Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från i går har delats ut.
Finns det några synpunkter?
Schierhuber har ordet.

Schiedermeier
Herr ordförande, jag heter Schiedermeier!
Herr ordförande, först i går eftermiddag fann jag sammanträdesprotokollet från den 19 - alltså från måndag - i mitt fack, och trots att jag var närvarande och skrev under står jag tyvärr inte på närvarolistan. Får jag be om att det rättas till.

Ordföranden
Schiedermeier, vi ber om er förlåtelse. För det första för att jag på grund av avståndet och min ålder inte kände igen er, och för det andra för att ett fel mycket riktigt har smugit sig in i protokollet. Felet skall rättas till. Tack så mycket.

Lalumière
Herr ordförande! Mitt namn finns inte med på närvarolistan från i går, men självklart var jag här. Jag begär alltså om en rättelse. Tack.

Ordföranden
Mycket bra, fru Lalumière. Felet skall rättas till. Ert namn kommer att skrivas upp på listan.
(Protokollet justerades.) I enlighet med sedvanlig praxis ger jag mig själv ordet för att inleda debatten om tillståndet i unionen.

Tillståndet i unionen - Stats- och regeringschefernas möte den 24-25 oktober
Klima
Herr ordförande, herr kommissionsordförande, mina herrar kommissionärer, mina högst ärade damer och herrar ledamöter! Det är en särskild glädje och ära för mig att för första gången få framträda här i er kammare och, bara några dagar före stats- och regeringschefernas informella möte i Pörtschach, diskutera tillståndet i unionen, vad man för tillfället anser om det och unionens framtid.
Det glädjer mig även, herr ordförande, att ni har antagit min inbjudan att diskutera Europaparlamentets idéer med unionens stats- och regeringschefer. Jag har verkat för det eftersom jag anser att det är särskilt viktigt för att vi gemensamt skall lyckas att det råder ett gott samarbete mellan alla europeiska institutioner. Under de senaste åren har vi lyckats uppnå flera viktiga mål. Tillåt mig också att här såsom ordförande i ministerrådet tacka Helmut Kohl för allt det han gjort för vårt gemensamma Europa.
(Applåder) Det är en utveckling som många bedömare för bara några år sedan inte hade trott vara möjlig: Medlemsstaternas ekonomier håller på att konvergera, ett stort antal medlemsstater deltar i valutaunionen, anslutningsprocessen för flera nya medlemsstater har påbörjats och de första stegen på vägen mot en gemensam sysselsättningsstrategi har tagits. Därmed har den europeiska integrationens karaktär kommit att förändras, vilket ger upphov till nya utmaningar för den gemensamma politiken. Det påkallar också att vi på nytt tar ställning till frågan om hur integrationen skall gå vidare.
När vi i dag ställer oss frågan vart vägen bär hän är en sak klar: Den ekonomiska integration vars påbörjande nu närmar sig sitt slut kan inte vara slutet på det europeiska enandet. Detta var från början ett politiskt projekt som syftade till att säkra freden och att förverkliga de värden som speciellt utmärker Europa: demokrati, social jämlikhet och kulturell mångfald.
Vägen in i ett nytt Europa är därför inte en väg in i ovissheten - ty med dessa europeiska värden har vi redan valt en bestämd och avgörande inriktning. Jag är fast övertygad om att den bästa inriktningen för kontinentens vidare utveckling är att behålla den europeiska ekonomiska och sociala modellen. Därvid måste vi förvisso kunna uppbringa den innovationsförmåga som krävs för att anpassa den till vår tids krav. I synnerhet i tider då företagen verkar internationellt och ekonomin är globaliserad måste politiken finna ett övernationellt handlingsutrymme, om den skall kunna garantera att en utjämning av den sociala standarden och miljöstandarden inte innebär en försämring utan en förbättring för människorna. Detta kan exempelvis gälla att Europa intar en gemensam hållning i WTO-förhandlingarna.
De mål som tidigare uppnåtts visar att vi har goda skäl att se på framtiden med optimism. De har visat att det går att förverkliga högt ställda mål om bara den politiska viljan räcker till. Vi är inte osjälvständiga fångar i den internationella ekonomiska utvecklingen, fastän vi förstås alla är medvetna om att utrymmet för nationellt politiskt agerande i dag är mer inskränkt än tidigare. Men gemensamt - på nationell, europeisk och global nivå - är vi ändå i stånd att i hög grad påverka utvecklingen, och det måste vi också göra, för sysselsättningens och människornas skull.
Vilka är då dessa stora utmaningar? Man kan med rätta säga att euron redan innan den officiellt har införts klarat det första elddopet. I samband med finanskriserna i Asien, Ryssland och sedermera även Latinamerika har den visat sig vara en stabil pelare i det internationella valutasystemet. Vi bör dock akta oss för att tro att Europa helt och hållet skulle undgå att påverkas om utvecklingen på finansmarknaderna tillspetsades. Det kommer alltså att vara av nöden för Europa att ta sitt världsekonomiska ansvar genom att ge sitt bidrag till att den finansiella krisen bekämpas och till att tillväxten i världsekonomin ökar. Genom sådana åtgärder kan vi i eget intresse trygga förutsättningarna för stabilitet och tillväxt i Europeiska unionen. Till den ändan behövs en lämplig reform av det internationella finansiella systemet. Redan nu finns det färdiga förslag, och man borde snarast försöka att nå en överenskommelse. Jag är full av tillförsikt till att finansministrarna inom kort kommer att presentera lämpliga rekommendationer för en sådan. Därutöver behövs också en ekonomisk-politisk policy mix med sådan kraft att Europas tillväxtpotential kan utnyttjas till fullo.
För att europrojektet skall lyckas kommer vi att vara tvungna att uppfylla ett antal krav: Det krävs att vi utnyttjar möjligheterna till ytterligare ekonomiska reformer, att vi får till stånd en bättre samordning av den ekonomiska politiken med alla relevanta aktörer, och att vi för en dialog även om den mycket viktiga penningpolitiken, men naturligtvis utan att ifrågasätta Europeiska centralbankens oavhängighet. Vidare att vi finner en snar lösning på hur eurozonen skall representeras utåt samt slutligen också att vi fortsätter med stabilitetskurser. I Pörtschach skall vi ta itu med stats- och regeringschefernas frågor och förväntningar beträffande detta.
Man kan utan att överdriva påstå att 1998 kommer att gå till unionens historia. För första gången har möjligheten öppnats för Europeiska unionens och de framtida medlemsstaternas medborgare att, efter otaliga konflikter genom den anslutningsprocess som påbörjades i mars under brittiskt ordförandeskap, vara med och ena Europa i fred och frihet. Det tycks i dag, bara några år efter det att öststaterna öppnat sig, redan självklart att demokratiska rättsstater har etablerat sig i de mellan- och östeuropeiska länderna. Det är utan tvivel först och främst befolkningens förtjänst att man i dessa länder har uppnått demokrati och stabilitet, men jag tror också att utsikterna att kunna vara med i vår europeiska union spelat en viss roll.
Vi måste nu ihärdigt och omsorgsfullt driva på denna process. Österrike är mycket stolt över att under sitt ordförandeskap - det kommer att ske redan den 10 november - kunna inleda konkreta förhandlingar med sex kandidatländer angående de första kapitlen. I det ser vi en viktig signal, en signal som också är riktad till Europaparlamentet. Emellertid måste vi också sörja för att processen pågår öppet och enligt objektiva kriterier. Öppet för de länder som uppfyller villkoren från Luxemburgbesluten i ljuset av Köpenhamnskriterierna, och objektivt i enlighet med vad de enskilda kandidatländerna presterar för att uppfylla anslutningskraven. I det avseendet kommer rådet att från Wien följa kandidatländernas framsteg med att uppfylla anslutningskraven.
Kandidatländerna är våra partner i utvidgningsprocessen och dessutom våra framtida kolleger i unionen. De har redan uppnått en hel del, men svåra uppgifter återstår ännu. För att lösa dem behöver de vårt stöd. Därvid skall vi inte förlora det faktum ur sikte att utvidgningen av unionen är till ömsesidig nytta för oss och kandidatländerna. Vi får inte svika medborgarnas förhoppningar i kandidatländerna, men vi bör vara uppriktiga och realistiska när vi bestämmer våra målsättningar. Det måste vara klart för alla att utvidgningen av Europeiska unionen skall genomföras enligt en noggrann planering, så att såväl nuvarande medlemsstater som kandidatländerna kan förbereda sig för den. Jag utgår ifrån att det i kandidatländernas och medlemsländernas intresse kommer att finnas övergångsperioder på känsliga områden, t.ex. vad gäller den fria rörligheten för arbetstagare och tjänster.
Morgondagens union, som är den union kandidatländerna kommer att ansluta sig till, måste och kommer att se annorlunda ut än dagens union. Frågor som den gemensamma jordbrukspolitikens framtid, en balanserad strukturpolitik, det finansiella stödet för kandidatländerna ävensom hur unionens finansiella medel skall sättas in för att få en effektiv verkan under de första sju åren av nästa århundrade, är alla förhandlingsfrågor som utan tvivel kommer att bli prövostenar för solidariteten i vår gemenskap. I Cardiff åtog vi oss att åstadkomma avsevärda framsteg i paketets huvuddelar fram till Europeiska rådets möte i Wien. Det österrikiska ordförandeskapet arbetar högst engagerat för att driva på förhandlingarna så att målet kan uppnås. Dock vill jag med eftertryck påpeka att alla medlemsstaternas vilja och solidaritet kommer att behövas för detta.
Jag vet också att ni här i parlamentet arbetar mycket intensivt med alla aspekter av Agenda 2000 för att därigenom kunna medverka till att det kan avslutas i tid. Jag vill betona hur viktigt samarbetet mellan rådet och parlamentet är i just denna fråga, om Agenda 2000 skall kunna avslutas med goda resultat under denna parlamentsperiod.
Den i medborgarnas ögon viktigaste utmaningen för integrationens vidare gång är väl en framgångsrik sysselsättningspolitik. Den som erinrar sig hur stort motståndet från vissa medlemsstater mot en gemensam sysselsättningsstrategi var före toppmötet i Luxemburg, gläder sig i dag - hoppas jag - åt att kunna konstatera en tydlig åsiktsomsvängning. Sysselsättningspolitiken har i dag blivit en fast beståndsdel i den europeiska ekonomiska politiken.
(Applåder) Allt mer vinner nu den uppfattningen mark att man måste föra sysselsättningspolitik på alla nivåer - på den globala likaväl som på den europeiska och nationella nivån. Vad som nu skall göras och vad de europeiska medborgarna väntar sig av oss, är att vi visar samma beslutsamhet och konsekvens som vi gjorde när vi omsatte konvergenskriterierna. De olika nationella arbetsmarknaderna skiljer sig som bekant åt vad gäller strukturen och de problem som finns. I överensstämmelse med det visar också den sysselsättningsrapport som kommissionen lade fram som förslag i förra veckan att medlemsstaterna har utvecklat högst olikartade åtgärdspaket, vart och ett anpassat till respektive problemsituation. Det ändrar enligt min åsikt ingenting i vårt behov av att utveckla ett övervakningsförfarande i paritet med hela processens vikt. Också härvidlag finns positiva anslag i kommissionens sysselsättningsrapport.
I framtiden skulle jag dock önska att vi kunde slå in på en väg som leder längre än vad vi hittills nått. Den konkreta utformningen av kvantitativa mål förra året i Luxemburg gillades, som ni vet, inte av alla medlemsstater. Argumentet då var att man skulle akta sig för att väcka några orealistiska förväntningar och att sysselsättningspolitiken inte ligger enbart inom regeringarnas bestämmande utan bland annat i väsentliga avseenden också påverkas av arbetsmarknadens parter. Jag kan förstå dessa argument, men jag vill som kommentar säga att klart formulerade mål faktiskt också kan vara realistiska. Det har redan bevisats av medlemsstaterna genom deras nationella handlingsplaner för sysselsättningen. De klart formulerade målen kan också vara självvalda och överensstämma med medlemsstaternas speciella problematik. De formulerade målen måste garantera ett effektivt och öppet övervakningsförfarande utan att medlemsstaterna inskränks i valet av sina specifika åtgärdspaket. Klart formulerade mål utesluter ingalunda att arbetsmarknadens parter får ta över en del av ansvaret för sysselsättningspolitiken. Tvärtom är det så att en effektiv sysselsättningspolitik enligt min åsikt behöver en verklig offentlig dialog, den behöver insikten om att samarbete lönar sig mer för båda parter än konflikt. Därför blir det nödvändigt - och det är vår gemensamma avsikt - att vidareutveckla och stärka den offentliga dialogen i Europa.
(Applåder) En sysselsättningspolitik i dag behöver en bred ansats och det finns inga patentrecept längre, det vet ni. Det är krävs därför att vi går igenom alla politiska områden med avseende på deras sysselsättningspotential. Till det hör t.ex. som ett av nyckelområdena ökade satsningar på forskning och teknisk utveckling. Europa har en stor potential inom forskningen och den tekniska utvecklingen, och vi måste framgent utnyttja den bättre. Vi måste utnyttja den på så sätt att vi skapar betingelser sådana att forskningsresultaten från högskolorna kan omsättas i nya produkter och processer och därmed i nya arbetsplatser. Vi måste utnyttja storleken och synergieffekterna i vårt gemensamma Europa, i vår gemensamma marknad, bättre. Mot bakgrund av detta hoppas jag att vi kommer att lyckas att snart finna en lösning för att kunna avsluta det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling. Denna tyngdpunkt är därvidlag viktig för oss. Det handlar inte bara om teknik, utan om framtidens arbetsplatser.
Herr ordförande, jag har följt era utläggningar med stort intresse. Om fyra dagar när vi träffar stats- och regeringscheferna, kommissionens ordförande och er i Pörtschach, kommer ni att få tillfälle att göra bokslut och gå in på frågorna om vilka förbättringar som behövs för att vinna större gillande hos unionens medborgare. I Cardiff inledde vi en diskussion om Europas framtid. Det är en process som skall fördjupas i Pörtschach och sedan fortsätta på Europeiska rådets möte i Wien och under flera påföljande ordförandeskap. Som jag ser det - och det är alla stats- och regeringschefers åsikt som jag har besökt under min tour des capitales de senaste dagarna - så skall i Pörtschach ges en signal om att lösningen med en marknad och en valuta inte är det självbelåtna slutet på det europeiska projektet.
(Applåder) Det kommer att bli diskussioner om tidsplanen för att stärka den ekonomiska stabiliteten och sysselsättningen, om den inre säkerheten och om Europas politiska roll i världen. Det är teman som berör medborgarna omedelbart och som de från vår sida förväntar sig framsteg inom. Det är en politik nära medborgarna, och då behöver vi naturligtvis funktionsdugliga institutioner som på ett effektivt och demokratiskt trovärdigt sätt låter de politiska områden få uppmärksamhet där mer europeisk makt ligger i medborgarnas intresse. Så förstår jag begreppet subsidiaritet.
Jag vill ta upp två saker till som säkert inte kommer att behandlas i Pörtschach. Det kommer inte att handla om att stoppa eller t.o.m. vända på integrationsprocessen eller om att angripa eller försvaga institutioner. Det kan inte heller bli fråga om att redan nu driva igenom de institutionella reformer varom inget enande kunde nås i Amsterdam, innan Amsterdamfördraget ratificerats i alla medlemsstater. Det måste handla om att besinna institutionernas framtid men ännu mer om att fylla Amsterdamfördraget, som ju redan innehåller många nya åtgärder för en union närmare medborgarna, med liv. Jag har i egenskap av ordförande för ministerrådet bjudit in er, herr ordförande, för att jag är övertygad om att vi alla gemensamt är kallade att gestalta Europas nya väg och för att jag är säker på att Europaparlamentet kan och kommer att lämna ett väsentligt bidrag till det.
I det nya årtusendet måste Europa lägga en framöver utvecklad politisk styrka till sin ekonomiska. Naturligtvis är vi i dag en bra bit ifrån en fungerande gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Vi bör dock erinra oss att även andra stora integrationsprojekt som t.ex. den gemensamma valutan i början på många håll avfärdats som en utopi. Jag personligen är övertygad om att Europeiska unionen i framtiden måste förfoga över en starkare gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Den blir ett viktigt instrument för säkrande av fred i världen.
Om Europa skall kunna uppträda handlingskraftigt tillsammans med sina partner, måste det tydligt kunna identifieras utifrån och uppträda med en gemensam stämma. Av det skälet har vi tagit ett första steg i rätt riktning för att om möjligt redan i Wien i enlighet med Amsterdamfördraget utse den person - Herrn eller Frau GASP, Monsieur eller Madame PESC eller Mr. eller Mrs. CSFP. Detta steg kommer att och måste följas av flera, för det är av avgörande betydelse för unionens framtida beskaffenhet att en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik utvecklas. Därvidlag kommer de transatlantiska förbindelserna alltid att spela en viktig roll. Det finns dock även en europeisk dimension. Först då kan och kommer Europa att bli en stark partner för sina vänner.
Medborgarna väntar sig av oss att vi ser på 2000-talet inte främst som en risk, utan som en möjlighet som vi kan förverkliga på grundval av de europeiska värdena. Låt oss bygga vidare på vårt stora europeiska projekt, som erbjuder säkerhet och stabilitet. Låt oss bygga vidare på det fundament som våra grundare på sin tid lade. Låt oss ta vara på denna möjlighet. Det finns ännu mycket kvar att göra!
(Applåder)
Santer
Herr ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Detta är tredje gången vi träffas för att tillsammans sammanfatta tillståndet i unionen. Vår debatt i dag föregår det informella mötet i Pörtschach, som ägnas unionens framtid. Jag vet att kammaren för en ständig och intensiv debatt om den frågan. Jag tycker att detta är ett utmärkt tillfälle för att fundera över unionen av i morgon: den inre marknaden fullbordas; euron kommer att träda i kraft om mindre än 100 dagar, vilket kommer att inleda en ny etapp i den europeiska integrationen; nya utvidgningar tar form; reformer av utgiftspolitiken och framtida budgetplaner står på dagordningen.
Ser man på det europeiska byggets fyrtioåriga utveckling, kan man inte förneka att gemenskapsmetoden är en framgång. Men det är slående att européerna fortfarande är så kritiskt inställda till vissa aspekter av unionen, samtidigt som de uppskattar de vinster som har uppnåtts tack vare det europeiska enandet. Om de politiska aktörerna gav en mer ansvarsfull information om vad man egentligen gör i Bryssel, i Strasburg och i Luxemburg, och om vem som gör vad, då skulle också politiska ansvarstaganden klargöras; man skulle bl.a. undvika att medlemsstaterna ställs mot unionen, upphöra med att unionen och dess institutioner, i första hand kommissionen, görs till behändiga syndabockar och sluta med att uppfinna " euromyter" . Här är det upp till de politiskt ansvariga på nationell nivå att ta sitt ansvar.
Dessutom är man inte bara missnöjd med unionen. Det riktas också kritik mot de nationella demokratiernas sätt att fungera. Omständigheter som arbetslöshet eller otrygghet skadar förtroendet, och dessa fenomen påverkar indirekt medborgarnas attityd gentemot Europeiska unionen. Men det skall erkännas: det gemensamma projektet har också behov av förnyelse. Att medge detta är inte detsamma som att ifrågasätta dess legitimitet, utan det är att till slut acceptera att projektet måste diskuteras på ett pragmatiskt sätt, genom att dels gå bortom trosbekännelser och vädjanden till på förhand antagna historieuppfattningar, och dels den systematiska oppositionen.
Vi känner väl till den sedvanliga kritiken: demokratiskt underskott, teknokrati. Det handlar ofta om förhastade slagord. De tränger in i den offentliga debatten. Alla upprepar dem, men de bidrar inte till en förståelse för hur missnöjet egentligen ser ut, och ofta döljer dessa slagord missnöjets verkliga orsaker. Låt oss titta närmare på realiteterna. Inom vissa områden krävs det mer av Europa: sysselsättningen, yttre förbindelser, inrikes och rättsliga frågor. Inom andra områden krävs det mindre av Europa: färre detaljerade interventioner, färre intrång på kulturellt specifika områden, andra sätt att agera som visar en större respekt för nationella politiska kulturer.
Det här rör sig om verkliga utmaningar, och jag hoppas att de kommer att tas upp i Pörtschach den 24 och 25 oktober. Detta täcker tre frågor: hur skall vi anpassa våra arbetsmetoder till den höga integrationsnivå som har uppnåtts i unionen? Hur skall vi göra påtagliga framsteg i de frågor som direkt rör medborgarna, eller i de frågor där medborgarna med all rätt tycker att vår maktlöshet är obegriplig? Hur skall vi reformera institutionerna, för att de skall bli effektivare och för att de skall klara utvidgningen?
Herr ordförande! Vår första utmaning är att hantera den höga integrationsnivå som vi har uppnått. De senaste fördragen har utvidgat unionens befogenheter till de flesta av statsmakternas uppdrag. I dag är det alltså inte längre fråga om att kräva fler befogenheter för unionen. Dessutom ligger den största delen av lagstiftningsarbetet kring den inre marknaden bakom oss. Av de ungefär 300 förslag till direktiv och förordningar som fanns i vitboken från 1985, har de flesta antagits. Från 1995 till 1998 innehåller kommissionens arbetsprogram allt färre nya lagstiftningsförslag. Allt detta säger jag av ett enda skäl: låt oss inte kritisera dagens union med gårdagens argument.
Låt oss snarare se på dagens och morgondagens realiteter. Vi måste framför allt avsluta pågående arbeten. Tack vare Europeiska kommissionens handlingsplan " den inre marknaden" har vi gjort verkliga framsteg för att den skall kunna fullbordas. Ekonomiska och monetära unionen är färdig tekniskt sett. Nu skall vi se till att den blir en framgång i praktiken. Och vi bör uppnå en överenskommelse om budgetplanerna i samband med Agenda 2000.
Sedan måste vi dra slutsatser av den höga grad av integration som finns mellan våra länder. Euron kommer att träda i kraft den 1 januari 1999. Medlemsstaterna måste inse att den monetära unionen kommer att påverka skattesystemen och flexibiliteten på arbetsmarknaden. Det är nödvändigt att hålla sig till monetära unionens val, och det berör också den externa representationen. Till sist måste vi titta närmare på en modernisering av gemenskapens handlingsmetoder. Lagstiftningsmetoden är fortfarande möjlig och ofta nödvändig, men den är inte alltid den enda och inte heller den mest effektiva.
Låt oss ta exemplet med den europeiska strategin för sysselsättningen. Metoden att utforma europeiska riktlinjer framkallade en dynamik som inget direktiv hade kunnat göra. Varför? Därför att det handlar om ett område där befogenheterna är och i stor utsträckning kommer att förbli nationella. Därför att det handlar om ett område där de nationella förhållandena skiljer sig mycket åt från ett land till ett annat, och där ett enhetligt och harmoniserat mål inte skulle tjäna något syfte. Andra europeiska handlingsområden har samma kännetecken, fast i olika utsträckning. Inre säkerhet, hälsa, miljö, det är områden som till stor del kommer att kräva nya handlingsmetoder. Inom alla dessa frågor är det avgörande att bestämma sig för vad mervärdet innebär och att koncentrera sig på det, samtidigt som man tydligt fastställer vilket ansvar var och en har.
Självklart är och förblir kommissionen den avgörande drivkraften i de stora frågorna. Men kommissionen arbetar inte ensam. Den arbetar med andra institutioner, bl.a. med parlamentet. Den arbetar med medlemsstaterna, deras förvaltningar, deras rättsväsende, deras tullmyndigheter, för att bara ta några exempel. Det europeiska ledarskapet involverar samtliga offentliga aktörer. Och detta delade ansvar bör bli mer synligt. Så att var och en tar sin del av arbetet och ansvaret. Så att helheten skall fungera bättre. Så att medborgarna kan få alla fördelar av det, och så att de också lättare skall kunna identifiera vem som gör vilket arbete.
Detta krav på identifikation gäller också upphovet till kommissionens förslag. Och inte heller här arbetar kommissionen i ett " elfenbenstorn" . Visserligen har vi det politiska ansvaret för utövandet av initiativrätten, men vi har också ett starkt tryck på oss när det gäller lagstiftning. De siffror som vi offentliggjorde den här veckan i meddelandet " Subsidiaritet och proportionalitet" visar att 35 procent av kommissionens lagstiftningsförslag är ett resultat av internationella förpliktelser, att åtminstone 20 procent av förslagen härrör från andra aktörers krav; andra institutioner - särskilt rådet och parlamentet - medlemsstaterna och ekonomiska aktörer.
Man kan inte kräva att kommissionen skall agera, och sedan, när man är tillbaka i sin medlemsstat, inte ta ansvar för kraven gentemot dem som kritiserar unionens agerande. Och samtidigt är det i första hand mer kollektiv disciplin och försiktighet som vi har behov av. Subsidiaritet och proportionalitet inom gemenskapens verksamhet kan inte beställas " à la carte" . Subsidiariteten och proportionaliteten är ansvarsområden som skall delas, liksom en riktig och ärlig information.
Herr ordförande! Jag vill att detta skall stå klart, eftersom det finns områden där européerna anser att unionens handlande helt enkelt inte är tillräckligt, där de vill ha mer av Europa. Det är inom dessa områden som vi bör koncentrera våra insatser för att röja ny mark. Jag skall ta upp tre av dem: sysselsättning, yttre förbindelser och inre säkerhet.
Det första området: ekonomiska och sociala frågor. För första gången har vi - sedan ett år tillbaka - en verklig europeisk strategi för sysselsättningen. Den är på väg att visa vad den duger till. Det finns nu en verklig politisk vilja i Europa för att tillsammans skissera en modell för ekonomisk och social tillväxt. En modell som skapar arbetstillfällen genom att släppa loss företagarkrafterna, och i vilken den potential utnyttjas som finns i den pågående ekonomiska omvandlingen. En modell i vilken allas deltagande i den här dynamiken bekräftas, genom vidareutbildning och en utveckling av anställningsbarheten som den främsta solidaritetsgarantin, vilket självklart inbegriper ett trygghetsnät för dem som har svårast för att återanpassa sig eller för att klara av livets skiftningar. Denna solidariska tillväxt framträder i dag som den europeiska ekonomiska och sociala modellens kännetecken. Vår uppgift är att modernisera den inom våra länder och att tala för den i internationella församlingar.
Detta för mig fram till den internationella kris vi går igenom i dag. Är det en kris som beror på hur vissa ekonomier fungerar? Är det en systemkris? Säkert litet av båda. Vi kan åtminstone konstatera att globaliseringen är ett spel som kräver ett minimum av träning för spelarna, tydliga regler och en domare för att de skall respekteras samt en räddningstjänst för olyckor. Det är kring dessa begrepp som Bretton Woods-systemets struktur bör ses över.
Låt oss ta ett ämne som har diskuterats mycket under de här dagarna: kapitalrörelserna, särskilt de kortsiktiga. Ingen tycks komma ihåg att kapitalet i Europa inte kunde strömma fritt förrän den 1 januari 1990. Är det förvånande att en alltför tidig liberalisering i de uppåtgående ekonomierna - som saknar finansiell öppenhet, strikta försiktighetsregler eller en bra offentlig och finansiell styrning - inte kan stå emot vilka omständigheter som helst? Jag vill tillägga att den europeiska modellen skulle kunna tjäna som ett exempel på en hög nivå på en integration av ekonomiska och finansiella förbindelser mellan stater. Europa är i dag ett stabilt centrum, och det är för att övervakningsmekanismerna och en bättre praxis har gett resultat. Det är inte för inte som de tillämpas inom området för sysselsättningen, genom Amsterdamfördraget.
Herr ordförande! Jag kommer nu fram till européernas andra förväntan: de yttre förbindelserna. Jag vill på en gång säga att jag ibland har en känsla av frustration i det avseendet. Vi har en union som på ett radikalt sätt har kunnat förändra förbindelserna mellan medlemsländerna och med våra grannstater. En union som är världens främsta handelsmakt. Den främsta biståndsgivaren i världen. En union med en marknad som är unik i världen. En union som består av stater med ojämförliga diplomatiska erfarenheter. Och ändå är det en union som famlar i mörkret, en union som anstränger sig för att tala med en enda röst, en union som tappar bort sitt budskap i obegripliga byråkratiska gräl. Jag begär bara en enda sak: att stats- och regeringscheferna blir medvetna om den utomordentliga potential som Europeiska unionen besitter, och att de gemensamt beslutar sig för att göra unionen till en nyckelaktör på den internationella scenen.
För detta krävs självklart en politisk vilja. Men man måste också acceptera en utveckling av en sammanhängande utrikespolitik som stöds på de instrument som står till vårt förfogande. Vidare måste den politiska delen förstärkas med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som är värdig sitt namn. Vi måste undvika det som tyvärr utspelade sig efter Maastricht, nämligen att de nationella förvaltningarna ändrade riktningen på den politiska viljan. Alla vill att unionen skall vara aktiv och effektiv. Men alltför ofta motsätter sig medlemsstaternas förvaltningar den utvecklingen. Vill man uppnå effektivitet krävs det nämligen att man accepterar en verklig samordning och att man följer gemensamma riktlinjer. Herr rådsordförande! I Wien hoppas jag att vi kommer att utse en hög företrädare för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det är första steget, men utifrån det måste vi inrätta nya instrument i en ny anda.
Detta för mig in på en annan fråga. Eurons ankomst kommer att tillföra en ny dimension till debatten om Europas plats i världen. Efter de stora insatser som vi alla har gjort för att förverkliga euron, lockas jag att säga: bara en insats till, mina damer och herrar, för euron förpliktar oss att ta vårt ansvar på ett internationellt plan, att samordna våra ståndpunkter och att säkerställa att euron företräds externt. Det är otänkbart att Europeiska unionen aldrig skulle vara närvarande i sådana instanser som t.ex. Internationella valutafonden eller G7 Finans. Det gäller för valutapolitiska frågor, men också för ekonomiska frågor. Jag får ibland intrycket att en del glömmer att vi har skapat en ekonomisk och monetär union. Frågan om den externa representationen talar jag ofta om: ibland säger man att jag uttrycker kommissionens vilja till maktutövning. Det är en missuppfattning. Jag har ingen färdig lösning, men jag säger att vi måste hitta en, och det snabbt.
Herr ordförande! De rättsliga och inrikes frågorna är den tredje utmaning som européerna väntar sig att unionen skall anta så snart som möjligt. Den utgör en konstant och växande oro för alla våra medborgare. Också här skulle medborgarna vilja ha mer av Europa, men också aktörerna ute på fältet: polismännen, invandrarverken, domstolarna. Alla vill att vi skall bidra till en utveckling av vår förmåga att reagera snabbt, solidariskt och på ett operativt sätt. Jag har själv alltid gjort det här till en av mina prioriteringar, redan i mitt installationstal här inför er. I det nya fördraget erkänns hur viktig denna metod är. Gemenskapsmetoden utsträcks nu till att gälla områden som hittills har lytt under statsmakten. Målet är inte att harmonisera dessa områden, vilket vi hade för vana att göra inom de områden där gemenskapen har intervenerat på ett mera klassiskt vis. Det finns ingen som tänker sig att de nationella poliskårerna skall likriktas eller att det skall inrättas ett gemensamt invandrarverk i Bryssel. Detta är alltså ett annat typområde där gemenskapens nya tillvägagångssätt bör tillämpas, i synnerhet eftersom förtroendet mellan aktörer betyder så mycket där.
Kommissionen och rådet kommer att lägga fram en handlingsplan för det rättsliga och inrikes området vid Europeiska rådet i Wien. Denna plan bör stödjas av en verklig politisk vilja. Om detta är något prioriteras av medborgarna, måste det också prioriteras av stats- och regeringscheferna. Jag kommer alltså att föreslå att stats- och regeringscheferna under 1999 skall ägna ett särskilt möte åt detta mycket viktiga ämne. De bör också se till att deras förvaltningar gör sig av med föråldrade nationella reflexer och stelbenta skiljelinjer mellan medlemsstaterna och gemenskapen.
Herr ordförande! Jag kommer nu fram till unionens tredje framtidsprojekt, den institutionella reformen. Jag kommer inte att upprepa detta konstaterande en gång till: Europeiska unionen kan inte klara sig utan en debatt om institutionernas sätt att fungera. Institutionerna ser likadana ut 1997 som 1957. Men det är inte längre sex medlemsstater som finns representerade kring ministerrådets bord. Det är femton, och i morgon tjugo, och sedan fler. Nästa utvidgning tvingar oss att snarast företa en reform av institutionernas sätt att fungera. Några medlemsstater har ännu inte ratificerat Amsterdamfördraget, men vi kan redan nu utforma ett antal åtgärder som inte kräver någon ändring av fördragen. Det är skälet till att kommissionen rekommenderar medlemsstaterna att anta följande dubbla förfarande.
Den första huvudpunkten gäller bättre fungerande institutioner. Jag är övertygad om att mycket kan och bör göras utan dröjsmål. Om bara varje institution kunde börja fundera över sin egen organisation. Jag är nöjd med att kunna konstatera att det finns en växande medvetenhet om att det krävs en mycket starkare samordning både inom Europeiska rådet och rådet (allmänna frågor). Kommissionen är å sin sida mycket medveten om sina egna ansvarsområden. Sedan 1995 har mycket uträttats för att förbättra den interna förvaltningen och budgetdisciplinen. Sedan 1995, det har jag redan nämnt, har antalet nya lagstiftningsförslag minskat. Sedan 1995 föregås förslagen av fler samråd. Innan Amsterdamfördraget träder i kraft kommer kommissionen att formellt ändra sina riktlinjer för lagstiftningspolitiken.
Med initiativet " Kommissionen av i morgon" har vi beslutat att gå längre, och sätta moderniseringsarbetet i relation till en övergripande institutionell reform, samt till en anpassning och ett bemötande av nya utmaningar. Vi kommer att utveckla denna reform under hela 1999, med stöd av ett fördjupat reflektionsarbete om kommissionens uppdrag och roll i en framtida union, en grundlig genomgång av våra interna strukturer, för att omorganisera dem kring nya prioriteringar, och även med stöd av en djupgående modernisering av vår förvaltning. Jag planerar att använda mig av de nya befogenheter som Amsterdamfördraget ger kommissionens ordförande, för att föra detta stora arbete i hamn.
Jag föreslår för övrigt att också andra institutioner tar itu med en ingående granskning av den egna organisationen och en förberedelse av ett moderniseringsprogram. Också här handlar det om ett delat ansvar. Det är upp till var och en att ta det ansvaret, och komma ihåg att ett stort antal lösningar uppstår såväl genom dagliga handlingar som genom beslut vid toppmöten.
Vår andra huvudpunkt gäller de egentliga institutionella reformerna. Den utvidgning som avtecknar sig är en uppmaning till grundliga reformer av institutionerna. Enligt Amsterdamprotokollet är sådana reformer nödvändiga. De övergripande nyckelfaktorerna har redan identifierats: färre kommissionärer och en ny röstviktning i rådet, men också en generalisering av omröstningarna med kvalificerad majoritet. Men man måste utan tvekan gå längre, om vi vill göra unionen mer effektiv. Kommissionen erinrade om detta i Agenda 2000, men det är självklart för tidigt att diskutera detta i detalj innan Amsterdamfördraget har ratificerats. Men vi måste börja reflektera över reformernas innehåll och tidsplaner, och redan under 1999 fastställa bestämda tidsfrister. Kommissionen kommer att tillkännage sina reflektioner i frågan i sinom tid.
Herr ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Detta är med några ord det budskap som jag kommer att framföra i Pörtschach, och även efter det. Såsom det alltid har varit i gemenskapens historia, består den avgörande utmaningen i att göra verklighet av reflektionerna om Europas utveckling. Det är vad vi kommer att försöka göra mellan Pörtschach och Wien. Jag skulle önska att vi utarbetade klara och tydliga mål med noggranna tidsfrister inför Europeiska rådet i Wien.
Herr ordförande! När jag tittar tillbaka på den väg vi tillryggalagt under den senaste tiden, känner jag förtroende för vår gemensamma vilja och vår förmåga att göra unionen till en verklig modell i världen under det 21: a seklet.
(Applåder)

Green
Herr ordförande! Det är med stor glädje som jag på min grupps vägnar hälsar den förste österrikiske förbundskansler som innehaft ordförandeskapet i Europeiska rådet välkommen till parlamentet. Jag tackar honom för att han hälsar på oss för att delta i vår årliga debatt om tillståndet i unionen, och lyssna på våra åsikter om Europas framtid.
Jag menar att det är ett tidens tecken att våra regerings- och statschefer sammanträder under mer informella former för att diskutera den kurs Europa färdas utmed. Det är ett tecken på självtillit - och jag talar då om vår unions växande självtillit och mogenhet - att sammanträdet detta kommande veckoslut kommer att fokusera på att ge de europeiska medborgarna en känsla av samhörighet med unionen, att få dem att känna att det partnerskap vi är engagerade i är värdefullt för dem. Och det är det naturligtvis.
Vi har många gånger, framför allt under de senaste åren, talat om behovet av att ge tillbaka Europa till dess folk, att skapa ett folkens Europa. Detta är vackra ord, men vad betyder de egentligen? Jag tror att folkens Europa handlar om fred, välstånd och säkerhet. Om Pörtschach kan blåsa nytt liv i visionen om ett enat Europa genom att ange kurs för dessa tre idéer - fred, välstånd och säkerhet - kommer detta i så fall att innebära en ny och relevant dagordning för de kommande åren.
Detta veckoslut kan vi fortsätta på den utmärkta start vi fick i Amsterdam förra året. Sammanträdet i Amsterdam gav vissa signaler om vad folkens Europa skulle kunna handla om, hur det skulle kunna se ut, eftersom vi kom överens om att unionen skulle ha en sysselsättningsskapande roll, och vi stödde den sociala dimensionen, skapade en bred behörighet för att ta itu med diskriminering, förbättrade möjligheterna inom områdena för miljö-, konsument- och folkhälsofrågor och uppmanade till ett närmare samarbete mellan beslutsfattare som sysslar med terrorism- och narkotikafrågor. Det är dessa frågor som påverkar medborgarnas liv. Det var dessa frågor vi tog upp i Amsterdam. I en allt mer osäker värld, sett ur ett ekonomiskt och politiskt perspektiv, är det nu dags att dra fördel av Europas styrka; att ta itu med de områden där folk i allt högre grad förväntar sig att vi skall vara aktiva och kreativa. Till exempel behovet av, som redan nämnts mycket här redan, en dynamisk gemensam utrikes- och säkerhetspolitik har aldrig varit så uppenbart. Europeiska unionens 15 ekonomier, vid början av det mest spännande och innovativa monetära äventyret i modern tid - införandet av euron - uppmanar till en större ekonomisk samordning för att hantera global ekonomisk turbulens och stimulera inre tillväxt.
Ett enat Europa är inget mål i sig självt, det är ett verktyg för att kunna hantera de problem som vi möter i världsdelen och i världen. I detta avseende är också ögonblicket väl valt. Under de senaste veckorna och månaderna har vi sett att det finns ett desperat behov av politiskt ledarskap i världen. I och med den ekonomiska turbulensen som emanerar från Fjärran östern och Ryssland, och som fortsätter sitt tryck på ekonomierna och valutorna i Latinamerika, har vi blivit vittnen till en brist på ekonomiskt ledarskap. I Japan har den ena politiska krisen avlöst den andra. President Jeltsin har kämpat för att behålla regeringen - vilken regering som helst - i Kreml, och vi har alla tvingats beskåda det amerikanska presidentskapets personliga och institutionella trauma. Det är vi i Europa som främjar ett innovativt tänkande när det gäller de globala ekonomiska och monetära strukturerna. Det är euron som skapar ett viktigt nytt element för Europas bästa mitt under denna ekonomiska turbulens. Och det är europeiska politiska ledare som formulerar behovet av att nya, globala och lämpliga bestämmelser och reformerade globala strukturer skall ge form, sammanhållning och rationalitet på den globala marknaden.
Men just nu har förtroendet i världen nått ett lågvattenmärke och många vet inte vart den globala marknaden är på väg. Detta är ett tillfälle när vi har möjlighet att visa att vi i Europa kan utöva ledarskap i en instabil värld. De frågor som kräver ett svar är desamma i alla medlemsstater, och det är också samma sakfrågor som kräver svar i den europeiska debatten: hur man skall skapa jobb på det globala planet; hur man skall reformera välfärdssystemen i Europa, utan att detta drabbar dem som verkligen behöver hjälp; hur man skall kunna skydda miljön i framtiden; hur man skall ta itu med rasism, narkotikamissbruk och terrorism; hur man skall utbilda och fortbilda individer så att de klarar av utmaningarna från den nya informationstekniken; hur man i stort skall kunna skapa en dynamisk, blomstrande ekonomi med social rättvisa.
Jag tror på en stark europeisk union. Men jag menar att gemenskapens institutioner måste vara starka och effektiva. Vi måste fortsätta med att förändra, förfina och demokratisera våra institutioner om vi vill skapa en politik och en kultur som är öppen och en vilja att rätta sig efter den moderna demokratins spelregler bland unionens tjänstemän. Men bland medborgarna i våra medlemsstater, så har den institutionella debatten för länge sedan passerat sitt bäst-före-datum. Men den är och förblir viktigt för oss, precis som sig bör. Vi är verksamma inom institutionerna. Vi är tvingade att följa deras etablerade arbetssätt, och vi fastnar ofta i en politisk administrativ kultur som är föråldrad och bristfällig.
Så det är oundvikligt och följdriktigt att vi fortsätter att sträva efter förändringar. Detta är vanligt i alla parlament, särskilt i unga parlament; en kategori som vårt tillhör. Men det är dags att vi klargör att ett enat Europa inte handlar om att bygga institutioner. Det måste handla om att säkerställa en bredare, stabilare och mer fridfull europeisk kontinent för oss alla; inte att bygga institutioner - att skapa en gemenskap med gemensamma värderingar; inte att bygga institutioner - att skapa en framtid för våra barn.
Vi häcklas och kritiseras ofta för att vi inte har någon stor idé. Ett enat Europa är en stor idé, vars ursprung och motivation inte är mindre kraftfull i dag än när den formulerades för första gången. Precis som John Hume sade i går under sitt gripande tal till kammaren, så är Europa den största modellen för konfliktlösning som världen någonsin har skådat. Men i dag har unionen en ännu större kallelse. De som bara kastar mer än en flyktig blick på den globala miljö vi arbetar i kan inte undvika att se Europeiska unionens betydelse: dess förmåga att agera för sina 370 miljoner medborgare; dess potentiella ekonomiska makt i och med införandet av en gemensam valuta; dess möjlighet att erbjuda ungdomar en chans genom samordnande sysselsättningsåtgärder; dess traditioner av tolerans och öppenhet och dess sofistikerade socialpolitiska modell. Om man kan värna om allt detta i och med en bättre och mer utvidgad samarbetsmodell för utrikes- och säkerhetsfrågor, så att händelser som de i Bosnien och Kosovo kan förhindras - inte bara stoppas när de väl startat, utan förhindras - då har vi verkligen något nytt att erbjuda för vår framtida säkerhet.
(Applåder)

Stenzel
Herr ordförande, herr rådsordförande, ärade damer och herrar! Jag tror, herr rådsordförande, att vi alla här liksom ni bekänner oss till en europeisk social och marknadsekonomisk modell. Vi anser också i likhet med er, att Europeiska unionen inte får stanna i ett läge med en inre marknad och en gemensam europeisk valuta utan behöver en ny europeisk energiinjektion. Men det som Europeiska unionen är i allra störst behov av är trovärdighet hos medborgarna. Jag tackar er för min grupps räkning för att ni har redogjort för de aktuella målsättningarna i Pörtschach. Det har inte alltid varit helt klart för parlamentarikerna vad toppmötet egentligen skall handla om. Det har redogjorts för vad det inte kommer att behandla. Man kommer inte att kunna fatta några beslut och inte heller vidta några institutionella reformer i förväg; däremot kan man bestämma inriktningen inför toppmötet i Wien och naturligtvis även ge signaler ägnade att öka Europeiska unionens trovärdighet. Det i vart fall hoppas jag.
Det kan ske - vi är förstås alla mycket spända på det - att ni kommer att ta emot den nyutsedde tyske förbundskanslern i Pörtschach. Ni har bjudit in honom och man förväntar sig förstås framför allt att han ger upplysningar om sina ekonomisk-politiska målsättningar - vilken kurs den viktigaste och starkaste ekonomin i Europeiska unionen kommer att hålla under hans ledning. Ni har alltså bjudit in Schröder. Men man kunde efter den senaste utvecklingen nästan tycka att även super-minister Oskar Lafontaine borde ha bjudits in, eftersom man inte riktigt vet vem som egentligen kommer att bestämma över den ekonomiska politiken i Bonn: Gerhard Schröder eller Oskar Lafontaine? Det som i första hand intresserar medborgarna i det här sammanhanget är förstås hur trovärdig den ekonomiska politiken är, framför allt hur trovärdig den europeiska valutan, som ni ställer i diskussionens centrum, är. Vid toppmötet i Pörtschach måste vi - vilket jag förväntar mig av er - ställa frågan: Hur ställer sig den nya regeringen i Bonn till Europeiska centralbankens självständighet? Lockas man att blanda sig i den? Hur ställer man sig till att minska belastningen på ekonomin, i första hand förstås medelklassens ekonomi som ju står för merparten av skatteinkomsterna och är den där flest arbetstillfällen kan skapas? Vi bör ju, herr rådsordförande, utgå ifrån att konjunkturprognoserna revideras över hela världen, och Europa ligger då bra till. Euron har redan visat sig vara ett gott skydd mot turbulens på finansmarknaderna, men det gäller nu att stärka medborgarnas förtroende för euron. Om det i Pörtschach inte klart betonas att man skall anlägga en långsiktig inriktning på stabilitet, respektera den europeiska centralbankens självständighet och föra en återhållsam budgetpolitik, och inte bara att euron skall ha en enda företrädare, som kan företräda euron i WTO och övriga internationella organ, så fruktar jag att medborgarnas förtroende för den gemensamma valutan med tiden försvagas och kanske t.o.m. helt och hållet förloras.
Också när man ställer frågan om tryggheten i förgrunden gäller det för Europeiska unionen att vinna trovärdighet. Medborgarna behöver känna en viss trygghet - med skydd mot internationell brottslighet och okontrollerad migration. På detta område innebär den i Amsterdamfördraget planerade överföringen av viserings-, asyl- och invandringspolitiken till gemenskapsrättens område ett framsteg. Här handlar det dock om att gå vidare. Det handlar om att skapa ett ännu bättre sätt att samordna de skilda systemen inom straffrätten, redan under förarbetet till ratificeringen av Amsterdamfördraget. Likaså måste Europeiska unionens utvidgningsprocess ses som en säkerhetspolitisk faktor. Att konkreta förhandlingar angående sjunde kapitlet inletts under det österrikiska ordförandeskapet är helt riktigt som ni sade en positiv signal. Det vore önskvärt, herr ordförande, om man under toppmötet i Pörtschach kunde anta en förklaring rörande målet med utvidgningsprocessen, nämligen att vi vill utsträcka området av frihet, säkerhet och rätt för att stärka Europa från centrum. Det är ett projekt som med tanke på situationen i Ryssland är av mycket stor vikt. Om vi har detta mål att exportera vår säkerhet för ögonen, så kommer våra medborgare att lättare kunna identifiera sig med utvidgningsprocessen.
De europeiska medborgarna som vi i parlamentet företräder, kommer också att få lättare att identifiera sig med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. De vanmaktsbevis Europeiska unionen ådagalagt på Balkan och i Främre Orienten är inte precis ägnade att stärka förtroendet hos medborgarna i denna union. Jag varnar dock för illusionen att problemen löses med utnämnande av en herr eller fru GUSP. Bakom en fru GUSP måste det finnas en gemensam politisk vilja. I samband med det vill jag vädja till er att inte betrakta detta endast personalpolitiskt, utan vad gäller innehållet. I grund och botten måste besluten för de europeiska medborgarna framstå som begripliga. Det ursprungliga mottot för Pörtschach-mötet - subsidiariteten - räcker inte längre riktigt till, så fort ändrar sig tyngdpunkterna i europeisk politik. Europaparlamentet har dock beträffande frågan om subsidiaritet tillåtit sig att avge vissa synpunkter. Subsidiaritetsdiskussionen får framför allt inte bli ett alibi för åternationalisering, som ni också sade. I rådet bör besluten bli bättre och i högre utsträckning vila på kvalificerad majoritet och Europaparlamentet bör få medbeslutanderätt. Ett ständigt samarbete mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten bör garanteras. I främsta rummet rör det sig om att återge EU som helhet och dess institutioner trovärdighet. Det är en mycket angelägen sak, med tanke på oegentligheterna i kommissionen och även i parlamentet. Jag ber er att prioritera frågan om Europaparlamentets status. Låt oss besinna några ord, som kanske inte är så vanliga hos en konservativ kristdemokratisk ledamot, men som ändå har giltighet i sammanhanget, nämligen följande ord av Lenin: Förtroende är bra, men kontroll är bättre!
(Applåder)

Cox
Herr ordförande! Vår union har visat sig i stånd att utföra stordåd när den blandat visioner med politisk vilja. Tråkigt nog så är den också i stånd att orsaka stor besvikelse när dessa kvaliteter inte är med i bilden. Visioner och politisk vilja har tagit oss fram till den milstolpe som vi kommer att passera om 71 dagar när euron införs. Både våra inre och yttre ekonomiska förbindelser kommer att ligga på en ny nivå. I och med vår strävan efter stabilitet, så kan vi bli en stor positiv kraft på den globala scenen, särskilt i dessa kristider.
För att göra detta anser min grupp att ordförandeskapet måste utarbeta förslag för att säkerställa att Europeiska centralbanken, tillsammans med de rådet (Euro 11), biträdda av kommissionen och ansvariga inför detta parlament, fullständigt utvecklar det externa företrädandet av euron. Efter att ha arbetat så hårt med att skapa denna kraftfulla federala monetära kapacitet, får vi inte försvaga dess internationella effekt genom avsaknad av visioner och vilja. Min grupp, som också försöker att stärka centralbankens internationella roll, förväntar sig också att banken utövar större öppenhet när det gäller formuleringen av dess strategier. Utan öppenhet fruktar vi att det skulle kunna uppstå slitningar mellan de politiska och penningvårdande organen, i synnerhet om den ekonomiska tillväxten avtar. ELDR-gruppen uppmanar också kraftfullt de medlemsstater som uppfyller kriterierna, nämligen Danmark, Sverige och Förenade kungariket att ansluta sig till den gemensamma valutan.
Det finns få områden inom vilka våra politiska avsikter och det faktiska resultatet skiljer sig åt så mycket som inom området för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Kosovokrisen visar återigen den avgrund som finns mellan den politiska viljan och det faktiska resultatet. Kosovo står, trots de framgångar som skett nyligen, på randen till en humanitär katastrof. Vapenstilleståndsavtalet är bräckligt, och den politiska utgången är osäker. ELDR-gruppen menar att unionen och det internationella samfundet måste fortsätta att sätta press på Milosevic och måste vara beredda på, om detta blir nödvändigt, att stödja detta med ett trovärdigt hot om militär intervention. De förståeliga, men ouppfyllda, förväntningarna som många av våra medborgare hade om att vi i Europa aldrig igen skulle bli vittnen till det vi såg i Kosovo underminerar Europeiska unionens trovärdighet. Min grupp anser att utrikespolitik är ett område inom vilket vi absolut behöver mera gemensamma åtgärder, inklusive ett Europa som har kapacitet nog att skydda och försvara sina medborgare.
Utvidgningen utmanar oss alla att återupptäcka Europas viktiga uppgift. Den stora vinst som erbjuds är politisk stabilitet och säkerhet över hela kontinenten. ELDR-gruppen välkomnar beslutet att öppna anslutningskonferensen på ministernivå nästa månad. När vi nu står inför en svår debatt om den framtida finansieringen av unionen och Agenda 2000, får vi inte falla offer för en ofruktbar, lokalpatriotisk och snäv diskussion om budgetpolitik, på bekostnad av den bredare visionen. Jag vill återigen säga att när vi nu väntar på ratificeringen av Amsterdamfördraget, så är samma logik tillämplig på institutionella reformer. Detta skapar ett nytt allvar i frågan, genom att det rör själva kärnan i den form av union som vi vill att ansökarländerna skall bli medlemmar i. För ELDR-gruppen är detta en union som är både bredare och djupare med ett politiskt och socialt, såväl som ett ekonomiskt uppdrag, men också med en institutionell kapacitet som klarar detta.
Vi välkomnar det faktum att Cypern fått grönt ljus, men nu krävs ett djupare EU-lett engagemang för att lösa detta problem, under Förenta nationernas beskydd. Det kommer att fordras en förmåga till opartiskhet när man tar hand om alla regionala politiska maktcentra. I samband med detta beklagar vi rådets återkommande misslyckande med att leverera det finansiella protokollet för Turkiet, och frågar i dag hur ordförandeskapet har för avsikt att lösa upp denna olyckliga situation. Under toppmötet i Wien kommer kraven på de övriga ansökarländerna att granskas. Min grupp prisar särskilt de framsteg som gjorts i de baltiska staterna; på det ekonomiska området i Litauen och vad gäller de mänskliga rättigheterna i Lettland. Vi noterar också med tillfredsställelse utvecklingen i Slovakien och Maltas nya intresse av ett medlemskap.
De förbättrade möjligheterna att fördjupa samarbetet inom området för flykting- och invandringspolitik måste applåderas. Samordnade åtgärder kan få positiva effekter, under förutsättning att de inte grundas på minsta gemensamma värderingar, eller någon form av bortseende från Genèvekonventionens grundläggande förhållningssätt till asylsökande som en mänsklig rättighet. Vi välkomnar genombrottet när det gäller bestämmelser för inrättandet av en internationell krigsförbrytartribunal som på permanent grund skall döma dem som har åtalats för brott mot mänskligheten, och uppmanar till att man skall fortsätta med det förberedande arbetet.
Jag vill slutligen säga att vi stöder kampen mot bedrägeri inom unionen; detta är något som allvarligt kan underminera institutionerna. Vi menar att det är viktigt att ha en känsla för proportioner, men också att se till att man kräver ut ansvar när det begås fel, ett krav som tyvärr inte tagits emot så väl. Vi behöver ett mer oberoende undersökningsförfarande. Tillståndet i unionen visar att vi lyckas i de fall då det finns en politisk vision och en vilja, och att vi misslyckas när vi saknar dessa kvaliteter. Låt oss lära oss av denna läxa.
(Applåder)

