Förberedelser inför toppmötet i Köpenhamn om klimatförändringarna (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är uttalandet av rådet och kommissionen om förberedelser inför toppmötet i Köpenhamn om klimatförändringarna.
Andreas Carlgren
rådets tjänstgörande ordförande. - Herr talman! Ärade ledamöter! När jag senast var här i parlamentet för att diskutera klimatfrågorna var det precis innan jag träffade mina kolleger i miljörådets oktobermöte. Vid det mötet enades vi om EU:s starka och samlade mandat inför FN:s klimatkonferens i Köpenhamn. Vi slog bland annat fast att fram till 2050 måste EU:s utsläpp minska med 80-95 procent jämfört med 1990. Vi slog också fast att EU under alla förhållanden kommer att minska utsläppen med 20 procent fram till 2020, men att vi vill minska med 30 procent, förutsatt att en tillräckligt långtgående uppgörelse nås i Köpenhamn.
När vi jämför med andra länders utsläppsminskningar kommer vi inte minst att lägga vikt vid målet att begränsa temperaturökningen till 2 grader, som en måttstock också för jämförelse med andra länders utsläppsminskningar. Utsläppen från internationella transporter ska sänkas. Vi har slagit fast målet att det för flyget krävs en minskning med 10 procent och för sjötrafik med 20 procent fram till 2020 jämfört med 2005. Låt mig också säga klart och tydligt att EU kräver att avgifter på sjöfart och flyg används för att betala insatser i u-länder, inte minst för de fattigaste och allra mest utsatta länderna. Det måste bli ett av resultaten i Köpenhamn.
Förstöringen av regnskog måste halveras till 2020 och ha upphört till 2030. EU kräver att Köpenhamnsmötet tar beslut som stoppar regnskogsskövlingen, stöder återskogningen och skapar hållbart skogsbruk. Bara på det sättet kan vi minska utsläppen tillräckligt snabbt och nå ett framgångsrikt resultat i Köpenhamn. EU har nämligen steg för steg tydliggjort och flyttat fram positionerna och därmed hela vägen kunnat ställa krav och sätta press på andra parter. Det har inte minst skett i samarbete med Europaparlamentet, där klimat- och energipaketet har utgjort grunden för EU:s ambitiösa positioner.
Nu är det ju bara två veckor kvar till klimatmötet i Köpenhamn. Runt omkring oss finns många pessimister som under senaste månaden kantar upploppet. Men vad som räknas är i själva verket politisk vilja till ledarskap - och den viljan har EU. För att nå det resultat som vi så länge har arbetat för, måste vi nu mobilisera alla krafter inom Europeiska unionen. Då har inte minst Europaparlamentet en fortsatt viktig roll.
Låt mig därför först slå fast att EU:s mål för en överenskommelse är oförändrat. Det är nödvändigt att nå en långtgående och omfattande överenskommelse i Köpenhamn. Jordens klimat har väntat länge nog. Tiden för en överenskommelse är nu.
I går höll vi ett extra miljörådsmöte för att med gemensam kraft kunna driva att Köpenhamn ska bli den milstolpe i klimatarbetet som vi önskat. I EU:s beslut inför Köpenhamnskonferensen har stats- och regeringscheferna slagit fast att EU:s mål är att Köpenhamnsprocessen ska leda till ett juridiskt bindande avtal för perioden från och med den 1 januari 2013 som bygger på Kyotoprotokollet och innehåller alla väsentliga delar i det. Det förutsätter en överenskommelse i Köpenhamn, som sammanlagt åstadkommer så stora utsläppsminskningar att målet att hålla jordens temperaturökning under 2 grader finns inom räckhåll. En överenskommelse med alla länder som innebär att i-länderna åtar sig utsläppsminskningar som omfattar landets totala utsläpp, det betyder economy-wide target; vi förutsätter att varje industriland fogar sina åtaganden till överenskommelsen i Köpenhamn, också USA. En överenskommelse som innebär att u-länderna åtar sig åtgärder som minskar utsläppen i förhållande till vad som hade skett utan åtgärder, särskilt i de länder som hör till major economies, och som innebär att i-länderna ger omedelbart ekonomiskt stöd till nödvändiga insatser i u-länderna, inte minst i de allra fattigaste länderna, åren 2010, 2011 och 2012. En överenskommelse som innebär att det skapas ett system för långsiktigt stöd till minskade utsläpp, anpassning, tekniksamarbete och tekniköverföring.
Till sist måste en överenskommelse också innehålla en översynsmekanism, så att den vartefter kan anpassas till vad vetenskapen visar är nödvändigt för att klara klimatet.
Det har nu talats om en ”tvåstegslösning”. För EU är överenskommelsen i Köpenhamn snarare det avgörande steget. Det är i Köpenhamn beslutet ska fattas med allt innehåll som är viktigt för klimatet. Den bindande överenskommelsen ska med tydlig tidsplan överföras till ratificerbar text, vilket är en mer teknisk fråga, eftersom innehållet ska vara levererat i en långtgående överenskommelse.
Därmed öppnar en överenskommelse i Köpenhamn också för omedelbara åtgärder, i stället för att man väntar till 2013. I själva verket kan vi genom en sådan uppgörelse också inleda åtgärder snabbare än vad som annars hade varit fallet. Det kommer också vara avgörande för att vi ska klara 2-gradersmålet.
EU har varit drivande framför allt för att få fram snabba pengar till anpassningsåtgärder och åtgärder mot skövling av regnskog. Snabba insatser krävs för att vi tillräckligt snabbt ska kunna böja av jordens utsläppskurva nedåt.
Det som i dagsläget ligger på bordet räcker inte sammanlagt för att klara 2-gradersmålet. De mest långtgående buden på förhandlingsbordet har vi i EU lagt fram, samtidigt som vi har varit pådrivande för att andra parter ska höja sina bud. Så har också skett. Vi har sett att det faktum att vi har använt vårt 30-procentmål som en hävstång också har satt press på andra parter. Det är glädjande att i-länder som Norge och Japan har höjt buden, nyligen också Ryssland, och att u-länder som Sydkorea, Brasilien och Indonesien också nyligen har presenterat ambitiösa planer. Vi kommer att fortsätta att driva på. Våra 30 procent ska även fortsättningsvis användas som hävstång. Nu väntar vi särskilt på USA och Kina.
Vi noterar att president Obama har talat om en överenskommelse som vare sig skulle rymma bara vissa delar eller bara är en politisk deklaration. Han har också instämt i att den ska innehålla alla centrala delar och också de åtgärder som kan sättas igång omedelbart. En överenskommelse i Köpenhamn måste täcka världens alla utsläpp. Utan bud från USA och Kina täcks bara hälften. Låt mig säga det mycket klart: En överenskommelse kan komma att stå och falla med att USA och Kina lägger fram tillräckligt ambitiösa bud på bordet.
EU kommer att fortsätta att pressa på för att tillräckliga åtgärder ska läggas fram i förhandlingarna. Två veckor före slutförhandlingarna kommer vi att fortsätta att hålla vårt ledarskap. Jag ser fram emot det fortsätta samarbetet med parlamentet, inte minst genom COP15-gruppen som kommer att vara på plats i Köpenhamn. Jag ser fram emot dialogen. Med gemensamma krafter och tillsammans ska vi verka för en mycket framgångsrik, ambitiös och verklig överenskommelse i Köpenhamn.
Stavros Dimas
ledamot av kommissionen. - (EL) Herr talman! Det avgörande toppmötet i Köpenhamn närmar sig med stormsteg, och vi har inte mycket tid på oss nu. Jag instämmer helt med minister Andreas Carlgren i att vi måste öka våra ansträngningar och ha ett nära samarbete för att se till att vi inte slösar bort den historiska möjlighet som vi har i Köpenhamn, nämligen att uppnå ett globalt, heltäckande, ambitiöst och vetenskapligt grundat avtal om klimatförändringarna. I Köpenhamn måste vi, precis som Carlgren sade, enas om hela innehållet, om hela substansen i avtalet och om att legaliteten ska hanteras omedelbart efteråt, under de efterföljande månaderna, under det första halvåret 2010, så att vi får ett fullständigt, rättsligt bindande avtal, vilket Europeiska unionen har kämpat för från första början.
Jag vill tacka Europaparlamentet för resolutionen om EU:s strategi för Köpenhamn. Det är en ambitiös resolution som bekräftar den betydelse som Europaparlamentet tillmäter frågan om klimatförändringarna. Jag räknar också helhjärtat med parlamentsledamöternas stöd i Köpenhamn. Jag vill naturligtvis också betona vikten av vår kontakt med parlamenten i tredjeländer, med det civila samhället och med företag för att tillkännage Europeiska unionens ställningstagande och på så sätt övertyga andra länder om att anta bindande förklaringar om minskade utsläpp av växthusgaser.
Jag stöder i synnerhet parlamentets krav på ett avtal som speglar målet på högst 2 °C. För att uppnå detta mål krävs åtgärder av både industriländer och utvecklingsländer. Det är bra att parlamentet har röstat för de lösningar som baseras på marknadsmekanismer i sin resolution och stöder en översyn av mekanismen för ren utveckling i ett framtida avtal. Vad gäller denna fråga anser kommissionen, som ni vet, att de befintliga redskapen i systemet för utsläpp av koldioxid bör utvidgas genom införande av en sektorskreditmekanism.
När det gäller minskningen av utsläpp från avskogning och skogsförstörelse i utvecklingsländerna inom ramen för FN:s samarbetsprogram för minskade utsläpp från avskogning och skogsförstörelse i utvecklingsländerna (UN-REDD) kommer kommissionen att göra allt man kan för att främja kraftfulla sociala och miljömässiga standarder där man tar hänsyn till den biologiska mångfalden och ekosystemen.
Vi står emellertid inför stora utmaningar. I Köpenhamn måste vi sikta högt för att uppnå ett avtal som baseras på forskningsresultat. Vi måste med andra ord sträcka oss längre än 2° Celsius. Vi måste också se till att alla länder gör de åtaganden som krävs i enlighet med principen om gemensamt men differentierat ansvar. Vi förväntar oss också att Förenta staterna ska ta sin del av ansvaret, åtta år efter att de övergav Kyotoprotokollet.
Slutligen måste vi ta upp en rad detaljerade frågor, t.ex. att tillväxtekonomierna verkligen bidrar i linje med sin förmåga, principen om differentiering som jag hänvisade till tidigare, och att den finansieringssumma som krävs är förutsägbar och stabil. Dessutom måste en finansiering för snabba insatser säkras i Köpenhamn, så att det som måste göras omedelbart kan göras före perioden 2010-2013. Detta kommer att leda till omedelbara åtgärder och nödvändiga anpassningar, framför allt på mycket utsatta områden av planeten, exempelvis fattiga länder.
Tiden är inne att uppmana Europeiska unionen att föregå med gott exempel och befästa sin ledarroll. Vid de förberedande samtalen i Köpenhamn i förra veckan hade vi ett avgörande meningsutbyte med många av våra internationella partner. Vissa länder, t.ex. Brasilien och Sydkorea, har, liksom Carlgren sade, tillkännagivit att man kommer att vidta åtgärder. Liknande tillkännagivanden förväntas från andra länder, exempelvis Kina och Indien, i inledningen av toppmötet. I morse rapporterades det på nyheterna att Förenta staterna skulle lägga fram ett förslag för minskning och - hoppas jag - finansiering.
Vi hade också ett intressant meningsutbyte i frågan om öppenhet och, mer specifikt, systemen för övervakning, rapportering och kontroll. Det är fortfarande oerhört viktigt att vi säkrar fler åtaganden för specifika åtgärder och handlingar till förmån för en ekonomi som baseras på mindre intensiva koldioxidutsläpp. Utvecklingsländerna måste, som grupp och beroende på förmåga, minska utsläppen med 15-30 procent jämfört med nuläget.
Vad gäller industriländernas åtgärder har det olyckligtvis inte skett någon tillfredsställande förbättring. Spanien, Australien och Norge har gjort större åtaganden. Övriga länder verkar emellertid inte vara beredda att göra likadant. Det har nu också klargjorts att Förenta staterna olyckligtvis inte kommer att anta någon nationell lagstiftning före årsslutet. Detta innebär naturligtvis inte att de inte kommer att kunna fastställa specifika kvantitativa mål i Köpenhamn. Detta är, som jag sade tidigare, enligt uppgift precis vad som kommer att ske, men bara förutsatt att den nationella lagstiftningen godkänns - är jag rädd -, något som inte förväntas ske före årsslutet, vilket innebär att det hela är beroende av att förutsättningarna är uppfyllda. Ett positivt steg från Förenta staternas sida kommer att påverka den ståndpunkt som de andra länderna intar och kommer i förlängningen att bidra till resultatet av toppmötet i Köpenhamn.
Det står nu klart att det inte är tillräckligt med åtgärder enbart från industriländernas sida. Vad som än sker i övrigt så måste utvecklingsländerna bidra, med betoning på utveckling av en ekonomi med låga koldioxidutsläpp. Utvecklingsländerna kommer, som jag sade tidigare, att behöva minska sina utsläpp med 15-30 procent jämfört med nuvarande utsläpp.
Det grundläggande målet i Köpenhamn är fortfarande att nå ett rättsligt bindande avtal. Trots att förhandlingarna hittills inte har framskridit så snabbt som man hade kunnat önska och det inte är mycket tid kvar så får vi inte överge detta mål. Vi vill också att detta avtal ska bli ett globalt avtal som täcker alla delar av handlingsplanen från Bali, införlivar de framsteg som gjorts hittills och omfattar kvantitativa faktorer för minskning av utsläpp och finansiering.
Vad gäller avtalets struktur måste det täcka alla delar som rör anpassningar, utsläppsminskningar och en tidig finansiering. I Köpenhamn måste vi också enas om förfaranden och om en tidsplan för att slutföra förhandlingarna, i syfte att uppnå ett bindande avtal så snart som möjligt, under de första månaderna 2010. Förbundskansler Angela Merkel nämnde det första halvåret 2010.
Ett konkret och globalt avtal kommer att ge förhandlingsprocessen betydande politisk kraft och göra det möjligt att slutföra det rättsliga förfarandet inom en rimlig tidsperiod efter Köpenhamn. Finansiering är en avgörande faktor inom ramen för detta. Köpenhamn kommer att bli ett misslyckande om vi inte lyckas mobilisera de investerings- och finansieringsresurser som krävs.
Avslutningsvis vill jag återigen hänvisa till den avgörande roll som Europaparlamentet spelar i främjandet av EU:s ambitiösa klimatpolitik. Den har stått i förgrunden inom Europeiska unionen och internationellt och har hjälpt till att uppmuntra våra strategiska internationella partner. Detta nära samarbete kommer att fortsätta under upptakten till Köpenhamn, och jag måste säga att det verkligen gläder mig att parlamentet kommer att företrädas av en stark delegation.
Talmannen
Tack, herr kommissionsledamot, för ett mycket intressant anförande, i vilket ni talade om de betydelsefulla problem som vi står inför i Köpenhamn. Ni talade lite längre än vi hade räknat med, så jag antar att ni kommer att ge mer kortfattade kommentarer i slutet av debatten. Det var så intressant att jag inte kunde avbryta anförandet!
Corien Wortmann-Kool
Tiden rinner iväg. Vi står inför den viktiga utmaningen att se till att ett ambitiöst avtal nås i Köpenhamn i fråga om klimatförändringarna, och nu när december närmar sig upplever vi bakslag. President Barack Obama har ännu inte lyckats uppfylla sitt vallöfte. Vi ser dock hoppfulla signaler, t.ex. den nya japanska regeringens ambitioner.
Jag vill berömma det svenska ordförandeskapets och Europeiska kommissionens, i synnerhet kommissionsledamot Stavros Dimas, ansträngningar. Vi är era allierade. Jag vill också berömma era ansträngningar att få de europeiska ledarna att samarbeta, eftersom det i dessa avgörande förhandlingar är viktigare än någonsin att EU uppträder enat.
Jag kan som talesman för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) säga att vi delar er förhoppning om att nå ett ambitiöst avtal som leder till bindande mål för minskningar, inte bara för Europeiska unionen, Förenta staterna och Japan utan också för länder som Kina, Brasilien och Indien. Det är viktigt att vi har samma ambitioner om vi ska kunna hantera klimatförändringarna effektivt samtidigt som vi skapar lika villkor globalt.
Det är av avgörande betydelse att vi når ett avtal i Köpenhamn om ett ekonomiskt paket för att bidra till finansieringen av klimatprojekt i utvecklingsländerna. EU måste ta sin beskärda del av detta ansvar. Jag upprepar emellertid ert uttalande att det är mycket viktigt att inleda denna finansiering snabbt, eftersom det ligger projekt och väntar som kan inledas omedelbart. Detta skulle utgöra ett påtagligt, synligt resultat av toppmötet i Köpenhamn och en uppmuntrande signal. Samtidigt är det nödvändigt att sluta avtal som garanterar att dessa medel bidrar på ett aktivt och effektivt sätt till att minska klimatförändringarna, och dessutom avtal om tekniköverföring och skydd av immateriella rättigheter.
Det är bara genom samarbete som vi kan mobilisera den kunskap och de färdigheter som krävs för att förebygga klimatförändringar och en irreparabel skada på ekosystemen. Klimatavtalet skulle kunna ge betydelsefull stimulans till detta, och till oss inom EU, för att se till att vår sociala marknadsekonomi i allt högre grad blir en hållbar social marknadsekonomi.
Jo Leinen
för S&D-gruppen. - (DE) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Under de senaste åren har Europaparlamentet varit en drivande kraft i debatten om klimatskyddet, och vi har också verkställt en stor andel av EU:s klimatskyddspaket. Den resolution som vi lägger fram i dag innehåller alla delar av ett ambitiöst avtal i Köpenhamn. Vårt förslag är emellertid också realistiskt. Det är både ambitiöst och realistiskt, och vi hoppas att rådet och kommissionen kommer att sluta sig till oss så att vi alla bildar ett enda lobbyorgan på konferensen för att få med oss andra partner.
