med den 31 januari 2003; då är det dags för en omprövning i halvtid och ett förnyat förslag respektive en förlängning fram till och med den 31 januari 2007. Det handlar om en summa på 9 475 miljoner euro, och det handlar om ett beviljande av garantier i en storleksordning på högst 60 procent. På dessa punkter finns det relativt få invändningar; invändningarna ligger på andra områden. Huvudproblematiken i mitt betänkande var att det under arbetets gång blev allt tydligare att Europeiska investeringsbanken vad modern företagsledning beträffar, vad insyn beträffar, vad arbetet i offentligheten beträffar, haltar ganska långt efter.
Några av dem jag har talat med har förklarat för mig att Europeiska investeringsbanken vad modern företagsledning beträffar haltar ungefär 20 år efter Världsbanken. Jag anser därför att det är viktigt att vi sysselsätter oss intensivare med detta ämne. Europeiska investeringsbanken är Europas största offentliga bank, dess huvudägare är medlemsstaterna, och den arbetar framför allt med lån till förmånlig ränta. På grund av de låga förväntningar på förräntning som dess kapitalägare har, vilket möjliggör en låg gearing rate, det är förhållandet mellan lånevolymer och eget kapital, på 2,5 - på marknaden i övrigt ligger kvoterna på över 10 -, åtnjuter banken ett stort förtroende på kapitalmarknaderna. Detta höga förtroende på kapitalmarknaderna gör det möjligt för er att erhålla lån till de gynnsammaste villkoren och låna vidare till motsvarande gynnsamma villkor. Utöver detta åtnjuter banken skattefrihet, och sist men inte minst åtnjuter banken också säkerheter i EU-budgeten för politiska risker.
Trots att Europeiska unionen direkt och indirekt främjar banken på detta sätt framställer sig EIB i offentligheten gärna som en helt normal bank och har i det förflutna på det sättet försvarat att den varit relativt otillgänglig för medverkan och kontroll gentemot offentligheten i jämförelse med andra offentliga institut som till exempel Världsbanken. Enligt vår åsikt är det nu angeläget att en ändring kommer till stånd här. Därför handlar mitt betänkande också framför allt om frågorna ansvarsskyldighet och insyn, som sagt, modern företagskultur.
Under de senaste åren har EIB:s interna villkor för verksamheten och affärsmetoder ådragit sig mycket kritik. Ändå vägrade banken under lång tid att låta såväl revisionsrätten som OLAF få insyn i dess böcker genom att åberopa den särskilda karaktären som bank. EIB:s märkliga återhållsamhet i frågor om offentlig kontroll och insyn föranledde till och med Ekofin-rådet att konstatera följande den 8 oktober 1999, och jag citerar nu: "Med hänsyn till den betydande ekonomiska roll som Europeiska investeringsbanken tilldelas genom fördraget och ett antal gemenskapsförordningar, bör den inta en exemplarisk hållning i kampen mot bedrägerier och göra det möjligt för OLAF att vid behov genomföra utredningar inom banken. Rådet betvivlar inte att bankens organ för sitt råd snart kommer att lägga fram ett utkast till beslut i enlighet med det interinstitutionella avtalet."
Nu har de första signalerna kommit om att banken vill öppna sina böcker. Men enligt min åsikt är dessa ännu inte tillräckliga, och det finns misstro kvar. Detta misstroende förstärks ännu mer genom de hittillsvarande kontakterna med Blak, budgetkontrollutskottets föredragande, som sedan längre väntar på att få svar på sina frågor. Jag skulle i detta sammanhang uttryckligen vilja tacka budgetkontrollutskottet på nytt för dess förarbeten, i synnerhet gäller det Blak men även Theato.
