Konstitution för Europa, regeringskonferensen
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0299/2003) av Gil-Robles Gil-Delgado och Tsatsos för utskottet för konstitutionella frågor över utkastet till fördrag om upprättande av en konstitution för Europa och Europaparlamentets yttrande om sammankallandet av regeringskonferensen (11047/2003 - C5-0340/2003 - 2003/0902(CNS)).

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Det betänkande som Tsatsos och jag har utarbetat är baserat på mycket tydliga politiska kriterier. För det första måste parlamentet stödja sin delegation till konventet som har åstadkommit en bra text, en intelligent text, även om det naturligtvis inte är en perfekt text eftersom ingen lagtext är perfekt.
Vi anser därför inte att vi behöver lägga fram förslag för att ändra denna text. Såvitt vi förstår hade många ledamöter velat kräva förbättringar på flera punkter, men vår strategi har varit att inte kräva förbättringar, utan att be stats- och regeringscheferna att inte i grunden förstöra eller ändra det breda samförstånd som uppnåtts i konventet.
Det handlar inte om ett rent förberedande arbete, utan om att föra fram lösningar som stöds av de nationella parlamenten och Europaparlamentet - som företräder Europas medborgare - och av regeringarnas och medlemsstaternas företrädare. Jag upprepar: det handlar om ett politiskt samförstånd som inte får underskattas eller tas ur spel.
Mina damer och herrar! Det är sant att vissa regeringar och kommissionen har framfört reservationer i vissa frågor. Det vore naivt att tro att dessa oerhört viktiga politiska problem inte kommer att tas upp vid regeringskonferensen eller att regeringskonferensen utan vidare skulle godkänna vad konventet uträttat. De som vidhåller den åsikten ger naturligtvis uttryck för en inledande förhandlingsståndpunkt, för annars skulle vi vara tvungna att anta att de är helt i det blå.
Mina damer och herrar! Jag är övertygad - och då talar jag naturligtvis för mig personligen och inte som föredragande - om att systemet som innebär att endast hälften av kommissionsledamöterna skulle rösta vore ett enormt misstag. Den lösningen skulle försvaga kommissionen vid en tidpunkt då den som mest behöver stärkas. Detta är ett misstag som måste korrigeras.
Jag skulle också vilja säga lika tydligt att det inte kommer att vara möjligt att ändra den maktbalans som fastställdes i Nice så att bara en eller två stater får betala priset för ett nytt beslutsförfarande. Inom unionen kan samförståndet naturligtvis förändras, men på ett villkor: att allas intressen vägs samman. Annars kan inget nytt samförstånd nås. Ett samförstånd måste ersättas av ett annat samförstånd, inte av påbud.
I vårt betänkande betonar vi att det kommer att vara berättigat att hantera och lösa dessa särskilda frågor, under förutsättning att vi därmed förbättrar det demokratiska samförstånd som vi hittills nått. Detta får emellertid inte vara ett skäl för att återuppta de konstitutionella förhandlingarna som om vi arbetade med ett evighetsprojekt. Jag skulle vilja säga till stats- och regeringscheferna att detta vore ett stort misstag.
Detta är det huvudsakliga politiska budskapet i vårt betänkande, men vi har naturligtvis varit tvungna att gå längre än så. Det har varit nödvändigt att utvärdera alla detaljer i utkastet till konstitution så att medborgarna kan föra fram sin åsikt om utkastet när det är dags för det och så att det är tydligt att Europaparlamentet godkänner och stöder detta utkast som en kompromiss, en realistisk framförhandlad ståndpunkt mellan de idealiska lösningar som parlamentet har förespråkat och möjligheterna att införa dem i praktiken vid denna tidpunkt. Vi överger inte dessa mål. Vi tydliggör att utkastet utgör ett steg framåt, ett viktigt steg, men vi överger inte tanken på att göra ytterligare framsteg när tiden är inne.
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill inte avsluta detta korta anförande utan att tacka min medföredragande, professor Tsatsos, för hans exemplariska vilja att nå ett samförstånd och den höga intellektuella kvaliteten i hans sätt att göra detta. Jag vill också tacka alla våra kolleger i parlamentets olika grupper för deras oerhört värdefulla bidrag och deras ansvarskänsla.
Det råder inget tvivel om att vi har kunnat arbeta med en så bred enighet tack vare att parlamentets representation i konventet - i överenskommelse med de nationella parlamenten - utförde ett så viktigt arbete för att nå det samförstånd som vi har kunnat bygga vidare på.
Jag nämnde parlamentets ansvarskänsla. Parlamentet brukar visa denna ansvarskänsla när det gäller att fatta politiska beslut av verkligt stor betydelse. Eftersom parlamentet valts med allmän rösträtt har denna ansvarskänsla gjort parlamentet till unionens drivande kraft. Jag har konstaterat detta vid flera regeringskonferenser i rad, och vid några deltog jag mycket direkt.
Det är i denna anda av integration, uppbyggnad och med Europa för ögonen som jag hoppas att kammaren kommer att rösta för vårt betänkande.
(Applåder)

Tsatsos (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar! Historia innebär utveckling. Det är därför som Europeiska unionens konstitutionella historia nu har inletts i och med konventets arbete.
I det utkast som vi nu lägger fram föreslår min framstående och respekterade kollega Gil-Robles och jag att Europaparlamentet skall inta följande tre ståndpunkter:
Den första ståndpunkten: parlamentet kräver att konventet som institution skall erkännas som en seger för parlamentet och som gemenskapens regelverk. Förberedandet av översynen av fördragen har för första gången i Europeiska unionens historia utförts av ett politiskt organ.
Den andra ståndpunkten: trots felaktigheterna och bristerna i konventets utkast kräver Europaparlamentet, vilket Gil-Robles betonade, att regeringskonferensen inte återupptar förhandlingarna om det paket med grundläggande kompromisser som uppnåtts inom ramen för konventet. Om regeringskonferensen tvärtom tar politiskt avstånd från utkastet kommer det att skada segern för vår institution, och jag är rädd att resultatet av översynen då inte kommer att skilja sig från fiaskot med Nicefördraget. Det finns naturligtvis anledning att kräva att den kompromiss som nåtts respekteras också av innehållsmässiga skäl. Dessa skäl rör till exempel grundläggande rättigheter, skyddet av Europeiska unionens grundläggande värderingar, socialstaten som har sin kulmen i målet med full sysselsättning, moderniseringen av Europaparlamentet, konstitutionaliseringen och förenklingen av fördragens innehåll, ett ökat skydd för öppenheten, ett fullständigt deltagande av de nationella parlamenten, en ökad tillämpning av omröstningar med kvalificerad majoritet och mycket mer därtill.
Den tredje ståndpunkten: konventets utkast till konstitution har allvarliga svagheter, vilket min respekterade vän Gil-Robles betonade. Ett exempel: för det första påverkar institutionen med Europeiska rådets ordförandeskap jämvikten mellan institutionerna och Europeiska kommissionens funktionssätt och jämlikheten mellan staterna. Europeiska rådet är en institution med ett demokratiskt underskott, och att på motsvarande sätt avskaffa det roterande ordförandeskapet skadar jämlikheten mellan staterna. Sammansättningen av kommissionen med 25 kommissionsledamöter som, för att nu uttrycka sig så, delats in i fullvärdiga och andra klassens kommissionsledamöter håller för det andra på att utvecklas till ett missfoster - om ni ursäktar uttrycket. Försöket att framtvinga ett ja till att inrätta en ordförande för Europeiska rådet genom att erbjuda fler, om än andra klassens, kommissionsledamöter är här tydligt. För det tredje visade det sig vara omöjligt att vidta betydande åtgärder för en utrikes- och säkerhetspolitik som skulle göra det möjligt för Europeiska unionen att återupprätta sin internationella politiska trovärdighet.
Så, mina damer och herrar, kan man både säga ja och vara kritisk? Det kanske är en motsägelse? Jag anser inte att det är det, av tre skäl. För det första: konstitutionella texter är inte statiska. De bygger på begrepp som frihet, demokrati, grundläggande rättigheter, jämlikhet, rättssäkerhet och socialstaten, med andra ord begrepp vars innebörd hela tiden genomgår en historisk utveckling till följd av den politiska och sociala kampen. Vår kritik bör ses som ett bidrag till denna utveckling. För det andra: Europaparlamentet måste ha framfört sina åsikter om dessa kompromisser åter skulle tas upp till förhandling. För det tredje: vi vill inte att de europeiska medborgarna skall stödja den konstitutionella texten av det skälet att de inte känner till dess nackdelar, utan i vetskap om nackdelarna men tack vare fördelarna.
Två ändringsförslag har lagts fram i ett försök att uttryckligen betona den kristna karaktären i Europeiska unionens historiska rötter. Genom själva sin natur är detta en historisk, filosofisk och moralisk fråga med en metafysisk grund, som därför rör alla och envar. Därför vågar jag avslutningsvis personligen ta ställning: jag erkänner den avgörande roll som kristendomen haft när det har gällt att forma den europeiska civilisationen och jag erkänner behovet av att skydda giltigheten i den kristna läran. Det skulle emellertid försvaga kristendomen och underskatta dess övertygande kraft om vi godkände att den behöver stöd i en konstitution. Därför röstar jag mot kravet på att regeringskonferensen skall skydda kristendomen i konstitutionen.
Mina damer och herrar, jag önskar konstitutionen en lång och säker resa. Jag önskar att turen skall stå den bi när det stormar. Jag anser att dess första steg bör vara att återupprätta sin politiska trovärdighet, och Europeiska unionens politiska trovärdighet. Denna skadades allvarligt av alliansen mellan vissa av dess ledamöter och Förenta staterna, som måste ta på sig ansvaret för den olagliga invasionen av Irak, som skedde med terrorismen som förevändning.
Slutligen vill jag varmt tacka min respekterade föredragande och ordförande, Gil-Robles, utskottets utmärkta sekretariat och alla som samarbetat med oss.
(Applåder)