Pasty
Herr ordförande, mina kära kolleger! Stats- och regeringschefernas informella toppmöte, som skall hållas i Pörtschach i slutet av veckan, kommer att bli en viktig etapp i det europeiska byggets historia.
Vid ett tillfälle då Europa har inlett en ny utvidgningsprocess, vars omfattning och konsekvenser vida överträffar alla de föregående, krävs det verkligen att vi sätter hela projektet med att bygga upp Europeiska unionen i ett politiskt perspektiv. Det handlar inte bara om att anpassa institutionernas sätt att fungera till nya geografiska villkor, utan det är själva ändamålet med det europiska bygget som måste omdefinieras, för att det skall kunna omfattas av samtliga medborgare i unionen.
I dag ställer sig medborgarna följande enkla fråga: unionen - till vilken nytta? Metoden som har bestått i att ställa kol- och stålresurserna till gemensamt förfogande, först med sex medlemmar, och sedan att utforma en stor inre marknad med 15 medlemmar, som snart kommer att komplettera en monetär union, har visserligen förtjänsten att ha gett oss ett icke oansenligt gemensamt regelverk. Men den metoden har i dag nått sin begränsning.
Om man inte låter unionen ingå i ett politiskt projekt, som t.ex. det som utformades av general de Gaulle när han föreslog det som kallas " Fouchetplanen" , blir EU i dag inte mer än en ekonomisk koloss på lerfötter och en politisk dvärg. Och om vi inte ser upp kommer begreppet solidaritet, ja t.o.m. begreppet politisk union, att snabbt upplösas under trycket av nationella ekonomiska och finansiella intressen. Det är något som uppenbarligen, tyvärr, bevisas av den uppblossande debatten om nettosaldon, apropå diskussionen om Agenda 2000, vilket innebär att man förnekar det mervärde som gemenskapen tillför.
Det är minst sagt beklagligt att kommissionen - som borde vara den europeiska andans spjutspets - gör sig till talesman för förslaget att delvis åternationalisera GJP: s finansiering, i en form som mycket väl skulle kunna leda till en nedmontering av den väv som de europeiska regeringarna har kämpat så hårt med under de senaste fyrtio åren.
Att åter hävda att solidariteten är Europeiska unionens grundsten, det är det enda möjliga motgiftet mot den rådande ekonomin, som med all säkerhet hotar gemenskapens regelverk mycket mer än konsekvenserna av utvidgningen, en utvidgning som vissa vill se samtidigt som de fruktar den, eftersom de är oförmögna att ha en generös och sammanhållen vision om det stora Europa.
Med en gemensam valuta, som ovillkorligen skall ställas i sysselsättningens och tillväxtens tjänst, måste Europeiska unionen, som kommer att ha utvidgats i mitten av kontinenten samt söderut och österut, ha viljan att på den internationella scenen utöva en roll som motsvarar dess ekonomiska makt och dess historiska och kulturella arv, om den vill överleva.
Överallt i världen - i Maghreb, i Afrika, i Mellanöstern, i Asien, i Latinamerika - finns det en stor förväntan på att Europa skall kunna försvara civilisationens och humanismens värden, som ligger till grund för Europas prestige under gångna sekler. Detta är mycket viktigare för människor i dag än en generalisering av frihandeln.
Det europeiska Europa, som general de Gaulle önskade se för fyrtio år sedan, återstår fortfarande att bygga. Men det kan inte byggas upp om inte Europa har viljan att förse sig med en självständig försvars- och interventionsstyrka, som kan spridas utanför våra gränser när det gemensamma intresset och freden så kräver.
Vi måste associera kandidatländerna i Central- och Östeuropa till den stora debatten om den politiska uppkomsten av ett autentiskt Europa, eftersom de i första hand berörs av säkerheten vid unionens yttre gränser, på samma sätt som Grekland i dag.
Europas stater kommer inte i all evighet att kunna slingra sig undan följande fråga: vilka omedelbara och effektiva åtgärder skulle de vara i stånd att vidta om en medlemsstats gränser eller territoriella integritet hotades av ett tredje land? I dag är svaret uppenbart: det finns ingen som kan det utan Förenta staternas välsignelse och deltagande, vilket krisen i Kosovo än en gång har gett oss bevis på.
Detta är, mina kära kolleger, de viktigaste frågorna som stats- och regeringscheferna bör ta upp, om de verkligen, vilket man bör förutsätta, har för avsikt att stimulera Europeiska unionens politiska projekt. Om de inte gör det, är det svårt att se hur vi om några månader, när det är dags för Europaval, skall kunna uppbåda medborgarnas entusiasm och uppslutning. Måtte vår uppmaning få gehör!
Herr ordförande! De riktlinjer som ni skisserade för en stund sedan går i rätt riktning, under förutsättning att de preciseras. Viel Glück, Herr Präsident!
(Applåder)

Puerta
Herr ordförande! Europas framtid närmar sig ett avgörande och vi är i stort behov av en ny politisk impuls.
Min grupp anser att Europeiska unionens institutioner måste utvecklas i tre riktningar. En samhällsmodell måste utformas, man måste ta itu med den institutionella reformen med den politiska unionen i åtanke och man måste förstärka den interna solidariteten och överföra denna till de länder som ingår i utvidgningen.
En samhällsmodell där målet är full sysselsättning, miljöns bevarande och en demokratisk styrning av ekonomin. I en sådan samhällsmodell införs förslaget om 35 timmars arbetsvecka i Frankrike och förhoppningen om en ny energipolitik i Tyskland, vilket skulle kunna sätta mycket djupare spår än valutaunionen, vars villkor i många fall är oförenlig med den sociala dimensionen.
Apropå de institutionella reformerna förväntar vi oss något mer än bara ett retoriskt meddelande efter nästkommande toppmöte. Vi håller på öppenhet och delaktighet. Vi efterlyser en kompromiss beträffande jämvikten - en ny jämvikt - mellan rådet, kommissionen och Europaparlamentet. Vi hoppas på en förstärkning av den demokratiska legitimiteten och en utveckling av ett verkligt europeiskt medborgarskap förenlig med medlemsländernas närvaro. Före nästkommande europeiska val bör ett institutionellt och politiskt projekt tas fram, så att medborgarna kan lägga fram sina åsikter i valen.
Europeiska unionen måste befästa sin roll i världen med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som kan bejaka den egna ståndpunkten och stifta fred och införa mänskliga rättigheter såväl i Europa som i övriga världen, utan det finansiella och militära herravälde som i dag definierar globaliseringen. I Nordirland håller fred på att mäklas, terroristdåden är över och den politiska dialogen är allenarådande, för vilket vår kollega John Hume nyligen tilldelats Nobels fredspris.
Vi bör också påpeka att man i Spanien, och då särskilt i Baskien, hyser nya förhoppningar om fred allt sedan terroristerna upphörde med sina våldsbrott. Är detta definitivt öppnas en möjlighet att kunna införa en helt normal demokrati. Nästkommande helg förrättas val i Baskien, valen förrättas i en fredlig atmosfär vilket vi helt och fullt stöder och som även Europaparlamentet borde ge sitt stöd.
Till sist vidhåller vi att utvidgningen inte kan genomföras på bekostnad av den interna solidariteten. Ett sådant allvarligt misstag skulle kunna sätta unionens egen överlevnad på spel. Vi underkänner därför det dokument som nyligen presenterades av kommissionen om systemet med egna medel. Vi menar att förslaget på nytt nationaliserar politik som idag är gemensam och att det lägger hinder i vägen för en ekonomisk och social sammanhållning i Europa.
Herr ordförande i rådet, vår grupp stöder kraftfullt er vision om en europeisk sysselsättningspolitik., men vi menar också att det österrikiska ordförandeskapets största utmaning är att presentera ett framtidsprojekt, och inte bara att finna sig i att bli ihågkommen som ett förspel till det tyska ordförandeskapet.
(Applåder)

Aelvoet
Herr kommissionsordförande och herr rådsordförande, ärade kolleger! Nästan alla val som hållits det senaste året visar otvetydigt att folket i Europa vill ha nya politiska majoriteter som tar avstånd från myten om att politiska myndigheter måste göra så litet som möjligt och att marknadskrafterna väl kommer att lösa samhällsproblemen bara det kommer flexibilisering, liberalisering och avreglering. Den blivande röd-gröna regeringen i Tyskland ansluter sig därmed till Storbritannien och Frankrike. Den politiska instansen har till uppgift att göra samhället drägligt för alla som lever i det, när det gäller att ha utsikter till ett jobb, till en sund miljö, till att ha rätt att delta på lika villkor. Vi vill se fler kvinnor på unionens familjefoton när det samlas till toppmöte någonstans i Europa. För isolerade nationella stater är det omöjligt att framtvinga politiskt beslutsutrymme i en världsekonomi som knappast förändras, och om det är något som blivit tydligt de senaste månaderna, så är det att det här är en absolut nödvändighet. Det är just på den punkten som den politiska unionen måste använda sin makt för att framtvinga politiska regleringar även över hela världen. Därför gläder vi oss åt att det multilaterala avtalet om investeringar i dess nuvarande form har hamnat i papperskorgen tack vare den franska regeringen, och det står också rent ut i det nya tyska regeringsavtalet. I det avseendet, herr Stenzel, så har även en majoritet i parlamentet tydligt sagt att det måste kunna föras en dialog med Europeiska centralbanken. Om även det är för mycket för de konservativa så vet jag inte längre i vilken tidsepok vi lever.
Avslutningsvis så skall vår kollega Voggenhuber ta upp toppmötet i Pörtschach, men jag skulle vilja avsluta med två saker. Det sorgliga med utrikespolitiken avseende Kosovo är att det egentligen inte finns någon gemensam utrikespolitik och det börjar märkas igen. För det andra så vill vi att kommissionen - och jag tror att parlamentet i det avseendet gjort ett utmärkt förarbete - skall vara öppnare och bättre kontrollerad, så att bedrägerierna kan begränsas. Det är med avseende på det av största vikt att kommissionen har modet att stå för en effektiv, välutbyggd och demokratiskt kontrollerbar administration. Det är bara en välledd administration som inte ständigt måste begära hjälp av hundratals konsulter och kontraktörer av alla de slag som kan klara det.
(Applålder)

Lalumière
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Strax före det informella toppmötet i Pörtschach, det första toppmöte som Österrike är ordförande för, hur ser då tillståndet i unionen ut?
Jag skulle först och främst vilja välkomna det österrikiska ordförandeskapets insatser inom ett antal områden, och om jag hade tid skulle jag vilja ta upp dem närmare. Det gäller t.ex. de mänskliga rättigheterna. I Wien firades nyligen femtioårsdagen av deklarationen om de mänskliga rättigheterna, som Österrike har medverkat till, och vi var många parlamentariker som närvar vid ceremonin och som kan vittna om detta lands insatser. Österrike anstränger sig också för att driva på flera ärenden inom det kulturella och audiovisuella området. Listan kan göras längre, men jag vill framför allt betona de frågor som ständigt återkommer, och som oroar oss mer för varje dag som går.
Som ni just påpekade, herr kansler, kommer ni att tala om unionens framtid i Pörtschach, om dess mål och om dess existensberättigande. Gärna det. Denna grundläggande reflektion är nödvändig, men redan nu känner vi till en av de saker som framtiden bär med sig, nämligen nästa utvidgning. Men man kan nu börja förnimma misstro och farhågor bland beslutsfattare och allmänhet. Ni själv herr kansler, sade i mars, i Luxemburg, att utvidgningen visserligen är en nödvändighet, men att den inte väcker någon eufori.
Måste vi inte i dag insistera mer på utvidgningens framsteg och positiva sidor, men utan att dölja svårigheterna? Ett sådant budskap från er sida skulle vara välkommet. Ni har redan i dag börjat sprida ett optimistiskt budskap, och det utan att vara orealistisk.
När det gäller den nödvändiga institutionella reformen, en logisk följd av utvidgningen, vet jag att ni inväntar den definitiva ratificeringen av Amsterdamfördraget för att på allvar gripa er an frågan. Men det är inte för tidigt att föra fram nya idéer angående ministerrådets organisation, och samtidigt komma ihåg den viktiga samordningen mellan de olika ministerråden. Inte heller är det för tidigt när det gäller Europaparlamentets organisation - och här vill jag insistera på att det krävs en stadga för de europeiska ledamöterna - och inte heller när det gäller själva kommissionens organisation, ordföranden i kommissionen talade om detta för en stund sedan. Samordningen av den ekonomiska politiken måste också stärkas, i synnerhet inom euro-området, för detta behövs lämpliga institutionella medel och en extern representation för euro-området.
Inom ett tredje stort område, unionens finanser, kan det österrikiska ordförandeskapet ge ett värdefullt bidrag, både när det handlar om tillgångar och utgifter. När det gäller utgifterna, tillåt mig att med bestämdhet betona den nödvändiga solidariteten, som måste förbli en av unionens viktigaste riktlinjer. Solidariteten får självklart inte tillåta slöseri, men åtstramningarna får inte vara till förfång för solidariteten, och här vill jag tillfoga ett krav som ni håller högt: social rättvisa.
När det gäller tillgångarna är det dags att fundera över en eventuell förändring av skatteunderlaget. Skall vi bevara momsen eller eftersträva inkomstbaserade tillgångar? Det är en viktig fråga som väcks i dag. Hur skall man undvika - för vi anser att det skulle vara ett misstag - en åternationalisering av gemensamma politikområden, särskilt GJP? Skall vi lansera ett stort europeiskt lån för att främja sysselsättningsskapande investeringar, i vetskap om att vi prioriterar sysselsättningen? Det är viktiga frågor som vi snarast bör fundera över.
Herr ordförande! För att avsluta skulle jag snabbt vilja säga ett par ord om GUSP. Än en gång har unionen uppträtt tvekande, och den har inte varit tillräckligt närvarande på den internationella scenen under de senaste månaderna. Låt oss hoppas på att utnämningen av en herr eller fru GUSP i december, en manlig eller kvinnlig politiker - jag vill betona ordet politiker, kommer att erbjuda oss ett tillfälle för att äntligen kunna ge en ny drivkraft åt detta för framtiden avgörande politikområde.

Berthu
Herr ordförande! Det kommer det att bli svårt att under toppmötet i Pörtschach reda ut trasslet kring de institutionella problem som unionen har låst in sig i.
Den gemensamma valutan kommer att träda i kraft mitt i en finansiell storm, samtidigt som många komplement ännu inte har inrättats, komplement som är logiska men som staterna inte hade förutsett ett behov av. Utvidgningen kommer inte att kunna genomföras om man inte ifrågasätter den europeiska slutenheten och det omfattande gemensamma regelverket, som för övrigt fortfarande växer dag för dag.
En motsägelse som kan sägas sammanfatta alla andra motsägelser, det är att unionen bara flyr problemen genom att skynda på utvecklingen mot en superstat och därmed öka det demokratiska underskottet, som inte är en " euromyt" eller ett " förhastat slagord" - som ni sade, herr kommissionsordförande - utan en realitet som alla folk i Europa lever i.
Inför alla dessa institutionella problem går Amsterdamfördraget i fel riktning, nämligen mot en superstat, vilket försämrar kvaliteten på den demokratiska kontrollen i Europa. Gruppen Oberoende för Nationernas Europa anser tvärtom att det i första hand är viktigt att återupprätta folkens kontroll av unionen. Men den här typen av förslag tar sig tyvärr alltid uttryck i fler gemensamma förfaranden, fler enhetliga regler för medborgarna och en större marginalisering av nationalstaterna. Den metoden är inte bra, den gör bara det onda värre.
Vi anser tvärtom att man måste stödja sig mycket mer på de nationella demokratierna, de som väcker det största deltagandet från medborgarnas sida, och att med utgångspunkt i de nationella demokratierna utöva en bättre kontroll av unionen.
Vår inriktning skiljer sig fundamentalt från den som i dag är rådande innanför de här väggarna, och därför kan vi inte nöja oss med att ändra en punkt här och en punkt där i resolutionen från institutionella utskottet, vilket kommer att gå till omröstning efter den här debatten. Det är skälet till att vår grupp har givit in en resolution med detaljerade förslag, totalt annorlunda, och det skall sägas att den också är ett program för ett nationernas Europa, för ett Europa som stöder sig på dess nationella demokratier, som är de enda som kan representera våra värden i en framtida värld.
(Applåder)

Muscardini
Herr ordförande, kära kolleger! Det finns minst två sätt att utvärdera det nuvarande tillståndet i unionen. Det första är det som i går tillbakavisades av Spaak, det byråkratiska och rent formella, som innebär att man räknar upp det antal resolutioner och andra initiativ som tagits under den aktuella perioden. Det andra innebär att man utvärderar unionens aktiviteter i relation till den internationella situationen och i relation till medlemsstaternas ekonomiska och sociala förhållanden, i syfte att analysera det europeiska projektets politiska innehåll och för att bättre kunna bestämma målen. Om vi bestämmer oss för den senare utvärderingsmodellen, så kan vi bittert konstatera att inga framsteg har gjorts. Amsterdamfördraget är en av orsakerna till denna låsning, denna politiska förlamning, men inte den enda. En annan är regeringarnas bristande vilja, och den mellanstatliga metoden har inte visat sig kunna övervinna de svårigheter som visar sig på det internationella planet.
Som vi redan har kunnat konstatera är Amsterdam en av de mest smaklösa frukterna som frambringades under det brittiska ordförandeskapets diskreta ledarskap, samtidigt som man i stället måste omdefiniera och anpassa unionens mål i relation till de djupgående förändringar som orsakas av den gemensamma valutan och utvidgningen. Om vi vill begränsa oss till att bara göra en formell lista över de uppnådda resultaten, så måste vi klart och tydligt fördöma den totalt avsomnade sysselsättningspolitiken, som inte gör några framsteg om man inte ser till regeringarnas ack så ordrika förklaringar.
Ännu en gång har unionen misslyckats när det gäller att bilda en gemensam front, vilket hade behövts, inför de utmaningar som Kosovo-krisen innebär. Inget gemensamt förslag presenterades på diplomatisk nivå. I försöken att lösa problemet har inga konkreta initiativ tagits för att lägga unionens tyngd i förhandlingarnas vågskål. FN som en förutsättning och Nato som en garant för en lösning har upprepats av nästan alla europeiska regeringar, nästan som om man ville värja sig från att ta ett direkt ansvar i Europa. Hur är det då med vår gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik? Vad hände med den så efterlängtade planerings- och analysgrupp som utifrån genuint gemensamma förutsättningar skulle garantera sammanhållning och effektivitet åt vår politik och göra unionens utrikespolitik tydligare inför den allmänna opinionen?
Så länge vi inte skapar en politisk union kommer vi varje år att upprepa denna symboliska, meningslösa debatt om tillståndet i unionen. En verklig union kan vi bara få om vi äntligen genomför en gemensam europeisk politik.

De Giovanni
Herr ordförande, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande! Pörtschach är ett viktigt tillfälle för att återuppta den politiska debatten om våra institutioner. Vi vet alla att man inte kommer att fatta några beslut i Pörtschach; det rör sig om ett informellt toppmöte, men på sätt och vis kan detta komma att underlätta att man visar den politiska viljan att utveckla unionen. Jag tycker att det skulle vara ett stort framsteg om Pörtschach, på tröskeln till utvidgningen och efter euron, kunde ta upp frågorna om unionens fördjupning och Europas nya roll i världen, eftersom det är uppenbart att vi måste ta itu med problemen i samband med Europas externa representation och när det gäller att hitta en balans mellan stabilitet och utveckling. Om det verkligen är möjligt att tala om sysselsättningen som ett av våra mål, hur kan vi då skapa en relation mellan Europa och sysselsättningspolitiken om vi inte samtidigt skapar en relation mellan stabilitet och utveckling?
Jag föreställer mig ett rum av frihet, säkerhet och rättvisa, herr ordförande, där verkliga människor av kött och blod kan röra sig - inte bara varor - tillsammans med de problem som rör arbete, rättigheter, rättsliga garantier, säkerhet och grundläggande fri- och rättigheter. Hur skall vi kunna göra så att man i allt detta hittar en ny balans mellan den nationella dimensionen och den övernationella dimensionen, båda lika nödvändiga? Det är detta som är problemet!
Green talade om nödvändigheten av att medborgarna blir medvetna om sin europeiska identitet, men det är i just detta rum av frihet, säkerhet och rättvisa som denna tillhörighet kan konkretiseras optimalt. Det gäller med andra ord att utveckla den europeiska demokratiska konstruktionen och att hitta en ny balans mellan unionens olika institutioner. Vi måste veta vem som gör vad.
Detta är skälet till att vi i vår resolution, något som också följer det arbetsprogram som bestämdes i Cardiff, har strukit under betydelsen av subsidiaritetsprincipen när det gäller att organisera demokratin. Vi har inte demoniserat den, men vi har dragit vissa gränser. I den resolution som vi i morgon kommer att rösta om säger vi nej till subsidiariteten som ett alibi för att åternationalisera politiken, nej till uppfattningen att unionen skall ha bara en rudimentär behörighet, nej till en tänkbar subsidiaritetsegoism, och vi har fokuserat på förhållandet mellan subsidiaritet och solidaritet och mellan subsidiaritet och sammanhållning. Vi har lanserat ett viktigt politiskt budskap till de nationella parlamenten och arbetat med resolutionen tillsammans med företrädare för dem. Detta innebär en förändring, för vi måste komma bort från det gamla, ömsesidiga, misstroendet. Det är mycket viktigt att vi minskar de gråa zonerna och förstärker samarbetet.
Slutligen, herr ordförande, har vi talat om en omdefiniering av institutionernas politiska roll - det gjorde även ordförande Santer. Jag håller med om hans beskrivning. Vi behöver samtidigt mera Europa och mindre Europa. Enligt mitt förmenande behövs det dessutom ett politiskt Europa. Till exempel behövs det speciella institutioner för utrikespolitiken, och när det gäller sysselsättningen måste vi ha en möjlighet att fatta beslut på europeisk nivå, men vi måste också i större omfattning kunna delegera tillämpningen av olika beslut, just för att kunna skapa en ny balans mellan medlemsstaterna och unionen, eftersom detta utgör ett verkligt problem. Vi behöver med andra ord färre detaljregleringar. Samtliga institutioner måste bli mer demokratiska och effektiva och att vi insisterar på full proportionalitet är ingen tillfällighet.
Låt mig slutligen säga att vissa saker kan man åstadkomma utan att ändra fördragen, andra inte. Ändringen medför en ny metod för att revidera fördragen och vi hoppas - och kommer att kämpa för - att kommissionen efter ratificeringen av Amsterdam kommer att ta initiativet till en samordning av de olika institutionerna när det gäller revideringen av fördragen.

Medina Ortega
Fru ordförande! När vi nu diskuterar tillståndet i unionen är det lämpligt att titta på den jämförelse som har gjorts mellan unionen och en gotisk katedral, och rådets ordförande vet mycket väl vad en gotisk katedral är, eftersom en av Europas vackraste gotiska katedraler ligger här i närheten. De gotiska katedralerna är verk av flera generationer. Man började bygga i en viss stil och man avslutade med en annan. Jag tror att Europeiska unionen kan jämföras med en gotisk katedral, dessutom en halvfärdig sådan. Vi har pelare som inte stöder något, landgångarna är byggda men dessa leder inte någonstans, och vi har till och med rum som inte täcks av någon gemenskapsfond.
Dessutom sägs det att Europeiska unionen växer i kristider, under normala förhållanden utvecklas unionen sakta, i en kris accelereras och förstärks den. Jag menar att de olika anförandena - av Europaparlamentets ordförande, av rådets ordförande och av kommissionens ordförande - har bevisat att en av de strukturer som vi utformade i ett annat syfte, euron, gjorde att vi kunde motstå den internationella finanskrisen. Euron gjordes för något annat, men tack vare euron har våra börser och valutor klarat av att hålla sina nivåer. Detta visar att ovannämnda påstående är riktigt, det vill säga Europeiska gemenskapen har under den här perioden vuxit och den finansiella krisen har förstärkt unionens karaktär.
Gemenskapens stora problem är, som för en gotisk katedral, att den ännu inte är färdigbyggd. Jag tror att vi åtminstone kommer att behöva två eller tre generationer till för att slutföra arbetet, och just nu måste vi genomföra en utvidgning. De gotiska katedralerna började byggas utifrån en liten romansk kyrka, som allt eftersom blev större och större för att till sist täcka den gamla delen av staden, precis som med katedralen i Wien. Nåväl, nu måste vi bygga vidare på vår katedral så att länderna mellan Baltikum och Medelhavet får plats. Över hundra miljoner människor har rätt att vara här och vi måste se till att de får komma in.
Det finns en mycket enkel lösning. Vi kan säga att " eftersom de här människorna inte får plats i vår katedral får vi rasera den och istället samlas under bar himmel" . Vi kan säga " låt oss ta bort den gemensamma jordbrukspolitiken, låt oss ta bort gemenskapsfonderna, låt oss ta bort gemenskapspolitiken så att vi får ett stort öppet fält där vi alla kan vara" . Detta är vad man enligt ett tyskt ordspråk brukar kalla att kasta bort barnet samtidigt som man tömmer vattnet i badkaret. Ärligt talat mina herrar ordföranden i rådet och i kommissionen, oroar det oss att om vi fortsätter på den inslagna vägen, så kommer vi till slut att stå utan såväl katedral som varulager.
Just nu förs oväsentliga diskussioner om gemenskapsbudgeten. I några länder har till exempel en nationell hamn blivit en gemenskapshamn och nu klagar man över att deras bidrag till gemenskapsbudgeten är för stort. Herr ordförande, jag tycker inte att det passar sig att just nu diskutera om småsaker, utan nu måste vi gå vidare med det stora projektet, så att vi kan bygga ett riktigt hus för hela Europa.

Martens
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! För min grupps räkning hälsar jag er hjärtligt välkommen, första gången ni talar inför parlamentet. Jag vill även tacka er för att ni hyllat förbundskansler Helmut Kohls historiska insatser.
Den här debatten om tillståndet i unionen sker i ett osäkert klimat. Mondialisering och globalisering skapar oro och den ekonomiska turbulensen, först i Sydostasien och sedan i Japan, Latinamerika, Ryssland och även på börserna i Amerika och i Europa, ger intrycket av att världsekonomin inte längre har någon ledning. Marknaden reagerar hela tiden mindre rationellt och bevisar hur beroende de ekonomiska systemen blivit av varandra. Ändå, trots den här allmänna kriskänslan, så dämpas pessimismen av att Europa kunnat upprätthålla stabiliteten i hela sitt euro-område. Vem skulle för ett par år sedan ha trott att de svagaste valutorna i det europeiska monetära systemet skulle kunna hålla stånd mot spekulationer och dollarns kursväxlingar? Våra länder har tillsammans återvunnit den monetära suveränitet som de vart och ett för sig hade förlorat.
Även om det fanns skepticism hos det ena, fientlighet hos det andra och likgiltighet hos så många fler så har vi lyckligtvis inriktat våra insatser på den här monetära unionen. Jag tror att vi nu kan ingå nya åtaganden. Nu måste vi, de elva medlemsstater som deltar, ge den gemensamma valutan, euron, en status utanför våra gränser, särskilt med avseende på G7-länderna, så att euron verkligen kommer att väga tungt i världshandeln.
Jag vill också se en politisk impuls för förhandlingarna om utvidgningen. Jag hoppas att medvetandet om våra gemensamma intressen fortsätter att finnas kvar. Unionen, som på det ekonomiska, monetära och sociala området håller på att bli en stark struktur, men som förblir en dvärg när det gäller alla diplomatiska och strategiska beslut, måste fundera över om inte de bestämmelser i Amsterdamfördraget som gör ett gemensamt diplomatiskt ingripande möjligt skall börja tillämpas tidigare, nu när vi ser att Balkan mer än någonsin är ett explosivt område.
Jag tror att våra medborgare också fortsätter att fästa stor vikt vid de två grundläggande friheterna frihet och trygghet. Fri rörlighet för personer och arbetstagare utan att de skall behöva vara rädda för brottslighet och känna sig otrygga. Det ligger till grund för vår demokratiska ordning. Vår politiska grupp undrar om det inte är möjligt att snabba på harmoniseringen av lagstiftningen avseende den inre säkerheten.
Prioriteterna för Pörtschach och för Wien är mycket klara och tydliga för oss. Vi inser att unionen utan starka och demokratiska institutioner i en framtid med 27 medlemsstater i sig bär fröet till en utarmning av de framsteg som byggts upp under femtio år. Parlamentet har alltid betonat - och De Giovanni har sagt det - gemenskapsmetoden som innebär att de tre politiska institutionerna och de nationella parlamenten engageras i reformerna. Vi är fortfarande övertygade om att det bara är majoritetsbeslut i rådet som kan skydda rådet mot en förlamning. Kommissionen är fortfarande en omistlig institution. Dess oberoende och dess initiativrätt måste garanteras.
Vi förväntar oss att parlamentet skall få nya lagstiftande befogenheter, att det får det nya ansvaret för kommissionens tillsättning. Vi anser att rådet bör kunna acceptera att förhandlingarna om en stadga för parlamentets ledamöter inleds.
Jag vill avsluta optimistiskt. I de tre institutionerna för vi alltid en positiv debatt om tillståndet i unionen. Jag tycker också att John Hume framförde ett rörande budskap när han talade om den historiska betydelsen av Europas försoning. Jag skulle i min tur även vilja hylla honom i dag och säga att vi alla måste acceptera hans budskap som ett verkligt väsentligt budskap för Europa.
(Applåder)

Frischenschlager
Fru ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Eftersom missnöjet är stort är det motiverat att vi i dag gör upp bokslut över unionens belägenhet, över hur det står till med närheten till medborgarna och hur framtiden skall se ut. Det är ingen idé att hålla stort anlagda konferenser om deltagarna bara utbyter slagord med varandra - det går bra i TV, men resulterar inte i någonting. Av den anledningen vill jag, herr förbundskansler och herr rådsordförande, hålla en sak i klart minne: Europeiska unionens mål, tidsplanering och konkreta projekt är alla givna. Det som fattas är modet att fatta beslut. Framför allt gäller det de nationella regeringarnas mod. Europeiska unionens stora problem är inte den mångomtalade byråkratin i Bryssel, utan de nationella regeringarnas brister i beslutsfattandet, deras bristfälliga problemlösningsförmåga. Därmed blir det även rådets problem.
Vad jag önskar skulle komma ut av Pörtschach är tydliga politiska signaler beträffande de huvudsakliga problemen. Ett klart ja till utvidgningen av Europeiska unionen, och då främst till de villkor som vi i Europa har ställt upp och till den tidpunkt då länderna är i stånd att uppfylla dessa åligganden, även om det skulle medföra politiska och finansiella kostnader. Vidare en klar bekännelse till en institutionell reform och således till förbättrade beslutsstrukturer för att säkra vår beslutsförmåga, och ett klart ja till en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som förtjänar namnet, för freden på denna kontinent och i världen.
Det främsta maktcentrumet i Europeiska unionen är ministerrådet - regeringscheferna och de nationella regeringarna. Det är de som måste agera, besluta. Det är också det som är det stora problemet i den nuvarande situationen. Därför riktar jag min vädjan till er, för att ni under er tid som ordförande också skall upptäcka dessa grundläggande brister. Vi, Europaparlamentet, dess ledamöter och kommissionen hjälper gärna till att i alla medborgares intresse driva på den europeiska integrationen. I första hand åligger det dock er och de nationella regeringarna.

Collins, Gerard
Fru ordförande! Resultatet av den debatt som nu förs om finansieringen av Europeiska unionens årsbudget är av yttersta vikt för den riktning unionen skall ta under de kommande åren. Den senaste riktning som denna debatt har tagit är djupt nedslående för de av oss som vill se en europeisk union som kan skapa positiva effekter för utvecklingen i de nya demokratier i Central- och Östeuropa som har ansökt om medlemskap, och inte bara för utvecklingen i de nuvarande 15 medlemsstaterna.
Återkomsten av det gamla Thatcher-förhållningssättet där det gällde att få tillbaka sina pengar - även om detta förhållningssätt nu uttrycks från andra håll än under Thatchers era - riskerar fortfarande att underminera unionens grundvalar, på samma sätt som det gjorde under 1980-talet.
Unionens i särklass största framgång inom de olika gemensamma politikområdena har varit, och fortsätter att vara, den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta politikområde håller på att granskas och reformeras i linje med en del av de förslag som rör Agenda 2000. Nu tas det emellertid initiativ för att avveckla den gemensamma jordbrukspolitiken, och detta vid en tidpunkt när jordbrukarna i alla våra medlemsstater erfar svårigheter av aldrig tidigare mött slag.
Förslaget att föra tillbaka 25 procent av GJP: s budget står inte för något annat än en partiell avveckling av den gemensamma jordbrukspolitiken. Att presentera det som något annat är oärligt och missledande. En sådan grundläggande förändring i förhållningssättet till ett av de verkliga gemensamma politikområdena inom unionen bör bekämpas, inte bara av de som stöder utvecklingen av det europeiska jordbruket, utan också av de som stöder de grundläggande principerna vad gäller Europeiska unionens existens. Agenda 2000-förslagen har startat en omfattande granskning av både strukturfonderna och GJP. Denna granskning bör leda fram till en reformering av både GJP och strukturpolitiken för att förbereda för en utvidgning, men också att man på ett bättre sätt ser till de personer som berörs av dessa politikområden i våra medlemsstater och tar till vara deras intressen.
Den fortsatta livskraftigheten hos familjejordbruken i våra länder hotas av ett antal olika faktorer som till exempel BSE-krisen och en ofta förekommande orättvis konkurrens från tredje land.
GJP och andra instrument som finns tillgängliga för unionen måste nu mobiliseras för att skydda våra jordbrukares och livsmedelsproducenters intressen. Vid en tidpunkt när politiken för landsbygdens utveckling och skyddet av den nationella miljön prioriteras högt, kan man fråga sig om det kommer att finnas några boende kvar på landsbygden för att genomföra denna politik. Jordbruks- och livsmedelsproduktion är mycket viktiga delar i landsbygdens ekonomi i alla delar i unionen.
Slutligen vill jag säga att den gemensamma jordbrukspolitiken är avgörande för familjejordbrukets överlevnad, och initiativ för att avveckla den eller återföra resurser från den till medlemsstaterna måste bekämpas.

Herzog
Fru ordförande! Vi uppskattar rådsordförandens vilja att framskrida på vägen mot en autentisk politisk union, för sysselsättningen och för en utveckling av vår sociala modell. Men varför tar man inte upp klyftan mellan dessa avsikter och hur våra institutioner agerar i förhållande till de aktuella problemen? Vi tycker att det är särskilt viktigt att de europeiska institutionerna tar sitt ansvar i förhållande till den internationella finanskrisen och den märkbart lägre tillväxt som kommer att följa efter krisen.
Det är oförsvarligt av staterna att upprätthålla en eufori genom att säga, att det tyngsta arbetet ligger bakom oss tack vare euron, och att euron kommer att skydda oss på ett varaktigt sätt. Det är ett allvarligt bedömningsfel, och följderna riskerar att bli smärtsamma. Därför är det Europaparlamentets skyldighet att skaka om rådet och kommissionen. Situationen förpliktar oss att se över vilka konsekvenser den budgetära stabilitetspakten och Europeiska unionens valutapolitik har fått i de olika medlemsländerna. Kommissionen kommer att behöva vidta initiativ för att stödja den ekonomiska aktiviteten, och framför allt utforma ett förslag för en hållbar utveckling. Det krävs alltså en verklig samordning av den ekonomiska politiken, som skall kontrolleras demokratiskt. Vi måste mobilisera solidaritetens instrument, och unionen bör omedelbart fastställa sina ståndpunkter angående en reglering av världsekonomin.
För att söka nå de här målen förespråkar vi ett delat ansvar mellan rådet, kommissionen och våra parlamentariska organ. I resolutionen från utskottet för institutionella frågor förespråkas med rätta omröstningar med kvalificerad majoritet och att subsidiariteten skall balanseras med solidaritet. Men enligt vår mening väljer man fel väg genom att vilja ge kommissionen den avgörande verkställande makten. Kommissionen kan inte göra framsteg utan ett råd som tar sitt politiska ansvar. Europaparlamentet är i sin tur skyldigt att fördjupa den allmänna debatten om de grundläggande alternativen i den ekonomiska, finansiella och sociala politiken, i samarbete med nationellt förtroendevalda och det civila samhället. Kammaren har misslyckats med den uppgiften. Vi bör alltså ompröva våra skyldigheter gentemot medborgare och sociala aktörer, för att de i större utsträckning skall kunna delta i vårt institutionella system.

Voggenhuber
Fru ordförande, herr rådsordförande, ärade kolleger! Ni har sagt att man på det särskilda toppmötet i Pörtschach kommer att fundera över och överlägga om Europas framtid. Av listan på ämnen framgår det dock att man väl snarare kommer att tala om gud och världen i allmänhet. Många av oss befarar att detta möte kommer att gå till unionens historia som den dyraste båtfärden.
Herr rådsordförande! När politiker tänker efter om framtiden bör de hålla i minnet de löften de har givit människorna och de uppgifter som ges av de aktuella förhållandena. Det råder sannerligen ingen brist på brutna löften och oavslutade uppgifter i unionen. Alltsedan Maastrichtmötet har man lovat att få bukt med de allvarliga demokratiska underskotten i unionen och att stärka parlamentarismen och de rättsstatliga principerna; människorna väntar alltjämt medan rådet inte ens förmår att göra sin lagstiftning offentlig.
Det demokratiska underskottet i Europeiska unionen har faktiskt fått ett namn. Det heter ministerrådet. Sedan Amsterdammötet har man lovat att övervinna de inre hindren för en utvidgning av EU. Vi vet att det krävs en omfattande reform av EU: s institutioner för detta. Men rådet har hittills inte ens presterat en bindande tidsplan för hur det skall ske. I stället anförs det inte sällan oro för östutvidgningen.
Sedan beslutet om den monetära unionen har man lovat att ge det europeiska enandet en social dimension. Man har lovat att av ett pengarnas och marknadens Europa göra en politisk union, en social arena. Det är bara det att inga konkreta åtgärder har följt på de politiska uttalandena för kampen mot massarbetslösheten. Det finns ingen samordnad ekonomisk politik och inget stopp för skattedumpning och social dumpning i hela Europa! Ministerrådets toppmöten tenderar allt oftare att bli till en marknadsplats för nationalistiska intressekonflikter.
Herr rådsordförande, vi vet faktiskt redan en del om framtiden i Europa. Vi vet att den bara kan lyckas i form av en europeisk demokrati, att den måste övervinna delningen av Europa och att den bara kan bestå i ett Europa där social enighet råder. Toppmötet i Pörtschach kommer att bedömas efter om det genom konkreta handlingar lyckas vidga öppningen till framtidens dörr ytterligare en smula eller inte.

de Gaulle
Fru ordförande, herr kommissionsordförande! År efter år kommer rapporten om tillståndet i unionen med samma självbelåtna budskap. Man vill få oss att tro att " euroland" kommer att skydda Frankrike från oordningen i världen, hotet om en internationell recession och fluktuationer på valutamarknaderna. I realiteten kommer det nu mindre optimistiska prognoser om den ekonomiska tillväxten, inte bara i Frankrike, utan också i Tyskland, och man kan fråga sig om kriteriet om ett budgetunderskott på 3 procent kommer att kunna uppfyllas under 1999.
Apropå internationella ekonomiska relationer, låt oss komma ihåg vad som sades vid undertecknandet av avtalet inför Uruguayrundan. Det avtalet skulle inom en tioårsperiod skapa ytterligare rikedomar på 100 eller 200 miljarder dollar, särskilt i Sydostasien och i länderna på frammarsch, vilket Europa utan tvekan skulle tjäna på. Låt oss komma ihåg Delors försäkran - när han 1994 svarade på en fråga jag ställde till honom, försäkrade han mig om att eurons förberedande etapp inte kommer att präglas av recession, och låt oss också komma ihåg glädjehymnen den 2 maj i år, som exakt klockan 15.00 tillkännagav välståndets omfattning, och som endast besvärades av alibit Bedräglighet.
Men lyckligtvis skyddas vi av Maastricht- och Amsterdamfördragen. Tack vare dem kan européerna göra precis allt de inte längre vill göra själva - det de inte kan göra men som de kommer att kunna göra tillsammans. Under alla omständigheter vet ni att de franska ledarna kommer att ge er det ni inte ens vågar be dem om, med eller utan juridiska svepskäl, och utan att kräva någonting i gengäld, och när ni har erhållit detta, kommer ni att få höra dessa så kallade ledare presentera dessa försakelser som framgångar för Frankrike.
Herr kommissionsordförande! Ert budskap verkar vara präglat av en viss leda, för det finns ingen som är omedveten om det europeiska byggets artificiella karaktär. Förr eller senare kommer ni att tvingas ta itu med den verkliga frågan: vad tjänar allt detta till?

Raschhofer
Fru ordförande, ärade damer och herrar! För några månader sedan sände förbundskansler Kohl och Jacques Chirac ett brev till Tony Blair i vilket de påminde om vikten av större närhet till medborgarna. De tog då upp något som engagerar många människor. Listan på de brister i unionen som föresvävar allmänheten är lång. Ta bara de färskaste rubrikerna, som talar om en union med bedrägerier och hemliga rådsmöten, en union som är oförmögen att uppträda som en självständig aktör på den utrikespolitiska arenan, i enlighet med tanken med en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Och en union som pekar på en best practice -modell för sina 18 miljoner arbetslösa.
De förväntningar som väckts genom detta politiska meddelande har ledsagat oss ända till det särskilda toppmötet i Pörtschach. Vilka signaler kommer att sändas ut från detta toppmöte? I Pörtschach handlar det inte längre om närhet till medborgarna. Den innehållsliga debatten om subsidiariteten avfärdades ju redan från början med åternationaliseringsspöket. Jag har läst att i Pörtschach gäller det frågan om unionens framtid. Men man vill inte ha några tvister om Agenda 2000 eller om nettobetalarna i unionen. Detta är ju framtidsfrågor. Ändå vill man utesluta dem från dagordningen. I Pörtschach skall man inte få tala om den institutionella reformen i unionen, eftersom Amsterdamfördraget ännu inte har ratificerats. Jag förmodar att det i själva verket inte alls är så dumt för rådets ledning att inte behöva öppna Pandoras ask genom att anföra detta argument. I Pörtschach kan jag bara befara att ingen har lust att bränna sig på fingrarna på några brännande frågor. Alltså lämnar man dem utanför.
Och ändå finns det mycket som borde reformeras, även utan en ändring i fördragen. Det vore ett tillfälle att med en smula mer mod ge en signal till Europa. Om Pörtschach skulle komma att bli de försummade möjligheternas toppmöte, så betänk, herr rådsordförande, vilken förlust i trovärdighet det skulle leda till och den besvikelse som skulle infinna sig när medborgarna frågar sig varför inget mer har gjorts.

Berès
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Unionens framtid, vad kommer den an på? Den är utan tvekan beroende av två ytterst viktiga framsteg. Det första gäller kravet på att definiera, kodifiera, giltigförklara - med stöd av en demokratisk rådfrågning - kontraktet mellan unionen och dess medborgare, kring den europeiska sociala modellen, kring våra värden. Vi har behov av att definiera den, att klargöra det mål som åter kan mobilisera européerna, att legitimera vår verksamhet, att ge det oundgängliga modet en förankring, att verifiera anslutningsvillkoren för nya medlemmar.
Vi måste också ge oss själva medlen för att utöva vårt ansvar, för att åta oss vår roll som en drivkraft i den internationella oordningen och för att bidra till bättre regleringar.
Med hänsyn till dessa mer långsiktiga målsättningar, vad kan vi på medellång sikt vänta oss av Pörtschach? Inga allmänna uttalanden. Det är ju ett informellt möte i Europeiska rådet. Bravo! Gör det till ett informellt möte, herr ordförande, det är vad vi väntar oss av er. Tidsplanen är redan fullspäckad. Detta informella möte är välkommet. Vi kommer att behöva fler. Det här är bara början på en process. Sedan kommer ni också att behöva en framgång i Wien, där tidsplanen kommer att vara välfylld, med nationella handlingsplaner för sysselsättningen och frågan om externt företrädande för euron. Låt oss inte ytterligare belasta dagordningen.
De allmänna riktlinjerna skall inte bara diskuteras vid Europeiska rådets informella möte, ni skall också diskutera dem med den nya kommissionen och med nästa Europaparlament. Det måste man komma ihåg.
Vad förväntar vi oss av Pörtschach? Vi måste trots allt börja prata om de framtidsfrågor som avtecknar sig bakom de institutionella frågorna. Och svara nu inte: vänta tills ni alla har ratificerat Amsterdam. För det vet ni mycket väl - för vissa länder, och i synnerhet för mitt land, räcker det inte med att säga: ratificera, så förhandlar vi sedan. Vi vet mycket väl att de saker som står på spel är tunga frågor, att tidsramarna är snäva och att utvidgningsprocessen redan har inletts. För att kunna ratificera Amsterdam behöver vissa länder, bl.a. mitt, garantier beträffande den institutionella reformens tidsplan och metoder, för vi anser inte att det räcker med det som i dag finns i Amsterdamfördraget.
Ett par ord om de allmänna riktlinjerna för institutionerna, så som vi skulle vilja att de utformades, med stöd av förslagen från ordföranden i utskottet för institutionella frågor. Ja, ministerrådet ( allmänna frågor) måste reformeras. Det har ni redan börjat fundera över. Bravo! Men man måste tänka tanken till dess slut, och omvandla rådet (allmänna frågor) till ett ministerråd som endast ägnar sig åt utrikes- och försvarspolitik, samt inrätta ett verkligt samordningsorgan med ministrar på hög nivå som skall sammanträda en gång i veckan. Det organet måste få en verklig tyngd. Den betydelse som ekofinrådet har fått måste uppvägas. Jag har ingenting emot ekonomi- och finansministrarna, men de är inte bärare av en social omvandling.
Sedan, när det gäller jämvikten rådet-kommissionen, måste vi hålla oss till den jämvikt som fördragens upphovsmän ursprungligen utformade. Det är en legitim jämvikt. Vi skall inte övertolka den ena eller den andra bestämmelsen i fördragen till förmån för någon av institutionerna. Det har stats- och regeringscheferna hittills inte gjort, och det är bra. Vi har helt enkelt behov av en stark kommission och ett starkt råd. I det avseendet har vi behov av att kommissionen hittar tillbaka till sin kollegialitet, och att den bryter med den icke-aggressionspakt inom vilken den ibland ger intrycket av att utvecklas.
Jag tar inte upp rådet (euro), som det trots allt finns mycket att säga om, bl.a. om den dialog som vi skall inleda.
Ett sista ord om subsidiariteten. Den principen bör inte användas som svepskäl för en åternationalisering. Den skall användas för effektivitet och sammanhållning, men det kommer vi inte att lyckas med genom att definiera befogenhetsblock. Det finns ett otal exempel som visar att vi måste agera på alla nivåer, var och en inom sin befogenhetssfär.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru ordförande! Inför debatten om tillståndet i unionen och det informella mötet i Pörtschach anser jag att vi bör ställa oss två frågor. För det första, hur är verkligen tillståndet i unionen och för det andra, vad kan vi förvänta oss av mötet i Pörtschach, så att vi kan gå vidare med våra projekt.
Fru ordförande, efter valen i ett av medlemsländerna och efter ett uttalandet av statsministern i ett annat litet, men rikt medlemsland, som hotade med att inlägga sitt veto mot Agenda 2000-programmet om han inte fick en check motsvarande den brittiska checken, är enligt min mening, ett tecken på att gemenskapsdebatten håller på att nationaliseras igen.
Jag tror att vi lägger alltför stor vikt vid en vision - dock en berättigad sådan - av Europa. Vi talar om nettosaldo, nettobidrag, nettoförmånstagare, ett reellt Europa med kontanta medel. För att citera Madriaga så är emellertid Europa något mer än bara ett saldo mellan kol och stål. Vad som händer är att vi genom att lägga alltför stor vikt vid denna vision av Europa, som jag dock upprepar är berättigad, på ett sjukligt sätt förstorar det som händer just nu samtidigt som vi glömmer bort det viktigaste, det vill säga det goda Europa, det fredliga Europa, det förstående Europa, det eniga Europa, och det solidariska Europa. Ja visst herr Santer, även det solidariska, för under förmiddagen har ni i detta parlament hört att vi är många som menar att kommissionens betänkande om de framtida egna resurserna är ett brott mot solidariteten, ett steg tillbaka för kommissionens traditionella ståndpunkt, ett förvirrat budgetår där inkomster och utgifter blandas och där parlamentets befogenheter berörs när gemenskapspolitiken åsyftas.
Europa måste vakna upp ur sin djupa sömn och ta ett steg i rätt riktning. Men hur? Jo, genom att förstärka de inre gränserna med olika inhemska marknader och den ekonomiska och monetära unionen och bekräfta de externa åtgärderna, därför att Europeiska unionen måste vara något mer än ett organ som bara betalar och signerar checker för våra stora samtidsdramer.
Vad kan vi förvänta oss av toppmötet i Pörtschach? Sanningen är att vi inte kan vara alltför optimistiska. För det första kommer inga operativa slutsatser att ges eftersom det är ett informellt toppmöte. Vad parlamentet egentligen kräver är att gemenskapsmetoden införs. Parlamentets ordförande har förklarat vilka skyldigheter som i första hand åvilar detta parlament. Kommissionen måste å sin sida sluta bråka internt - låt oss inte förglömma att ECHO-fallet har utlöst dispyter mellan fyra kommissionärer - och i stället göra gemensam sak med parlamentet och staka ut en väg för Europas integration. Rådet måste fastställa vilka mål som skall prioriteras, visa lite kontinuitet och stringens i sitt agerande och en gång för alla försöka förstå att, om varje medlemsland inte försöker dra nytta av de gemensamma fördelarna kommer vi att tvingas ge upp delar av vår suveränitet till andra makter som till fullo har förstått vilka fördelarna är med unionen och integrationen.
Jag instämmer till fullo med de mål som rådets ordförande har lagt fram, jag skulle dock vilja göra ett tillrättaläggande vad gäller fabler. Fabler är betydelsefulla i människors liv, men vad vi måste göra är att byta ut de osanna fablerna mot verkliga fabler. Verkliga fabler är de som grundar sig på verkligheten, men som inte nöjer sig med detta, som inte brukar våld mot det som finns men som traktar efter mer, och som inte anser det som finns vara tillräckligt utan som kompletterar det som vi tänker och önskar oss. Fru ordförande, och vad vi önskar oss är att Europa - precis som ordförande Martens sagt - inte kullkastar sina ambitioner om att leda världen in i 2000-talet.

Sjöstedt
Fru ordförande! Jag skall säga ett par ord om förslaget till resolution från De Giovanni och utskottet för institutionella frågor. Det är ju en mycket federalistisk resolution. Skulle den genomföras, så skulle unionen i praktiken ta ett steg på vägen mot ett " Europas Förenta stater" . Vad är då problemet med det? Jo, problemet är att det inte efterfrågas i våra medlemsländer. I norra Sverige exempelvis som jag kommer ifrån finns det nästan aldrig några krav på att man skall stärka kommissionen eller integrera VEU i EU. Mäter man det svenska folkets inställning till Europeiska unionen, är det bara en bråkdel till och med av dem som är positiva till medlemskapet som vill se en sådan utveckling.
Vad som i stället alltid kommer fram som unionens egentliga problem är bristen på egentlig demokrati och demokratisk kontroll över lagstiftningen. Jag menar också att det är i samband med detta som man nu borde ställa kraven på att ha en genomgripande demokratisering. En sådan måste bygga på att det är de nationella parlamenten som inom överskådlig tid kontrollerar det reella lagstiftningsarbetet.

Schörling
Fru ordförande! De Giovanniresolutionen från utskottet för institutionella frågor innehåller en rad punkter inför det extra toppmötet. De flesta av dessa punkter går alldeles för långt i sin integrationsiver. Punkt 22 exempelvis säger att vi nu skall lägga fast grunden för en integrering av VEU: s behörigheter i EU, alltså en militarisering av EU, vilket strider helt emot den uppfattning som majoriteten i V-gruppen har om ett fredligt och avmilitariserat Europa som vi vill bygga.
Den alternativa resolutionen som den danska Junirörelsen bland annat har lagt fram, kommer vi, de svenska gröna bland annat, att rösta för, eftersom den bättre motsvarar viljan att förbättra den demokratiska legitimiteten och göra subsidariteten till en realitet, såsom det uttrycktes i Cardiffmötet.
Tyvärr är också flera av ändringsförslagen från min egen grupp sådana att jag och mina kolleger inte kan rösta för dem, bland annat det ändringsförslag som vill ge EG-domstolen domsrätt över inrikes och rättsliga frågor. Eftersom detta är befogenheter som ligger hos medlemsländerna, kan vi naturligtvis inte rösta för sådana ändringsförslag.

Vanhecke
Fru ordförande! Först av allt vill jag påminna om, och det är viktigt i den här debatten om tillståndet i unionen, att det finns något sådant som ett domslut av domstolen i Karlsruhe som visar att Europeiska unionen är ett statsförbund och inte alls en blivande europeisk superstat. Jag tror att detta faktum och detta domslut inte kan upprepas och bekräftas tillräckligt många gånger i den här kammaren.
För det andra vill jag fästa ordförandeskapets uppmärksamhet på att en stor del av det europeiska beslutsfattandet inte bara är otydligt och ogenomträngligt utan även i grunden odemokratiskt. Det gäller till exempel den allt för stora makt som de genom kollegiepolitik tillsatta höga tjänstemännen, alltså Europeiska kommissionen, har men det gäller även för genomförandet av många europeiska direktiv. I mitt land, Flandern, finns det till exempel fortfarande ett stort problem med avseende på införlivandet i belgisk lag av det europeiska direktivet av den 19 december 1994 om rösträtt för europeiska medborgare. Både Maastrichtfördraget och det bindande direktivet självt godkändes i mitt land av en enkel majoritet fastän en grundlagsändring om rösträtt i Belgien endast skulle kunna genomföras med tvåtredjedels majoritet i parlamentet. Att ett europeiskt direktiv faktiskt får förtur före den belgiska grundlagen betyder alltså, att man på europeisk nivå kan strunta i medlemsstaternas grundlagar, vilket i mina ögon i alla fall inte kan överensstämma med en riktig tolkning av unionen som statsförbund i enlighet med det bindande domslutet i Karlsruhe.
Konkret är problemet i Flandern att rösträtten för EU-medborgare i Bryssel och i Vlaams Brabant i praktiken kommer att leda till en verklig etnisk rensning till nackdel för de nederländskspråkiga flamländarna. Ingen i den här kammaren bör därför bli förvånad när det kommer att visa sig, till exempel vid nästa års val, att Europa tyvärr ligger väldigt lågt i kurs i Flandern.