Vi kommer även i framtiden att kritiskt behöva följa EIB:s utveckling mot mer insyn, och för alla skeptiker: det handlar också om lönsamhet. Ett tillslutet företag fattar sina beslut endast på en mycket smal kunskapsbas. Dialogen med det civila samhället, på det sätt som den för närvarande praktiseras av bland andra Världsbanken, ger också information för investeringsbeslut. Även på denna punkt förekom det tidigare kritik mot banken, antingen det gällde dess investeringar på hälsoområdet i mitt hemland, som framför allt stärkte föråldrade strukturer, eller investeringar på trafik- eller miljöområdet i Östeuropa. I framtiden kan och får det inte räcka med att banken begränsar sig till isolerad prövning av enskilda projekt - till exempel ett motorvägsavsnitt -, utan den måste också pröva projekten i en kontext - till exempel inom ramen för en trafikutvecklingsplan i ett land -, för att identifiera eventuella dubbleringar och utveckla ett mer välvilligt och finansiellt mer beständigt alternativ. Härtill är banken hänvisad till ett offensivt offentlighetsarbete i dessa gynnade regioner.
Europaparlamentet borde därför rikta sin uppmärksamhet på EIB:s utveckling även under de kommande åren. Grunden är lagd i mitt betänkande, och jag hoppas att det kommer att antas i morgon. Tack så mycket! Jag har dragit över något, men jag ville också tydligt förklara vad det handlar om i detta betänkande, eftersom betänkandet är rena kinesiskan för de flesta!

Talmannen
Jag konstaterar, fru Rühle, att det är mycket svårt att stoppa er. Ni har överskridit er talartid med 25 procent. Det är verkligen kolossalt!

Khanbhai
Herr talman! Rühle har producerat ett utmärkt betänkande i denna fråga. Jag har nyligen utsetts till föredragande om Europeiska investeringsbanken, Europeiska centralbanken och Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling.
Jag instämmer i de ändringsförslag Rühle har lagt fram, eftersom de ger klart uttryck för en verklig oro för EIB:s öppenhet, effektivitet, ansvar och överensstämmelse med gemenskapens mål och politik. Jag skall ta upp alla dessa punkter kort.
För det första finns det en utbredd oro om EIB:s öppenhet. Min företrädare från socialistgruppen, Freddy Blak, författaren till betänkandet, Rühle, många parlamentsledamöter och revisionsrätten har alla gett uttryck för sin uppfattning att det saknas öppenhet i EIB:s verksamhet. Också Världsbanken och den östeuropeiska icke-statliga organisationen Bankwatch har uttryckt denna åsikt offentligt.
För det andra, låt mig gå över till effektiviteten. Rühle hävdar behovet att utvärdera effektiviteten i EIB:s verksamhet. Jag bad, i egenskap av bankens nye föredragande, EIB:s ordförande Sir Brian Unwin om ett inledande möte för att sätta upp en ram för att kunna fastställa bankens effektivitet. Tyvärr måste jag rapportera för denna kammare att Sir Brian inte ens har brytt sig om att ringa mig eller arrangera ett sammanträffande, trots ett otal telefonpåminnelser. En sådan ringaktning för detta nya Europaparlament kommer att än en gång tära på allmänhetens respekt och förtroende för Europeiska unionen.
För det tredje, hur var det med redovisningsskyldigheten? I maj 1999 ställde min företrädare Blak, vice ordförande i CoCobu, 26 specifika frågor om påstådda bedrägerier, vanstyre, korruption och hemligstämpling av missförhållanden - jag menar just hemligstämpling - i bankens verksamhet, inklusive inom medelsförvaltningen, under perioden 1993-1998. Frågorna är specifika, detaljerade och relevanta. De kräver ett skriftligt svar från banken. Jag har bett Sir Brian om ett sådant svar, men han har återigen valt att ignorera min begäran. Av Martí, en av hans vice ordföranden, har jag fått veta att EIB ägs av medlemsstaterna och att den därmed, enligt fördraget, inte är en EU-institution som måste svara inför Europaparlamentet, revisionsrätten eller OLAF. Endast ärenden som gäller lån till icke EU-länder där gemenskapen ger lånegarantier kan diskuteras med parlamentsledamöter.