Antonione
Herr talman, mina damer och herrar! Det är mig ett nöje att inför kammaren redogöra för de riktlinjer som det italienska ordförandeskapet avser att följa när regeringskonferensen skall ledas.
Jag vill inte minst tacka för det viktiga bidraget från parlamentets företrädare. Konventet har skrivit ett historiskt avsnitt i arbetet med den europeiska integrationen. För första gången har Europeiska unionens institutioner, medlemsstaternas och anslutarländernas regeringar, de nationella parlamenten och det civila samhället deltagit i en och samma strukturerade, allomfattande, offentliga och öppna debatt om Europas framtid.
Konventet har framgångsrikt slutfört en mycket omfattande uppgift inom den tidsplan som fastställdes i Laekendeklarationen och nått ett betydande samförstånd i avgörande frågor som inte hade lösts vid tidigare regeringskonferenser. Exempel på detta är kompetensfördelningen, att unionen fått status som juridisk person, att pelarstrukturen i det tidigare fördraget ersatts, att subsidiaritetsprincipen stärkts, att rangordningen mellan unionens rättsakter tydligare definierats, att de nationella parlamenten gjorts delaktiga och att en ny institutionell maktbalans införts.
Konventet har också visat att det är möjligt att utarbeta och förhandla om europeiska fördrag på ett helt nytt sätt. Framgången med den nya metoden åskådliggörs av det faktum att man ansträngde sig för att förena samtliga delaktiga parters ståndpunkter i de mest kontroversiella frågorna in i det sista.
Det slutliga resultatet var ett utkast till konstitutionellt fördrag som har den förtjänsten att det samlar förslag och idéer från alla delar av det europeiska politiska och civila samhället på grundval av en ambitiös plan att överbrygga de skillnader som vid tidigare regeringskonferenser uppstått mellan länder med större befolkningar och länder med mindre befolkningar och mellan länder med olika stark vilja att gå vidare mot en ännu större integration.
Regeringarna kommer nu att få sista ordet, i enlighet med artikel 48 i fördraget. För den skull får vi dock inte glömma att detta tillhör en och samma konstituerande process, vars första skede slutfördes i och med konventet. Processen går nu in i en fas med förhandlingar regeringar emellan och vi hoppas att den kommer att avslutas med att det kommande konstitutionella fördraget ratificeras. Detta är alltså i grund och botten en ny typ av förhandlingsprocess jämfört med den process som föregick Amsterdamfördraget och Nicefördraget. Det måste vi ta hänsyn till när vi skall fastställa de organisatoriska och procedurmässiga aspekterna på regeringskonferensen.
Det italienska ordförandeskapets främsta målsättning för den regeringskonferens som inleds den 4 oktober kommer att vara att hålla fast vid den tidsplan som fastställdes vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki. Detta innebär att vi med beslutsamhet måste driva på framåt för att nå ett positivt resultat i tid före valet till Europaparlamentet som skall hållas i juni nästa år.
Denna plan har legat till grund för en av det italienska ordförandeskapets huvudsakliga målsättningar: att leda regeringskonferensen på en hög politisk nivå och med en snäv tidsplan så att vi når en omfattande övergripande överenskommelse om den konstitutionella texten senast i december. Det konstitutionella fördraget - en konstitution för Europa, som ordförande Giscard d'Estaing har kallat det - skulle därmed kunna undertecknas mellan den 1 maj 2004, det datum som fastställts för de tio nya medlemsstaternas anslutning, och valet till Europaparlamentet. Om förhandlingarna om konstitutionen förlängs utöver dessa datum skulle det leda till två allvarliga problem rörande demokratisk legitimitet och öppenhet: å ena sidan skulle konventets konstitutionella arv gradvis gå förlorat och å andra sidan skulle Europas medborgare rösta i valet till Europaparlamentet utan att känna till vilken konstitutionell utformning den framtida unionen skulle ha.
Ordförandeskapet avser därför att skydda strukturen och jämvikten i det utkast som konventet utarbetat. Parlamentets yttrande i den text som hittills godkänts av utskottet för konstitutionella frågor har precis som föredragandena som talade före mig gett ett värdefullt stöd för våra ansträngningar och starkt bekräftade denna avsikt.
Vi har redan framfört våra åsikter om hur olämpligt det vore att återuppta diskussioner som redan har klarats av i konventet. Att återuppta dem kan endast leda till mindre samstämda och mindre ambitiösa resultat. Regeringskonferensen får därför inte ändra den övergripande strukturen och jämvikten i utkastet till konstitutionellt fördrag, utan kommer i stället att uppmanas att förbättra och göra tillägg till de delar i texten som behöver tydliggöras, fullbordas eller kompletteras, allt med största insyn och öppenhet.
Vårt mål är att nå ett kvalitativt resultat som både uppfyller förväntningarna hos den europeiska allmänna opinionen och som säkerställer att den utvidgade unionen fungerar effektivt och demokratiskt.
Att ge Europeiska unionen en konstitution är en utmaning, inte bara för vissa medlemsstater eller för det italienska ordförandeskapet, vars uppgift det är att leda rådet genom denna fas. Det är en utmaning för alla. Det är ett åtagande gentemot våra medborgare: om vi inte lyckas svara på denna utmaning, som Frattini sade till sina ministerkolleger i Riva del Garda, blir detta ett nederlag för hela unionen och ett allvarligt bakslag för vårt mål att göra Europa till en respekterad ledare på den internationella arenan som en kraft för fred, demokrati, stabilitet och välfärd.
Vi får inte dölja det faktum att slutresultatet inte alls är en given sak: processen kan nå ett dödläge eller till och med bryta samman. Jag vill i detta hänseende tydligt klargöra att det italienska ordförandeskapet inte är redo att göra några kompromisser som inte följer andan i de centrala delarna i det utkast som konventet utarbetat.
I detta sammanhang anser ordförandeskapet att det är väsentligt att Europaparlamentet blir mer delaktigt i regeringskonferensen för att skydda konventets konstitutionella arv och undvika att vi faller tillbaka till de snäva, nationalistiska tankesätt som ledde till de oklara överenskommelserna i Nice.
Vid den senaste regeringskonferensen deltog Europaparlamentet i gruppen av personliga företrädare, och parlamentets bidrag var konstruktivt och blev mycket uppskattat. Eftersom förberedande tekniska arbetsgrupper inte formellt kommer att inrättas den här gången anser det italienska ordförandeskapet att det vore förnuftigt om parlamentet var helt och hållet delaktigt i regeringskonferensens sammanträden på utrikesministernivå.
Med hänsyn till stats- och regeringschefernas sammanträden åtar sig det italienska ordförandeskapet att göra allt för att säkerställa en överenskommelse om hur parlamentets talman kan göras mycket mer delaktig och hur han kan hållas bättre informerad än vid tidigare regeringskonferenser.
Samtalen i Riva del Garda nyligen ledde inte fram till att riktlinjer fastställdes i den frågan. Stats- och regeringscheferna måste därför själva fatta beslut om detta när regeringskonferensen inleds. Vid den tidpunkten kommer det italienska ordförandeskapet att arbeta utifrån de riktlinjer som jag just redogjort för här.
I dag står vi inför en fundamentalt viktig händelse i den europeiska integrationens historia. Den italienska regeringen är medveten om den roll som parlamentet spelat under de två senaste årtiondena för att skapa en mer demokratisk, sammanhängande och rättvis union. Det var Spinellis utkast till fördrag som gav ny kraft åt den europeiska integrationsprocess som - genom enhetsakten och Maastricht-, Amsterdam- och Nicefördragen - lett till fullbordandet av den inre marknaden, införandet av euron och den ännu större suveränitetsfördelningen på områdena utrikespolitik, rättsliga och inrikes frågor. Samtidigt har ert parlament som direkt företräder unionens folk åtagit sig ännu större och mer effektiva befogenheter som medlagstiftare och kontrollbefogenheter. Ert stöd kommer därför att bli avgörande under de kommande månaderna då det utvidgade Europa går in i sin konstitutionella fas, det vill säga höjdpunkten i den långa process som inleddes av unionens grundare i och med Paris- och Romfördragen och som bör leda oss till en union av ännu större närhet mellan våra stater och medborgare. Denna tradition av ömsesidig förståelse stärker det italienska ordförandeskapets beslutsamhet att även fortsättningsvis stå i ständig kontakt med Europaparlamentet. I denna anda kommer republikens president, Ciampi, att tala till er nästa vecka för att återigen beskriva den starka tro på Europa som är det arv som alla viktiga politiska, ekonomiska, sociala och kulturella krafter i Italien delar.
(Applåder)