EU har tagit på sig ledarrollen i dessa frågor, och vi vill att det ska fortsätta att vara så i Köpenhamn. Därför måste vi hålla fast vid vårt erbjudande om en minskning av koldioxidutsläppen på 30 procent fram till 2020. Forskningen visar att vi måste befinna oss på de högre nivåerna på 25-40 procent. 30 procent är därför inte tillräckligt, det vet vi, och det är anledningen till att vi faktiskt måste anföra detta mål, eftersom det kommer att öka andra länders ambitioner.
Vi vet att ett globalt klimatskydd inte är genomförbart utan finansiering. Till skillnad från rådet har parlamentet angett specifika siffror i detta avseende. Den globala ramen ligger på omkring 100 miljarder euro, och EU måste ansvara för en tredjedel av den summan. Varför alltså inte säga att vi kommer att tillhandahålla 30 miljarder euro 2020? Parlamentet har åtagit sig detta, och jag hoppas att rådet och kommissionen kommer att vara lika specifika om två veckor.
Corien Wortmann-Kool har redan nämnt den snabba inledningen av finansieringen. Vi behöver 5-7 miljarder euro omedelbart. I jämförelse med hur mycket pengar vi har tillhandahållit i samband med bankkrisen är det tal om småpengar för att bekämpa klimatkrisen - och vi kommer inte att få någon andra chans i detta avseende. När klimatet väl har förstörts kommer det att förbli förstört, och vi kommer inte att kunna återställa det. Detta förtjänar därför stora ansträngningar av oss alla.
Jag har också noterat att vissa länder gör framsteg och andra inte. Det får inte bli så att de två värsta miljöförorenarna, Kina och Förenta staterna, spelar en gigantisk pingpongmatch där var och en anklagar den andra medan de drar ut på tiden för egen del. Det är oansvarigt, och jag hoppas att framför allt USA kommer att visa ledarskap i Köpenhamn, med specifik information om minskning av de egna utsläppen av växthusgaser samt en del av finansieringen.
Utan dessa två länder och utan Indien blir det inget avtal. Vi betonar återigen skogsbrukspolitiken - avskogning är en betydande faktor - liksom flyg- och sjötransport. Om järnvägarna inkluderas i handeln med utsläppsrätter och måste betala så ser jag inte någon anledning till att flyg- och sjötransporten skulle fortsätta att ha sådana särskilda privilegier.
Parlamentet kommer nu äntligen att företrädas i EU:s paviljong för första gången. Det är en nystart, och jag hoppas att vi kommer att kunna delta i konferensen mellan rådet och kommissionen, eftersom vi, inom ramen för Lissabonfördraget, har ett gemensamt ansvar för lagstiftning i fråga om Köpenhamnsavtalet.
Corinne Lepage
för ALDE-gruppen. - (FR) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Den 26 september 2009 organiserades 44 medborgarpaneler i 38 länder som representerade de olika utvecklingsskedena.
91 procent av medborgarna över hela världen ansåg att det fanns ett akut behov av att nå ett avtal i Köpenhamn, inklusive 93 procent av européerna. 89 procent ansåg att vi måste gå längre än målet på 25 procent för minskningen av utsläpp av växthusgaser i industriländerna, och 92 procent av européerna delar detta synsätt.
Vi, de ledamöter av Europaparlamentet som företräder Europas folk, har skyldighet att använda vårt inflytande för att uppfylla våra medborgares begäran, men framför allt att axla det ansvar vi har så att vi kan uppfylla FN:s mellanstatliga klimatpanels mål på en minskning med 25-40 procent till 2020.
För att detta ska uppnås måste målet på en minskning med 30 procent upprätthållas, som Jo Leinen precis sade, och naturligtvis med de nödvändiga ekonomiska resurserna, som uppskattats till 100 miljarder euro för 2020. En skatt på ekonomiska överföringar kommer förmodligen att behöva införas i detta syfte, liksom gröna tekniköverföringar till syd.
EU:s ledarskap i denna avgörande fråga för framtiden måste leda till att ett avtal nås, men inte ett avtal till varje pris, dvs. inte ett avtal som inte uppfyller målen, som inte omfattar några ekonomiska resurser, kontroller eller begränsningar. Det vore bättre att inte ha något avtal alls än att ha ett vagt åtagande som leder till att denna fråga läggs åt sidan och får människor att tro att den har klarats av.
Vårt ansvar består inte uteslutande av ett gemensamt ansvar för klimatskulden, utan också av att göra allt vi kan för att övertyga människor om den enda förståndiga lösningen och att vara en outtröttlig försvarare att den rättvisa och effektiva kollektiva insatsen.
I detta avseende innebär ett upprätthållande av målet på 30 procent att ge alla de länder som redan har föreslagit lägre och övre gränser för sina utsläpp möjlighet att sikta på den övre gränsen och inte hålla sig kvar på den lägre.
Alla kommer att få stå till svars inför den internationella allmänheten och framtida generationer när det gäller den ståndpunkt de antar i Köpenhamn. Den ståndpunkt EU antar måste vara tydlig, entydig och oerhört stabil.
Satu Hassi
för Verts/ALE-gruppen. - (FI) Herr talman, mina damer och herrar, herr minister! Toppmötet i Köpenhamn kommer att bli den viktigaste konferensen i människans historia. Det rör hela den mänskliga rasens framtid. Mötets betydelse betonas av att publicitetsspelet till och med har räckt för att svärta ned klimatforskarnas rykte när det nu närmar sig.
Det finns emellertid ingen tid att förlora: de globala utsläppen måste minskas inom de närmaste 10 åren. De ministrar och premiärministrar som samlas i Köpenhamn måste ta sitt ansvar på allvar och fatta beslut för att se till att jordens temperatur inte stiger med mer än 2 °C. Beslutet måste omfatta alla huvudfrågor, det måste vara bindande och det måste inbegripa en bindande tidsplan för ett utarbetande av ett eventuellt internationellt avtal.
Det gläder mig att minister Andreas Carlgren också talade om ett bindande beslut och ett bindande internationellt avtal. Avtalet måste omfatta långsiktiga utsläppsmål, även om det är ännu viktigare att enas om utsläppsgränser för 2020. Utsläppsminskningarna i industriländerna bör snarare ligga närmare 40 procent än tröskeln på 25 procent.
EU:s ledarskap är liksom tidigare mycket viktigt. Det bästa sättet att visa ledarskap är att nu göra ett åtagande om en utsläppsminskning på 30 procent till 2020 och att komma med ett tydligt finansieringserbjudande till utvecklingsländerna. EU:s del i finansieringen bör, som utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet sade, uppgå till omkring 30 miljarder euro per år fram till 2020. Lågkonjunkturen har dessutom, som minister Carlgren sade, gjort det billigare att minska utsläppen. Vi måste utnyttja denna möjlighet och sikta högre.
Jag vill påminna dem som är ivriga att ifrågasätta hela begreppet klimatskydd om att planeten inte kommer att vänta på oss. Man kan inte säga till planeten: ”Kan du vara så snäll och ge oss ett eller två år till, vi befinner oss i en lågkonjunktur”, eller ”Klimatskeptikerna har gjort oss tveksamma”. Klimatförändringarna fortsätter enligt fysikens och kemins lagar, och vi kommer att ta ansvar för våra beslut och även för det vi inte gör.
(Applåder)
Miroslav Ouzký
för ECR-gruppen. - (CS) Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag håller med de flesta av de föregående talarna om att toppmötet i Köpenhamn förmodligen är det viktigaste toppmötet under hela året för Europeiska unionen, och för hela världen. Jag vill tacka kommissionsledamoten för att han är en av de politiker som betonar Europaparlamentets betydelse för det kommande toppmötet och för klimatpolitiken och själva klimatförändringarna. Jag vill också tacka honom för att han betonar finansieringens betydelse. I Tjeckien säger vi ofta - och det låter ganska ironiskt på tjeckiska - att pengar alltid kommer först, och det är dubbelt sant i detta fall. Jag vill också betona att om EU inte kan uppträda som ett enda organ med ett starkt och tydligt mandat och inte kan nå ett tydligt avtal om finansiering så kommer det att försvaga vår ställning i världen enormt.
Flera tidigare talare har understrukit att vi, i egenskap av europeisk union, spelar en ledande roll på detta område och att vi bör behålla denna. Jag vill återigen säga att det verkligen skulle glädja mig att se någon ännu ambitiösare än EU på toppmötet, någon som kommit ännu längre, med bättre lagstiftning, och som var villig att ge frågan ett ännu större finansiellt stöd. Det skulle inte besvära mig det minsta om vi förlorade vår ledande ställning, eftersom jag anser att det är dags att detta gemensamma problem antar en verkligt global proportion. Jag instämmer i att våra ansträngningar inte kommer att leda någon vart utan ett globalt avtal. Det är ingen mening med att hela tiden upprepa betydelsen av stater som USA, Indien och Kina. Jag är rädd att president Barack Obama inte kommer att kunna uppfylla alla sina löften inför valet, och det är beklagligt.
Jag vill också kort nämna en fråga som jag ofta talar om, nämligen avskogningen och vattenförvaltningen i världen, som vi alltid brukar underskatta. I alla våra förklaringar uppmanar vi till avtal med stater som Brasilien, Indien och andra om att stoppa avverkningen av regnskogen. Jag anser dock att det inte räcker att bara komma överens och presentera förklaringar. Vi har tidigare upptäckt att de berörda regeringarna ofta inte har eller inte utövar kontroll över sådan verksamhet, och därför vill jag framhålla här att det inte räcker att nå en överenskommelse. Vi måste utarbeta kontrollmekanismer, vi måste få en översikt över den verkliga politiken och jag håller med om att vi inte ska ingå ett avtal till varje pris.
Bairbre de Brún
för GUE/NGL-gruppen. - (GA) Herr talman! Jag instämmer helt i att vi måste arbeta för att nå ett rättsligt bindande avtal i Köpenhamn. Avtalet måste vara tillräckligt starkt för att bekämpa den utmaning som klimatförändringarna utgör, och det måste samtidigt vara balanserat och rättvist i fråga om utvecklingsländerna.
Industriländerna måste utlova en minskning av utsläppen av växthusgaser på minst 40 procent till 2020 och en minskning på 80-90 procent till 2050 jämfört med nivåerna 1990.
År 2020 måste EU lägga 30 miljarder euro per år på klimatstöd till utvecklingsländerna, utöver utvecklingsbiståndet.
Det finns olyckligtvis människor i Europa som väldigt gärna vill använda andra länders motvilja att vidta de nödvändiga åtgärderna som ursäkt för EU att inte uppfylla sina åtaganden. Ett sådant tillvägagångssätt är oerhört kortsynt.
Oavsett resultatet av förhandlingarna i Köpenhamn måste EU fortsätta, fastställa och genomföra effektiva mål för en utsläppsminskning, utveckla ny ren teknik och engagera sig i klimaträttvisa, så att utvecklingsländerna inte tyngs ned av att behöva betala för vad industriländerna har gjort.
Anna Rosbach
för EFD-gruppen. - (DA) Herr talman, rådet och kommissionen! I dag är det en månad kvar till julafton. Jag önskar mig en sak väldigt mycket till jul, och det är att vi, när klimatkonferensen är över och alla deltagare har slutat agera som administratörer och tekniker som bara talar om detaljer och kvoter, äntligen ska kunna föra en politisk debatt om vad som är realistiskt och praktiskt genomförbart för att förbättra förhållandena för vår planet och dess invånare. Om vi öppnar ögonen kommer vi bara alltför väl att se att USA, Ryssland, Kina och många andra länder runt omkring i världen egentligen inte har klimatförändringarna på dagordningen. De ger i stället helt enkelt vältaliga avsiktsförklaringar och tomma löften.
Angelika Werthmann
(DE) Herr talman, mina damer och herrar! Den ekonomiska och strukturella kris som fortfarande pågår har visat hur världssamfundet snabbt kan tillhandahålla stora belopp för att bryta udden av en desperat situation, även om det sätt som detta görs på ibland är tvivelaktigt. Krisen visar också att stater av de mest skilda slag kan samarbeta när större, överordnade saker står på spel.
De dramatiska följderna av klimatförändringarna har, liksom den strukturella krisen, huvudsakligen orsakats av människorna. Målet måste emellertid vara - och nu talar jag om målet för mänskligheten - att hantera jorden och dess resurser på ett hållbart och klokt sätt. Vi måste bevara naturens mångfald för framtida generationer. Om vi lyckas skapa en ram på EU-nivå som främjar vetenskap, innovation och modern, miljövänlig teknik - grön teknik - och förnybara energikällor så kan vi européer uppnå två mål. För det första kommer vi att bidra på ett positivt sätt till att minska miljöfarliga koldioxidutsläpp och få ett slut på vårt stora beroende av fossila bränslen. Om vi för det andra ger ökat stöd till vetenskap och miljövänlig teknik kommer det att innebära att EU fortsatt kommer att vara ett centrum för innovation på lång sikt. Detta är det enda sättet att skapa nya arbetstillfällen i Europa på lång sikt.
Andreas Carlgren
rådets tjänstgörande ordförande. - Herr talman! Jag måste säga att jag verkligen uppskattar det breda stöd som EU:s inriktning har från i stort sett alla delar av parlamentet. Det betyder, har betytt och kommer att betyda väldigt mycket för EU:s styrka nu i Köpenhamn och också i det mycket viktiga klimatarbete som kommer att ligga framför oss därefter.
Jag vill också vända mig till kommissionär Stavros Dimas och säga att jag väldigt mycket uppskattade vad du sade idag. Kommissionen som sådan har spelat en avgörande roll som ryggrad i EU:s klimatpolitik, och inte minst Stavros Dimas personligen har spelat en avgörande roll för att kommissionen ska inta den hållning som den har gjort. Det har funnits stunder när inte alla medlemsländer har varit lika starka på banan som man är idag och i de avgörande lägena har kommissionären alltid stått väldigt rak. Det uppskattar jag mycket och det vill jag gärna ha sagt här i parlamentet.
Jag vill säga till Jo Leinen, som ledare för den socialdemokratiska gruppen men också som ordförande i utskottet, att jag ser mycket fram emot samarbete också i Köpenhamn med parlamentet. Jag är övertygad om att parlamentet kan spela en mycket viktig roll också där på plats för att nå ut till företrädare för andra länder.
Jag vill säga till alla som här i debatten har tagit upp frågan om finansiering - både Jo Leinen, Satu Hassi, Bairbre de Brún och andra - att det självklart också är viktigt med de konkreta siffrorna. Det är därför EU har varit den i-landsgrupp som hittills lagt de både mest långtgående och mest konkreta siffrorna. Låt mig också säga om snabba insatser - åtgärder för att stoppa regnskogsskövling och åtgärder för att ta pengar från flyg- och sjöfart som förstör klimat till viktiga insatser i inte minst de fattigaste EU-länderna - att de måste ge resultat nu.
Den praktiska vägen har efterfrågats. EU har visat den. Vi har i själva verket redan nu klarat halva vägen fram till vårt 2020-mål om 20 procent. Vi har klarat en tredjedel av det vi ska göra för att också nå de fastställde 30 procenten. Det är därför vi i slutspurten nu också driver krav på att andra parter ska höja sina bud, samtidigt som vi också säger ”Titta på oss, vi har visat en praktisk väg att verkligen minska utsläppen”.
En del säger ”Gör 10 procentenheter ytterligare”. Jag vill mycket gärna göra det, men det förutsätter en global överenskommelse. Annars skulle dessa 10 procentenheter ytterligare EU-insats ätas upp av bara två års utsläppsökning i Kina, och då har vi fortfarande inte räddat klimatet. Det är därför just det globala avtalet är så viktigt och det är därför parlamentets viktiga roll är så stor, för detta är en viktig politisk grund att bygga vidare på.
Stavros Dimas
ledamot av kommissionen. - (EN) Herr talman! Jag förväntade mig inte att ni skulle ge mig ordet efter vad ni sade, men jag ska ta tillfället i akt att säga ett par ord om det huvudargument som lades fram för målet på 30 procent.
Jag instämmer naturligtvis med Miroslav Ouzký i att vi behöver ett globalt avtal, vilket innebär att alla länder i världen är delaktiga i ett heltäckande avtal och att alla ekonomiska sektorer är delaktiga i utsläppsminskningarna. Detta måste naturligtvis vara vetenskapsbaserat.
För att få till stånd ett sådant globalt avtal, för att övertala andra länder att ansluta sig, måste vi upprätthålla påtryckningarna genom att föregå med gott exempel, ett exempel som har en moralisk betydelse. Europas moraliska ledarskap är betydelsefullt, men det utgör också ett exempel på att grön affärsverksamhet är mycket viktig för konkurrenskraften. Gårdagens Financial Times innehöll rapporter om hur europeiska företag - inklusive mycket viktiga företag inom Europeiska unionen - tjänar på att bli miljövänliga, och förutspår faktiskt att deras miljövänliga företag kommer att ha gått förbi all annan verksamhet 2020. På dessa två sätt kan vi alltså pressa andra länder att presentera ambitiösa åtaganden och ingå ett rättsligt bindande avtal.
Vad gäller minskningen på 30 procent måste jag säga följande. För det första stämmer det överens med vad man inom vetenskapen säger att vi bör göra, och det är rätt av oss att agera enligt vad vetenskapen visar. För det andra är det billigare i dag, mycket billigare än när vi diskuterade vårt klimat- och energipaket: det är omkring 30-40 procent billigare att uppnå detta mål i dagsläget.
För det tredje kommer det inte bara att innebära det som Andreas Carlgren sade tidigare, nämligen en hävstång när det gäller att övertala de andra, utan också, vilket är det viktigaste, påtryckningar genom föredöme. Den allmänna opinionen runtom i världen kommer att uppskatta det som Europeiska unionen gör. Detta kommer också, som jag har hört en kvinnlig kollega här säga, vara mycket viktigt för vår teknik. Naturligtvis, eftersom det kommer att innebära ett bättre pris på kol, som är mycket lågt i dagsläget, och på så sätt vara ett viktigt motiv för miljöinnovation och för utveckling och spridning av ny teknik.