Swoboda
Fru ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Det som av vissa ses som ett toppmöte för att försvaga Europeiska unionen, kan, bör, ja rentav måste i stället bli ett toppmöte för att stärka Europeiska unionen. Med det menar jag inte att unionen skall överta allting, nej, vi måste också klart definiera det som skall förbli nationella eller regionala angelägenheter. Dock det som unionen kan och skall överta, måste den göra med större engagemang och effektivitet än hittills.
Ett område är t.ex. utrikes- och säkerhetspolitiken, som det har talats om en del i dag. Och just på senare tid har vi i anslutning till flera exempel kunnat konstatera att Europeiska unionen kan nå betydande framsteg så länge den följer en gemensam, klar och tydlig linje. Beträffande Kosovo, som vi ju ofta har talat om här: När Europeiska unionen stod enad och samordning med Nato skedde lyckades unionen faktiskt förmå Milosevic att ge efter. Om vi även fortsättningsvis kan vara eniga - vilket jag tror - kommer Milosevic och också UCK att ge efter och uppta fredliga samtal.
Angående utvidgningsprocessen: Till befolkningarna i Slovakien och Lettland sade vi " ja, vi vill förhandla med er, men först måste ni då ta ytterligare några steg närmare demokrati, respekterande av mänskliga rättigheter och minoriteternas rättigheter" . Nu har båda befolkningarna gjort det, vilket visar att vi har lyckats. Men det innebär också att vi bör ge signaler till befolkningarna att vi har uppmärksammat deras ansträngningar och att vi respekterar och stöder dem.
Herr rådsordförande, ni talade om det viktiga beslutet att utse en herr eller fru GUSP. Jag tror också att det är ett viktigt beslut. Vi bör dock vara medvetna om att vi behöver en stark personlighet och en personlighet som har förmågan att jämka mellan olika medlemmar i kommissionen och olika enskilda länder, samt att få dem att komma till beslut. Ett icke samordnat förfarande skulle kunna medföra mer skada än nytta på detta område. Det måste naturligtvis stå klart för vederbörande fru eller herr GUSP.
Herr rådsordförande, ni har tydligt redogjort för att en marknadsekonomi som tar socialt ansvar är en modell som inte bara vi i Europa har tagit oss an. I går kom jag tillbaka från Ryssland, där jag lagt märke till hur ultraliberala rådgivare - mestadels amerikaner - har jagat upp och vilsefört inte bara ryssarna utan även Europa. Vi måste nu gemensamt justera stora delar av det som skett. Naturligtvis måste också Ryssland självt åtgärda det, Ryssland som har medverkat till den totalt fria marknadsekonomin, främst vad gäller de villkor som under de senaste åren har rått i Ryssland.
En sista anmärkning, herr rådsordförande. Kollegan Medina har jämfört Europeiska unionen med en gotisk katedral. Ibland liknar den dock mer en postmodern byggnad med grekiska pelare, kantad av italienska torg, innergårdar från Spanien och Portugal, med engelska och franska trädgårdar, tysk gotik och österrikisk barock. Även ett sådant byggnadskomplex har sina positiva sidor, men det måste ändå finnas en enhetlig plan för det hela. Herr rådsordförande, jag hoppas att det just i Pörtschach kan lyckas att övertyga det stora antal byggherrar som det finns i detta Europa - tyvärr återfinns här kanske för få damer - att de trots alla olika stilar skall uppföra en gemensam byggnad med enhetlig utformning.
Därmed önskar jag er lycka till i Pörtschach!

Graziani
Fru ordförande! Jag tyckte mig kunna ana, framför allt i inlägget från rådets ordförande, nya signaler när det gäller ett stort och viktigt problem, sysselsättningen, ett problem som drabbar samtliga utvecklade samhällen, till och med i första hand dem. Det är nya signaler, därför att så sent som i går, i denna kammare och utanför denna kammare, har man sagt att sysselsättningsproblemet är ett nationellt problem som enbart rör de enskilda staterna och inte unionen, som tydligen har annat att tänka på. Äntligen upptäcker man - eller kanske snarare återupptäcker man - att även unionen har något att säga och framför allt att göra. Det politiska förnuftet försöker med andra ord återvända från den plats dit ideologien, ofta nyliberal, försökt förpassa det. Vi har naturligtvis bara börjat att bli medvetna om förekomsten av ett problem, då det fortfarande saknas handlingslinjer, men det är alltid något; det skulle verkligen vara något om vi kunde rensa terrängen från den ideologiska övertygelsen att de offentliga institutionerna bara skall vara ett slags förvaltare av det som marknaden skapar på egen hand, som om den ekonomiska politiken inte skulle vara ett nödvändigt komplement till införandet av den gemensamma valutan.
Rådet inser i stället - och jag gratulerar rådet till detta - nödvändigheten av att euron åtföljs av en tillnärmning av den ekonomiska politiken som vid sidan av stabiliteten skall ha som mål, just kampen mot den arbetslöshet som förnedrar den som drabbas men som också skuldbelägger dem - institutioner och enskilda - som kanske fäller en tår över problemet, men utan att anstränga hjärnan. Evangeliet säger: " Inte den som ropar Herre, Herre, utan den som utför Herrens vilja..."
Detta lyfter på nytt fram problemet med fungerande institutioner, ett problem som emellertid inte så mycket är knutet till reformer av det som redan existerar som skapandet av det som ännu inte finns. Unionens utrikespolitik, som hittills varit höljd i ett ogenomträngligt dunkel, är ett viktigt tecken på detta. Så länge som institutionerna förblir blockerade - och tyvärr märks det inga stora förändringar i det avseendet - så finns det inte mycket att hoppas på. En utrikespolitik utan en riktig regering, utan ett gemensamt försvar, är på sin höjd en tom övning i retorik som genast avslöjas som plågsam impotens.

Klima
Fru ordförande, herr kommissionsordförande, ärade kommissionärer, ärade damer och herrar! Jag vill tacka för att jag fått möjligheten att delta i denna ingående diskussion. Jag vill höra vilka åsikter och vilken inriktning ni har inför mötet i Pörtschach för att dessa skall kunna beaktas i stats- och regeringschefernas överläggningar om ett visst ämne. Det råder stark enighet om att det inte kan bli fråga om åternationalisering utan att det måste handla om Europas framtid, såsom antyddes redan i Cardiff.
En övervägande majoritet i Europaparlamentet verkar för att vi skall ta itu med de nämnda centrala politiska frågorna. Det gäller sålunda att få till stånd en bättre samordning av den ekonomiska politiken i syfte att stabilisera Europa och främja sysselsättningen, liksom att överväga hur Europa skall kunna lämna ett ansvarsfullt bidrag till en stabilisering av de finansiella marknaderna och världsmarknaden. En annan fråga gäller den inre säkerheten; jag är inte nöjd med tempot i vilket friheten, rätten och säkerheten utvecklas. Vi bör också ta itu med den redan av flera talare berörda frågan om Europas självmedvetenhet mot bakgrund av tanken på en förstärkt gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. För mig står det klart att det inte räcker med att utnämna en handlingskraftig politisk person med största möjliga samordningsförmåga till high commissioner för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi bör dock ta processen på allvar. Den måste följas av ytterligare steg för att stärka Europas roll i världen.
Jag tror inte heller, ärade herr ledamot Frischenschlager, att jag delar er åsikt att vi på alla politiska områden måste lägga fast en tydlig gemensam riktning och exakta tidsplaner. Jag tror t.ex. att det är viktigt - tillåt mig göra denna anmärkning - att vi kan be finansministrarna att när det gäller den stegvisa harmoniseringen av skattepolitiken utveckla perspektiv och rimliga tidsramar för oss. Det är inte så att jag vill att Europa skall sträva mot enhetliga skattesatser, men jag menar att vi skall skapa ett system som i framtiden gör det möjligt att inte bara de som inte kan värja sig - konsumenterna och arbetstagarna - får bära bördan att finansiera statens utgifter. I det nya systemet skall vissa som i dag är mycket mobila - läs kapitalet - också lämna ett rättvist bidrag till finansieringen av våra gemensamma statliga och europeiska utgifter.
(Applåder) Jag tror nog att vi i Pörtschach även kommer att beröra frågan om bättre inbördes relationer, bättre samordning och frågan om effektivitet, men också om att påbörja en process syftande till starkare demokratisk legitimitet och - jag uttalar det klart och tydligt, fru kollega - frågan om subsidiaritet som ännu inte är avklarad. Vi har aldrig varit anhängare till idén om subsidiaritet i meningen åternationalisering. Subsidiaritet betyder att stärka den gemensamma politiken på de områden där de europeiska medborgarna har fördelar - ett europeiskt mervärde - av gemensamma beslut. Det betyder också att det exempelvis inom kulturpolitiken kan finnas ett mervärde i en europeisk nationalitet, en europeisk själ, när vi ändå har denna postmoderna katedral som består av många olika kulturbyggstenar. Detta betyder inte att regionala och nationella identiteter skall eller måste brytas ned.
I enlighet med Amsterdamprotokollet om subsidiaritet kommer vi att ha den gemensamma uppgiften att ge liv åt det, att vid varje beslut pröva om det finns något europeisk mervärde för medborgarna. Det är en uppgift som kommissionen har ställt sig. En årlig subsidiaritetsrapport från kommissionen skulle säkerligen kunna diskuteras i de nationella parlamenten, för att en, som jag tror, ibland oberättigad känsla av att alltför många beslut i Europa tas på europeisk nivå, skall kunna elimineras.
Jag tycker att vi bör förbereda oss väl inför toppmötet i Wien, och jag lovar ännu en gång att den österrikiska ledningen skall göra allt den kan för att uppnå väsentliga framsteg i arbetet på Agenda 2000. Jag påkallar till medlemsstaternas gemensamma vilja att göra dessa framsteg möjliga. Jag tror att det också för europeiska parlamentariker vore lämpligt att ha löst denna fråga, något som kan bli ett styrketecken på förmågan att finna lösningar inför europavalen. Annars kan den bli till ett svaghetstecken - att vi inte är villiga eller i stånd att genomföra de nödvändiga interna reformerna.
Jag tror att vi vid förhandlingarnas början i november i Wien, förutom den positiva inställningen till utvidgningsprocessen, kommer att få en mycket öppen och uppriktig debatt om kommissionens framstegsrapport. Jag tar med glädje - och utan att vilja blanda mig i Slovakiens inrikespolitik - emot budet att Slovakiens medborgare i sina val har valt demokratins och rättsstatlighetens väg. Detta bekräftar också att Europaparlamentets politiska ståndpunkt att inte isolera Slovakien var förnuftig.
Tack för diskussionen. Vi har många gemensamma uppgifter att ta oss an. Jag önskar oss den framgång som den europeiska idén förtjänar och glädjer mig åt att i december på nytt få diskutera med er om de då avslutade toppmötena i Pörtschach och Wien. Hjärtligt tack!
(Applåder)
Ordföranden
Jag vill rikta ett stort tack till er för detta anförande, herr kansler, och jag tror att kommissionens ordförande också vill säga oss några ord. Jag ger honom gärna ordet direkt.

Santer
Fru ordförande, mina damer och herrar ledamöter! Jag skall helt enkelt begränsa mig till att besvara några frågor för att undanröja ett antal missförstånd, som har kunnat ge anledning till ett antal ledamöters anföranden.
För det första innehåller kommissionens rapport, som avser besluten om de egna medlen, varken förslag eller riktlinjer från kommissionen när det gäller de framtida egna medlen. Däremot gav Europeiska rådet i Cardiff kommissionen uppdraget att undersöka några tankebanor, just för att underlätta debatten om förhandlingen i samband med reformförslagen i Agenda 2000.
Kommissionen har inte alls på eget initiativ lagt fram förslag om en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi har inte heller lagt fram förslaget om att ta hänsyn till nettosaldon för att fastställa nettobidragen. Kommissionen har bara ägnat sig åt att peka på några möjliga tankebanor för att underlätta förhandlingarna i de olika medlemsstaterna.
Om man i medlemsstaterna till äventyrs skulle lyckas nå fram till avtal om hela paketet och budgetplanerna - ja då, men bara då, kommer kommissionen att använda sig av sin initiativmakt och lägga fram konkreta förslag. Men hittills har kommissionen endast gett förhandlarna några möjliga tankebanor, som går åt olika håll. Det är nu medlemsstaternas och rådets sak att yttra sig.
Jag vill alltså skingra alla missförstånd. I övrigt, fru ordförande, mina damer och herrar, stöder jag alla de som har sagt, att Europeiska unionen måste stå närmare medborgarna för att säkra sin framtid. Som ni vet var det mitt ledmotiv redan i mitt installationstal här i Europaparlamentet, och jag stöder alla insatser som det österrikiska ordförandeskapet gör för det ändamålet. Europa är inte bara en marknad och euron är inget självändamål, men de är viktiga instrument för att definiera och främja en europeisk samhällsmodell, en tillväxtmodell som stöds på en solidarisk anda, och den ekonomiska och sociala sammanhållningen bör förbli en av grundstenarna i det europeiska bygget. Det är i denna anda man måste placera debatten om subsidiariteten: enligt min mening är subsidiariteten och solidariteten olika sidor av samma medalj, två oskiljaktiga sidor om man verkligen vill bygga ett Europa som står närmare medborgarna.
I övrigt är jag övertygad om att Europa kan fullgöra sitt ansvar på det internationella planet, i det sammanhang ni tog upp, herr rådsordförande. Jag är emellertid rädd att Europa än en gång kommer att misslyckas med att gripa det tillfälle som kommer att uppstå, och att de projekt som den stora majoriteten av er står bakom kör fast i ett byråkratiskt virrvarr. Det är den stora faran, den stora risken, och jag vet vad jag talar om, med tanke på de debatter som äger rum i de olika ministerråden.
Det är här Europeiska rådet bör ingripa, det är här stats- och regeringschefernas pågående reflektionsarbeten kan ge nya impulser, just för att Europa skall kunna ta sitt ansvar gentemot sina egna medborgare, men också gentemot sina partner och på det internationella planet. Om vi kommer att slå in på den vägen i Pörtschach, ja då kommer Europa med säkerhet att vinna ett större förtroende från medborgarna!

Ordföranden
Jag tackar ordförande Santer.
Jag har tagit emot två resolutionsförslag som har lämnats in med stöd av artikel 40.5 i arbetsordningen.

Myller
Fru ordförande! Förhoppningsvis är inte de inlägg som görs efter kommissionens och rådets slutanföranden mindre värda än de som har gjorts före dem.
Det är verkligen ett viktigt konstaterande att vi inte lever i ett färdigt Europa utan under en kontinuerlig förändring. Våra framgångar är beroende av hur vi förmår att svara mot kommande utmaningar. Således är det också nödvändigt att föra en kontinuerlig debatt om huruvida den linje vi valt fungerar, såsom vi nu här gör.
Europa har klarat av de världsomfattande växande ekonomiska problemen klart bättre än de övriga världsdelarna. I den krishärjade världen uppskattas den europeiska stabiliteten även av dem som av olika anledningar varit motståndare till det europeiska samarbetet. Detta syns bland annat i opinionsmätningar på det sättet att den gemensamma valutans popularitet ökar samtidigt som opinionen för Europeiska unionen, eurons moder, minskar bland medborgarna.
Den gemensamma ekonomiska och monetära politiken kräver allt större samordning av den ekonomiska politiken i medlemsländerna om man skall garantera en positiv utveckling även i framtiden. I den ekonomiska politiken måste en speciellt stor uppmärksamhet fästas på de områden i det europeiska samarbetet som allmänheten uppskattar. Man måste främja den europeiska samhällsmodellen, vilket innebär att den sociala, den ekologiska och den ekonomiska verksamheten måste samordnas bättre än i dag. Ansträngningarna för att förbättra sysselsättningen måste lyftas i den ekonomiska politikens centrum. För detta kan man framföra ett tack till det förra ordförandelandet Förenade kungariket och även till det nuvarande, Österrike; man har mer än tidigare tagit tag i frågorna.
Den internationella ekonomiska krisen skapar tyvärr också tryck mot Europa. Vi hoppas speciellt att Ryssland i vårt närområde så fort som möjligt löser sin nuvarande ekonomiska och politiska kris. Förslaget om EU: s nordliga dimension, som skall komma till behandling ännu i år, kommer att skapa ett nödvändigt, långsiktigt och planmässigt samarbete mellan Ryssland och EU. I det ekonomiska samarbetet med Ryssland måste man betona nödvändigheten av verkliga strukturförändringar bland annat inom bank- och förvaltningssektorer. Därför behöver Tacis-samarbetsprogrammet för Ryssland riktas om. Nu är det dags att utveckla Tacis-programmet så att det motsvarar dagens krav. Den riktiga linjen är inte att frysa Tacis-medlen utan, jag upprepar, att rikta dem på ett bättre sätt än i dag.

Ordföranden
Jag tackar fru Myller. Och till de kolleger som deltar i den här debatten vill jag säga att kanslern och kommissionens ordförande är tvungna att lämna oss. Det var därför de ville göra sina inlägg redan nu. Men utrikesministern är här och lyssnar mycket uppmärksamt till allt som kollegerna har att säga, och även kommissionär Fischler är här.

Bourlanges
Fru ordförande! Ni bjuder in oss att tala i öknen, men det är vi i parlamentet vana vid. Jag skulle vilja tillägga att denna öken är tämligen befolkad, eftersom man där kan stöta på fru ministern.
De två eller tre minuter jag har till mitt förfogande skulle jag helt enkelt vilja använda för att sända ut ett budskap. I dag har vi en känsla av att det händer märkliga saker i Europeiska unionen när det gäller institutionerna. Vi kan konstatera ett ökat samförstånd kring idén om att institutionella reformer är nödvändiga, men samtidigt tenderar samförståndet att begränsa sig till ytterst subtila aspekter. Sanningen att säga: ju fler framsteg vi gör i den institutionella debatten, desto större blir vårt intryck av att det som skall reformeras förflyktigas, försvinner framför våra ögon, så till den grad att processen inskränks till att gälla en " minireform" om röstviktningen, en mikroskopisk utvidgning av omröstningarna med kvalificerad majoritet och en förbättrad organisation för kommissionen.
Jag tror att denna dubbla utveckling är oroande, och att vi inte kan acceptera dessa reducerade reformer. Det som i realiteten år ifrågasatt i Europeiska unionen, det är inte bara tre institutioner som man bör göra marginella förändringar av, utan unionens generella idé. Hur skall vi fungera, vad skall vi göra tillsammans och med vilka medel, och när allt kommer omkring, vilka politikområden vill vi sköta gemensamt? Frånvaron av grundläggande överväganden leder till den tendens jag just talade om, en minimalistisk tendens mot nästan obefintliga reformer.
Jag tror att det är dags att oroa sig för den tendensen, att protestera mot denna bekymrande utveckling, eftersom utvidgningen kräver att vi gör fundamentala reformer, inte bara av texterna utan också av våra vanor, av vår administration och vår politiska vilja. Som den f.d. franske premiärministern, Raymond Barre, sade: " Ju mer dåraktig man är i Europeiska unionen, desto mindre skrattar man" .

Fayot
Fru ordförande! De informella toppmötet nästa helg och toppmötet i december kommer att få en enorm betydelse för den europeiska politiken. Och dessutom närmar sig valen till Europaparlamentet i juni 1999 och förnyelsen av kommissionen. Den politiska debatten i Europa kommer alltså att ta fart.
När det gäller innehållet anser jag att den senaste tidens nationella valresultat tydligt har visat att våra medborgare önskar se en voluntaristisk politik, t.ex. när det gäller sysselsättningen, vägran att överlämna de viktigaste besluten till marknaden, kravet på att bevara och utveckla den sociala modellen, som med stor möda har erövrats genom arbetarstrider under det här seklet. Medborgarna måste alltså erbjudas verkliga samhällsalternativ, på nationell nivå samt på europeisk nivå. För det ändamålet bör vi förse oss med politiska instrument, och jag håller med ordförande Santer när han säger att det europeiska ledarskapet involverar alla aktörer, nationella och europeiska. Jag skulle vilja ta upp fyra aspekter i detta europeiska ledarskap.
För det första: det finns fortfarande inga europeiska politiska partier som är värdiga sitt namn. Artikel 138a i Maastrichtfördraget är fortfarande bara ord på papperet. Vi vet att det är partierna som strukturerar och ger liv åt politiken på nationell nivå. Det finns ingenting sådant på europeisk nivå. Vems fel är det? Ansvaret vilar på de nationella partierna. De borde vara medvetna om hur viktigt det är att bygga upp starka europeiska partier som har möjligheter att fatta majoritetsbeslut, fungerande apparater och demokratiska strukturer.
För det andra: det europeiska medborgarskapet, en annan aspekt av den europeiska demokratin, har stora svårigheter att ta form. EU-medborgares rättigheter att delta i europeiska och kommunala val i ett annat EU-land är otillräckliga i alla av Europeiska unionens länder. Det är en verklig brist i den europeiska demokratin.
För det tredje: vissa tror sig kunna förbättra demokratin genom att öka antalet församlingar, till exempel genom att skapa ytterligare en församling med nationella parlamentariker, som skall ha uppdraget att kontrollera respekten för subsidiariteten. Det är absurt. Det enda resultatet, det är att processen blir mer svårgenomtränglig.
För det fjärde: hur kan man göra den europeiska politiken mer intressant, med hjälp av litet fantasi och utan att ändra fördragen? Fru ordförande! Föreningen Vårt Europa, som leds av Jacques Delors, har föreslagit att de europeiska partierna skall samla sig kring ett namn för kommissionens framtida ordförandeskap, vid de kommande valen till Europaparlamentet. Varken Jacques Delors eller föreningens medlemmar, och jag är en av dem, är på något sätt tokiga. Förslaget har lagts fram för att valdeltagandet blir lägre och lägre. I den tidsanda som råder har vi ett intresse av att göra den europeisk politiken mer personlig, och den europeiska personlighet som är mest politiskt synlig är och kommer mer och mer att bli kommissionens ordförande. Och om denna uppgift inte underställdes en demokratisk process, tror jag att det skulle bli förödande för demokratin.

Nassauer
Fru ordförande! Jag anknyter med nöje till min kollega Bourlanges anförande. Jag vill säga att det i Europeiska unionen i kontrast till den minimalistiska reformansatsen finns växande förväntningar på unionen hos medborgarna. Alltmer uppfattas Europa som ett enhetligt område. De inre gränserna har försvunnit och då väntar sig medborgarna också ett mått av inre säkerhet, skydd mot organiserad brottslighet och illegal invandring, som kan jämföras med förhållandena i nationalstaterna.
Sedan länge betraktar vi Europa som ett framgångsrikt och enhetligt ekonomiskt område, men hittills saknas en motsvarighet på det rättsliga området som reglerar och skyddar verksamheten på ett sätt som är rättvist i social mening. För det är ditåt som medborgarnas förväntningar riktar sig. Vi ser utvidgningen österut som en mäktig historisk möjlighet att ge Europa en ny ordning. Vi bör dock betänka att det som förväntas är att våra standarder inom säkerheten, rätten och demokratin överförs till kandidatländerna och inte att de östliga maffialigornas verksamhetsområde blir större.
Amsterdamfördraget är säkert ett stort framsteg, men det innebär även att Europeiska unionen tar på sig en stor mängd arbete. En gång för alla måste vi erkänna att fördraget inte bara har inneburit utvidgade rättigheter för parlamentet utan också en kännbar brist på demokratisk legitimation. I fördraget överförs faktiskt viktiga inrikespolitiska områden på gemenskapen. De undandras därmed de nationella parlamentens direkta lagstiftningsansvar, och det endast på indirekt demokratisk väg legitimerade ministerrådet får överta ansvaret, och Europaparlamentet får inte någon nämnvärd medbestämmanderätt. Detta är ett demokratiskt underskott som måste åtgärdas.
I det nya fördraget förfogar kommissionen över en utvidgad initiativrätt och efter fem år t.o.m. över ett initiativmonopol. Den måste därför vara medveten om att detta monopol används till nytta för alla och inte bara för några få. Exempelvis får det temporära skyddet för flyktingar inte utan vidare innebära att fler familjer återförenas; det måste också innefatta en rättvis fördelning av de bördor som då uppkommer. Ett frihetens, säkerhetens och rättens välde behöver mer solidaritet under frihet och mer trygghet för medborgarna. Det är en sak som inte får stranda på att man hävdar den nationella suveräniteten.
(Applåder)

Schäfer
Fru ordförande, kära kolleger! Tanken på Europas framtid ger upphov till stora frågor som inte får besvaras med småaktiga svar. I dagens debatt talar vi om de egentliga problemen och bör inte ägna oss åt skenfäktningar. Förberedandet av EU inför det 21 århundradet innebär, att fullfölja den påbörjade integrationsprocessen med institutionella reformer, att inte bara nöja sig med det som uppnåtts och att vägra medverka till åternationalisering. Problemet med subsidiaritetsdebatten ligger i att Maastricht- och Amsterdamfördragen har förskjutit maktbalansen i EU till fördel för en större del gemenskapspolitik, samtidigt som detta faktum ännu inte motsvaras av den politik som förs i medlemsstaterna. De flesta inrikespolitiska frågorna är numera europeiska frågor, som måste lösas i samarbete med EU. Det är framför allt regeringarna som helt öppet bör säga till sina medborgare: Ja, vi vill och måste besluta gemensamt på europeisk nivå, eftersom det är bra för vårt land och eftersom vårt land inte längre ensamt kan lösa de tunga frågorna.
Den euroskepsis som råder hos delar av Europas befolkning är ett resultat av att vissa handlar enligt mottot: Om solen skiner på morgonen, så är det vårt lands förtjänst - men när det är moddigt och snöigt så är det EG: s fel! Det här handlar om att hävda Europa! Globalisering och växande internationell arbetsdelning kan bara utformas och styras av en gemenskap med kraftfulla instrument till sitt förfogande. På många områden behöver vi åter mer politik - under 80- och 90-talen trodde man för mycket på avreglering och rena marknadslösningar. Den europeiska modellen är ändå också en statlig modell. Införandet av euron var en milstolpe, och en gemensam sysselsättningspolitik måste bli nästa. Jag önskar den österrikiska ledningen lycka till på vägen och hälsar som vi brukar göra hemma i Ruhrområdet med ett hjärtligt " Glück auf" !

Randzio-Plath
Fru ordförande! Med den monetära unionen kommer Europa att förändras. Den monetära unionen kommer att utgöra en styrande politisk ram för den inre europeiska finansmarknaden, och dessutom kommer den att bana väg för en politisk union. Och utan den klarar Europeiska unionen hur som helst inte att realisera Agenda 2000 och östutvidgningen. Vi behöver dock också vidareutveckla gemenskapsandan. Den tyske författaren Peter Schneiders förhoppning om drömkvinnan Europa kommer ständigt på skam genom att dynamiken på den inre marknaden som fungerar väl, tack vare den gemensamma valutan inte har fått någon motsvarighet på andra politiska områden. Om samhället inte skall ta skada måste varje marknad ha sin egen politiska ram. Och pengarna är faktiskt till för människornas skull. Mot bakgrund av detta innebär Europeiska unionen med den monetära unionen faktiskt en historisk möjlighet att framgångsrikt bemästra följderna av globaliseringen.
Eurons särskilda betydelse för den europeiska och internationella monetära stabiliteten understryks, å ena sidan av kriserna i Ryssland och andra av världens regioner och, å andra sidan den positiva utvecklingen av prisstabiliteten. Euro-området står som en fast och lysande fyr på valuta- och finansturbulensernas vilda hav. Vi i unionen får dock inte luta oss tillbaka, vi måste i stället eftersträva social stabilitet vid sidan av den monetära. Det är inte bara marknaderna, utan även människorna som behöver få förtroende för detta Europa. Av den anledningen gäller det nu att utforma och samordna den monetära unionen i ekonomiskt, sysselsättningspolitiskt och socialpolitiskt avseende. Här vädjar jag till rådet och också till kommissionen att äntligen ta in parlamentet i samordningen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken och att äntligen besluta om det interinstitutionella avtalet med oss. Då kan vi börja verka för dessa viktiga framsteg som vi behöver i unionen. Parlamentet anordnade den demokratiska dialogen med Europeiska centralbanken och den första monetära dialogen har redan ägt rum. Nu måste detta följas av framsteg på politisk och internationell nivå. Också där, och inte bara när det gäller centralbankens område, måste Europeiska unionen med euro-området i spetsen tala med en röst och råd och kommission involveras.
Vi behöver vidta åtgärder mot dumpning på skatte- och miljöområdet och på det sociala området. Vi måste också göra något mot förekomsten av skatteparadis och för en minimibeskattning av företagen. Euron kommer att utveckla en egen dynamik och få genomslag såväl på marknaderna som hos befolkningen. Vidare behöver vi en rad åtgärder för den reala ekonomin, så att euro-området från den 1 januari 1999 kan bidra till att nå ständiga förbättringar i unionen.

Azzolini
Herrar ordförande, kära kolleger! Jag delar till största delen de synpunkter som har framförts av dem som har talat före mig i denna debatt. Men jag vill ändå stryka under att 1998 verkligen har utgjort en milstolpe i Europeiska unionens historia. Vi har under året fått se den gemensamma valutan förverkligad, ett avgörande steg när det gäller en närmare integration av våra olika länder, vilket går utöver det redan stora värde som det ligger i själva valutan. För detta skall vi naturligtvis rikta ett tack till ordföranden Santer för att, tillsammans med kommissionär de Silguy, ha respekterat de bindande tidsgränserna i Maastrichtfördraget. Ett ytterligare tack till regeringarna för att de har haft förmågan att uppge en del av den egna suveräniteten i syfte att uppnå ett viktigt gemensamt historiskt mål och däribland framför allt den regering som leddes av kansler Kohl, som visserligen efter sexton år har lämnat över ledningen av landet, men som har blivit en del av unionens historia.
Slutligen vill jag rikta ett tack till unionens medborgare som i vissa länder behövt göra tunga uppoffringar för att länderna skulle kunna uppfylla konvergenskriterierna. Denna framgång får emellertid inte skymma det faktum att unionen måste stå på stadigare ben för att kunna spela en viktigare och mer avgörande roll. Detta är de berömda pelare som vi, herr ordförande, fortfarande inte kan se som bärare av den institutionella struktur som kan göra att unionen blir en politisk realitet och inte bara en ekonomisk realitet, på global nivå. Det allvarliga problemet med arbetslösheten, bristen på en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och bristen på reformer när det gäller våra institutioner utgör, enligt min mening, de stora utmaningar som återstår för oss att möta.
Detta är alltså de åtaganden som vi måste prioritera på unionens agenda, även därför att de utgör en skuld i förhållande till våra medborgare och i förhållande till tredje land. I det sammanhanget vill jag påpeka att jag fortfarande anser att unionens engagemang i Medelhavsområdet är otillräckligt och påminna om att de internationella relationerna inte enbart får stimuleras av handelsintressen. Det finns faktiskt välgrundade skäl som bygger på sociala, etniska, kulturella och strategiska faktorer som bör omsättas i en klokare politik med målet att lösa de problem som alltför länge varit utmärkande för Medelhavet.
Fru ordförande, låt mig bara ta ett par sekunder till för att hinna uttrycka min tillfredsställelse över tillkomsten av ett parlamentariskt Medelhavsforum och över att Malta nu är med i den europeiska integrationsprocessen, en integration som jag skulle vilja att Malta blev delaktig i snarast möjligt för att återhämta den tid som gått förlorad och som inte tidigare kunnat återhämtas.

Cunha
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Denna debatt präglas av diskussionen om Agenda 2000, av de fortsatta höga arbetslöshetsnivåerna och av början på oroande signaler om en konjunkturnedgång.
Angående Agenda 2000 är det viktigt att understryka att den bara är meningsfull om den bidrar till att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen i Europeiska unionen. De förslag vi har på bordet får oss att frukta att vi är på väg åt motsatt håll. Den gemensamma jordbrukspolitiken måste åter bli balanserad för att kunna ge rättvisa svar på alla europeiska jordbrukssystem, speciellt de mest avlägsna och minst gynnade, vilka är de som hotas mest av världshandelsorganisationen. Om den inte blir det löper vi risken att genomföra en reform för de mest effektiva jordbrukarna och äventyra den europeiska jordbruksmodellen.
Finansieringen av utvidgningen österut får inte ske på bekostnad av strukturfonderna, det vill säga, av de fattigaste regionerna och medborgarna i unionen. De föreliggande förslagen lugnar oss inte heller i denna fråga. Förslaget om finansiering som nyligen har lagts fram av kommissionen går i riktning mot en åternationalisering av gemenskapspolitiken, vilket tycks visa en minimalistisk hållning gentemot den förstärkning och fördjupning som var nödvändig.
Beträffande arbetslöshetsproblemet, måste vi säga att vi ännu inte har sett något påtagligt och betydelsefullt som kan vända denna dramatiska situation. Tvekan som har funnits mellan de keynesianska och de monetaristiska lösningarna, måste övervinnas och vi måste finna en policy mix som kan hjälpa till att övervinna krisen.
Slutligen, konjunkturnedgången. I motsats till den förra nedgången har denna ännu inte drabbat Europeiska unionen lika dramatiskt som våra konkurrenter. Osäkerheten i bedömningen av situationen gör det dock tillrådligt för unionen att vara dubbelt uppmärksam, så att vi inte överraskas. Det är också rekommendabelt att regeringarna i medlemsstaterna, som i mitt eget land, låter bli att i tala om den aktuella ekonomiska situationen i ett rosenrött skimmer. På grund av allt detta hoppas vi mycket på det österrikiska ordförandeskapet och toppmötet mellan stats- och regeringscheferna nästa vecka.

Ordföranden
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Omröstning
Ordföranden
Det kommer att bli en kort omröstningsperiod. På grund av den stora anhopningen av ansökningar från de politiska grupperna om separata omröstningar beträffande resolutionen om det extrainkallade toppmötet har vi tvingats skjuta upp omröstningen om detta ämne till i morgon. Och detta bör stämma de politiska grupperna till eftertanke, för att jag anser att vi kanske måste fastställa en kortare tidsfrist för ansökningar om separata omröstningar.

Falconer
Herr ordförande! Ni noterar naturligtvis att jag befinner mig i kammaren. Jag riktar mig till er, eftersom jag vet att frågan betyder mycket för er. Det handlar om kommunikation. I torsdags skickade jag ett elektroniskt brev från parlamentets nya dator i Bryssel till mitt kontor. Efter att ha talat med ett antal av våra tjänstemän, anlände det elektroniska brevet till sist till mitt kontor i dag. Jag tycker inte att det är ett bra exempel på att det skett framsteg inom unionen om det tar nästan fem dagar för ett e-brev att komma fram till mitt valkretskontor om det skickas från Bryssel. Jag har förstått att felet ligger hos den server som parlamentet använder för detta ändamål.
Eftersom vice ordförande Haarder redan håller på med dessa frågor, så kanske han kunde undersöka detta och upplysa oss om vi får valuta för pengarna, och om det har förts fram andra liknande klagomål.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen och Sindal
Detta förslag är en del av EU: s samlade politik inom området för luftföroreningar. Det behandlar stationära anläggningar som släpper ut organiska lösningsmedel. Huvuddelen av förslaget tar upp luftföroreningar och följderna för folkhälsan. De aspekter som kan ha samband med arbetsplatsens inre miljö, arbetsmiljön, tas emellertid inte upp. De danska socialdemokraterna har därför stött utskottets ändringsförslag om möjliga effekter på människors hälsa i allmänhet och den arbetsplatsrelaterade exponeringen i synnerhet.

Lindqvist
Jag stöder betänkandet. Hårdare krav i fråga om organiska lösningsmedel är nödvändigt främst inom de tunga användningsområdena rengöring, lösnings- och konserveringsmedel.
Jag stöder betänkandet under förutsättning att enskilda medlemsstater skall ha rätt att behålla och införa hårdare regler, dvs. under förutsättning att ändringsförslag 6 går igenom. Försiktighetsprincipen, dvs. att inte använda kemiska medel om det kan antas vara förenat med minsta miljö- och hälsorisk, samt substitutionsprincipen, dvs. att använda mindre farliga ämnen om sådana finns, bör gälla.

Rovsing
Erfarenheter från hälsovårdsmyndigheter i alla länder har visat att flyktiga organiska föreningar i sig själva är skadliga för folkhälsan. Dessa föreningar bidrar dessutom till skapande av ozon, som också ger upphov till hälsoproblem. En minskning av dessa ämnen är därför ett mycket väsentligt initiativ i samband med förebyggande av en lång rad sjukdomar, särskilt i luftvägarna. Parlamentet har på ett mycket positivt sätt bidragit till förbättringen av detta förslag på en rad punkter under dess första behandling. Det gäller särskilt kravet på att det också tas hänsyn till organiska lösningsmedel i samband med målning. Det är glädjande att rådets gemensamma ståndpunkt uppfyller de viktigaste kraven från den första behandlingen i parlamentet.
Betänkande av Lange (A4-0364/98)

Fitzsimons
Förslaget till ett direktiv för minskning av utsläpp från tunga fordon är del av en övergripande gemenskapsstrategi och följer på direktiven för minskning av utsläpp från personbilar och lätta lastbilar, som nyligen antogs av parlamentet och rådet genom förlikningsförfarandet.
Denna nya lagstiftning är en framgång när det gäller att få renare luft i Europa. Den nya gruppen av antagna förslag sträcker sig mycket längre än originaltexten som ingår i Europeiska kommissionens rekommendationer, och kommer utan tvekan att garantera att nya personbilar och lätta lastbilar kommer att släppa ut mindre skadliga avgaser i framtiden än vad som är fallet i dag. Europaparlamentet har också lyckats att få igenom bättre drivmedelskvaliteter i detta nya reviderade dokument.
Drivmedel med låg svavelhalt är ett integrerat element i dessa grupper av förslag genom vilka man försöker att minska mängden utsläpp från dieselmotorer.
Svavelinnehållet i drivmedlen kommer att minskas avsevärt, och detta nya drivmedel kommer att vara lätt att anpassa till den nya tekniken för utsläppsminskning och avgasreningssystem för lätta lastbilar.
Vi måste komma ihåg att det vid Kyotokonferensen fastställdes en strikt, global tidtabell för minskning av utsläpp av koldioxid och besläktade skadliga ämnen för att hjälpa till med att utjämna effekterna rörande förbrukningen av ozonskiktet och klimatförändringar.
Den lagstiftning som ligger framför oss i dag är en faktisk del av det reformprogram som håller på att genomföras av Europeiska unionen i avsikt att följa de riktlinjer som fastställdes av deltagarna vid Kyotokonferensen.
Koldioxidutsläppen från tunga lastbilar utgör en allt större procentuell andel av de totala vägtrafikutsläppen. Dessa fordon måste därför så snart som möjligt omfattas av gemenskapsstrategin för minskning av koldioxidutsläpp.
Dessutom måste man föra fram skatteincitament för att se till att lätta lastbilar följer de nya kraven och att äldre fordon byggs om, så att de stränga tidsfristerna enligt denna nya lagstiftning respekteras.

Lindqvist
Betänkandet om hårdare regler för utsläpp från dieselfordon är välkommet. Det kompletterar de tidigare beslut som fattats i parlamentet om minskade utsläpp från och bättre kvalitet på drivmedel m.m. för personbilar och lätta lastbilar.
Betänkandet är i huvudsak bra, och jag har röstat ja till det. Jag har röstat ja till ändringsförslag 26 från Hautala som syftar till ytterligare sänkning av utsläppsnivåerna med nytt avstämningsår år 2005. Det har visat sig tidigare, t.ex. i samband med diskussionen om tidpunkt för införande av katalytisk rening, att om bilindustrin får ett beslut och ett datum när det skall vara infört, så klarar man också det.
Betänkande av Spaak (A4-0357/98)

Berthu
I betänkandet av Spaak om unionens framsteg 1997 framställs ett krav, om att man i större utsträckning skall försöka använda sig av gemenskapsmetoden och expertkommittéer, när de europeiska fördragen skall anpassas inför utvidgningen. Man kräver att kommissionen, som därmed verkar hänföras till experterna, skall utarbeta ett första reformprojekt före årets slut. För medlemmarna i min grupp verkar metoden med expertkommittéer mycket diskutabel. I allmänhet används den i första hand för att försöka ställa medborgarna inför fullbordat faktum, i sanningens namn ovanifrån. För övrigt förstår jag inte varför den idén inte finns med i resolutionen De Giovanni om unionens framtid. Det är kanske så att ordförande De Giovanni hyser tvivel, han också.
När det gäller Europaparlamentet, har det ingen legitim roll för att vara medbeslutande i den typen av revideringar - i de sammanhangen skulle det som vanligt bara stödja de mest federalistiska påtryckargrupperna. Nej tvärtom, denna fråga är en fråga för nationerna. De nationella parlamenten bör lägga fram förslag och avge ett yttrande inför det definitiva mötet i rådet, i enlighet med varje lands egna bestämmelser och genom att i en omröstning ge ett uttryckligt förhandlingsmandat till sin regering. Vidare bör kommissionen endast ha en verkställande roll i den här frågan, och inte någon initiativmakt. Men eftersom den nuvarande kommissionen verkar ha förberett reformförslag inför Amsterdamfördragets definitiva ratificering, borde den offentliggöra dessa förslag; så att åtminstone fransmännen, som nu skall diskutera ratificeringen av fördraget, blir informerade om dess verkliga ändamål, på det sätt som de tolkas i Bryssel.

Andersson, Hulthén, Lööw och Sandberg-Fries
Vi är inte beredda att göra avsteg från de principer för förstärkt samarbete som beskrivs i Amsterdamfördraget. Därför kan vi inte stödja innehållet i punkt 11.
Vi anser inte heller att samordningen av försvarspolitiken skall ske på annat sätt än vad som uttrycks i Amsterdamfördraget. Vi menar att unionen i första hand skall samordna fredsbevarande insatser med anlitande av VEU. Nato-medlemskap utgör inget hinder för att Europeiska unionen skall kunna agera självständigt på detta område. Inte heller vissa medlemsstaters militära alliansfrihet utgör något hinder. Vi kan därför inte stödja innehållet i punkt 20, strecksats 4.

Bébéar
Det har redan gått några månader sedan vi inledde anslutningsförhandlingarna. I framtiden skall vi alltså organisera oss med omkring 13 nya medlemsstater. Därför blir det för var dag mer och mer nödvändigt att noggrant fastställa regler för hur den nya jämvikten skall garanteras.
Den mest allvarliga risken är enligt min mening att beslutsorganen splittras samt att Europeiska unionens beslut och dess gemensamma politikområden urvattnas.
Det är skälet till att jag delar de synpunkter som framförs i betänkandet Spaak, särskilt när det gäller kravet på att snarast utforma en institutionell reform för Europeiska unionen, före nästa utvidgning.
Vi bör alltså fastställa en strikt tidsplan för att reparera de negativa intryck som medborgarna fick efter regeringskonferensen. Detta bör för övrigt få oss att ställa frågan om vem som är mest lämplig att leda en sådan typ av förhandling: medlemsstaterna tillsammans eller ett demokratiskt organ som väljs på europeisk nivå?
Förhandlingarna, på det sätt de hittills har förts, har visat att de inte kan nå det fastställda målet. Vi måste nu få se konkreta framsteg, annars kommer inga förberedelser att kunna intensifieras.
Anslutningsförhandlingarna och den institutionella reformen måste inledas samtidigt. Om vi på minsta sätt kör fast i regeringskonferensens misslyckande, kommer de redan inledda förhandlingarna att dömas ut och alla insatser från kandidaternas sida att stanna upp.
Jag kommer alltså att rösta för betänkandet Spaak, men vill samtidigt betona betydelsen av att vi strävar efter en institutionell jämvikt.

Blak, Iversen och Kirsten Jensen
De danska socialdemokraterna har i dag underlåtit att rösta för betänkandet av Spaak. På enskilda områden stöder vi inte de önskemål som läggs fram. Vi tycker att Amsterdamfördraget är bra, och vi vill se hur det fungerar i praktiken. Institutionella reformer skall inte stoppa utvidgningsprocessen.

Gallagher
I detta betänkande som ligger på våra bord i dag säger föredraganden, Spaak, att hon vill se institutionella reformer innan det sker någon möjlig utvidgning av Europeiska unionen. Vi känner till att förhandlingarna mellan Europeiska unionen och de sex eventuella framtida medlemmarna från Öst- och Centraleuropa som förväntas inträda i Europeiska unionen i början av nästa århundrade skall påbörjas i november 1999. Europeiska kommissionens ordförande, Jacques Santer, har redan gått ut och meddelat att det kommer att hållas ytterligare en regeringskonferens för att reformera de befintliga europeiska fördragen, och sålunda säkerställa att utvidgningsprocessen kan ske på ett strukturerat sätt. Vad han först och främst menar är att beslutsförfarandena inom institutionerna måste ändras om Europeiska unionen skall kunna fungera effektivt när Polen, Tjeckiska republiken, Ungern, Slovenien, Estland och Cypern inträder i EU.
Jag instämmer helt i den allmänna principen att beslutsfattandet inom Europeiska unionen måste reformeras, men en sådan reform måste ske på ett balanserat och öppet sätt. I och med Europeiska enhetsakten infördes förvisso samarbetsförfarandet och i och med Amsterdamfördraget har medbeslutandeförfarandet utvidgats och därmed gett Europaparlamentet större maktbefogenheter inom många politiska, ekonomiska och sociala områden. Jag stöder en fortsättning av denna process.
Det har emellertid föreslagits i betänkanden från Europaparlamentet under tidigare år att Europeiska kommissionens storlek borde minska. Jag kommer ihåg Bourlanges-betänkandet före 1996 års regeringskonferens, i vilket föreslogs att Europeiska kommissionen borde minskas till bara tio ledamöter. Som en konsekvens av diskussionerna i samband med Amsterdamfördraget, har man kommit överens om att Europeiska unionens fem största medlemsstater skall förlora en av sina två kandidater till Europeiska kommissionen när nästa runda av utvidgningsförhandlingarna sker.
Jag menar att detta är mycket viktigt, i synnerhet ur mindre medlemsstaters perspektiv, som Irland, som inser betydelsen av att ha kvar en kandidat till Europeiska kommissionen. Sedan 1973 har irländska kommissionärer innehaft så breda och viktiga portföljer som direktoratet för sociala frågor, direktoratet för jordbruksfrågor, konkurrensdirektoratet och transportdirektoratet, och det skulle vara mycket orättvist om Irland skulle förlora sin rätt att utse en kommissionsledamot i framtiden. Vad jag säger här och som skall tas till protokollet, är att varje framtida regeringskonferens måste se till att de mindre medlemsstaterna får behålla sin rätt att utse en kandidat till Europeiska kommissionen.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen och Sjöstedt (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Krarup och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (DA) 1997 var året när bl.a. Amsterdamfördraget undertecknades, och när över 50 000 människor protesterade mot EU i Amsterdam, medan förhandlarna - bakom stängda dörrar - ansåg att de tillvaratog medborgarnas intressen. Vi menar att 1997 innebar försämringar och inte framsteg inom de områden som betänkandet behandlar, det vill säga Amsterdamfördraget, euron, GUSP samt rättsliga och inrikes frågor för att bara nämna några, och vi kan därför inte på något sätt stödja Spaaks betänkande.
Amsterdamfördraget är, som redan nämnts, inte ett projekt för medborgarna, lika litet som EMU är det. Under 1997 fanns ett utbrett motstånd mot euron, ett motstånd som fortfarande frodas i slutet av 1998, bara några få månader före införandet av valutan. Lagstiftningsmakten skall flyttas tillbaka till de nationella parlamenten och inte överflyttas till någon EG-domstol som i många avseenden är mer lagstiftande än dömande. Vi protesterar emot att man vill genomföra vissa bestämmelser i Amsterdamfördraget innan det är ratificerat. Vi menar att detta är ett uttryck för bristande respekt för parlamenten, och därmed för medborgarna i de länder där fördraget inte är ratificerat. Hur kan Europaparlamentet hävda att det företräder de " europeiska" folken när man inte respekterar deras demokratiska processer?

Palm, Theorin och Wibe
Vi anser att EU-samarbetet skall ske på mellanstatlig nivå och kan inte stödja betänkandets uttalade förespråkande av en utveckling mot ett " Europas Förenta stater" .
Betänkandet kräver en utökning av beslut fattade med kvalificerad majoritet i ministerrådet och ökat inflytande för Europaparlamentet, vilket leder till otydlighet om vem som är ansvarig för politiskt fattade beslut i vart och ett av EU: s medlemsländer.
Också när det gäller den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken går betänkandet längre än vad Amsterdamfördraget föreskriver. Vi ställer oss bakom samarbete enligt Petersburgsuppgifterna som fredsbevarande, konfliktlösande och humanitära insatser men inte ett gemensamt militärt försvar, och inte heller inrättandet av gemensamma civila och militära interventionskårer.

Souchet
Det tunna betänkande som vi behandlar, och dess begränsade innehåll, får en att undra över nyttan med ett förfarande som består i att vårt parlament skall yttra sig i plenum om unionens " framsteg" , sex månader efter det att rådets rapport har offentliggjorts, en rapport som är lika tunn och som avser föregående budgetår.
Denna sammanfattning av " Europeiska unionens framsteg" 1997 innehåller naturligtvis ett kapitel om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Där kan man givetvis finna det rituella beklagandet över GUSPS: s inneboende maktlöshet samt recepten för att bota den: utrikespolitikens viagra skulle vara de framtida institutionella reformerna och " att bestämmelserna i Amsterdamfördraget genomförs i förtid (sic)" . Betyder detta att folkens ratificering av fördraget som undertecknades i Amsterdam skulle vara överflödig? Ja, Santer sade faktiskt i förmiddags att Europeiska rådet i Wien skall yttra sig om utnämningen av en hög representant för GUSP, dvs. innan våra folk har yttrat sig som det fördrag som inrättar denna funktion. Är det därmed Europeiska unionens avsikt att inrätta en ny rättslig kategori, nämligen, för att parafrasera Hayek, " ett legitimt föregripande av ett icke-ratificerat fördrag" , utan någon som helst form av folkligt godkännande?
Detta måste sägas klart och tydligt: sådana tendenser kommer att ge upphov till en situation där rättsstaten upphör att fungera. Som en sista utväg " kräver" betänkandet Spaak, till sist, " en starkare politisk vilja från medlemsstaterna" ... Släpp ned ridån. Nej, inte ännu. För att fullborda verket återstår det att " inrätta civila och militära interventionskårer på EU-nivå" (men det är inte plenums vilja), samt att inrätta (och det är däremot plenums vilja) " samt diplomatiska EU-representationer i tredje land där medlemsstaterna företräds av färre än fyra beskickningar" . Den andelen har Spaak fastställt. Vem är det som kan förse debatten med ett sådant repetitivt, fingerat och orealistiskt frasmakeri?
För diplomati är inte en aritmetik. De som, med en avväpnande enkelhet, har påstått att Europeiska unionen skulle kunna överträffa nationernas diplomatiska kapacitet, enbart genom sin storlek och den ytterligare tyngd som medlemmarna ger den, de har misstagit sig. Skälet till att Europeiska unionen inte är närvarande på den internationella scenen, det är helt enkelt att den inte har någon politisk existens, och det ligger i dess natur.
Man får alltså inte begära något av GUSP som det inte kan ge. Man får inte överskatta dess möjligheter. Just nu kan den bara vara, och utan tvekan under en lång tid framöver, ett blygsamt komplement till de nationella diplomatkårernas verksamhet. Om man försöker få GUSP att överskrida den rollen och göra den till en tvingande mekanism, då kommer den att styras av självcensurens tråkiga reflexer, och förvandlas till ett system som bara skrämmer oss och som leder till ömsesidig neutralisering, självblockering, förlamning av initiativkraft och entusiasm och ett självtillräckligt snack som medverkar till frånvaron av politisk vilja. En sådan utrikespolitik kommer att avskräcka de som skulle kunna göra goda insatser i dess namn. Vi måste alltså se upp för att GUSP endast kommer att tillhandahålla ett slags klister som utplånar staternas vacklande viljor. Då skulle staterna bara sträva efter att göra sig av med de plikter som är förknippade med suveräniteten, att ge efter för den gemensamma maktlöshetens och oansvarighetens lockelser, att förlita sig på att andra skall vara måna om att bevara deras egna intressen. Det kommer inte att skapa en gemensam utrikespolitik.
Europeiska unionen tiger på den internationella scenen, men däremot är staterna mer närvarande än någonsin. De är levande enheter, de enda realiteter som det diplomatiska spelet erkänner som faktiska aktörer, eftersom de ger uttryck för diplomatins vitala frågor. Vad säger oss de senaste kriserna? Jo, att när Europa inte närvarar med sina stora diplomatiska nationella aktörer, då är det överhuvudtaget inte närvarande. I det avseendet är den andra krisen i Irak mycket betecknande, där Europa, till skillnad från den första krisen, spelade en egen viktig roll för att förhindra en överhängande konflikt. Det var de två nationalstater i Europa som har varit med längst i den flera hundra år gamla diplomatin, Frankrike och Storbritannien, som agerade i enlighet med sina traditioner och nationella intressen. Dessa intressen skiljde sig för övrigt åt, men sammantagna ansågs de stå över plikten att acceptera en utplåning inom gemenskapens ramar, vilket med rätta betonades av Christophe Réveillard, och de svarade för att Europa verkligen närvarade och spelade en påtaglig och viktig roll i hanteringen av krisen. Och totalt sett blev resultatet inte så illa för världssamfundet.
Det är helt ologiskt att envist arbeta för att beröva medlemsstaterna deras suveränitet och samtidigt beklaga Europas diplomatiska svaghet. Det ena medför det andra. Starka, motiverade och aktiva diplomatkårer är uttryck för ett oberoende som förkroppsligar ett folks vilja till existens och sammanhållning, folk som är måna om att bevara en egen identitet, att främja sina egna intressen och att medverka till en internationell jämvikt. Att förneka nationernas vilja till oberoende genom ett förfarande med majoritetsomröstningar är mer riskfyllt inom utrikespolitiken än inom vilket annat område som helst.
De europeiska staterna är hårt åtgångna av den ekonomiska, finansiella och kulturella globaliseringen, de får se stora stycken av suveräniteten skäras bort och tvingas lyda under en stympande ekonomisk och monetär integration, dessa stater har knappast något annat område än utrikespolitiken för att utöva sin frihet. Åtminstone en del av dem skulle inte acceptera att förvägras viljan till oberoende, som på ett privilegierat sätt förkroppsligas av deras diplomatiska initiativ. Och genom att försöka ta den viljan ifrån dem, skulle Europa beröva sig själv alla möjligheter till en oberoende yttre verksamhet. För att utforma och leda europeiska insatser på det utrikespolitiska området, finns det just nu inget annat alternativ än att stödja sig på de nationella demokratierna. Ju mer man envisas med att beröva dem deras vitalitet, desto mer försvagar man de grundvalar som möjliggör gemensamma åtgärder.
Detta är de verkliga frågor som borde ha tagits upp i betänkandet Spaak, när det gäller GUSP. Men vi misstog oss. Under de här omständigheterna kan ingen förvånas över att vår grupp har avslagit detta betänkande.

Spiers
Labourpartiet i Europaparlamentet (EPLP) stödde Spaak-betänkandet, men med betydande reservationer.
Vi stödde inte punkt 8, som uppmanar till en utökning av de beslut som föregås av omröstningar med kvalificerad majoritet, förutom då det gäller konstitutionella frågor.
EPLP reser också vissa frågetecken när det gäller punkterna om GUSP i Spaaks betänkande. Vi stödde ändringsförslag 1-3 av Gary Titley, på den socialistiska gruppens vägnar.
Parlamentets förkastande av ändringsförslag 2 var överraskande. Detta klargjorde med all tydlighet att varje misslyckande under EU: s initiativ för att lösa krisen i Kosovo i högre grad var ett resultat av avsaknad av politisk vilja än av institutionella överväganden. Punkt 20, som antogs av parlamentet, antyder att Europeiska unionen är medlem av Nato. Det är den inte.