Barnier
Herr talman, mina damer och herrar! Tillsammans med min vän och kollega Antonio Vitorino hade jag förmånen att delta i allt arbete i konventets presidium tillsammans med Klaus Hänsch och Íñigo Méndez de Vigo. Vi har arbetat hårt tillsammans under de senaste 18 månaderna. Jag är säker på att ni kommer att tillåta mig att tacka dem personligen och offentligt, eftersom detta är min första möjlighet att tala till parlamentet efter att konventets arbete avslutats. Jag skulle också vilja säga hur tacksam jag är för det arbete som utfördes av alla ledamöter av Europaparlamentet som deltog som konventsledamöter. Jag vill också tacka deras ställföreträdare och andra som gav dem sitt stöd. Den tillsyn som utskottet för konstitutionella frågor utövade under Giorgio Napolitanos ordförandeskap förtjänar också att berömmas.
Mina damer och herrar! Som vi nyss hörde är konventets arbete nu slutfört. Konventet har fullföljt sitt avtal. Det finns emellertid inte tid för nostalgi. Dessutom är nostalgi enligt min åsikt inget bra politiskt rättesnöre. Från och med i dag måste kommissionen och parlamentet återigen samarbeta eftersom vi närmar oss den mycket känsliga perioden med den förestående regeringskonferensen. Vi måste arbeta lika hårt som tidigare och möta framtida utmaningar tillsammans. Herr talman! Jag hoppas att regeringskonferensen kommer att utarbeta ett nytt och verkligt Romfördrag. I slutet av konferensen måste parlamentet och kommissionen återigen arbeta sida vid sida för att se till att texten ratificeras. Detta slutskede innebär en mycket stor utmaning. Det innebär att medborgarna eller deras företrädare i respektive medlemsstat skall tillägna sig texten, om jag får uttrycka mig så.
I detta sammanhang skulle jag vilja upprepa mitt stöd för tanken på att den framtida europeiska konstitutionen bör ratificeras på samma dag över hela Europa när det väl är dags för detta. Ratificeringen skulle naturligtvis äga rum i enlighet med varje medlemsstats särskilda tillvägagångssätt. Samtidigt skulle en enda europeisk ratificeringsdag leda till en samlad europeisk debatt i stället för att 25 nationella debatter äger rum parallellt med varandra. Det skulle kunna vara en prioritet. Det är med detta i åtanke som jag infinner mig hos er i kammaren i dag för att närvara vid debatten om betänkandet av Gil-Robles och Tsatsos.
Som jag just sade kommer den senaste regeringskonferensen snart att inledas. Den är inte, den kan inte vara och den kommer inte att vara som tidigare regeringskonferenser. Den kommer inte att kunna jämföras med regeringskonferenserna i Amsterdam eller Nice. Jag var djupt delaktig i de konferenserna. De ledde till en del framsteg men också till många beklaganden. Denna regeringskonferens är annorlunda eftersom den har möjligheten att bygga vidare på det fördjupade förberedande arbete som konventet utfört. Gil-Robles kallade detta arbete intelligent, och jag håller med honom om det.
Som en första punkt där parlamentet och kommissionen är överens skulle jag vilja betona att vi båda vill se till att denna regeringskonferens inte på nytt tar upp frågor som man kommit överens om i konventet. Vidare får den jämvikt som nåtts i viktiga frågor i utkastet till konstitution inte störas, precis som ni just sade, herr talman. Den andra punkt som vi är överens om är det som godkändes i konventet. Kortfattat innebär detta att Europeiska unionens värderingar, principer, institutioner och till och med Europeiska unionens symboler på begäran av parlamentets konventsledamöter skall infogas i konstitutionen. Detta innebär också att Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna införlivas, vilken parlamentet bidragit starkt till. Vidare innebär det att Europeiska unionen får en unik status som juridisk person och att pelarstrukturen avskaffas. Vi har också rangordningen vad gäller reglerna. Andra faktorer är en tydligare avgränsning av Europeiska unionens behörigheter och den utvidgade tillämpningen av gemenskapsförfarandena och medbeslutandeförfarandena. En annan punkt som vi är överens om är att Europaparlamentet skall välja kommissionens ordförande. Verkliga framsteg gjordes i fråga om införandet av ett området för frihet, säkerhet och rättvisa. Verkliga framsteg gjordes också på försvarsområdet. Jag hoppas att dessa framsteg kommer att bibehållas. I detta hänseende hade jag förmånen att vara ordförande för konventets försvarsgrupp. Vi arbetade i synnerhet med ett förslag till en europeisk krigsmaterielagentur och med ett utkast till en solidaritetsklausul som skulle tillåta en ömsesidig handräckning som ett svar på en terrorattack liknande attentatet den 11 september som fick så tragiska följder för New York och Washington. Det finns alltid en risk för attacker av detta slag. Vi arbetade också med att inrätta en utrikesministerpost för Europeiska unionen. Detta skulle kompensera vad Europeiska unionen för närvarande saknar, nämligen en plats där en gemensam diplomatisk kultur långsamt kan gro. Vid eventuella kriser skulle EU då kunna inta gemensamma ståndpunkter som skulle bygga på en gemensam geostrategisk bedömning. Jag vill påminna er om krisen i Jugoslavien och på senare tid i Irak. Detta är några av de huvudsakliga framsteg som konstitutionen har åstadkommit.
Men, herr talman och mina damer och herrar, vi är också överens om vad som saknas i denna konstitution. För att citera professor Tsatsos är vi överens om vilka framsteg som fortfarande krävs och att vi gemensamt bör sträva mot detta mål. Exempelvis reducerar utkastet till konstitution egentligen inte de områden där kravet på enhällighet förlamar och i framtiden kommer att fortsätta att förlama de gemensamma åtgärderna. Utkastet förser inte Europeiska unionen med de instrument och förfaranden som den behöver på det centrala området för styrning av ekonomin, vilket för närvarande är uppenbart. Konstitutionen gör det inte möjligt att se över de mindre viktiga bestämmelserna på ett mer flexibelt sätt.
Som ni känner till har kommissionen dessutom gått igenom de bestämmelser i utkastet till konstitution som får följder för kommissionens sammansättning. Kommissionen ville föreslå en bättre sammansättning än den som för närvarande förekommer i konventets text. Era två föredragande, Gil-Robles och Tsatsos, lade fram idéer i denna riktning beträffande kommissionens sammansättning för en liten stund sedan.
Mina damer och herrar! Väldigt många av oss som är här i dag har känt ett slags entusiasm under de senaste 18 månadernas arbete. Jag skulle vilja gå så långt som att säga att vi på sätt och vis har uppmuntrats av att vara delaktiga i konventets framgångar tack vare det öppna och insynsvänliga förfarande som för första gången tillämpats. Men alla Europas medborgare har kanske inte känt sig delaktiga. Ändå är det ju första gången som ett stort europeiskt projekt har förberetts utanför en hemlig diplomatisk konferens. Trots detta är det viktigt att i dag helt enkelt notera att en ny och annorlunda fas just skall inledas, nämligen regeringskonferensen. Jag utgår från att det är tydligt att kommissionen tar sig an denna nya fas i samma anda som den tog sig an konventet. Vi tar oss an detta med samma vilja att samarbeta med er för att uppfylla våra gemensamma prioriteringar. Om vi så önskar har vi faktiskt möjlighet att förbättra ett begränsat antal punkter i utkastet till konstitution utan att störa den övergripande jämvikten. Vi kan förtydliga alla bestämmelser i utkastet och särskilt deras tillämpningsområde. Detta skulle förhindra vissa missförstånd eller en viss förvirring när texten ratificeras. Till sist kan vi se till att denna regeringskonferens slutför arbetet med den rättsliga översyn som konventet anförtrott den.
Mina damer och herrar! Jag tror uppriktigt att det vid sidan av de semantiska skiljaktigheterna finns ett brett samförstånd mellan våra två institutioner när det gäller det väsentliga i frågan. Kommissionen pekade nyligen i det yttrande som antogs den 17 september på att det är väsentligt att denna regeringskonferens inte ifrågasätter den jämvikt som nåtts i centrala frågor i utkastet till konstitution som helhet. Låt mig återigen betona hur avgörande detta är. Jag skulle också vilja upprepa att kommissionsledamöternas kollegium och särskilt ordföranden, Antonio Vitorino, och jag är beslutna att ge vårt stöd till det italienska ordförandeskapet för att detta gemensamma mål skall uppnås.
(Applåder)

Brok (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag skulle på min grupps vägnar vilja säga hur utomordentligt tacksamma vi är mot föredragandena Gil-Robles och Tsatsos, inte bara för att de har gjort ett enastående arbete - vi väntade oss inte annat - utan också för att deras arbete är politiskt förnuftigt. Det är politiskt förnuftigt därför att föredragandena påpekar att det finns saker som vi inte är nöjda med och områden där vi kunde ha gått bra mycket längre men att hänsyn till kompromisser och jämvikt har gjort att vi funnit en väg som vi bör slå in på.
Jag anser att detta är ett viktigt budskap som är identiskt med det som det italienska ordförandeskapet framförde och att parlamentet och det italienska ordförandeskapet därför kommer att kunna samarbeta konstruktivt vid regeringskonferensen. Det bör stå klart för oss att detta utkast till konstitution innebär ett viktigt framsteg på nästan alla områden. Medan Nicefördraget endast skapade de formella förutsättningarna för utvidgningen skapar denna konstitution de förutsättningar som kommer att göra den utvidgade gemenskapen livskraftig. Denna livskraft kommer att åskådliggöras av en handlingskraftigare gemenskap, förbättrade beslutsmekanismer och att principen om majoritetsbeslut utvidgas. Vi kunde förvisso ha gjort mer, men jag anser att framstegen är uppenbara.
Det bör stå klart för oss att avskaffandet av pelarprincipen och den möjlighet till utveckling som finns i den aktuella konstitutionen ändrar den grundläggande strukturen. Jag anser att den demokratiska principen också har blivit avgjort starkare. Amsterdamfördraget innebar ett genombrott för rätten till medbeslutande, som vi nu är på väg att fullborda i vårt arbete med att göra Europaparlamentet till en institution med verklig handlingskraft och verkliga medbeslutandebefogenheter på nästan alla gemenskapens rättsområden. Dessutom bör det stå klart för oss att det kan innebära ett stort framsteg för öppenheten när vi öppnar upp rådets lagstiftningsprocess för allmänheten. Jag anser att det är avgörande att vi får ett öppet EU där medborgarna kan avgöra vem som ansvarar för vad och tillrättavisa och straffa de skyldiga parterna. Jag anser att medborgarna inte kan förväntas acceptera besluten så länge de inte förstår hur besluten fattas och vem som ansvarar för dem. Jag hoppas att de nationella ministeriernas inflytande inte kommer att vara så stort på detta område att öppenheten omöjliggörs.
Jag anser att det är ett avgörande steg framåt att ha en behörighetsfördelning som kommer att göra det mycket lättare för oss att i framtiden säga på vilka områden EU är behörigt eller inte. Detta är också viktigt för att de nationella staterna inte skall känna att de förlorar sin identitet och att unionen själv lägger allt under sig. Om behörigheterna är tydligt definierade utgör de ett område där man kan begära förbättrade beslutsfattandeprocesser och större handlingskapacitet, vilket ger oss färre gråzoner. Detta hänger samman med subsidiaritetsprincipen. Jag ser detta som verkligt betydande framsteg eftersom det ger de nationella parlamenten möjligheten att utöva inflytande när de anser att subsidiaritetsprincipen har kränkts och därmed gör dem medvetna om detta inflytande. När det gäller gemenskapens interna situation anser jag också att det är utomordentligt viktigt att de nationella parlamenten själva har tillägnat sig denna roll, utan att nivåerna sammanblandas eller att beslutsfattandeprocesserna kompliceras.
Det är också viktigt att EU förs närmare sina medborgare eftersom kommissionens ordförande i framtiden kommer att väljas i valet till Europaparlamentet. EU bygger på medborgarna, och detsamma gör Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna genom att skydda dem och ge dem möjlighet att agera. Jag tror att detta kommer att få stor betydelse i framtiden. Inom Europeiska unionen måste vi också se till att jämvikten mellan stora och små, rika och fattiga, nya och gamla medlemmar säkerställs så att de små länderna känner att jämvikten i EU:s institutioner gör det möjligt för dem att föra fram sin åsikt och försvara sin identitet. De större ländernas styrka ligger i deras sätt att ta hänsyn till de mindre länderna. Jag anser att vi måste införa detta i ekvationen på samma sätt som vi, när vissa medlemsstater går framåt på områden som strukturellt försvarssamarbete och annat, måste klargöra att dörren alltid skall stå öppen för andra som vill ansluta sig vid ett senare tillfälle och att vi inte får införa nya hinder för dem. Det måste göras fullständigt klart att denna konstitution mycket väl kan vara vår sista chans att förverkliga ett Europa med lika rättigheter snarare än ett Europa för två tredjedelar av medborgarna. Med tanke på EU:s utvidgning är det viktigt att vi eftersträvar detta.
Låt mig göra en sista iakttagelse. Europeiska unionen är också en värdegemenskap, vilket slås fast i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och dess inledning. Att vara starka nog att- i en anda av tolerans - knyta den religiösa delen till ordet ?kristen? vore med all säkerhet en typ av framsteg som skulle ligga i allmänhetens intresset.
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle först vilja säga att jag ger halva min talartid till Napolitano, ordföranden för utskottet för konstitutionella frågor. Efter alla dessa år förstår jag fortfarande inte vilka kriterier som ligger till grund för fördelningen av talartid här i parlament, och jag anser att Napolitano som ordförande för utskottet för konstitutionella frågor borde ha fått mer tid än den som tilldelats de politiska grupperna, men så var inte fallet. Jag skulle vilja be er att framföra detta till parlamentets talman.
För det andra vill jag betona att Europeiska socialdemokratiska partiets grupp stöder Tsatsos och Gil-Robles betänkande. Mina kolleger kommer, med större auktoritet än min egen, att i detalj analysera de aspekter som vi anser vara grundläggande. Efter att ha lyssnat till kommissionsledamoten och med kännedom om kommissionens dokument - som jag anser tar sitt ansvar som fördragens väktare genom att lägga fram förslag, vilket är viktigt för den institutionella jämvikten - vill jag i detta skede betona att jag anser att det finns ett nära samband mellan det som sägs i betänkandet i fråga om de aspekter som inte har lösts helt och hållet och det som kommissionen säger. Vi måste söka ett sätt att upprätthålla denna jämvikt, som vi alla hävdar är så grundläggande inom den institutionella triangeln.
Jag skulle mer specifikt vilja hänvisa till den framtida reformen av konstitutionen. Kommissionsledamot Barnier insisterade på att vi alla ur ett symboliskt perspektiv bör rösta samma dag. Med de ännu olösta frågorna i åtanke - de som är föremål för en översynsklausul, den så kallade rendez-vous-klausulen - är det riktigt att säga att det är förnuftigt att söka lösningar som gör det möjligt för oss att lösa de problem vi har. Jag hoppas att det italienska ordförandeskapet kan göra det.
Med detta sagt, herr talman, och efter att ha lyssnat till rådsordföranden kommer jag att lägga fram ett muntligt ändringsförslag till Tsatsos och Gil-Robles text. Med de bästa intentioner har rådsordföranden talat om för oss att det italienska ordförandeskapet avser att hålla sina löften här i parlamentet, men det har också talat om för oss, mycket diplomatiskt, att man misslyckades med detta i Riva del Garda. Jag menar att vi bör vara noga med fakta. Vad som inte längre är acceptabelt efter konventet är att höra orden ?Läggdags, mina barn, nu skall vi diskutera allvarliga frågor?. Så får det inte gå till. Detta är oacceptabelt inte bara ur en öppenhetsaspekt, utan också med tanke på det demokratiska ansvaret.
Jag har också ha sett vad som diskuterades i Riva del Garda, och det dokument vi har sett motsvarar inte vad det italienska ordförandeskapet säger här: att vi skulle vara observatörer på samma nivå som så respektabla länder som Rumänien, Bulgarien eller Turkiet ger inte Europaparlamentet en särskilt värdig position. Jag föreslår därför att ordalydelsen i punkt 37 ändras, och snarare än ?välkomnar med eftertryck ordförandelandet Italiens försäkran? bör det stå ?uttrycker sin oro och sitt missnöje med bristen på rådets tillmötesgående i fråga om den försäkran som det italienska ordförandeskapet framfört till Europaparlamentet?.
Detta motsvarar verkligheten för närvarande. Det italienska ordförandeskapet har goda intentioner, men vägen till helvetet är kantad av goda intentioner. Vad vi måste göra är att se till att vår representation är värdig och motsvarar verkligheten.
Herr talman, låt mig avsluta med att ge det italienska ordförandeskapet ett förslag som det kan vidarebefordra till rådet. Majoriteten av utrikesministrarna deltog som konventsledamöter. Vi inbjuder de nationella parlamentsledamöter som deltog som konventsledamöter till utskottet för konstitutionella frågor. Jag anser att denna inbjudan bör utvidgas till att omfatta även ministrarna och rådet så att dessa frågor kan diskuteras offentligt, vilket är vad den europeiska allmänna opinionen kräver.
(Applåder)