En annan mycket viktig aspekt är att Europeiska unionen befinner sig i en fördelaktig position, eftersom vi redan har den lagstiftning som ni röstade igenom som ger Europeiska unionen och medlemsstaterna de medel och åtgärder som krävs för att uppnå det högre målet genom att bara uppgradera vissa av de tak som finns i vår lagstiftning.
Karl-Heinz Florenz
(DE) Herr talman! Jag vill börja med att kommentera det som kommissionsledamot Stavros Dimas sade. Det krävs naturligtvis ett bindande avtal för hela klimatskyddsfrågan, men också inom EU, för den europeiska industrin. Vi har naturligtvis inte bara grön industri. Vi har också en industri inom andra sektorer, och vi måste också tänka på konkurrenskraften inom den industrin utanför Europa.
Industrin kräver planeringssäkerhet, och i detta avseende ligger EU verkligen långt framför de övriga. Det var rätt strategi, och jag har genomgående stött den uttryckligen. I Köpenhamn måste vi dock se till att förra årets positiva resultat också följer med upp på Köpenhamns nivå. Vi måste visa den globala kolbudgetens flagga. Detta har redan sagts, men nu måste vi verkligen framföra budskapet till andra stater och kontinenter. När vi väl har gjort det - och det kommer inte att bli lätt - så måste systemet med handel med utsläppsrätter utvecklas ytterligare. Om detta fortsätter att vara en uteslutande europeisk saga kommer tiden att börja rinna ut. Därför kan jag bara be kommissionsledamoten och rådets ordförande att på ett verkligt engagerat sätt vara pådrivande i exporten av detta budskap.
Vi har identifierat ett andra problem - och det har redan nämnts här i dag - nämligen frågan om avskogning. I Borneo skövlas varje år ett område dubbelt så stort som Saarland genom bränning. Det är katastrofalt. 8 procent av koldioxidutsläppen i världen sker på detta sätt, och vi kan ge oss på industrin så mycket vi vill, men detta kan den inte klara av. Och jag vill inte heller att den ska klara det. Därför måste vi utveckla ett helt annat fokus.
Jag är verkligen förvånad över finansieringen - det är siffrornas kapplöpning. För mig är det viktigt att den källa som vi tar pengarna ifrån inte behandlas som bottenlös, och jag är inte säker på att så är fallet. Jag vill be er, herr kommissionsledamot, att lugna mig på detta område. Utvecklingsländerna måste inkluderas, med anpassade siffror och mål. Det är min uppmaning. EU tar detta på allvar, och detta allvar är - också från kommissionens och rådets sida, vilket jag vill klargöra - vår styrka, och det är en styrka som vi bör fortsätta att arbeta på.
Dan Jørgensen
(DA) Herr talman! Jag var i Grekland för ett par månader sedan. Jag besökte en liten stad som heter Ilulissat, och alldeles norr om Ilulissat finns en glaciär. Denna glaciär smälter nu, och den förflyttar sig med två meter per timme - två meter per timme! Man kan se det med blotta ögat. Man kan höra det, eftersom det låter som ett åsknedslag varje gång ett stort isblock faller ned. Det smältvatten som kommer från denna glaciär varje dag motsvarar den årliga konsumtionen i en stad av New Yorks storlek. Per dag! Det är en indikator på hur brådskande denna fråga är redan innan följderna av klimatförändringarna verkligen har drabbat oss.
Därför känner jag mig tvungen att säga till Anna Rosbach och andra som har sagt i dag att ”vi måste vara förståndiga”, ”vi måste se på vad som är politiskt möjligt”, ”vi måste se på vilka kompromisser som kan nås”: det finns vissa saker som man inte kan kompromissa med. Det finns vissa saker som vi inte kan kompromissa med, och en av dessa är det mål på 2 ºC som EU stöder. Det är anledningen till att de signaler som Andreas Carlgren och Stavros Dimas sänder i dag gläder mig väldigt mycket. Vi kan inte kompromissa med 2 °C. Detta innebär att samtliga industriländer i världen måste minska sina utsläpp med 25-40 procent. Det innebär också att det måste sättas en oerhörd press på USA för att få landet att stödja detta mål. Jag skulle vilja se en indikation i era kommentarer på vilken nivå som USA måste leverera på utifrån en rent praktisk synvinkel. Enligt min uppfattning är det något som saknas i den offentliga debatten.
Det som vi i EU fokuserar på - utöver ett tillräckligt ambitiöst mål för utsläppsminskning - är en finansieringsplan. De rika länderna i världen måste hjälpa till att betala för en överföring av tillväxt till de fattigaste länderna i världen, så att vi inte kräver att de förblir fattiga utan snarare att de ska fortsätta sin tillväxt. Denna tillväxt måste dock vara miljövänlig, baserad på en övergång inom tekniken, och den måste vara hållbar. Det är beklagligt att i nuläget behöva säga att EU, även om vi har visat ledarskap på ett flertal områden, fortfarande inte har förutsättningar att presentera sådana siffror som kommer att krävas när det gäller finansiering. Jag vet att det inte är dessa två mäns fel. Det har olyckligtvis inte varit möjligt att få tillräckligt stöd från Europas regeringschefer. Jag hoppas emellertid verkligen att vi får detta stöd före Köpenhamn. Det är mycket brådskande.
Slutligen vill jag säga att det är mycket viktigt att vi i EU leder vägen i fråga om att hävda att detta inte behöver innebära en sänkt levnadsstandard - vare sig i de rika eller i de fattiga länderna. Det kommer inte att leda till att våra industrier inte blir konkurrenskraftiga. Våra krav kommer tvärtom att göra dem mer innovativa, vilket kommer att göra dem mer konkurrenskraftiga i världen. Om man läser tidningar, ser på tv eller följer globala medier över huvud taget så ser man att pessimism hör till ordningen för dagen. Det är många som redan har bestämt sig för att Köpenhamn kommer att bli ett fiasko. Det är anledningen till att det är viktigare än någonsin för EU att leda vägen, att sitta i förarsätet. Därför vill jag önska er stort lycka till i förhandlingarna i Köpenhamn.
Chris Davies
(EN) Herr talman! Om man tittar ut genom fönstret i dag ser man att det vädermässigt är en ganska tråkig dag i Strasbourg, vilket inte är någonting ovanligt. Inte ens de översvämningar som förstör delar av min region i Cockermouth och Workington, där nederbördsmängderna är de största som någonsin uppmätts, är någonting speciellt. De kan inte specifikt tillskrivas klimatförändringarna, även om de går i linje med vetenskapen.
Det är svårt att fatta de politiska beslut som krävs när det råder tveksamheter om huruvida klimatförändringarna är ett faktum. Vi måste ta ett steg tillbaka. Vi måste medge att den mänskliga befolkningen har fyrfaldigats under en livstid och att användningen av fossila bränslen, och energikonsumtionen, har ökat enormt. Kanske borde vi också fråga oss om inte klimatförändringarna borde ske snabbare än de gör om atmosfären fortsätter att ligga på samma nivå.
Enligt min uppfattning är det viktigt att medge att klimatförändringarna inte är en religion. De är ingen övertygelse. Vi måste ta till oss skeptikernas argument och utmana dem. Vi måste se till att vetenskapen synliggörs. Jag önskar bara att vissa av skeptikerna inte fann ett så stort nöje i att lägga fram förslag som försenar åtgärder, förslag som i slutändan kan leda till en förlust av miljontals liv.
Ambitionerna inför Köpenhamn har tonats ned, men de som hörde Andreas Carlgren tala i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet i går hörde ingen sådan nedtoning. Ambitionerna hade inte kunnat förstärkas mer. 65 regeringschefer kommer att närvara. Förenta staternas och Kinas ledare behöver också vara närvarande, men nu har vi möjlighet att fatta en del betydelsefulla politiska beslut.
Jag välkomnar det faktum att Europeiska unionen har utövat ett sådant ledarskap. Det gläder oss oerhört. Frågan är om det är tillräckligt. Situationen är oklar. Vi har fyra veckor på oss, och förhandlingarna har en egen drivkraft. Har ni fått tillräckligt med handlingsutrymme? Kommissionsledamoten har föreslagit en övergång från 20 till 30 procent. Är detta en förändring i förhandlingspositionen? Är det en förstärkning? Säger vi att vi är beredda till denna gest innan det ens finns något slutgiltigt avtal? Får vi, innan denna debatt avslutas, höra mer från rådet och kommissionen om vilket utrymme det finns för att höja insatserna?
Bas Eickhout
(NL) Det är två veckor kvar till inledningen av konferensen i Köpenhamn, som är ett avgörande tillfälle att nå ett ambitiöst klimatavtal.
Europeiska unionen framhåller med rätta att det är nödvändigt att sluta ett avtal i Köpenhamn, eftersom klimatet inte kommer att tåla några förseningar. Vetenskapen är otvetydig. För att kunna uppfylla det mål på 2 °C som Europeiska unionen i flera år har sagt sig vilja uppfylla måste de rika länderna minska sina utsläpp med 40 procent. Därför måste Europeiska unionen effektivisera sina egna mål om man vill uppfylla detta mål på 2 °C. Det är nödvändigt för vårt klimat.
Europeiska unionen innehar också lösningen på hur vi ska få med Förenta staterna. Innan EU tydligt klargör hur mycket pengar man kommer att tillhandahålla till utvecklingsländerna så har Förenta staterna något att gömma sig bakom. Låt oss därför presentera ett tydligt erbjudande på 30 miljarder euro till utvecklingsländerna, så kommer skyldigheten att lägga fram ett eget mål för minskning sedan att ligga hos Förenta staterna. Vi kan lyckas i Köpenhamn, vi måste lyckas i Köpenhamn, och Europeiska unionen håller fortfarande nyckeln till ett gott resultat i handen.
Derk Jan Eppink
(NL) Mina damer och herrar! Konferensen i Köpenhamn har misslyckats redan innan den har inletts. Ett avtal kan kanske nås, men det kommer inte att bli ett rättsligt bindande sådant.
President Barack Obama kommer inte att få igenom något system för handel med utsläppsrätter i senaten. Han prioriterar hälso- och sjukvården framför ett handelssystem med utsläppstak. Det innebär att Europa har ett val: ska vi fortsätta ensamma eller inte? Bör vi fortsätta att driva ett obligatoriskt system för handel med utsläppsrätter på egen hand? Detta måste vi överväga noggrant. Priset för att göra det ensamma skulle bli mycket högt: det skulle kosta den europeiska industrin hundratals miljarder euro under perioden fram till 2020, vilket skulle leda till en förlust av hundratusentals arbetstillfällen i Europa.
Jag ska ge ett exempel. Antwerpen har, efter Houston, den största koncentrationen av kemiföretag i världen, och dessa ger sysselsättning till 64 000 personer direkt och till 100 000 personer indirekt. Antwerpens kemiindustri skulle inte överleva om Europa skulle gå vidare på egen hand, och det krävs kanske en nederländare för att stå upp för den stadens ekonomiska intressen. År 2020 skulle dess kemiska industri ha gått om intet, som ett offer för alltför höga produktionskostnader.
Handeln med utsläppsrätter har också många nackdelar. Den är mycket instabil. Priserna har rasat från 30 till 8 euro. Vad bör vi då göra? Vi bör säkra en hållbar utveckling av miljöteknik, göra miljömässiga investeringar avdragsgilla, främja forskning och utveckla miljövänlig produktionsteknik. Vi måste vara realistiska i Europaparlamentet. Ibland får jag intrycket av att det är ett religiöst samfund snarare än ett parlament. Det är teknisk innovation som kommer att rädda oss, inte en handel med tomma ord.
Kartika Tamara Liotard
(NL) Jag ska ge en ungefärlig lista på handlingar som inbegriper koldioxidutsläpp som utförts i går av en person som jag träffade på på gatan.
Hon lever (kom ihåg detta!)
Hon tog en dusch. Hon körde bil till jobbet. Hon köpte en bukett blommor som odlats i växthus, som var inslagen i plast. Hon hade sin bärbara dator på hela dagen. Hon lagade till en enorm, läcker stek och höjde värmen lite.
Hur kan vi, efter en sådan dag full av lyx, kräva att en kvinna från en urbefolkning som fått fly sitt hemland till följd av skogsskövling för våra lyxvanors skull ska minska sina koldioxidutsläpp, när allt som hennes lista innehöll var: ”Jag lever”?
Det är industriländerna som bär ansvaret för de höga koldioxidutsläppen, och därför måste de betala för detta och stödja utvecklingsländerna. Vi kan inte låta det stanna vid en patetisk spottstyver. Vi måste överge instinkten att agera enbart på villkor att någon annan gör det. Förenta staterna och Kina måste å det bestämdaste uppmanas att lämna en redogörelse i denna fråga. Ambitioner är en sak, men att ta ansvar är vad som verkligen betyder något.
Oreste Rossi
(IT) Herr talman, mina damer och herrar! Låt oss dra en barmhärtighetens slöja över den oerhörda summa på 30 miljarder euro per år fram till 2020 som EU skulle åta sig att betala till tillväxtländerna, i stort sett utan några garantier. För oss italienare påminner detta om den beryktade italienska statliga banken Cassa del Mezzogiorno.
Våra ändringsförslag rör tre punkter. För det första kräver vi rättsligt bindande och lika ambitiösa åtaganden, inte bara från de andra industriländerna utan också från tillväxtekonomierna, i synnerhet Kina, Indien och Brasilien.
För det andra ber vi att allt eventuellt gemenskapsstöd som dessa länder gynnas av ska villkoras genom användning av teknik som är ”tillverkad i Europeiska unionen”, så att våra företag åtminstone delvis kan ersättas för de ytterligare betungande åtaganden om utsläppsminskning som EU påtvingar dem och som de ska betala hela kostnaden för.
För det tredje kräver vi att det vidtas åtgärder för att garantera att påfundet om innovativa finansiella mekanismer - som t.ex. ETS-baserade derivat och skuldavskrivningar i utbyte mot miljöåtgärder - inte i själva verket döljer aktuella finansiella spekulationer som påminner om den mycket allvarliga kris som vi ännu inte har tagit oss ur.
Av den anledningen kommer vår delegation - Lega Nord - att rösta emot denna resolution om våra ändringsförslag förkastas.
Nick Griffin
(EN) Herr talman! Alla håller med om att klimatförändringarna är den största utmaning som mänskligheten står inför: detta hävdar den politiska eliten ständigt, och det är en lögn. Alla håller inte med. Tusentals forskare tvistar om själva existensen av en global uppvärmning som orsakats av människor, och åberopar naturliga cykliska förändringar under vilka det funnits vinplantager i norra England under romarriket och som har gjort det möjligt för en svensk armé att marschera över den frusna Östersjön till Köpenhamn 1658.
Medan en armé av trosivrare i fråga om den globala uppvärmningen marscherar till Köpenhamn är sanningen den att deras orwellska enighet inte baseras på enighet inom vetenskapen utan på översitteri, censur och falsk statistik. Enligt den framstående meteorologen professor Richard S. Lindzen kommer ”framtida generationer att med bestörtning förundra sig över att det tidiga 2000-talets utvecklade värld drabbades av hysterisk panik över en global ökning av medeltemperaturen på några tiondelars grader och övervägde en återgång i industrisamhället på grund av grova överdrifter av högst opålitliga beräkningar som gjorts av datorer [...]”.
Det kommer i själva verket inte att råda någon bestört förundran, eftersom orsaken till hysterin är uppenbar. Den har skapats för att ge globalisterna en ursäkt till att genomföra ett politiskt projekt för att ersätta nationell demokrati med den nya världsordningen global styrning. Det har ingenting att göra med vetenskap, men allt att göra med globalisternas gemensamma mål att anklaga och kontrollera oss samtidigt som företag inom den gröna industrin tjänar miljarder. De anti-västerländska intellektuella surkartarna i vänstern drabbades av ett kollektivt sammanbrott när kommunismen kollapsade. Klimatförändringarna är deras nya teologi, en utomkyrklig hysteri med tillhörande påve - Al Gore - avlatshandel med kolkrediter och förföljelse av kättare. Men kättarna kommer att kunna säga sitt i Köpenhamn, och sanningen kommer att komma fram. Klimatförändringarna utnyttjas för att påtvinga oss en anti-mänsklig utopi som är lika livsfarlig som något som Stalin och Mao uträttade.
Richard Seeber
(DE) Herr talman! Albert Einstein sade en gång ”Gör saker så enkla som möjligt, men inte enklare”. Vi måste akta oss för att gå i den fällan. Vi lurar oss själva att tro att vissa väderfenomen - t.ex. översvämningen på Irland - är direkt knutna till klimatförändringarna. Vi säger också att den globala temperaturökning som obestridligen har uppträtt på de olika kontinenterna är direkt knuten till den antropologiskt alstrade knappa ökningen av koldioxidinnehållet i jordens atmosfär.
Det finns forskare som ställer sig tveksamma till dessa orsakssammanhang, och det borde vi ha i åtanke när vi åker till Köpenhamn. Vi borde gå optimistiska in i konferensen, men också realistiska. Kom ihåg att Europa bara ansvarar för 10 procent av koldioxidutsläppen. Det råder det ingen tvekan om. Samtidigt vet vi att Förenta staterna, Kina och länderna i Ekonomiska samarbetet i Asien och Stillahavsområdet (APEC), som tillsammans ansvarar för två tredjedelar av koldioxidutsläppen i världen, ställer sig mycket kritiska i denna fråga.
Nu handlar det mindre om en siffrornas kapplöpning och om att uppnå utsläppsminskningar på 20 eller 30 procent utan mer om att försöka få till stånd ett globalt avtal, inte enbart ett europeiskt avtal, och vi måste försöka uppnå bindande mål för alla som sedan kan övervakas och, framför allt, uppfyllas. Det är precis lika viktigt att vi tar med våra invånare och företag i beräkningen. Det gynnar ingen om Europa hotas av ”koldioxidläckage” och företagen flyttar någon annanstans när företagen här i Europa producerar dubbelt så energieffektivt som företagen i andra delar av världen. Ingen gynnas heller av att olika länder runtom i världen skövlar regnskog - i Brasilien skövlades 12 500 km2 regnskog förra året. Karl-Heinz Florenz nämnde Borneo.