Jag frågar denna församling: vad är medlemsstaterna? Är de inte regeringarna över de människor som bor, arbetar och betalar skatt i de länder vi kallar medlemsstater? Förväntas vi inte, såsom de enda valda företrädarna för människorna i dessa medlemsstater ta tillvara de människors som bor i medlemsstaternas intressen? Förbjuder fördraget särskilt Europaparlamentet att ha tillgång till information? Visst inte. Så varför nekar Sir Brian Unwin, EIB:s ordförande, parlamentet, revisionsrätten och OLAF insyn om banken är övertygad om att den fungerar väl och inte har någonting att dölja?
Uppenbarligen måste fördraget ändras så att sådan insyn specificeras med fetstil. Jag föreslår att de som ingår i regeringskonferensen noterar detta. Det finns ett klart stöd för detta eftersom Ekofin-rådet vid sitt möte den 8 oktober i Tammerfors förstärkte sin tidigare kritik av hur EIB styrs och arbetar genom att beordra den att öppna sina dörrar för OLAF och revisionsrätten. Jag har sett det beslut som antogs av EIB med anledning av detta direktiv, och i enlighet med artiklarna 5 och 6 i det beslut som banken tog kommer den inte att öppna sina dörrar för OLAF. Det är dags att denna kammare säger åt banken att öppna dörrarna för OLAF och revisionsrätten.

Casaca
Herr talman, kära kolleger! Den rad jordbävningar som har spridit förstörelse i nordöstra Turkiet, har gjort det viktigt att öka anslagen till detta land, och därför har vi i första behandlingen röstat för en revidering av budgetplanen vilken innebär nödhjälp till Turkiet samtidigt som vi prioriterar återuppbyggnaden av Östtimor. Förutom detta budgetstöd är det också nödvändigt att ge ett stärkt stöd till Turkiet genom fördelaktiga lån och därför stöder vi risktäckningsandelen i gemenskapsbudgeten.
Samtidigt var det med en viss tillfredsställelse vi tog emot nyheten nyligen om att Europeiska investeringsbanken i sin votering till slut accepterade att dess verksamhet skall granskas av gemenskapsinstitutionerna. Hur som helst anser vi att det är väsentligt att den kommande revideringen av fördraget etablerar Europeiska investeringsbanken som en ren gemenskapsinstitution, underställd revisionsrättens och Europaparlamentets kontroll, och att den inte enbart skall svara inför en medlemsstaternas generalförsamling, så som den för närvarande eftersträvar.
Från det ögonblick då bankens verksamhet har stöd i en betydande del i gemenskapsbudgeten, som garanterar de risker som är förbundna med bankverksamheten, bör granskningen av dess räkenskaper bedrivas med stor omsorg och noggrannhet. När detta parlament och allmänheten överraskades av information i media, enligt vilken en institution, som vi trodde bara ägnade sig åt strukturinvesteringar, hade förlorat stora belopp i kortsiktiga spekulationer, blev behovet tydligt av att på ett fullständigt sätt granska EIB:s investeringar.
Multiplikatoreffekten av bankgarantin gör att de investeringar som görs genom lån från EIB är av avgörande betydelse inom de politikområden som får bidrag från gemenskapsbudgeten. Det vore alltså inte rimligt att, genom denna garanti, stödja andra politikområden än dem som Europeiska unionen har beslutat om. Det handlar inte om att ingripa i den kommersiella lånepolitiken, något som är EIB-ledningens behörighet, utan bara om att garantera respekten för de demokratiska besluten och för stränga och öppna regler. EIB har hand om stora gemenskapsvärden, såväl när det gäller de åtgärder den har inlett som vad gäller ackumulerade medel. Vi är säkra på att EIB kommer att fortsätta att inneha denna roll i framtiden.