Duff (ELDR).
Herr talman! Vi har haft flera veckor på oss att noggrant se över utkastet till fördrag för att genomföra konstitutionen. För oss som varit medlemmar av konventet känns det nu tacksamt att se att de flesta medlemmarna av Europeiska rådet med undantag för några inledande krumbukter nu verkar godkänna konventets förslag med få förbehåll. Alla inser att det blir deras uppgift att lägga fram alternativa lösningar för att nå större enighet om regeringskonferensen förkastar konventets förslag.
Premiärminister Blair bör särskilt gratuleras till att tydligt ha tagit avstånd från den förra brittiska regeringens inställning i försvarsfrågan. Vid toppmötet i Berlin förra helgen tycktes Blair vara redo att godkänna konventets förslag om ett organiserat samarbete inom och utanför Nato genom att gå med på att en särskild grupp av kvalificerade medlemsstater tar ett steg i riktning mot att skapa en gemensam europeisk utrikes- och säkerhetspolitik, inte som en sista utväg utan som ett första steg.
Det är en komplimang till konventet att deras arbete klarar en så kritisk bedömning, speciellt från vårt parlamentet som inte är känt för att ge uttryck för tillfredsställelse när det gäller dessa frågor.
Konventet har verkligen granskat alla valmöjligheter, slipat på alla argument och närmat sig frågan med ett brett politiskt synsätt och med Europas gemensamma bästa i fokus för vårt arbete. Det är av den anledningen som man i denna resolution helt riktigt kräver att andan inom konventet, öppen, mångsidig och politisk, bör föras över till regeringskonferensen.
Jag stöder ordförandens förslag att det inte bör finnas tekniska arbetsgrupper. Jag stöder verkligen deras förslag att Europaparlamentets representation skall stärkas på regeringskonferensen. Kanske går det att före toppmötet den 4 oktober ta upp frågan igen på mötet med rådet (allmänna frågor) nästa vecka. En regeringskonferens som präglas mer av demokrati än av diplomati kommer att bli mer framgångsrik och kunna fatta beslut snabbare.

Cossutta (GUE/NGL).
Herr talman! Genom att förse EU med en konstitutionstext som effektivt kommer att bidra till att skapa vår framtid har konventet fullbordat en viktig uppgift.
Detta arbete måste skyddas från förtal och motstånd, men det måste också förbättras ytterligare - det är inte sant att det inte finns något utrymme för att göra det - och vi måste förkasta de teorier som läggs fram av dem som inte vill ändra något, annars kommer allt det arbete som utförts att leda till ingenting.
Jag delar och stöder därför Prodis proaktiva hållning att se värdet i texterna och samtidigt vara medveten om de begränsningar och risker som texten kan ge upphov till. Mer specifikt kommer jag att ange vilka korrigeringar som jag anser vara nödvändiga och möjliga. Jag talar inte om det bristfälliga innehållet och de ofullständiga sociala rättigheter som är resultatet av den särskilda maktbalansen i dag, vilket vi känner till. Det är till exempel ingen tillfällighet att ordföranden för den konstituerande församling som utarbetade den fantastiska italienska konstitutionen under efterkrigstiden var kommunisten Umberto Terracini, medan vårt konvents ordförande är den djupt respekterade men mycket måttfulle Giscard d'Estaing.
Jag talar därför om frågor som är rent institutionella. För det första skulle en rådsordförande på heltid som innehar posten under en längre tid i stället för ett roterande ordförandeskap faktiskt krocka med ordförandeskapet för kommissionen, och deras arbete skulle komma att stå i strid med varandra, vilket skulle orsaka förlamning och kris i institutionerna. För det andra måste enhällighetsbesluten avskaffas på alla områden, eftersom vetorätten när som helst kan blockera alla nyskapande processer. För det tredje måste vi ha en samlad gemensam utrikespolitik med en europeisk militär kapacitet som ersätter Nato, vilket skulle ge oss inte bara en oberoende roll, utan också en stabiliserande roll gentemot den ensidiga, imperialistiska makt som nu finns närvarande i och hotar världen

Voggenhuber (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att kammaren i dag kommer att stödja konventets utkast, och detta med stor majoritet. Vi är fullständigt överens om att det bästa med konventet var att det inte var en regeringskonferens. Det var till stor del parlamentariskt till sin natur, det var offentligt, det deltog i en dialog med allmänheten och det civila samhället och det hade många månader på sig att utföra sitt arbete. Det sämsta med konventet var att det till slut förvandlades till en regeringskonferens i alla fall. Dess slutsats fastställdes genom förhandlingar och köpslående bakom kulisserna, och nationernas egna intressen spelades ut mot det europeiska intresset och hot om att lägga in sitt veto.
Konventet var framgångsrikt när det var fritt. Det följde en konstitutionell logik genom att utarbeta ett utkast över Europas framtid. Ur detta skapades utkastet till en europeisk demokrati, Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, en republikansk rättsordning för Europa, en handlingsförmåga och möjligheten till en ny roll i världen. Framgången uteblev för konventet varje gång som det böjde sig för påtryckningar från regeringarna och förlorade sig i en snårskog av motstridiga intressen. Därför har vi nu inget europeiskt socialt avtal, ingen europeisk social ordning och alltför få beslut som fattas med majoritet, och vi har bland annat fortfarande lagar som stiftas av rådet. Frågan var inte vad vi kunde göra för Europa, utan vad vi kunde undanhålla Europa. Många regeringar kräver nu en ?riktig? regeringskonferens. Detta är ett farligt hot, och ett hot som bygger på en mycket tvivelaktig legitimitet.
Matematiskt sett blir ett plus och ett minus ett minus. Var finns det förnuftiga i att påtvinga en så framgångsrik metod som konventet en så kroniskt misslyckad metod som en regeringskonferens? Slutsatsen, slutresultatet av denna enkla aritmetik blir en regeringskonferens, en ?Nice del II? - inte den största gemensamma nämnaren, utan den minsta. Var regeringarna inte representerade i konventet, och på högsta nivån? Drev de inte igenom sina ståndpunkter på ett brutalt sätt? Närvarade ni inte vid konventet, kommissionär Barnier? Samtyckte ni inte till en omfattande kompromiss? Kan kommissionen verkligen ta på sig det historiska ansvaret för att ha gjort det möjligt för regeringarna att ensidigt ändra detta historiska samförstånd för sina egna intressens skull? Om ni gör det, ger ni då inte de destruktiva krafterna möjlighet att frikänna sig själva? Herr kommissionär! Er plats är vid Europaparlamentets sida i kampen för denna kompromiss. Ni kommer att få svara för detta. Detta är kanske det allvarligaste misstag som kommissionen kommer att tvingas stå till svars för under hela sin mandatperiod.
Vad kan regeringskonferensen då göra utan att förstöra detta samförstånd, utan att - bakom stängda dörrar - bedriva samma gamla kohandel som vi såg i Nice? Regeringskonferensen bör godkänna konventets utkast, den bör, i konventets majoritetsanda, ta upp de frågor som regeringarna blockerade och för vilka det saknas samförstånd, särskilt översynsklausulen. Detta var något som konventet inte kunde enas om. Regeringskonferensen bör göra det möjligt för en demokratisk majoritet att göra framtida ändringar av konstitutionen. Den bör dessutom lösa motsägelserna mellan delarna I och III, som till stor del beror på regeringarnas ingripande. Om vi lovar folket en social marknadsekonomi i del I, men ett fritt, oinskränkt konkurrenssamhälle i del III, då är vi inte ärliga mot allmänheten. Om vi utlovar full sysselsättning i del I, men endast en hög sysselsättningsgrad i del III, då är detta en tveksam metod, och det kommer inte att ge oss Europas förtroende.
Om vi, vid denna historiska tidpunkt, gör fel val kommer vi att leda Europa in i en kris. Om vi, efter att ha fördärvat metoden med regeringskonferensen, fortsätter genom att fördärva och misskreditera metoden med konventet, kommer vi till slut inte att ha något kvar. Vad kommer vi då att kunna göra när krisen slår till? Hur tuff denna kompromiss än kan ha varit för oss alla, bör vi försvara konventet om Europas framtid.
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, mina damer och herrar! Övernitiska förespråkare av konventet vill att det nya fördraget skall undertecknas den 9 maj nästa år, på årsdagen av Schumandeklarationen från 1950. Låt oss dock lyssna noga på Robert Schuman! Hans exakta ord är de som följer: ?Ett enat Europa kan inte bli verklighet på en enda gång, och inte heller genom en helhetslösning. Det kommer att bygga på konkreta resultat, varigenom man först skapar en verklig solidaritet.? Jag upprepar: det kan inte bli verklighet på en enda gång, och inte heller genom en helhetslösning. Det kommer att bygga på konkreta resultat, varigenom man först skapar en verklig solidaritet.
Låt oss nu se på vad vi har framför oss. Vi har en konvention som det krävdes 1 800 tal och tusentals ändringsförslag för att komma fram till, vilket Giscard d'Estaing informerade oss om här. Det har dock inte hållits en enda omröstning. Inte en enda. Processen har varken varit demokratisk i princip eller i praktiken men vida överskridit sitt mandat. Vad skulle det då innebära om konventets slutsatser infördes som slutliga, vilket föredragandena skulle vilja genom att fullkomligt strunta i de befogenheter och det ansvar som på demokratisk väg endast tilldelats regeringskonferensen? Det skulle vara ett slag mot Robert Schuman.
Låt oss återigen se på konventets text, vilken enligt förespråkarna borde tvångsinföras som konstitution. Vad ser vi då? Vi ser ett försök att skapa ett Europa ?på en enda gång? och att störa en sedan länge etablerad jämvikt genom en ny ?helhetslösning?. Ännu ett slag mot Schuman. Låt oss vidare komma ihåg vad som hände för några veckor sedan vid planeringen av regeringskonferensen i Riva del Garda. Flera medlemsstater, flera länder framförde allvarliga reservationer mot konventets text. Gruppen Unionen för nationernas Europa har införlivat dessa reservationer i sina ändringsförslag till betänkandet i fråga om kommissionens sammansättning, ordförandeskapet, kristendomens roll och så vidare.
Denna kritik fick ett burdust svar från Oskar Fischer i form av budgetplan 2007-2013. Pressen tolkade korrekt den tyske ministerns hot som en omdömeslös budgetutpressning. Vad innebär detta? Det innebär att man förnekar de ?konkreta resultat? som gradvis ?skapar en verklig solidaritet?. Det var exakt vad Schuman förespråkade den 9 maj 1950.
De enade rösterna i min grupp uppmanar därför regeringskonferensen att verkligen låta sig inspireras av Schumans metod och att aldrig glömma den 9 maj. Jag skulle därför vilja vädja till det italienska ordförandeskapet att inte böja sig för hotfulla uttalanden, tvång och medlemsstaters utpressning, utan snarare att uppmuntra fria, jämlika och öppna debatter. Det är vårt ansvar att hindra att ett fåtal personers brådska och påtryckningar, i strid mot demokratin, förstör den storslagna konstruktion vars grunder lades i Romfördraget.