Theonas
Europeiska unionens framtid är av direkt betydelse för medlemsstaternas medborgare men också för Europas medborgare över huvud taget. I synnerhet för dem som först och främst drabbas av EU: s antifolkliga, arbetarfientliga nyliberala politik. Miljoner arbetslösa, miljoner fattiga, kvinnor och unga, hundratals miljoner arbetstagare, som EU går till angrepp mot i syfte att rasera deras grundläggande elementära rättigheter.
Trots sin mångomtalade socialdemokratiska majoritet håller Europeiska rådet fast vid sin monetaristiska nyliberala inställning och bedriver samma politik som sina föregångare. En huvuduppgift också för detta Europeiska råd kommer att vara att fullborda den gemensamma inre marknaden och den Ekonomiska och monetära unionen, att konsekvent tillämpa stabilitetspakten och att hålla fast vid formuleringarna i Maastrichtavtalet. Dvs. att fullfölja attacken mot de breda lagrens inkomster, den sociala tryggheten och arbetstagarnas rättigheter.
De ledande inom EU har inte låtit sig påverkas av de folkliga reaktionerna och protesterna. De har inte dragit de riktiga slutsatserna av krisen inom världsekonomin, som har fått särskilt svåra följder i en rad länder som i Ryssland, i Sydostasien och i Latinamerika, utan de försöker skydda monopolen och storföretagen såväl mot den inre fienden, dvs. folkrörelserna och arbetstagarna, som mot deras internationella konkurrenter, men också mot medlemsstaterna själva, som i egenskap av suveräna stater skulle kunna sätta stopp för EU-ledningens politik.
De viktiga frågorna för Europeiska rådet kommer därför att vara de som gäller den inrikespolitiska säkerheten, det införlivande av Schengenavtalet som beslutats i Amsterdamfördraget, stärkandet av det polisiära Europasamarbetet och av GUSP samt genomförandet av nödvändiga institutionella förändringar. Dessa förändringar innebär att man tar hänsyn till det politiska landskapets växlingar, att man avskaffar vetorätten och kravet på enhällighet och att principen om majoritetsbeslut skall gälla generellt.
Genom EU-utvidgningen och det politiska programmet i Agenda 2000 försöker man slå två flugor i en smäll. Å ena sidan vill man erövra nya marknader för det europeiska kapitalet och minska " kostnaderna" för unionen genom en drastisk minskning av de mest utvecklade ländernas inbetalningar till EU. Man vill minska EU: s helt otillräckliga anslag till utvecklingsarbete och jordbruk, och man vill föra över ansvaret för den ekonomiska politiken till medlemsstaterna. Detta kommer, i kombination med den påbjudna budgetdisciplinen, att medföra en begränsning av utgifterna för t.ex. utbildning, hälso- och sjukvård och socialpolitik, samtidigt som de stora monopolföretagen får ökade resurser.
Å andra sidan försöker man beröva folkrörelserna och medlemsstaterna möjligheten att göra motstånd, både på det nationella och på det internationella planet. Samtidigt verkar man för nya antifolkliga internationella avtal, såsom det Multilaterala avtalet om investeringar, vilket vill göra de utländska investeringarna självständiga gentemot statsmakten och befäster " investerarnas" intressen på bekostnad av arbetarrörelsens krav.
Offren för dessa strävanden kommer att vara folken i de stater som ansluter sig till EU. En nödvändig förutsättning för medlemskap är nämligen att regeringarna i dessa stater accepterar gemenskapens så kallade " acquis" , dvs. EU: s institutionella och rättsliga regelverk.
Det är helt nödvändigt att arbetstagarna såväl i unionens medlemsstater som i ansökarländerna gör motstånd mot denna politik. Arbetstagarnas kamp kommer att bli svaret på monopolens politik, och den kommer att bana väg för ett annat Europa, ett verkligt Framtidseuropa, som tjänar människornas och inte kapitalets intressen.

Konrad
Herr ordförande, ärade damer och herrar, kära kolleger! Jag anmäler mig härmed som föredragande om inlandssjöfarten och vill i samband med det säga följande. Det har uppenbart skett en ändring i parlamentets pressrapportering. Ett exempel på det är att det över huvud taget inte gavs någon rapportering på tyska om inlandssjöfartsrapporteringen i presstjänstens version från måndagseftermiddagen. Det har redan lett till protester från tyskspråkiga journalister här i parlamentet. Jag vill instämma i och offentliggöra denna protest för de tyskspråkiga ledamöternas räkning. Uppenbart har man genom generalsekreterare Priestley på eget initiativ genomfört förändringar som inte kan accepteras utan vidare. Det är i parlamentet som vi bestämmer hur rapporteringen skall ske! Jag riktar en engagerad begäran till presidiet att se till att detta snarast möjligt ändras och inte förekommer mer.

Ordföranden
Herr Konrad! Jag har mycket noga noterat era påpekanden, och vi skall naturligtvis undersöka saken och se efter vad som måste göras för att sådana problem som ni nämnde inte skall uppstå i framtiden.

Schwaiger
Herr ordförande, jag instämmer i Konrads uttalanden. Jag har också gjort samma erfarenhet. Den tyska pressinformationen omfattar budgeten, föredraganden och de yttre ekonomiska förbindelserna. Inte heller här finns det några spår av detta. Det är mycket angeläget att pressrapporteringen på tyska återupptas på samma sätt som i den engelska och franska utformningen, och innehåller också det som föredraganden säger. Jag anser att det inte kan accepteras att man utan vidare bara avbryter rapporteringen. Det väcker inte vårt gillande!
(Applåder)

Ordföranden
Herr Schwaiger! Jag har redan haft tillfälle att svara herr Konrad att jag noterat allt det som han har sagt. Eftersom jag inom presidiet har ansvar för informationen, har jag personligen aldrig betvivlat att det är ett område där vi tyvärr fortfarande har många problem. Det har jag alltid sagt, både i presidiet och i de rapporter till kollegerna som ni alla har fått. Jag vet mycket väl att vi fortfarande har många problem inom detta område. Det är en av våra mycket stora frågor, där vi tyvärr ännu inte har lyckats bli effektiva, och vi kommer att undersöka denna aspekt mycket noga. Jag beklagar att våra tyska kolleger har dessa problem. De är inte de enda, men under alla omständigheter är det mycket obehagligt att kolleger som använder mycket tid för att här presentera mycket bra betänkanden, eller andra arbeten, inte får den mest elementära uppmärksamhet.

Mann, Thomas
Herr ordförande, tack så mycket för ert uttalande. Jag vill också tacka er av det skälet att just ni är känd för att vara en av viceordförandena som sörjer för öppenhet och ett gott offentlighetsarbete. Lyckas vi med det kanske allmänhetens intresse inte längre begränsar sig till frågor som resekostnader, skandaler och liknande. Journalisterna måste få information i tid av oss, och just ni som viceordförande har gjort mycket för den saken. Den upplysningen ni just har gett oss är också uppmuntrande. Vi vill gärna ta tillfället i akt att förmedla de uttalanden som ni just har gjort till journalisterna. Jag anser att det är ett uppmuntrande och gott tecken, och vi hoppas att ni kommer att fortsätta på detta sätt. Och därför är jag glad att det var ni som ledde förhandlingarna om detta ämne och jag tror att vi hade anledning att vända oss till just er. Tack så mycket!
(Sammanträdet avbröts kl 13.00 och återupptogs kl 15.00.)

Situationen i Kosovo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om situationen i Kosovo.
Å rådets vägnar ges ordet till fru Ferrero-Waldner.

Ferrero-Waldner
Herr ordförande, ärade damer och herrar ledamöter! Sedan vi förra gången för exakt två veckor sedan i parlamentet diskuterade ämnet Kosovo har vissa saker utvecklats på ett sätt som i alla fall ger viss anledning att hoppas. Det beslutsamma agerandet av Europeiska unionen och det internationella samfundet i stort, som visat sig i resultatet från diskussionerna i Balkan-kontaktgruppen och särskilt i de s.k. act -besluten från den 13 och 16 oktober, har gjort klart för den jugoslaviska ledningen att det internationella samfundets tålamod med Kosovopolitiken är slut. Detta antydde jag också vid föregående debattillfälle här.
Om Jugoslavien inte uppfyller de förpliktelser som landet har åtagit sig måste det räkna med allvarliga konsekvenser. I avtalet som slöts den 13 oktober mellan president Milosevic och det amerikanske sändebudet Holbrooke kan man urskilja en utgångspunkt för en politisk lösning av Kosovoproblemet, varken mer eller mindre.
Natos beslut av den 16 oktober att förlänga tidsfristen för Milosevic att dra tillbaka sina arméförband och specialpolisenheter fram till den 27 oktober visar att man inte kommer att tolerera att Jugoslavien inte uppfyller sina förpliktelser.
Det viktigaste delarna i det avtal som godkändes av OSSE: s ständiga råd den 15 oktober och sedan undertecknades av utrikesministrarna Geremek och Jovanovic är följande: För det första skall under kommande veckor en obeväpnad observatörsgrupp på ca 2000 personer stationeras i Kosovo, den s.k. Kosovo Verification Mission (KVM) under ledning av OSSE i nära samverkan med Nato. KVM skall övervaka att FN: s säkerhetsråds resolution 11/99 utfärdad den 23 september efterföljs.
EU kommer att lämna ett betydande och synbart bidrag till Kosovo Verification Mission och verka särskilt för att lindra den humanitära nöden. Europeiska unionen deltar aktivt i förberedelserna för att avtalets innehåll skall förverkligas och har omgående vidtagit de första nödvändiga åtgärderna för att det hela skall förlöpa utan hinder. För närvarande överlägger rådets politiska kommitté angående Europeiska unionens vidare åtgärder. EU kommer med sina minst 1000 observatörer att utföra huvuddelen av operationerna. En mycket viktig fråga kommer att vara att garantera observatörernas säkerhet på orten.
För OSSE i Wien innebär genomförandet av Kosovo Verification Mission en utomordentligt stor utmaning. En rad EU-länder har redan beslutat sig för att sända kontingenter; för Österrikes del handlar det om ungefär 50 personer. Den hårda kärnan i KVM kommer att utgöras av Kosovo Diplomatic Observer Mission , KDOM. Europeiska unionen deltar i det med ECMM, European Community Monitoring Mission . Landövervakningen kompletteras dessutom av en redan påbörjad övervakning av luftrummet genom Nato.
Den andra delen är den noga specificerade tidsplan som syftar till att förmå centralregeringen i Belgrad och företrädarna för kosovo-albanerna att träffa en interimistisk överenskommelse. Senast den 2 november skall parterna sluta ett avtal om de grundläggande delarna i en politisk lösning. Grunden för detta utgörs av det dokument beträffande situationen i Kosovo som undertecknats av EU: s Balkan-kontaktgrupp och OSSE-sekretariatet.
Det tredje gäller planerna på att fram till den 3 november bestämma regler och förfarande för hur allmänna val till ett regionalt parlament och lokala självförvaltningsorgan, samt domstolar skall gå till. Valen skall hållas inom nio månader och stå under OSSE: s övervakning.
Det fjärde är att Serbien skall garantera kosovo-albanerna och de andra befolkningsgrupperna i Kosovo identiska nationella och religiösa rättigheter inom ramen för rättssystemet i Jugoslavien. Av särskild betydelse är det att det skapas lokala polisenheter som är underställda de lokala myndigheterna och bemannade enligt den etniska sammansättningen. Detta i synnerhet för att väcka förtroende hos den albanska befolkningen och få till stånd en fungerande självförvaltning.
Den svåra humanitära situationen i Kosovo var ett av huvudskälen till att det internationella samfundet såg sig tvunget att vidta snara och kraftfulla åtgärder. Att avvärja de värsta missförhållandena härvidlag är en av den österrikiska ledningens viktigaste angelägenheter. I går i Wien presenterade Österrike de påbörjade och planerade EU-aktiviteterna i samband med flyktingarnas återvändande till hemorten. Vi hoppas att få stöd för dessa åtgärder vid nästa rådsmöte för allmänna frågor.
Till de aktuella angelägenheterna hör återvändandet av de hemlösa flyktingarna, förberedelserna inför stundande vinter, stöd till de människor som för tillfället har fått husrum hos bekanta och elementärt bistånd för kommande vintermånader. Om dessa aktiviteter skall bli verksamma beror dock i sista hand på om det kommer att vara möjligt att garantera en säker miljö för de som är villiga att återvända. För det kommer vi att verka engagerat.
Europeiska unionen har under lång tid krävt att blodspillan snarast möjligt måste upphöra. För oss är en politisk förhandlingslösning den enda gångbara vägen. Det första som måste ske är givetvis att alla våldsamma handlingar avbryts, dvs. det måste åstadkommas ett ömsesidigt och fullständigt vapenstillestånd, även om det till en början är informellt. Samtidigt måste den humanitära situationen omgående förbättras på ett grundläggande plan. Först när dessa två förutsättningar föreligger kan man räkna med att det tredje steget, upptagandet av allvarligt menade förhandlingar mellan parterna, kan realiseras.
Beträffande det första steget: Den 23 september beslutade FN: s säkerhetsråd om resolution 11/99, som otvetydigt kräver av den jugoslaviska ledningen att upphöra med fientligheterna samt dra tillbaka arméförband och specialpolisenheter. Om president Milosevic inte har uppfyllt sina skriftliga medgivanden den 27 oktober, är Nato berett att ingripa militärt.
Beträffande det andra steget - den humanitära situationen: Uppgiften för EU: s särskilda ombud i Kosovo, rådets ambassadör Wolfgang Petritsch består i första hand i att samordna EU: s humanitära verksamhet med de internationella humanitära organisationernas verksamhet. Samtidigt skall ombudet fungera som kontaktperson för regeringen i Belgrad och i mellanhavandena mellan den och den kosovanska politiska ledningen. I syfte att garantera att den internationella verksamheten samordnas har rådet tillsatt arbetsgrupper i Belgrad och i Genève. Målet är att med samordnade åtgärder, som anpassats efter de lokala omständigheterna, identifiera de byar och trakter som de fördrivna, som för tillfället lever under öppen himmel, kan återvända till i säkerhet och under värdiga förhållanden. Den humanitära hjälpen skulle säkert underlättas väsentligt av det. Jag har redan presenterat rådets Project Home , vilket är tänkt att möjliggöra att de fördrivna kan återvända till sina hem. Det konkreta arbetet på projekten har redan påbörjats.
Vad är det då som har uppnåtts under de senaste veckorna? När det gäller de ständigt upprepade anklagelserna - som för övrigt kommer från bägge sidor - att motsidan begått allvarliga krigsförbrytelser - alltifrån massavrättningar till övergrepp på kvinnor och barn - krävde rådet redan för flera månader sedan att en grupp erfarna internationella rättsmedicinska experter skulle sändas till Kosovo för att utreda dessa allvarliga beskyllningar.
Att den jugoslaviska sidan bjudit in en rättsmedicinsk grupp från Helsingfors universitet är, vill jag hävda, rådets förtjänst. Denna förgrupp anlände i går till Belgrad för att i dag föra de inledande orienterande samtalen med rådets ambassadör. Gruppen skall redan i övermorgon inleda sin verksamhet i Kosovo.
Och nu till en annan betydelsefull fråga, nämligen förtryckandet av de oberoende medierna i förbundsrepubliken Jugoslavien. Bara för några dagar sedan stängde regeringen där flera oberoende radiostationer och dagstidningar under förevändning av ett yttre militärt hot. Rådets ledning reagerade direkt med ett uttalande den 15 oktober med en protest från sin ambassadör till utrikesministeriet i Belgrad den 16 oktober. Företrädare för de oberoende medierna står i ständig kontakt med rådet, flera olika ambassader, Nato, FN och OSSE.
Vi måste förklara för den jugoslaviska ledningen att dylika åtgärder inte kan förenas med medlemskap i internationella organisationer som Europarådet eller OSSE och att de fördöms å det skarpaste av det internationella samfundet. Den nya medielag som det serbiska parlamentet beslutade om i går innehåller en rad bestämmelser som inskränker mediernas frihet. Det är oroväckande.
Äntligen har emellertid det internationella samfundets beslutsamma och samordnade agerande lett till resultat. Förvisso gäller det nu att överenskommelserna med president Milosevic hålls och att kraven i säkerhetsresolution 11/99 också uppfylls. Om de inte uppfylls finns det ständiga hotet av militära attacker mot vissa mål i Serbien. Det är Milosevic som bär ansvaret för hur det blir och för alla konsekvenser för befolkningen i Jugoslavien. Det har vi gjort mycket klart för honom.
Det internationella samfundet och Europeiska unionen, som står bakom de olika sanktionsbesluten, tolererar inte längre att stå bredvid och titta på hur flyktingar fryser ihjäl, riskerar att svälta ihjäl, hur civilbefolkningen fördrivs eller t.o.m. hur massakrer och andra grymheter begås. Vi hoppas att vi vid nästa debatt om Kosovo här i Europaparlamentet redan kan rapportera om ytterligare konkreta framsteg. Om det skall kunna ske måste Europeiska unionens råd, kommission och parlament, OSSE, Nato, FN och alla andra internationella aktörer som engagerar sig för stabiliteten och människornas välgång i regionen, agera tillsammans.
(Applåder)

van den Broek
Herr ordförande! Jag skall fatta mig kort efter den utförliga redogörelse som ordförandeskapet lämnat, och begränsa mig till att säga att även kommissionen, i nära samarbete med ordförandeskapet, arbetar hårt för att se vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas rörande den humanitära situationen som, naturligtvis, har högsta prioritet. Vi har medel tillgängliga för detta, det är bara en fråga om samordning. Precis som ordförandeskapet just sade, så har vi nära kontakt inte bara med detta, utan också med FN: s flyktingkommissariat för att säkerställa att återförandet av tvångsförflyttade personer och flyktingar kan ske. Det är en långsam och svår process, eftersom det också kräver en säker omgivning. Även om vi kan anta att det värsta våldet och de värsta striderna nu tillhör det förgångna på grund av avtalet mellan Holbrooke och President Milosevic, så kan vi inte vara säkra på att det kommer att vara så här även i framtiden - det är mycket viktigt att vi är vaksamma. Vi anser att högste befälhavaren för Europa, general Clark, har gjort klart för president Milosevic exakt vad som krävs i militärt hänseende, i synnerhet vad gäller tillbakadragandena som, fram tills nu, inte genomförts fullt ut. Så länge som detta inte har skett, så finns det fortfarande en risk att stridigheterna blossar upp igen, med allt det mänskliga lidande detta kan få som följd.
Under tiden håller kommissionen på att utarbeta förslag till rådet, som begärts, för att skärpa sanktionspolitiken och det sanktionspaket som varit i kraft under en ganska lång period, men som innehöll en del kryphål som behövde täppas till. Vi kommer att fortsätta vårt arbete med detta.
Tillsammans med ordförandeskapet ser vi med vämjelse och fasa på den lagstiftning som antogs av det jugoslaviska parlamentet i går, som förbjuder ett antal oberoende tidningar att publicera sin syn på saken, och radiostationer att sända serbspråkiga program från utländska radiostationer. Det är helt klart ett uttryck för det politiska klimatet i Jugoslavien där de grundläggande fri- och rättigheterna - och i synnerhet pressfriheten - utsätts för ständiga övergrepp; och detta fortsätter.
Jag kan bara tillsammans med ordförandeskapet hoppas, att situationen stabiliseras, att tillbakadragandena faktiskt kommer att ske. Detta är inte bara en förutsättning för att flyktingar och tvångsförflyttade personer skall kunna återvända, det är också absolut nödvändigt för att biståndsarbetarna skall kunna utföra sina jobb utan fara för sina liv. Det är också extremt viktigt att den stora kontrolldelegationen på 2 000 personer skall få arbeta under säkra förhållanden.
Sist men inte minst, frånvaron av våld och uppfyllandet av president Milosevics åtaganden kommer också att bestämma det politiska klimat i vilket en politisk lösning slutligen kommer att förhandlas fram.
Jag upprepar att vi, tillsammans med ordförandeskapet, inte ser någon annan slutlig lösning på Kosovokrisen än en politisk lösning. Fråga är bara om detta även gäller president Milosevic. Det återstår att se.

Titley
Herr ordförande! Det är nästan underförstått att vi i den socialdemokratiska gruppen är förtjusta över de framsteg som rådets sittande ordförande har kunnat rapportera om. Vi gratulerar ordförandeskapet till alla dess ansträngningar som under se senaste veckorna har burit frukt.
Vi är naturligtvis mycket glada över att vi verkar närma oss en lösning i Kosovo och att president Milosevic till sist verkar ha accepterat principen om självstyre för Kosovo. Vi har sålunda en plattform från vilken vi kan röra oss framåt.
Det är naturligtvis viktigt att säkerställa att det budskap som lämnar denna kammare säger att vapenstilleståndet gäller alla sidor i Kosovo. Morden på fyra serbiska polismän under helgen, förmodligen utförda av KLA, hjälper bara de som vill underminera denna process. Så vi måste förtydliga att alla sidor måste följa vapenstilleståndsavtalet. Vi måste också vara medvetna om vad som kan kallas CNN-faktorn, dvs. att när man inte längre se något på TV från området, så tror man att problemet har lösts.
Vi bör förtydliga i dag, återigen, att det är början vi ser, och inte slutet, på en process. Det kommer att kräva stora insatser för att få Milosevic att följa detta avtal och, som vi har sett, och som rådets sittande ordförande och kommissionär van den Broek har nämnt, så var en av hans första handlingar att förbjuda de oberoende medierna i Jugoslavien; ett tydligt tecken på att han fortfarande tar till alla gamla ojusta knep.
Vi får inte glömma att det var det trovärdiga hotet om militär intervention som tvingade Milosevic till förhandlingsbordet, och vi måste upprätthålla detta hot. Det är därför det är viktigt att tidsfristerna hålls, särskilt den 2 november. Vi måste komma ihåg att denna lösning som innebär nyttjande av militär som inte befinner sig på plats, gör att det finns en risk att Milosevic börjar med sin katt-och-råttalek igen. Vid vilken tidpunkt låter man militären intervenera? Så vi måste vara bestämda när det gäller att respektera tidsfrister.
Det är också en början såtillvida att det vi nu behöver - vi har varit med om detta förr i Bosnien - är det internationella samfundets helhjärtade stöd vad gäller stabilitet och säkerhet och återuppbyggnad av Kosovo. Länderna kan inte vända sig bort och tro att jobbet är klart: det har inte ens börjat än, och vi måste ha detta som utgångspunkt. Jag skulle vilja att vi, precis som kommissionär van den Broek har antytt, skärper sanktionerna och börjar utarbeta ytterligare en FN-resolution som går längre än 1999, och gör det mycket klart att militära styrkor kan användas om inte Milosevic följer avtalet i alla delar. Om vi inte gör detta kommer vi om ett halvår att vara tillbaka på ruta ett igen. Jag vill verkligen inte uppleva tragedin en gång till, särskilt inte det som har hänt under de senaste tre-fyra veckorna, när hela situationen gick så långt att ingen human person ville lyssna eller titta.

Pack
Herr ordförande, kära fru rådsordförande! Jag är inte lika snabb som förgående talare att konstatera positiva resultat när det inte finns några sådana. Därför vill jag säga att jag inte kan se att faran är över och inte heller någon vändning i Kosovo-eländet. Alla västliga politiker har ännu en gång låtit lura sig av Milosevic' finter. Vad har det då blivit för resultat av Holbrooks förhandlingar? Jo, resultatet hade kanske kunnat vara av värde någon gång under första delen av året, men nu skickar vi 2 000 observatörer till Kosovo när byar bombas sönder och människor tvingas bli flyktingar i massor. Vad är det meningen att dessa observatörer skall göra och vad kan de göra?
De kan i vart fall inte i realiteten observera det utlovade eventuella tillbakadragandet av den serbiska militären. Vem är det som får oss att tro det egentligen? Och hur kan det kontrolleras? De militärer utan uniform som stannar kvar kan observatörerna inte identifiera. Serbiska polisiära enheter, som sedan flera år ägnar sig åt sin mordiska verksamhet, lär också bli kvar i landet. OSSE-observatörerna är obeväpnade, och deras personliga skydd kan inte garanteras, än mindre albanerna som de är satta att observera. Rekryteringen av dessa observatörer förefaller mig också ytterst tvivelaktig. Vilka är det som blir sådana observatörer? Vad har de för kvalifikationer? Jag har forskat en del om detta i Tyskland. I Tyskland värvas de mot en ersättning av 6 000 tyska mark i månaden plus 100 US-dollar om dagen - det innebär 10 000 tyska mark i månaden för varje observatör.
Det är många som lockas av ett sådant belopp och reser ner. Jag har sagt till många som hört sig för hos mig: Gör det inte. Finns det verkligen någon som tror att Nato-flyget över Kosovo erbjuder något som helst skydd? Det är ett förbannat dejà vu , ännu en gång. Ödet för vissa FN-soldater i Bosnien-Hercegovina gör sig påmint. Och de var ändå beväpnade för att kunna skydda sig själva, vilket OSSE-observatörerna inte är, inte ens för det egna skyddet. Låt oss dock anta att observationsuppdraget inte möter några hinder, som jag skildrat, och givetvis resultatlöst, som alla vet. Det har utlovats val om nio månader, men vad skall människorna där rösta på, och vad skall de rösta till? Är det verkligen någon förnuftig människa som tror att Milosevic och albanerna kommer att nå ett acceptabelt förhandlingsresultat innan tidsfristen är ute? Förhandlingarna är en del i Milosevics taktiska spel, hans överlevnadsstrategi. Han kommer att fortsätta att förhandla ända tills vi är utleda på det och hoppas att de tjuriga albanerna går med på hans vilja. Vi kommer att montera ner vårt hot, men de serbiska soldaterna kan vara tillbaka i Kosovo på sex timmar, om Milosevic vill. Nato behöver sex månader till innan man är beredd att ingripa igen.
Hur blinda är de västliga politikerna egentligen som tror på Milosevic när han säger att han skall ge med sig i Kosovo, när han samtidigt - vilket ni båda har beskrivit - förbjuder alla fria medier i det egna landet, när han i går drev igenom en lag i parlamentet som straffbelägger återgivande av sändningar av CNN och Deutsche Welle i radio och TV. Så uppträder inte en man som tänker värna om albanernas mänskliga rättigheter. Han fäster inte ens någon vikt vid de egna serbiska medborgarnas mänskliga rättigheter, utan stövlar fram över alla.
Kära fru rådsordförande, er tro på att man kan få några garantier inom det jugoslaviska rättssystemet, i ett Jugoslavien som är så långt ifrån en demokrati som man kan föreställa sig, milsvitt, nästan himmelsvitt. Det är faktiskt litet naivt och dessutom oansvarigt gentemot albanerna. När ni här säger att ni hoppas kunna rapportera om framsteg vill jag säga: Man kan alltid hoppas, men i det här fallet finns det ingen grund för förhoppningar, för i Kosovo är Milosevic själva problemet och inte problemlösaren.
(Applåder)

Haarder
Herr ordförande! Pack har tyvärr fullständigt rätt. Det har varit en förtvivlad stämning här i kammaren när vi har diskuterat dessa saker, och med god grund. Våra efterkommande kommer att komma ihåg vår vanmakt i Bosnien och I Kosovo på samma sätt som våra föräldrar kommer ihåg vanmakten under Hitlers första år, när han utnyttjade västmakternas svaghet. Picasso gav form åt tragedin med sin Guernica. En målare kommer kanske om några år att måla en motsvarande tavla som han kommer att kalla Srbrenica. Hur obegripligt det än låter så var Srbrenica värre än Guernica, och det skedde under vår levnadstid, medan vi var valda att ta vara på vår världsdel. Och det var våra soldater som uppförde sig svekfullt och som också blev utsatta för svek. Om det bryter loss igen på grund av Västs svaghet i Kosovo, så kommer vi att återigen fråga: Hur många lik krävs det före dess att hjälpen kommer fram?
Jag vet mycket väl att det är Nato och inte EU som har de militära påtryckningsmedlen. Men nästan alla våra länder är ju med i Nato, och vi har ju något som vi kallar en politisk union, vi har en vision om att vi skall tala med en röst. Vad har våra länder gjort för att få Nato att agera snabbare? Vi kan inte lägga skulden på Nato och absolut inte på USA. Vi skall tvärtom prisa och tacka USA som lyckligtvis- i motsats till oss - är i stånd att ingripa när vi går mot en upplösning på grund av splittring och nationella särintressen. Jag hoppas att ministerrådet tvättar byken ordentligt och lär sig något av de tragiska följderna av denna splittring. Ett medlemsland ville inte följa de sanktioner mot flygtrafiken som man kom överens om, och ett annat medlemsland har på något egendomligt vis varit återhållsamt och verkat som bromskloss. Ja, herr ordförande, det är Storbritannien och Frankrike jag tänker på, men mitt eget hemland, Danmark, är inte bättre. Danmark har på grund av en förlorad folkomröstning under 1992 släpat runt på ett perspektivlöst förbehåll, som till och med hindrar vår regering att vara med och fatta beslut om minröjning och evakuering och humanitära insatser, så vi är inte ett dugg bättre.
Det ofattbara är att det fortfarande finns en del som fruktar att samarbetet kommer att gå för långt. Var och en kan ju se att det är precis tvärtom: det händer ingenting. Genom att svepa in och räkna liken när olyckan väl har skett, samt att ta emot enorma flyktingströmmar, kan man ju räkna ut att vi gör Milosevic en stor tjänst. Käre kommissionär, kan vi nu vara säkra på att det görs allt för att hjälpa så många som möjligt även i bergen, och också om UCK och serberna börjar att skjuta på varandra? Kan vi vara säkra på att det inte slutar med ett nytt Srbrenica, där de som skulle hjälpa till vid minsta hot bara lämnar platsen och människorna åt sitt öde. Jag reser till Kosovo på lördag, herr kommissionär, jag vet att det görs ett utmärkt arbete där nere, men får de det stöd de behöver? Jag vill gärna ha ett svar på denna fråga.

Daskalaki
Herr ordförande! Diskussionerna om vad som hänt efter upplösningen av Jugoslavien har ofta förts i ett högt tonläge.
Kosovo är just nu det mest akuta problemet. Situationen där innebär risker för stabiliteten och säkerheten i hela området, och den hotar även att drabba Europeiska unionen, om oroligheterna sprider sig söderut. Det krävs alltså ett stort mått av lugn och besinning, för att det är ofta så att de starkaste rösterna hörs från dem som inte är utsatta för någon omedelbar fara.
Tidsfristen för Nato: s ultimatum har förlängts med tio dagar, och det finns ett bräckligt avtal, som kanske inte är fullkomligt och som kanske kan brytas av båda parter, men som ändå innebär ett steg i rätt riktning, vilket också presidiet har framhållit. Vi måste stödja detta avtal och kräva att det respekteras. Det är välkänt att fanatikerna alltid kommer att försöka omintetgöra dessa avtal. Det är ytterligare ett skäl för oss att hålla fast vid vår ståndpunkt. Det råder inget tvivel om att serberna har begått grymheter mot civilbefolkningen, att de mänskliga rättigheterna har kränkts och att Belgrad försöker tysta pressen. Men vi känner också väl till oförsonligheten hos den s.k. albanska befrielsearmén, vilken begränsar den måttfulle Rugovas möjligheter.
Vi måste också reflektera över huruvida västvärldens systematiska marginalisering av hela det serbiska folket kanske har stärkt fanatikernas och nationalisternas ställning. Vi måste också reflektera över huruvida den icke-nationalistiska oppositionen mot Milosevic har rätt, när den hävdar att han är övertygad om att alla är emot serberna och att de därför måste kämpa för att överleva.
Europeiska unionen måste genom alla tänkbara diplomatiska påtryckningar stödja det avtal som uppnåtts och kräva respekt för de demokratiska principerna och de mänskliga rättigheterna och de reformer som gäller Kosovo. Alla är överens, och det framhölls igår igen av den brittiske utrikesministern, om att det inte kan bli tal om självständighet. Men det är inte så lätt att låta Nato göra ett militärt ingripande i ett självständigt land utanför Nato: s befogenhetsområde och utan enhälligt stöd av säkerhetsrådets samtliga ständiga medlemmar. Presidiet har gjort en noggrann genomgång av andra metoder att agera. Om vi visar fasthet, kommer man att uppnå politiskt samförstånd. Kosovos befolkning kommer att kunna återgå till ett normalt liv tack vare de nya avtalen, och det serbiska folket kommer lättare att kunna frigöra sig från de spöken ur det förflutna som också detta folk plågas av.

Ephremidis
Avtalet innehåller faktiskt vissa punkter och vissa tidsramar, herr ordförande. Det är mycket viktigt, även om det bara blir tillfälligt, att blodsutgjutelsen och våldet upphör, låt vara att fanatiska element på båda sidor då och då bryter mot avtalet. Men, herr ordförande, detta avtal har också nackdelar. Det är ett avtal som framtvingats genom påtryckningar från utlandet, genom hot om överdrivet våld, t.o.m. ett militärt ingripande. För det andra präglas avtalet av partiskhet, för när vi talar om sammanstötningar och om skyldigheter, avser vi endast den ena parten och bortser från den andra. Det är ju två parter som strider mot varandra; ibland har den ena parten rätten på sin sida, ibland den andra. Och till sist, herr ordförande, vill jag säga att avtalets värde blir beroende av hur det efterlevs i praktiken. Framtiden får utvisa om vi kan hälsa det här avtalet med lika stor tillfredsställelse som avtalet om Irland häromdagen: hela parlamentet hyllade detta avtal med stående ovationer i tio minuter. Det behövs ett sådant hederligt avtal, ett avtal som inte är ensidigt och som syftar till en fredlig politisk lösning med rättvis behandling av alla parter.

Tamino
Herr ordförande! Som jag redan hade möjlighet att framhålla i kammaren för en månad sedan så är frånvaron av konkreta åtgärder från Europeiska unionens sida uppenbar, samtidigt som någon typ av överenskommelse verkar vara på gång. Dessutom måste det sägas att det under mer än tio år inte har företagits några konkreta åtgärder som stöd för freden och framför allt för det albanska folkets icke-våldskamp under ledning av president Rugova. Det är mot den bakgrunden som vi måste säga att efter tio års försök att med våld eller med fredliga metoder uppnå att det albanska folket får tillbaka sina sakrosankta rättigheter har vi nu kommit fram till de våldsamheter som var praktiskt taget oundvikliga. Och i detta sammanhang kan vi inte låta bli att stryka under det faktum att Europeiska unionen varit anmärkningsvärt frånvarande under denna kris. Vi har i själva verket delegerat vårt ansvar till Förenta staterna och till Nato. Detta är naturligtvis bara ett inslag i den mer omfattande bristen på gemensam utrikes- och försvarspolitik inom Europeiska unionen, men vi kan här inte undvika att peka på unionens uteblivna roll.
Även i denna fas har vi inte till fullo utnyttjat möjligheterna. Varför har till exempel inte den europeiska förhandlaren González arbetet sida vid sida med den amerikanske förhandlaren Holbrooke? Var kanske unionen inte oroad över flyktingarnas förhållanden, utan bara över risken att de albanska flyktingarna i Kosovo skulle kunna komma in i Europa? Är detta det enda vi oroar oss för? Detta visar verkligen att det inte finns mycket intresse för vad som händer på Balkan och att det saknas en verklig politik för att engagera hela Balkanområdet i den framtida processen när Europeiska unionen skall utvidgas mot öster.
Detta är enligt min mening de problem vi måste koncentrera oss på. Men det skall också sägas att vi måste se positivt på det faktum att ett första avtal kom till stånd den 14 oktober, att det innebär ett omedelbart eldupphör, tillbakadragande av de jugoslaviska styrkorna från området och närvaron av 2 000 observatörer. Vi måste naturligtvis påpeka att 2 000 observatörer verkar vara i underkant när det gäller att uppnå våra mål. Det verkar allvarligt att detta inte är resultatet av verkliga förhandlingar utan bara resultatet av ett hot om bombningar från Nato: s sida. Detta visar tyvärr vad Milosevic vill och hans bristande förhandlingsvilja. Vi anser att man måste garantera ett fullständigt och omedelbart tillbakadragande, och att försöka undvika alla typer av sammanstötningar, och därför måste vi ställa Milosevic till svars men också, i förekommande fall, Kosovos befrielsearmé. Vi hoppas verkligen att fientligheterna skall upphöra, inte bara för deras egen skull, utan att ett eldupphör skall bli ett verkligt förspel till en dialog som kan leda till en definitiv lösning på Kosovo-problemet, först och främst att landet blir självständigt, och att man skall försöka hitta totallösningar på problemen på Balkan med tanke på det som sker i dag i Serbien - stängningen av ett antal oberoende tidningar - och det som sker i Makedonien, varifrån det kommer signaler som är långt ifrån uppmuntrande.

Dupuis
Herr ordförande, fru rådsordförande, herr kommissionär! Jag skulle först och främst vilja säga till Titley, att det verkligen krävs ett stort mod för att påstå att man nu har funnit en lösning i Kosovo, att det görs framsteg.
Efter alla försök som en del av oss har gjort under de senaste månaderna, anser jag att vi måste böja oss för fakta och få rådet och kommissionen att åter uppmärksamma verkligheten. Denna verklighet, det är att Europeiska unionen i dag ständigt förnekar Kosovos och Serbiens drama, tragedi, ett förnekande som påminner om vad som hände i Tjeckoslovakien, i Österrike och på annat håll under 1930-talet. Jag tycker verkligen det är skandalöst att det är amerikanerna som har kavlat upp ärmarna i Kosovo, samtidigt som Europeiska unionen verkar ta avstånd från alla former av interventioner, politik och politiska mål.
Så länge herr Milosevic finns i Belgrad kommer det inte att bli fred, varken för albanerna, serberna, ungrarna, zigenarna eller för någon annan i den lilla republiken Jugoslavien. Vi måste i dag ta itu med det här problemet och organisera oss för att slå ned denna national-kommunistiska regim. Med all respekt för socialisterna, som gör rätt i att glädja sig åt den process som inleds mot Pinochet, men det krävs att de har modet att äntligen börja verka för att Milosevic så snart som möjligt kan ställas inför domstolen i Haag, så att serber och albaner, alla tillsammans, på nytt kan bygga upp en demokrati och lösa sina problem, vilka har att göra med sammanboendet. Och vårt problem handlar, än en gång, om att stödja eller att inte stödja en national-kommunistisk regim.

Angelilli
Herr ordförande, kära kolleger! Situationen i Kosovo är alltjämt problematisk och förvirrad och Milosevic uppträdande är fullständigt opålitligt. Trots Nato: s övervakning och närvaron av observatörer från OSSE har beskjutningarna återupptagits i Kosovo, enligt uppgifter i pressen. Fler tragedier med andra ord, fler personer som tvingas att lämna sina hem för att fly in i skogarna. På grund av att stridigheterna har återupptagits har också FN blivit tvungna att stoppa ett antal konvojer med humanitär hjälp i regionen.
Enligt albanesiska källor håller serberna på att skicka nya styrkor till Kosovo i stället för att dra tillbaka sina trupper, vilket är ett uppenbart brott mot vad som sägs i resolutionen från FN: s säkerhetsråd. Under tiden förvärras krisen alltmer för de cirka 60 000 flyktingar som har gömt sig i skogarna och för alla övriga, bland annat mängder av barn, som sökt räddning och fred i en massiv utvandring mot länderna i Centraleuropa och mot Italien. Enbart i Italien har under de senaste veckorna landstigit över 1 500 kosovarer på de puglesiska stränderna, med alla de svårigheter detta för med sig i fråga om mottagande och hjälpinsatser.
Ännu en gång har unionen genom att avstå sin befogenhet till andra internationella organ visat sig sakna modet och förmågan att komma fram till ens en tillstymmelse till gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik, eller att visa upp en sammanhållen och fast hållning i denna kris. Allt överlåts till FN och Nato.
I dag återgav en italiensk tidning en intervju med Tony Blair som, kanske delvis som en provokation, strök under nödvändigheten och behovet av att hitta en enda figur som kan företräda Europeiska unionen i Nato, ett slags Europeiska unionens utrikesminister. I stället är det hittills enda konkreta bidraget från Europeiska unionens sida observatörerna från OSSE, som för övrigt håller på att installera sig i Kosovo. Det talades om 2 000 observatörer, men - såvitt jag vet - så är de cirka 2-300, dvs. de fyller under alla omständigheter inte sin funktion.
Europa är frånvarande medan de serbiska trupperna väntar med att dra sig tillbaka och utnyttjar missförstånden och diskussionerna inom Nato, medan Mladic och Karadzic fortsätter att vara på fri fot och undvika den internationella rättvisan och medan man fortsätter att tillåta de serbiska myndigheterna att lägga munkavle på pressen och med genomskinliga ursäkter stänga de tidningar som har en avvikande åsikt från regimen.
Vi måste fråga oss varför Europeiska unionen, som är så uppmärksam när det gäller de mänskliga fri- och rättigheterna, inte har kunnat bedriva en effektivare och mer beslutsam politik. Medan ett helt folk får bära orättvisor och otroliga lidanden, fortsätter vi våra ofruktsamma och oändliga diskussioner, protestnoter, kritiska uttalanden, studiegrupper.
Låt mig avslutningsvis säga, herr ordförande, att vi måste ta betydligt kraftfullare initiativ. Jag håller med Dupuis som önskar att en internationell arresteringsorder utfärdas mot Milosevic för att få slut på hans krigshetsande och kriminella politik.

Wiersma
Herr ordförande! Jag tycker egentligen att stämningen i diskussionen hittills har varit ganska anmärkningsvärd. Det talas med dysterhet om det som Holbrooke har åstadkommit, delvis med vår medverkan, som om det inte skulle ha gjorts några framsteg de senaste veckorna. Det håller jag inte med om. Jag tror att det vi nu kan se, med alla möjliga tvivel, absolut är en form av framgång och bombkastningen skulle jag absolut inte ha kallat för en framgång. Jag glad att det inte gick så långt. För två veckor sedan stod jag här med den oroliga förväntningen att Nato skulle gripa in i Kosovokonflikten. Då uttalade vi vårt stöd för den hårda linjen gentemot styret i Belgrad, men vi hoppades ändå samtidigt att det inte skulle leda till en spricka i Förenta nationerna och att det nog kanske skulle komma en politisk lösning. Jag vill betona det igen. Vi har alltid sagt att vi framför allt skall fortsätta sträva mot en politisk lösning. Det har varit vår hållning och det är fortfarande vår hållning. Mot våld, våld endast i yttersta nödfall.
Två veckor senare kan vi vara försiktigt optimistiska. Hotet om ett militärt ingripande och Holbrookes förhandlingskompetens har i sista stund fått Milosevic att ångra sig även om han, som vanligt, lade fram det hela som en seger och tog sig en passant an de oberoende media. Nästa vecka skall de serbiska trupperna ha dragit sig tillbaka från Kosovo. Det går långsamt, det kan vi se, och fortfarande finns risken att de grupper som skulle ha fördel av det låter striden blossa upp på nytt. Det militära hotet från Nato måste därför stå kvar, men det måste även utövas påtryckningar mot UCK att inte bryta vapenvilan. Båda parter har ansvaret för att avtalen genomförs. Provokationer avvisar vi, vilket håll de än må komma från. Serberna måste ge utrymme för ett autonomt Kosovo men albanerna måste ännu en gång få klart för sig att för vår del så är det inte aktuellt med någon självständighet. På den grunden kan det, efter att FN-resolution 1199 uppfyllts helt och hållet, inledas förhandlingar om Kosovos framtid utan några förhandsvillkor.
Nu är det viktigt att OSSE kan installera sig så snabbt som möjligt. Observatörerna måste kunna utstationeras snabbt så att risken för incidenter blir mindre. Jag håller med dem som har uttryckt sin oro över de risker som observatörerna själva löper. Jag tror att man under de närmaste veckorna måste fundera ordentligt över hur de här personerna kan få ett så bra skydd som möjligt. Vi är också glada över att unionen anslagit pengar för humanitärt bistånd. Vi hoppas att rådet (allmänna frågor) så snart som möjligt ger den rättsliga grund som behövs men hjälpen måste samtidigt komma i gång så snabbt som möjligt.
Det som nu har uppnåtts skulle man kunna kalla den minst dåliga lösningen men det är en lösning som kan bli början till en process där problemen runt Kosovo kan lösas. Det är i alla fall en lösning. I det som sagts av kritiska kolleger runt om i min omgivning har jag inte hört vad som verkligen hade kunnat vara en fungerande lösning. Det här är en bräcklig lösning och därför måste vi vara vaksamma och genomförandet av lösningen får inte endast överlåtas på parterna i konflikten. Det är nödvändigt och det är önskvärt att den internationella gemenskapen, och framför allt Europeiska unionen, fortsätter att blanda sig i.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, fru rådsordförande, jag tror inte att ni tar illa upp om jag inte instämmer i er försiktiga optimism, eftersom jag ser vissa problem däri. Händelserna under senare år och i synnerhet herr Milosevics agerande har lärt oss vissa saker. Egentligen borde också vårt eget agerande de senaste månaderna lära oss ett och annat. Om vi när situationen i Kosovo förvärrades hade bedömt den som allvarligare, hade vi kanske nu haft starkare skäl att instämma i optimismen. Men mycket länge förhöll vi oss avvaktande och gjorde ingenting alls eller bara litet grand. Vi väntade tills hela huset stod i brand, och kallade först då på brandkåren. Gud ske lov kan vi nu konstatera att branden så småningom tycks vara i färd att avta av sig självt. Men det brinner ändå fortfarande, och det är egentligen vår uppgift att ständigt peka på att det faktiskt fortfarande brinner i huset.
Det smärtar mig också att jag hittills i denna debatt inte en enda gång hört talas om folksuveränitetsprincipen. Det är en princip som vi alltid borde respektera och hålla liv i som princip - som sådan är den ju etablerad inte bara här utan även i OSSE. I kriget i samband med början till det f.d. Jugoslaviens upplösning underlät vi att i tid tillämpa folksuveränitetsprinciperna - och återigen underlåter vi det nu.
Herr Wiersma, jag beklagar att behöva påpeka att det ni säger till vissa delar faktiskt innebär nykolonialism, eftersom ni räknar upp vissa grundläggande villkor för människorna i Kosovo, som de själva måste få besluta om. Ni ställer upp vissa grundläggande villkor och säger att ni inte kan föreställa er ett oberoende och självständigt Kosovo. Men det är inte vår uppgift att bestämma det, utan det är en sak för de berörda. Vi bör vara mycket försiktiga med vårt konkreta agerande på den punkten.
Låt mig bara göra några anmärkningar till: Nästa steg för oss är att titta på de stabila faktorer som finns i området och understödja dem. Förra söndagen hölls val i Makedonien, varvid den gammalkommunistiska regimen förlorade. Med största sannolikhet - ännu återstår ju den andra valrundan - kommer en ny regering att bildas. Man gick redan i början av valkampanjen ut med att man självklart vill skapa ett nytt förhållande till den albanska befolkningen i Makedonien. Åtskilliga av valkretsarna har vunnits av demokratiskt sinnade makedonska kandidater, och förhoppningsvis kommer vi inom kort att få en stabil region i Kosovos omedelbara närhet. Vi bör förstås lämna vårt stöd till detta.
Tillåt mig slutligen att kort upprepa mig angående något vi inte får glömma: Orsaken till allt ont heter faktiskt Milosevic - med honom kan man inte förhandla, man kan bara förhandla om honom, och det skall ske i Haag!

Cars
Herr ordförande! Äntligen har det internationella samfundets beslutsamma handlande gett resultat. Jag anser att vi européer än en gång bör tacka Förenta staterna för det. Jag kan framföra den liberala gruppens uppskattning över avtalet mellan Holbrooke och Milosevic med observatörer och allt. Men jag noterade det som kommissionär van den Broek sade, att det militära tillbakadragandet ännu inte har fullföljts och, lade han till, att begränsningarna i media- och yttrandefriheten skärps i Belgrad. Därför är det mycket bra om Nato nu är berett att militärt ingripa om Milosevic inte uppfyller sina obligationer senast den 27 oktober. Kan vi lita på det? Eller finns det risk för fortsatta utsträckta tidsfrister? Jag vore tacksam om ministern ville ge mig sitt svar på dessa frågor.
Avsikten är nu att det skall bli förhandlingar mellan Milosevic och de kosovanska ledarna. Men, fru minister, nog går väl kosovanerna till dessa förhandlingar med en hand bakbunden? Får de ha frihet och självständighet som mål? Svaret på den frågan är väl nej! De får förhandla om ökat självstyre, men de tvingas av EU och Nato att från starten acceptera Milosevic som sin statschef. Precis så är det väl, fru minister?
Vi europeiska liberaler hade önskat att förhandlingarna skulle vara förutsättningslösa. Vi tycker att det är en stor brist att så inte har blivit fallet.

Caccavale
Herr ordförande, kära kolleger! Efter två veckor står vi inför ett delvis annorlunda scenario: ännu en gång har man valt att förhandla med Milosevic och betrakta honom som en del av lösningen på problemen på Balkan, i detta fallet Kosovo, liksom tidigare Bosnien och före det Kroatien.
Jag anser att vi än en gång har val fel väg, framför allt därför att Europa än en gång har fått spela rollen av de sista i klassen, de som har stått och tittat på i väntan på att pappa Amerika skall komma och lösa problemen. Ännu en gång detta Europa som är en politisk dvärg, oförmöget att ta egna politiska initiativ två steg hemifrån. För det andra tror jag inte att det här avtalet som påtvingats Milosevic kommer att leda till att han uppträder på ett ansvarsfullt vis. Milosevic har redan genomdrivit en etnisk rensning av Kosovo. Han har redan anfallit och massakrerat kosovanerna och bränt minst 700 byar i regionen. Jag frågar mig och jag frågar er hur det skall kunna bli möjligt att återställa status quo, jag frågar mig och jag frågar er om vi kan lita på en man som än en gång, i dessa senaste händelser, har visat sig vara en förbrytare, en som massakrerar kvinnor och barn och med all önskvärd tydlighet har visat att han inte är en del av lösningen utan snarare en del av problemet, kanske det verkliga problemet på Balkan, det verkliga problemet i Kosovo, det verkliga problemet i Jugoslavien.
Det kommer inte att bli någon fred, vare sig i Kosovo eller annorstädes, så länge Milosevic är ledare för regimen i Jugoslavien.
Jag begär ännu en gång att man visar absolut fasthet gentemot Milosevic, att Europa föreslår att han åtalas som krigsförbrytare och ställs inför den internationella domstolen i Haag för sina krigsförbrytelser i f.d. Jugoslavien.

Carnero González
Herr ordförande! Jag tvivlar starkt på att vi kan gratulera världssamfundet för vad som gjorts de senaste veckorna. Följande mening tycker jag borde omvandlas till passivum: " Milosevic har tvingats att förhandla" . Är det inte så att Milosevic har tvingat världssamfundet att förhandla? Man har inte ens förhandlat om uppfyllandet av säkerhetsrådets resolution 1199, utan man har bara tagit upp de frågor som Milosevic ansåg vara lämpliga. Till exempel de observatörer som skall skickas till Kosovo, kan de möjligtvis tillfångatas som gisslan? Håller Belgrad inte vad som lovats kommer då världssamfundet, Nato, att ingripa militärt med 2 000 observatörer på marken? Det skulle helt enkelt vara vansinnigt. Det är en fälla, en fälla som kan visa sig vara dödlig. Kommer rådet ihåg målet att demokratisera Jugoslavien? Skall ni inte en gång för alla lyssna på vad herr González säger? Eller skall vi fångas i Holbrookes labyrint? Det är sant, den här gången instämmer jag med er, Dupuis, Milosevic är en internationell förbrytare och skall därmed dömas av internationella domstolen i Haag.
(Applåder)

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Jag har redan två gånger uttryckt min och mina vänners åsikt om Kosovo, genom att dels erinra om vilket graverande ansvar Milosevic har, men också de europeiska och franska myndigheterna - Delors, Santer, Mitterrand - som en gång i tiden uppmuntrade honom i enlighet med en federalistisk ideologi, mot de slovenska och kroatiska folkens ambitioner, och dels genom att påpeka att Nato: s interventioner inte var legitima - ett Nato som en gång i tiden aktade sig noga för att stödja de folk som kämpade mot kommunismen, och som med all säkerhet endast förvärrade saken och gjorde situationen för folken på Balkan än mer invecklad.
I går lyssnade jag uppmärksamt på lovorden till vår kollega Hume, som har fått Nobels fredspris för sina insatser för ett avtal i Nordirland. Hans rörande svar applåderades enhälligt - också av oss, oavsett skiljaktigheter på andra plan - och i sitt svar deklarerade han, att i stället för att skicka trupper eller bombplan överallt i världen, var det oändligt mycket bättre att sprida filosofin om respekt för skillnader och att nå fram till lösningar liknande lösningarna på det irländska dramat. Jag kan mycket väl se svårigheterna i detta. Vilket är ytterligare ett skäl för att sätta igång arbetet.
Jag föreslår alltså att man bildar fredsdelegationer för en lösning av situationen i Mellanöstern, som skall övervakas eller direkt ledas av Hume själv, och det skall göras i vårt Europa, som ju har effektiva band med Israel och palestinierna och som faktiskt inte kan fösas åt sidan. Man bör naturligtvis arbeta för att FN-resolutionerna om Libanon tillämpas. Man bör också arbeta för en fred i Sudan, där ett verkligt folkmord äger rum, där de kristna och animisterna i södern är utsatta för svält och där det råder inbördeskrig i norra delen av landet.
Men det som ligger närmast oss är faktiskt Kosovo. En Hume-delegation bör bege sig dit, och det snarast. Jag tvivlar inte på att parlamentet, med tanke på gårdagens applåder, har för avsikt att påverka rådet i syfte att bespara det serbiska folket förödelse och död, men också för att undvika att hela regionen sätts i brand.

Imbeni
Herr ordförande! Jag delar mina kollegers uppfattning när det gäller bedömningen av avtalet och fördömandet av de brott som har begåtts och jag hoppas att vi inte skall behöva vänta i tjugofem år på att rättvisan skall nå de skyldiga. De punkter där jag har en annan uppfattning är analysen och synen på framtiden. Här finns det ett par brister: det finns brister hos rådet, hos kommissionen och hos parlamentet. Enligt min mening kan inte så viktiga institutioner låta sig nöja med att skriva under redan ingångna avtal - som tillkommit framför allt tack vare USA - för att sedan engagera sig, vilket mycket riktigt har påpekats - för att tillämpa avtalet.
Som vanligt ställer vi upp med pengar och folk, men problemet är enligt min mening att vi försöker lösa Balkanproblemet ett steg i sänder. I denna fråga har vi lurat oss själva. Om vi säger att problemet är en kamp mellan två komponenter, mellan Milosevic och Kosovo, så bedrar vi oss själva. Vi vet att det stora problemet är att veta på vilket sätt man skall kunna ge eller inte ge ett folk friheten att förverkliga sig självt fullt ut, med sina mänskliga, civila och sociala rättigheter, förutom de mest grundläggande: kulturen och språket. Men det som enligt min mening inte är övertygande är att hävda att problemet skulle vara löst när man, så att säga, har gjort sig av med Milosevic. Nej! Balkanfrågan fortsätter att finnas där, som en konfrontation - i betydelsen stridigheter - mellan olika slags nationalism, en konfrontation som fortsätter att pyra under glöden. Den ena typen av nationalism kan vara Milosevics kommunistiska nationalism, och en annan den storalbanska nationalismen, vi har ju sett vad som hände i Bosnien.
Frågan är alltså hur Europeiska unionen med en annorlunda strategi skulle kunna bidra till fred och stabilitet på Balkan. Vi måste studera och analysera nödvändigheten av att ta upp problemet i dess helhet, samtidigt som vi anstränger oss för att tillämpa de avtal som det varit så svårt att nå fram till, och se till att ett verkligt eldupphör kommer till stånd, ett verkligt tillbakadragande av Milosevics specialtrupper. Varför börjar vi inte undersöka idén att hålla en internationell konferens om Balkan som helhet, där alla inblandade parter deltar, dvs. många olika länder - Serbien, Albanien, Makedonien, Montenegro och Bosnien - samt de minoriteter som lever i dessa länder? På det viset skulle vi kunna börja bidra till en lösning. Man kan inte begära att Europeiska unionen skall göra mer, samtidigt som man håller fast vid en alltför inskränkt analys.