Därför är det mycket viktigare att sätta stopp för denna skogsskövling än att delta i en sådan siffrornas kapplöpning. Jag ber följaktligen förhandlarna att vara realistiska, men också mycket optimistiska, när de åker till Köpenhamn.
Marita Ulvskog
Herr talman! Jag är glad över den svenske ministerns engagemang. Han står dock fortfarande väldigt ensam. Världsledare, Europeiska rådet och till och med den statsminister som ansvarar för det svenska ordförandeskapet tycks prioritera kortsiktiga politiska vinster på hemmaplan istället för långsiktiga miljövinster på global nivå. Det går inte.
Bland annat behöver vi klara besked om finansieringen av klimatarbetet i utvecklingsländerna. Att som hittills lova att betala en skälig andel är inte acceptabelt. Det är bara ord, inget åtagande, så därför måste jag tjata vidare. Kan Andreas Carlgren lova oss klara besked före Köpenhamn?
För det andra, när vi pratar om just finansieringen: Det är tänkt att en stor del av pengarna ska komma från handel med utsläppsrätter. Samtidigt riskerar vi att underminera systemet genom att öppna upp för att en stor del av utsläppsminskningarna görs i utvecklingsländerna genom CDM-projekt. Ovanpå detta pågår också en diskussion om huruvida rika länder ska få ta med sig oanvända utsläppsrätter från tidigare år. Hur tänker Andreas Carlgren och ordförandeskapet agera för att säkerställa ett fungerande utsläppshandelssystem? Kan vi räkna med att denna katt- och råttalek som nu pågår mellan de länder som är involverade i Köpenhamnsmötet kommer att upphöra?
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Jag vill tacka Andreas Carlgren och kommissionsledamot Stavros Dimas både för innehållet och, i synnerhet, för tonen i deras anföranden. Det är en positiv ton, en ton som uttrycker en tro på att ett internationellt avtal verkligen kan nås, det vill säga ett avtal som omfattar internationellt bindande standarder.
Minst 60 stats- och regeringschefer kommer att åka till Köpenhamn. Låt inte deras resa vara förgäves. Låt dem vara medvetna om sitt stora ansvar. Låt dem överträffa sig själva och se bortom kortsiktiga ekonomiska intressen. Låt dem ta ett stort steg mot morgondagens ekonomi, en ekonomi som omfattar en minimal användning av råmaterial.
Konferensen i Köpenhamn kommer, som vi alla vet, bara att bli framgångsrik om Europa har en stark ledarroll. Låt de stora aktörerna sluta utöva påtryckningar på varandra. Vi har inte tid att leka ”Vem kan sitta still längst?”. Vi borde få dem att vakna till och agera, och dra dem med oss till det internationellt bindande avtal som vi alla så gärna vill ha.
Yannick Jadot
(FR) Herr talman! Tillväxtländerna anstränger sig i dag som vi vet - enligt ett antal vetenskapliga undersökningar och Yvo de Boer - minst lika mycket som Europa med hänsyn till 2020.
Vi vet också att det, inom ramen för förhandlingarna, redan råder en rätt till noggrann granskning i fråga om tillväxtekonomier, och att denna rätt utnyttjas i allt högre grad genom förteckningarna över utsläpp och genom rapporten om de åtgärder som vidtagits. World Resources Institute [institutet för världens resurser] har offentliggjort statistik som visar att Kina ligger på omkring 70 ton per capita, en siffra som växt stadigt sedan 1950, medan Förenta staterna ligger på 810 ton och EU-27 på 413 ton.
Vi ber er därför att ha det goda omdömet att först och främst använda Europaparlamentets resolution som förhandlingsmandat. Detta vore det bästa för såväl klimatet som vår räddning ur krisen i Europa.
Härnäst uppmanar jag Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) att vara tillräckligt förnuftiga och måna tillräckligt om sin trovärdighet för att dra tillbaka det ändringsförslag i vilket det står att tillväxtländer måste göra samma sak och samma åtaganden som de rika länderna. Det är inte acceptabelt. Det är inte seriöst.
Konrad Szymański
(PL) Herr talman! När det gäller Kyoto beviljades utvecklingsländerna eftergifter och undantag som ledde till förlust av en betydande del av vår konkurrenskraft. Samtidigt översteg utvecklingsländernas koldioxidutsläpp Europas 2005. Nu vill parlamentet inte bara tynga ekonomin med ännu mer drastiska klimatbestämmelser. I förslaget till resolution tyngs våra nationella budgetar med 30 miljarder euro per år för de kommande 10 åren, pengar som ska användas till att hjälpa utvecklingsländer. I Polens fall skulle den metod som föreslagits för att räkna ut landets bidrag till och med innebära en kostnad på 40 miljarder euro under 10 år, fram till 2020. De tveksamma resultaten av Kyotoprotokollet, utvecklingsländernas fördelaktiga position och de stigande kostnaderna för denna politik gör att vi motsätter oss denna resolution. Vi har inte bara ansvar för klimatet, utan också för våra medborgares välstånd.
Sabine Wils
(DE) Herr talman! Följderna av klimatförändringarna är påtagliga i många delar av världen. Enligt de senaste beräkningarna förväntas en global temperaturökning på upp till 4 °C till 2060 och upp till 10 °C i Arktis. Det är huvudsakligen Europas utsläpp av sot som är orsaken till att isen i Arktis smälter betydligt snabbare - de förs dit med vinden. EU:s rika industriländer är nu skyldiga att stödja de fattigare länderna ekonomiskt, så att omedelbara åtgärder kan vidtas för att motverka följderna av klimatförändringarna. Det kommer att krävas 100 miljarder US-dollar per år under perioden 2010-2050. Man kan inte säga att 30 miljarder US-dollar av den summan är för mycket att bidra med för Europeiska unionen.
Överföringen av teknik får inte heller bindas till patent, för då kommer en del av pengarna helt enkelt att gå direkt tillbaka till företagen i industriländerna. EU har en skyldighet att ta täten vid klimatkonferensen i Köpenhamn.
Paul Nuttall
(EN) Herr talman! Jag hörde precis en kollega från den socialdemokratiska gruppen där borta tala om Grönland och om att isen smälter i Grönland.
Den fråga som jag skulle vilja ställa i detta sammanhang är följande: varför bär Grönland namnet Grönland? Anledningen kan kanske vara att Grönland en gång, när det var varmare i världen, var grönt?
Det verkar som om britterna har kommit att tänka på detta, för i en opinionsundersökning som gjordes i The Times nyligen framgår det tydligt att britterna inte längre tror på den globala uppvärmning som påstås ha orsakats av människor.
Britterna är mycket skarpsinniga, och de är medvetna om att politikerna har stulit miljövännernas dagordning. Den används på ett cyniskt sätt för att höja skatter och utöva kontroll, och nu använder Europeiska unionen den för att rättfärdiga sin egen existens.
I veckan fick vi också bevittna spektaklet med att ett av de ledande centrumen för klimatforskning i Storbritannien, som fungerar som rådgivare för regeringen, ertappades med att ändra uppgifter och kväva debatten. Det är verkligen skamligt.
Jag ser fram emot konferensen i Köpenhamn, där den politiska klassen kommer att sitta runt bordet och generat undvika att säga något om den stora elefanten i rummet, som utgörs av att planetens temperatur i själva verket inte har ökat under de senaste 10 åren.
Pilar del Castillo Vera
(ES) Herr talman! Först och främst vill jag ge ett erkännande för de ansträngningar som gjorts, och också till den entusiasm i fråga om att bekämpa klimatförändringarna som har visats under så lång tid av både kommissionen och rådet och, naturligtvis, parlamentet, genom hela detta program.
Jag vill påpeka att det finns en rad självklarheter med hjälp av vilka vi bör kartlägga vår plan. Den första är denna: alla måste vara delaktiga, i synnerhet alla de länder som släpper ut mest föroreningar. Den andra saken som är så gott som självklar är följande: om man ser till all den information som vi har tillgång till verkar det bli mycket svårt att nå ett avtal i Köpenhamn som är rättsligt bindande på samma sätt som avtalen om procentandelen utsläpp, förstås, är bindande.
Vi borde emellertid inte ge upp inför detta faktum, för pessimism är en följd av att inte kunna inse faktum. Optimism baseras däremot på förmågan att inse faktum.
Vad är det vi huvudsakligen bör göra i Köpenhamn? Vi får naturligtvis inte glömma att det finns en möjlighet att nå ett allmänt avtal. Men eftersom vi är medvetna om situationen och de möjligheter som finns anser jag att vi bör koncentrera oss på tungt vägande sektorsavtal med genomförbara mål. Det jag har i åtanke är ett avtal om skogsskövling, ett avtal om stöd till tillväxtländer och utvecklingsländer, men framför allt ett avtal om tekniköverföring. Jag anser också att det vore en oerhört bra idé med avtal om främjande av program, så att de industrisektorer som förbrukar mest energi i världen kan nå avtal om utsläpp, vilket land de än befinner sig i. Det skulle också göra våra ekonomier mer konkurrenskraftiga.
Avslutningsvis vill jag betona att optimism baseras på realism och att grunden för effektivitet är att fastställa genomförbara mål. Detta bör alltid vara vår vägledning.
Linda McAvan
(EN) Herr talman! Parlamentet har återigen fått lyssna till två anföranden av BNP och UKIP, och de båda partierna är återigen enade i sin tro på konspirationsteorier, vilket visar att det finns väldigt få skillnader mellan dem.
Men jag vill först och främst gratulera ministern till en fortsatt framåtanda när det gäller Köpenhamn, och till att han håller fast vid idén om ett rättsligt bindande avtal.
I morse rapporterade BBC att Vita huset säger att man kommer att komma till Köpenhamn med mål för att minska de amerikanska utsläppen. De av oss som har träffat de amerikanska parlamentsledamöterna vet att det är en stor förändring på gång och att det följaktligen finns stora utsikter för lagstiftning i Förenta staterna, så jag anser att det fortfarande finns ett verkligt hopp för ett avtal i Köpenhamn.
Men Köpenhamn kommer bara att vara början, för när vi återvänder därifrån så kommer vi i EU att vara tvungna att fortsätta arbetet med att minska utsläppen. Vi måste fortsätta att investera i energieffektivitet, i förnybara energikällor och i teknik med låga koldioxidutsläpp. Det gläder mig verkligen att vi från Europeiska unionens sida i förra veckan enades om att investera i teknik som avskiljning och lagring av koldioxid, och att en av fabrikerna kommer att placeras i min valkrets i Hatfield, Yorkshire.
Jag vill tacka er, kommissionsledamot Dimas. Jag vet inte om detta kommer att vara den sista möjligheten i sessionssalen att tacka er för det arbete ni gjort som kommissionsledamot under de senaste åren, men kommissionen har verkligen gjort ett bra jobb med att placera Europa i täten, och parlamentet måste visa uppskattning för ert arbete.
Vi ses i Köpenhamn. Vi kanske får se er här i januari, men jag ville bara föra detta till protokollet.
Slutligen hoppas jag att parlamentet kommer att rösta för en bra resolution om klimatförändringarna, och jag hoppas att vi kommer att förkasta de ändringsförslag som har lagts fram av parlamentsledamöterna på andra sidan, som verkar vilja försvaga våra åtaganden. De vill sänka våra mål och neutralisera mer av våra utsläpp. Om vi menar allvar i fråga om klimatförändringarna, om vi vill nå ett bra avtal, så måste dessa ändringsförslag röstas ned.
Fiona Hall
(EN) Herr talman! Jag välkomnar den positiva och beslutsamma ståndpunkt som intas av det svenska ordförandeskapet, och i synnerhet minister Andreas Carlgrens beslutsamhet när det gäller att avtalet i Köpenhamn bör vara möjligt att uppgradera och bör kunna omfatta övervakningsmekanismer, så att det kan korrigeras mot bakgrund av ny vetenskaplig forskning.
EU:s klimatpaket, som genomfördes i december 2008, var betydelsefullt när det gäller att visa på hur seriös unionen är i fråga om sitt åtagande beträffande klimatförändringarna, och det man har enats om de senaste månaderna inom ramen för det svenska ordförandeskapet har också varit betydelsefullt - i synnerhet omarbetningen av direktivet om byggnaders energiprestanda, som kommer att minska koldioxidavtrycket av både nya och renoverade byggnader kraftigt.
Det finns dock ett påtagligt hål i EU:s planer, och det rör investering. Det är ett alarmerande faktum att USA, trots att man inte infört någon lagstiftning, har lagt över 100 miljarder US-dollar på ren energi och att Kina har utlovat 200 miljarder US-dollar i sin ekonomiska stimulansplan, medan EU bara har utfäst drygt 50 miljarder US-dollar. Det bör vi ha i åtanke, så att vi inte är alltför självbelåtna inför Köpenhamn.
Claude Turmes
(DE) Fru talman! Jag har en särskild fråga till kommissionsledamot Stavros Dimas. Om jag har fått korrekt information så ligger det till som följer. Om vi i Europeiska unionen genomför de mål som vi har satt upp för oss själva - 20 procent förnybara energikällor till 2020 och en 20-procentig ökning av energieffektiviteten till 2020 - så visar EU:s energimodell att enbart detta kommer att leda till en minskning av koldioxidutsläppen på 18-21 procent, baserat på en fortsatt användning av kol- och gaseldade kraftverk.
Med tanke på detta förstår jag inte varför vi lägger så mycket tid på att diskutera hur vi ska uppnå ett mål på 30 procent eftersom vi, genom att vidta åtgärder för effektivitet, använda förnybara energikällor och genomföra systemet för handel med utsläppsrätter och genom en liten reglering av koldioxidutsläppen, lätt kan uppnå 30-35 procent.
Jag skulle vara mycket tacksam om kommissionsledamot Dimas, i egenskap av ståndfast konservativ, slutligen kunde reda upp i röran med bland andra Richard Seeber och Karl-Heinz Florenz, som återigen bugar sig för de gamla industrierna.
Ryszard Czarnecki
(PL) Fru talman! Jag vill uppmana till en känsla för proportioner. Trots det vi har hört här är dessa förhandlingar inte de viktigaste i människans historia, och människans framtid hänger i själva verket inte på dessa förhandlingar, som vissa av våra kolleger i parlamentet hävdar. Besluten om specifika gränser i klimatpaketet fattades inte på något exakt och detaljerat sätt.
Jag kan bara beklaga att det faktiskt redan har fastställts att resultaten av detta paket, de ekonomiska resultaten, i själva verket i princip kommer att beröra de fattiga länderna, de nya medlemsstaterna i EU. Beslutet att göra finansiering i denna fråga beroende, inte av inkomst per invånare, utan av gränsen för föroreningar, är ett beslut som slår mot de nya EU-medlemsstaternas ekonomier, däribland mitt land, Polen.
João Ferreira
(PT) Fru talman, mina damer och herrar! Ett konsekvent tillvägagångssätt när det gäller problemet med klimatförändringar, som går bortom att bara fastställa mål för utsläppsminskning, kräver en realistisk förklaring av de medel som de ska uppnås med.
Vi är av den uppfattningen att det är talande och avslöjande att majoriteten av ledamöterna av utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet har motsatt sig ett inbegripande av ändringsförslag i förslaget till resolution om Köpenhamn där man förespråkar - och jag citerar - en diversifiering av de instrument som används för att uppnå mål för utsläppsminskning, ett undvikande av ett beroende av marknadsbaserade instrument, och ett behov av att genomföra en utvärdering av effektiviteten hos dessa marknadsbaserade instrument och deras sociala och miljömässiga följder.
Den vikt som Europeiska unionen fäster vid marknadslösningar visar på ett grundläggande politiskt och ideologiskt val. Syftet med detta är att utarbeta ett system för att skapa miljarder, ekonomiska fantasitillgångar till en ordning inom vilken man inte verkar ha lärt sig något av den kris som man är invecklad i för närvarande.
Förtroendet för värdet av reglering av marknaden har helt rubbats i och med erfarenheten av genomförandet av Europeiska unionens system för utsläppshandel, som tydligt visat på instrumentens ineffektivitet och förvanskning.
Timo Soini
(FI) Fru talman! Vi borde skydda arbetstagarna, småföretagarna och industrin. Miljöåtgärder är bara möjliga i en ekonomi med god hälsa. Vi kan bara investera i miljö om ekonomin är vid god hälsa.
Saker och ting kommer att gå snett med de nuvarande procentmålen. Den befintliga handeln med procent är, även om jag säger detta i egenskap av katolik, den moderna motsvarigheten till försäljning av avlatsbrev, och det är inte bra. Vi måste införa ett system för specifika utsläpp, som det i fråga om bilar, som gör det möjligt att göra mätningar av vad som har skett och dra de rätta slutsatserna.
Varför försvarar inte vänstern arbetarna, inte bara i Finland utan i Europa i alllmänhet? Stödet för vänstern smälter bort snabbare än isbergen. Det finns andra alternativ: vi kan införa tullar på produkter som överstiger de specifika utsläppen. Om vi upprättar ett system inom vilket miljödumpning med ursprung i utvecklingsländer och mindre industrialiserade länder inte är möjlig så kan vi skydda jobben och förstklassiga produkter, och det kommer vi att kunna fortsätta att göra även i framtiden.
Romana Jordan Cizelj
(SL) Jag är optimist, och jag håller med den svenska ministern Andreas Carlgren, som sade att vi måste lyckas. Jag vill tillägga att vi, för att lyckas, också måste agera seriöst och sträva vidare med våra mål på ett tydligt och öppet sätt.
Det första jag vill påpeka är att en nedskärning av utsläppen av växthusgaser både är ett europeiskt och ett globalt mål. Vi bör inte ta rätten att fälla utslag om teknik, att erbjuda stöd till vissa sorter och att fördöma andra för given. När det gäller teknik måste vi vara opartiska. Vi måste öppna dörrarna på vid gavel för användning av teknik som innehåller mindre kol och för utveckling av ny teknik.
Vi får inte låta ansträngningarna för att bekämpa klimatförändringarna skapa rivalitet mellan olika sorters teknik som innehåller mindre kol. Om vi vill bli framgångsrika måste vi allvarligt överväga att använda all teknik som finns tillgänglig.