Bonde (EDD).
Herr talman! Jag har varnat det italienska ordförandeskapet angående tidsplanen för regeringskonferensen. Under hösten har tolv sammanträdesdagar avsatts för förhandlingar om en konstitution som ytterst få människor hittills har hört talas om. Den skall antas den 13 december och undertecknas den 9 maj, och därefter kan vi gå och rösta och delta i folkomröstningar, men inte ändra konstitutionen. Det är inte rätt och det är verkligen inte demokratiskt.
Europas folk har ännu inte bett om en konstitution. De har inte varit delaktiga i EU-elitens planer på att överföra politisk makt till Bryssel. Vi i utskottet för konstitutionella frågor beslöt med 22 röster mot 3 att uppmana alla länderna att hålla folkomröstningar när så är möjligt. Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa stöder det beslutet helhjärtat. Fatta detta beslut nu, för det är bara när människor vet att de skall rösta om ett förslag som de börjar intressera sig. Människor engagerar sig när det börjar bli allvar. Om alla EU-länderna bestämmer sig för att hålla folkomröstningar samtidigt som valen till Europaparlamentet i juni får vi tillfälle att föra vår första gemensamma Europadebatt. Då kommer det att visa sig om vi också kan komma fram till gemensamma slutsatser.
Jag tror och hoppas att väljarna kommer att säga nej till det förslag som har utarbetats under ordförande Giscard d'Estaings ganska auktoritära ledarskap, konsensus kallat. Jag har samlat in 200 namnunderskrifter i syfte att ändra på förfarandet så att det kan utgå från öppenhet. Min framställning undertecknades av alla valda företrädare för de nationella parlamenten och fick stöd av alla Europaparlamentets ledamöter utom Duhamel. Detta krav finns dock inte med i det slutliga betänkandet. Jag har samlat in 123 namnunderskrifter i syfte att se till att alla länderna fortfarande skulle ha kommissionsledamöter, men konstitutionsförslaget innehåller inga bestämmelser om det. I stället har vi fått en uppdelning i kommissionsledamöter med och utan rösträtt - ett förslag som inte lades fram för konventet eller diskuterades där förrän alldeles mot slutet. Konstitutionsförslaget går i huvudsak ut på att överföra mycket mer makt från våra parlamentariska demokratier till tjänstemännen och lobbyisterna i Bryssel.
Det kommer snart att bli omöjligt för väljarna i våra länder att ändra på en mängd beslut som väljarna i dagens läge kan kullkasta genom val. Våra demokratier håller på att beskäras kraftigt och de nationella parlamenten ger upp sin makt i en omfattning som inte motsvaras av det ökade inflytande som Europaparlamentet får. Om demokratin skall reduceras bör åtminstone beslutet att göra detta fattas i demokratisk ordning av väljarna själva i folkomröstningar. Låt oss därför förmå regeringskonferensen att uppmana alla länder att hålla folkomröstningar. Varför inte dessutom ta fram två olika förslag, nämligen en demokratisk federal konstitution och ett förslag till fördrag om ett demokratiernas Europa. På så sätt kan vi tryggt låta Europas väljare fatta beslut om vår gemensamma framtid.

Bonino (NI).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! De senaste dagarna har vi sett våra stats- och regeringschefer en efter en gå upp i talarstolen i Förenta Nationerna, vilket Europa inte har gjort. Jag anser att detta räcker för att visa både att vi inte behöver föra några långa debatter och, framför allt, vad denna konstitution saknar.
Denna konstitution är utan tvivel resultatet av ett mödosamt, institutionellt pusslande som är svårt att förklara och ännu svårare att förstå och därmed inte har rönt någon större uppskattning. Det är ett komplicerat arbete, komplext och fruktlöst, är jag rädd. Det har onekligen gjorts förbättringar på de interna områden som har med Europas medborgare eller våra liv att göra - de områden som har definierats som indirekta - men vad man inte tar upp eller löser i konstitutionen är vilken roll, vilket ansvar, vilka resurser och vilka förfaranden som fordras för att göra Europa till något mer än vad det redan är - en stor ekonomisk makthavare - nämligen en ansvarsfull politisk aktör på världsscenen, vilket är vad det borde vara.
Vi har inte ens försökt ge svar på dessa frågor. Konstitutionen ger en bild av ett inåtvänt och navelskådande Europa, som naturligtvis bryr sig om sina egna medborgares välbefinnande, men som inte bygger upp strukturer, förfaranden, gör åtaganden eller vidtar några som helst åtgärder för att bidra till att Europa skall ta det ansvar - som det faktiskt har - utanför sina gränser.
Vi skaffar oss inte ens instrument för att svara upp mot detta europeiska behov, detta vädjande till Europa, detta krav på Europa - som är så starkt i så många delar av världen, från Västasien till Medelhavets södra stränder - detta behov av europeiska värderingar, av ett Europa som partner i en rättvisare utveckling som i större utsträckning bygger på mänskliga, medborgerliga och politiska rättigheter. Med denna konstitution dömer vi oss själva till att ständigt och jämt ledas av andra - muttrande, naturligtvis. Detta är för enkelt, men framför allt anser jag att det strider mot Europas anda och mål och speciellt mot våra skyldigheter som européer gentemot folk som är våra grannar, även om de inte är européer.
Mina damer och herrar! I egenskap av gammal och allt mer övertygad federalist anser jag att denna konstitution är ett förlorat tillfälle, ett förlorat tillfälle som andra kommer att få lida för. Jag säger det i den politiska realismens namn, av kärlek till det Europa som borde kunna utnyttja sina framgångar för att verka för andras framgångar, åtminstone i grannländerna. Det kan hända att vi européer kommer att få en högre levnadsstandard, men andra kommer att få lida för vårt inskränkta agerande, för vår stora medelmåttlighet, just på grund av att vi har bestämt oss för att förbli bara en stor ekonomisk makt. Det räcker inte. Detta är inte vad det innebär att vara europé, åtminstone inte för mig!
(Applåder)
Theato (PPE-DE)
Herr talman! Budgetkontrollutskottet välkomnar Gil-Robles Gil-Delgados och Tsatsos betänkande och gratulerar föredragandena till det.
I vårt yttrande har vi tagit upp några punkter i vårt verksamhetsområde som vi skulle vilja ha klarhet i. Den första är att revisionsrätten bör finnas med bland de institutioner som räknas upp i konstitutionsförslaget och att dess funktioner bör definieras tydligare i texten. För det andra bör man hänvisa till reglerna för ansvarsfrihet - också för byråerna - i avsnittet Budgetmässiga och finansiella principer för att förtydliga att det är parlamentet som utövar den demokratiska kontrollen. För det tredje rekommenderar vi på grundval av det som parlamentets delegation ursprungligen framförde till konventet om en europeisk allmän åklagarmyndighet att detta skrivs ut i klartext i stället för att lämnas som ett alternativ och att principen om enhällighet i rådet ersätts med lagstiftningsförfarandet, det vill säga beslut med kvalificerad majoritet. Vi menar att dessa rekommendationer skulle bidra till att skapa ett Europa med frihet, trygghet och rättvisa inskrivna i konstitutionen.
(Applåder)
Paciotti (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar! Den europeiska offentliga rättens utveckling i Europa, från westfaliska freden till fördraget om Europeiska gemenskapen, innebär att vi i dag kan ställa oss bakom en banbrytande idé som en gång i tiden var omöjlig: ett konstitutionsfördrag som till vissa delar har karaktär av fördrag och till vissa delar av konstitution.
Det förslag som vi behandlar i dag innebär ett stort framsteg, särskilt i fråga om byggandet av det europeiska området med frihet, säkerhet och rättvisa. Detta är ett framsteg eftersom gemenskapsmetoden till största delen tillämpas på detta område, en metod som borde vara den enda som används för att fatta beslut i ett federalt Europa eftersom den respekterar demokratiska värden och rättsstaten på grundval av principen att lagar skall stiftas av företrädare för folket och följaktligen att europeiska lagar skall antas av Europaparlamentet. Dessutom följer den kriteriet att beslut skall fattas med kvalificerad majoritet, vilket stärker enheten. Kravet på enhällighet främjar däremot särintressen och splittring: där gemenskapsmetoden tillämpas går Europa mot framtiden, men där regeringarna ensamma har makten går Europa tillbaka till sitt förflutna, sitt tragiska förflutna.