Virrankoski
Herr talman! Det betänkande av Rühle som behandlas här är förnämligt, eftersom det betonar de principer som har varit viktiga för Europaparlamentet då förvaltningen har utvecklats. Rühles och Seppänens betänkanden hänger båda samman med samma sak, garantin av lån som beviljats till Europeiska investeringsbanken. Europeiska investeringsbanken är i sig ett utmärkt redskap för finansiering av konkreta projekt. Eftersom Europeiska investeringsbanken har en hög kreditvärdighet, kan den samla in förmånligt kapital från marknaden och fördela dem till ändamål som EU anser vara behövliga. Behovet av denna typ av direkt stöd minskar. För sådana lån som Europeiska investeringsbanken ombesörjer för EU:s räkning, har en budgetgaranti på 70 procent beviljats. Nu gäller det att beräkna denna procentandel. Kommissionen föreslår 60 procent, men rådet har beslutat att den inledande andelen bör vara 65 procent. Därför måste parlamentet först ta ställning till vilket som är den rätta andelen.
Vid fastställandet av procentandelen har man utgått från att EU i första hand skall bära den politiska risk som hänger samman med finansieringen. Detta innebär att om den politiska situationen i mottagarlandet fortsätter som förväntat så är belåningen endast behäftad med en ekonomisk risk. Denna risk får som huvudregel lånegivaren stå för. I själva verket har EU:s garanti också burit en del av den ekonomiska risken, eftersom dessa två faktorer inte är möjliga att skilja från varandra på ett tydligt sätt. Procentandelen har givetvis betydelse för hur omfattande lån som kan garanteras med den summa som ingår i budgetplanen, och som i detta nu ligger på 200 miljoner euro. I praktiken har en ändring av procentandelen ingen annan nämnvärd betydelse än som ett sätt att reglera lånens totalsumma, eftersom garantierna oftast inte förfaller för betalning.
Herr talman! Med dessa kommentarer vill jag stödja Rühles och Seppänens betänkanden.

Färm
Herr talman! Europeiska investeringsbankens verksamhet blir allt viktigare, inte minst nu när Öst- och Västeuropa skall närma sig varandra. Att ansluta nya medlemmar från Östeuropa och Medelhavsområdet till EU, liksom att utveckla samarbetet med andra grannländer, handlar inte bara om att nå bra avtal. Det handlar minst lika mycket om att faktiskt utveckla dessa länders samhällen och ekonomier, så att de kan hantera den nya omvärld som de kommer att integreras med. Därför är det allvarligt att förtroendet för banken i dag är så ifrågasatt.
EIB-programmens innehåll och effekter måste utvecklas, så att lånen kraftfullt stöder unionens politiska mål. Föredraganden och budgetutskottet pekar särskilt på att bankens projekt måste stödja viktiga mål, bland annat Europaparlamentets beslut, exempelvis vad gäller bekämpande av fattigdom, att värna demokrati och mänskliga rättigheter liksom miljöskydd.
Det är självklart att unionen måste fortsätta att ställa sig bakom EIB och garantera lånen, inte minst mot politiska risker. Vi ser positivt på att man nu vill differentiera bedömningarna efter hur risker och finansieringsmöjligheter faktiskt ser ut i olika delar av världen. Det är emellertid också viktigt att inte bara genomföra förbättringar av själva programmen, utan även insynen i bankens verksamhet måste förbättras. Det är exempelvis viktigt att banken arbetar med tydliga, utvärderingsbara mål, så att vi faktiskt kan säkerställa att resurserna används effektivt. Detta är viktigt även för att kunna ta lärdom av vad den genomförda verksamheten har inneburit och nyttja sådan analys för att utveckla verksamheten i framtiden.
Flera av mina kolleger har talat om vikten av öppenhet. Jag skall bara helt kort beröra detta. Alla EU-institutioner, liksom EIB, måste nu underordna sig skärpt uppföljning och kontroll. Därför ställer vi nu krav på ökad öppenhet. Det bör vara självklart att såväl OLAF som revisionsrätten får tillgång till alla handlingar som behövs för en god kontroll. Detta är innebörden av det viktiga ändringsförslaget 5, och något som jag förstår att banken nu faktiskt har börjat fundera på att acceptera.