För det andra måste vi som företräder Europeiska unionen sända ett tydligt budskap på klimatkonventionens partskonferens: att tredjeländer måste få mer pengar för att kunna uppfylla sina åtaganden och att en hållbar utveckling kräver paketlösningar. Men hur ska vi förklara för skattebetalarna att vi har åtagit oss att finansiera en hållbar utveckling för tredjeländer utan att kräva några åtaganden av dem över huvud taget som garanterar att de använder dessa medel för det avsedda syftet? Det behövs åtaganden, och det behövs övervakning.
Under en av våra debatter i november uppmärksammade jag, för det tredje, parlamentet på att vi måste sända ett budskap till president Barack Obama om att vi vill att han ska närvara vid klimatkonventionens partskonferens. I morse fick jag höra nyheten att Obama har bekräftat att han kommer att närvara i Köpenhamn och att han kommer att kämpa för att det ska antas bindande mål för utsläpp av växthusgaser. Enligt min uppfattning verkar detta vara ett bevis på att vårt beslut att fortsätta de politiska påtryckningarna var det rätta.
Sammanfattningsvis vill jag sända ett tydligt budskap. Vi måste agera, och vi måste agera omedelbart. Vi vill ha ett rättsligt bindande avtal, och vi vill att andra länder ska agera på ett ansvarsfullt sätt.
Saïd El Khadraoui
(NL) Jag skulle vilja diskutera transportaspekten. Jag anser att transporten, tillsammans med energifrågan, i själva verket är den tuffaste utmaningen i samband med klimatförändringarna.
Den är tuff för att den kräver en omprövning av den logistiska organisationen av vårt handelssystem och av det sätt som vi förflyttar oss och reser på. Vi måste naturligtvis vidta en kombination av åtgärder om vi ska kunna uppnå målen. Dessa inbegriper att investera i forskning och utveckling, införa strängare tekniska normer, fastställa och sprida de bästa standarderna, genomföra en internalisering av externa kostnader för att främja effektiviteten i systemet och upprätta lika villkor för de olika transportsätten och dessutom, naturligtvis, att sätta upp genomförbara, ambitiösa mål på global nivå. Detta är särskilt viktigt när det gäller luftfartssektorn och sjötransporten, där det måste göras stora framsteg på området för hållbarhet.
I detta avseende måste jag säga att det i fråga om de mål som rådet har utformat - en minskning på 10 procent till 2020 för luftfarten och en minskning på 20 procent för sjötransporten - faktiskt saknas ambition. Enligt min uppfattning kan vi gå längre i detta avseende.
Å andra sidan noterar jag att det i resolutionen hänvisas till frågorna om utauktionering av hälften av utsläppsrätterna. Detta är oförenligt med vad vi själva föreslog för två år sedan, då vi hade 15 procent, och därför anser jag att vi borde fokusera på ett ambitiöst avtal. Låt oss sikta på det.
Frédérique Ries
(FR) Fru talman! Vi förstår helt och fullt situationen. Det är min uppfattning att tonen har angetts, och minister Andreas Carlgren har till och med kritiserat den rådande pessimismen. Nedräkningen för att rädda toppmötet i Köpenhamn och för att se till att planetens mest förorenande länder undertecknar ett ambitiöst avtal och gör ett åtagande för framtida generationer har verkligen börjat.
Ett avtal är bra. Att nå framgång är naturligtvis ännu bättre. Vi vet att en sådan framgång hänger på industriländernas stöd - framför allt Kinas och Förenta staternas stöd - för det som kommer att bli det framtida Köpenhamnsprotokollet, och på ett lika nödvändigt stöd från utvecklingsländerna. I detta avseende har utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet i Europaparlamentet gjort sitt jobb genom att föreslå ett direkt årligt stöd på 30 miljarder euro fram till 2020 för att hjälpa dessa länder i övergången till en ekonomi som utnyttjar mindre kol.
Detta föranleder mig att nämna det som jag anser vara en svag punkt i vår resolution, nämligen bristen på beaktande av följderna av klimatförändringarna för människors hälsa. Om man lyssnar till WHO:s vädjanden och varningar inser man att de har avgörande följder.
Därför uppmanar jag er alla att stödja de två ändringsförslag i detta ämne som jag har lagt fram till resolutionen.
Caroline Lucas
(EN) Fru talman! Det har gjorts en ny film om klimatförändringar som heter The Age of Stupid. Den utspelas 2055 och fokuserar på en ensam överlevande efter en klimatkatastrof. Det är några ord i den filmen som jag inte kan glömma, när skådespelaren ser tillbaka på 2009 - ser tillbaka på detta årtal - och säger: ”Varför gjorde de ingenting medan de fortfarande kunde, när de visste vad de visste?”
Varför har vi, med andra ord, misslyckats med att uppväcka tillräcklig politisk vilja? Delvis för att vi inte talar tillräckligt om fördelarna med att övergå till en värld bortom koldioxid - miljontals arbetstillfällen inom grön energi, bättre isolerade bostäder, en bättre kollektivtrafik. Det är detta budskap som EU måste kämpa för.
Det är emellertid så att även det mest ambitiösa mål som EU föreslår för närvarande - en minskning med 30 procent till 2020 - bara ger oss en 50-procentig chans att undvika den värsta graden av klimatförändringar. Om man fick veta att det förelåg en 50-procentig risk för att det flygplan som man just skulle stiga ombord på skulle störta så skulle man förmodligen inte stiga ombord. Ändå är de insatser vi spelar med i Köpenhamn mycket högre än så. Mitt budskap till er är därför följande: var ambitiösare. Låt inte eftermälet för Köpenhamn bli att detta var ”Age of stupid”, dvs. den enfaldiga tidsåldern.
Paweł Robert Kowal
(PL) Fru talman! Nu får vi återigen ständigt höra det magiska ordet ”framgång” i samband med en fråga som är mycket viktig för Europeiska unionen. Ordförandeskapet vill nå framgång, och det är dess önskan över allt annat. Samtidigt är pressen i Europa full av information om att toppmötet i Köpenhamn inte kommer att bli någon framgång. Låt oss reflektera över varför det inte kommer att bli någon framgång. Anledningen är att regeringarna har en känsla av att om allt framställs tydligt och om EU-medlemsstaternas medborgare skulle känna till konsekvenserna, om de skulle känna till skälen till att vi vill fatta sådana viktiga beslut, ovissheten i fråga om dessa skäl och ovissheten i fråga om följderna av våra åtgärder, så skulle de motsätta sig allt detta.
Jag vill bara säga en sak, och det är den viktigaste saken - Europeiska unionen har ett ansvar, EU:s medlemsstater har ett ansvar för vad som händer i världen, men de har först och främst ett ansvar för sina egna nationer, stater och medborgare, de människor som sätter sina förhoppningar till det vi gör, de människor som också hoppas att saker och ting ska utvecklas på ett positivt sätt för dem i framtiden. Detta måste vi ta hänsyn till. När vi vill ta ansvar för globala frågor, och jag ska inte gå in på detaljer här, så måste detta ansvar påverka alla i lika hög grad, delvis genom inskränkningar, delvis genom miljöskydd, och delvis genom andra saker - det är vad som krävs i nuläget.
David Campbell Bannerman
(EN) Fru talman! I min valkrets i England framkom det i veckan att vetenskapsmän från universitetet i East Anglia enligt uppgift ska ha manipulerat uppgifter för att försöka bevisa att det pågår en global uppvärmning som har orsakats av människan.
Vilket avslöjande! Nu står det klart att enigheten inom vetenskapen om förekomsten av en global uppvärmning som orsakats av människan snabbt håller på att urholkas: 30 000 skeptiska forskare i Manhattandeklarationen, 600 forskare i en rapport från den amerikanska senaten, till och med tyska forskare som har skrivit till förbundskansler Angela Merkel.
Samtidigt uppmanas vi av författaren till den centrala FN-rapporten om denna fråga, Sir Nicholas Stern, att bli vegetarianer för att kor ska sluta fisa. Det kanske inte bara är vissa kor som har blivit galna.
Jag tillhör utskottet för internationell handel. Jag känner mig mycket orolig inför de WTO-förhandlingar som inleds denna vecka. Jag oroar mig över en tendens som går mot ”gröna tillägg” som rättfärdigas utifrån så falska påståenden. Dessa nya tillägg utgör bara hinder för handeln, de slår tillbaka på de fattiga och går inte att rättfärdiga över huvud taget. Detta är bara miljöimperialism.
Herbert Reul
(DE) Fru talman, mina damer och herrar! I samband med klimatdebatterna har vi fått ta del av en rad åsikter här i parlamentet om klimatförändringarnas orsaker och följder. Jag vill inte gå vidare med detta, men ett antal kolleger i parlamentet som har hänvisat till detta har rätt: det hörs alltfler nya röster bland forskarna, och jag vill att vi ska diskutera dessa på ett ärligt sätt.
Min andra punkt handlar om att parlamentet har intagit en tydlig ståndpunkt när det gäller toppmötet i Köpenhamn. Det föreligger ett tydligt ansvar i fråga om vad som ska uppnås. Alla här i parlamentet har också ansvar för att se till välbefinnandet för folket i Europeiska unionen, och för att göra detta i alla avseenden. I dessa debatter måste vi se till att vi inte betraktar ett projekt som det enda politiska projektet av betydelse för oss. Därför önskar jag ibland att vi, i våra mål för Köpenhamn, kunde vara noga med att avhålla oss från att hänge oss åt besvärjelser eller åt en siffrornas kapplöpning - som en annan ledamot sade - och i stället se på vad vi konkret och effektivt kan uppnå. Vad kan vi uppnå genom att vara listiga? Vilka blir följderna, bland annat för den europeiska industrin? Detta måste också tas med i beräkningen. Det är inte det enda kriteriet, men det måste vara ett kriterium, och av den anledningen skulle jag vilja att vi försökte nå överenskommelser som är så konkreta som möjligt. Det kräver också ärlighet, och att de andra industrialiserade nationerna är delaktiga, så att detta inte bara blir ett europeiskt projekt.
En annan ledamot påpekade också att vårt bidrag är 10 procent. Resten av världen, tillväxtekonomierna och utvecklingsländerna, måste göra sitt. Om vi inte lyckas utverka några exakta villkor i detta avseende i Köpenhamn så ser jag hellre att vi når politisk enighet och förelägger uppdrag, så att vi kan nå specifika avtal under de kommande månaderna. Vi bör inte ta vår tillflykt till vilken formell kompromiss som helst som vi kan krångla oss fram till i Köpenhamn, och lura oss att tro att det skulle vara ett resultat som automatiskt skulle leda till nedskärningar på 30 procent. Det som krävs är realism och förhandling om närmare detaljer - då kommer vi förmodligen att göra framsteg.
Teresa Riera Madurell
(ES) Fru talman! För att kunna bekämpa klimatförändringarna krävs också en radikal förändring av energiproduktionen och -konsumtionen. Vi behöver en ny modell i vilken följande tre behov balanseras: säkerhet, hållbarhet och konkurrenskraft. Med detta mål i åtanke arbetar vi på ett gemensamt svar.
År 2007 var ett avgörande år, eftersom vi satte upp exakta mål då. Vi fattade beslutet att förhindra en temperaturökning utan återvändo, men beslutet fattades med vetskapen att en underlåtenhet att agera skulle leda till andra kostnader för den globala ekonomin, medan en investering i effektivitet och förnybara energikällor skulle kunna vara lönande.
För att övertyga medborgarna och marknaden om vår starka önskan att uppnå dessa mål behövdes en sund, stabil rättslig ram för rättssäkerhet i fråga om investering, vilket är skälet till de sex lagstiftningsinitiativen i det gröna paketet.
Utskottet för industrifrågor, forskning och energi har bidragit på ett betydelsefullt sätt. Jag vill belysa överenskommelsen om direktivet om förnybara energikällor och de överenskommelser som nyligen nåddes beträffande två mycket viktiga direktiv: direktivet om byggnaders energiprestanda och direktivet om energimärkning. Dessa åtgärder kommer att inbegripa förändringar, men de stimulerar också på ett genuint och avgörande sätt till ekonomisk tillväxt genom skapande av arbetstillfällen. De utgör besparingar på 50 miljarder euro på olje- och gasimport, en miljon fler arbetstillfällen inom sektorn för förnybar energi och samma siffra i fråga om energieffektivitet till 2020.
Nu finns det över tre miljoner arbetstillfällen inom eko-industrin, och miljöteknik utgör en allt större del av en sektor med en omsättning på mer än 200 miljarder euro per år.
Vi har gjort mycket i Europa. Det är inte tillräckligt. Det behövs globala åtgärder. Därför vill socialdemokraterna i utskottet för industrifrågor, forskning och energi att de internationella förhandlingarna ska återgå till att handla om förståelse, så att ett verkligt globalt avtal kan upprättas i Köpenhamn.
(Talmannen avbröt talaren.)
Holger Krahmer
(DE) Fru talman! När det gäller den europeiska klimatpolitiken borde vi överge fantasierna och ta till oss den internationella verkligheten.
För det första var Kyoto ett misslyckande. Det var mycket symboliskt, men ledde inte till några utsläppsminskningar. För det andra står det nu klart, strax före konferensen i Köpenhamn, att betydelsefulla stater runtom i världen inte är beredda att godkänna bindande mål för minskning av utsläpp. För det tredje måste politikerna uppmärksamma den debatt som växer fram inom vetenskapen. Samma forskare som skrev under slutsatserna från FN:s mellanstatliga klimatpanel (IPCC) för två år sedan talar i dag om en naturlig påverkan på klimatet - något som IPCC kategoriskt uteslöt för två år sedan.
Vi bör veta hur säkra vi kan vara på vad det är som inverkar på klimatförändringar innan vi fattar politiska beslut. Jag kräver därför att vi byter strategi. För det första måste vi anpassa oss till oundvikliga klimatförändringar, samtidigt som vi går längre än alla de ideologiska diskussionerna om koldioxid och söker internationella allierade för att påskynda forskningen om nya energikällor och ren teknik.
Michail Tremopoulos
(EL) Fru talman! Vi befinner oss vid en avgörande vändpunkt för planeten. Forskarsamhället uppmanar Europeiska unionen och medlemsstaterna, via IPCC, att göra ett åtagande på en 40-procentig minskning av utsläpp av växthusgaser till 2020 jämfört med 1990. Europeiska unionens nuvarande åtaganden uppgår endast till 50 procent av vad IPCC anger som krav på absolut minsta åtagande i sina rapporter.
IPCC är för klimatförändringarna vad Internationella valutafonden är för ekonomin. Min fråga lyder: skulle kommissionen i något sammanhang kunna avvika med 50 procent från mål som rekommenderats som absolut minimum av Internationella valutafonden? Europeiska unionen insisterar dessutom på att öka målen för minskning av utsläpp till 30 procent 2020, förutsatt att andra industriländer gör jämförbara åtaganden om utsläppsminskning. Med tanke på den situation som råder vill jag veta vilka och vilken typ av åtaganden som krävs, samt omfattningen av dessa och exakt vilka länder som ska göra dem för att aktivera ovanstående erbjudande, exakt vilken del av klimatpolitiken som ska justeras för en sådan eventualitet och exakt vilka förberedelser som har gjorts inför detta.
Bogusław Sonik
(PL) Debatter, diskussioner och förhandlingar om ett internationellt klimatavtal i Köpenhamn har pågått i månader utan avbrott. I myllret av information, där vissa länder bjuder över varandra och tävlar om att deklarera allt ambitiösare mål, andra meddelar storslagna förväntningar och andra intar en helt passiv hållning, är det lätt att glömma bort det huvudsakliga syftet med vad som faktiskt är en historisk överenskommelse.
Vi talar faktiskt om att bekämpa klimatförändringen - en förändring som skulle kunna leda till en verklig ekologisk katastrof. Vi talar om vår jords gemensamma framtid - allas vår framtid. Därför är det också så viktigt med utbildningsinsatser. Mitt intryck är att EU-medborgarnas åsikter skiljer sig allt mer från den politiska elitens. Här finns det en risk att förslag som läggs fram vid Köpenhamnsforumet bara behandlas som ett slags Guds försyn eller ett påhitt av den politiska eliten.
Vi behöver arbeta med att utbilda medborgarna, och kommissionen bör ansvara för detta. Bekämpningen av klimatförändringen får inte behandlas som en nyck från välbärgade länder som vill tvinga sina åsikter på andra. I den här frågan anser jag att kommissionen och representationerna måste ha en permanent informations- och utbildningspolitik.
Vi behöver även en kraftfull politik för att främja utvecklingen av effektivare teknik för att fånga in den koldioxid som produceras när kol används som energikälla. Denna teknik bör få samma politiska status som andra förnybara energikällor. Detta bör vara en prioritering i arbetet inom Europeiska institutet för innovation och teknik som vi nyligen inrättat i Budapest.
Till sist bör kostnaderna för att inrätta en särskild fond för att stödja kampen mot klimatförändringen fördelas jämnt mellan medlemsstaterna, beroende på välstånd.
Edite Estrela
(PT) Fru talman! Det återstår bara ett par dagar till Köpenhamnskonferensen, och det tycks vara svårare än någonsin att få till stånd ett juridiskt bindande avtal. Vi kommer att få vad någon redan har kallat ett avtal med två vägar, men det innebär inte att vi har råd att vara nöjda. EU måste fortsätta att leda förhandlingarna och utöva påtryckningar på övriga parter.
Köpenhamnskonferensen bör resultera i mer än bara en avsiktsförklaring. Den bör åtminstone resultera i bindande politiska åtaganden och en tidsplan som gör det möjligt att i Bonn i juni 2010 anta ett avtal för tiden efter Kyotoprotokollet. Förenta staterna, Japan, Brik-länderna och många andra måste göra åtaganden som är jämförbara med EU:s, eftersom EU inte har en chans att på egen hand uppnå målet att begränsa temperaturökningen till 2 °C.
Finansieringen av utvecklingsländernas anpassning får inte äventyra millennieutvecklingsmålen, särskilt inte i de afrikanska länderna som drabbas hårdast av klimatförändringen.