Randzio-Plath (PSE)
Herr talman! Även om utskottet för ekonomi och valutafrågor i princip ser det utökade samrådsförfarandet som något mycket positivt anser vi inte att ökningen är tillräckligt omfattande eftersom den inte gäller politiska områden som är avgörande för hur den inre marknaden och den ekonomiska och monetära unionen fungerar. Särskilt beklagligt är det att de förenklade förfarandena till och med minskar samrådets status, eftersom samarbetsförfarandena har gjorts helt rådgivande. Därför är vi naturligtvis inte nöjda, särskilt inte i fråga om konkurrenspolitiken och skattepolitiken som har direkt betydelse för den inre marknaden.
Jag skulle dock också vilja påpeka att vi hade önskat oss en ekonomiminister. Detta skulle ha gjort det möjligt för oss att - särskilt i euroområdet - ta ett kvalitativt språng i fråga om tillämpningen av Lissabonkriterierna. Jag tycker också att det är beklagligt att vi inte har lyckats få med Lissabonprocessen i konstitutionen. Detta innebär att detta nya konstitutionsfördrag inte kan beskrivas som en riktig europeisk ekonomisk konstitution. Jag skulle emellertid vilja välkomna att EU:s värden och mål betraktas som avhängiga av hållbar tillväxt, full sysselsättning, solidaritet och den sociala marknadsekonomin samt konkurrens och frihet.

Rothley (PSE)
Herr talman! Jag skulle vilja lägga till en fotnot i diskussionen. Europaparlamentets ledamöters immunitet och privilegier regleras fortfarande av ett protokoll från 1965, vilket var anpassat efter hur den parlamentariska församlingen såg ut på den tiden. Det italienska ordförandeskapet har i ett brev till utrikesministrarna antytt möjligheten att se över protokollen, vilket det anser vara önskvärt. Detta är någonting som jag verkligen skulle välkomna. Nästa år kommer vi att ha haft ett direktvalt Europaparlament i tjugofem år. Det är hög tid att vår rättsliga ställning regleras på europeisk nivå. Om detta inte görs under regeringskonferensen, när kommer det då att göras?
För övrigt skulle jag kunna tillägga att jag inte bryr mig särskilt mycket om huruvida de nya regler som fordras införs genom stadgan eller via primärrätten. Detta är ingen större fråga och jag betraktar den som sekundär, men detta måste ske, annars kommer det inte att bli någon ledamotsstadga heller.
(Applåder)
Berenguer Fuster (PSE)
Herr talman! Utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi ställer sig i sitt yttrande om konstitutionen för Europa och den kommande regeringskonferensen mycket positivt till de insatser som konventet har gjort på våra kompetensområden och har framfört detta i ett dokument som antogs praktiskt taget enhälligt. Konventet har verkligen gjort ett gott arbete och bör gratuleras till detta.
Jag skulle vilja ta upp tre punkter, två positiva och en något mindre positiv. För det första att man befäster att den gemensamma handelspolitiken uteslutande skall falla under unionens befogenheter, vilket är ett framsteg och vilket kommer att öka Europaparlamentets deltagande i arbetet på detta område, det måste sägas.
För det andra kommer det faktum att det europeiska forskningsområdet blir ett etablerat koncept att innebära att vi kommer att kunna åtgärda de brister vi européer har på detta område.
Vårt kanske enda klagomål är att konventet inte har bestämt sig för att integrera Euratomfördraget i konstitutionstexten, vilket innebär att det kommer att fortsätta att råda mellanstatlighet på detta område, med alla de problem som detta medför.

Jackson (PPE-DE)
Herr talman! Det är lite svårt att avge ett yttrande i detta sammanhang, när hälften av mina kolleger verkar tro att det inte är någon idé att avge ett yttrande, eftersom vi inte kan ändra konventets text. Hur som helst, vilken verkan det nu kan ha, skulle jag bara vilja säga följande. 
I flera avseenden utövar Europeiska unionen redan maximal makt på det område som mitt utskott ansvarar för: vi har medbeslutandeförfarande och omröstningar med kvalificerad majoritet. Det finns ändå vissa lärdomar att dra av våra erfarenheter. Den viktigaste som jag skulle vilja dra och som inte finns med i konventets text är att vi måste vara mycket mer måna om att tillämpa den lagstiftning som träder i kraft. Därför måste vi i konstitutionen eller det konstitutionella fördraget bygga in ett absolut krav på att de tre institutionerna, Europeiska kommissionen, ministerrådet och Europaparlamentet, skall tillhandahålla konsekvensbedömningar av nyttan av de ändringar de föreslår i lagstiftningen. Om vi inte gör det kommer vi att fortsätta att anta lagar som alla länder är överens om men som ignoreras av vissa länder och som många länder inte har råd med. Detta kommer att bli mycket viktigare i och med utvidgningen av Europeiska unionen, som då kommer att omfatta många mycket fattiga länder. Om vi fortsätter att väcka förväntningar som vi inte kan uppfylla kommer vi, som situationen är nu, varken att göra Europa eller de europeiska konsumenterna något gott.

Stevenson (PPE-DE)
Herr talman! Fiskerinäringen är i kris. Den gemensamma fiskepolitiken har varit ett totalt misslyckande: huvudmålen för den gemensamma fiskepolitiken var att bevara arbetstillfällen och fiskbestånd, men tusentals jobb har försvunnit och fiskbestånd har slagits ut.
Under förevändning att bestånden måste bevaras har våra fiskare tvingats dumpa två miljoner ton förstklassig död fisk i havet varje år för att följa kvoterna. Under förevändning att bestånden måste bevaras har våra fiskare tvingats acceptera fiskestopp, perioder av arbetslöshet, plötsliga nedläggningar och sjunkande inkomster. Vi kämpar nu för att reformera den gemensamma fiskepolitiken och hejda en slutlig kollaps av näringen i Nordsjön och andra huvudnäringar.
Det är därför av största betydelse att vi fokuserar på fiskepolitiken. Utskottet oroades av att konventet verkade knyta fiskepolitiken som ett bihang till jordbruket. För de hundratusentals människor som är sysselsatta inom sektorn i hela EU är detta inte ett bihang till jordbruket, utan en av de större sektorerna. Vi vädjar till er att se till att fiskeriutskottets önskan om medbeslutandebefogenheter hörsammas så att vi kan börja spela en meningsfull roll för sektorns framtid.

Van Dam (EDD)
Herr talman! Fördragen bör innehålla en rättslig grund för den europeiska turistpolitiken. Detta har majoriteten i utskottet för regionalpolitik, transport och turism ansett i många år, och jag kan tillägga att jag inte delar denna uppfattning. Skälet till detta krav är följande: turistindustrin är en viktig, om inte den viktigaste, inkomstkällan för åtskilliga regioner inom Europeiska unionen, på samma sätt som jordbruket och industrin är viktiga för andra regioner. Många företag i turistindustrin är små och medelstora, vilket innebär att de kan få stöd redan av denna anledning. Ändå förväntar man sig att en gemensam turistpolitik skulle ge ytterligare bidrag till en hållbar utveckling av branschen. Välståndet i de berörda regionerna skulle öka och främja den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Utskottet för regionalpolitik, transport och turism yrkar på att det nya fördraget skall innehålla en rättslig grund för den europeiska turistpolitiken.

Dybkjær (ELDR)
Herr talman! Utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor hade ursprungligen en mängd invändningar mot konventets arbete av det enkla skälet att bara 17 procent av konventets ledamöter var kvinnor. Siffrorna förblev desamma oavsett om man räknade både suppleanterna och ledamöterna eller inte. Dessutom hade presidiet en genomsnittsålder på 53 år och bestod nästan uteslutande av män. Där satt bara en kvinna och hon kan nästan betraktas som en kvinnlig gisslan.
Våra invändningar kvarstod när vi såg det första förslaget. Inte med ett ord nämnde man jämställdhet, integrering av ett jämställdhetsperspektiv eller överhuvudtaget något i den riktningen. Lyckligtvis blev slutet gott. Jämställdheten blev ett av de grundläggande värdena och jag skulle vilja ta tillfället i akt för att också tacka alla dem som bidrog till att konventet blev en framgång. Det återstår fortfarande mycket att göra och jag vill understryka att det fortfarande kommer att finnas betydande områden med brister från en jämställdhetssynpunkt även om konstitutionsfördraget antas. Detta är något som jag skulle vilja be alla - kommissionen, rådet och Europaparlamentets företrädare - att ha i åtanke.