Ferrero-Waldner
Muchissimas gracias, Señor Presidente, ärade damer och herrar ledamöter! Det har sagts mycket om att avtalet med Milosevic inte är något idealiskt avtal. Det är säkert riktigt. Dock: Även om Milosevic ofta har brutit sitt ord, så måste vi utgå ifrån att han håller det - vilket han faktiskt, om än under tryck utifrån, ibland har gjort. Dayton-överenskommelsen är ett exempel på det. Men det är förstås svårt att bedöma hans aktuella agerande i Kosovo-konflikten. Jag menar att det internationella samfundet måste visa sin beslutsamhet och, om avtalet inte skulle uppfyllas, vidta lämpliga åtgärder. Det är faktiskt så att hotet om militär intervention från Nato inte har upphävts, och det var detta som gjorde att avtalet kom till stånd. Jag menar att det politiska trycket bör vidmakthållas tills vidare. Också Kosovo Verification Mission har en viktig roll att spela i sammanhanget, vilket inte har berörts särskilt mycket här. Men ändå, 2 000 personer i Kosovo är inget litet antal. Det har antytts av flera ledamöter att EU syns för litet, men Europeiska unionen bidrar faktiskt med över 1 000 personer i detta verification mission , medan amerikanerna har ungefär 200. Inte heller det påståendet stämmer alltså.
Det sägs också hela tiden att det bara var amerikanerna som agerade. Det var Holbrooke som förhandlade fram avtalet, men han gjorde det också med våra instruktioner från kontaktgruppen. Kontaktgruppens senaste möte ägde rum på Londons flygplats, där man gemensamt noggrant gjorde upp om försöket mellan EU och USA. Varför det? För att Ryska federationen skulle vara med, vilket också spelar en viktig politisk roll. Nu har vi i alla fall den ifrågavarande politiska överenskommelsen, men det är givetvis mycket viktigt att det militära hotet kvarstår.
Jag vill också gå in på påståendet att denna Kosovo Verification Mission inte gör tillräckligt mycket väsen av sig. Det har gång på gång sagts att EU syns för litet. Frågan om vem som skall leda detta uppdrag är inte avgjord ännu. Det kommer visserligen att vara en amerikan, men man diskuterar i politiska kommittén i Bryssel om han inte borde bistås av en ställföreträdare från EU.
Jag vill också kommentera frågan om observatörernas säkerhet, vilken har kommit upp i diskussionen. Detta torde vara en speciellt viktig och svår aspekt av Kosovo Verification Mission . Naturligtvis kommer observatörerna att vara obeväpnade, och därför menar jag att det är synnerligen viktigt att OSSE och Nato har en nära samverkan. En sak bör dock påpekas: Milosevic har faktiskt accepterat inskränkningar i suveräniteten, och det är i alla fall ett steg på vägen. Vid sidan av övervakningen till lands har vi också övervakningen av luftrummet genom Nato; det är en gemensam aktion. Därtill är Storbritannien, enligt en brittisk ledamot, i färd med att lämna in ett resolutionsförslag i FN: s säkerhetsråd. Det diskuterades i går eftermiddag och vissa chanser finns att säkerhetsrådet redan i natt kan anta en sådan resolution, som då kommer att erbjuda ytterligare underlag för oss alla.
Sammanfattningsvis, herr ordförande: Vi är alla medvetna om att avtalet inte är helt perfekt. Under föreliggande omständigheter utgör det dock en dellösning som ändå möjliggör att flyktingarna kan återvända hem. Det bör väl vara en viktig sak som dessutom främjas av att det militära hotet ligger bakom. Vi hoppas - och ingen vet faktiskt säkert - att Milosevic tar situationen på allvar, att han utnyttjar förhandlingstiden på rätt sätt och att han inte bryter också mot detta avtal.

Sarlis
Värderade kolleger! Jag vill protestera mot att fru rådsordföranden lämnar lokalen. Jag ser ingen anledning att fortsätta mitt inlägg, eftersom varken den ansvariga kommissionsledamoten eller rådet är närvarande. För att underlätta för de övriga kollegerna protesterar jag följaktligen mot att vi parlamentsledamöter som råkar vara de sista inte ens får något svar vare sig från rådet eller från kommissionen, eftersom varken kommissionsledamoten Van den Broek eller fru rådsordföranden är här. Hon fick gott om tid för att lägga fram sina synpunkter, medan det bara fanns två talare från Europaparlamentet. Jag tackar så mycket och avstår från ordet under protest.

Papayannakis
Herr ordförande! Jag kan inte följa debatten så som den förs, med banaliteter och tomt prat, när varje land framför sin åsikt som om den vore Europeiska unionens åsikt. Det som har hänt i Kosovo kan innebära ett steg i rätt riktning, men det kan också tänkas att det inte betyder någonting alls. Det kan också vara ett misstag. Och samma fråga ställs också om Bosnien, och i morgon kommer frågan att ställas om X-ovo och i övermorgon om andra områden, som de impulsiva talarna här i parlamentet kommer att höra talas om för första gången, dessa talare som tror att de kan lösa problemen med ett pennstreck. Personligen, herr ordförande, förfogar jag inte över någon sammanhängande heltäckande politik för sydöstra Europa, det som vi brukar kalla Balkan. Varken rådet eller kommissionen har någon sådan politik, men man borde utarbeta den så snart som möjligt. Det har man ju gjort när det gäller andra, mera avlägsna områden. Det bör naturligtvis vara en långsiktig politik, som utgår både från gemenskapen och från Europa som helhet. Därefter kan man ta ställning till detaljfrågorna. I annat fall kommer vi alltid att reagera på ett ogenomtänkt sätt.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär! Kollega Sarlis, vi skall inte glömma bort den kommissionär som är här i dag och som företräder kommissionen. Mina damer och herrar, först vill jag ge mitt odelade stöd till rådets och rådsordförandeskapets ståndpunkt. Inte för att det skulle vara någon österrikisk ståndpunkt och inte heller av partipolitiska skäl, men för att den ståndpunkten tycks mig vara den riktiga. Jag har redan länge sagt att man inte kommer att nå någon fredlig reglering av förhållandena i Kosovo utan ett militärt hot. Men om vissa menar att den militära attacken under alla omständigheter måste genomföras kan jag inte hålla med. Inget vet vad som blir följden av ett luftangrepp. Alla åtgärder som vi måste genomföra i dagsläget skulle vi också vara tvingade att göra efter ett luftangrepp. Då skulle dock många nackdelar tillkomma som vi måste tåla om vi inte finner något annat sätt att lösa konflikten.
Det finns en fara som jag vill ta upp. I måndags var jag i Moskva och talade bl.a. med ledamöter i duman, med ordföranden för utrikespolitiska utskottet m.fl. Jag tror att vi måste göra allt vi kan för att inlemma Ryssland i ett europeiskt säkerhetssystem nu sedan järnridån fallit och med den kommunismen. Trots det har jag sagt att t.o.m. ifall Ryssland lägger in sitt veto skall vi förbereda oss på att ändå utföra den militära attacken. Det är dock naivt på gränsen till farligt, det är en lek med elden, om man tror att man kan lämna Ryssland utanför helt och hållet och att provocera Ryssland ytterligare.
De nationalistiska krafterna i Ryssland väntar bara på en sådan attack för att kunna åstadkomma motsvarande förändringar i det andliga klimatet i Ryssland. Vi vet ju alla - för att nu ta björnliknelsen - att en skadad eller svag björn ofta är farligare än en stark björn. Att medvetet provocera Ryssland anser jag som helt fel åtgärd. Det bästa man kan göra är att, liksom fru statssekreteraren sade, såvitt möjligt låta Ryssland delta och inlemma det i en fredlig lösning utan att för den skull rucka på målsättningen. Det är också rådets ståndpunkt. Därför bör vi hålla fast vid den.
Det är självklart att de personer som deltar i insatsen i Kosovo skall skyddas. Om det skulle uppkomma problem måste man se till att det finns tillräckligt militärt och polisiärt skydd för projektet och dess deltagare. Vi får ju inte sätta dessa personers liv på spel. Men det är också klart att det är bättre ju mer vi kan göra med civila medel och ju mindre våld vi tillgriper för att nå målen. Man bör inte glömma vad som sker med befolkningen i ett land som utsätts för bombningar. Sådana skulle som sagt befrämja de nationalistiska krafterna i t.ex. Ryssland men kanske även ytterligare befästa Milosevics ställning. Det måste vi tänka på om vi skulle välja den vägen. Därför, herr ordförande, skall vi inte leka med elden, utan vi skall driva en förnuftig men samtidigt hård linje, i likhet med vad vi gjort tidigare. Låt oss hålla fast vid denna gemensamma linje!

Oostlander
Herr ordförande! Jag hoppas att det även i rådet finns personal som i alla fall kan ta del av vad vi sagt när rådets ordförande själv är frånvarande. Kommissionären underströk nyss helt riktigt att han egentligen inte har något förtroende för avtal som träffats med Milosevic. Han har helt rätt. Han har redan sett så många av Milosevics namnteckningar så han vet bättre.
Han säger också helt riktigt att biståndsarbetarna måste utföra ett mycket farligt arbete. Då undrar jag: vilka är de personer i den gruppen som vi just nu kallar observatörer? Till min förvåning så berättade min praktikant, en flicka på 22 år, att hon vid ett besök hos Nato fått höra: ni kan få komma med. Kom med som observatör bara. Jag tycker ändå att det verkar ganska oansvarigt att utan vidare låta människor utföra farligt arbete som de inte ens fått någon militär övning för, dessutom obeväpnade, och, som vi fått höra, med en begäran till Serberna att hjälpa till med evakueringen om det skulle bli nödvändigt. Märk väl, då ställer du en begäran till dem som själva spelar en mycket farlig roll för att evakuera unga obeväpnade personer, utan träning, och så vidare. De är naturligtvis ren gisslan. I en nederländsk tidning såg jag en snygg karikatyr av Saddam Hussein som med fötterna på skrivbordet glatt ringer upp Milosevic: grattis till din gisslan på 2 000 obeväpnade personer. Dem skall vi spela ett roligt spel med. Så ligger det naturligtvis till egentligen. Förut skickade vi FN-soldater. Det var visserligen militärer. Men på ett sätt som gjorde det lätt att ta dem som gisslan. Nu gör vi det ännu värre. Jag undrar om det här verkligen är en bra taktik och om Holbrooke, bland annat i Europeiska unionens namn har jag förstått, inte kunde få till ett bättre resultat. Jag tror att vi tyvärr måste inse att Milosevic och liknande bara kan låta sig övertygas av en mycket tydligare maktspråk, även om jag inte heller är särskilt pigg på att använda våld om det på något sätt kan undvikas. Vi måste dock inse att pengar och arga ord inte hjälper särskilt mycket på Balkan. Därför tycker jag det är väldigt synd att kammaren fortfarande är så splittrad. Så var det de senaste åren under Bosnienkrisen också. Det har ändå alltid varit så att socialdemokraterna, med stöd från yttersta vänstern, har fört en politik som mer eller mindre tog avstånd från Milosevic. Jag förstår det helt enkelt inte. Det ligger en antimilitaristisk tendens bakom, men jag skulle säga: det krävs väl ändå mer för att försvara rättsstaten. Jag hoppas att den här kammaren någon gång kommer över den splittringen.
Rådets ordförande har förresten en mycket otrevlig uppgift. Märk väl, hon har här varit tvungen att säga: tålamodet är slut, precis som för två veckor sedan. Nu undrar jag: hon har nämnt vissa datum, 27 oktober och 3 november, då måste diverse saker ha hänt. Hon kommer väl inte tillbaka till oss den 4 november? Tålamodet är slut, precis som det var för två veckor, fyra veckor och sex veckor sedan. Det är väl ändå utomordentlig otroligt. Jag måste säga att jag tycker att det är väldigt synd att Wiersma i sitt inlägg helt enkelt säger att folket i Kosovo kan inte få någon självständighet. Det tycker jag låter för patriarkaliskt. Det går inte att leva under en kriminell diktatur även om vi skulle vilja att Kosovo fortsätter att vara en del av Jugoslavien. Det kan väl ändå inte sägas på ett sådant lättköpt sätt.

Alavanos
Herr ordförande! Jag vill göra några påpekanden.
För det första; vi har fått bevis för diplomatins möjligheter, det räcker med tålamod och envishet. Diplomatin har möjligheter i Jugoslavien, i Palestina, i Irland, och vi behöver inte ta till vapen så lätt.
För det andra; tyvärr var det återigen Förenta staterna och inte Europeiska unionen, trots att Jugoslavien ligger så nära oss, som först gick in i detta tålamodskrävande och svåra spel med förhandlingar, konstellationer och påtryckningar och arbetade fram denna lösning, som inte innebar någon militär intervention.
Den tredje punkt jag vill framhålla är att det på båda sidor säkert finns krafter som vill försvåra genomförandet av det åtgärdspaket som man kommit överens om. Mordet på serber för några dagar sedan tyder på detta. Därför måste världssamfundet, alla krafter som är indragna i denna process, ge akt på båda parterna. Inte bara den ena.
För det fjärde; det är viktigt att vi håller fast vid ramen för utvecklingen i Kosovo, som innebär dels fullständig autonomi, dels respekt för existerande gränser på Balkan.
Och en sista punkt, riktad till herr Bangemann: Eftersom Europeiska unionen och kommissionen och vi alla agerar och t.o.m. hotar med militärt våld för att hjälpa Kosovo, albanerna i Kosovo, undrar jag varför kommissionen, när det gäller det ockuperade Cypern eller kurderna, inte är beredd vare sig till hot eller till politiska påtryckningar utan t.o.m. genomför kupper för att få igenom bistånd till Turkiet. Det är sorgligt, det är en skam för Europeiska unionen, det är en skam för herr Santer och alla kommissionens ledamöter.

Cushnahan
Herr ordförande! Det är bra att det finns hopp, men det får inte vara bortkastat och det får inte förblinda oss så att vi inte ser verkligheten. Jag vill vara optimist, men jag är rädd att Milosevic fortfarande leker sin katt-och-råttalek. Jag menar att han uppmuntrats att göra detta särskilt på grund av Förenta nationernas passivitet. Medan jag inser att det fanns problem med Kina och Ryssland, så kan jag inte hjälpa att jag känner mig cynisk när jag jämför FN: s gensvar i Kosovo med dess gensvar under Gulfkriget. Det är uppenbart att om Kosovo hade varit lika rikt på olja som Kuwait, så hade FN agerat på ett annat sätt.
Man har inte lärt sig något av Bosnien-Hercegovina. På grund av senfärdighet dog hundratusentals människor i onödan under den etniska utrensningen. Men när väl Förenta staterna och dess europeiska allierade vidtog åtgärder, så förändrades situationen dramatiskt. Detta bör inte glömmas bort, särskilt om Milosevic misslyckas med att respektera det avtal som förhandlades fram av Holbrooke och följa FN: s säkerhetsresolutioner, både vad gäller själva texten och andemeningen. Ett misslyckande från hans sida att göra detta bör ge endast ett gensvar, dvs. militär intervention. Jag beklagar detta, men jag tror att det är det enda språk han förstår och som kommer att leda till en lösning av denna specifika kris.

Ordföranden
Tack så mycket herr Cushnahan.
Jag förklarar debatten avslutad.

Den ekonomiska krisen i Latinamerika
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av kommissionen om den ekonomiska krisen i Latinamerika.
Å kommissionens vägnar har herr Bangemann ordet.

Bangemann
Herr ordförande! Den rådande ekonomiska, och i synnerhet finansiella, situationen i världen uppvisar en rad förskjutningar som naturligtvis också får konsekvenser i Latinamerika. Det finns en skillnad mellan den verkliga ekonomiska situationen och situationen på finansmarknaderna. Denna skillnad är särskilt tydlig i de länder exempelvis i Latinamerika, vilka i sig uppvisar en relativt stabil ekonomisk situation, som öppnar perspektiv, men som samtidigt hotas av finansiell osäkerhet. Eftersom det är på detta sätt, och eftersom den här skillnaden består, bör vi inte överreagera inför den här osäkerheten.
Vi kan naturligtvis nyktert konstatera, och det kan ju inte heller någon förbise, att osäkerheten på de globala finansmarknaderna i vissa av världens regioner, däribland även Latinamerika, har lett till högexplosiva situationer. Vi måste emellertid samtidigt peka på att det nuvarande ekonomiska läget och utsikterna i de latinamerikanska länderna fullständigt kan bedömas med tillförsikt, dvs. det finns två olika lägesbedömningar, beroende på vilka faktorer man utgår ifrån. Det som emellertid kan förena de två är insikten om att vi inte skall bidra till en self fullfilling prophecy , dvs. att vi, inför den finansiella osäkerheten, inte också skall bedöma Latinamerikas ekonomiska utsikter på ett ogynnsamt sätt, och därmed bidra till att den realekonomiska situationen i Latinamerika försämras, för fakta uppvisar en helt annan bild.
1997 var Latinamerikas ekonomiska kapacitet den högsta på årtionden. Den genomsnittliga tillväxten i regionen låg på över 5 procent. BNP per capita steg med mer än 3 procent, och inflationen var på nedåtgående i alla länder, säkerligen inte på vår nivå, men det är viktigt att denna tendens kunde registreras. Allt detta var uttryck för ökade investeringar, en massiv kapitaltillströmning. Jag vill erinra om att på den tiden, när man talade om ett lost decade , var kapitalutflödet avsevärt. Vi har i dag en omvänd situation, och så tillvida finns det utifrån uppgifterna anledning att tala annorlunda om det, än om man bara betraktar den finansiella situationen.
Alla latinamerikanska regeringar har också föresatt sig att genom reformer uppnå en total ekonomisk stabilitet, och den övervägande majoriteten av dessa regeringar har delvis genomfört radikala reformer, vilka baseras på en sund finansiell förvaltning och på ekonomisk öppenhet. Kommissionen anser därför att vi kan tala om ett solitt fundament, utifrån vilket de nuvarande finansiella problemen kan angripas. Naturligtvis påverkar den ekonomiska nedgången i Asien - mindre den i Ryssland - regionen. Det varierar beroende på graden av ekonomisk sammanflätning med länderna i den asiatiska regionen. Brasilien avyttrar 12 procent av sin utrikeshandel till Asien, Chile levererar 25 procent av sin export till Asien och Peru 13 procent av sin export.
Det betyder att några länder säkerligen kommer att drabbas hårdare av den ekonomiska tillbakagången i Asien, och trots kraftigare diversifiering, och trots bearbetningsindustrins och tjänstesektorns tilltagande betydelse, spelar råvaruexporten i likhet med tidigare en viktig roll, och ligger därmed till grund för en ekonomisk känslighet i några av länderna. Således måste den asiatiska ekonomiska nedgången med automatik slå ned i dessa länders bytesbalans. Däri ligger dock inte faran. Vi är övertygade om att även denna tillbakagång kan fångas upp. Den omedelbara faran ligger i möjligheten att de latinamerikanska valutorna försvagas.
Genom förlusten av förtroende i de internationella kapitalmarknaderna, och även genom det ökade riskmedvetandet, har såväl den asiatiska som den senaste ryska finanskrisen gjort de latinamerikanska valutorna känsligare för potentiellt destabiliserande kapitalrörelser. Därför har Brasilien redan vidtagit hårda åtgärder gentemot spekulationer, och även Chile, Mexiko och Colombia kommer säkert att följa detta exempel. Beslutsamheten och snabbheten i denna reaktion visar att regionen är bättre förberedd än tidigare för att bemöta den utmaning som en globalisering av finansmarknaderna utgör. Argentina är bl.a. ett strålande exempel på hur gemensamma internationella ansträngningar kan hjälpa ett land.
Vi anser, trots att tillväxttakten har minskat under de senaste månaderna även i Argentina, att detta land förfogar över solida ekonomiska grundvalar och att de reformer som infördes tidigare under detta århundrade nu är märkbara, och det på ett fullkomligt positivt sätt. Ändå var rädslan stor i början av månaden för att den världsomspännande finansiella instabiliteten kommer att fordra alltför mycket av detta lands ekonomi. Därför godkände Världsbanken den 5 oktober, för att lugna investerarna, och inför de utländska bankernas tvekande hållning till att ställa de nödvändiga medlen till Argentinas förfogande, ett lån till ett belopp av 5, 7 miljarder US-dollar. Därigenom garanteras att Argentina kan efterleva sina ekonomiska förpliktelser till och med slutet av mars nästa år.
Detta är ett entydigt tecken på att den internationella gemenskapen även kommer att hjälpa andra länder - om det är nödvändigt - så vi har en bra anledning att bedöma Latinamerikas ekonomiska framtid på ett realistiskt och därmed positivt sätt. Dock måste de djupgående politiska och framför allt ekonomiska reformer, vilka påbörjades i så många latinamerikanska länder i slutet av 80-talet, slutföras. Att utifrån dessa svårigheter dra slutsatsen att dessa reformer nu är slutförda och att man skall påbörja en annan politik vore rena självmordet. Kommissionen kommer därför att stödja allt som kommer att bidra till att dessa reformer förs vidare. Det är den enda chans som denna kontinent har. Ni vet att vi på många områden utformas dessa strävanden på ett mycket praktiskt sätt: på det industriella samarbetets område, naturligtvis inom ramen för det klassiska samarbetet, och det politiskt, men därutöver också finansiellt-ekonomiskt, om så är nödvändigt.
Vi skulle alltså genom detta uttalande vilja bidra till att det inte blir en kollaps, som man inte skulle kunna rättfärdiga på förnuftiga realekonomiska grunder, utan som bara kan härstamma från en överrreaktion. Att bidra till att denna överreaktion inte äger rum verkar vara det viktigaste i denna debatt.

Miranda de Lage
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionären för den information som vi just har erhållit. Den här debatten ger oss ett ypperligt tillfälle till att se över relationerna mellan EU och Latinamerika. Det faktum att kontakter har tagits för att lägga en sista hand vid avtalen om friare handel mellan Mercosur, Chile och Mexiko visar att unionen verkligen har ett intresse av att förstärka avtalen, och att det inte blott är fråga om en vilja att närma sig varandra. Det är också ett faktum att stor möda har lagts ned på att modernisera de latinamerikanska ekonomierna, på att bekämpa inflationen och på att klara av sina internationella åtaganden, som till exempel att betala tillbaka sina lån. Det var under seklets senare del som tillväxten blev stark och man började hysa förhoppningar om en kraftfull ekonomisk återhämtning. Fler utländska investeringar och en större tillväxt, ett gott uppförande hos de samordnande krafterna, en anmärkningsvärd politisk stabilitet, samt en fördjupad demokratiseringsprocess gjorde att man kunde förutse hur vinstfördelningen skulle kunna mildra dualismen i de latinamerikanska samhällena. Under några veckor har emellertid en stor del av dessa vinster - vilket kommissionären också påtalade - gått förlorad till följd av en kris som med största säkerhet innehåller vissa element som har bidragit till att paniken har förvärrats. Konsekvenserna är svåra för de ekonomier som fortfarande brottas med strukturella problem och som i vissa fall inte ens hade börjat känna av den välfärd som den spektakulära tillväxten i andra länder gav upphov till. Efter tio års intensifiering av våra relationer kan man konstatera att ett ömsesidigt förtroende finns, och att Latinamerika förväntar sig något mer av oss än ett vackert uttalande om våra avsikter.
Min grupp oroar sig för medborgarna, för den sociala stabiliteten och för demokratin. Därför vill vi att man ger uttryck åt en aktiv politisk vilja. Vad betyder då detta? Att vi en gång för alla tar tag i de åligganden det internationella finanssystemet har i en praktiskt taget helt globaliserad ekonomi. Det gemensamma resolutionsförslaget ligger i linje med detta, vilket både lugnar och inger förtroende för de marknader som mest har ansatts av krisen. Resolutionen bör dock skyndsamt materialiseras. Min grupp uppmanar kommissionen att ta detta initiativ eftersom vår ekonomi, vårt finansiella system, vår marknadsandel, vår sociala utveckling och våra vinster - som man också måste tala om - tillskriver oss ett ledarskap som vi inte bör tveka att använda, när vi som nu står inför en världsomfattande oro där den bristande verkställigheten hos de internationella valutainstitutionerna får oss att tvivla på en lösning av krisen, eftersom man som alltid tar sin tillflykt till de traditionella recepten.

Galeote Quecedo
Herr ordförande! Den ekonomiska kris som började i de asiatiska länderna, som spred sig till Ryssland och som nu verkar har spridit sig till Latinamerika är verklig och inga objektiva argument kan anföras, precis som kommissionär Bangemann mycket klart och tydligt påtalade. Vad kommissionären inte sade var att EU, de gemensamma institutionerna och praktiskt taget alla medlemsländerna, under den här tiden inte har deltagit i debatten och man har uppenbarligen inte heller försökt ge några lösningar. En obegriplig tystnad har iakttagits, och då särskilt obegriplig för våra latinamerikanska partners. Det är oroväckande att Europaparlamentet inte förrän nu har kunnat debattera den här frågan, men än mera oroväckande är Europeiska kommissionens totala brist på initiativ, och att rådet inte har kunnat fatta något beslut i saken.
Det vore motsägelsefullt att som största ekonomiska makt göra anspråk på att få spela en internationell roll och ekonomiskt påta oss det ansvar och den nyckelroll vi på grund av euron kan få samtidigt som vi saknar den tolerans som krävs för den globaliserade värld vi lever i. Vi glömmer till och med bort, vilket ligger i linje med våra intressen, att Latinamerika är den enda marknaden under utveckling som inte har tagit skada av krisen. Vi borde också ha i åtanke att kommissionen just i dag har skrivit ned våra tillväxtperspektiv med sex tiondelar för nästkommande år.
De strukturella reformer som mödosamt har genomförts under detta årtionde har medfört att länderna på ekonomiskt solida grunder har kunnat motstå de spekulativa attackerna, ett resultat av en hälsosam ekonomisk politik. Den finansiella och monetära disciplinen och den regionala liberaliseringen och integreringen har legat till grund för den ekonomiska politiken i Latinamerika under de senaste åren. Utan detta skulle man ha betalat ett alltför högt pris. Nu så här i slutet av 1900-talet måste vi än en gång poängtera hur viktigt det är att inte falla för frestelsen och hindra de fria kapitalströmmarna och vidta obsoleta protektionistiska åtgärder.
Visst har utbredningen av den nya alltmer världsomfattande ekonomiska verkligheten en gräns för oss: de demokratiska värderingarna, solidariteten och den sociala sammanhållningen. I den här konjunkturen får vi därför inte sticka under stol med de sociala konsekvenser som kan tillstöta på grund av den finansiella instabiliteten.
Därför välkomnar min parlamentsgrupp de röster som höjdes vid det sista latinamerikanska toppmötet och som krävde vissa minimiregler för de stora flöden som associeras till de ekonomiska och finansiella aktiviteterna.
Att i det här sammanhanget bryta blockaden av det nordamerikanska anslaget till Internationella valutafonden samtidigt som man sänker räntan är givetvis positivt, men det är inte tillräckligt.
Spanien har å sin sida bidragit med 3 000 miljoner dollar till IMF för en latinamerikansk reserv- eller riskfond. Därför förstår ni säkert varför jag välkomnar beaktandet av detta initiativ i det gemensamma resolutionsförslaget, som den här debatten kommer att avslutas med och där målet är att det skall omfatta hela unionen och alla medlemsländer.
Europeiska kommissionen bär nu ansvaret för att man går till grunden med de här initiativen och att man lägger fram förslag på andra åtgärder. Apropå detta, herr kommissionär, så är det värt att påtala den mycket låga verkställighetsnivån i gemenskapsbudgeten för de latinamerikanska fonderna - knappt 2 procent under årets första sex månader.
Vi uppmanar också rådet till att tveklöst ta itu med de pågående processerna om ömsesidig och gradvis liberalisering av handeln.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kollegor! För det första välkomnar jag kommissionär Bangemanns och kommissionens uttalande och det intresse de har visat i en fråga som berör den internationella ekonomiska och finansiella stabiliteten. Jag har frågat mig varför denna världsomfattande ekonomiska och finansiella kris, som så direkt har drabbat de latinamerikanska ekonomierna, har en sådan progressiv effekt. För det första kan vi konstatera att det rör sig om bräckliga ekonomier. Ekonomier som fortfarande lider av interna konflikter och orimlig skuldbelastning men som, vilket mycket riktigt redan har påtalats, å ena sidan verkligen har bemödat sig om att uppnå stabilitet genom att införa demokrati och som å andra sidan för att sanera sina ekonomier har bemödat sig om att öppna sina gränser.
Öppnande mot omvärlden gav goda resultat så länge som man förenade detta med god tillgänglighet till de externa marknaderna. Dessutom har investeringsströmmen varit mycket positiv, precis som kommissionär Bangemann påtalade.
Enligt vissa uppgifter - råvarupriserna föll till exempel med 32, 9 procent för rågummi, 31, 8 procent för ull, 9, 3 procent för majs och 14, 6 procent för bomull - har å ena sidan den förväntade ekonomiska tillväxten kraftigt avmattats, den har halverats jämfört med föregående år, och å andra sidan har deras handels- och produktionskvot reducerats. Exporten till Chile har gått ned med en tredjedel och exporten till Peru med 23 procent.
Det är uppenbarligen nödvändigt att göra något åt saken, det är nödvändigt att finansiellt sett återställa det internationella förtroendet för de här ekonomierna. Detta måste, som vi förstår det, göras på två sätt. För det första är det inte fråga om att frångå internationaliseringen och ett internationellt öppnande av marknaderna. För det andra måste en verklig politisk, social och ekonomisk stabilitet säkerställas, vilket redan har påbörjats, där öppenhet och bistånd till de här ekonomierna bör poängteras.
Trots att det inte är många dagar kvar till eurons ikraftträdande har tyvärr gemenskapens institutioner och Europeiska kommissionen inte någon större delaktighet i de internationella finansinstituten. Därför vill jag avslutningsvis säga att jag stöder uppmaningen om ett effektivare ingripande å deras sida.

Puerta
Herr kommissionär Bangemann! Har ni lagt märke till att alla anföranden hittills har varit på spanska. Det är logiskt, eftersom vi har en speciell känsla för Latinamerika, och vi vet att detta delas av många i kammaren. Vi talar nu utifrån ett europeiskt perspektiv. Vi är inga olyckskorpar. Vi vill inte som européer - i mitt fall som språkrör för en vänstergrupp - se olycksbådande på situationen. Däremot vill vi visa vår oro.
Efter det så kallade förlorade åttiotalet omstrukturerades Internationella valutafonden och man började tillämpa en tvångsmekanism som gav en illusion av återhämtning och tillväxt. Nu kan vi konstatera att verkligheten är en helt annan och att Latinamerika står mycket sårbar inför den ryska och asiatiska krisen. Inte bara en psykologiskt sårbar utan också strukturellt. Detta bådar inte gott för länder som under långa perioder har varit diktaturer. Vi menar att vi i Europa har ett ansvar att bekämpa de reella produktionsförlusterna, den ökade arbetslösheten och de minskade lönerna. Men det är inte bara detta som inträffar. Kapitalet flyr på grund av en rädsla hos de utländska investerarna, man räds insolvens hos den privata sektorn och det sociala nätet har degraderats, försämrats. Inga lysande utsikter kan skådas i den region som av historiska och kulturella skäl ligger mycket nära vår europeiska verklighet.
Vår grupp menar att de konsekvenser krisen får inom ramen för en globalisering kan medföra en mycket kraftig social försämring i de regioner som just precis har klarat av interna, många gånger blodiga, konflikter, och där man i många fall redan har påbörjat en betydande intern uppbyggnad. Därför vädjar vi till kommissionen, och från parlamentets sida accepterar vi vårt ansvar att inte bara reflektera utan att också agera. Vi måste ansvarsfullt arbeta vidare, inte på grund av en eurocentrisk egoism, även om den latinamerikanska krisen kan bli ännu en osäkerhetsfaktor i den europeiska ekonomin om vi inte snarast såväl solidariskt som kraftfullt agerar.
Dessutom kan Europeiska unionen tillsammans med Japan och Förenta staterna ge en viss jämvikt, vilket kan förbättra den globaliserade ekonomin. Vår grupp försvarar inte ett förenklat synsätt där politiken och solidariteten särskiljs från den ekonomiska politiken. Vi kämpar för en social justering i ett mänskligt perspektiv, samtidigt vet vi att om vi negligerar de ekonomiska frågorna får vi ökade kostnader och obetydliga vinster. Därför stöder vi den resolution som vi idag skall rösta om i parlamentet, och vi uppmanar kommissionen att aktivt delta i den regionala integrationen och att kraftfullt och solidariskt stödja Latinamerika så att stabila och demokratiska samhällen med hög utvecklingsnivå kan utvecklas.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, kära kolleger! Krisen som för tillfället omfattar fler och fler regioner i världen, och därmed också Latinamerika, är ingen sjukdom, utan den logiska konsekvensen av en världsekonomi som råkat i olag. Det finns därför inte heller någon smittorisk som vi kan skapa immunitet mot med nya finanssprutor, vilket kompromissresolutionen från olika grupper föreslår. Tvärtom, sådana finansssprutor bidrar bara till att ge mer till dem som hämningslöst har berikat sig i Latinamerika i många år.
Det mygel och det trixande som har ägt rum bara i brasilianska banker under de senaste tio åren kan inte betraktas som något annat än kriminellt. Jag vill bara påminna om den berömda affären med den rosa mappen för två år sedan. Där fanns politiker, från António Carlos Magalhães till den tidigare presidenten Sareney uppförda, vilka under flera år illegalt hade tagit emot överföringar, och det blev därför inte någon process, eftersom samma politiker röstade emot en undersökningskommitté. Stora privatbanker bröt samman en efter en, staten övertog skulderna, balansräkningar förfalskades hänsynslöst, och de små människorna förlorade sina besparingar.
Den som i en sådan situation kräver ännu mer liberalisering, än mindre kontroll, för att, jag citerar " vinna tillbaka investerarnas förtroende" , gör bocken till trädgårdsmästare. Den som erbjuder fonder för att betala av den externa skulden låter den onda cirkeln gå allt fortare. Det vore cyniskt, inför den växande fattigdomen i Latinamerika, om vi ännu en gång skulle låta tillfället gå oss förlorat att bygga in bromsar i finanskarusellen. Fresh money , nya investeringar måste förbli kvar i Latinamerika, åtminstone måste de vara kvar i landet en viss tid, och de måste därvid stödja lokal produktion och främja den lokala konsumtionen.
Vid det latinamerikanska toppmötet i Lissabon förra helgen var till och med president Cardoso beredd att, inför krisen, komma ihåg sin egen vänsterbakgrund. Det var han som krävde skatt på kortsiktiga kapitalrörelser och att intäkterna från dessa skulle avsättas till fattigdomsprogram. Precis detta avses också med den så kallade Tobin Tax . Förtroende hos ansvarslösa spekulanter vinner man visserligen inte med detta, men däremot hos långsiktigt tänkande investerare.
Om ni tar med ändringsförslag om detta, kära kolleger, är vi beredda att också stödja er resolution.

Escolá Hernando
Herr ordförande, herr kommissionär! Tack för era förklaringar. Ärade kollegor, låt oss tänka oss in i en situation där ränteläget i ett land kraftigt höjs, börsen faller med dunder och brak, statsskulden ökar, investerarna grips av panik och valutan riskerar att devalveras, korts sagt, en verklig förtroendekris för de pågående ekonomiska reformerna. Nåväl, detta fiktiva scenario har under de senaste året blivit verklighet i många asiatiska länder, i somras spreds krisen till Ryssland och nu står Brasilien på tur med risk att smitta även andra latinamerikanska länder.
Rädslan, ärade kollegor, är självstyrande, och den finansiella rädslan är det i än högre grad. Stoppar vi inte denna dominoeffekt finns inte något som garanterar att inte Förenta staterna och Europeiska unionen är nästa länder i tur, och detta trots solventa ekonomier. Vi förlitar oss dock på att en eventuell dominoeffekt kan paralyseras tack vare den solida ekonomiska grund och den demokratiseringsprocess som ändå finns i Latinamerika, mycket tack vare de olika avtalen med Europeiska unionen.
Enligt vår mening, ärade kollegor, måste vi vidta åtgärder såväl på längre sikt, genom en reform av den internationella finansmarknadens institutionella ram enligt Bretton Woods, som på litet kortare sikt, genom att arbeta för större öppenhet och bättre reglering av de finansiella institutionerna samt på mycket kort sikt genom att omedelbart ge finansiellt stöd. Spanien har till exempel skapat en finansieringsfond för Brasilien, till vilken Förenta staterna genast anslöt sig och där en kreditlinje är öppen för de länder som riskerar att beröras av den finansiella krisen. Vi hoppas att även Europeiska unionen tveklöst och snabbt ansluter sig. Jag säger här tveklöst därför att vi måste agera snabbt, så att inte en systematisk kris i Latinamerika med ett bortdragande av utländskt kapital får en stark regional konjunkturnedgång som följd. Man räknar med att den brasilianska börsen förlorar en miljon pesetas per sekund, en situation, ärade kollegor, som inte kan få fortsätta.

Souchet
Herr ordförande! Betydelsen av den finanskris som påverkar länderna i Latinamerika, liksom den påverkar nästan alla länder med en ekonomi på uppåtgående, samt vidden av de konsekvenser som denna kris kommer att få för de europeiska ekonomierna, i synnerhet länderna i euro-området, har fram tills nu i hög grad underskattats från europeiskt håll. Till och med här kör man ständigt med politikerjargongen om eurons skyddande roll och om det europeiska undantaget - som om Europa kunde förbli en ö av stabilitet - eftersom man gör en felaktig tolkning av hur betydelsefull handeln inom gemenskapen är, och som om man försökte besvärja krisen och dess konsekvenser för oss med hjälp av en infantiliserad och föga ansvarsfull fasad. Men vår främsta uppgift i egenskap av förtroendevalda består tvärtom i att beakta krisens realiteter, så som de verkligen ser ut, även om det riskerar att göra införandet av euron mycket mer vanskligt, det är sant, och även om det t.o.m. leder till att man överväger om det verkligen är lämpligt att lansera en ny valuta mitt i en internationell finansiell oro.
Kommissionär Bangemanns uttalande om Latinamerika utgör åtminstone delvis ett riktmärke för en nödvändig återgång till realismen, som man nu börjar se några tecken på. Det är t.ex. Luxemburgs premiärminister, Junker, som deklarerar att euron inte utgör ett evigt skydd. Det är 1998 års Nobelpristagare i ekonomi, Amartya Sen, som uttrycker sina farhågor för att en gemensam valutapolitik som bara styrs av antiinflationism kommer att få förödande konsekvenser för Europa, i förhållande till en varaktig sänkning av de amerikanska räntorna.
Den asiatiska och latinamerikanska finanskrisen, och dess effekter för dollarns värde, skulle faktiskt kunna utgöra den första asymmetriska chocken för länderna i " euro" -området. Vi skall komma ihåg att dessa ekonomier är långt ifrån homogena. De iberiska ekonomierna kommer t.ex. att beröras tidigare och mer än andra av den viktiga latinamerikanska krisen. Det är under den här konjunkturen som man kommer att kunna bedöma om euron verkligen kan ha en skyddande funktion, och om alla länder i " euro" -området kan klara av den stora skillnaden mellan den gemensamma valutans mycket hårda krav och de chocker som vart och ett av dessa länder kommer att få utstå till följd av krisen - i olika omfattning, inom olika sektorer och i olika takt.
Man kan inte heller undvika att ställa sig frågan om detta verkligen är ett lämpligt tillfälle för de här olika länderna att bilda " euro" -området, att beröva sig flexibla monetära medel som har prövats under tidigare kriser, samtidigt som det tyder på att vi går in i en ytterst allvarlig internationell finanskris!

Antony
Herr ordförande! Den allmänna ekonomiska situationen i Latinamerikas länder är inte bra; den är inte bra i bananrepublikerna som utnyttjas av de nordamerikanska trusterna; den är inte bra i länder där kommunistiska gerillor plundrar, våldtar och dödar. I Peru massakreras hela byar av " Sendero Luminoso" , den " upplysta" stigen. I Colombia, särskilt i Cagúan, betalar droghandlarna avgifter till väpnade revolutionära styrkor på den yttersta vänsterkanten, som skyddar deras odlingar och handel.
Ett enda land, som för flera år sedan slog in på en sund ekonomisk väg, visar sig vara friskt på alla områden. Detta land, det är Chile. Den chilenska modellen utgör nu ett exempel för de övriga länderna i Latinamerika, men också för de i Afrika och för Ryssland.
Franska ambassadens bulletin, som jag i går läste på Internet, nämner att tillväxten är stadig, vilket bekräftas av en stabilitet i priser, valuta och offentliga finanser. Chile är ett land där man investerar och vars finansiella reserver ökar. 1973 var bilden en annan. Den marxistiska diktatorn Allende hade ruinerat landet, och efter lastbilschaufförernas strejker revolterade husmödrarna. Överallt spred extremvänsterns väpnade ligor våld och antalet mord mångfaldigades. Precis som i Spanien 1936, där högermajoriteten, Gil Robles CEDA, fick se sin verksamhet tystas ner och sina ledare och aktivister mördas, för att inte tala om den antikatolska terrorn.
Då reser sig en republikansk officer: general Pinochet. Han reser sig, precis som Franco en gång i tiden, för att hindra kommunismens konfiskation, en kommunism som förberedde sig för att inrätta sina gulag och att fylla upp massgravarna. Armén och polisen angriper då terrorismen och det subversiva våldet med krigsmetoder och alla slags beklagansvärda övergrepp. Skulle man, under förevändning att tortyr i stor utsträckning är institutionaliserad i Israel, i morgon dag göra sig redo att i London eller Madrid spärra in Benjamin Netanyahu, vars armé har dödat fler palestinska motståndsmän än den chilenska armén dödade revolutionärer? Skall man arrestera general Sharon i Washington eller i Paris, för den grymma repressionen under hans styre?
Vi åberopar ständigt rättsstaten, men den spansk-brittiska komplottens bakhåll mot general Pinochet kränker på ett cyniskt sätt alla internationella rättsregler; och ändå har man inte upprättat någon undersökningskommission, och inte någon folkdomstol, för att döma 80 år av röd terror i världen och de som är ansvariga för 200 miljoner döda, om man lägger till krigsoffren till de 100 miljoner som dog efter den svält och de massavrättningar som kommunismen organiserade, det moderna slaveriets yttersta gräns.

Linkohr
Herr ordförande! Tillåt mig att jag säger ytterligare ett par ord om Kreissl-Dörflers anmärkningar. Han har naturligtvis fullständigt rätt när han anför korruption som en av orsakerna till instabiliteten även hos ekonomin. Nu är det naturligtvis så att det finns fullkomligt korrupta stater - man skulle också kunna säga militärdiktaturer. Antony nämnde just ett land som tidigare var en sådan militärdiktatur. Dessa är ekonomiskt helt igenom stabila. Det finns också stater som regeras på ett riktigt sätt som är ekonomiskt ömtåliga. Det finns många orsaker till att så kan vara fallet. Vi upplever det för närvarande i Latinamerika. Det finns en finansmarknadernas psykologi, vilken uppenbarligen inte har något förtroende längre i Brasiliens fasta växelkurser. Kapital flyter ut, på liknande sätt som i Asien eller i Ryssland. Det har en psykologisk orsak. Det har ingen ekonomisk grund. Bangemann har med rätta hänvisat till detta.
Det finns också något som stater inte har något inflytande över, nämligen att råvarupriserna sjunker. Den fördel som Europa för närvarande har av den billiga oljan är helt enkelt en katastrof för Mexiko, för Venezuela och andra stater. Det har inget med korruption att göra, utan det är råvaruprisernas fall som egentligen borde få oss att tänka efter. Hur kan vi stabilisera råvarupriserna i längden?
Inte heller bortfallet av de asiatiska marknaderna för Latinamerika kan de rå för. Genom de asiatiska marknadernas bortfall, och genom de devalverade valutorna i Asien, får latinamerikanska varor ytterligare billighetskonkurrens från denna region. Därför anser jag att vi också skall gå alldeles praktiskt till väga vad gäller detta problem. Praktiskt sett betyder det att för närvarande måste Brasilien stabiliseras. Brasilien är Latinamerikas ekonomiska nyckelland. Jag hänvisar till punkt nio i vår resolution, där vi kräver en speciell fond - detta diskuteras ju redan -, som kommer att stödjas av internationella finansinstitutioner, för att hjälpa Brasilien ur dess nuvarande svåra situation. Om Brasilien faller, om Brasilien skulle vara tvunget att devalvera, skulle hela regionen påverkas negativt. Vi skulle hamna där vi var i början av 80-talet, nämligen i en katastrofal situation, som inte betyder något annat än att de enkla människorna, Latinamerikas folk, måste betala priset för finansmännens oförmåga att hålla ordning i världens länder.
Jag ber därför att vi röstar för resolutionen och därmed också stöder alla de strävanden som kommissionen, rådet, och även andra vidtar för att nu hålla den brasilianska ekonomin under armarna. Det befriar inte landet från de läxor man måste göra i de här länderna, och vilka vi gärna vill hjälpa till med.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Jag vill som vanligt tacka kommissionär Bangemann för den positiva och aktiva roll han spelar.
De senaste åren, efter skuldkrisen, har de latinamerikanska länderna verkligen gjort sitt bästa för att såväl politiskt som ekonomiskt omarbeta sina strukturer, vilket har medfört stora kostnader.
Herr ordförande, det råkar faktiskt vara så att de här länderna, trots att de har godkänt den demokratiska klausulen i samarbetsavtalen med EU, är de som ligger sämst till i gemenskapsbudgeten. Budgeten ger dem varken några fördelar eller några handelsprivilegier, fördelar som till exempel tillkommer länderna i Lomékonventionen.
Med anledning av den här krisen har de latinamerikanska länderna straffats tvefaldigt. De är inte bara offer för de omstruktureringar som genomförts, utan de är också offer för det system de efter våra råd har tvingats anpassa sig till. Det är uppenbart att EU inte kan lösa problemet, men, herr kommissionär, det är också uppenbart att vi kan åstadkomma mycket på gemenskapsnivå. Marin, den ansvarige kommissionären, vet att han haft och alltid kommer att ha mitt om än försynta stöd i allt som företas med syfte att förstärka relationerna mellan EU och Latinamerika.
Herr kommissionär, jag måste dock säga att jag saknar ett snabbt, effektivt och stringent svar av kommissionen. I dessa svåra dagar varken kan eller får EU vika från sitt ansvar, och man kan inte heller bara låta bli att svara.
Bangemann, det är beklagligt att man från kommissionens sida varje år föreslår samma belopp för den latinamerikanska budgetposten. Man tar inte hänsyn till de nya avtalen med Chile, Mexiko och Mercosur, man tar inte hänsyn till nästkommande toppmöte i Rio och de utmaningar man där ställs inför och man tar inte hänsyn till det aktuella krisläget i Latinamerika. Hänsyn tas inte heller till den passiva tillväxten där beloppen bör anpassas till inflationen.
Därför delar jag Mirandas oro och jag hoppas att de politiska grupper som har deltagit i diskussionen - som till exempel Puertas grupp och den grupp Miranda tillhör, eftersom huvudföredraganden av budgeten ingår i den gruppen - kan stödja de ändringsförslag som såväl Miranda som jag själv har lagt fram inför nästa års budgetproposition, något som min grupp givetvis har anammat, precis som man gjort under tidigare budgetår.
Jag hoppas också, herr ordförande, att kommissionen efter den här debatten visar litet entusiasm och uppfinningsrikedom och att man går igenom de möjligheter som finns på gemenskapsnivå, och då menar jag inte ett uttalande, utan andra budgetåtgärder som investeringar, utökade krediter från Europeiska investeringsbanken, gemenskapsgarantier, handelsgarantier och att den gamla kontinenten på något sätt visar solidaritet med sina gamla och framför allt tålmodiga vänner i Latinamerika.

Orlando
Herr ordförande, herr kommissionär! Den ekonomiska och finansiella krisen i Latinamerika hänger samman med krisen i Asien och i Ryssland, som den är en följd av, men den uppvisar också vissa egna drag. Det finns en uppenbar brist på överensstämmelse mellan å ena sidan de förslag - alla goda - de befogenheter och den makt som de olika aktörerna har - det internationella samfundet, Valutafonden, Europeiska investeringsbanken och Världsbanken - och å den andra de resultat, fullständigt otillräckliga, som har uppnåtts. Detta är ett tecken på att terapin kanske inte har varit den rätta. Jag tror inte att man kan fortsätta att fylla Latinamerika med Aspirin, som har en förödande effekt, utan kanske snarare skriva ut antibiotika, dvs. för att låna ett uttryck från kollegan Kreiss-Dörfler - försöka anlägga en annan synvinkel.
Det krävs tuffa beslut för att bryta den onda cirkeln av skulder som föder nya skulder och en gång för alla avskriva samtliga skulder. Det krävs ingripanden som respekterar de mänskliga rättigheterna; man måste respektera en rättvis utveckling såväl i Europa som i Latinamerika, utan att använda två olika måttstockar. Slutligen måste man undvika en överdriven liberalisering som bara leder till att de negativa effekterna förvärras, och upphöra med att godkänna villkorslösa garantifonder, som bidrog till katastrofen i Ryssland.

Lukas
Herr ordförande! För inte så länge sedan ansågs Latinamerika vara en av världsekonomins hoppfulla områden. I dag har den ekonomiska och finansiella krisen i detta område inte bara mycket allvarliga följder för befolkningen. De latinamerikanska länderna är i en särskild utsträckning beroende av råvaruprisernas utveckling, och det är ett faktum att de internationella finansmarknaderna kommer att skakas kraftigt genom denna kris. Vi bedyrar alltid med rätta att euro-området hittills har reagerat relativt stabilt på den internationellt sammanlänkade krisen. Vi måste emellertid vara på det klara med att de världsomspännande ekonomiska problemen inte kommer att vara utan effekt på Europeiska unionen, såvida det inte blir några internationellt samordnade åtgärder.
Det kommer att vara nödvändigt att angripa problemen vid rötterna, för att bemästra dem och för att kunna återuppliva världsekonomin. Sålunda är nivån på realräntorna delvis för hög. Det handlar om att internationellt sett förbättra kvaliteten på ledningssystemen, övervakningssystemen, och framför allt på finansieringssystemen.

Katiforis
Herr ordförande! Kära kollegor, kommissionär Bangemann, det spelar mindre roll om de grundläggande faktorerna i den reala ekonomin är sunda, som ni sade i början av ert tal, eftersom det sjuka i en monetär ekonomi, en marknadsekonomi, alltid går att härleda till penningsidan. Det är penningsidan vi måste bota på något sätt, om vi skall förhindra den finansiella krisen från att påverka den reala ekonomin.
Frågan är vad vi gör för att förhindra detta. Svaret är att vi, i den utvecklade världen, sannerligen inte gör mycket; och ändå vill vi att Latinamerika skall bära den börda som justeringen ger upphov till. Vad gör man i Latinamerika? Faktiskt ganska mycket. Brasilien har höjt räntan till 50 procent. Ni kan förstå vilken effekt detta förmodligen kommer att få på landets reala ekonomi. Nästa år kommer Brasilien att få negativ tillväxt: - 2 eller - 3 procent. Ni kan förstå hur detta kommer att förvärra fattigdomen och lidandet i landet, något som redan är avsevärt. Nu ber vi dem att göra ännu mer. Vi ber dem att minska ett underskott på 7 procent till 2 eller 3 procent, som om de skulle delta i eurosamarbetet. Ni kan förstå vad detta kommer att innebära för deras offentliga tjänster: barn kommer att få svälta. Detta är vad dessa påtryckningar för med sig.
Vi hotar dem med en upprepning av den spekulativa attacken mot deras valuta. Vi berättar för dem att spekulanterna väntar på att se vad vi skall göra den 25 oktober efter valet, när de nya åtgärderna kommer att tillkännages. Vad kan de göra? De svälter redan, vad mer kan de göra för att rädda Västvärldens finansiella system, herr kommissionär?
Vad kan vi göra för att rädda vårt eget system? President Cardoso talade i positiva ordalag om att införa en Tobin-skatt. Under fyra år har vi talat om att införa en Tobin-skatt, men vi har ännu inte gjort några framsteg. Vi måste ha en fond för att rädda dem. Hur stor skall fonden vara? Mellan 40 och 100 miljoner dollar säger de sakkunniga - dessa pengar existerar inte i de finansiella institutionerna, herr kommissionär.
Det är ett misstag att tro att vi bara talar om deras räntor. Om Brasilien faller så kan vem som helst som har kunskaper berätta för er att Wall Street kommer att falla, och om Wall Street faller kommer konsekvenserna i Europa att bli fruktansvärda. Herr kommissionär, det ligger i vårt intresse att skydda dem, och vi skall stå för kostnaden inte de. När vi hör det olycksbådande ljudet från Latinamerika, fråga inte för vem klockan klämtar - den klämtar för dig.

Lenz
Herr ordförande! Låt mig efter dessa handelspolitiska och politiska överväganden ännu en gång visa på en annan aspekt. Vi andades alla ut när det i början av 90-talet hette att det ekonomiska uppsvinget hade nått Latinamerika, att det förlorade 80-talet hade gått mot sitt slut. Jämte det ekonomiska uppsvinget, som dock var mycket olika från land till land, stabiliserades emellertid, och det tror jag är mycket viktigt för oss, också demokratiska regeringar i alla länder - med undantag av Kuba.
Säkerligen, detta skedde ibland med stor politisk smärta, med sociala kriser och alltjämt med många brott mot de mänskliga rättigheterna. Viktigt var emellertid att demokrati och ekonomiskt uppsving vann intåg och att detta så småningom nådde människorna, åtminstone i en viss politisk stabilitet. Nu har den asiatiska ekonomiska och finansiella krisen också nått Latinamerika, och de ännu svaga strukturerna försvagas och hotas igen. Det får inte hända att människorna, på grund av nya finanskriser, också börjar tvivla på de demokratiska strukturerna, vilka ändå delvis är otillräckliga.
Besvikelsen, när kedjan demokrati, rättsstat och välstånd inte håller vad människorna väntar sig av den, torde vara bekant för oss här i Europa. Europa, EG och de demokratiska partierna har å sin sida givit mycket hjälp. Ovanpå alla problem som vändningen i öst medförde, och som ju medför liknande problem, får vi inte glömma bort dessa partner, framför allt inte de faror som är förbundna med en sådan besvikelse. Hur bräcklig situationen är bevisar för närvarande diskussionen om Pinochet, trots att vi där har att göra med ett demokratiskt stabilt land, nämligen Chile.
De framåtsträvande Mercosur-länderna får inte heller bli offer. Här står vi också litet grand som faddrar, och måste skarpt kritisera de brott mot de mänskliga rättigheterna som är förbundna med den ekonomiska och sociala krisen, även om det skenbart är mycket olika områden. Säkerligen, även de latinamerikanska marknaderna är framtidsmarknader för oss. Vi ber kommissionen att ta hänsyn till dessa fakta i sina initiativ som nu kommer, särskilt som det också i de så kallade världsomspännande och internationella finansinstituten vid det här laget talas om dessa sammanhang.