Köpenhamnskonferensen bör även hjälpa till att förändra den globala energiparadigmen genom att stödja förnybar energi och energihushållning. Det här är rätt väg för framtiden, inte bara för att bekämpa klimatförändringen, utan även för att skapa arbetstillfällen.
Vladko Todorov Panayotov
(BG) För två år sedan tog Europa initiativ till att leda kampen mot klimatförändringen. Det finns en rättslig ram på EU-nivå, och vi måste främja initiativen för att utveckla en lämplig teknisk plattform som kommer att underlätta omvandlingen till en ekonomi med låga koldioxidutsläpp. Europas ledare har höga ambitioner inför förhandlingarna i Köpenhamn. Även om förutsättningarna för ett slutgiltigt avtal fortfarande saknas är det viktigt att vi har lagt grunden för en global konsensus om ett lyckat avtal. Efter att ha deltagit i den parlamentariska delegation som reste till Washington i samband med förhandlingarna inför Köpenhamnskonferensen upptäckte jag att vi måste diskutera hur effektiva de planerade åtgärderna för att bekämpa klimatförändringen är. Vi kommer att få till stånd en global strategi så fort alla som deltar i förhandlingarna är övertygade om att åtgärderna för att bekämpa klimatförändringen kommer att få en gynnsam ekonomisk effekt och att deras ekonomier inte kommer att drabbas negativt.
Françoise Grossetête
(FR) Fru talman! Alla hoppas och ber idag om ett ambitiöst avtal i Köpenhamn. Det måste dock sägas att ambitionerna inför Köpenhamnstoppmötet faktiskt har urvattnats under de senaste veckorna, framförallt på grund av Förenta staternas och Kinas reservationer.
För att förhindra att jordens temperatur stiger mer än två grader vid århundradets slut måste alla länder verkligen vara beredda att göra samma åtaganden, samma bindande åtaganden. Vi ser dock lite av en siffertävling, en finanstävling, i våra debatter. Jag vill att EU inte ska vara naivt, utan realistiskt och bestämt förhandla med de parter som inte har gjort tillräckliga ansträngningar för att minska sina utsläpp.
Det vore oacceptabelt om de mest ambitiösa ländernas insatser äventyrades av att vissa länder helt enkelt inte gör något eller inte gör tillräckligt för att begränsa sina koldioxidläckage.
EU får inte vara naivt i fråga om Kina och Indien. Brasilien och Korea har visserligen redan beslutat att göra åtaganden, men även om EU vill föregå med gott exempel kan vi inte göra det till vilket pris som helst, särskilt inte till priset av avindustrialisering.
Vi måste se förhandlingarna som en möjlighet att främja utvecklingen av ny teknik och se till att det görs tillräckliga investeringar i forskning och utveckling. Det finns faktiskt en risk att europeisk kunskap försvinner för alltid till länder som gynnas av tekniköverföringen. Därför är det viktigt att vi i Köpenhamn skapar förutsättningar för ett långvarigt utbyte mellan länder baserat på ömsesidiga intressen, samtidigt som vi skyddar europeiska företags investeringar i forskning och utveckling.
Framgång når vi genom att främja spridningen av teknik i utvecklingsländer i utbyte mot att de erkänner immateriella rättigheter och öppnar sina marknader för denna teknik.
Vi har när allt kommer omkring en fantastisk möjlighet i Europa att samtidigt som vi bekämpar klimatförändringen lansera ett riktigt tekniskt program för att främja innovationer och därmed skapa nya arbetstillfällen.
Gilles Pargneaux
(FR) Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot! Jag vill ta upp ett par viktiga punkter i vår resolution men också i den debatt som vi kommer att föra under de närmaste veckorna i Köpenhamn.
För det första har vi den första punkten: att bekämpa temperaturökningen. Tidigare hörde jag några av mina kolleger förringa den globala uppvärmningens omfattning. Man bör dock komma ihåg att många hundratals miljoner människor i världen kommer att bli vad man skulle kunna kalla klimatförändringens offer till följd av denna temperaturökning. Vi måste bromsa denna temperaturökning i Köpenhamn.
För det andra måste vi få till stånd ett bindande avtal om att minska utsläppen av växthusgaser med 30 procent till 2020 och med 80 procent till 2050.
Vi måste även se till att vi får någon form av klarhet i fråga om finansiering. Vi föreslår i vår resolution att de fattigaste länderna ska beviljas 300 miljarder euro under de närmaste 20 åren. Vi måste gå längre än så. 500 miljarder euro är en annan siffra som har nämnts och även här måste vi, Europeiska unionen, föregå med gott exempel.
Vi måste också införa en allmän koldioxidskatt med möjlighet till en skatt på finansiella transaktioner. Avslutningsvis är jag mycket förvånad över den dubbelmoral som mina kolleger i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) uppvisat angående det som jag har hört sägas i mitt land, Frankrike, av republikens president, och återigen i morse, av minister Jean-Louis Borloo.
Werner Kuhn
(DE) Fru talman, mina damer och herrar! När det gäller alla ädla mål för Köpenhamnskonferensen får vi naturligtvis inte glömma bort att när det gäller klimatskyddet så konkurrerar Europa, dess företag och verksamheter varje dag med de stora ekonomierna och handelsplatserna i Nordamerika och Sydostasien. Det här gäller såväl industriproduktion som energiproduktion, men framförallt transport.
Många transportföretag är också globala aktörer. Om de ska vara konkurrenskraftiga måste alla aktörer i branschen ha samma förutsättningar. Det betyder att klimatskyddet kostar pengar. Vi i Europa är verkligen pionjärer när det gäller att minska växthusgaserna i transportsektorn. Här vill jag bara påminna er alla om att vi i parlamentet tillsammans har kommit överens om att vi framförallt ska inkludera luftfarten men även sjötransporter i systemet för handel med utsläppsrätter.
Någon nämnde järnvägstransporter. Järnvägstransporterna har genom miljöavgiften på energiproduktion verkligen inkluderats i åtgärderna för att minska koldioxidutsläppen, medan vägtransporterna finns med i olika potentiella vägavgiftssystem. Vi måste också uppfylla EU:s tekniska krav på katalysatorer genom de skärpta EU-normerna Euro 4 och Euro 5. Om vi vill åstadkomma någonting inom sjötransport och luftfart måste vi dock på nytt trappa upp förhandlingarna med de 20 bilaga I-länderna. Det som har skett inom luftfarten med Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO) har än så länge inte gett några resultat. Vi måste arbeta vidare med detta. Det kommer att vara mycket viktigt att diskutera detta vid konferensen i Köpenhamn. Detsamma gäller sjötransporter, som naturligtvis också är mycket miljövänliga - när man ser till den specifika energiförbrukningen per ton och kilometer. Samtidigt måste vi dock nå en överenskommelse med Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) om gemensamma koncept.
Andres Perello Rodriguez
(ES) Fru talman! Jag vill gratulera ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och dess ordförande, Jo Leinen, till deras insatser för att få till stånd en resolution som den här som vi verkligen måste anta. Vi får inte nöja oss med att säga att det räcker med branschavtal, för att tala om det som skulle kunna kallas resterna av ett avtal vore att erkänna ett partiellt nederlag.
Vi måste anta den här resolutionen som har tre ädla ambitioner. Den första är ganska uppenbar: att förhindra klimatförändringen, med konkreta förslag för att minska utsläppen och åtaganden om finansiering, med målet att få till stånd ett bindande avtal, inte resterna av ett avtal. Det finns även två underliggande ambitioner: Den första är att så snart som möjligt börja arbeta för en gemensam energipolitik, precis som vi tidigare har skapat en gemensam jordbrukspolitik för att vi behövde det. Sedan har vi naturligtvis också ambitionen att få medborgarna att återfå förtroendet för politiken och politikerna, något som i viss mån brister i Europa.
Om vi lyckas vid toppmötet kommer vi därför att lyckas med de tre ambitionerna. Följaktligen uppmanar jag rådets ordförande att fortsätta vara optimistisk och trycka på och förhandla så mycket han kan för att föra de andra mot denna framgång.
Jag vet inte om ledarna av denna flerpoliga värld vill dömas av historien för att de inte lyckades nå ett bindande avtal. Jag tycker dock inte att jag, som Europaparlamentsledamot, tillsammans med alla folkets företrädare, ska dömas av historien för att vi i Köpenhamn inte lyckades förvalta den bindande skyldighet att förhindra klimatförändringen som vi har gentemot mänskligheten.
Anne Delvaux
(FR) Fru talman! För det första vill jag berömma det svenska ordförandeskapets insatser för att nå en ambitiös överenskommelse i Köpenhamn, trots de mycket kraftiga pessimistiska vindar som blåser över de stundande förhandlingarna.
Personligen tror jag inte att det är realistiskt att i det här läget säga att toppmötet i Köpenhamn kommer att misslyckas eller att det inte kommer att resultera i ett slutgiltigt avtal som alla parter kan ratificera.
Vi får inte vara för snara att ge efter för pessimismen. Jag tycker att vi i det här skedet inte får sänka vår ambitionsnivå, vare sig när det gäller målen eller tidsfristerna. Vi måste fortsätta att tro på en heltäckande, ambitiös och bindande global politisk överenskommelse, som banar väg för att vi så snart som möjligt ska kunna sluta ett juridiskt bindande avtal. Det är verkligen för tidigt att tala om tidsfristen för COP 16 i december 2010.
Vi måste nu omsätta retoriken i genuin politisk vilja. Vi måste klargöra vårt åtagande i finansiella termer och i termer av stöd till utvecklingsländerna, framförallt genom tekniköverföring. I det här läget krävs det ett gemensamt åtagande från EU.
Vidare noterar jag på papperet att framförallt Brasilien, Sydkorea, Indonesien och Norge nyligen har gett förhandlingarna en föredömlig skjuts framåt genom att kvantifiera sina ambitioner att minska sina förorenande utsläpp.
Samtidigt som man kan förstå att Förenta staterna, som precis har börjat beakta klimatfrågan, vill ha flexibilitet, måste vi dock förmå stora utsläppsländer som Förenta staterna och Kina att göra bindande och ambitiösa kvantifierade åtaganden på kort, medellång och lång sikt. Utan dessa åtaganden är vi på väg mot en klimatmässig, politisk och moralisk katastrof.
Vittorio Prodi
(IT) Fru talman, herr Carlgren, herr Dimas, mina damer och herrar! Jag vill här på förmiddagen tala om en 84-årig missionär, fader Ettore Turrini, som har tillbringat 59 år i nordvästra Amazonas. Han har alltid kämpat för att skydda urbefolkningen och dess skog från alla som försöker förstöra den på grund av kortsiktiga intressen.
Fader Ettore Turrini har under sina resor i skogen råkat ut för sju flygolyckor. Han har dock fortsatt och under sina insatser samlat in tiotusentals underskrifter som han ska överlämna till president Luiz Inácio Lula da Silva, till många ministrar och till Italiens president, Giorgio Napolitano. Han har varit outtröttlig.
Vi träffades i söndags, och jag berättade för honom att jag helt och hållet delade hans ståndpunkt men att världen kanske skulle ta sitt förnuft till fånga och komma fram till att skogarna är oumbärliga som världens lunga, för det lokala klimatet och för infångning och lagring av koldioxid.
Jag sade att vi i Köpenhamn också kommer att få fram resurser för att kompensera de länder som bevarar skogarna intakta. Jag berättade att vi håller på att inrätta övervakningsinstrument - GPS och Inspire - för att mäta hur regeringarna uppför sig och att vi 2030 kommer att ha satt stopp för avskogningen.
I Köpenhamn kommer vi att kunna göra allt detta, och jag kommer att delta i toppmötet även för fader Ettore Turrinis räkning.
Christine De Veyrac
(FR) Fru talman! Alla är vi väl medvetna om - och alla har vi nämnt - hur viktiga förhandlingarna i Köpenhamn är, men även om vi alla hoppas på en överenskommelse får vi inte acceptera en överenskommelse till vilket pris som helst.
Om villkoren för en ambitiös överenskommelse inte är uppfyllda hoppas jag verkligen att EU kan säga nej och vägra att underteckna ett urvattnat avtal. EU:s befolkningar som vi företräder här i parlamentet förväntar sig ett avtal, ett avtal som gör att vi på ett effektivt sätt kan bekämpa alla klimatstörningar som vi ser omkring oss varje dag. Européerna kommer inte att nöja sig med pr-knep, med opreciserade avsiktsförklaringar, med icke-bindande mål som kan nonchaleras så fort strålkastarljuset försvinner.
Förenta staterna måste göra åtaganden i Köpenhamn!
EU som är den enda kontinent som har minskat sina koldioxidutsläpp sedan 1990 och som också har gjort precisa, bindande och ambitiösa åtaganden för framtiden kan inte bära hela bördan på egen hand. Det är därför som andra industri- och tillväxtländer som inte vill ta sin del av ansvaret måste ta de fulla konsekvenserna av detta i form av en skatt vid våra gränser för att skydda vår industri mot konkurrens från dem som väljer att inte delta i en global överenskommelse.
Vi européer begär lite mer av våra tillverkare varje dag. Som bevis på detta vill jag nämna det klimatförändringspaket som undertecknades under det franska ordförandeskapet. Jag vill också nämna de nationella initiativ som tagits för att införa en miljöskatt, som den koldioxidskatt som Gilles Pargneaux hyllade alldeles nyss - och det gläder mig att han gjorde det.
En sektor som transportsektorn som är en av de största utsläppskällorna av koldioxid - även om vissa transportmedel, till exempel flygplan, släpper ut färre växthusgaser - bidrar mer och mer till att bekämpa klimatförändringen. Det är dock en sektor som har drabbats hårt av krisens effekter. Om sjö- och flygtransporter, som jag hoppas, tas med i förhandlingarna i Köpenhamn bör vi se till att de krav som ställs på europeiska industrier även ställs på industrierna i andra industriländer.
I Köpenhamn kommer den internationella allmänhetens ögon att vara klistrade på den styrande klassen. Till den säger vi idag: ”Gör oss inte besvikna.”
Åsa Westlund
Fru talman! Andreas Carlgren varnade för att det runt omkring oss finns många pessimister. Det är sant och jag är glad att Carlgren själv inte anslutit sig till dem. Men det har ju dessvärre den svenska statsministern, som leder rådet, och den danska statsministern, som är värd för Köpenhamnsmötet. Båda dessa konservativa ledare har av kortsiktiga partitaktiska skäl spelat ned förväntningarna inför Köpenhamn och därmed försvårat ett bra avtal. Det är pinsamt och i högsta grad oansvarigt, för det kommer inte att komma ett bättre tillfälle. Det sade också Carlgren.
Det är i Köpenhamn, som framför allt tre saker måste preciseras och bli juridiskt bindande åtaganden:
1. Hur mycket varje industrialiserat land ska begränsa sina utsläpp till 2020. Det bör enligt vetenskapen närma sig 40-procentiga minskningar, något som vi inte bara kan klara, utan som också kan leda till att vi stärker vår konkurrenskraft och får fler gröna jobb.
2. Vad utvecklingsländerna ska göra för att begränsa sina utsläpp, och då gäller det inte minst Kina och Indien.
3. Hur mycket den kortsiktiga finansieringen till utvecklingsländerna från den rika världen ska uppgå till och hur den ska se ut. Denna finansiering måste gå utöver de resurser som den rika världen redan lovat till fattigdomsbekämpning. Här är det viktigt att det svenska ordförandeskapet också är redo att ändra uppfattning och slåss för att de som drabbas hårdast av klimatförändringarna inte också ska drabbas ännu mer av hungern.
Eija-Riitta Korhola
(FI) Fru talman! Förr veckan läckte det ut en del information. Kommissionen hade, i det tysta och i samarbete med vissa medlemsstater, påbörjat ett initiativ att gå mot en 30-procentig utsläppsminskning med en gång. Argumentet är att priset på koldioxid skulle kunna hållas på en rimlig nivå - det vill säga på en nivå som skulle främja åtgärder för att minska utsläppen - om utsläppen minskades med 30 procent. De stora elproducenterna, som har bedrivit ett intensivt lobbyarbete, är nöjda med planen som skulle öka de börsnoterade energibolagens vinster och samtidigt göra den europeiska industrin sårbar för koldioxidläckage.
Jag vill dock påminna kommissionen om att EU:s utsläppsmål på 20 procent enligt direktivet om handel med utsläppsrätter endast kommer att höjas till 30 procent om andra industriländer gör jämförbara utsläppsminskningar och om de mer utvecklade utvecklingsländerna har en del skyldigheter. En politisk överenskommelse i Köpenhamn kommer ändå inte att vara tillräckligt. Ett juridiskt bindande avtal kommer emellertid inte heller att vara tillräckligt förrän alla länderna ratificerar det. Först när avtalet har ratificerats kommer EU att kunna säga om villkoret om jämförbara utsläppsminskningar har genomförts.
Att omsätta en politisk konsensus i ett bindande avtal är ingen liten bedrift, tekniskt sett. Ett juridiskt avtal om en global klimatpolitik måste vara precist formulerat och innehålla hundratals frågor med rubriker som ”Kvantitativa mål för att minska utsläppen i industriländerna före och efter 2020”, ”Specifika utsläppsmål för utvecklingsländerna före och efter 2020”, ”Finansiellt stöd från industriländerna till utvecklingsländerna”, ”Teknisk utveckling och tekniköverföring”, och ”Sänkor och redovisningsregler”. Det finns dussintals olika frågor inom alla dessa områden som länderna måste komma överens om.
Det viktigaste att komma ihåg är dock att enda chansen att garantera en total utsläppsminskning är genom en samordnad minskning. Om vi bara flyttar utsläppen från en plats till en annan kommer vi snarare att öka de totala utsläppen. Därför ställs det i en ansvarsfull miljöpolitik krav på att EU:s utsläppsminskningar ska åtföljas av motsvarande åtgärder från andra. Annars kanske Günter Verheugens olycksbådande prognos om att vi endast kommer att exportera utsläppen och importera arbetslösheten blir verklighet.
(Applåder)
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Fru talman, herr Carlgren, herr kommissionsledamot! Det är viktigt att Köpenhamnskonferensen resulterar i en bindande politisk överenskommelse. Överenskommelsen måste innehålla operativa delar som kan genomföras direkt och en tidtabell som gör det möjligt att upprätta ett juridiskt bindande avtal under 2010.