Blak
Herr talman! I egenskap av föredragande av yttrandet från budgetkontrollutskottet vill jag gärna tacka Heide Rühle för ett riktigt gott samarbete. Det har verkligen varit ett nöje att samarbeta i denna fråga. Europeiska investeringsbanken är ett viktigt redskap i samband med hjälpen till utvecklingsländerna, men för att kunna hjälpa har banken användning av lånegarantier från EU. Garantierna är nödvändiga för att man skall kunna utnyttja bankens potential fullt ut. Jag vill därför gärna rekommendera betänkandet, men jag har också ett par kommentarer om investeringsbanken.
Kampen mot bedrägeri, oreda och oduglighet inom EU-systemet är en oerhört viktig fråga. Får vi inte bukt med bedrägerierna med skattepengarna, kan vi aldrig få en positiv inställning hos medborgarna i EU. Det är till skada för samarbetet. Därför är kampen mot bedrägeri något som skall ha högsta prioritet på alla ställen. Det gäller även investeringsbanken. Vi har i budgetkontrollutskottet utkämpat en hård kamp i sex år för att få insyn i bankens affärer, och i går fick vi äntligen ett avtal om kontroll av banken av bedrägeribyrån OLAF. Man jag tycker att det otroligt att det var nödvändigt att pressa banken på dess garantier från EU, innan det över huvud taget blev möjligt att tala med dem. Det borde inte varit nödvändigt för oss att behöva vidta sådana åtgärder. Jag vill uttrycka det på följande sätt: Det hade varit lättare att komma in i Fort Knox i Förenta staterna, än det har varit att komma innanför dörrarna i banken. Bankens öppenhet innebär att OLAF kan inhämta information från banken. Det innebär också att banken skall vända sig till OLAF, när de upptäcker fall av bedrägeri, och då kan vi ju redan ta upp ett par frågor.
Investeringsbanken har nu i princip åtagit sig att samarbeta maximalt med OLAF för att komma till rätta med bedrägerierna med skattebetalarnas pengar. Det enda sätt genom vilket vi kan få ett bättre förhållande till medborgarna i EU, är att visa öppenhet och visa att vi använder deras pengar på ett korrekt och ordentligt sätt. Banken har alltså beslutat att OLAF får inleda en undersökning när det handlar om EU-medel. Det är faktiskt en jätteseger för parlamentet, och därför vill jag säga: Det har varit en glädje för mig att leda denna kamp, nu kan min kollega ta över, och jag är säker på att alla i banken kommer att älska honom.
(Applåder)

Solbes Mira
Herr talman! Jag vill kommentera två saker, en som berör den huvudsakliga frågan i dagens debatt, garantier i unionens budget för EIB:s utländska lån. Min andra kommentar gäller något som jag ser i särskilt hög grad berör kammaren, öppenheten och ett rättmätigt nyttjande av bankens medel.
Punkt ett: Den 8 november nådde man i Ekofin-rådet en politisk överenskommelse om kommissionens förslag från den 23 april. Mycket riktigt reserverade sig en del av medlemsländerna. Med Europaparlamentets positiva inställning hoppas vi kunna godkänna det här beslutet från rådet vid nästa rådsmöte den 29 november. Frågan är mycket viktig, på grund av att det brådskar, vi har inte lång tid på oss att sätta igång det nya förfarandet. Det nuvarande systemet går ut i slutet av januari och ett bilateralt avtal måste träffas mellan banken och kommissionen.
Därför vill jag tacka för ett väl genomfört budgetarbete, särskilt fru Rühle för ett gott samarbete i den här konkreta beräkningsfrågan. Apropå detta kan jag nämna att många frågor med anledning av betänkandet har godkänts, andra har av tekniska eller ekonomiska skäl inte kunnat godkännas. Vår ståndpunkt är väl känd och jag vet inte om det är värt att upprepa den. Kanske borde jag nämna det sista förslaget, det som berör ändringsförslag 11. Som jag redan påtalat så menar vi att när det gäller att definiera politiken, så är det mycket bättre med att tala om en lösning genom ett uttalande av kommissionen inför rådet än en ändring av beslutet.