Musumeci
Herr ordförande! Trots den optimism som märktes i inlägget från kommissionären så är det utan tvekan så att den ekonomiska kris som skakar Latinamerika inte kan undgå att väcka oro i Europeiska unionen. Inte bara på grund av den omistliga roll som Europa måste spela i det internationella valutasamarbetet, utan också på grund av att Europeiska unionen är knuten till detta stora område i Syd- och Mellanamerika med sekelgamla band av kultur, språk, religion, samhälle och kanske har ännu inte allt gjorts som varit möjligt att göra för att etablera särskilt goda relationer med den här marknaden.
Vi välkomnar med stor glädje förslaget om ett finansieringspaket för Latinamerika som även utformats för att skapa nya arbetstillfällen och att öka den inhemska konsumtionens tillväxt. Vi följer med samma grad av intresse den tendens till tillväxt som noterats under de senaste åren, men det råder inget tvivel om att reformerna för att uppnå ekonomisk stabilitet och finansiell öppenhet nu har blivit en absolut nödvändighet, och vi måste vara vaksamma så att inte valutamarknadernas brist på förtroende försvagar de latinamerikanska valutorna.
Hur skall vi möta de framtida utmaningarna? Världsbanken har redan hjälpt Argentina. Den skulle även kunna hjälpa övriga stater, det är tydligt. Men Europeiska unionen kan inte undvika att spela sin roll som är att konsolidera det politiska samarbete som kan ge effektivare åtgärder, se till så att inte kapitalets rörlighet bromsas i Latinamerika, men att man inrättar stränga kontroller för att undvika spekulationer, uppmana nya investerare med riktade stödåtgärder, framför allt till förmån för de små och medelstora företagen, samt kontrollera tillämpningen av de mänskliga fri- och rättigheterna och att demokratiska förhållanden återställs.
Om Europeiska unionen inte lyckas spela rollen av aktör vid konstruktionen av det nya internationella valutasystemet, så kommer den så upphaussade introduktionen av euron att riskera att bli ett halvt misslyckande, ett slags Ferrari utan motor, bra att ha i skyltfönstret, men som aldrig kommer att kunna köra ut på den internationella solidaritetens långa väg.

Newens
Herr ordförande! Den ekonomiska krisen i världen i dag visar tydligt det faktum att det finns få länder som är immuna mot konsekvenserna av ekonomiska chocker från andra delar av världen. Asien är betydelsefull, men Latinamerika skickar bara 1 procent av sin export till Ryssland. Området påverkades emellertid hårt av den kapitalflykt som utlöstes genom situationen i Ryssland. Om Latinamerika kastas ned i en djup kris kommer detta att få mycket allvarliga konsekvenser för den nordamerikanska ekonomin och skapa en världskris som aldrig skådats efter Andra världskriget; detta skulle vara förödande för Europa.
Man hade hoppats att den låga inflationstakten och de förbättrade tillväxtnivåerna i Latinamerika skulle skapa en grund för verkliga framsteg och, som Bangemann sade, under 1997 var de genomsnittliga tillväxttakten över 5 procent. Detta berodde på liberalisering, privatisering och avreglering, etc., ansåg många observatörer, vilket främjade ett inflöde av kapital. Den nuvarande krisen har emellertid visat att en sådan politik gör aktörerna sårbara för händelser som ligger utanför deras kontroll. Som IMF: s VD Michel Camdessus uttrycker det: " Ibland får man intrycket att marknaderna inte på ett lämpligt sätt urskiljer de bra aktörerna." Medan det skulle vara helt fel att överväga en återgång till slutna ekonomier eller en kortsiktig protektionism, så finns det ett behov av överenskomna internationella bestämmelser för att förhindra stora och plötsliga kapitalflöden, särskilt vad gäller korta fonder, och av att arbeta i riktning mot globalt samordnade räntor. Man måste också överväga en omläggning eller avskrivning av de enorma utlandsskulder som steg för Latinamerika som helhet från 83 miljarder dollar 1975 till 627 miljarder dollar 1996.
Program för strukturella justeringar, liberaliseringar och skattereformer har också med jämna mellanrum resulterat i nedskärningar av utgifterna för hälso- och sjukvård och utbildning, och av utgifterna för social- och fattigvård; och dessa skulle ha undvikits förr och måste undvikas i framtiden om fattigdomen inte skall öka snabbt och därmed minska efterfrågan ytterligare.
Det åligger oss i Europa att vidta åtgärder, som t.ex. en sänkning av räntan för att stimulera efterfrågan, och att tillhandahålla lämpligt finansiellt stöd - dock inte bara för att hjälpa de välbärgade och spekulanterna.
Krisen i Latinamerika och i världen som helhet borde få oss att inse nödvändigheten av att ifrågasätta den nyliberala politik som blev gängse uppfattning och försöka att konstruera en ny utvecklingsmodell som innefattar reglering på global nivå, ett nytt internationellt finansiellt avtal, reformering av internationella finansiella institutioner och en " new deal" för att vända trenden mot allt större inkomstskillnader och utbredd fattigdom.

Secchi
Herr ordförande! Jag uppskattade verkligen den inledning som kommissionär Bangemann gjorde och det är förmodligen onödigt att ytterligare stryka under - nästan alla mina kolleger har ju redan sagt detta - hur den våldsamma ekonomiska oro som har drabbat samtliga marknader under de senaste månaderna, först på grund av den asiatiska krisen och sedan den ryska, riskerar att få särskilt negativa återverkningar på ekonomierna i Latinamerika. Denna fullt tänkbara utveckling blir än mer oroande i ljuset av de ansträngningar som en stor del av dessa länder har gjort under de senaste åren för att stabilisera de egna ekonomierna och lägga grunden till ett framgångsrikt inträde på världens marknader. Anpassningsprocessen har krävt betydande uppoffringar från de latinamerikanska folkens sida, även i termer av minskade realinkomster och sänkt levnadsstandard. Men de första positiva resultaten börjar komma och som ett bevis på detta kan man se det ökande intresset från olika ekonomiska aktörers sida gentemot området, såväl vad gäller penningflöden som handel och produktiva investeringar.
Tyvärr blir omdömet inte lika positivt när det gäller de länder som påstår sig vara Latinamerikas vänner, framför allt Europeiska unionen. Som exempel kan jag peka på det dödläge som det föreslagna samarbetsavtalet med Mercosur och Chile har hamnat i, för att inte tala om samarbetet med Mexiko. Trots kommissionens ansträngningar och stödet från parlamentet har den trångsynthet och egoism som utmärker vissa medlemsstater, som verkar mer intresserade av att skydda sina begränsade jordbruksintressen än av en bredare vision av de ekonomiska och därmed också politiska tillgångarna på global nivå, blockerat initiativ som skulle kunna få mycket betydande effekter, framför allt för Latinamerika, men även för Europa.
Samtidigt som man kraftfullt måste fördöma dödläget måste kommissionen och rådet på alla sätt uppmuntras att göra allt som står i deras makt, också med ekonomiska åtgärder, för att konsolidera de resultat som har uppnåtts och undvika att de ansträngningar som hittills gjorts av Latinamerika blir ett nytt outhärdligt förlorat decennium, ett decada perdida . Låt mig nämna ett exempel på vad som skulle kunna göras - och jag ber att få hänvisa till de siffror som nämndes av Katiforis: samtidigt som det verkar strida mot alla principer för en sund förvaltning av ekonomin och mot idén att använda de eventuella överskottsreserver som uppkommer i samband med övergången till euron i de europeiska centralbankerna för internt bruk, så verkar det i stället förnuftigt att en del av dessa belopp används för ett extraordinärt ekonomiskt stöd till Latinamerika i samarbete med övriga internationella institutioner för att undvika, vilket redan har strukits under, att problemen i de länderna inom kort också blir våra egna.

Herman
Herr ordförande! Av detta skulle jag vilja dra tre slutsatser. Den första: i en värld där alla har blivit ömsesidigt beroende av varandra, där kräver spridningsfenomenen att man riktar in insatserna på att släcka elden, om jag får uttrycka mig så. Våra tillgångar, dvs. valutafondens interventionsmedel, är begränsade. Dessa har vi förslösat. Att bistå Jeltsin på det sätt vi hittills har gjort, det är ett slöseri. Nu har vi inte längre medel att ge till länder som visar att det existerar en stat hos dem, en marknadsorganisation, som visserligen inte är perfekt - ingen är perfekt - men som är någonting helt annat om man jämför med tomrummet i Ryssland. Detta är alltså den första slutsatsen: man måste först stoppa spridningen.
Den andra slutsatsen: problem som har att göra med betalningsbalansen och urholkade medel är inte bara problem med krediter eller förskott på nödvändiga likvida medel. Det krävs en ram, en kultur, en samling institutioner som fungerar. En marknad, det är inte en djungel. Marknaden är ett resultat av en juridisk och politisk, civiliserad konstruktion. Det är vad en marknad är.
Och de som i dag vill - det är den tredje slutsatsen - likvidera hela det ifrågasatta systemet och ersätta det, p.g.a. våra misslyckanden som är ett resultat av icke-kontrollerade kollektiva beteenden - de talar inte om med vad de skulle vilja ersätta det med, men man vet att de syftar på system som inte har gett någonting alls. Protektionismen, som man under tjugo år har kallat en solidaritet med tredje världen, har inte gett några resultat. Man har anslagit miljarder till att hjälpa de regimer som inte har gjort någonting för att ombesörja folkens utveckling. Och det i det goda samvetets namn.
Jag tror följaktligen att en integration i den globaliserade ekonomin, enligt mycket detaljerade regler, i sista hand är den bästa långsiktiga lösningen för att garantera utvecklingen. Exemplet Chile har visat det. Det finns andra exempel, och det faktum att det har förekommit övertramp vid någon tidpunkt, vilket har tydligt avgränsade orsaker, bör inte hindra oss. Vi vet mycket väl varför saker och ting har gått snett i Japan, Thailand och på andra håll. Det som är ifrågasatt, det är inte så mycket den dåligt skötta förvaltningen i de här länderna, som tillströmningen av kortsiktigt kapital, som drogs tillbaka vid första tecknet på misslyckandet, och i det läget förde den kollektiva händelsekedjan med sig en besvärlig situation. Det är detta vi måste komma tillrätta med; det är den slutsatsen vi måste dra. Man får inte kasta ut barnet med badvattnet.

Ordföranden
Jag har mottagit fem resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Konvergens på områdena för telekommunikation, media och informationsteknik
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0328/98) av Paasilinna för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande: Grönboken om konvergens av telekommunikation, media och informationsteknik samt dess följder för lagstiftningen (KOM(97)0623 - C4-0664/97). Föredragande av yttrande: (Hughes-förfarandet): Plooij-van Gorsel, utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, Hory, utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och Kuhne, utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media.

Paasilinna
Herr ordförande, herr kommissionär, bästa kolleger! Jag fick i våras äran att bli utsedd till föredragande av parlamentets betänkande om Grönboken om konvergens av telekommunikation, media, och informationsteknik. Kommissionens dokument var ganska tekniskt och kanske litet mångordigt. Jag för min del strävade efter att hålla betänkandet kortfattat. Ett alltför omfattande betänkande skulle kanske inte lett till några som helst åtgärder. Med en hagelbössa kan man inte skjuta till morgondagen. Konvergens är en så komplicerad och oförutsebar fråga att betänkandet bör åtminstone inte ytterligare trassla till den.
Min huvudutgångspunkt är ett europeiskt informationssamhälle som är öppet för alla. Där tillåter man inte att det uppstår en delning i informationsrika och -fattiga. Informationen är ingen vanlig förnödenhet. Oberoende av sändningssättet har den ett stort socialt och kulturellt värde. Databitarna är inte neutrala. Jag kräver att deltagande i nätvärlden bör vara en modern europeisk medborgerlig rättighet. Det innebär ju också att marknadernas omfattning blir maximal. Likaså måste det vara ett grundläggande krav att den sysselsättningsskapande sektorn små och medelstora företag får ett smidigt tillträde till den nya, integrerande miljön. Konvergensen betyder inte nödvändigtvis att olika branscher skall gå samman. Utvecklingstrenden tycks snarare vara gränsöverskridande. Då fungerar nya och delvis dubbla funktioner och tjänster sida vid sida.
För att säkerställa nätverkens tillgänglighet, utbytbarhet och mångsidighet måste informationsförmedlingen i näten regleras med hjälp av en enhetlig rättslig ram. Regleringen måste svara såväl mot de medborgerliga rättigheternas som sysselsättningens utmaningar. Samtidigt måste den svara mot behoven i nya ekonomiska strategier och mot företagens synergifördelar. Eftersom branscherna utvecklas i snabb takt måste även vi lagstiftare vara snabba och moderna. Min tanke är en modell av flexibel reglering. Den innebär inte nackdelar för den europeiska industrins konkurrenskraft utan hjälper den. Regelverket finns dock där om någon bransch spårar ur och brakar in i snårskogen. Jag har inte gått med på att senarelägga betänkandet, eftersom vi med tanke på konkurrenskraften tvärtom måste skynda oss. Därför väntar jag mig också att kommissionen skyndsamt kommer att lägga fram lagförslag, så att de kan färdigbehandlas under den finska ordförandeperioden.
Det befintliga regelverket räcker alltså tills vidare, men konvergens är redan i gång och övergångsperioden är kort. Redan i dag är konkurrensen ett faktum, till exempel mellan telefoni och kabel-TV-nät samt mellan fast och mobil telefoni. På Internet kan man få musik och TV-program. För denna tekniska överföringsnivå måste man skapa ett nytt separat regelverk som ersätter den nuvarande stora mängden. Någon europeisk kontrollmyndighet som skulle ansvara för innehåll och tjänster behöver vi i varje fall inte. De är naturligtvis frågor som enligt subsidiaritetsprincipen ankommer på medlemsstaterna.
Mobiltelefonin har kanske fått en för liten roll i grönboken. Redan i dag kan man exempelvis i mitt eget land Finland se en explosionsartad ökning av antalet mobiltelefoner, och ökningen ser inte ut att mattas av. Via mobiltelefonen betalar man räkningar, surfar på nätet och spelar dataspel, snart även tittar på TV-program. Mobiltelefonin, om något, har konvergerats. Det är en livsstil: du är alltid nära, men alltid fri.
Med tanke på likvärdiga nät måste man också säkerställa opartiska och rättvisa fördelningsvillkor för tjänsteleverantörer. I det här avseendet måste man bestämt sätta sig emot auktioner på mobiltelefonifrekvenser. Auktionsförfarandet skulle leda till monopol. Då skulle amerikanska och europeiska jätteföretag sätta i gång och dela frekvenserna mellan sig. Det skulle strida mot allas intressen, framför allt konsumenternas, ty konsumentpriserna skulle stiga. Ett företags stora penninginnehav berättar nämligen ingenting om hur pass bra service det kan erbjuda. Enligt Amsterdamfördraget skall rundradions mest gynnad ställning alltid vara förknippad med specialvillkor på programutbudets innehåll och kvalitet. Förutom en tillräcklig regleringsnivå behöver vi kraftiga investeringar i utbildning, europeiska industrin för multimediainnehåll och sysselsättning. Framför allt måste man främja begreppet öppet informationssamhälle för alla.

Plooij-van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Jag skulle i första hand gärna för alla inblandade utskotts vägnar vilja tacka föredraganden för det trevliga samarbetet mot ett sammanhängande betänkande om grönboken om konvergens.
Konvergensen i sektorerna telekommunikation, media och informationsteknik är en stor utmaning för politiska beslutsfattare och lagstiftare. På grund av den ständiga konkurrensen mellan de olika teknikerna är det emellertid svårt att förutspå hur situationen kommer att se ut i morgon. Det är säkert att informationsmarknaden i sin helhet kommer att bli större genom att nya tjänster tillkommer. Det kommer att medföra nya chanser till ekonomisk tillväxt och sysselsättning.
En ny omgivning för kommunikationstjänster ger också möjligheter att förbättra livskvaliteten för Europas medborgare genom en större valmöjlighet och lägre kostnader för konsumenten. Tillämpningar och tjänster blir oberoende av den underliggande infrastrukturen. Det är tydligt att det är tekniken som är själva motorn i förändringarna.
Stöd till forskning och utveckling inom området informations- och kommunikationsteknik med hjälp av det femte ramprogrammet kan ge ett viktigt bidrag till konvergensprocessen. Utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi beklagar därför också att de budgetmedel för informationssamhällets teknikprogram som rådet föreslagit ligger lägre än i det fjärde ramprogrammet. Det stämmer inte överens med den ekonomiska och sociala betydelse som helt riktigt tillskrivs informationstekniken i grönboken om konvergens.
Den tekniska utvecklingen påverkar lagstiftningsramarna och tvärtom. Lagstiftningen får inte hindra samverkan mellan olika tekniska lösningar och skall därför vara minimalt teknikneutral och icke-diskriminerande. Dessutom bör lagstiftningen helst tillämpas på världsomfattande nivå.
Konvergensen i telekommunikation, media och informationsteknik är oumbärlig för en blomstrande elektronisk handel. På grund av de relativt höga kostnaderna för data- och telekommunikation i Europa och det bristfälliga skyddet på Internet har den elektroniska handeln hittills främst varit begränsad till affärsmässig datatrafik mellan stora företag och deras leverantörer och kunder. Lägre kostnader för telekommunikation under inflytande av liberaliseringen och de möjligheter som Internet erbjuder kommer att göra det lättare för små och mellanstora företag och för konsumenterna att få tillgång till den elektroniska handeln.
Det är mycket ont om faktamaterial, eller bra statistik egentligen, för att kunna bedöma i vilken takt och i vilken riktning de informations- och kommunikationstekniska tjänster som används i näringslivet eller på andra håll i samhället kommer att utvecklas. Mått på till exempel datoranvändning eller Internetanvändning är bara en av mätuppgifterna. Det behövs bra jämförande undersökningar på internationell eller europeisk nivå för att kunna bedöma om det är önskvärt med lagstiftning. Vi måste lära oss leva med att myndigheterna inte kan hänga med i utvecklingen på juridisk nivå.
Slutligen, herr ordförande, så är konvergens inte något självändamål. Det handlar om att få bort hinder i utbudet och användningen av informations- och kommunikationstekniska produkter och tjänster. Nationell lagstiftning som endast gäller telekommunikation eller endast informationsteknik eller tryckta media måste därför också anpassas. Då skall den innovativa kapaciteten och möjligheterna att ta risker upprätthållas och inte hindras av ett överflöd av regler som har till mål att kanalisera konvergensen.

Kuhne
Herr ordförande, mina damer och herrar! Det vore intressant att en gång utförligt diskutera hur en obestridlig och positiv teknisk process faller offer för en intressestyrd avregleringsideologi, oberoende av dess förmåga att marknadsföras eller användarnasoch tittarnas inställning, oberoende således av allt det som anses vara nödvändigt och känt för att ekonomiskt stärka den europeiska industrin för multimediainnehåll och användningen av multimedia.
Som utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media ser det måste det framlagda betänkandet, jämte betoningen av allmänna radioutsändningar och det motsvarande Amsterdamprotokollet, dvs. med ett programuppdrag som inte fastställs av någon EU-kommissionär, innehålla ytterligare punkter: så kallade must carry -förpliktelser för dem som driver näten till förmån för program från offentligt finansierade radio/TV-bolag, en avvägd samordning av lagstiftningen beträffande media, telekommunikation och konkurrens som grundval för investerings- och rättssäkerhet, den fortsatta giltigheten hos regleringsprinciper som pluralism, kulturell mångfald, skydd av ungdomen och produktion och försäljning av kvalitetsutbud, också i en värld utan brist på frekvenser, och kravet på att ett förslag till direktiv om medieegendom och om säkrande av mångfald skall läggas fram, eftersom just inför sammanväxandet av tekniska transmissionsvägar utgör alla former av elektronisk kommunikation, tillgången till rättigheter, en viktig fråga för att utveckla marknadskontrollen och måste därför även framöver underkastas demokratisk kontroll. Jag tror att vi har några uppgifter kvar, exempelvis att ändra och komplettera den föreliggande resolutionen från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik i den riktningen.

Wolf
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag frågar mig varför denna egendomliga kombination av vulgärmarxism och spekulationsmentalitet alltid uppkommer när vi diskuterar informationssamhället. Att tekniken är utvecklingens motor, fru Plooij-van Gorsel, så är det alltså inte. Så enkelt är det för övrigt inte heller hos Marx med produktionskrafterna och produktionsförhållandena, men det är en annan fråga. Enbart bra statistik hjälper oss inte vidare. Vi behöver kvalitativa undersökningar. Vi måste förstå vad som händer. Innan man har förstått det kan man över huvud taget inte tillverka någon statistik.
Vaga förmodanden om var marknadschanser skulle kunna ligga hjälper inte till att öppna upp marknader, utan det som hjälper till att öppna upp marknader är en bra reglering, investeringssäkerhet, klara regler. Bra reglering får inte vara täckordet för att fortsätta att hantera avregleringsideologin som man hittills har hanterat den. I det avseendet välkomnar jag Paasilinnas betänkande. Genom hans specifika angreppssätt och även hans klart definierade konvergensbetänkande skapar han klarhet i det mörker som kommissionens rapport tyvärr har brett ut och skapar därmed grundvalen för en diskussion som faktiskt kan besvara frågan " Vad är en god reglering?" Två ord bara: Information och kommunikation kan faktiskt vara en guldgruva, ett vapen eller en hävstång för demokratiskt deltagande. Det beror emellertid på hur det fungerar just på det området, hur människornas behov och förväntningar är, och vilka behov och förväntningar man genom motsvarande regler måste stötta, skapa eller inskränka, för naturligtvis vore det vulgärliberalt att tro att man bara skulle låta det löpa och så skulle det bli något bra av det. Sådan är inte verkligheten.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande! Som ställföreträdare för min kollega Hory från ARE-gruppen, föredraganden av yttrande från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, tar jag härmed ordet. Jag delar till fullo hans åsikt, jag kommer dock att uttrycka mig på franska, eftersom det är det språk vi har använt när vi har diskuterat detta anförande.
Herr ordförande! Med detta yttrande vill utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt i första hand granska vilka juridiska problem som konvergensfenomenet medför. Detta fenomen är i huvudsak ett resultat av teknisk utveckling, t.ex. digitalisering och kompression, som gör det möjligt att över olika typer av infrastruktur vidarebefordra olika former av innehåll. Denna avspecialisering av infrastrukturerna urholkar den traditionella åtskillnaden mellan telekommunikationer och radio/TV, och väcker en debatt om vilken regleringsutveckling som är önskvärd inom den här sektorn.
Rättsliga utskottet kom fram till att det är viktigt att anta en funktionell metod, som inte bara begränsar sig till de tre alternativ som föreslås i kommissionens grönbok. Det är skälet till att vårt utskott har föreslagit en modell för framtiden, som syftar till att förenkla regleringssystemet, men samtidigt bevara den traditionella åtskillnaden mellan infrastruktur och innehåll.
Den nya föreslagna ramen kan delas in i följande fem olika sektorer. Ett, tillhandahållande av infrastruktur: tillgång till resurserna och förutsättningar för samtrafik. Två, drift av ett nät: dirigering och transport av kommunikationsinnehåll. Tre, styrning av system för access: tilldelning av nummer och Internetadresser samt bläddrare, inbegripet elektroniska programöversikter. Fyra, allmänt innehåll: dvs. tv- och internetprogrammens innehåll, vilket inbegriper immateriell äganderätt. Fem, särskilt innehåll: tillhandahållande av tjänster såsom taltelefoni och tillgång till Internet.
Rättsliga utskottet vill också framhålla att det inte längre räcker med att enbart tillämpa gemenskapens konkurrenslagstiftning, som syftar till att i efterhand komma tillrätta med karteller och missbruk av dominerande ställning, p.g.a. att den tekniska omvandlingen går så fort, och om vi effektivt skall kunna bemöta en omfattande utveckling av allianser och vertikala samgåenden inom industrin.
Vårt utskott anser alltså att det är nödvändigt att utvidga bestämmelserna för tillhandahållande av öppna nät (ONP), så fort det finns risk för att flaskhalsar sätter hinder för konkurrensen mellan företag och för att konsumentskyddet sätts på spel.
Vi uppmanar därför kommissionen att göra allt som står i dess makt för att säkerställa framtida kompatibilitet hos digital-TV-dekodrar i Europa, samt att utarbeta ett förslag till direktiv som syftar till att åtgärda de kvarvarande bristerna, framför allt i det konsumentsrättsliga skyddet för konsumenter av varor och tjänster som bjuds ut via ny teknik.

Hendrick
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att tacka herr Paasilinna för ett utmärkt betänkande. I Grönboken och i betänkandet definieras konvergens som sammanväxande respektive utbytbarhet av nätplattformar och tekniska transmissionsvägar för elektronisk kommunikation, men även som integration av ett flertal olika tekniker till nya former av applikationer och tjänster. Man talar också om " innehållskonvergens" , som jag kommer att diskutera litet senare.
Den gamla uppdelningen av tekniska områden i taltelefoni, etermedia och nya tjänster har lett fram till ett komplicerat regelverk som vuxit fram beroende på tillämpningen av en mängd olika tekniker. Dessa tekniker gjorde uppdelningen mellan ett telefonsamtal, en TV-utsändning och ett besök hos en Internetsida ganska uttalad vad gäller leverans och innehåll. I nätoch tekniska termer kommer dessa tjänster fortfarande att levereras på ett sätt som liknar dagens, men den tillämpade tekniken kommer i huvudsak att vara digital snarare än analog och i huvudsak baserad på fiberoptik och satellitbaserad snarare än baserad på leveranser via kabel- eller markbunden teknik.
Leveransmekanismerna kommer inte på ett avsevärt sätt att påverka det sätt på vilket dessa tjänster levereras eller konsumeras. De kommer emellertid att tillhandahålla nya tjänster av en sådan form och karaktär att de traditionella gränser som finns mellan de nuvarande kommunikationsformerna bryts ned. Detta innebär att de traditionella innehållsformerna kan lagras, sändas och mottagas av samma media och på samma sätt. Det kommer inte att göras någon åtskillnad mellan materialet, åtminstone inte från teknikens sida.
Varför skulle vi, som övervakare, göra skillnad mellan olika innehållsformer annat än när det gäller mervärdesfrågor, att skydda upphovsrätten och tillhandahålla säkerhet när gränserna mellan de traditionella innehållsformerna bryts ned? Vi går faktiskt igenom en " innehållskonvergens" . Är en videokonferens mellan fyra personer ett telefonsamtal med bild? Är det en TV-sändning i realtid till ett flertal olika destinationer? Är det en ny tjänst som inte bör täckas av europeiska regelverk för telefoni eller TV-sändningar, utan behandlas som en ny tjänst som till exempel Internet-shopping? Jag tror inte att det är någon av dessa.
Vi måste välkomna kommissionens översyn nästa år, som skall undersöka om det går att föra samman kommunikationsfrågorna till ett enda regelverk. På grundval av dess grönbok om konvergens och parlamentets gensvar i form av Pasilinna-betänkandet, kommer kommissionen att tillhandahålla ett regelverk som kommer att innehålla lättfattliga bestämmelser för att främja ekonomiska och industriella syften, som till exempel konkurrens och driftskompatibilitet. Översynen kommer också att innebära en förstärkning och tillämpning av konceptet ett samhälle " för alla" , så att alla får tillgång till information och att den kulturella mångfalden upprätthålls.
I kommissionens grönbok och i parlamentets gensvar följs denna linje. Jag rekommenderar kammaren att anta Paasilinnas betänkande.

Hoppenstedt
Herr ordförande, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Globalisering och konvergens tillhör denna tids förhärskande slagord. Därför har grönboken formulerat en omprövning av den traditionella ordningens framtidsduglighet som den främsta utmaningen. Kommissionen utlöste diskussionen i december förra året. Det stora intresset från företrädare från medier, konsumentorganisationer och industrin för det samråd som hade organiserats i samband med detta, med 270 bidrag och med mer än 80 000 besökare på Internetsidan, visar tydligt hur stort intresset, men också behovet av handling, är inom det här området. Hur skall vi reagera? De föreslagna lösningarna sträcker, beroende på de berördas intresse, från tillit till de självreglerande fria marknadskrafterna, via partiella regleringar av specifika områden, till utelämnandet av områdena för specifika tjänster som berör public service .
Jag företräder i denna diskussion ståndpunkten att vi står i början av en utveckling, vars effekter vi med bästa vilja ännu inte kan se riktigt klart. Prognoserna för det framtida användarförhållandet av de digitala tjänsterna är allt annat än entydiga. Det är för tidigt att träffa entydiga uttalanden eftersom alltför många variabler fortfarande är okända. Därför måste vi akta oss så att det inte blir en snedvridning i diskussionen på grund av att tyngdpunkten läggs på den ena sidan, och att vi förstör en potentiell marknad för Europas framtid.
Jag skulle vilja gratulera föredraganden så hjärtligt till hans första betänkande här i detta parlament. I det har han bemödat sig om att återställa jämvikten mellan de olika kraven. Han kräver av kommissionen, och jag citerar, " en försiktig inställning till lagstiftning om nya tjänster: lagstiftning skall endast införas när det är nödvändigt för att skydda konsumenternas (...) intressen" , och jag citerar vidare, " och om näringslivets självreglering utifrån dessa principer inte visar sig vara tillräckligt effektiv" . Här kan jag bara hålla med föredraganden. Emellertid finns det några, om än få, punkter där jag är av en annan åsikt. Ett överdrivet fastlåsande, genom debattens fokusering på frågan om konvergensens inverkan på innehållet, kan i det här skedet av diskussionen få en negativ effekt.
Naturligtvis ställer jag upp på accepterandet av dagens bedömning, herr Kuhne, av den allmänna radion, men i den här diskussionen måste alla områden tas med och ges samma vikt. Ett positivt klimat måste skapas för att alla skall kunna finna sin plats i den framtida utvecklingen, och med det menar jag också den allmänna och den privata radions framtida roll i denna förändrade omgivning. Diskussionerna har bara pågått i ett år, och kommer genom kommissionens planerade åtgärder att pågå i ytterligare två-tre år. Därför pläderar jag i detta inledningsskede för att man inte hindrar ytterligare diskussion genom alltför precisa riktlinjer. Vi befinner oss bara i början av sökandet efter de bästa lösningarna för alla inblandade områden.

Thors
Herr ordförande! Låt mig ge två aktuella exempel på konvergens. I dag genomfördes världshistoriens, eller åtminstone Europas, första direktsändning över Internet av en parlamentarisk session, nämligen framtidsdebatten i Finlands riksdags plenum. Genom min bärbara dator kunde vi i realtid följa den här i Strasbourg.
I Lappland i Finland har krafterna bakom sameradion grundat en Internetsida som gör att samer i Sverige, Finland och Norge på ett enkelt och billigt sätt kan framställa program och hålla kontakt över gränserna. Samerna är i Finland 4 0-5 000 av 5 miljoner invånare.
Jag vill nämna dessa exempel för att vi inom mediasektorn skall komma ifrån det tänkande som säger att efterapning av amerikanskt tänkande leder till framgång. Vi måste i stället modigt, som bland annat danska filmproducenter, gå vår egen väg och därmed garantera mångfald och tillgång till alla grupper. Tillsvidare är vår uppgift att garantera tillgång till kanaler för mindre grupper, att satsa på journalistik och ge mindre producenter utrymme. Bristen på kanaler kommer ändå att vara övergående, och en ökad specialisering ser vi som alltmer möjlig.
Vi bör ha beredskap till mindre reglering, vilket flera talare har sagt. Allmänna EU-regler skall i högre grad kunna gälla för de berörda sektorerna. Men bästa vänner, det förutsätter nog också att en del av telesektorn blir mer transparent, t.ex. priserna.
Jag delar uppfattningen att detta är ett spännande område, att alla svaren ännu inte kan ges och att utvecklingen kan vara hissnande. Det är en orsak till varför ELDR-gruppen och jag inte kan stödja föredragandens ändringsförslag 13, att TV kommer att förbli mediet för primär informationshämtning och -bearbetning. Jag konstaterar också att vi tyvärr inte debatterar Ryynänens betänkande om bibliotek och informationssamhällen i dag, utan först på fredag.
Slutligen vill jag säga till er, herr ordförande, och till föredraganden att översättningarna av ändringsförslagen 1-4 är fullständigt obegripliga på mitt modersmål svenska.

Ordföranden
Tack så mycket Thors. Vi noterar era iakttagelser beträffande ändringsförslagen på svenska. Vi får se till att det granskas.

Gallagher
Herr ordförande! Jag vill först och främst gratulera föredraganden till utarbetandet och presentationen av betänkandet. Det går inte att förneka att utvecklingen inom telekommunikation och informationsteknik är häpnadsväckande. Exempel på nya tjänster är Bank på Internet och Internet-shopping, taltelefoni över Internet, tillgång till e-post, data och World Wide Web från mobiltelefonnät och användning av sladdlösa länkar till privata hem och företag för att koppla upp dem mot det fasta telefonnätet, visning av nyheter, sport, konserter och andra audiovisuella tjänster på Internet. Denna utveckling visar konkreta exempel på ett informationssamhälle som har potential att påverka det vardagliga livet för alla medborgare i unionen. Exemplen belyser också vilka betydande förändringar som skett och omfattningen och mångfalden hos traditionella telekommunikations- och mediatjänster.
De förändringar som beskrivs i grönboken har en potential att på ett avsevärt sätt förbättra livskvaliteten för alla medborgare i Europa. De kommer också att vara behjälpliga vid integrationen av Europas regioner i själva hjärtat av den europeiska ekonomin. En reglerande lagstiftning måste införas för att övervaka funktionssättet hos den nya framväxande sektorn för elektronisk handel, eftersom det allmännas bästa kanske inte alltid kan skyddas om otyglade marknadskrafter får härja fritt.
Vad gäller den separata men besläktade frågan om pluralism inom media, så stöder jag det nyligen tagna initiativet av den irländska regeringen att behålla en fri tillgång till större sportevenemang för alla tittare. Detta har den irländska regeringen åtagit sig och det är ett program för regeringen, och ny lagstiftning kommer att antas och därmed sätta detta viktiga sociala mål i främsta rummet.
Sporten måste få vara en ventil för alla, oavsett klass eller bakgrund. Man måste anta lagstiftning som säkerställer jämlikhetsprincipen rörande tillgång till våra viktiga nationella sportevenemang för alla tittare, exempel på sådana evenemang är hurling och fotboll, all-Ireland finalerna och, naturligtvis, irländska Grand National.
Vi måste inse att de nya multimediakonglomeraten ständigt försöker att köpa upp rättigheterna till många sportevenemang över hela världen. Unionens medlemsstater får inte glömma det faktum att den kulturella och regionala mångfalden bara kan skyddas om nationella sportevenemang är tillgängliga för alla tittare som vill se dem.

Ribeiro
Herr ordförande! Debatten i kammaren om betänkande Paasilina har en aspekt som är av största vikt och som jag skulle vilja framhålla.
Detta betänkande godkändes i utskottet med 49 röster för, en nedlagd och två röster emot (de från vår grupp). Skälen till att vi röstade emot är mycket tydliga. Konvergensen på områdena för telekommunikation, media och informationsteknik i informationssamhället får, enligt vår mening, inte bli ett sätt att behandla allt som enbart varor och utplåna särdrag och kulturella identiteter, där saker som skapande och upphovsrätt, immaterialrätt och grundläggande begrepp om offentlig service inom dessa områden kan ifrågasättas.
Oroade och övertygade om det riktiga i vår hållning, har vi ingett åtta ändringsförslag, för behandling i kammaren, med inriktning på de skäl som fick oss att, uppenbart ensamma bland våra kolleger, rösta emot.
Intressant och betydelsefullt nog hade föredraganden modet att inge 16 ändringsförslag till sitt betänkande, och jag gratulerar honom till det, av vilka några visar samma oro som vi, om än med formuleringar som vi inte helt instämmer i. Men de offentliga myndigheternas roll, den (jag citerar) " väsentliga beståndsdelen i public-service" och bevarandet av den kulturella mångfalden finns närvarande som en sak man bryr sig om och jag gratulerar till det.
Därför avvaktar vi med att slutgiltigt bestämma vilken ståndpunkt vi kommer att inta, beroende på vilket öde kammaren anser bör ges de ingivna ändringsförslagen, vilka återspeglar ett perspektiv som är mer än bara ett ekonomiskt, marknadsinriktat, ekonomiskt eller finansiellt betraktelsesätt, och som i viss mån återupptar den hållning, hos utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media, som inte antogs av kommissionen.

Leperre-Verrier
Herr ordförande! I morgon skall vi ge ett svar på den centrala frågan i kommissionens grönbok: vilken inverkan kommer den audiovisuella sektorns och telekommunikationssektorns användning av en allmän och framför allt nyskapande teknik att få? Man behöver inte vara särskilt lärd för att föreställa sig vilka konsekvenser den typen av överväldigande teknik kommer att få för våra vardagliga liv, inte bara ekonomiska och juridiska konsekvenser, utan också kulturella och sociala.
Samtidigt bör inte uppgiftens omfattning få oss att ge upp, nej tvärtom, jag gläder mig åt att ekonomiska utskottet har erkänt kravet på en europeisk reglering. I det avseendet skulle jag också vilja gratulera Kuhn, föredragande för kulturutskottet, till hans bidrag, hans arbete är ett exempel på klarhet och tydlighet, samt bidraget från Hory, som på ett intelligent och begåvat sätt har lett ett grundläggande reflektionsarbete i rättsliga utskottet om ärendets juridiska konsekvenser.
Det krävs alltså en tydlig åtskillnad mellan den reglering som är tillämplig på den elektroniska kommunikationens infrastrukturer och den som avser innehållet. Att hålla en EU-reglering uppdaterad och att inrätta en mer flexibel reglering för blandade interaktiva tjänster, vilket föreslås för nätet Internet, uppfyller allmänintressets krav och tar hänsyn till de farhågor som är förknippade med kulturella frågor.
Detta talar för den samverkan mellan alternativ 1 och 2 som föreslås i grönboken, vilket förordades vid Birminghamkonferensen. Men man måste förbli uppmärksam, för tekniken gör snabbare framsteg än politiska beslut, och inför idén om utveckling är frestelsen stor att förstärka konkurrenslagstiftningen eller att offra till ultraliberalismens religion.
För övrigt riskerar Europeiska unionen, som redan har förlorat Hollywood-slaget, att förlora Silicon Valley-kriget, om medlemsstaterna inte kommer till insikt om att vi måste återvinna det tekniska herraväldet så fort som möjligt, genom att inrätta en gemensam multimediapolitik. På så sätt skulle vi få Irina Magaziner, president Clintons rådgivare, att fara med osanning när hon säger att: " Internet är inte en internationell resurs, utan frukten av amerikanska investeringar" .

Read
Herr ordförande! Jag vill börja med att rikta mina gratulationer till min kollega, herr Paasilinna. Jag vet hur noggrant han har förberett sig, och hur mycket efterforskning som utförts innan han blev klar med betänkandet. Mina lyckönskningar går till honom.
Kollegor! När man tar itu med en fråga som denna är det naturligt att man ser till framtiden. Men jag skulle vilja illustrera mina egna till Paasilinnas arbete och till kommissionens förslag genom att se tillbaka i tiden, till en bok av Mark Twain som heter " A Connecticut Yankee in the Court of King Arthur" . Yankeen från Connecticut var en telefoningenjör i Amerika som fick ett slag i huvudet och transporterades tillbaka till Kung Arturs tid. Han använde sina färdigheter och kunskaper för att blanda sig i de krig som utspelades då, huvudsakligen - måste jag säga - för att rädda sitt eget skinn, och inte på grund av någon filantropisk kallelse. Han kände från sin egen praktiska erfarenhet till betydelsen av att ha tillgång till nätverk och tjänster. Han visste, precis som Paasilinna, att dessa förslag inte bara handlar om teknik, utan också om hur tekniken kan vara behjälplig när det gäller medborgares och konsumenters behov. Men vad yankeen från Connecticut inte förstod var - jag citerar från förslaget till resolution - " anser att konvergensen av telekommunikation, media och informationsteknik måste återspeglas i EU-lagstiftningen på ett sådant sätt att samverkan mellan olika tekniska lösningar inte hindras" . Det är denna fråga som jag tycker var så avgörande på Kung Arturs tid, och som inte bara kommer att vara avgörande i framtiden utan även i vår tid.
Personerna bakom grönboken och föredraganden kan bara gissa hur snabbt utvecklingen kommer att ske. Andra talare i kammaren har fällt kommentarer om hur hela den värld som består av telekommunikation, etermedia och dataöverföring har förändrats på ganska kort tid. Vad som verkar mycket tydligt är att marknaden kan få ta itu med en del av detta, men att det finns ett behov av tydliga regler på EU-nivå när det gäller många aspekter, för att säkerställa att den europeiska industrin förblir kvar i frontlinjen för dessa förändringar.
Yankeen från Connecticut var inte särskilt intresserad av konkurrensregler. Han hade all information och av förståeliga skäl höll han den för sig själv. Men föredraganden - såväl som denna kammare och kommissionen - är intresserad av att reglerna är tydliga, att det finns ett pris att betala för åtgärder som motverkar konkurrens, men att man inte glömmer bort medborgarna och konsumenterna.
Jag rekommenderar att ni antar Paasilinnas betänkande. Jag rekommenderar också att både kommissionären och föredraganden - och alla som är intresserade - läser Mark Twains böcker. De är anmärkningsvärt förutseende och givande.

Malerba
Herr ordförande! Grönboken om konvergens tar upp ett mycket viktigt tema och jag vill påstå att den centrala fråga den ställer är valet mellan tre olika alternativ när det gäller att omdefiniera den rättsliga ramen, vilket verkar nödvändigt. Det första alternativet är att ändra den befintliga lagstiftningen och bibehålla uppdelningen mellan de olika sektorerna. Det andra är att gradvis utarbeta nya lagar för de aktuella tjänsterna, som sedan införs efterhand. Det tredje, mer ambitiösa alternativet är att utarbeta en helt ny rättslig ram.
Jag instämmer med Paasilinna och hänvisar framför allt till den fjärde punkten i slutsatserna som verkar peka mot det tredje alternativet, det som gäller en helt ny ram. Vi bör nog inom rimlig tid, men kanske inte alltför snabbt, gå över från en lagstiftning som är knuten till själva tekniken, till hårdvaran, till en lagstiftning som är knuten till typen av transaktion och därmed till brukaren, till transaktionens mervärde. För att kunna komma fram till detta får vi emellertid inte sluta arbeta med att uppdatera den befintliga lagstiftningen eller med att kartlägga de nya behov av rättsliga ramar som uppkommer på grund av de nya medierna, och i det sammanhanget tänker jag på det initiativ gällande Internet som togs av kommissionär Bangemann, ett initiativ som vi för övrigt kommer att diskutera under nästa sammanträde.
För att göra en mycket kort sammanfattning - tiden börjar rinna ut - vilka är då de två utgångspunkter som vi skall hålla aktuella när vi nu riktar in oss på ett enda regelsystem? Den ena är interoperabiliteten, främjandet av öppna system, standardplattformar. Även om Europa inte spelar en huvudroll i sammanhanget, så måste vi ha egna normer och jag tror att det femte ramprogrammet kommer att vara en hjälp i det sammanhanget. Den andra utgångspunkten är konkurrensen. Om, å ena sidan, överskottet när det gäller sändningskapacitet, ett överskott som har blivit möjligt tack vare den digitala tekniken, gör det möjligt att minska trycket på sändningstekniken och på de offentliga systemen, så kan det å andra sidan uppkomma nya former av monopol, offentliga och privata - jag tänker framför allt på fallet Microsoft som är så aktuellt i dessa dagar - och jag kan inte utesluta att konkurrensreglerna bör revideras just med tanke på de nya möjligheter som tekniken erbjuder när det gäller att på detta sätt bygga upp olika slags allianser.

Pailler
Herr ordförande! I kommissionens grönbok föreslås tre öppna alternativ, men de baseras på ett enda grundläggande förhållningssätt: en konvergens av transmissionsmetoder skulle leda till en konvergens i fråga om innehåll. Vilket skulle innebära att man behandlade kulturella alster som vilken vara som helst. Denna liberala inriktning är särskilt oroande, eftersom den skulle bli förödande för skapandet, för informationen, för allmännyttan, och den skulle leda till ett ifrågasättande av medlemsländernas kulturpolitik såväl som den lagstiftning som rör upphovsrätt och immateriell äganderätt.
I betänkandet Paasilinna erkänns att denna riktlinje innebär vissa risker och faror, men det stöder sig framför allt på att konkurrenslagstiftningen respekteras. Det är för övrigt betecknande att de positiva ändringsförslagen från utskottet för sysselsättning och socialfrågor och utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har avslagits. Min grupp har alltså lämnat in ändringsförslag som alla utgår från principen om att kulturella alster, bl.a. film- och TV-program, inte får behandlas som andra produkter. Den audiovisuella sektorn måste ha en specifik reglering även i fortsättningen, vilket är berättigat med hänsyn till vad som står på spel för yttrandefriheten, pluralismen, kulturella minoriteter och allmänintresset.
Den nuvarande regleringen, som måste förbättras - och inte avskaffas, bör kompletteras med ett direktiv om pluralism och koncentration på mediaområdet, i vilket alla former av kommunikation beaktas. Jag skall citera en landsman till Bangemann för att hedra hans frankofili, en författare som han ofta lägger undan för mig när han är tillbaka i Tyskland, det är Walter Benjamin - ursäkta mig uttalet - " att låta saker och ting fortgå, det leder till en katastrof" . Det är han som säger det, och jag tänker precis som han.
Genom att anta dessa ändringsförslag kommer parlamentet att uttrycka sin vilja att sätta sig emot kommissionens ultraliberala riktlinjer, precis som parlamentet bidrog till att MAI inte gick igenom, ett avtal som bl.a. syftade till att liberalisera den audiovisuella sektorn.

Dell'Alba
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vänder mig framför allt till er två, som har en lång erfarenhet av arbete i parlament och regering, för att göra er uppmärksamma på vår absurda situation.
Vi granskar just nu ett betänkande av Paasilinna som innefattar ett tjugotal ändringsförslag från en viss Paasilinna å socialdemokratiska gruppens vägnar. Jag undrar vilken Paasilinna som är den rätta, Paaslinna I eller Paasilinna II? Det är som med filmerna: Rambo I och Rambo II. Det måste vara en nordisk saga som undgår mig. Men i morgon kommer kanske den verklige Paasilinna att tala om vilken linje föredraganden Paaslinna har för avsikt att följa när det gäller ändringsförslagen från Paaslinna som lämnats in till betänkandet av Paasilinna. Erkänn att det är ganska besvärligt, i vår informationstekniska värld, att få det hela att gå ihop! Personligen är jag för Paaslinna I och mot Paasilinna II. Jag säger detta för att det skall stå klart för alla och envar.
Detta är inte en övning i retorik, eftersom det hela verkar vara något motsägelsefullt, medge det herr Paasilinna, men utöver det vill jag säga att Paasilinna I, som jag personligen stöder, inte verkar nå upp till vad man skulle kunna förvänta sig. Vi konfronteras med en världsomfattande utmaning. I Europa finns det tjugo miljoner datorer. Det finns 70 miljoner i Förenta staterna. Silicon Valley är i färd med att finkamma alla våra hjärnor, som min kollega Leperre-Verrier med rätta påpekade, och här är vi, i färd med att säga att man kanske skulle kunna...
Vi skulle ha gett Bangemann mycket mer handlingsfrihet, så att han kunde sätta upp den här punkten högst upp på dagordningen, i våra länders intressen, i forskningens intressen, osv. Med detta lilla betänkande anser jag att vi saknar ambitioner. Jag skulle önska att vitboken, herr Bangemann, fullgör sin uppgift något bättre och att den beskriver vilken utmaning vi står inför. Antingen antar vi den utmaningen, eller så kommer vi att bli dominerade av amerikanerna, här som inom så många andra områden.

Wibe
Herr ordförande! Jag vill först tacka föredraganden Paasilinna för ett mycket gediget arbete. Jag måste dock säga att vissa stycken i den svenska översättningen är svåra att förstå. Det är mycket viktiga frågor som behandlas här, nämligen utvecklingen mot informationssamhället. Jag vill här bara ta upp tre aspekter av detta som också berörs i betänkandet.
Den första frågan rör den skillnad i utvecklingen som vi kan se mellan USA och Europa. USA har ett klart teknologiskt försprång. Amerikanska företag är mycket mer framgångsrika än deras europeiska motsvarigheter. Man kan fråga sig om denna skillnad i konkurrenskraft måste kompenseras med något slags utvecklingsprogram för den europeiska industrin för att man skall kunna hämta in det amerikanska försprånget. Jag anser inte det. Det är helt naturligt och helt i enlighet med teorin om relativa fördelar att ett land har en överlägsenhet inom vissa sektorer. Denna överlägsenhet motsvaras i de andra länderna av en överlägsenhet inom helt andra sektorer. Inom Norden har vi exempelvis för närvarande två världsledande företag inom mobiltelefoni. Att Amerika alltså har ett försprång vad gäller Internet och datorer, tycker jag inte är något som vi behöver oroa oss för.
Den andra aspekten gäller regleringar av sektorn. Jag delar här helt föredragandens åsikt att all reglering är inte av ondo och hindrar inte den tekniska utvecklingen. I själva verket finns det väl dokumenterat att regleringar i många fall kan påskynda innovationskraften i en bransch. Jag anser också att man måste försöka reglera framför allt Internethanteringen, inte för dess egen skull, utan för att Internet används till många nya typer av brott. När det gäller den normala användningen av just Internet tror jag emellertid att det är mycket svårt att finna meningsfulla regleringar. Det är ungefär som att försöka hindra samtal mellan människor i en stor folkmassa. Det kräver i princip en övervakare per människa. En hel reglering av Internet kräver i princip en övervakning för varje dator, vilket naturligtvis är omöjligt.
Den tredje aspekten som jag vill beröra är public service -företagens roll. Jag delar helt och hållet föredragandens åsikt att vi måste ha en stark public service -sektor så att inte de kommersiella företagen, och därmed också ofta den dåliga smaken, tar över. Dessutom har vi runtom i Europa och USA skrämmande exempel på hur privatägda media, framför allt televisionen, används i specifikt politiska syften. Man behöver inte vara paranoid för att se att det i denna ägarkoncentration ligger en tänkbar fara för demokratin.

W.G. Van Welzen
Herr ordförande! Både kommissionären och kollega Paasilinna har satt tänderna i ett mycket svårt ämne; heder åt deras insatser och deras arbete på det området. Den tekniska utvecklingen går så snabbt att persondatorer, TV-apparater och så vidare nu kan göra sådant som vi för inte så länge sedan ansåg omöjligt. Naturligtvis finns det också konferensmöjligheter mellan det fasta och det mobila nätet och kan vi ringa till varandra via kabeln och så vidare. Den traditionella lagstiftningen håller alltså på att förskjutas. Svaret är ofta lagstiftning oberoende av tekniken, men jag skulle vilja fråga kommissionären: nämn ett antal punkter som en lagstiftning oberoende av tekniken består av.
Herr ordförande! Marknadens parter befinner sig under tiden i diverse integrationsprocesser som till exempel fusioner, allianser, och så vidare. Det måste naturligtvis förhindras att det uppstår stora monopol eller parter med ett dominerande marknadsläge. Konsumentens valfrihet får inte begränsas och det är särskilt viktigt när tillgången till kunder går via system med villkorlig åtkomst, till och med decoders . Jag frågar alltså kommissionären om han på den punkten vill ha en strikt tillämpning av konkurrensreglerna.
UMTS, uppföljaren till den i Europa så framgångsrika GSM-telefonin, är ett exempel på ett system med konvergens. Vet kommissionären hur det just nu ligger till med fördelningen av frekvenser i medlemsstaterna? Det tycker jag verkar vara mycket viktigt. Konvergens, herr ordförande, handlar dock även om internationell samordning. Det är mycket viktigt att the business community är sysselsatt med det här inom ramen för Internetstadgan. Men vad gör vi på det offentliga området? Vilken roll skall politiken spela? Kan kommissionären tala om hur politikens roll på det här området ser ut just nu?
Slutligen så handlar det om konsumentens förtroende inom området personlig integritet. Jag tror alltså att det är av stor vikt att direktivet om den elektroniska namnteckningen behandlas av parlamentet så snart som möjligt och jag hoppas att det arbetas med iver på det här.

Theonas
Herr ordförande! Jag håller med vår föredragande om att frågan om konvergens inte är teknisk, juridisk eller ekonomisk. Det är först och främst en politisk fråga som gäller individens rättigheter, sysselsättningen, den kulturella mångfalden, konsumentskyddet, frågor som man inte kan överlåta åt marknaden att bestämma över. Den fortgående uppluckringen av public service-sektorn i konvergerande branscher i kombination med den allt starkare koncentrationen och bildandet av enorma världsomspännande karteller, genom de företagsköp och fusioner som äger rum, leder till ökad oro för medborgarnas rättigheter.
Mot bakgrund av denna utveckling borde grönboken först och främst studera och lyfta fram sambandet mellan konvergensen och monopolintressenas ökande marknadskontroll, möjligheten till vertikal integration av public service-sektorn, införande av restriktiv politik och kontroll av kritiska resurser och tjänster, följderna för sysselsättningen och anställningsförhållandena. Grönboken borde anvisa åtgärder för att garantera medborgarna tillgång till ett brett spektrum av tjänster och för att undvika att priset blåses upp på konstlad väg.
Det tekniska framåtskridandet, herr ordförande, är nödvändigt, det kommer under alla omständigheter att fortsätta. Men man får inte i det tekniska framåtskridandets namn beröva medborgarna deras rättigheter och främja marknadens och monopolens intressen.