Avtalet måste omfatta alla länder som undertecknade konventionen, och det är viktigt att alla åtaganden som görs, antingen i form av utsläppsminskningar eller i form av finansiering, är tydligt angivna.
Medan industriländerna å ena sidan bör visa vägen när det gäller att minska utsläppen av växthusgaser spelar de ekonomiskt mer utvecklade utvecklingsländerna å andra sidan också en viktig roll och kan bidra i enlighet med sina skyldigheter och efter sin förmåga. Industriländer och tillväxtländer med mer utvecklade ekonomier bör göra jämförbara insatser. Först då kan vi minska snedvridningen i den internationella konkurrensen.
Det nya avtalet bör göra det möjligt att med stöd av lagstiftning upprätta nationella planer för att minska koldioxidutsläppen. Världssamfundet bör informeras om de åtaganden som görs i de nationella planerna för att på så sätt garantera en större insyn i alla processer. Dessa planer bör vara obligatoriska för alla inblandade länder med undantag för de minst utvecklade länderna. Om denna strategi verkligen ska kunna leda till en tredje industriell revolution, baserad på låga koldioxidutsläpp, måste vi dock anta ett holistiskt perspektiv som omfattar alla sektorer som släpper ut koldioxid.
Det är viktigt att vi definierar en struktur för finansieringen så att denna blir hållbar på medellång och lång sikt. Finansieringen måste komma från den privata sektorn, koldioxidmarknaden och den offentliga sektorn i industriländerna, men även från de ekonomiskt mer utvecklade utvecklingsländerna.
Pengarna måste framförallt gå till utbildning och anpassning, särskilt i de minst utvecklade länderna.
Sammanfattningsvis vill jag tacka kommissionsledamot Stavros Dimas som på ett utmärkt sätt har lett arbetet med dokumentet.
Iva Zanicchi
(IT) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Om några veckor kommer jag att ha äran att delta i parlamentets officiella delegation vid FN:s konferens om klimatförändringen i Köpenhamn.
Efter det att grunderna lagts i Rio de Janeiro 1992 och i Kyoto 1997 kommer arbetet den 7 december att påbörjas vid en ny global klimatkonferens som kan visa sig få historisk betydelse. Jag sade ”kan” eftersom Förenta staterna och Kina under de sista dagarna av toppmötet inom det ekonomiska samarbetet i Asien och Stillahavsområdet (APEC) verkade ha bestämt sig för att ändra ramarna för Köpenhamnsmötet.
Det finns dock fortfarande tid kvar före toppmötet, och det ligger i alla inblandades intresse att komma dit med specifika mål och program så att de höga förväntningarna på ytterligare framsteg för att bekämpa klimatförändringen inte grusas.
Principen om att förorenaren betalar måste gälla alla. EU har alltid haft en ledande roll, och energi- och klimatförändringspaketet under föregående mandatperiod är ett tydligt exempel på detta. Vi har redan sagt det många gånger: Förenta staterna, Kina, Indien, Ryssland och Brasilien är stora utsläppsländer och måste också ta sitt ansvar. Annars kommer vi att lägga onödiga kostnader på våra europeiska företag, och utan bidrag från dessa länder riskerar Köpenhamn framförallt att bli en försutten möjlighet.
Avslutningsvis är kampen mot klimatförändringen också en nödvändig förutsättning för att uppnå - eller jag kanske borde säga komma närmare - millennieutvecklingsmålen.
Vi måste bekämpa ökenspridningen, klimatförändringen och våldsamma naturfenomen om vi vill halvera den extrema fattigdomen, bekämpa epidemier och se till att alla har tillgång till vatten, som är ett nödvändigt krav.
Elie Hoarau
(FR) Fru talman, mina damer och herrar! Toppmötet i Köpenhamn är en historisk möjlighet att förändra jordens öde.
Vi måste fatta beslut som är ännu mer bindande än dem som fattades i Kyoto. Vi måste därför uppmana våra ledare att upprätta en internationell organisation, i stil med Världshandelsorganisationen, som kan ansvara för regleringen av klimatförändrings- och miljöfrågor, att upprätta en fond för anpassning till klimatförändringen - utöver det officiella utvecklingsstödet naturligtvis - och att införa en koldioxidskatt för båt- och flygresor, som även måste införas för finansiella transaktioner.
Vi kan tydligt se att det finns ett trängande behov av internationell reglering av miljön, i stil med den som finns när det gäller finansmarknaderna och Internet. Vi har en möjlighet att ta detta historiska steg för miljön. Låt oss göra det genom att spegla våra största mänskliga inspirationskällor, annars kommer vi att framstå som beslutsfattare som inte har en aning om hur verkligheten ser ut.
Rachida Dati
(FR) Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Med mindre än två veckor kvar till toppmötet i Köpenhamn växer oron över hur det ska gå i förhandlingarna om klimatförändringen. Vissa säger också redan att toppmötet kommer att bli ett misslyckande.
Internationella stormakter drar sig fortfarande för att uppvisa den ambitionsnivå som klimatkrisen kräver av oss. Genom att imorgon anta förslaget till resolution om EU:s strategi inför toppmötet i Köpenhamn måste vi Europaparlamentsledamöter visa att vi för det första är fast beslutna och att toppmötet måste kulminera i ett avtal - ett som naturligtvis är precist, men som framförallt är bindande.
Det får inte gå att undergräva eller ifrågasätta den bindande karaktären i det avtal som ska nås. Vi kan inte skjuta upp besluten för alltid. Då kommer det att vara för sent. Därför måste vi upprätta en internationell miljöorganisation, något som idag inte bara förefaller nödvändigt utan även brådskande, eftersom dess roll, under överinseende av FN, kommer att vara att bevaka tillämpningen av de åtaganden som görs i Köpenhamn.
Med start i Köpenhamn måste vi kunna förvänta oss mer klarhet och ett större ansvar från världens stormakter.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) EU:s medlemsstater i Centraleuropa stöder helhjärtat EU:s klimatpolitiska mål. Det enkla skälet är att utan deras bidrag skulle EU inte kunna nå sina klimatpolitiska mål. Mellan 1990 och 2005 har dessa länder faktiskt begränsat sin industriproduktion oerhört mycket. Därför känner de nya medlemsstaterna att det är mycket viktigt att de spelar en rimlig roll i det avseendet även i framtiden. De har därför tagit ett oerhört tungt ekonomiskt och socialt ansvar. I det globala avtalet om att minska utsläppen måste hänsyn tas till de nya medlemsstaternas ekonomiska situation och en bedömning av de globala behoven. Det är också väldigt viktigt att dessa medlemsstater inte förlorar verktygen för att genomföra sina gröna investeringar och utveckla förnybara energikällor.
Rareş-Lucian Niculescu
(RO) Kommissionen och medlemsstaterna har finansierat en studie som publicerades nyligen där man kritiserar EU:s klimatpolitik för att bara vara inriktad på att minska industrins utsläpp av växthusgaser och inte fästa någon vikt vid den naturliga kapaciteten att infånga koldioxid. Å andra sidan visar studien att den intensiva jordbruksmetod som EU har utvecklat bär en stor del av ansvaret för klimatförändringen.
Studien är faktiskt en kritik mot det europeiska jordbruket. Om vi vill tala om jordbruket i det här sammanhanget så anser jag att vi även bör nämna en del andra saker. Till exempel har det europeiska jordbruket bidragit till att minska utsläppen av växthusgaser med 20 procent under perioden 1990-2006. Med tanke på att det generella genomsnittet under perioden bara låg på 6 procent anser jag att det är fel av oss att anklaga jordbruket två veckor före konferensen i Köpenhamn.
Marc Tarabella
(FR) Fru talman! Jag har hört en hel del sägas om industrin i den här debatten, och jag vill inte att vi i Köpenhamn gör misstaget att glömma bort jordbruket.
Jag vill utveckla och bekräfta min kollega Rareş-Lucian Niculescus kommentarer och säga att jordbruket inte bör ses som ett hinder utan ett potentiellt verktyg för att bekämpa den globala uppvärmningen i framtiden.
Jordbruket får inte åsidosättas, inte heller ignoreras eftersom det - vilket jag förmodligen bör påminna er om - upptar större delen av Europas territorium och har stor potential i kampen mot den globala uppvärmningen. Jordbruket måste därför stå i centrum för debatten i Köpenhamn, och jag hoppas att ledamöterna i rådet och kommissionen inte glömmer det utan är våra talespersoner i Köpenhamn i december.
Catherine Greze
(FR) Fru talman, mina damer och herrar! Skyddet av urbefolkningarna spelar en viktig roll i kampen mot klimatförändringen. När det gäller miljö, fattigdom och hälsa är urbefolkningarna de första att drabbas av klimatförändringen.
Utöver avskogningen och gruvindustrin drabbas de av de falska lösningar som industriländerna föreslår. Biobränslen är inte ett rent alternativ. De skadar urbefolkningarnas mark och tvingar dem att flytta.
När vi främjar ren teknik lägger de multinationella företagen också beslag på nedärvd teknik för att sedan sälja tillbaka den till ett högt pris till samma befolkningar som uppfunnit den. Jag beklagar att FN:s förklaring om urbefolkningars rättigheter inte nämns i den resolution som presenterats idag.
Vi borde även ha nämnt biostöld och att urbefolkningarnas självständiga äganderätt är ett grundläggande verktyg för att bekämpa klimatförändringen. Jag kommer att ta upp dessa frågor när vi diskuterar framtida resolutioner. Skogsfrågan handlar inte bara om koldioxid utan även om människors liv.
Avslutningsvis vill jag tacka Rachida Dati för hennes beslutsamhet, och om jag har förstått henne rätt ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Zoltán Balczó
(HU) EU har stora moraliska skäl att vidta beslutsamma åtgärder för att få Förenta staterna och Kina att minska sina utsläpp. Detta bygger på att EU och dess 27 medlemsstater har levt upp till åtagandena i Kyotoprotokollet. De före detta socialistländerna har också gjort ett stort bidrag till detta, och därmed gjort stora uppoffringar. När deras tunga industri kraschade minskade koldioxidutsläppen kraftigt, men vi betalade ett socialt pris för detta. Det är därför rimligt att vi tar hänsyn till detta, dvs. den ekonomiska utvecklingen, när vi gör internationella åtaganden och tillhandahåller resurser. Å andra sidan måste det vara möjligt - vilket vore rimligt - att överföra oanvända kvoter till kommande perioder om de kan användas för att skydda miljön.
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska
(PL) Fru talman! Resolutionen om EU:s strategi inför konferensen om klimatförändringen i Köpenhamn är ett mycket viktigt och ambitiöst dokument, men utan en global överenskommelse kommer toppmötet att sluta i ett misslyckande. Vi vet att Förenta staterna försöker att fastställa detaljerna och den lämpligaste utsläppsnivån tillsammans med internationella förhandlare, men det finns många indikationer på att de inte kommer att lyckas komma fram till ett slutgiltigt beslut före toppmötet. Det sägs också att även om vi förhandlar fram ett utsläppsmål så kanske det inte accepteras av Förenta staternas kongress.
Det är mycket viktigt att EU spelar en ledande roll, men mitt intryck är att det bara är EU som är ambitiöst. Frågan är därför vad som skulle hända om vi kom fram till ett tröskelvärde på 30 procent och Förenta staterna inte ställde sig bakom detta. Vilka mekanismer ska vi använda för att se till att alla parter lever upp till sina åtaganden? Kommer vi inte i slutändan att stå kvar som ensam krigare som gör enorma insatser till ofantliga kostnader som inte har någon effekt på klimatförändringen eller koldioxidutsläppen?
David-Maria Sassoli
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Vi förbereder oss inför konferensen i Köpenhamn med en resolution som visar att vi är medvetna om att alla geografiska områden i världen måste delta om vi ska kunna bekämpa klimatförändringen. Det är industriländernas ansvar att tillsammans med utvecklingsländerna fastställa både vilka mål som ska uppnås och vilka resurser som ska användas för att nå dem.
På den punkten har parlamentet gjort ett gott arbete. Resolutionen innehåller specifika instrument, och det är viktigt att vi har kvantifierat insatserna. Det belopp på 30 miljarder euro som vi har föreslagit fram till 2020 kan ses som en viktig siffra, även om det är ett minimibelopp, för att stödja utvecklingsländernas initiativ. Igår begärde FN:s förhandlare, Yvo De Boer, 10 miljarder US-dollar fram till 2012.
När Förenta staterna och Kina har gjort sina val är det Europas uppgift att göra nya åtaganden och leda kampen mot klimatförändringen.
Seán Kelly
(GA) Fru talman! Vi hade en mycket bra debatt på förmiddagen, och det fanns så mycket att lära av alla talarna.
(EN) Jag vill bara ta upp tre punkter. För det första bör parlamentet och EU, om vi inte når någon bindande överenskommelse i Köpenhamn, använda sitt inflytande för att hänga ut de ansvariga länderna så att vi kan införa påföljder och få dem att bättra sig.
För det andra behöver vi ett utbildningsprogram för medborgarna, eftersom många av dem är beredda att minska sina koldioxidavtryck men kanske inte har kunskapen eller de ekonomiska förutsättningarna att göra det.
För det tredje har det talats om finansiering om och om igen under förmiddagen. Frågan om finansiering är enkel. Det är inte en fråga om huruvida vi har råd. Det är en fråga om huruvida vi har råd att inte göra det? Tiden går, och vi får ingen andra chans. Det måste göras nu.
Mairead McGuinness
(EN) Fru talman! Samtidigt som våra förväntningar på Köpenhamnskonferensen i det här läget sänks är det också sant att vår ambitionsnivå inte får sänkas. Som andra kolleger har sagt skulle vi kanske komma längre om vi kunde poängtera det positiva, både för ekonomierna och för medborgarna, i klimatförändringsdebatten - eftersom det finns positiva sidor av debatten. Även om det inte skulle bli något avtal i Köpenhamn tycker jag inte att det råder någon tvekan om att det finns en drivkraft för förändring, och vi måste se till att den inte går förlorad.
Markanvändning - förändringar inom jordbruk och markanvändning - är en viktig och problematisk fråga. Jordbruket är givetvis inte bara en del av problemet utan även en stor del av lösningen. Vi måste knyta samman debatten med vår oro över den globala livsmedelstryggheten. Lösningen är att utveckla hållbara produktionssystem som förvaltar klimatet och även ger oss livsmedelstrygghet. Det här är en viktig angelägenhet.
Franz Obermayr
(DE) Fru talman! Klimatskydd och hållbar utveckling är frågor som - förväntas vi tro - påverkar oss alla. Trots det kan det inte bli några tillfredsställande framsteg utan ett nära samarbete, framförallt mellan globala aktörer. Eftersom Förenta staterna och Kina vägrar att fastställa gemensamma, bindande mål för att minska utsläppen av växthusgaser är allt som kan antas i Köpenhamn - som FN:s klimatchef talande nog konstaterade - moraliskt bindande resolutioner, med andra ord tandlösa sådana.
Låt mig säga en sak om kärnkraft. Kärnkraft är definitivt inte lösningen på problemet. Fördelarna är minimala, kostnaderna enorma och riskerna mycket höga. Jag stöder därför en resolution som har utarbetats av den kärnkraftskritiska delegaten från min egen delstat Oberösterreich, som uppmanar EU att införa en avgift på kärnkraft. Detta vore rimligt, eftersom det skulle innebära att handeln med utsläppsrätter inte skulle viktas till förmån för kärnkraft.
Jolanta Emilia Hibner
(PL) Fru talman! Om några dagar kommer världens ledare, inklusive företrädare för Europaparlamentet, att träffas i Köpenhamn för att diskutera klimatförändringen. Frågan om att minska utsläppen av växthusgaser är utan tvekan en mycket viktig fråga, men det är lika viktigt att skydda den europeiska industrin. Vi får inte låta det uppstå en situation där europeiska företag går in i väggen och industrin flyttas till tredjeländer som inte begränsar sina koldioxidutsläpp.
Vi bör också komma ihåg att skydda vår teknik och våra immateriella rättigheter. EU måste därför spela en ledande roll under toppmötet i Köpenhamn men får inte ställa upp orealistiska mål, vare sig åt sig själv eller andra. Det verkar vara svårt att nå målet att minska koldioxidutsläppen med 30 procent till 2020 jämfört med 1999, utan stöd från de största förorenarna, som USA, Indien och Kina. Det gäller också förslaget till resolution där man vill minska utsläppen av växthusgaser med 80 procent till 2050. En 20-procentig minskning av utsläppen av växthusgaser till 2020 skulle göra det möjligt ...
(Talmannen avbröt talaren.)
Liisa Jaakonsaari
(FI) Fru talman! Debatten har varit mycket intressant, och Europaparlamentet verkar vara mycket engagerat i att stödja klimatkonferensen i Köpenhamn.
Jordbrukets betydelse har också betonats som en lösning på problemet. Jag skulle för min del också vilja betona hur viktig skogspolitiken och skogarna är, eftersom skogarna är koldioxidsänkor som absorberar koldioxid. Det verkar som om Förenta staterna kommer att ha med sig goda nyheter till Köpenhamn, vilket är ett mycket viktigt steg.
Nu måste vi även på allvar börja tala om hur notan för att förhindra klimatförändringen ska betalas. Här är det oerhört viktigt att tala om inkomstfördelning eftersom vi inte heller kan låta de fattiga i Europa betala notan.
Axel Voss
(DE) Fru talman! Jag skulle vilja uppmuntra chefen för förhandlingarna i Köpenhamn att kämpa för ett gott resultat. De ambitiösa målen är bra, och i slutändan kommer de insatser vi gör idag även att vara en insats för morgondagen, om vi ser till klimatförändringens konsekvenser och skador i framtiden i form av migration, skador i kustområden eller instabilitet i tidigare stabila regioner.
Vi bör också föregå med gott exempel. Om andra stater, framförallt de riktigt stora staterna, inte drar åt samma håll bör vi dock endast göra proportionella insatser. Med tanke på detta vill jag påpeka att våra företag överlag redan bär en ganska tung börda.