Det problem som i första hand har debatterats här i dag är öppenheten och ett rättmätigt nyttjande av gemenskapens medel. Det är ingen ny fråga, det är sant, många av er har arbetat med det under många år, och jag skulle vilja vara litet mindre negativ än många av mina kollegor. Mindre negativ eftersom jag tycker att relationerna mellan EIB, OLAF och revisionsrätten börjar bli ganska klara.
Det är sant, och några av er har tagit upp det, att när det gäller relationerna till revisionsrätten så finns ett problem med primärlagstiftningen, något som givetvis måste ändras om man vill jämställa Europeiska investeringsbanken med övriga gemenskapsinstitutioner.
Jag tar än en gång upp en fråga som redan är känd, men inte mindre viktig för det. Medlemsstaterna är investeringsbankens aktieägare och det faller på dem att ta vissa beslut som givetvis inte andra gemenskapsinstitutioner kan göra. Vi talar inte om större eller mindre representativitet utan bara om en enkel fördelning av behörighet som på sin tid bestämdes på ett visst sätt.
Punkt två: Från den punkten, hur långt tror jag att vi har nått? Jag tror att vi har gjort stora framsteg i och med att Europeiska investeringsbanken har godkänt att OLAF får tillgång till all nödvändig information för en analys av lån ersatta av gemenskapsfonder, vilket tvivelsutan bör vara det vi oroat oss mest för.
Mycket riktigt debatteras det fortfarande om vad som händer med bankens verksamhet i de fall egna medel används. När vi talar om egna medel talar vi också mycket riktigt om skilda verkligheter: lån med egna medel och garantier av unionen eller lån utan garantier av unionen.
Jag hoppas att den här öppningsprincipen som inträffat i relationerna till banken kommer att fortsätta och att vi till sist kan nå ett resultat som är tillfredsställande såväl för parlamentet som för Europeiska investeringsbanken, utan att vi förglömmer att EIB är en finansiell institution som kan ge information utan begränsningar av något slag. Man kan med vissa begränsningar informera OLAF och givetvis när det gäller domstolen borde den slutgiltiga ståndpunkten vara den som bestäms i enlighet med ändringarna i fördragen.
Debatten var i alla fall mycket intressant, och jag hoppas att det jag hört i dag inte kommer att vara ett hinder för ett fortsatt godkännande av resursfördelningen, av låneanslagen, från och med nästa år och att gemenskapsförfarandena inte försenas.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Solbes Mira!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Garanti mot förluster vid lån till projekt i Turkiet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A5-0054/1999) av Seppänen för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut om beviljande av en gemenskapsgaranti till Europeiska investeringsbanken mot förluster vid lån till projekt för återuppbyggnaden av de jordbävningsdrabbade områdena i Turkiet.

Seppänen
Herr talman! Turkiet upplevde i augusti en jordbävning som orsakade mycket förstörelse och lidanden. I själva verket rörde det sig om en seismisk storm, som fortfarande drabbar Turkiet. Livet där har varit otryggt även sedan augusti. Det har talats mycket om Turkiet i Europaparlamentet. Turkiet blir förmodligen ett kandidatland vid toppmötet i Helsingfors i december, som förväntas uppfylla de kandidatkriterier som fastslagits i Köpenhamn. Turkiet har ofta kritiserats här. Vi känner alla till Turkiets demokratiproblem, som är kurdproblemet. I landet finns miljoner medborgare, som inte har fullständiga politiska rättigheter, och en av deras ledare väntar på sin dödsdom i fängelse. Det finns även andra problem, bland annat Cypern.