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Herr talman! Om tio dagar inleds en ny regeringskonferens. Europeiska unionen verkar ständigt sitta i regeringskonferens. Under de senaste 16 åren har vi haft Europeiska enhetsakten, Maastrichtfördraget, Amsterdamfördraget och nu senast Nicefördraget. I samtliga fall har det rört sig om en obeveklig process mot en ensidig integration, en uppfattning att Europeiska unionen bara kan bli framgångsrik om den får mer och mer makt. Och ändå har de europeiska folken samtidigt visat sin desillusion i fråga om den europeiska politiken genom rekordlågt valdeltagande i Europavalen. Detta är ett dilemma och en anledning till bekymmer för oss.
Den här regeringskonferensen leder till något helt annorlunda jämfört med tidigare fördrag. Man skall för första gången försöka att upprätta en konstitution för Europeiska unionen. Utkastet till konstitutionellt fördrag ökar den centralisering och integration som stått på dagordningen och varit ett kännetecken för den europeiska utvecklingen de senaste åren. Vi bör gå tillbaka till de första principerna.
I Laeken efterlyste stats- och regeringscheferna bättre och tydligare definitioner av EU:s befogenheter, en förenkling av rättsliga instrument, mer demokrati, större insyn och effektivitet och att de europeiska institutionerna skulle komma närmare medborgarna. Allt detta är långt från vad konventet har föreslagit och nu blir vi ombedda att se till att regeringskonferensen inte underminerar konventet i något avseende. Vi är tillbaka vid samma gamla budskap: Europa måste fördjupa sin integration, annars riskerar det att gå tillbaka. Det är tid för en utvärdering av verkligheten, och kanske Sverige varnade oss för det.
Europeiska unionen löper stor risk att gå långt i förhållande till vad Europas folk vill. För sådana som mig och mitt parti som tror på EU-medlemskapet och ett Europa bestående av nationalstater som har ett nära samarbete, riskerar forceringen av integration som konventets dokument är ett exempel på att mötas av en motreaktion från väljarna. Jag är rädd för att Europa kan komma att stå inför en legitimitetskris. Först sade den brittiska regeringen att det inte behövdes någon konstitution. Nu säger Förenade kungariket att det är nödvändigt med en sådan konstitution. Därefter säger man att regeringskonferensen bara var en tillställning ämnad att snygga upp. Sedan börjar Blair att i Förenade kungariket energiskt visa att det finns ytterst viktiga frågor för honom på regeringskonferensen: skattefrågor, försvarsfrågor och social trygghet. Men enligt de rapporter som publicerats under helgen har han gett upp även när det gäller detta.
Mitt parti har ett enkelt och demokratiskt svar på premiärministerns och hans regerings ombytliga och plågade inställning till regeringskonferensen, nämligen att hålla en folkomröstning för det brittiska folket. Låt dem avgöra om de verkligen vill ha detta språng mot ett federalt Europa. Om en folkomröstning duger för irländare, spanjorer och andra tycker jag att den duger även för invånarna i Förenade kungariket, och opinionsundersökningar visar att 80 procent av britterna vill ha en.
Regeringskonferensen kommer att diskutera en grundläggande förändring av maktbalansen mellan nationalstater och Europeiska unionens institutioner. Jag befarar att det faktum att en så viktig konstitutionell förändring drivs igenom i ett så sent skede av utvidgningsprocessen kan leda till ytterligare missnöje och desillusion bland folken i anslutningsländerna och i de nuvarande 15.
Slutligen har vi i parlamentet skyldighet att företräda våra väljares intressen. Genom att stödja resolutionsförslaget i dess oförändrade form sänder vi en signal att den politiska eliten vet vad som är bäst för våra väljare. Det är ett farligt budskap under ett valår.

Napolitano (PSE).
Herr talman! Parlamentet kan nu göra ett mycket mer omfattande ställningstagande till det konstitutionsförslag som konventet har antagit än de första kortfattade kommentarerna i kammaren den 3 september 2003. Det är tack vare den detaljerade och opartiska analysen i Gil-Robles Gil-Delgados och Tsatsos betänkande som vi kan göra detta: en analys som påpekar att vi nu bör dra nytta av alla de innovationer, framsteg och möjligheter som konventets förslag omfattar. Det står därför klart varför parlamentet rent ut uppmanar regeringskonferensen att göra konventets resultat rättvisa.
Jag skulle vilja tillägga att vi mycket starkt förnimmer den historiska betydelsen och den emotionella sidan av denna process: nu föds en europeisk konstitution, vilket var Altiero Spinellis dröm. Grunden till den lades i det visionära förslag som han lade fram och fick parlamentet med sig på för nästan 20 år sedan.
Detta skall dock inte hindra oss från att objektivt bedöma den text som konventet har tagit fram och notera dess brister, motsägelser och oklarheter. Gil-Robles Gil-Delgado och Tsatsos har inte underlåtit att ta upp dem i sitt betänkande. De har inte smitit ifrån sitt ansvar att påtala dem i den kritiska anda som fordras.
Herr rådsordförande! Grundproblemet är inte att parlamentet inte är nöjt med att vissa ståndpunkter och förslag inte har bifallits, utan risken att EU inte kommer att klara av att verkligen ta itu med de utmaningar som väntar. Det är med tanke på detta som vi uppmanar regeringskonferensen att tänka efter, att göra allt för att försöka göra konstitutionsförslaget mer konsekvent och förhindra att det förvrängs, så att vi inte går bakåt i utvecklingen.
Parlamentet kommer att följa regeringskonferensen ytterst uppmärksamt genom utskottet för konstitutionella frågor. Vi har valt ett mycket konstruktivt förhållningssätt, som inte är okritiskt utan mycket ansvarsfullt, och jag tycker inte att det bör finnas någon motsättning mellan vår uppfattning och kommissionens, även om ingen kan förneka att våra institutioner är olika och oberoende av varandra.
Det italienska ordförandeskapet kan räkna med att samla sina krafter för att stå emot trycket från de regeringar som vill återuppta förhandlingarna, för detta har redan förhandlats i konventet, herr Antonione, och om man nu skall återuppta förhandlingarna om de grundläggande frågorna blir konferensen ohanterlig. Jag hoppas att det italienska ordförandeskapet kommer att uppträda med konsekvens och fasthet.

Dybkjær (ELDR).
Herr talman! Jag menar att alla vi som är positiva till konventet bör gå ut och lägga alla krafter på att tala om detta offentligt. Det finns de som kritiserar konventet, men jag tror att de flesta av oss här i kammaren i dag inser att konventet fungerade som metod. Det var en framgång och det har kommit för att stanna. Det talas faktiskt om ett demokratiskt framsteg och detta är något vi bör understryka. Det är inte perfekt, men det är ett demokratiskt framsteg i förhållande till alla tidigare regeringskonferenser. Dessutom är det faktum att vi har haft denna breda debatt en sund bas för den kommande regeringskonferensen.
Det fanns de som tyckte att folket skulle ha gjorts mer delaktigt. Det kan hända, men man kan kanske inte förvänta sig att folk går omkring och diskuterar konstitutionsfördrag mitt uppe i sina vardagsgöromål. Det är ju på ett sätt det de har valt oss parlamentsledamöter för att göra.
Här i kammaren har vi emellertid satt upp ett antal grundförutsättningar som skulle möjliggöra större delaktighet. Jag skall nämna några av dessa förutsättningar. För det första skulle en förenkling i sig göra det lättare för människor att intressera sig för och förstå fördraget och utvecklingen i Europa.
För det andra har vi nu skapat en situation där de europeiska grundläggande värdena har definierats i detalj. Detta är mycket bra, eftersom det för EU närmare folket och ökar deras förståelse. Det faktum att vi har sett till att de konkreta politiska målen för vårt samarbete specificeras har också ett stort värde för människorna. Jag menar också att vi i parlamentet tryggt kan säga att det inte finns några andra regioner i världen som har dessa värden och mål som stöd för sitt politiska samarbete. Det är helt enkelt lysande.
Den tredje positiva punkten är att de nationella parlamenten nu ges större ansvar än tidigare och den fjärde är naturligtvis att de av oss som sitter i parlamentet nu rent konkret tvingas följa upp saker och ting i allt vårt arbete, oavsett område. Jag kan som exempel nämna Cashmans betänkande, som vi skall diskutera senare.
Till sist vill jag ta upp en punkt som inte har nämnts. Vi har inte hittat någon lösning på frågan om våra två hemvister. Vi har inte löst grundfrågan, det vill säga att Europaparlamentet självt måste bestämma var det skall sammanträda. Det är dessutom en fråga som jag verkligen skulle vilja uppmana det italienska ordförandeskapet att ägna sig åt. Jag vet att det är svårt, men vi kommer aldrig att få någon riktig acceptans för arbetet inom EU om Europaparlamentets ledamöter fortsätter att resa omkring på det här sättet.

Kaufmann (GUE/NGL).
Herr talman! Konventet har producerat ett konstitutionsförslag som är relativt sammanhängande, trots den utpräglade polarisering som uppstod. Som ledamot av konventet stödde jag resultatet av diskussionerna med avseende på innehållet som helhet, även om jag i likhet med andra inte kunde skriva under på allt.
Resultatet av allt detta kommer för första gången under Europas integrationshistoria att bli en europeisk konstitution som skapar en ram inom vilken många miljoner människor i över tjugofem stater kan leva tillsammans: det är detta som verkligen betyder något. Jag menar att det är positivt att EU som helhet kommer att bli mer demokratiskt, att det har gjorts framsteg i fråga om maktdelningen, att parlamentet kommer att få större befogenheter och att folkomröstningar kommer att hållas. Det betyder också väldigt mycket för mig att EU kan bli mer socialt, även om detta förutsätter att vi håller fast vid de mål och värden som finns i del I. Detta innebär att om vi skall fullfölja den sociala strävan som konventets förslag präglas av så måste regeringskonferensen stå emot Europeiska centralbanken när den insisterar på att denna bestämmelse skall ses över. 
Framför allt måste regeringskonferensen fullfölja det arbete som konventet i slutändan inte klarade av. Det handlar om en politisk och juridisk skyldighet. Hur skall allmänheten kunna förstå en konstitution som kännetecknas av två olika ekonomiska filosofier - jag vet att jag överdriver: å ena sidan den sociala marknadsekonomin, balanserad ekonomisk tillväxt och full sysselsättning, å andra sidan en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens och bara en hög sysselsättning? Jag måste tillägga att detsamma gäller andra frågor. Detta gör att det är viktigt att ändringsförslag 3 antas i dag och att kammaren bör ge regeringskonferensen ett tydligt mandat att skapa konsekvens mellan del III och del I.
Jag skulle också mycket tydligt vilja säga att jag röstade mot alla förslag som syftade till att göra Europeiska unionen till en militär makt som ingriper i konflikter. Det är inte på det sättet som Europa kan frigöra sig från Förenta staternas hegemoni, utan det är genom civil konfliktlösning och ett civilt konfliktförebyggande arbete som Europeiska unionen kommer att bli en respekterad partner på den internationella arenan. Det är inte heller acceptabelt att konstitutionen tvingar medlemsstaterna att öka sin militära kapacitet samtidigt som det inte finns några pengar kvar till social trygghet, pensioner och utbildning och den nya skuldsättningen når svindlande höjder. 
Jag anser också att regeringskonferensen bör besjälas av samma ideal och anda som konventet. Regeringarna bör hålla sina sessioner offentliga och öppna, eftersom allmänheten har rätt att se hur den andra fasen i konstitutionsprocessen fortskrider.
(Applåder)
Maes (Verts/ALE).
Herr talman! Låt mig tala för dem som drömmer om ett verkligt enat regionernas och människornas Europa, ett Europa som den föreslagna konstitutionen inte kommer att leda till. Som det står i Tsatsos betänkande är detta ett stort steg i unionens demokratiseringsprocess, men vi håller fortfarande inte på att utvecklas till ett beslutsamt och öppet Europa som kan spela en roll på världsscenen och få sina medborgare att känna tillit. Det är bara i ett fåtal medlemsstater med egna konstitutionella strukturer som det finns suveränitet. Mångfalden av språk och kulturer erkänns bara i de medlemsstater som ger detta erkännande. De regioner som erkänns i konstitutionerna ser nu EU få tio nya medlemsstater, varav några har konstitutionell makt trots att de är mindre än EU-regioner som till exempel Flandern, Skottland, Katalonien, Wales och så vidare. Dessa suveräna stater kanske är ännu mindre benägna att arbeta för att skapa en riktig union. Detta kommer snart att visa sig under regeringskonferensen. Samtidigt är de små staterna våra bundsförvanter. Jag skulle vilja uppmana dem att hjälpa till att försvara det resultat som konventet har nått. Det finns åtminstone en viss balans i dessa texter. Det finns en viss enhet i mångfalden, men vi bör framför allt fortsätta att gemensamt hålla fast vid de sistnämnda inslagen.