Bangemann
Herr ordförande! dell'Alba sammanfattade mycket väl mina känslor, vilka jag har utvecklat här i diskussionen. Naturligtvis kunde han göra det mycket bättre än jag, för om jag skulle säga det som han, då skulle föredraganden, som har lagt fram ett anmärkningsvärt arbete, och den ene eller den andre, känna sig förolämpade. Emellertid har jag i denna diskussion erinrat mig den första diskussionen om det vi kallar informationssamhället. Då kom exakt samma argument upp: De som har och inte har information, de allmänna monopolens sociala roll, frågan om hur man kan använda konkurrensrätten, en hel rad farhågor som i dag, när man tittar tillbaka på detta område inom informationssamhället, alltså huvudsakligen telekommunikation, har visat sig vara fullständigt ogrundade. Det finns ett vackert exempel om man läser Mark Twain: Med marknadsmekanismernas framgång är det ju som med Huckleberry Finn, som måste måla sitt staket. Han gör det med sådan glöd och begeistring att alla vänner som står runt honom anser att det måste vara ett oerhört nöje att måla detta staket, och betalar honom några cent för att också få måla det.
Det betyder att det vi har framför oss inte är en fråga om reglering, utan är en utveckling som följer av människors behov och ur tekniken. Ingen, herr Kuhne, kan definiera konvergens. Ert betänkande säger att vi inte ens har gjort en definition. Det är den typiska åsikten hos en jurist, som först vill ha en definition innan han kan göra något, i stället för att ägna sig åt livet, det som faktiskt händer. Konvergensen är ju inte någon uppfinning från kommissionens sida, och inte heller från mig som ultraliberal, utan den sker dagligen. Påståendet om att konvergensen, om den nu finns över huvud taget, bara har med teknik att göra och inte kan ha med innehållet att göra, är fundamentalt felaktigt! Redan i dag kan ni inom området för det som man tidigare kallade telekommunikation naturligtvis träffa på innehåll, som tidigare uteslutande förekom på TV-området. Ett av problemen, herr Kuhne, om jag får säga det, är att de allmänna TV-bolagen i de här diskussionerna alltid låter sig företrädas av människor som i någon form har haft med dem att göra. Föredraganden för tyska författningsdomstolen var direktör för Norddeutscher Rundfunk, vid ett offentligt TV-bolag. Det är ett hinder för diskussionen. Varför? Ni säger t.ex. att kvaliteten skall avgöra. Jag kan bara svara er, om ni vill anlägga en kvalitetsaspekt - och jag är beredd att använda min tid för att också tillsammans med Pailler, i synnerhet tillsammans med Pailler, nätterna igenom titta på de allmänna bolagens TV-innehåll - om ni alltså vill anlägga måttstocken kvalitet, då måste ni förbjuda hälften, minst hälften! Då är jag mycket optimistisk. Walter Benjamin exempelvis, så uttalas det också på tyska, var en utpräglad individualist. Han var, om man så vill, vänsterman i större bemärkelse, Han hade aldrig anställts av ett allmänt TV-bolag. Aldrig! Eftersom han var mycket mer individualistisk än dessa människor. Wibe säger, han har gått - det är alltid särskilt lyckat, i en diskussion med kommissionen lämnar man efter sig något argument, sedan går man. Det tycker jag är omöjligt! - han sade att vi behöver nog offentliga sändare för att de skall kunna värdera något politiskt neutralt. Naturligtvis finns det privata sändare som bedriver politik. Det har vi ju upplevt i Italien. Det finns emellertid också offentliga sändare som bedriver politik, herr Kuhne! Om jag i morgon inte slår på TV: n utan på radion, och efter redan tre sekunder vet att det bara kan vara WDR, då har det att göra med denna stations politiska färg! Kom därför inte med argumentet att man behöver allmänna radiostationer på grund av den politiska neutraliteten. Det är en myt, ingenting annat, för att inte säga att det är ett vilseledande av befolkningen!
Det vi har här i dag är något helt annat. Jag försökte redan i en första diskussion med parlamentet att uppmärksamma detta, så att vi inte ger oss in i diskussionen. Först och främst har de allmänna TV-bolagen ett existensberättigande. Naturligtvis har de det, eftersom de fyller en uppgift. Om ni läser protokollet till Amsterdamfördraget på rätt sätt, då kommer ni att exakt kunna konstatera det som sägs där, nämligen att ingen artikel i fördraget får upphävas; det går heller inte. Konkurrensreglerna gäller fortfarande. Om medlemsstaterna gör bruk av rätten att bedriva allmänna bolag, då skall de helst definiera vad det allmänna målet över huvud taget är. Jag vill emellertid inte fortsätta med detta, för då gör jag samma fel som ni har gjort, nämligen att koncentrera sig på denna fråga.
Det handlar om något helt annat. Vi har ett sammanväxande, inte bara av tekniken på de olika områdena media och kommunikation, utan till följd av detta också innehållet. Jag vet inte vem som sade det i diskussionen, jag tror att det var Thors, och Hendrick hänvisade också till detta, naturligtvis kan man i dag få allt möjligt innehåll via Internet. Man kan telefonera via Internet. Frågan som nu intresserar oss har inte att göra med en garanti för att de allmänna TV-företagens skall bestå. Det är som en diskussion om jordbrukspolitik inom ramen för den ekonomiska politiken, där varje bonde frågar en om sonen kommer att kunna bli bonde i framtiden. Kommer ni till ett TV-bolag får höra från journalisterna: Har vi en framtid? Kan min son bli redaktör eller avdelningsledare vid ett allmänt TV-bolag?
Jag vet inte vad det är, herr Wolf, för en kort tid sedan anklagade jag er för vulgärmarxism. Uppenbarligen tog ni till er av det. Vad det är vet jag inte, kanske vulgärkooperativism, eller något sådant. Det handlar det emellertid inte om. Det handlar om huruvida vi kan använda reglerna som vi har för telefoni i dag, när telefontjänster erbjuds och accepteras via Internet. Det handlar om enligt vilka regler köpekontrakt skall avslutas, exempelvis på Internet. van Velzen pekade med rätta på detta, och det är egentligen problemet! Förekommer något av det i betänkandet? Ingenting, absolut ingenting. Ni talar om spöken, om saker som över huvud taget inte kommer att hända! Som jag sade den gången när det handlade om avreglering av telekommunikation, ingenting kommer att hända som kommer att ge konsumenten nackdelar. Tvärtom: När man tittar på telefonavgifterna i dag - det är ju inga avgifter längre, det är ju priser -, när man tittar på de olika erbjudandena, kan man konstatera att alla har enorma fördelar av det. Under tiden har till och med det tidigare monopolföretagen kompenserat arbetsplatsförlusterna, eftersom det handlade om improduktiva arbetsplatser. Vi har i dag ett positivt netto hos dessa.
Fru Pailler, som medlem av ett kommunistiskt parti måste ni ju med rätta tänka efter om den här frågan. Vi räknar med att det på några få områden, däribland just också på telekommunikationsområdet, skapas många arbetsplatser. Vi har redan i dag ungefär 500 000 nya arbetsplatser i unionen, och fram till år 2005 räknar vi med ytterligare 1, 5 miljoner arbetsplatser. Om vi inte skapar förutsättningar för detta, så kommer denna marknad att finansieras av andra. Ni kan i dag, när ni vill acceptera ett anbud på Internet, praktiskt sett inte längre urskilja varifrån anbudet kommer, och om vi gör allt det omöjligt, eftersom vi vill använda den klassiska telefonins restriktiva regler, då kan vi säga ajöss! Då kommer det här inte att hända hos oss. Det är det egentliga problemet. Om detta har vi ställt frågor i grönboken. Jag erkänner att också de som vi har skickat grönboken till är rätt så konservativa. De är - nå, jag vill inte bli förolämpande igen, men jag förolämpar dem inte av personliga skäl. Jag är gärna beredd att samarbeta med dem, men svaret som de har gett på grönboken räcker, med några undantag, inte för att stödja oss i våra angelägenheter.
Herr Gallagher? Han är inte heller här längre. När det gäller idrottshändelser, vilka han här återigen har anfört med stor aplomb , så har vi ordnat med dem. Det finns sedan ett år tillbaka en regel inom Europeiska unionen, som överlåter åt medlemsstaterna att förklara vissa framstående idrottshändelser som fritt tillgängliga. Det behöver inte nämnas mer. Detta framförs med stor aplomb som diskussionsbidrag, och några applåderar eftersom det är så bra. Man kan säga att när Newcastle United spelar mot - nu kommer jag inte på någon irländsk klubb - låt oss säga mot Dublin någonting, då måste det vara tillgängligt för alla. Naturligtvis, det har vi ju redan beslutat. Det är inte problemet. Problemet är: Är denna match, om den skall vara fri att ta emot, hänvisad till att göras fritt tillgänglig på ett allmänt TV-bolag, eller kan exempelvis också en privatsändare göra det? Det är sådana frågor som dyker upp.
Sedan sades det att vi till att börja med först måste se hur saker och ting utvecklas, och vi måste reagera snarast möjligt på det. Det stämmer. Det finns emellertid två tendenser som vi inte kan behärska. Först och främst den snabba tekniska utvecklingen, och det som Carsten Hoppenstedt sade, nämligen att vi lever i ett globalt system. Det betyder att vi inte kan fastställa några regler för oss själva längre. Ni har fortfarande inte insett - om jag får tillåta mig att säga det -, att den allmänna klassiska regleringen som står till vårt förfogande inte räcker här, och det av två orsaker. Först och främst eftersom vi aldrig kan vara lika snabba som den tekniska utvecklingen. Vi behöver åtminstone två år tills vi får igenom ett direktiv, och då kan allt vara helt annorlunda.
För det andra: Även om vi skulle klara av att hålla jämna steg med hastigheten på utvecklingen, skulle vi aldrig kunna hitta en global reglering. Därför bemödar vi oss nu om att få till stånd globala regleringar för Internet, under deltagande av enskilda. Det hade varit svar eller diskussionsinlägg som hade kunnat hjälpa oss vidare. Jag hoppas att det kommer att bli möjligt vid de kommande diskussionerna.

Paasilinna
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för ett färgstarkt inlägg, då sover man inte. Jag skulle ändå säga att inget informationssamhälle kan existera utan rättigheter, vare sig ett europeiskt eller ett världsomfattande. Det vill vi hålla fast vid. Därför finns det trafikregler och därför finns det även andra regler. Betänkandet innehåller inga spöken, som ni antydde, utan vi har nu väldiga multinationella globala företag som opererar på dessa områden och använder större penningsummor än många av EU: s medlemsländer. En stor fråga är på vilket sätt vi skall agera tillsammans, så att både kulturen och affärsverksamheten och både stora och små företag skulle kunna fungera. Därför behöver vi en ram av något slag. Jag tror inte att vi har olika uppfattningar om den här frågan. Den är viktig.

Bangemann
Herr Paasilinna! Jag har inte bestridit att vi behöver ett regelverk. Jag sade själv i mina slutord att vi behöver ett regelverk som är anpassat till de tekniska framstegen, snabbheten och globaliseringen. Det är det vi behöver. Det är ett regelverk. Det är emellertid något annat än de klassiska reglerna, direktiven, förordningarna, som vi här normalt har fått till stånd. Det är ett problem.

Ordföranden
Tack så mycket herr Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

EMU: s tredje fas
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0341/98) av Giansily för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om valutareserver under EMU: s tredje etapp.
Ordet går först till föredragande Giansily för fem minuter.

Giansily
Mina kära kolleger! Vad tjänar centralbankernas valutareserver för syfte? Det var den underliggande frågan i vår debatt i underutskottet för monetära frågor och i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik angående det initiativbetänkande som jag har äran att lägga fram för er.
Den främsta nyttan med dessa reserver är att tillåta interventioner på valutamarknaden när det uppkommer starka störningar, särskilt när det gäller kraftiga attacker mot en valuta - i huvudsak omfattande försäljningar som drar ned den berörda valutans värde. Den andra nyttan är att täcka externa underskott i betalningsbalansen. Med detta i minnet, låt oss då se vad det står i stadgan som inrättar Europeiska centralbanken. I artikel 30.1 klargörs det " att de nationella centralbankerna upp till ett belopp som motsvarar 50 miljarder ecu skall förse Europeiska centralbanken med reservtillgångar, som dock inte får bestå av medlemsstaternas valutor, ecu, IMF-reservpositioner eller SDR" .
Kravet på att ha valutareserver fördelade mellan de elva valutorna kommer att försvinna; dessa valutor kommer i enlighet med principen om generisk bestämning att bli underavdelningar till euron den 1 januari nästa år. Självklart kan detta ge en känsla av att en stor del av de berörda reserverna blir onödiga, och att detta överskott skulle kunna användas till någonting annat. Med andra ord, så snart reserven på 50 miljarder euro kommer att ha upprättats - i realiteten blir denna summa 40 miljarder euro eller närmare bestämt 39, 46 miljarder för de elva länderna, eftersom 50 miljarder euro föreskrevs för femton länder - kan man uppskatta det överskott som blir över i det europeiska centralbankssystemets (ECBS) medlemmars bankkassor till ungefär 400 miljarder dollar.
Därför kan man tänka sig, med stöd av en något summarisk analys, att dessa medel kan omfördelas i det ekonomiska kretsloppet, genom att dessa då onödiga reserver släpps ut på marknaden i stor omfattning. Jag stödde en motsatt åsikt under debatterna i monetära underutskottet och i ekonomiska utskottet, och jag vill tacka ledamöterna i utskottet för att ha följt mig på den punkten, och i synnerhet Fernand Herman, som har förbättrat mitt förslag utan att egentligen ha förändrat det.
Man får inte tro att euron kommer att vara en sammanslagning av de elva valutor som kommer att införlivas. Euron kommer att bli någonting annat. Den kommer framför allt att bli världens andra stora valuta, som Jacques Chirac kallade den, och dess stabiliserande roll inom handeln kommer att bli den första verkligt positiva handlingen i det internationella valutasystemet sedan president Nixons ensidiga hävande av Bretton Woods-avtalen den 15 augusti 1971. Alltsedan euron sattes i omlopp har den tagits emot väl av de internationella aktörerna, det framstår som en uppenbar sanning, och som en ny valuta kommer euron i första hand att konkurrera med dollarn på den internationella valutamarknaden, samtidigt som ECBS kommer att ha 400 miljarder dollar i reserver. Att i stor omfattning släppa ut den amerikanska valutan på marknaden, och riskera att den kommer att förlora i värde och därmed öka konkurrenskraften hos vår främste konkurrents produkter på de internationella industri- och jordbruksmarknaderna, det skulle på ett ekonomiskt plan vara helt kontraproduktivt.
Vi måste alltså visa största möjliga försiktighet, och följaktligen inte glömma det faktum, att eurons ställning kommer att bero på tre huvudsakliga kriterier. Det första kriteriet är de elva regeringarnas förmåga att respektera stabilitetspakten, och följaktligen, om jag vågar säga det, Maastrichtandan. Vidare, förmågan hos Europeiska centralbanken och ECBS: s chefer att skapa ett förtroende för förvaltningen av denna valuta, vilket framför allt har att göra med hur omfattande växelfordringar som kommer att beviljas. Till sist en borgen, i form av en reserv i händelse av " disfiducia" i förhållande till vår nya valuta. I detta precisa fall är det bättre att fresta än att väcka medlidande, och att bevara och upprätthålla det man har.
Jag skall avsluta med två punkter. Vårt utskott godkänner alltså beslutet av den 8 juli om att 15 procent av den första överföringen av reservtillgångar från de nationella centralbankerna till Europeiska centralbanken skall ske i guld. Och den andra punkten, det är att vi också vill att ett euromynt i guld skall präglas, vars värde ännu inte har fastställts, men som under de kommande åren kommer att bli en betydelsefull signal i den allmänna oordning som alltför länge har varit rådande på den internationella kapitalmarknaden.

Metten
Herr ordförande! En av de stora förändringar som införandet av euron för med sig är att elva ekonomier som är kraftigt eller mycket kraftigt utsatta för utrikeshandel och alltså för valutarisker plötsligt blir ett ekonomiskt område som ännu endast är mycket litet utsatt för det. Den genomsnittliga utsattheten för valutasvängningar går ner med faktor tre men valutareserverna förblir desamma. Det är en lyxposition. De elva i euro-området är inte heller aktuella för det näst viktigaste skälet till att ha valutareserver, nämligen ett underskott i betalningsbalansen. I motsats till USA med sitt jättelika underskott i betalningsbalansen så har EU till och med ett överskott. Gentemot USA: s stora underskott står en, relativt blygsam, valutareserv. Underskotten i betalningsbalansen klaras av med nytryckta dollarsedlar. Det går bra så länge det inte finns något alternativ till dollarn som världsvaluta. Med euron så kommer det alternativet och USA kommer att behöva se med mer kritiska ögon på sitt underskott i betalningsbalansen. Just nu, med världsekonomin på gränsen till en kris, så utgör det underskottet, som endast är ett symptom på ett ännu större underskott i USA: s handelsbalans, världsmarknadens viktigaste drivkraft. Utan USA: s underskott skulle resten av världen inte kunna bygga upp några överskott. Privilegiet att vara en världsvaluta innebär också skyldigheter gentemot världsekonomin. I praktiken sörjer USA för likviditet i världshandelssystemet, även om det till största delen sker på bekostnad av resten av världen, den så kallade seigniorage som hör till utgivningen av en världsvaluta.
Frågan är nu om Europa är redo och i stånd att ta över den här rollen från USA, även om det bara är till viss del. Euron kommer med all säkerhet att göra slut på dollarns ensamrätt. Euron kommer att bli en handels-, räkne- och reservvaluta. Det kommer att uppstå seigniorage , det kommer att försvinna euro i kassaskåp och i strumpor över hela världen. Euro-området kommer att bli rikare på bekostnad av den övriga världen men ger vi den övriga världen något tillbaka förutom en stabil valuta att ligga och ruva på och att betala med? Svaret skulle kunna vara ja om euron skulle värderas upp ytterligare. Även om det inte är så trevligt för den inre ekonomin, eftersom vår konkurrensposition blir sämre, så skulle det kunna bli nödvändigt på grund av vårt världsomfattande ansvar. Det är den snabbaste vägen till ett läge där även Europa bidrar till en återhämtning av ekonomierna i Asien, f.d. Sovjetunionen och i Latinamerika. Med en dyrare euro kan våra handelspartner i andra och tredje världen lättare exportera sig ur eländet, precis som Europa själv nyligen gjorde tack vare den dyra dollarn.
Vad har den här filosofiska betraktelsen med betänkandet av Giansily att göra? Väldigt mycket, de enorma valutareserverna i det europeiska centralbankssystemet, 400 miljarder dollar, skulle nämligen utan tvivel göra euron dyrare om de fördes ut på marknaden i stora mängder. I Giansily-betänkandet förespråkas att tills vidare inte göra det, bland annat för att man inte vill ha en dyrare euro. Jag förespråkar att snabbare föra ut reservöverskotten på marknaden så att en dyrare euro kan vara en kompletterande drivkraft för den internationella ekonomin, vilket är brådskande. Eftersom euro-området är en mycket mer sluten ekonomi än dem i de elva länderna så kan euro-området också klara av sin dyrare euro bättre. En sak är däremot klar. Euron kommer inte att bli en världsvaluta av sig själv. Vi måste förtjäna det också och det genom att våga ta vårt världsomfattande ansvar.

Christodoulou
Herr ordförande! Jag vill tacka herr Giansily för hans utmärkta analys och för det arbete han har lagt ned på en svår fråga.
Herr ordförande! När Ekonomiska och monetära unionen börjar att fungera och Europeiska centralbanken följaktligen övertar ansvaret för den monetära politiken, sammanfaller detta med en period av valutaoro, som jag vill tro är tillfällig men som uppenbarligen inte utgör en isolerad företeelse utan en allmän företeelse, som man måste ta itu med på ett noggrant och besinningsfullt sätt.
Följaktligen får hanteringen av valutareserverna stor betydelse redan från början. För att bekämpa krisen krävs det i själva verket samordnade insatser och internationellt samarbete, vilket tyvärr inte verkar förekomma just nu, i synnerhet inte mellan länder vilkas valuta har en viktig plats i den internationella ekonomin. Hur stora valutareserver som behövs kommer i hög grad att vara beroende av strävan att åstadkomma stabilitet för euron, i synnerhet gentemot dollarna. Det är särskilt viktigt att fastställa tydliga regler för de befogenheter som fördraget ger de nationella centralbankerna, för att den decentraliserade valutapolitiken skall bli effektiv och inte motverka de eftersträvade målen. Det rör sig naturligtvis inte om särskilt stora summor, och ibland kan man tycka, med tanke på den stora mängd valuta som är i omlopp internationellt, att valutareserverna är alltför små för att man med hjälp av dem skall kunna ta itu med svåra situationer.
Men, värderade kolleger, jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet på att en skicklig, samordnad insats från centralbankerna i början av en spekulationsvåg kan förhindra att spekulationen får en sådan omfattning att man inte längre kan bekämpa den. Och just i detta avseende spelar valutareserverna en viktig roll. Därför bör vi inte ha bråttom med att genomföra minskningar. Minskningar kommer det att bli, och de kommer att genomföras av de nationella bankerna, alltefter omständigheterna: om man ser att omständigheterna är sådana att man bör eller kan genomföra en minskning, så kommer man att göra det. Om omständigheterna inte är sådana, då kommer man naturligtvis att hålla kvar valutareserverna. Sedan har jag en känsla av att vi bör hantera frågan på ett mera balanserat sätt, vi bör alltså inte föreslå minskningar av valutareserverna förrän situationen har klarnat, och vi kan konstatera att det inte behövs några ingripanden av det slag jag tidigare nämnde, dvs. för att förhindra mera omfattande kriser.
När det så gäller frågan om att använda valutareserverna för andra syften, värderade kolleger, måste jag säga att valutareserverna inte är något som ligger gömt i en skrivbordslåda, som vi kan ta ut när som helst och använda till vad som helst. Valutareserverna ingår redan i valutacirkulationen, de används, staterna har placerat dem, och följaktligen är de inte tillgängliga som något nytt, fallet från skyarna, som man kan använda till vad som helst. Sedan har jag en känsla av att vi borde vara något mera återhållsamma i de ändringsförslag som vi har lagt fram, och därför skulle min grupp, efter samråd med de föredragande som formulerat dessa ändringsförslag, föredra att inte behandla problemet på ett sätt som eventuellt kan förefalla ytligt och något förhastat.

Wolf
Herr ordförande, kära kolleger! Herr kommissionär, vi behandlar i dag något som i sig är sensationellt, nämligen att det finns pengar på banken och att egentligen alla erkänner att det är överflödigt. Att man helt enkelt inte tar ut dem från banken, det vet man av livserfarenhet. Det är också helt rätt det som Christodoulou sade: Man måste tänka på omständigheterna och inte ha för bråttom. Emellertid skulle man verkligen bemöta argumenten som Metten här redogjorde för, nämligen att ett ekonomiskt område som upphäver de gamla begreppen utrikes- och inrikeshandel och sedan, när man betraktar det realistiskt, har ett utrikeshandelsberoende som ligger på under 10 procent, behöver valutareserver i en annan omfattning än ett ekonomiskt område som innan euron hade en utrikeshandelsandel som låg någonstans på 60 procent.
För det andra, betalningsbalansen är helt enkelt positiv och närmare bestämt strukturell. Det är ingen tillfällighet. Därför är det viktigt att göra det klart för sig: Genom denna sammanslagning uppstår en potential av överflödiga pengar i händerna på det europeiska centralbankssystemet. Naturligtvis kommer man inte att kunna bryta upp dem med bräckjärn - det vore oklokt -, men man kommer att vara tvungen att frigöra dem, och man kommer att använda dem för syften, kanske inom ramen för den europeiska investeringsbanken, vilka är förenliga med stabiliseringsuppdragen, som vi har i euro-området. Jag tror att det är den punkt som vi talar om i dag.

Castagnède
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Vi delar Giansilys uppfattning, om att man inte bör minska ECBS: s reservtillgångar under EMU: s tredje etapp. Men vi stöder oss på en analys som skiljer sig från föredragandens.
Giansily uttrycker en åsikt, åtminstone tar han den till sig, om att reservtillgångar på 400 miljarder dollar skulle vara orimligt mycket i förhållande till internationella normer. Men man kan fråga sig hur de normer han hänvisar till ser ut, och hur relevanta de är. Det är självklart att euron kommer att minska behovet av att täcka eventuella externa underskott, eftersom den införs i en geografisk enhet där större delen av handeln sker mellan deltagarna.
Däremot tycker vi att man underskattar behovet av en interventionsförmåga för att undvika störningar på valutamarknaden. Detta behov är underskattat framför allt i förhållande till de ekonomiska risker som valutastörningar medför, vilka har att göra med det privata kapitalets ryckighet. Låt oss apropå det komma ihåg, att man bedömer att rikedomar på mellan 1 600 och 3 500 miljarder dollar har gått upp i rök p.g.a. de nedskrivningar som följde på Asienkrisen för drygt ett år sedan. Behovet är också underskattat i förhållande till den roll som euron enligt vår mening skall ha för en stabilisering av relationerna mellan världens valutor, ja kanske t.o.m. för en omstöpning av det internationella valutasystemet.
Stora reservtillgångar kan utgöra ett effektivt avskräckande vapen gentemot valutaoroligheter. Det är ett mycket viktigt skäl, förutom det skäl som Giansily framför, till att man skall se upp för att inte ge efter för frestelsen att minska ECBS: s reservtillgångar.
Men fortfarande är det så, att det monetära enandet kommer att omvandla en del av de nationella centralbankernas valutareserver till interna tillgångar. Denna del skulle, enligt vår mening, kunna användas för att minska budgetunderskott eller till att göra effektiva investeringar till stöd för tillväxt och sysselsättning. Det skulle på något sätt bli en bonus för övergången till euron, vilket skulle kunna få deltagarstaternas medborgare att lättare acceptera den och det skulle kunna uppmuntra de ännu betänksamma staterna att ansluta sig till den.

Berthu
Herr ordförande, herr kommissionär! I betänkandet Giansily görs en mycket bra beskrivning av hur en del av de nationella centralbankernas reserver kommer att göras gemensamma i den gemensamma valutans framtida system, och hur relationerna mellan dessa banker och Europeiska centralbanken kommer att organiseras för att förvalta reserverna.
Vi skulle ändå vilja be om några klargöranden, på två punkter. För det första: exakt hur kommer relationerna mellan ECB och de nationella centralbankerna att se ut när det gäller förvaltningen av de fria reserverna, dvs. de reserver som ligger utanför de 39, 46 miljarder euro som enligt stadgan skall ställas till centralbankens förfogande? Artikel 31 i ECBS-stadgan erinrar om att Europeiska centralbanken skall godkänna de nationella centralbankernas största operationer. Fördraget föreskriver alltså ett sådant godkännande, men det är ett tämligen orimligt förfarande när det handlar om de reserver som i princip förblir medlemsstaternas egendom. Vi skulle åtminstone vilja veta var gränserna går.
För det andra: kommer valutareserverna i guld att fysiskt flyttas till Frankfurt, ja eller nej? Betänkandet Giansily är inte helt tydligt på den punkten. Han lämnar fältet fritt för flera tolkningar. Herr kommissionär! Ni vet att Frankrikes ekonomiminister, Dominique Strauss-Kahn, har intagit en mycket bestämd ståndpunkt inför den franska nationalförsamlingen. Den 31 mars i år utfrågades han av ledamöter från vårt finansutskott, och då förklarade han mycket betryggande att, jag citerar: " de 50 miljarder ecu som motsvarar summan för deltagandet i det europeiska centralbankssystemet förblir de olika medlemsstaternas egendom" . Sedan tillade han att, jag citerar: " endast förvaltningen av reserverna har överförts och när det handlar om valuta och motsvarande värdepapper är det bara fråga om en enkel bokföringsåtgärd, och guldet kommer att förbli kvar i franska centralbankens källarvalv, det kommer inte att förflyttas fysiskt" .
Jag skulle alltså vilja att man också på europeisk nivå gav oss sådana lugnande besked, och att man bekräftar att det inte blir fråga om någon fysisk överflyttning. I vilket fall som helst tycker jag inte att det verkar vara nödvändigt för att systemet, ur en teknisk synvinkel, skall fungera bra.
Till sist skulle jag vilja ta tillfället i akt och erinra om att mycket viktiga frågor ännu inte är klargjorda, bara två månader innan euron träder i kraft; det handlar t.ex. om rådets exakta roll i fastställandet av den monetära politiken, den demokratiska kontrollen av den monetära unionen och hur likviditetsproblem skall lösas. Enligt min mening återspeglar dessa tvetydigheter givetvis strukturella brister. Internationella valutafonden har uttryckt en oro över detta, genom att erinra om att banksystemet löper allt större systemrisker när euron kommer att börja gälla, till följd av att ett stort antal beslut ännu inte har fattats.
Jag skall avsluta. Vi vet inte vart vi går, men vi går dit ändå. Det verkar som om det är våra politikers motto, eftersom de är fast i sina egna åtagandens onda cirkel, de påstått oåterkalleliga åtagandena om den gemensamma valutan.

Lukas
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera Giansily till hans balanserade betänkande och håller med honom om att de utomordentligt höga valutareserverna kan utgöra en nödvändig säkerhetsfaktor under övergångstiden. Ett framgångsrikt spekulativt angrepp på den gemensamma valutan i den här etappen skulle nämligen kunna medföra allvarliga effekter på den europeiska ekonomin och förorsaka avsevärda skador. Det står dock klart att överflödiga valutareserver, till ett belopp på 200 miljarder dollar, inte får förbli oförbrukade i längden. Jag anser att det därför är legitimt att redan i dag fundera över hur dessa belopp skall kunna användas med tanke på den höga arbetslösheten i Europa. Det är i vilket fall som helst inte försvarbart att låta dem förbli oanvända längre än absolut nödvändigt.
Det är allmänt känt att det står alltför obetydliga finansiella medel till förfogande, såväl på gemenskapsnivå som i de flesta medlemsstaterna. På detta område är läget i Förenta staterna och Japan betydligt bättre. Genom förstärkt forskning och mer innovation skulle man kunna lyckas stärka företagens konkurrensförmåga och därmed ge sysselsättningspolitiska impulser. På det viset skulle framför allt de små och medelstora företagen, vilka utgör EU: s ekonomiska ryggrad, stärkas i tekniskt hänseende och dess konkurrensförmåga främjas. Jag pläderar därför avslutningsvis för att de överflödiga valutareserverna vid lämplig tidpunkt inriktas på ett målinriktat sätt för konkreta forskningsprogram, och därmed på ett framgångsrikt sätt bekämpar vårt huvudproblem, den jättestora arbetslösheten.

Herman
Herr ordförande! Castagnède har rätt, reserverna är inte bara nödvändiga för att reglera internationella betalningar. De är också nödvändiga för interventioner på marknaderna och de tjänar också som motvikt till penningutgivning. Så när folk tror att man kan införliva de här reserverna i budgeten för att göra andra saker, då misstar de sig. Dessa pengar, det är inte statens pengar, det är inte budgetens pengar, det är bankernas pengar. För att kunna minska reserverna måste man minska det som utgör motvikten, dvs. den penningmängd som är i omlopp, även när bankerna är helt statliga. Så för Guds skull, låt oss komma ihåg en del fundamentala grunder för hur penningen fungerar i Europa. Innan vi använder pengar som inte finns - för politiska ändamål - låt oss då ta hänsyn till hur det nuvarande banksystemet verkligen fungerar.
Samtidigt stöder jag Giansily fullt ut, särskilt som det i början, när vi ännu inte vet hur saker och ting kommer att utvecklas, är ytterst viktigt att ha ett minimum av reserver för att kunna ingripa på marknaderna.
Jag är medveten om att det snarare är med ränteändringar som man kommer att kunna påverka kurserna, men man vet också att det är bättre att ha fler strängar på sin lyra än att bara ha en. Om den skulle gå sönder har man inga fler. Men om man har reserver i hårdvaluta, kan man ingripa om räntestyrning eller ränteändringar inte räcker till för att avskräcka från spekulativa attacker mot den framtida euron.
Herr ordförande! Det är skälet till att jag till fullo ansluter mig till betänkandet Giansily, och vi kommer att rösta för flertalet av de övriga ändringsförslag som har getts in, under förbehåll att en del av dem skall kunna ändras för att ta hänsyn till den internationella konjunkturen.

Blokland
Herr ordförande! Bildandet av euro-området får till följd att medlemsstater med en relativt öppen ekonomi plötsligt blir en del av en relativt sluten ekonomi. Därigenom kommer en stor del av de befintliga officiella valutareserverna på sikt att bli överflödiga. De kan man alltså i sinom tid göra sig av med. Det måste dock ske på ett sådant sätt att det inte uppstår några störningar på marknaden. Kort sagt: det gäller att vara försiktig. Det europeiska centralbankssystemet måste vara på sin vakt. Det finns ingen enda anledning att tro att ECBS inte skall göra det. I det avseendet utgör den här resolutionen ett stöd för den förespråkade politiken.
En del av problemet löser sig självt. Drygt en fjärdedel av de befintliga officiella reserverna är i valuta som omsätts i euro. Från och med den 1 januari 1999 hör de inte längre till de här reserverna utan till de egna medlen. Att använda dem till att betala av statsskulden är inte aktuellt. Valutafinansiering är ju förbjudet enligt fördraget.
I den här debatten måste vi vara vaksamma mot en ensidig inriktning på en stark kurs för euron gentemot den amerikanska dollarn. En relativt stark euro stimulerar mycket riktigt den amerikanska importen och bromsar den europeiska exporten. Vid en svag euro så är det däremot mycket lockande för amerikanska företag att göra fusioner med europeiska företag, men då för att köpa upp dem. Det är inte heller en önskvärd effekt.
Återstår en slutsats: eurons inre prisstabilitet bör stå i första rummet. Eurons externa värde är ett resultat av den monetära politiken. Beroende på de möjligheter som utvecklingen på marknaden ger så kan de officiella reserverna föras ner på en lägre nivå. Då är betalningar till internationella organisationer, som till exempel Förenta nationerna och Internationella valutafonden, ett alldeles utmärkt sätt att använda pengarna. Vi måste alltid vara uppmärksamma på hur det här påverkar valutakurserna. Med nödvändiga förändringar så gäller det här även guldreserven. En guldeuro vill jag dock inte ha eftersom det vittnar om en excentrisk europeisk enhetssymbolik.

Peijs
Herr ordförande! Mina gratulationer till herr Giansily för hans försiktiga betänkande. I betänkandet dras slutledningen att de 330 miljarderna i utländska reserver på lång sikt måste minskas. Det håller jag med om. Den amerikanska Federal Reserve Bank har jämförelsevis mycket mindre reserver, medan den amerikanska situationen i framtiden kommer att kunna jämföras med den europeiska. Federal Reserve följer med avseende på dollarns externa värde en benign neglect -taktik, jämförbar med den taktik som Europeiska centralbanken förmodas följa i framtiden. Den amerikanska ekonomin kan även som block jämföras med det blivande euro-området när det gäller öppenhet och export. För övrigt så har centralbankerna själva en stimulans att behålla den effektiva mängden utländska reserver, eftersom en del av intäkterna från utländska reserver även i framtiden fogas till de nationella bankernas reserver. I Nederländerna ligger förhållandet på 95 och 5 procent. 95 procent tar staten, en suboptimal blandning kommer att leda till mindre tillskott till reserverna.
Ändå behövs de utländska reserverna. I slutet av december 1998 kan det gå att i stor skala intervenera på valutamarknaderna mot de avtalade kurserna. Fram till dess kan det sättas in tyska mark, franska franc och så vidare. Därefter skall Europeiska centralbanken inleda sin monetära politik. Tillgodohavandena i tyska mark och franska franc blir då automatiskt inre tillgodohavanden. Ändå blir det en ansenlig del över i dollar och guld. För bankens stadga och trovärdighet kan det vara viktigt att ha ordentliga reserver i beredskap. Jag skulle vilja fråga kommissionären om han fått några signaler om att finansmarknaderna tror på de fastställda kurserna.
Helt kort ett mycket brådskande sidospår, herr kommissionär. I Nederländerna pågår just nu en debatt om hur euromynten och eurosedlarna skall införas. I den plan för the legal big bang som även den nederländska regeringen stöder så är det nödvändigt att mynten och sedlarna delas ut före den 1 januari 2002 fastän de då ännu inte är giltiga som betalningsmedel, på samma sätt som en turist köper pesetas innan han åker till Spanien. Han kan ännu inte betala med dem. För en sådan så kallad frontloading behövs tillstånd från centralbanken. Kommer kommissionen att mana på Europeiska centralbanken att fatta ett snabbt positivt beslut på den punkten? För övrigt herr Blokland, är jag visst för guldmynt, just av den anledningen.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete. Herr kommissionär, man har på franskt vis något överdrivet sagt att införandet av euron är det viktigaste som hänt Europa sedan 1917. Vi européer har emellertid varit upptagna med den interna europroblematiken, väldigt sent började vi bry oss om de externa aspekterna.
Alltsedan Washingtonkonferensen för två år sedan, när man för första gången tog upp dessa betänkanden till behandling, och till och med sedan i våras när de länder som skulle vara med i första omgången valdes ut, har de externa och interna förhållandena förändrats. Den asiatiska krisen, den ryska krisen, den latinamerikanska krisen och dollarfallet har fört med sig, som kommissionären har haft tillfälle att påtala under eftermiddagen, att tillväxten blir lägre än förväntad. Under sådana omständigheter får vi vara tacksamma för att man i betänkandet rekommenderar en viss försiktighet med hanteringen av reservtillgångarna. Herr kommissionär, min fråga är vilka åtgärder måste vidtas för att euron inte blir alltför dyr, inte fördyrar vår export och inte missgynnar tillkomsten av arbetstillfällen? För ögonblicket räcker det dock inte med att vara försiktig i hanteringen av reservtillgångarna för att stoppa sådana effekter, vilka redan nu har bromsat utvecklingen tillräckligt mycket. Precis som man säger i betänkandet behövs just nu en större samordning mellan berörda regeringar, mellan europeiska och andra länders regeringar, i hanteringen av det internationella valutasystemet. En sådan samordning kommer att vara svår att genomföra så länge som det politiskt sett inte finns en extern euro, det kommer också att vara besvärligt att granska eller etablera det system som förespråkas enligt Bretton Woods så länge som euron inte styrs av någon politisk myndighet, en styrman som står vid rodret på den båt vi skall sjösätta.

Porto
Jag börjar med att gratulera herr Giansily till hans utmärkta betänkande, vilket jag är instämmer i. Förutom problem av mer teknisk natur, i konstitutionen av Europeiska centralbankens reserver, måste faktiskt det stora antalet dollar som de skall hantera, inge stor oro.
Det rör sig om ett enormt belopp, på nära 400 miljarder dollar, med " arvet" från reserverna i de olika nationella centralbankerna; ett belopp för vilket man inte kan finna någon omedelbar tillämpning och användning, om man främst tar hänsyn till att transaktioner mellan euroländerna kommer att upphöra att vara externa transaktioner. Realistiskt sett kan behov, även framtida behov, förutses på mellan 50 och 200 miljarder dollar, det vill säga, bara mellan en åttondel och högt räknat hälften av det disponibla summan.
Vi får alltså inte frestas av vilka mål som helst, hur ädla de än är, för ett omedelbart användande av dessa reserver, vilket skulle leda till en mycket betydande ökning av dollarförsäljningen på världsmarknaden, med en följdriktig värdeminskning i förhållande till euron.
Det handlar om en konsekvens av frestelsen att kunna visa upp en högt värderad euro, med den prestige som skulle komma ur det. Men framför detta måste angelägenheten att bibehålla konkurrenskraften för den ekonomiska ekonomin komma, en konkurrenskraft som skulle skadas - vi måste vara realister - genom en alltför dyr euro. Det skulle uppstå en negativ reaktion bland våra företagare, vilken skulle leda till kännbara nedgångar i investeringar och sysselsättning.
Trovärdigheten hos en valuta beror för övrigt inte på dess övervärdering. En verklig och varaktig trovärdighet måste vara knuten till ett korrekt externt värde, vilket i sin tur beror på dess interna stabilitet. Detta motiverar också alla ansträngningar för att garantera särskilt uppfyllandet av stabilitets- och tillväxtpakten, så som det på ett riktigt sätt underströks av föredraganden i hans inledande anförande.

Mendes Bota
...står på spel, men planerna för att använda en del av reserverna i de nationella centralbankerna i euro-området, en åsikt som också delas av Lionel Jospin, för att lansera ett stort politiskt initiativ om en ny ekonomisk politik i Europa med inriktning på sysselsättningen, saknar framför en förstärkt säkerhet.
Också för att de går vidare genom att, med mycket liten noggrannhet, fastställa den del som betraktas som överskott, i de monetära reserverna i det europeiska centralbankssystemet. Det är sant att med eurons ankomst, och den tredje etappen i den ekonomiska och monetära unionen, minskas på ett substantiellt sätt den inneboende växlingsrisken i transaktioner som sker i nationell valuta. Det är också sant att en stor del av den nuvarande utrikeshandeln kommer att bli intern handel, eftersom den sker inom det egna euro-området, och minskar drastiskt behoven av valutareserver som internationellt betalningsmedel.
Men det kvarstår fortfarande att fastställa exakt vad detta överskott innebär. Det finns de som talar om 50 miljarder dollar och det finns de som säger 300 miljarder dollar. Och det går inte ens att säga om det är klart att reserverna faktiskt är ett överskott. Framför allt för att de består av reserver som beräknas i tyska mark, vilka automatiskt övergår i euro från och med den 1 januari, då de inte längre betraktas som valutareserv. De kommer bara att utgöra interna medel.
Det blir å andra sidan inte lätt att motarbeta den långtgående självständighet som beviljats de nationella centralbankerna för att förvalta sina reserver, och tvinga på dem specifika användningar på grundval av politiska beslut från medlemsstaternas regeringar. Därför pekar allt mot den korrekta strategin med en måttlig intervention i förvaltningen av valutareserverna i Europeiska centralbankssystemet, vilken kan undvika riskerna med en accelererad depreciering av dollarn gentemot euron, vilket skulle innebära en katastrof för Europeiska unionens exportsektor.
Bibehållandet av en betydande mängd dollar och yen, kommer säkert att utgöra det största skyddet för att förebygga den spekulationsiver som kan ödelägga de internationella finansiella marknaderna i denna etapp av övergången till euron, gör det möjligt med stabiliseringsinterventioner och bidrar till eurons anseende som en betydande global referenspunkt för monetär soliditet och trovärdighet.

de Silguy
Herr ordförande! Jag lovar att vara så koncis och kortfattad som möjligt, och tackar er samtidigt för att ni accepterar en förlängning av debatten.
Mina damer och herrar ledamöter! När Europeiska centralbanken fastställer de närmare bestämmelserna för sin organisation, är det med all rätt som Giansily uppmanar oss till att reflektera över problemet med valutareserverna under EMU: s tredje etapp.
Först och främst vill jag säga att mina uttalanden givetvis inte har någon inverkan på Europeiska centralbanken, som i enlighet med artikel 105 har ansvar för att förvalta valutareserverna. Jag vill inte lägga mig i denna institutions oberoende.
Generellt sett delar kommissionen det viktigaste i föredragandens analys. Det finns emellertid en punkt som jag skulle vilja ta upp, eftersom den kan ställa till med problem; det handlar om den optimala nivån på reservtillgångarna. Visserligen kommer det inte att finnas behov av att ingripa på valutamarknaderna för att stabilisera växelkurserna mellan deltagarländernas valutor, och då behöver man naturligtvis inte längre ha reserver för det ändamålet. Men att av detta sluta sig till att ECBS: s totala reserver kommer att bli större än vad som är optimalt för reservtillgångar, det är att ta ytterligare ett steg, och det tvekar jag att göra, eftersom vi inte vet hur man fastställer en optimal nivå på reservtillgångar. Valutatillgångar är inte överflödiga pengar som vilar i de nationella centralbankernas kassakistor, herr Wolf. Och som Herman mycket riktigt påpekade tycker inte jag att det skall vara ett orimligt belopp, men framför skall man inte heller underskatta nyttan med dessa reserver.
En lösning på problemet för euro-områdets del kräver att man tar hänsyn till ett antal faktorer. För det första kommer euro-områdets valutareserver den 1 januari 1999 att vara väsentligt lägre än de asiatiska ländernas reserver, och även efter det att euron har trätt i kraft. Jag tänker t.ex. på Kina, vars valutareserver, nyckeltalet för den externa handeln, kommer att vara två gånger större än för euro-området. Men Kina har inte en konvertibel valuta.
För det andra är det under alla omständigheter ytterst svårt att fastställa det traditionella sambandet mellan omfattningen av den internationella handeln och den nödvändiga nivån på valutareserverna, åtminstone för industrialiserade länder, vilket för övrigt har att göra med den fria rörligheten och liberaliseringen av kapitalrörelser. Jag har gått igenom ett stort antal studier för att försöka uppskatta, beräkna reservöverskottet inom ECBS. Jag har sett resultat som varierar från noll till 200 miljarder euro - 200 miljarder dollar - dvs. en tämligen osäker marginal.
För det tredje är en viktig faktor att de nationella bankerna kommer att justera sina balansräkningar vid eurons ankomst. Därmed kommer övergången till euron automatiskt att minska de europeiska centralbankernas reserver, och det av strikt tekniska skäl, bl.a. kommer man att avveckla reserverna i de valutor som går över till euron, till exempel franska centralbankens reserver i tyska mark.
För det fjärde är stora valutareserver ett effektivt medel för att upprätthålla banksystemets strukturella behov av likvida medel. Det behovet är nämligen oundgängligt för att man skall kunna föra en bra monetär politik och för att kunna fastställa räntesatser.
För det femte: Om ECBS har stora reserver kommer det att bidra till dess trovärdighet. Vid starten är detta helt och hållet avgörande. I dag skulle det inte vara bra, med hänsyn tagen till turbulensen på finansmarknaderna, att minska denna trovärdighet. Jag vill påminna er om - särskilt Metten - att om man påverkar ECBS: s trovärdighet, då påverkar man eurons trovärdighet, och det kan till slut ta sig uttryck i höjda räntor, dvs. ett resultat som är motsatsen till det vi eftersträvar genom att införa euron. Ni kan försäkra er om, att reserverna inte är utformade för att göra Europa till ett internationellt lokomotiv, men om det finns behov av att föra in likvida medel till systemet, då finns det andra medel än att göra dessa reserver likvida, eftersom detta är något som påverkar den egna valutans trovärdighet. Jag tror för övrigt att föredraganden på ett tydligt och korrekt sätt har framhållit den punkten.
Samtidigt som jag gratulerar herr Giansily till en seriös analys och försiktiga slutsatser, skulle jag sammanfattningsvis vilja påminna om att i den här frågan, vilket, tror jag, Christodoulou erinrade om - och han är mer kompetent än vad jag är i det här fallet, eftersom han har varit centralbankschef - att i den här frågan är det bara erfarenhet som gör att man kan uttala sig om en lämplig nivå på valutareserverna, och det är i huvudsak ECBS: s arbete och ansvar.
Följaktligen har kommissionen fullt förtroende för att ECB-rådets ledamöter kommer att fullgöra denna uppgift.

Ordföranden
Tack så mycket herr De Silguy.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.25 och återupptogs kl. 21.00.)

Skydd för arbetstagare
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0353/98) av Correia för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om förslag till rådets direktiv om en andra ändring av direktiv 90/394/EEG om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener i arbetet (KOM(98)0170 - C4-0310/98-98/0093(SYN)).

Correia
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Betänkandet som vi nu analyserar är inriktat på kommissionens förslag till rådets direktiv om en andra ändring av direktiv 90/394/EEG om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener på sina arbetsplatser.
Vad som i huvudsak föreslås är att det redan befintliga direktivet skall utvidgas till att också innefatta trädamm från hårda träslag (ek och bok), i kategori ett och två av mutagena ämnen och vinylkloridmonomer.
I artikel 118a i Fördraget om Europeiska unionen anges att rådet genom direktiv skall anta minimikrav för att främja förbättringar av arbetsvillkoren för att garantera ett bättre skydd av arbetstagares hälsa och säkerhet. Vi noterar med glädje varje initiativ som går i denna riktning, och detta är ett av dem. Det är synd att kommissionen inte har utnyttjat tillfället att utsträcka omfattningen av detta direktiv ännu längre för att konsolidera bestämmelserna i direktiv 83/477/EEG, om trädamm, genom att inte ta med ändringsförslag till den redan fastställda allmänna ramen, vilket därigenom skapar betydande svårigheter om medlemsstaterna eller EG-domstolen väljer en restriktiv tolkning av dessa bestämmelser. Dessutom skall enligt nämnda artikel, och jag citerar " sådana administrativa, finansiella och rättsliga ålägganden undvikas som motverkar tillkomsten och utvecklingen av små och medelstora företag."
Med anledning av diskussionen om detta betänkande sade kommissionens representant att det hade gjorts en konsekvensstudie om de tidigare nämnda frågorna, men sanningen är att vi inte har sett den offentliggjord, varför vi inte vet vilka konsekvenser som offentliggörandet av detta direktiv skulle kunna få för de små och medelstora företagen.
Det var i detta sammanhang vi försökte, med värdefull hjälp från andra ledamöters bidrag, att förena den omistliga rätten till hälsa med den önskvärda finansiella hälsan för företagen, med speciell betoning på de små och medelstora företagen, som är huvudsakliga källor till skapande av ny sysselsättning, utan att glömma de stora industrierna inom sektorn. Slutligen får vi inte glömma att det i Europeiska unionen finns mer än 42 000 industrier, varav de allra flesta är små och medelstora företag, med nära 1, 9 miljoner arbetstagare. Vid en tid då den stora prioriteringen är att bekämpa arbetslösheten, måste vi skapa skattemässiga eller ekonomiska stimulanser eller dispenser, så att kostnaderna för tillämpningen av detta direktiv blir så små som möjligt och inte belastar enbart arbetsgivarna, vilket indirekt inverkar på arbetstagarna som till följd av eventuella konkurser, kommer att ställas inför arbetslösheten.
Vad gäller skyddet av arbetstagarnas hälsa, en neuralgisk punkt i vår verksamhet, anser vi att kommissionen bör ta hänsyn till - vilket den också på ett mycket bra sätt föreslår - genomsnittsnivåer på de värden som betraktas som gränsvärden för exponering. I detta syfte, är det lämpligt att nämna att det inte finns några exakta vetenskapligt bevisade gränsvärden, utan åsikterna växlar mellan två och tio milligram per kubikmeter. Valet av 5 mg/m3 anser jag, om än inte vetenskapligt grundat, vara riktigt. Vi kommer inte längre att säga samma sak om det träslag som behandlas i detta förslag till direktiv. Även om bara den cancerogena effekten av trädammet från ek och bok, vid inandning, skulle vara vetenskapligt bevisad som orsak till adenokarcinom i näsan, anser vi att, beroende på de biokemiska likheterna i de olika hårda träslagen, baserat på en möjlighetskalkyl och som förebyggande åtgärd, borde alla hårda träslag inbegripas utan att det inverkar på den fortsatta forskningen, utsträckt till alla träslag, om möjliga cancerogena effekter av trädamm vid inandning.
Det är på grundval av de tidigare premisserna som vi inger vårt ändringsförslag till kommissionens text. Eftersom kommissionen vet att det rådde enhällighet i omröstningen i utskottet för sysselsättning och socialfrågor angående dessa ändringsförslag, hoppas vi att kommissionen accepterar dem, och därmed ändrar sitt ursprungliga förslag. Jag avslutar med att tacka alla som har bidragit till detta betänkande.

Skinner
Jag välkomnar detta betänkande från Correia, eftersom jag vet att han arbetat hårt med det. Hälsooch arbetssäkerhetsfrågor tillhör inte det mest populära tidsfördrivet i Europaparlamentet, men Correia har i utskottet för sysselsättning och socialfrågor avsatt en del tid för att utveckla vad jag hoppas blir en framtida karriär inom detta område. Utskottet har uppnått vissa kompromisser, som jag tror kommer att se till att förslaget blir antaget vid omröstningen under veckan.
De cancerogena effekterna av hårt trä har, som vi just hört, varit ett stort bekymmer för medlemsstaterna i Europeiska unionen. Det faktum att alla hårda träslag numera omfattas av detta specifika direktiv är en förnuftig början. De gränsvärden som fastställts är, som Correia säger, till för att användas i en gemensam europeisk standard. Medlemsstaterna får naturligtvis fastställa sina standarder mycket högre än denna - det är upp till dem, men en sak är uppenbar: detta är något som kommer att granskas under de kommande åren och som vi säkert alla vill återkomma till för att se till att arbetstagarna i Europeiska unionen får de högsta standarderna. Detta är i varje fall en början.
Jag tror att när det gäller dessa kompromisser, så kan finansieringen av sådana förändringar kanske ge upphov till vissa bekymmer, och kanske kan kommissionen reagera på denna specifika fråga. Vi har på ett tydligt sätt visat att vi inte längre kan tolerera cancerogena effekter i de specifika industrier där den massproduktion av trädamm som folk andas in tydligt leder till de mutagener som varje år orsakar oidentifierbara sjukdomar och dålig hälsa för många av våra oskyddade arbetstagare i unionen.
Jag skulle vilja avsluta med en liten kommentar; Correia har med stor övertygelse diskuterat denna fråga i utskottet, och i bland har han stött på patrull, men jag rekommenderar alla att rösta för detta betänkande.

Pronk
Herr ordförande! Säkerhet och hälsa är något mycket viktigt för var och en. Europas medborgare betraktar det som något av det dyrbaraste de har. Europeiska unionen har inom ramen för socialpolitiken även ägnat väldigt mycket uppmärksamhet åt säkerhet och hälsa. Det har kommit ett otal direktiv och det här är ett av dem. Varje direktiv ger möjlighet att ta sig an en del av det som ännu inte reglerats och som är skadligt för hälsan.
För den oskyldiga läsaren är det väl nu litet för invecklat att hitta rätt i virrvarret av direktiv. Därför har jag en fråga till kommissionen innan jag går in på resten av betänkandet. Skulle det inte vara möjligt för kommissionen att genomföra en undersökning, till exempel med hjälp av universitetet i Florens - jag ser Monti sitta här och det får mig omedelbart att tänka på universitetet i Florens - för ta reda på om det inte går att göra direktiven litet tillgängligare, klassificera dem på ett annat sätt. Jag vet att Florens försökt göra det med det europeiska fördraget, med stor framgång, men politiken följde det tyvärr inte. Jag skulle egentligen vilja föreslå något sådant med avseende på den här punkten och jag skulle vilja fråga om det är möjligt att genomföra en undersökning om det.
När det gäller direktivet så vill jag tacka herr Correica mycket hjärtligt för hela hans arbete. Jag tycker också det är mycket viktigt att han försökt utvidga det något. Det var en ganska svår sak som han nyss talade om, frågan är om det nu är vetenskapligt bevisat eller inte. Jag tycker att han hittat mycket bra kompromisser i det sammanhanget. Därför tycker jag också att det är något han kan lyckönskas till.
Det är inte så att vi instämmer i samtliga ändringsförslag. Vi instämmer inte i två av ändringsförslagen, nämligen ändringsförslagen 1 och 2. Ändringsförslag 1 eftersom det inte tydligt framgår vad som menas med en övergångsperiod. Är det den normala övergångsperioden eller är det en övergångsperiod som gäller efter det att det här direktivet har trätt i kraft. Det är inte alls tydligt. Det skapar förvirring. Ändringsförslag 2 är till och med principiellt felaktigt eftersom det begärs ekonomiskt stöd av medlemsstaterna för företag i svårigheter. I vårt system måste den sortens problem lösas genom själva direktiven. Där vill jag också höra kommissionens åsikt och den kommer säkerligen.
Jag har absolut inga problem med resten av yttrandet utan jag är mycket nöjd. Jag skulle dock vilja att de två första ändringsförslagen togs bort. Jag hoppas att en majoritet av kammaren håller med mig om det.