I samband med behandlingen av detta betänkande kastar vi alla politiska problem över bord. Det gäller humanitärt bistånd till Turkiet för reparationer av de skador som orsakats av en väldig naturkatastrof. Vi får i detta sammanhang endast tala om de sätt på vilka Turkiet kan hjälpas, och hjälpen brådskar. Därför måste Europaparlamentet fatta ett beslut i morgon. Kommissionen föreslår på begäran av rådet, att ett beslut fattas om att av Europeiska investeringsbankens medel bevilja Turkiet ett lån på 600 miljoner euro med normala lånevillkor. Banken har utrett Turkiets möjligheter att ta emot lånet och använda dessa medel för att reparera skadorna efter jordbävningen. Turkiet besitter dessa möjligheter. Man är redo att använda pengarna uttryckligen för att reparera efter förstörelsen.
Europaparlamentet ombeds att avge ett yttrande skyndsamt eftersom Europeiska investeringsbanken är redo att låna ut 180 miljoner euro redan under detta år. För detta lån måste 16,4 miljoner aktiveras ur de allmänna garantireservationerna till garantifonden för åtgärder avseende tredje land. Budgetutskottet är för sin del förberedd på att denna summa snabbt kan överföras från garantireservationerna till budgetposterna i garantifonden i enlighet med gängse förfaranden.
I detta sammanhang uppstår ett problem som hänger samman med behörigheten hos EU:s olika organ och som inte har någonting att göra med jordbävningen i Turkiet. Vi är samtliga eniga om behovet av humanitärt bistånd och vi anser att det är rätt av rådet att besluta om en överföring av 600 miljoner euro ur Europeiska investeringsbankens medel. Det problem som uppstått berör de snäva ramar som avtalet mellan organen medför för garantifondens garantier. De årliga maximala garantier, som garantifonden kan medge, utgör 200 miljoner euro. Just nu beviljas Europeiska investeringsbanken en allmän garanti på 70 procent, rådet har redan enats om en sänkning till 65 procent och i samband med Rühles betänkande kommer parlamentet förmodligen att ytterligare sänka den till 60 procent i enlighet med kommissionens förslag.
Av dessa skäl har jag föreslagit tre ändringsförslag till kommissionens förslag, av vilka det första berör det allmänna taket för garantifonden och de två övriga utgör en sammanjämkning med Rühles betänkande vad gäller procenttalet för garantin.
Under kommande år kommer vi att få problem, om en så stor andel av garantifondens medel används för den nu behandlade specialutlåningen till Turkiet, att det äter upp marginalerna för att bevilja lån vid andra motsvarande oväntade händelser. Av detta skäl bör vi nå ett avtal med kommissionen om att den föreslår en höjning av taket för garantifonden i händelse av oväntade biståndsbehov vid humanitära katastrofer liknande den nu aktuella.
Jag har framfört detta till kommissionen genom betänkandet, och jag hoppas att kommissionen i dag lämnar svar på de frågor, som har ställts till dem. Kommissionen ombeds att utreda det allmänna läget gällande användningen av garantifonden och göra mera exakta förutsägelser om det framtida användandet av marginalerna i reservationen. Beroende på kommissionens svar kan utskottet och parlamentet komma att anse det vara nödvändigt att utforma ett ändringsförslag, i vilket kommissionen påminns om att kommissionen kan göra en justering av den övre gräns som ingår i budgetplanen. Detta ändringsförslag kan godkännas om kommissionens svar inte är tillfredsställande. Jag anser att det är dags för kommissionen att ge svar på de synpunkter som ges i betänkandet.

Alyssandrakis
Herr talman! Å KKE:s men också å hela det grekiska folkets vägnar vill jag uttrycka vår sorg över offren och vår medkänsla med dem som drabbades av jordbävningen i Turkiet i förra veckan, ett nytt hårt slag efter jordbävningen i augusti. Vi vill över huvud taget ge uttryck för vår solidaritet med det hårt prövade turkiska folket.
Jag anser det absolut nödvändigt att vidta åtgärder och att lämna det ekonomiska bistånd som krävs för att lindra följderna av jordbävningarna i Turkiet för de hundratusentals drabbade. Rådet och kommissionen måste se till att förslagen om ekonomiskt stöd leder till handling så snabbt som möjligt. Samtidigt måste man kunna garantera att dessa anslag uteslutande används för återuppbyggnad och för att lindra de drabbades situation.