Jag vill säga en sak till, och det är att vi även kämpar för EU:s övergripande trovärdighet och för att ge den nya generationen ett argument för att EU behövs.
Andreas Carlgren
rådets tjänstgörande ordförande. - Fru talman! Jag vill verkligen tacka parlamentet för en lång och intensiv debatt, och också för det starka och breda engagemang som har framkommit under debatten. Det har sagts att den optimism som vi visar måste rotas i verklig realism. Jag skulle dock gå längre och säga att den rotas i själva verket i verkliga erfarenheter. EU har lyckats minska utsläppen. Vi har minskat dem halvvägs till dit vi ska nå under alla förhållanden fram till 2020 och till en tredjedel om vi siktar på det som vi alla hoppas ska bli utfallet också av Köpenhamnsuppgörelsen, dvs. en trettioprocentig utsläppsminskning för EU:s räkning. Detta har inte minst hängt ihop med att vi har skapat gemensamma regler som fastställts genom ett internationellt bindande avtal, Kyotoprotokollet. Det är därför vi också så hårt nu har engagerat oss för att vi ska se till att Köpenhamnsprocessen leder fram till detta rättsligt bindande avtal. Det kommer inte att ske omedelbart i Köpenhamn. Där ska vi göra upp om allt innehåll i avtalet. Sedan återstår den tekniska del som är att också överföra detta till rättsligt bindande text. För EU gäller att vi vill att detta ska ske inom månader efter Köpenhamnskonferensen.
Jag vill också säga att finanskrisen i världen ju sannerligen inte berodde på för stora insatser för att rädda klimatet. Tvärtom är det så att stora gröna investeringar också är en del av den ekonomiska förändring, dvs. mot en alltmer ”grön ekonomi”, som också kommer att föra länderna, både fattiga och rika länder, ut ur den ekonomiska krisen. Koldioxidmarknaderna är ju egentligen sättet att skapa tillräckligt utrymme för investeringar. De innebär att förorenaren får betala, att vi lägger tak för utsläppen och att de pengar som förorenarna får betala för utsläppen också kan överföras till u-länder för att där göra gröna investeringar. Detta ifrågasätts ibland. Man undrar varför vi ska satsa på CDM, men det är ju trots allt just det som det innebär, nämligen att förorenarna får betala för gröna investeringar i u-länder. Det tycker jag är bra och viktigt, men vi måste också reformera dessa regler så att miljöeffekterna blir ännu större och tydligare, och för att vi ännu säkrare ska veta att detta också når de allra fattigaste.
Ett avtal kommer också att vara nödvändigt för att undvika koldioxidläckage. Den oro som har funnits måste därför överföras till ännu större engagemang för att avtalet ska bli verkligt.
Till sist tycker jag att det ska sägas klart och tydligt att om ett avtal i Köpenhamn till sitt innehåll inte blir bättre än att EU inte kan gå upp till 30 procent, dvs. om vi skulle få ett så urvattnat resultat att EU av anständighetsskäl helt enkelt inte kan uppgradera till 30 procent, då är det ett misslyckande. Därför ska det också sägas klart och tydligt att det finns något som är värre än inget antal, nämligen ett dåligt avtal. Därför har EU lagt ribban så högt. Därför är vårt arbete nu när det gäller innehållet så intensivt. Det beror också på att vi när vi talar om 2-gradersmålet är medvetna om att det är den högsta nivå vi ska nå. Vi vet ju att vi redan i dag egentligen ser oacceptabla resultat. Tala till exempel med Maldivernas regering som nyligen höll sitt regeringssammanträde under vattnet för att visa vilka de följder är som man nära nog oundvikligen kommer att se i delar av världen. Det vore cynism att då inte agera mycket kraftfullt. Världen har väntat länge nog. Det är hög tid för jordklotet att nu träffa en nödvändig överenskommelse i Köpenhamn. Det är också därför parlamentets och hela EU:s engagemang är så viktigt.
Stavros Dimas
Fru talman! Det här var en mycket intressant debatt med en del ovanliga och konstruktiva inlägg. Vi har hört många synpunkter på olika frågor. Vissa personer håller förmodligen inte med. Jag kan till exempel inte förstå varför någon skulle vara emot rena, miljövänliga, utsläppsfria industrier som är baserade på ny teknik och som går bra. Och ändå har jag hört till och med det idag. Jag kan inte förstå varför någon hellre skulle vilja ha förorenande industrier som bygger på gammal teknik som, om de går med vinst, gör det för att de inte betalar kostnaden för föroreningarna. Sådana vinster är dock kortsiktiga eftersom dessa industrier inte kommer att vara konkurrenskraftiga. I en demokrati och i ett demokratiskt parlament låter vi dock alla åsikter komma till tals.
Jag vill även kommentera världsmiljöorganisationen. Denna organisation, som jag vet att framförallt Frankrike har arbetat hårt med, var faktiskt en av våra ambitioner, och jag hoppas att den kommer att bli verklighet under kommande år. Det behövs tveklöst en sådan organisation så att det finns en miljöorganisation på internationell nivå som främjar miljöfrågor på samma sätt som ekonomiska eller sociala frågor och som också möjliggör bättre samordning av internationella miljöavtal. Detta kan åstadkommas relativt enkelt genom att uppgradera FN:s befintliga miljöprogram, och det görs också en hel del för att åstadkomma detta.
Jag vill även tala om Kyotoprotokollet som nämnts flera gånger. Jag är glad över EU:s resultat. De femton länder som har det gemensamma målet att minska koldioxidutsläppen med 8 procent under perioden 2008-2012 kommer att nå målet. EU-27, med de tio nya länder som har ett mål och Cypern och Malta som inte har något, kommer också att nå målet. EU har således det moraliska argumentet att vi håller vad vi lovar. Vi har med all säkerhet nått målet tack vare de åtgärder som vi har vidtagit på nationell eller europeisk nivå, bland annat systemet för handel med utsläppsrätter.
Jag vill understryka att EU, precis som Andreas Carlgren sade, kommer att minska utsläppen ännu mer än vi utifrån våra prognoser från början åtog oss att göra, och samtidigt ha ekonomisk tillväxt. Jag ska bara nämna en statistisk uppgift. Mellan 1990 och 2007, den period vi har statistik för, var den ekonomiska tillväxten 44 procent, och koldioxidutsläppen minskade med 5 procent för EU-15 och 9 procent för EU-27. Enligt prognoserna kommer vi med råge att ha nått målet till 2012, vilket kommer att göra det lättare att nå målet med en 30-procentig utsläppsminskning till 2020.
Det bör observeras att vi 2008 också minskade utsläppen av växthusgaser i EU med 1,6 procent, samtidigt som den ekonomiska tillväxten fortsatte. Det var först under den senare delen av 2008 som vi drabbades av den ekonomiska krisen som också påverkade utsläppen av växthusgaser.
Det är bara några dagar kvar, och jag ber er att öka era insatser och vidga era bilaterala kontakter. Efter samråd mellan Ekofinrådet, rådet (miljö) och Europeiska rådet har vi nu tydliga instruktioner att främja specifika förslag till finansiering, operativa strukturer och kriterier som måste användas för att bedöma allas seriösa bidrag. Låt oss under den tid vi har kvar försöka använda dessa medel så effektivt som möjligt.
Det finns en bred konsensus om att vi behöver vidta åtgärder på global nivå för att nå tvågradersmålet. Det finns en allmän övertygelse om att grunden för ett klimatavtal för perioden efter 2012 kommer och måste läggas i Köpenhamn. Denna grund består främst av de utvecklade ländernas, inklusive Förenta staternas, ambitiösa åtaganden om att minska utsläppen, lämpliga åtgärder för att minska utsläppsökningen och ekonomiskt stöd till utvecklingsländerna för att minska sina utsläpp och anpassa sig till klimatförändringen.
Vi närmar oss snabbt mållinjen. Låt oss göra det mesta av konferensen i Köpenhamn och utkristallisera alla ländernas huvudsakliga åtaganden i vad som kommer att bli en historisk överenskommelse. I Köpenhamn måste vi nå en väsentlig överenskommelse om alla delar av handlingsplanen från Bali. Vi måste nå en bindande överenskommelse om alla dessa delar vid konferensen i Köpenhamn, och omedelbart därefter, senast under de kommande tre till sex månaderna, ta itu med det juridiska så att vi får den bindande överenskommelse som EU har eftersträvat och som ska se till att vi kan begränsa växthuseffekten till 2 °C.
Jag tycker att det är självklart att Europaparlamentets ledamöter deltar i de insatser som görs under de kommande dagarna, särskilt vid de viktiga mötena i Köpenhamn, och jag vill tacka er för det och, än en gång, för alla era insatser.
Talmannen
Jag vill än en gång påminna ledamöterna om att det blåkortssystem som inrättats av arbetsgruppen för en reform av parlamentets arbetsmetoder inte gäller kommissionen och rådet utan endast debatter mellan ledamöterna i parlamentet.
Avslutningsvis har utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet lagt fram ett förslag till resolution.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon.
Luís Paulo Alves  
Ingen kan bortse från att det är oerhört angeläget att träffa ett internationellt avtal för tiden efter Kyotoprotokollet om att kraftigt minska koldioxidutsläppen.
Vi måste se till att temperaturen på jorden inte stiger med mer än två grader. Om vi ska klara detta måste vi minska de globala utsläppen med minst 30 procent under de närmaste tio åren. Mänsklighetens framtid står på spel, och tiden håller på att rinna ut. Det här är vår chans att minska klimatförändringens effekter som redan gör sig påminda och som kan bli det allvarligaste problemet under 2000-talet.
Eftersom vi som bor på öar bidrar minst till klimatförändringen är vi verkligen oroade över frågan.
EU måste fortsätta att spela en ledande roll och uppvisa en enad front i miljöfrågor. EU måste utnyttja hela sitt politiska inflytande för att se till att de globala stormakterna når en fast överenskommelse vid det stundande toppmötet i Köpenhamn. Det är viktigt att vidta beslutsamma åtgärder och förändra den globala modellen för energianvändning - som Portugal och Azorerna redan har gjort - och samtidigt investera i förnybar energi och energieffektivitet.
Nessa Childers  
De senaste dagarna har Irland drabbats av stora översvämningar som orsakar förödelse för vanliga familjer, småföretag och jordbrukare på ön. Översvämningarna av floden Barrow, Irlands näst längsta flod, har inneburit att en stor del av Carlow har legat under vatten i över fyra dagar! Översvämningarna i grannstaden Kilkenny är de värsta på 60 år! Översvämningar har alltid varit en del av livet på Irland, men de inträffar allt oftare och blir allt allvarligare, vilket är ytterligare en påminnelse om effekterna av klimatförändringen som orsakats av de hänsynslösa övergreppen på vår miljö. Oavsett vad som händer om mindre än två veckor vid FN:s klimatkonferens i Köpenhamn kommer extrema väderförhållanden, som översvämningarna på Irland, att bli allt vanligare. Vi måste rusta oss för att kunna stå emot effekterna av klimatförändringen. Jag uppmanar den irländska regeringen att omedelbart ansöka om katastrofhjälp ur Europeiska solidaritetsfonden. Det irländska folket visade nyligen sitt engagemang för EU genom att rösta för Lissabonfördraget. EU måste visa sitt engagemang för det irländska folket, inklusive befolkningen i Carlow och Kilkenny, och påskynda hjälpen.
Diogo Feio  
Det är viktigt att nå en politisk överenskommelse i Köpenhamn, men den måste vara global. Det vore ett misstag för ekonomin och mer eller mindre lönlöst ur ekologisk synvinkel att försätta den europeiska industrin i en situation som är oproportionerlig i förhållande till andra utvecklade ekonomier. EU:s insatser bör vara inriktade på att nå en överenskommelse som medför skyldigheter för alla parter.
EU måste också hitta effektiva och rimliga lösningar på finansieringsfrågan. Detta utesluter tanken på en skatt på internationella finansiella transaktioner (Tobinskatt) för att finansiera en anpassning till klimatförändringen i utvecklingsländerna.
Den typen av stöd, hur nödvändigt det än är, får inte ges på bekostnad av ekonomin, handeln och välståndsbyggandet.
Vi kan inte bortse från vilka kostnader en sådan skatt skulle få för samhället i allmänhet (ökat skattetryck, med konsekvenser för alla skattebetalare och konsumenter) och deras konsekvenser på finansmarknaden (minskad likviditet och minskat kreditflöde till företag och hushåll).
Dessutom skulle genomförandet av en global skatt leda till tekniska problem och komplicerad administration. Vägen ut ur en kris kan inte vara ännu fler, nya skatter som vore svåra att uppbära. Vi måste glömma idén om en ny skatt.
José Manuel Fernandes  
EU bör fortsätta att föregå med gott exempel i kampen mot klimatförändringen. Det är värt att notera att EU har överträffat de mål som ställdes upp i Kyoto.
Jag tycker att Köpenhamnsöverenskommelsen om att minska de globala koldioxidutsläppen ska vara bindande. Mot bakgrund av detta har jag presenterat ett ändringsförslag till parlamentets resolution i frågan där jag föreslår att en rad internationella sanktioner förs in i den slutgiltiga texten.
Jag anser att avtalet måste vara globalt, ambitiöst och med en tydlig tidsplan. Om vi inte är ambitiösa kommer vi att få ett värdelöst instrument som kommer att vara ännu mindre effektivt än Kyotoprotokollet som redan innehåller internationella sanktioner. Vi hoppas att vi får effektiv reglering och att avtalet kommer att innehålla en översynsklausul så att det enkelt kan uppdateras.
Vi måste också skicka en tydlig signal till tillväxtindustrierna i Asien. Kina och Indien kan inte befrias från allt ansvar när de står för en stor andel av de globala utsläppen samtidigt som våra industrier gör stora ansträngningar för att minska sina utsläpp.
Förenta staterna har ett stort ansvar att se till att toppmötet blir framgångsrikt. Jag hoppas att Förenta staternas president, Barack Obama, kommer att visa att han förtjänar Nobels fredspris, eftersom kampen mot klimatförändringen kommer att bidra till fred och lycka för alla nationer!
Adam Gierek  
Klimatet håller på att förändras. Det här har hänt många gånger förut. Det finns över 6 miljarder människor, och det som en gång var ett extremt fenomen och gick obemärkt förbi är idag uppenbart. Dessutom kan omsorgsfullt byggd infrastruktur, till exempel för energiproduktion och energiförsörjning, ofta svikta, och effekterna av detta blir bland annat störningar och avbrott i it-näten. Det finns också ett problem med ökenspridning i stora områden på jorden. Detta skapar en humanitär och ekonomisk katastrof. De första tecknen på detta är oroligheterna i Somalia och förutsägelser om framtida konflikter om vatten. Migrationsströmmarna ökar. Kommer dessa problem att lösas genom restriktiva begränsningar av koldioxidutsläppen? Nej.
För det första har ingen bevisat att det är koldioxidutsläppen som orsakar klimatförändringen. För det andra kan effekterna av dessa begränsningar av koldioxidutsläppen väntas först vid århundradets slut. För det tredje kommer begränsningarna av koldioxidutsläppen endast att försvaga mänskligheten ekonomiskt och kommer därför att förvärra katastrofen. När det gäller handeln med utsläppsrätter är det ett förslag som kommer att få sociala konsekvenser, och vanligt folk kommer att få stå för kostnaderna. Vinsterna kommer dock att ätas upp av finansvärlden, bland annat genom spekulationer. Av humanitära och sociala skäl är det viktigaste därför inte att bekämpa de högst osannolika orsakerna till klimatförändringen utan att bekämpa resultatet av klimatförändringen. Det handlar inte om att anpassa sig till klimatförändringen utan om att vidta förebyggande åtgärder. I mitt land är det till exempel redan viktigt att trygga tillgången till vatten.
Rovana Plumb  
Den globala uppvärmningen medför för närvarande två stora problem för mänskligheten: å ena sidan behovet att drastiskt minska utsläppen av växthusgaser och å andra sidan behovet att anpassa sig till effekterna av klimatförändringen. Med tanke på att vi har att göra med ett globalt fenomen och att EU endast står för 10 procent av alla utsläpp av växthusgaser i världen är det viktigt att vi får till stånd ett globalt, tvingande och juridiskt bindande avtal om två veckor i Köpenhamn. Jag välkomnar president Barack Obamas närvaro i Köpenhamn för att bland annat ställa upp tydliga mål för att minska utsläppen som Förenta staterna ska åta sig att följa. För att kunna anpassa oss till klimatförändringens effekter behöver vi en finansieringsmekanism med exakta uppgifter om vilka belopp som behöver investeras i grön teknik som skapar nya arbetstillfällen, något som är välbehövligt under denna krisperiod.
Silvia-Adriana Ţicău  
Målet med den internationella konferensen om klimatförändringen som börjar i Köpenhamn den 7 december är att fastställa ett avtal för tiden efter Kyotoprotokollet som ska få alla länder i världen att minska sina förorenande utsläpp. EU har ensidigt åtagit sig att minska utsläppsnivån med 20 procent jämfört med 2005 och att se till att 20 procent av den energi som förbrukas kommer från förnybara energikällor. Dessa insatser måste dock samordnas med alla utvecklade länders eller utvecklingsländers insatser. Energiförbrukningen och de förorenande utsläppen kan minskas snabbt och billigt genom att öka energieffektiviteten i världen. Därför måste EU och medlemsstaterna öka sin energieffektivitet, särskilt inom bygg- och transportsektorerna. Om EU ska kunna minska de energiintensiva industriernas förorenande utsläpp i enlighet med de åtaganden som gjorts måste det skjutas till finansiella medel för att modernisera Europas företag. Det är det enda sättet vi kan bibehålla produktionen och i förlängningen sysselsättningen i EU på. Vi måste under EU:s budgetöversyn se till att det finns tillräckligt med finansiella medel för att anta åtgärder för att skydda oss mot klimatförändringen och anpassa oss till dess effekter. Utvecklingen av en miljöeffektiv global ekonomi kommer att ge upphov till nya investeringar, skapa nya arbetstillfällen och höja levnadsstandarden.