Ojala
Herr ordförande! Kommissionens förslag att exponering för trädamm av ek och bok skall inkluderas i cancerdirektivet är bra. Det finns skäl att göra just så. Direktiven måste kompletteras allteftersom man får vetenskapliga belägg, såsom nu har skett i fråga om ek och bok. När det gäller de övriga lövträslagen kan man på grundval av gjorda undersökningar säga att deras carcinogenitet hos människan är sannolik, men inte ännu i epidemiologiska undersökningar definitivt bevisad. Utskottet för sysselsättning och socialfrågor har i den här frågan beslutat att tillämpa försiktighetsprincipen och föreslår att direktivet skall omfatta alla lövträslag.
När det gäller barrträslagen finns det ännu inte motsvarande bevis. Barrträslagen är betydligt mjukare än de hårda lövträslagen, vilket gör att deras damm är mindre farligt. Till exempel för carcinogeniteten hos Finlands industriellt mest betydelsefulla träslag, tall, gran och björk, finns det ännu inga vetenskapliga bevis. Naturligtvis skall direktivet ändras på nytt även när det gäller dessa träslag om det kommer fram nya uppgifter. Det är emellertid onödigt att i detta skede sätta i gång och utvidga direktivets tillämpningsområde till att omfatta alla träslag eftersom dylika bevis inte finns.
Man måste ändå komma ihåg att det enda problemet med trädamm är inte dess eventuella carcinogenitet. Allt trädamm orsakar hälsoproblem, bland annat allergi. Men den här frågan ingår inte i det här direktivets område.
När det gäller gränsvärdet för lövträdamm hamnade man i utskottets förslag på fem milligram per kubikmeter, och det är ett mycket högt värde. Det finns många länder där detta inte leder till några ändringar i den nuvarande situationen. Vårt utskott kom ändå fram till att föreslå ett högt gränsvärde efter det att kommissionen hade försäkrat att gränsvärdet kommer att justeras neråt. Vi fick höra att det kan komma ett förslag så snart som inom två år.
Kraven på skyddet för arbetstagares hälsa på arbetsplatsen måste utgå ifrån den grundförutsättningen att människor helt enkelt inte skall exponeras för carcinogener i sitt arbete. Oavsett vilket gränsvärde som sätts, förutom noll förstås, innebär det redan i sig att vi accepterar en situation där arbetstagarnas hälsa är i fara. När man sätter gränsvärden handlar det alltid om kompromisser, på ena sidan mellan arbetstagarnas hälsa och på andra sidan de ekonomiska och tekniska effekter som skyddandet av arbetstagarnas hälsa orsakar. Nu när trädamm har inkluderats i direktivet om carcinogener, kan vi bara hoppas att kommissionen så snabbt som möjligt lägger fram nya förslag både till komplettering av detta direktiv och till sänkning av gränsvärdena.

Schörling
Herr ordförande! Även min grupp, De gröna, välkomnar naturligtvis att man utvidgar detta direktiv till att också gälla trädamm och alla hårda träslag. Jag tycker att betänkandet har blivit riktigt bra, såsom föredraganden har skrivit det, men också efter behandlingen i utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Bland annat tycker jag att texten som handlar om att man måste fastställa gränsvärden är bra, eftersom det alltid finns en risk för arbetstagarna. Det finns så många studier som visar på detta, inte bara för de träslag som är nämnda i kommissionens förslag, utan alla hårda träslag. Vi vet ju fortfarande inte heller, som Ojala sade, om även mjuka träslag kan vara carcinogena. Då måste vi naturligtvis också ta reda på om det är så och lägga till det i framtiden om det skulle behövas.
Jag tycker att det är litet olyckligt som det står i ändringsförslag 1 att man ställer sysselsättning och arbetstillfällen mot arbetstagarnas hälsa. Övergångsperioder, dispenser osv. får ju aldrig användas som en förevändning för att man inte gör tillräckligt eller för att man skall slippa de investeringar som företagen kanske måste göra för att avhjälpa denna typ av problem. I stället blir det ju samhället som får stå för de kostnaderna - för att inte tala om kostnaderna i mänskligt lidande. Jag gillar alltså inte formuleringen av ändringsförslag 1.
Pronk tog upp att det inte skulle gå att ge stöd till företag för ombyggnad och anpassning. Det tycker jag är helt fel, eftersom det ingår i unionens politik om försiktighetsprincipen. Vi tycker att det är otroligt viktigt att man respekterar försiktighetsprincipen. Då kanske man vid vissa tillfällen ändå får ge denna typ av stöd för att få igenom försiktighetsprincipen, och för att se till att man inte har cancerframkallande ämnen i arbetsmiljön. V-gruppen kommer att stödja detta betänkande.

Blak
Herr ordförande! Det finns fortfarande behov av minimidirektiv på arbetsmiljöområdet, och jag är därför glad för att kommissionen har tagit detta initiativ. Men kommissionen förslag till ändring av cancerdirektivet är långt i från bra nog. Kommissionen förslår att direktivet skall utvidgas till att omfatta arbete med trädamm från bok och ek. Detta är helt oacceptabelt. Den vetenskapliga kommittén har dragit slutsatsen att damm från andra träslag med största sannolikhet också är cancerframkallande. Jag vill därför uppmana mina kollegor att rösta för att damm från alla träsorter skall omfattas av direktivet. Om man utsätts för trädamm finns det en allvarlig risk att man utvecklar näscancer, kronisk bronkit och allergi. Vi bör vara med och säkerställa att de europeiska arbetstagarna får ett faktiskt skydd mot denna risk. Om det finns tvivel om ett ämne är cancerframkallande eller inte, bör vi använda oss av försiktighetsprincipen. Det är dessutom svårt i det praktiska arbetet i ett företag att tillämpa olika säkerhetsbestämmelser för olika typer av trädamm.
Kommissionens förslag om ett gränsvärde för trädamm på 5 mg/m3 är också hälsomässigt oförsvarligt. Kommissionen ger ingen förklaring till varför den kommit fram till just 5 mg. Den vetenskapliga kommittén har inte uttalat sig i frågan. Det är alltså inte möjligt att använda kommitténs slutsatser för att fastställa ett gränsvärde. Det finns alltså anledning att snegla på de gränsvärden man använder i medlemsstaterna. I många medlemsstater är gränsvärdena mycket lägre än de 5 mg som kommissionen föreslår. Erfarenheterna från dessa länder visar att det rent tekniskt är ganska enkelt att följa dessa gränsvärden. Det kan också betala sig ekonomiskt. Danska undersökningar visar att man genom en halvering av gränsvärdena från 2 till 1 mg sparar stora utgifter för bl.a. sjukhus, sjukfrånvaro och förtidspensionering. Nu rör det sig om ett minimidirektiv, så att medlemsstater med lägre gränsvärden måste inte höja dessa, men vi måste alltid arbeta för att se till att arbetstagare i hela Europa får bästa möjliga skydd, särskilt när vi talar om en så allvarlig sjukdom som cancer. Vi måste därför åtminstone uppmana kommissionen att återigen ta upp frågan om en nedsättning av gränsvärdena för bedömning redan två år efter det att direktivet trätt i kraft.
Vi har också uppnått en ganska bra kompromiss i utskottet, och jag vill därför gärna uppmana mina kollegor att rösta för betänkandet, eftersom det på många sätt är en förbättring i förhållande till kommissionens förslag, och jag vill också gärna tacka föredraganden för det utmärkta arbete han utfört.

Schiedermeier
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden så hjärtligt. Jag anser att han har åstadkommit ett bra arbete. Skyddet av hälsan har hög prioritet för Europaparlamentet. Det gäller också för den andra ändringen av detta direktiv. Emedan de andra frågorna här låter sig regleras på ett förhållandevis bra sätt, är problemen när det gäller damm från hårda träslag mycket svåra. En sträng tolkning av begreppet från medlemsstatens sida, så långt det är tekniskt möjligt, skulle kunna leda till en nedläggning av såväl möbeltillverkningen som hantverksarbetet.
EU kan inte, med globaliseringen, förinta arbetsplatser genom överdrivna krav, så att fler arbetsplatser uppstår med högre hälsorisker för arbetstagare exempelvis i tredje land. Detta vore oklokt. Därför måste de utkrävda tekniska utgifterna stå i ett väl avvägt förhållande till resultatet från hälsoskyddets sida. Ytterligare forskning om en eventuell förbättring av fastställandet av gränsvärden är säkert nödvändig. Utan övergångsfrister är en lösning inte möjlig.
Finansiellt stöd från medlemsstaternas sida kan vara nödvändigt enligt föredragandens ändringsförslag. Dock hjälper detta inte de berörda små och medelstora företagen på långa vägar. Om en medlemsstat håller sina företag under armarna och en annan inte gör eller kan detta, kan detta leda till enorma snedvridningar av konkurrensen. Därför uppmanar jag kommissionen att se till att de tekniska kraven och gränsvärdena förblir inom en uppfyllbar ram, och att unionen ger lämplig hjälp för att villkoren är någorlunda likadana överallt, för att till syvende och sist det inte blir så att arbetstagarna åtnjuter ett framstående skydd mot carcinogener och damm från hårda träslag genom den nya versionen av direktiv 90/394, men samtidigt hamnar i situationen att de inte längre kan eller får arbeta, eftersom deras företag måste stängas på grund av de höga kraven. Detta kan inte vara målet med ändringen av direktivet. Dock kommer jag naturligtvis att rösta för betänkandet.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Trädamm som betänkandet tagit fram som ett cancerframkallande ämne passerar helt ett ännu viktigare ämne, nämligen asbest. Till exempel i Belgien är det tillåtet att använda asbest. Även Berlaymont hade varit lätt att dammsuga rent från trädamm utan att för åratal lägga det i ett lakanspaket. Hur förhåller det sig med det nya parlamentshuset när det gäller asbest?
Det är känt att asbest är ett farligt ämne. I början av 2000-talet kommer till och med över tiotusen människor om året att dö i sjukdomar som orsakats av asbest. Det är möjligt att helt ersätta asbest med andra material som ger samma egenskaper på ett betydligt hälsosammare sätt. Varför har man då inte gjort så? Nyanvändning av asbest är redan förbjuden i Norden, Tyskland, Nederländerna och Frankrike. Europeiska kommissionen har dock av ett eller annat skäl sölat med beslutet att förbjuda asbest. Om kommissionen tillåter en fortsatt nyanvändning av asbest, kan man inte längre med nationella beslut hindra införsel av utrustningar och maskiner som innehåller risk för asbest.
Jag har frågat kommissionen hur långt förberedelserna för direktivet om förbudet mot nyanvändning av asbest har kommit. Det börjar bli bråttom med besluten just på grund av asbestens farlighet. Dessutom använder somliga tillverkare asbest som ett konkurrensmedel mot ofarliga men dyrare ersättningsmaterial. Man borde prioritera människornas hälsa och för en gångs skull komma med snabba beslut. Direktivet håller på att utarbetas, men man använder för mycket tid för utredningar. I många länder skulle det redan finnas erfarenheter att hämta av flera års användning av ersättningsmaterial.

Cushnahan
Herr ordförande! Om det är så att vi stöder Europeiska unionens sociala dimension, så måste vi uttrycka detta praktiskt genom att prioritera arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Jag stöder utvidgningen av det befintliga direktivet om carcinogener till att omfatta trädamm från ek och björk, kategori 1- och kategori 2-mutagener och vinylkloridmonomer. Jag stöder också föredragandens åsikt att direktivet bör täcka trädamm från alla typer av hårt trä.
En del kanske säger att det inte finns tillräckliga vetenskapliga bevis för att stödja detta. Jag har inget till övers för ett sådant förhållningssätt. Ofta vidtas åtgärder för sent när det rör hälso- och arbetsskyddsfrågor. Då är det mycket bättre att vara extremt försiktig. Jag menar helt enkelt att det är bättre att vara säker på kort sikt än att sona för det på längre sikt.

Monti
Herr ordförande! Låt mig tacka Correia för ett utmärkt betänkande och utskottet för sysselsättning och socialfrågor för det konstruktiva sätt på vilket man har behandlat förslaget till rådets direktiv om en ändring av direktivet om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener i arbetet. Syftet med förslaget är relativt enkelt. För det första vill vi utöka direktivets tillämpningsområde, så att det även omfattar damm från vissa typer av trävirke och mutagener av klass 1 och 2. Detta är ett viktigt förslag inom ramen för gemenskapens ansträngningar för att garantera ett bättre skydd för arbetstagarna mot yrkesmässig exponering för carcinogener. För att förenkla reglerna tar vi dessutom tillfället i akt att integrera föreskrifterna i rådets direktiv om monomera vinylklorider med direktivet om carcinogener.
Jag har med glädje kunnat konstatera att vi är överens om huvuddelen av de ändringar som föreslagits av parlamentet, ändringsförslag som kommer att göra förslaget effektivare och som därför är acceptabla för kommissionen. Jag tänker på ändringsförslag 3, första delen av 5 och ändringsförslagen 6, 7, 8, 10 och 11. Låt mig helt kort redogöra för varför de övriga ändringsförslagen däremot inte har tagits upp.
Ändringsförslag 1 innebär att reglerna om trädamm skall tillämpas på befintliga arbetsplatser först efter en viss övergångsperiod. Detta är för övrigt en fråga som berörts av Pronk. Kommissionen anser att den tid som avsätts i förslaget för att företagen skall tekniskt anpassa sina arbetsplatser är tillräcklig.
Ändringsförslag 2 rör en fråga som bland annat tagits upp av Skinner och Schörling och det innebär att medlemsstaterna skall ge ekonomiskt stöd till företagen för att hjälpa dem att klara av sina skyldigheter. Om ett gemenskapsdirektiv ålägger medlemsstaterna en sådan skyldighet, så skulle detta strida mot subsidiaritetsprincipen. Det skulle dessutom vara en åtgärd som aldrig tidigare vidtagits och enligt kommissionen ett misstag att föreslå att arbetsgivarna skall ges subventioner, för att de skall uppfylla sina skyldigheter när det gäller arbetstagarnas hälsa och säkerhet.
Ändringsförslag 4 innebär att man bestämmer gränsvärden för trädamm på en nivå som utesluter alla risker för arbetstagarna. Vi har den största förståelse för den idé som ligger bakom förslaget men med tanke på carcinogenernas karakteristiska egenskaper bör man inte bestämma orealistiska gränsvärden. Kommissionens förslag innehåller ett gränsvärde som är praktiskt tillämpbart.
Andra delen av ändringsförslag 5 är överflödigt, eftersom kommissionen accepterar ändringsförslagets första del.
En sista kommentar som gäller ändringsförslag 9. Kommissionen kan inte ta upp det, eftersom dagen för direktivets ikraftträdande måste sammanfalla med den dag när det direktiv som det skall ersätta upphör att gälla. Jag noterar slutligen Pronks intressanta förslag att undersöka möjligheten att förena olika direktiv.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Försäkringar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0307/98) av Mosiek-Urbahn för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om utkastet till tolkningsmeddelande från kommissionen: Frihet att tillhandahålla tjänster och det allmänintresset i försäkringssektorn (SEK(97)1824 - C4-0049/98).

Mosiek-Urban
Herr ordförande, herr kommissionär, mina herrar! För att komma direkt till saken: Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt välkomnar kommissionens initiativ. Den europeiska inre marknaden har skapat en integrerad finansmarknad och därmed en förstärkt konkurrens, samt lett till fri rörlighet av personer och kapital i Europa. Naturligtvis har detta också följdverkningar på försäkringssektorn, där befintliga hinder måste avvecklas efter hand.
Sedan den 1 juli 1994, när den tredje generationen försäkringsdirektiv trädde i kraft, har förutsättningar skapats som tillåter försäkringsföretagen att vara verksamma inom hela EU-området. Den inre marknaden för försäkringar bygger på principerna om ömsesidigt erkännande och ett enhetligt tillåtande och ger försäkringsföretag, som är etablerade och tillåtna i en av medlemsstaterna, möjlighet att bli aktiva inom en annan medlemsstat, inom ramen för etableringsfrihet eller friheten att tillhandahålla tjänster. Den tidigare kontrollen av kontraktsvillkor och premiesatser bortfaller, under det att den finansiella kontrollen av försäkringsföretagen i etableringslandet förstärks.
Trots att det finns hänvisningar till en tilltagande integrerad marknad och starkare konkurrensorienterade ramvillkor på den europeiska inre marknaden, framför allt när det gäller försäkringsprodukter för företag med så kallade stora risker, förblir verksamheten på den inre marknaden för försäkringar inskränkt genom en rad rättsliga, skattemässiga och inrikespolitiska hinder. Eurostat kom nyligen fram till denna bedömning. Eurostat bekräftar därmed uttryckligen vad kommissionen säger och understryker därmed betydelsen och nödvändigheten hos det föreliggande utkastet till meddelande.
En av de orsaker som avhåller försäkringsföretagen från att göra bruk av EG-fördragets grundläggande friheter ser kommissionen passande nog i den bestående osäkerhet som i likhet med tidigare fortfarande existerar vad gäller tolkningen av grundläggande begrepp som den fria rörligheten för tjänster samt allmänintresset. Det obestämda rättsbegreppet allmänintresset används i det tredje försäkringsdirektivet om såväl tjänster som etableringsfrihet, och betyder att i varje fall en gränsöverskridande försäkringsaffär äger rum, måste man kontrollera om tillämpningen av inomstatliga föreskrifter på utländska tillhandahållare av tjänster är rättfärdigat på grund av allmänintressets tvingande skäl.
EG-domstolen har i en omfattande rättspraxis redan flera gånger tagit ställning och från fall till fall beslutat under vilka villkor legitima, icke-ekonomiska intressen skall erkännas som grund för allmänintresset. Bestämmelserna om allmänintresset måste tillämpas för alla personer och företag som är verksamma inom den stats territorium där tjänsten tillhandahålls, men endast i den mån och endast om detta intresse inte skyddas av bestämmelser som tillhandahållaren av tjänsten måste respektera i den medlemsstat där denne har etablerat sig.
Dessa krav måste också erbjudas på ett sakligt sätt, för att garantera att yrkesreglerna följs och att skyddet för de intressen som dessa syftar till garanteras. Nyttan med det här meddelandet består främst i att kommissionen ger en överblick över de viktiga och typiska fallen av tolkningssvårigheter. Delvis har EG-domstolen redan skapat klarhet genom domar, delvis finns fortfarande förfaranden anhängiggjorda, delvis har EG-domstolen ännu inte kopplats in. Därmed ger meddelandet de berörda kretsarna en klok och stödjande orientering.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt välkomnar uttryckligen att kommissionen i sitt utkast till meddelande själv klarlägger att dess meddelande inte kan föregripa EG-domstolens tolkning av de frågor den har tagit upp, och inte har någon normativ kvalitet. I ett annat fall ogiltigförklarade EG-domstolen ett meddelande från kommissionen, och det var i fallet med meddelandet om pensionsfonden.
Anklagelsen om att kommissionen i sin undersökning nämner praktiska fall, där man enligt kommissionens åsikt har brutit mot gemenskapsrätten, men som fortfarande är anhängiggjorda domstolen, kan jag inte hålla med om. Kommissionens roll som fördragens väktare kräver av den att den i ett tidigt skede och utan förbehåll för allmänheten tillkännager sin rättsuppfattning, vilken naturligtvis kan omprövas av EG-domstolen. Kommissionens konstaterande, att de långsamt begynnande gränsöverskridande tjänsteverksamheterna på försäkringsområdet delvis också har företagspolitiska orsaker, delar jag. De flesta europeiska försäkrare föredrar uppenbarligen att etablera sig i utlandet genom övertaganden och genom att bygga ut sitt EU-nät genom dotterbolag.
Eurons införande kommer dock att få avsevärda inverkningar på Europas försäkringsmarknad. Den torde förenkla den gränsöverskridande försäljningen av försäkringstjänster, underlätta en jämförelse mellan dessa produkter och leda till en sänkning av kostnaderna. Det kan alltså förväntas att euron avsevärt kommer att främja den gränsöverskridande försäkringshandeln, som i dag ofta kan betecknas som underutvecklad. Det är ännu en orsak till att detta meddelande kommer i det här skedet.

Malone
Herr ordförande! Jag är advokat och jag har också arbetat i försäkringsbranschen, men jag inte hade trott att jag skulle tala för den socialdemokratiska gruppens räkning om denna fråga i kväll. Men nu är det så att Rothley fortfarande håller på med sin tunga uppgift rörande ledamöternas ordningsregler.
När jag för många år sedan började min försäkringskarriär - praktiskt taget 30 år sedan - kommer jag ihåg första veckan jag arbetade i företaget och min chef sade till mig: " Den största utmaningen vi står inför är att vi måste ta itu med konkurrensen från kontinenten!" Jag trodde knappast att ingenting skulle ha förändrats så här 30 år senare; men jag hoppas att samma sak sker i fråga om skattefria varor.
Som alla vet så har vi under de senaste åren antagit en avsevärd mängd lagstiftning som syftar till att skapa en gemensam marknad inom denna sektor. Den har emellertid inte haft någon egentlig effekt. Det är uppenbart för oss alla att den inre marknaden helt enkelt inte fungerar inom denna sektor, särskilt när man tittar på de höga kostnaderna för bilförsäkring i mitt eget hemland, Irland. Yngre manliga bilförare har till exempel minst dubbelt så höga försäkringskostnader i jämförelse med andra europeiska länder, och denna kostnad läggs dessutom på toppen av de redan höga bilpriserna i Irland. Så i detta fall finns ingen inre marknad: ingen konkurrens, ingen hjälp till konsumenten.
Medlemsstaterna har blivit tillräckligt varnade. Kommissionen måste fullt ut använda sig av sina maktbefogenheter i enlighet med EU-fördraget, särskilt artikel 169, för att öppna upp marknaden. Medlemsstaterna lägger till alltför många betungande krav till EG-direktiven, och gör det sålunda svårt för försäkringsbolagen att driva verksamhet i andra medlemsstater.
I Irland har försäkringsbolag som försökt driva verksamhet i andra medlemsstater gett mig några exempel på problem; det rör sig om olika skatteavdragsnivåer för premier som betalats till lokalt etablerade försäkringsbolag; krav på att utse skatteföreträdare - fiskala företrädare som de kallas (vi känner inte till detta begrepp och de flesta bolag behöver inte utse sådana agenter) - och på att fylla i detaljerade frågeformulär; det finns också problem i samband med olika bestämmelser på olika språk, och till sist kan jag nämna den omtvistade frågan rörande " minimiförsäkringsvillkor" .
Jag menar att försäkringsbolagen inte bör vara rädda för konkurrens från andra europeiska bolag på sina nationella marknader. En gemensam europeisk marknad bör ses som en möjlighet snarare än ett hot. Den kommer naturligtvis att göra det lättare för andra bolag att bryta sig in, men den kommer också att göra det lättare för irländska bolag att göra affärer utomlands. Jag håller med om vad föredraganden säger: man måste se till konsumentens intressen, och detta innebär att det skall finnas konkurrens. Jag vill gratulera henne till hennes betänkande.

Cushnahan
Herr ordförande! Jag har mycket noggrant noterat vad min irländska kollega har sagt. Jag är mycket överraskad över att hon arbetade i ett försäkringsbolag för 30 år sedan: jag trodde inte ens att hon var så gammal, så hon bär sina år med heder.
Jag välkomnar kommissionens initiativ på detta område. Många av oss hade hoppats att den inre marknaden skulle skapa en stark konkurrens inom försäkringsbranschen, som skulle resultera i lägre premier för konsumenterna. Olyckligtvis så har detta inte skett och det är tydligt att det inte finns någon verklig inre marknad i branschen för närvarande. Jag håller med Malone att det är nedslående, särskilt för de yngre irländarna. De betalar hutlösa premier för sina bilförsäkringar, och jag och många andra hade hoppats att konkurrensen skulle tvinga ned priserna. Jag uppmanar kommissionen att undersöka marknaden för försäkringspremier för dem som är under 25 år i Irland, för att säkerställa att det inte finns något marknadsmissbruk. Jag välkomnar det faktum att kommissionen undersöker om klausulen om det allmännas bästa missbrukas eller inte.
Jag hoppas, till sist, att vi i och med detta initiativ från kommissionen och införandet av en gemensam valuta kommer att få se mer öppenhet, ett större internationellt shoppande från konsumenternas sida och, följaktligen, skapandet av en faktisk inre marknad inom försäkringsbranschen.

Sierra González
Herr ordförande! Den osäkerhet som råder beträffande det allmänna intresset för grundläggande frågor om den fria tjänstesektorn, närmare bestämt i fråga om tillämpningen av de direktiv som berör försäkringar, föranleder oss att reflektera över de faror som kan uppstå om man nyttjar konceptet som ett outtalat diskrimineringsinstrument.
Den samordning som uppnåddes tack vare direktivet av den 5 april 1992 har inte förhindrat att det försäkringsbolag som vill verka i annat land än där bolaget har sitt säte förpliktas uppfylla lagstridiga nationella föreskrifter, precis som det påtalas i betänkandet.
Mycket riktigt kan misslyckandet med att skapa en inre marknad för försäkringar inte enbart tillvitas bolagens interna verksamhetsproblem. En avgränsning är i vart fall nödvändig. Om detta skall ske genom undandragning, som kommissionen förespråkar, eller på annat sätt är för mig irrelevant. Däremot måste vi få insikt om rättigheternas omfattning och begränsningar.
För att uppnå rättssäkerhet kan man sammanfattningsvis säga att de viktigaste lagreglerna i lagarna om försäkringsavtal och tillhörande klausuler måste samordnas, så att medborgaren får en öppen försäkringsmarknad där han kan välja efter eget intresse och inte efter bolagens intressen.

Ullman
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar kolleger! I såväl i kommissionens meddelande som i kollega Mosiek-Urbahns betänkande handlar det om ett centralt begrepp vid tolkningen av de båda artiklarna 59 och 60 i EG-fördraget om friheten att tillhandahålla tjänster. Som bekant har EG-domstolen i sin försäkringsdom av den 4 december karakteriserat allmänintresset som en berättigad orsak till inskränkningar av den här sortens frihet att tillhandahålla tjänster. Även den juridiske lekmannen kommer med en gång att se att ett så brett uttryck som allmänintresset måste skyddas mot missbruk genom tolkning. Precis det syftar kommissionens initiativ till.
Vi borde följa föredraganden, som stöder kommissionen i detta, men jag anser att vi också skall följa föredraganden i det att hon uppmuntrar kommissionen att återuppta de fastlåsta ansträngningarna för en anpassning av bestämmelserna om försäkringskontrakt, och inte sticka under stol med sin rättsuppfattning, trots ett svävande förfarande. Jag hoppas att detta bidrar till att många försäkringsföretagare i framtiden kommer att kunna tacka såväl kommissionen som föredraganden för deras insats för friheten att tillhandahålla tjänster. Kanske kan till och med Cushnahan glädja sig åt det.

Monti
Herr ordförande! Jag tackar Mosiek-Urbahn som jag också vill gratulera till ett bra betänkande. Nästan fyra år efter det att " det tredje direktivet om försäkringar" trädde i kraft har det system med europapass som där infördes redan fått avsevärda effekter på hur marknaden fungerar. Avskaffandet av kontrollen över försäkringspremier och den förebyggande kontrollen av försäkringsvillkor har lett till en ökad konkurrens på de interna nationella marknaderna, framför allt när det gäller vissa typer av verksamheter som tidigare inte var konkurrensutsatta. Kommissionen har emellertid kunnat konstatera att man verkligen inte till fullo har utnyttjat alla de möjligheter som står till buds på försäkringsmarknaden, något som flera av föregående talare har pekat på.
De kontakter vi har haft med de olika ekonomiska aktörerna - försäkringsbolag, mäklare, försäkringstagare och konsumenter - gör att vi kan dra slutsatsen att den viktigaste orsaken till denna uteblivna integration och den olika tolkningen i olika medlemsstater beror på två grundläggande faktorer i gemenskapslagstiftningen: det fria utbudet av tjänster och allmänintresset. Dessa skillnader när det gäller tolkningen producerar inte bara, rent allmänt, en betydande osäkerhet när det gäller lagstiftningen, vilket hindrar en utveckling på marknaden, utan det bidrar dessutom till att permanenta de nationella barriärer som förhindrar att den inre marknaden fungerar som avsett. Det är uppenbart att det finns legitima intressen som medlemsstaterna vill skydda genom att åberopa allmänintresset, och det viktigaste bland dessa är skyddet av konsumenterna. Låt mig försäkra att det inte är kommissionens avsikt att ifrågasätta uppriktiga ansträngningar i det syftet.
Det är dessutom uppenbart att medlemsstaterna i många fall i alltför hög grad utnyttjar det manöverutrymme som erbjuds dem genom begreppet egenintresse för att rättfärdiga en tillämpning av hela den nationella lagstiftningen på utländska tjänsteleverantörer. Reglerna om allmänintresset är inte harmoniserade på gemenskapsnivå. Detta skulle dessutom vara en omöjlighet eftersom det nationella intresset varierar från en medlemsstat till nästa. Begreppet allmänintresse skall dessutom tillämpas mycket restriktivt, eftersom det innebär en begränsning av de grundläggande friheter som fastlagts i fördraget. En rättsstridig användning av begreppet från medlemsstaterna sida skulle kunna undvikas om man följer de kriterier som upprättats i domstolens rättstillämpning: icke-diskriminering, proportionalitet, nödvändighet och icke-dubblering. De kriterierna för en kontroll av allmänintresset etablerar gränser för en legitim tillämpning av begreppet.
För att förtydliga situationen har kommissionen ansett det vara nödvändigt att utforma sitt tolkningsmeddelande på ett sätt som tydligt beskriver kommissionens förslag till tolkning av begreppen fritt utbud av tjänster och allmänintresse. Kommissionens avsikt är att på detta sätt skapa större klarhet och säkerhet när det gäller dessa båda begrepps ställning i gemenskapsrätten. Låt mig påpeka att ett liknande initiativ inom banksektorn som bekant har visat sig vara mycket fruktbart.
Låt mig så, efter att ha gjort en beskrivning av bakgrunden, helt kort kommentera Europaparlamentets betänkande. Låt mig återigen tacka parlamentsledamöterna och framför allt föredraganden, Mosiek-Urbahn för att ha deltagit i denna remissomgång och för att ha genomfört en noggrann analys av vårt tolkningsmeddelande. Det betänkande som presenteras av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt är i huvudsak inriktat på problemet allmänintresse, vilket också utgör huvuddelen av meddelandet. Betänkandet bekräftar Europeiska kommissionens uppfattning att de olika tolkningarna i de olika medlemsstaterna utgör ett betydande hinder för en korrekt fungerande inre försäkringsmarknad. Betänkandet godkänner slutligen att man använder praktiska exempel och försvarar kommissionens rätt att, i sin egenskap av fördragens väktare, manifestera sin uppfattning om hur reglerna skall tillämpas.
Låt mig dessutom än en gång understryka att syftet med vårt meddelande är att öka öppenheten och tydligheten när det gäller gemenskapens lagar och att samtidigt uppmuntra rättssäkerheten. Under alla omständigheter står det klart att denna tolkning från kommissionens sida inte kan vara bindande eller ålägga medlemsstaterna nya skyldigheter. Framför allt påverkar meddelandet inte den tolkning som görs av domstolen, som naturligtvis har det yttersta ansvaret för en korrekt tolkning av gemenskapslagstiftningen. Låt mig också påminna om att kommissionen är skyldig att tillämpa de regler som finns för överträdelse från medlemsstaternas sida vid fall av allvarliga brott mot gemenskapslagstiftningen.
Uppmuntrad av denna resolution från Europaparlamentet kommer vi nu att ha ännu bättre förutsättningar att slutföra arbetet med att utforma en slutlig version av detta tolkningsmeddelande.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.

Förmånsordningar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0262/98) av Nordmann för utskottet för utveckling och samarbete om meddelande från kommissionen om förvaltningen av gemenskapens förmånsordningar (KOM(97)0402 - C4-0447/97).

Nordmann
Herr ordförande! Det betänkande jag skall lägga fram för er, för utskottet för utveckling och samarbete, avser frågor som i ganska stor utsträckning rör unionens utvecklingspolitik, eftersom det handlar om hur man kan förbättra de förmånsordningar som unionen i olika former beviljar ett antal handelspartner: avtalsmässiga förmånsordningar; framförhandlade samarbetsavtal med ett antal länder, bland annat inom ramen för Lomékonventionen, naturligtvis, men också i form av autonoma förmånsordningar som t.ex. det allmänna preferenssystemet som unionen tillämpar ensidigt.
Det har visat sig att dessa förmåner är föremål för ett visst antal bedrägerier, och de oegentligheter som har uppdagats uppgick 1996 till den ack så väl tilltagna summan på 220 miljoner ecu. Bedrägerierna rör textilier, fiskeprodukter, industriprodukter, jordbruksprodukter, och det är för övrigt inte särskilt trevligt av kommissionen att i sitt meddelande enbart upprätta en förteckning över de produkter som berörs av den här formen av bedrägeri. Bedrägeriets mekanism har självklart att göra med ett bristfälligt nyttjande av de ursprungsbevis som beviljas av våra handelspartners tullmyndigheter, vilket är detsamma som att skriva ut checkar för unionens räkning. Bara om - och här slutar jämförelsen - dessa checkar utan täckning inte betalas, endast då belastas inte unionens finanser och alltså inte unionens skattebetalare.
Bekämpningen av bedrägerier, som är det huvudsakliga föremålet för kommissionens meddelande, förutsätter att man gör ett antal förbättringar av systemet och inrättar kontrollåtgärder, men även utbildningsåtgärder. Det gäller särskilt för de partnerskapsstater som, det skall sägas, inte alltid har den tekniska och administrativa infrastrukturen som möjliggör en bedrägeribekämpning, men som samtidigt inte uppmuntrar bedrägerier, det skall också erkännas. I kommissionens meddelande går man igenom ett antal åtgärder som bör vidtas. Vi skulle vilja tillägga en önskan om att kommissionens delegationer i partnerskapsländerna borde vara mer medvetna och aktiva, de bör ha en drivande roll på det här området.
Utvecklingsutskottet önskar också att man snabbt kan föreslå en första utvärdering av det nya förfarandets effekter, det s.k. förfarandet för " obligatoriska ursprungsuppgifter" . Detta förfarande gör det möjligt för unionens importörer att försäkra sig om att produkterna verkligen åtnjuter en förmånsordning, innan tullformulären fylls i. Detta förfarande för obligatoriska ursprungsuppgifter ger en produkt ett slags tullgiltighet under tre år.
Vi skulle också vilja att sanktionsmekanismen, som inrättades 1995, skall ses över för att den skall kunna användas på ett effektivt sätt. Den har hittills bara använts en enda gång, och det var i ett fall som rörde sociala problem och inte problem med affärsbedrägerier. Vi önskar att mekanismen kunde tillämpas.
För att avsluta skulle jag vilja påpeka att debatten har kretsat kring en förstärkning av importörernas rättssäkerhet, i synnerhet i en mycket intressant utfrågning av budgetkontrollutskottet, som till sist inte avgav något yttrande om den här frågan, vilket är synd. I det avseendet finns det en skillnad mellan perspektivet i betänkandet från utvecklingsutskottet, som tar upp denna säkerhet, vilken bör förbättras, och yttrandet från utskottet för externa förbindelser, som insisterar väldigt mycket på det problemet. Vi anser att ansvaret måste fördelas, och att utvecklingsutskottets formulering utan tvekan är mer balanserat än formuleringen i yttrandet - något som hör till vanligheterna när det gäller utskottet för externa ekonomiska förbindelser - som uteslutande betonar frågan om importörernas säkerhet. Detta är innebörden i mina anvisningar angående ändringsförslagen, och jag ville klargöra den redan nu.

Van Dam
Herr ordförande! I egenskap av föredragande av yttrandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser i det här ämnet, så har jag läst betänkandet av kollega Nordmann med stort intresse. Han understryker helt riktigt i början av sitt betänkande hur viktig förmånsordningen är för den europeiska handelspolitiken. Det främsta syftet, nämligen att främja utvecklingen i utvecklingsländer, till exempel Lomé och AVS-länder, samt att förbereda kandidatländer för anslutningen till Europeiska unionen, förtjänar allt stöd.
Problemet är dock att det är genomförandet som uppvisar allvarliga brister. Det är inte för inte som rådet i maj 1996 bad kommissionen att göra en undersökning i ämnet och lägga fram förslag till en förbättring av systemet. Kommissionen tar i sitt meddelande upp bedrägerier med ursprungsbestämmelserna och en stor del av kollega Nordmanns resolution, de nio första punkterna, går närmare in på det. Helt riktigt, bedrägerier måste bekämpas intensivt, det ligger både i Europeiska unionens intresse och i förmånsländernas intresse. Kommissionen betonar framför allt direkt bedrägeribekämpning genom kontrollorgan och sanktionsbestämmelser. Jag tycker att den indirekta bedrägeribekämpningen måste uppmärksammas mer. Förmånsordningens funktion borde förbättras. Det skulle antagligen ge större fördelar än vad sanktioner, kontrollmekanismer och diverse annat byråkratiskt krångel kan ge. Jag tänker då på att mildra och förenkla ursprungsbestämmelserna och skapa ett bättre samarbete mellan medlemsstaterna och förmånsländerna. Det så kallade early warning -systemet där importören redan i ett tidigt skede informeras om eventuella oegentligheter, kan också vara meningsfullt. Då måste dock det nuvarande bristfälliga systemet fungera mycket snabbare och tillförlitligare, vilket kollega Nordmann också förespråkar i sitt betänkande.
En annan punkt som bör uppmärksammas är skyddet av importörer i Europeiska unionen. Jag är besviken över att det i kommissionens meddelande saknas en reglering för importörer i god tro. Det var just ett av rådets viktigaste skäl att be kommissionen om ett meddelande. Rådet ville skydda importörernas förtroende och ursprungscertifikatens giltighet. De skulle inte längre ha att göra med skyhöga avgifter och löpa risken att gå i konkurs. Just på den punkten drog sig kommissionen undan. Det är fel. Nordmann tar i punkt 10 i sitt betänkande indirekt upp det här men det måste tas upp med större tydlighet. Vår utgångspunkt måste vara att det inte bara är importörerna som skall ta alla risker. Därför har jag lagt fram ändringsförslagen 3 och 4 angående punkt 10. De kommer från det enhälligt antagna yttrande i saken som utskottet för externa ekonomiska förbindelser lagt fram. Ändringsförslag 5 kommer också från utskottet för externa ekonomiska förbindelser och ansluter till rådets begäran. Det gäller de importörer som vid användning av förmånsordningen missgynnas på grund av oegentligheter i förmånsländernas beslut. Jag ber kommissionen lägga fram ett förslag om skydd för dem eftersom de rimligtvis inte kunde känna till det.
Slutligen tycker jag att det, med tanke på syftet med förmånsordningen, är viktigt att den även är till nytta för utvecklingsländerna. Därför ber jag kommissionen vaka över att de mest sårbara ländernas tillgång till marknaden verkligen blir bättre med den här ordningen. Ändringsförslag 6, som på nytt kommer från utskottet för externa ekonomiska förbindelser, handlar om det. Jag hoppas att föredraganden, Nordmann, vill införliva de här mycket viktiga ändringsförslagen i sin för övrigt utmärkta resolution. De förbättringar som jag yrkat för är mycket viktiga för förmånsordningens fortlevnad. Kommissionens meddelande är värdefullt, men är otillräckligt med avseende på ovan nämnda punkter. Därför är det också Europaparlamentets och rådets sak att handla. Den nuvarande situationen är dålig både för utvecklingsländerna och för företag i Europeiska unionen. Jag tycker det verkar som att vi i det här läget, oavsett politisk färg, måste komma fram till att det befintliga systemet är ineffektivt och orättvist. Låt oss handla utifrån den vetskapen.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Nordmann och Van Dam har främst närmat sig det här temat utifrån sina respektive utskott och därför även lämnat i hög grad tekniska kommentarer. Jag skulle vilja göra en del mer politiska kommentarer till det här förslaget och till betänkandet av Nordmann.
För det första så märker jag att det ytligt sett kanske verkar som om förmånsordningen kommit till för att ge några länder i tredje världen ett bättre läge vid importen av produkter till europeiska medlemsstater. Verkligheten är naturligtvis annorlunda. Verkligheten är att de här produkterna konkurrerar med produkter från vår egen europeiska union och att det framför allt är det som är skälet till att lägga på importavgifter på produkter från tredje världen. Vi mildrar det sedan en aning genom att ge vissa rabatter på dessa importavgifter. Jag säger det här, eftersom jag tycker att man från Europeiska unionens sida framför allt betraktar den här förmånsordningen som om den vore en sorts eftergift till utvecklingsländerna. Från utvecklingsländernas sida ser man det däremot framför allt som en mindre koncession i de fall där Europeiska unionen är besvärlig och lägger på för höga importavgifter, främst för jordbruksprodukter från Europeiska unionen själv. Med all respekt, egentligen är det ett ganska skenheligt system. Den punkten ville jag ta upp först. Det är en allmänpolitisk punkt.
Om vi sedan även kan konstatera att det i utvecklingsländerna förekommer ganska omfattande bedrägerier med systemet så måste vi börja undra vad som egentligen är nyttan och meningen med ett sådant komplicerat system. 220 miljoner ecu, i nederländska gulden är det en halv miljard: det är väldigt mycket pengar om det verkligen är det totala bedrägeribeloppet.
Om vi sedan även vet var det sker - nämligen i textil-, fiskeri- och jordbrukssektorerna och särskilt i de asiatiska länderna - så undrar jag egentligen om det inte kan göras mycket mer djupgående ändringar i det här systemet. Jag tänker då till exempel på en ordentlig anpassning av ursprungsbestämmelserna men kanske skulle vi kunna koncentrera systemet litet mer på de verkligt fattiga länderna och inte längre tillämpa systemet på det här sättet.
Jag undrar över en sak: när det nu ändå är mer av humanitära skäl som vi har sanktioner, varför kan vi då inte använda dessa sanktioner även vid missbruk? Om det verkligen är fråga om missbruk av förmånsordningen så kan vi använda sanktionerna där också, tycker jag. Jag skulle vilja höra vad Monti anser om den saken.
Slutligen håller jag med Van Dam om att om även importörerna faller offer för det här systemet, så är det ett tillräckligt skäl för att ta sig en ordentlig titt på hela metoden.
Herr ordförande! Det var mina kritiska politiska anmärkningar på hela systemet men grunden i min kritik är ändå att det är ett skenheligt system, eftersom vi först tar ut avgifter på varor från tredje världen för att sedan ge efter en aning och det på grund av det omfattande skyddet för våra egna jordbruksprodukter och även textil- och fiskeriprodukter i Europeiska unionen. En ordentlig bit hyckleri, en ordentlig bit bedrägeri och uppenbarligen få möjligheter för Europeiska kommissionen att göra något åt det. Kanske det vore bättre att avskaffa systemet helt och hållet.

Mendes Bota
Förmånsordningarna, Lomékonventionen eller det allmänna preferenssystemet, är fortfarande underutnyttjade på grund av motsägelserna inom själva Europeiska unionen. Å ena sidan erkänner den dessa system som en väpnad arm i kampen för att stödja utvecklingsländerna, ett väsentligt element i samarbetspolitiken, och å den andra, pressar man de ursprungliga reglerna genom sina krav och genom den inneboende byråkratin, så att det går tillbaka till ett protektionistiskt agerande för den europeiska industrin på bekostnad av sina konkurrenter i utvecklingsländerna, vilka man avsåg att gynna.
Det finns många underutvecklade länder som inte kommer att ha några möjligheter att konkurrera på en öppen och fri världsmarknad. Det är att slänga ut dem till Världshandelsorganisationens rovdjur och döma dem till evig fattigdom och lidande. Att göra slut på förmånsordningarna är uteslutet. De är nödvändiga, och att öka dessa måste vara ett prioriterat mål i Europeiska unionen. Men det betyder inte att man kompromissar med bedrägeriet eller bristande samarbete och uppriktighet hos mottagarländerna. Men det går inte att kontrollera bedrägeriet om det inte finns ett effektivt och ett genomförbart sanktionssystem. Ett upphävande av förmånsordningen, vilket hittills bara tillämpats på Myanmar, borde inte stanna vid bekämpning av handelsbedrägerier, snedvriden konkurrens, användande av slaveri och tvångsarbete eller förbindelser med droghandeln.
Det finns länder med höga inkomster som utnyttjar det allmänna preferenssystemet. Det finns länder där barnarbete och diskriminering av kvinnor är regel, och de fortsätter att utnyttja GSP. Och vi skall ändå inte överdriva. De 220 miljoner ecuna i de avslöjade bedrägerierna är inte mer än 0, 25 procent av gemenskapsbudgeten. Då är det allvarligare med det alltför stora ansvaret som tynger de europeiska importörernas axlar, vad gäller tilliten till ursprungscertifikaten, och som utgör en nedslående faktor i handelsutbytet med mottagarländer som åtnjuter ett system av undantag eller minskning av tullavgifter. Detta ansvar måste, som föredraganden sade, fördelas. Därför förenar vi vår röst till den enhällighet som uppstått mellan rådet, kommissionen och Europaparlamentet, om åtgärder att vidta för att stärka informationsutbytet, kontrollmekanismerna, möjligheterna att komma förbi de administrativa barriärerna och en större flexibilitet i tillämpningen av systemet. Det är alltså dags att skrida till handling.

Rübig
Herr ordförande, mina damer och herrar! Som ledamot av budgetutskottet är det en hjärtefråga för mig att alltid verka för rättvisa ramvillkor. Jag skulle vilja komma tillbaka till det Maij-Weggen sade. Jag tror att principiellt sett skall vi då och då tänka över klokheten i vissa bestämmelser och försöka sätta upp objektiva kriterier för vilka bestämmelser som skall vara med, och vilka bestämmelser som skulle kunna strykas.
Området egna medel är för oss ett mycket känsligt område, eftersom det här handlar om betydande belopp för Europeiska unionen. Jag tror att falska ursprungsbevis ofta lätt kan användas eftersom en kontroll av varuströmmarna - som för det mesta sker oberoende av finansströmmarna -, av därtill hörande dokument och av de agerande personerna är svår. De grupper som har specialiserat sig på bedrägerier känner naturligtvis till svagheterna i systemet och förstår sig på att dölja sina förehavanden genom en smart tidsmässig följd av dessa fyra strömmar.
Jag tror att det är nödvändigt att erbjuda en bättre utbildning på det här området. Det händer redan en hel del, men jag tror att det vore nödvändigt att just på statistikområdet utveckla noggrannare metoder, för att i de fyra strömmarna kunna få fram vilken sannolikheten är. Sedan skulle jag vilja hänvisa till vårt krav om att UCLAF, i samarbete med revisionsrätten, skall genomföra intensiva kontroller. Vidare infinner sig naturligtvis frågan om rättsutövande. Och vem är det som fastställer åtgärderna som leder oss till rättvisa ramvillkor?

Cushnahan
Herr ordförande! Bilden av Europeiska unionen har lidit stor skada på grund av de bedrägeriskandaler som nyligen har skett. Om vi inte täpper till de kryphål som underlättar för bedrägeriet kommer vi att få ännu fler problem som resulterar i en ökad cynism och fientlighet mot Europeiska unionen. Det är därför skrämmande att man i kommissionens årsrapport för 1996 kan läsa att det har skett oegentligheter för omkring 220 miljoner ecu inom EU: s system för förmånsimport.
Nordmann - jag gratulerar honom till hans betänkande - gör rätt i att nämna behovet av att skärpa systemen för bedrägerikontroll i ursprungsländerna. Olyckligtvis gör förmånsordningssystemet det möjligt att importera varor till EU från underutvecklade länder antingen tullfritt eller till lägre tullkostnader. Tyvärr sker det bedrägerier genom att man förfalskar ursprungscertifikat.
Medan kommissionen har rätt i att föreslå förenklade regler rörande ursprung, så stöder jag föredraganden när han säger att alla risker inte skall bäras av EU-baserade importörer, och att de fattigaste länderna inte skall få lida på grund av någon reform.

Monti
Herr ordförande! Förmånsordningarna har blivit en viktig pelare i kommissionens, ja hela Europeiska unionens externa ekonomiska relationer. Att hantera dem är svårt, eftersom det är nödvändigt att kompromissa mellan politiska och ekonomiska intressen. Som kommissionär med ansvar för både tullfrågor och den inre marknaden ligger de här frågorna mig särskilt varmt om hjärtat. Låt mig framföra mina uppriktiga gratulationer till föredraganden Nordmann för ett utmärkt arbete och till utskottet för utveckling och samarbete som så tydligt har visat att utmaningen för framtiden när det gäller att förbättra det nuvarande systemet blir att hitta en balans som bättre motsvarar dagens ekonomiska realiteter.
När man diskuterar förmånsordningar måste man samtidigt ha alla de aspekter som är knutna till dem i åtanke: handelspolitik, utvecklingsstöd, offentliga resurser, tullregler, industrifrågor, importörers skyldigheter, etc. För att kunna hitta en lösning på de befintliga problemen måste vi ta med denna komplexitet i beräkningen. Isolerade ingripanden på enskilda punkter skulle enbart tjäna till att rubba systemet och att i slutändan äventyra dess trovärdighet. Samtliga operatörer som verkar inom systemet har sina skyldigheter att respektera. Mottagarlandet - och när det gäller mottagarländerna vill jag i samband med inläggen från Maij-Weggen och Cushnahan påminna om att Europeiska unionen är den största förmånsgivaren. Med specialåtgärder och undantag ger Europeiska unionen nya möjligheter att komma in på marknaden till mindre utvecklade länder - men man måste kunna garantera att de exporterade produkterna uppfyller kraven för att vara godkända, framför allt när det gäller reglerna om ursprung. Importören, å sin sida, måste påta sig den normala ekonomiska risk som alltid är förbunden med varje kommersiell verksamhet. Importlandet måste garantera att inga bedrägerier begås och att de offentliga resurserna skyddas.
Jag är fullständigt medveten om att många av de ekonomiska aktörerna har känt sig speciellt drabbade, i vissa fall på grund av tidigare oegentligheter. Kommissionen är klart medveten om detta och jag vill därför ta upp frågan om importörernas ansvar. Det finns två typer av tullregler: den första typen, som numera är ett passerat stadium för gemenskapen och medlemsstaterna, innebär att man kontrollerar varje import i det ögonblick den förtullas. Dessa rutiner, som är mycket opraktiska och som bara kan tillämpas när det cirkulerar få varor, har emellertid vissa fördelar. I det ögonblick som varorna förtullas vet importören om alla rättsliga krav är uppfyllda. Det är med andra ord onödigt att göra ytterligare kontroller.
Den andra typen av regler, som är mycket modernare och som antogs av gemenskapen 1992 i och med Tullkodexen, syftar till att underlätta varuutbytet. De importerade varorna kontrolleras inte längre systematiskt, vilket innebär att cirkulationen inte fördröjs. Endast en liten andel kontrolleras i samband med förtullningen. Denna frihet kräver emellertid ett juridiskt ansvar från importörens sida. Det är av den anledningen som gemenskapens tullmyndigheter har befogenhet att under en viss tidsperiod - tre år, vilket för övrigt kommissionen har föreslagit rådet att sänka till två - utföra tullkontroller på tidigare importer.
Samtidigt är jag medveten om de administrativa bristerna hos vissa tredje länder, brister som skapar osäkerhet hos aktörerna, såväl ur ekonomisk som rättslig synvinkel. Vi håller på att undersöka vilka åtgärder som kan bli lämpliga för att förbättra situationen. Låt mig bara understryka de viktigaste faktorerna som vi vill ha som utgångspunkt för vårt agerande. Det gäller de tankar som ingår i meddelandet från juli 1997, där den politiska linjen har varit att främja en global strategi i frågan, eftersom - som jag påpekade nyss och som jag tycker att kvällens debatt har visat - om man koncentrerar sig på en isolerad fråga och bortser från alla de andra, så kommer man inte att komma särskilt långt.
Jag vill påminna om att denna inställning godkändes av rådet " Den inre marknaden" den 18 maj 1998. Kommissionen anser därför att man i första hand skall försöka utveckla ett äkta ansvar för samtliga aktörer som hanterar förmånsordningarna och främja ett bättre samarbete mellan dem. För det andra bör man förbättra lagstiftningen när det gäller ursprungsfrågor. För det tredje är det viktigt med en bättre förståelse hos mottagarländerna och att erbjuda hjälp till deras tullmyndigheter. För det fjärde vill kommissionen tillsammans med medlemsstaterna undersöka vilka åtgärder som skall vidtas när det gäller tullregler och ekonomiska regler. Kommissionen anser slutligen att det är viktigt att man strävar efter att förbättra säkerheten när det gäller handelsutbytet. Jag tänker framför allt på införandet av effektiva sanktionsklausuler inom ramen för förmånsordningarna, kopplade till en systematisk information riktad till importörerna, som den som nyligen presenterades av kommissionen i det senaste förslaget till en ny generell förmånsordning. Jag tänker också på åtgärder som skall ge en bättre motivation att tillämpa de obligatoriska informationsrutinerna när det gäller frågor om ursprung.
Som avslutning, herr ordförande, vill jag än en gång insistera på det som jag sade inledningsvis: vi kan inte vidta några isolerade åtgärder som bara rör någon enstaka komponent i systemet, till exempel genom att utöka begreppet god tro när det gäller importörerna. I det sammanhanget kan jag med tillfredsställelse konstatera att Nordmanns betänkande innehåller ett tydligt politiskt stöd för de initiativ till att förnya systemet för förmånsordningar som kommissionen har tagit. Utmaningen i framtiden ligger i att vi måste bedriva en effektivare kamp mot bedrägerier, samtidigt som vi tar vårt ansvar mot tredje land och de ekonomiska aktörerna. Det gläder mig att kunna konstatera att utskottet för utveckling och samarbete i stort sett delar den linje som Europeiska kommissionen tänker slå in på i denna svåra fråga och jag hoppas att hela parlamentet instämmer i detta.

Rübig
Herr kommissionär! Jag har ytterligare en fråga. Vi har ju ett straffsystem på det här området. Tror ni inte att vi skulle kunna komma vidare med ett incitamentsystem, eller att det med tiden kan göras om till ett incitamentsystem?

Monti
Herr Rübig! Vi ser stödåtgärder, samarbete mellan olika myndigheter och i sista hand sanktioner som komplement till varandra. Vi befinner oss i en fas, som ni mycket väl vet, där systemet genomgår grundläggande förändringar, ett system som vi försöker förbättra just med denna strategi som rör flera olika aspekter - och jag tror att inte att någon av de olika aspekterna kan försummas, inklusive möjligheterna till sanktioner - och vi har rätt när vi hävdar att samarbete och stöd är steg i rätt riktning i en fråga - jag upprepar och stryker under detta - som är bland de mest komplicerade, och som visar på nödvändigheten av att samtidigt ta hänsyn till krav och intressen som i vissa fall ligger mycket långt från varandra.
Jag tackar än en gång för de förslag och den stimulans som även denna debatt har inneburit för kommissionen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 10.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 22.25.)