Jordbävningarna får emellertid inte användas som förevändning för slapphet i den finansiella hanteringen eller för beviljande av andra anslag till den turkiska regeringen. Vi får inte glömma att denna regering inte uppfyller sina förpliktelser och att den inte uppfyller villkoren om demokratisering, respekt för de mänskliga rättigheterna, respekt för minoriteternas rättigheter, iakttagande av internationell rätt. Den turkiska regeringen har heller inte levt upp till kravet att försöka lösa Cypernfrågan och att upphöra med kriget mot kurderna.
Därför upprepar jag att jag motsätter mig bistånd som har samband med genomförandet av tullunionen och de förslag om detta som finns med i budgetförslaget för år 2000. I detta sammanhang vill jag också betona att det över huvud taget är nödvändigt att ge tillräckligt stora anslag för att kunna göra omedelbara och snabba insatser för återuppbyggnad och för att lindra de drabbade befolkningarnas situation, som t.ex. vid översvämningarna och jordbävningarna i Grekland och vid översvämningarna i Frankrike.

Solbes Mira
 - (ES) Tack, herr Seppänen, för ert framförande och ert betänkande. Några punkter i nämnda betänkande vill jag dock kommentera.
För det första - och med detta vill jag också lugna herr Korakas - talar vi om humanitärt bistånd, ett förfarande som är olikt allt annat biståndsprogram i unionen, kalla det finansiellt protokoll eller vad som helst. Humanitärt bistånd, till en början för de jordbävningar som ägde rum i augusti, men som kommissionen när det gäller tillämpningsområde skulle vilja utvidga till att omfatta de nyligen inträffade jordbävningarna i Turkiet. Enligt vår mening ändras i huvudsak inte summan, men vi menar att det skulle vara svårt att se skillnaden mellan skador orsakade av den ena eller den andra jordbävningen vilket skulle vara svårt att förstå i ett program av det här slaget.
Efter dessa inledande kommentarer vill jag ta upp de två problem som nämns i betänkandet. Det första problemet är att det finns en risk att räntesats och det totala beloppet kan komma att överstiga reservlån och lånegarantier. Enligt vår information så är det inte så. Vi har grundligt och i detalj analyserat det hela och enligt tillgänglig information, baserat på ett antagande av maximalt utnyttjande, finns en rest redan 1999 på cirka 33 miljoner euro, 8,7 miljoner år 2000, cirka 7 miljoner år 2001, och även om läget till fullo bör vara justerat så kommer vi att få pengar över igen år 2003. Därför menar vi att en ändring av reservsystemet i nuvarande läge inte tjänar något till, eftersom den svårigheten bara skulle uppstå om vi maximalt utnyttjade allt som tilldelats oss. Mycket riktigt kan ni fråga mig vad som händer om liknande situationer som den vi nu har förhanden inträffar igen. Detta är skälet till att kommissionen alltid har en möjlighet att föreslå en eventuell ökning av reservfonden, även om vi inte tror att det kommer att behöva göras i nuvarande läge.
Beträffande möjligheten till 60 eller 65 procent, kan vi tänka oss att godta er idé och godta 60 i stället för 65 procent eftersom idén verkar bra. Detta skulle dock innebära att tillämpliga regler måste ändras, något som i sin tur kan förorsaka en försening i beslutsprocessen om humanitärt bistånd. En process som kräver snabbhet för att mildra de problem som just nu råder i Turkiet.
Jag hoppas att mina förklaringar har varit tillfredsställande, att parlamentet kan tänka sig att på nytt överväga sina yrkanden, att man så snabbt som möjligt godkänner beslutet med den garantin att om det i framtiden uppstår några finansiella problem så kommer kommissionen att föreslå att man går ett steg längre beträffande reservfonden.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Solbes Mira!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.
Jag tackar alla som hållit ut så länge!
(Sammanträdet avslutades kl. 19.55.)