Collins (UEN).
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera mina kolleger Gil-Robles Gil-Delgado och Tsatsos för det betänkande som de lagt fram för oss i dag.
Utkastet till fördrag som lades fram för våra EU-ledare i Thessaloniki utgör grunden för diskussionerna om en slutlig text som kan antas på unionsnivå. Den stora majoriteten människor är överens om att Europeiska unionen måste förändra sina förfaranden för att bli ett effektivare politiskt organ i en gemenskap med 25 medlemsstater.
De diskussioner som kommer att äga rum den 4 oktober är nästa fas i dessa viktiga förhandlingar. Modellen för beslutsfattande inom unionen går delvis tillbaka till sent 1950-tal då Europeiska ekonomiska gemenskapen var en organisation med sex medlemmar. Detta är en olämplig struktur i en gemenskap med över 25 medlemsstater.
Jag tror på principen om jämlikhet mellan små och stora medlemsstater. I synnerhet är jag övertygad om att representationen i Europeiska kommissionen bör baseras på ett system med strikt jämlikhet mellan små och stora stater. Jag är för att varje medlemsstat i unionen även i fortsättningen skall ha rätt att utse en representant med full rösträtt som medlem av Europeiska kommissionen.
Det är också viktigt att den exakta rollen för en president för Europeiska unionen respektive en president för Europeiska rådet tydligt specificeras i det nya fördraget. Jag välkomnar också det faktum att det nya fördraget kommer att klargöra befogenheterna mellan Europeiska kommissionen som sådan och unionens enskilda medlemsstater.
Jag har vissa reservationer när det gäller förhandlingarna på regeringskonferensen. Frågan om beskattning måste förbli en befogenhet för de enskilda medlemsstaternas regeringar. Jag tror inte att medborgarnas stöd för EU omfattar att EU skulle fastställa Europas skattenivåer. Ända sedan Europeiska konventet bildades har dock omfattande förhandlingar och diskussioner ägt rum inom alla instanser i Europeiska unionen. Under de kommande månaderna måste vi ta oss an dessa förhandlingar med fast beslutsamhet så att en överenskommelse kan nås om en text för det slutliga fördraget, som förhoppningsvis skall styra unionens arbete under de närmaste 50 åren.

Borghezio (NI).
Herr talman! Resultatet av folkomröstningen i Sverige visar klart hur den politiska och ekonomiska situationen ser ut med tre rika länder som Förenade kungariket, Sverige och Danmark som står utanför euroområdet när vi nu gör oss redo att lansera den europeiska konstitutionen. Jag är rädd att den inte kommer att lyckas stoppa den process som går ut på att försvaga den nationella och regionala potentialen, utan snarare att den kommer att bidra till att bygga en europeisk superstat som styrs av statslösa teknokrater och går dit globaliseringen för den.
En europeisk konstitution bör i stället återinföra tullar och gränser för att skydda vår produktion, speciellt i dag med den allvarliga utmaning som Kina utgör - de har inte bara lyckats imitera våra produkter, utan också Europeiska unionens logotyp. Vi måste särskilt skydda de små och medelstora företagen och vår livsmedelsproduktion. Konstitutionen bör i första hand genomsyras av viljan att skydda och utveckla våra kulturella identiteter för att bevara ett etnokulturellt, historiskt och språkligt arv som är unikt i världen.
För oss medborgare i Padanien är det oacceptabelt att en europeisk konstitution i stället för att hämta historisk inspiration från Karl den store verkar ha förhållandet mellan euron och dollarn som sin enda andliga ledstjärna. I stället bör den med stolthet göra anspråk på sitt kristna arv, särskilt med tanke på den allvarliga fara som smygislamiseringen utgör. Det är också oacceptabelt att det inte finns någon specifik hänvisning till folkens rättigheter, trots att dessa rättigheter har slagits fast i åtskilliga FN-resolutioner, och särskilt inte till principen om folkens självbestämmanderätt - som är omistlig för oss medborgare i Padanien. Detta har väckt legitima protester från företrädare för icke-italienska etniska grupper i staten Italien, däribland sarderna och folken i Aostadalen och Sydtyrolen.
Vi kan inte anta en konstitution som inte tar hänsyn till folkens och regionernas rättigheter sextio år efter Chivassodeklarationen, det historiska dokument från den 19 december 1943 - en särskilt svår tid för Europa och vårt land - som markerade federalismens födelse. Detta sammanställdes av företrädare för Aostadalen, valdenserna och folket i Provence för att skydda de regionala kulturerna mot centralmakten i Rom, och vi måste respektera de ideal dessa våra fäder hade.

Tajani (PPE-DE).
Herr talman! Den regeringskonferens som kommer att inledas i Rom den 4 oktober är ett enastående tillfälle för hela Europeiska unionen, för nästan 500 miljoner medborgare som äntligen kräver att institutionerna skall ha större kontakt med människorna än hittills. Det vore ett ytterst allvarligt politiskt misstag att låta regeringskonferensen misslyckas och inte ge Europa dess första konstitution.
Jag är optimist, och personligen är jag övertygad om att ingen vill ta på sitt samvete att omintetgöra konventets arbete och släcka hoppet om att äntligen få ett politiskt starkt och självständigt Europa, ett Europa som kan bli den makt som fordras för att skapa balans i ett internationellt läge där Förenta staterna i dag dominerar och där Kinas makt förväntas öka i framtiden. Låt oss vara tydliga: vi tror på ett mer inflytelserikt Europa som är oberoende av Förenta staterna men som samtidigt är vän och allierad med ett land och ett folk som också har lämnat avgörande bidrag för att säkra friheten och demokratin på vår kontinent.
Jag instämmer med det italienska ordförandeskapet och med dem som anser att den struktur som konventet har dragit upp inte kan ändras radikalt. Perfektionen är det godas fiende: om vi strävar efter att genomföra omöjliga projekt kommer vi inte att nå de mål vi alla har satt upp. Herr Antonione! Som ni sade skulle det vara mycket allvarligt om vi accepterade långtgående kompromisser, och jag välkomnar detta tillfälle att som ledamot av Europaparlamentet få tacka det italienska ordförandeskapet för dess bemödanden att se till att denna församling företräds vid regeringskonferensen. Jag stödjer därför den linje som Gil-Robles Gil-Delgado och Tsatsos följer i sitt betänkande, nämligen att Europaparlamentet måste spela en viktig roll, och jag hoppas att andra länder kommer att följa det italienska ordförandeskapets råd och sluta upp bakom de åtaganden som ordförande Berlusconi har gjort i denna kammare.
Självfallet måste den text som konventet har antagit modifieras på vissa punkter. Till exempel måste antalet områden där beslut kan fattas med kvalificerad majoritet ökas och vi måste komma överens om hur många kommissionsledamöterna skall vara och vilka uppgifter de skall ha. Herr talman! I det läget vore det ett allvarligt historiskt misstag att inte ha med någon hänvisning till Europas judisk-kristna arv. Jag säger inte att vi skall förändra institutionernas sekulära natur. Tvärtom bör vi förstärka denna omistliga egenskap och komma ihåg att evangeliet säger att vi skall ge Gud vad Gud tillhör och kejsaren vad kejsaren tillhör.
Det finns många sekulariserade tänkare, vars ord passar väl in här - jag tänker på filosoferna Norberto Bobbio och Benedetto Croce, som insisterade på att religionerna har en viktig roll i Europas historia och framväxt. Hur kan vi underlåta att nämna en framstående konstnär som Marc Chagall, en europeisk judisk konstnär som också ägnade sig åt att måla européernas andlighet och som bekräftade att konstnärerna har doppat sina penslar i det färgrika hoppets alfabet som Den heliga skrift utgör. Om vi nu övergår till dem som sluter leden för att sätta sig upp mot detta beslut skulle jag också vilja påminna om vad förbundskansler Schroeder sade i tyska förbundsdagen, nämligen att han inte motsatte sig en hänvisning till det judisk-kristna arvet i konstitutionsfördraget.
Ett Europa som vill utforska nya horisonter, vars uppgift är att sammanföra nya medborgare med olika religioner, har faktiskt inte råd att radera ut sina egna rötter. Herr talman! Vi kan inte utforska nya horisonter om vi inte känner till vårt ursprung.
(Applåder)
Corbett (PSE).
Herr talman! Med några få ändringar stöder min grupp helt det resolutionsförslag som ligger framför oss och som utarbetats på ett så kompetent sätt av föredragandena Tsatsos och Gil-Robles Gil-Delgado.
Den stora utmaning vi står inför nu är att slussa konstitutionen genom regeringskonferensen utan att den plockas isär bit för bit. Det är därför vi välkomnar att det resolutionsförslag vi skall anta inte kräver betydande förändringar av utkastet till konstitution. Naturligtvis ger det helt befogat uttryck för en viss kritik: det belyser tillkortakommanden i konstitutionen. Detta syftar emellertid till att visa att vi också har kompromissat för att nå detta resultat. Innehållet som har antagits i konstitutionen är ändå sådant att det för Europeiska unionen framåt på en rad områden som rör demokrati, effektivitet, insyn och förståelse av unionen. Därför förtjänar förslaget att antas av regeringskonferensen.
Det finns faror som lurar. Det finns regeringar, t.ex. i Spanien, som motsätter sig systemet med dubbel majoritet i rådet och vill återgå till Nicesystemet, som är ett komplicerat, obegripligt och inte särskilt praktiskt system. Varför skulle vi acceptera att ta ett steg tillbaka för att låta en eller flera regeringar bevara vad som rent ut sagt är ett orättvist system? Det finns regeringar som vill återuppta frågan om kommissionens sammansättning. Jag hyser också vissa tvivel om kommissionens sammansättning. Jag inser dock att detta är en del av en större kompromiss som nåddes på regeringskonferensen. Nyckelfrågan är hur detta skall lösas. Om vi har en kommissionsledamot per medlemsstat och en röst per kommissionsledamot, kommer vi då inte att förvandla kommissionen till ett slags Coreper, ett mellanstatligt organ? Det är inte den roll som kommissionen bör ha.
Jag går också emot dem som vill omnämna religionen i konstitutionen. Vi är en union med olika religioner och religiös mångfald. Det finns människor inom vår union som inte är religiösa. Vi bör inte införa en speciell syn på religion i konstitutionen. Det vore en slags kulturell imperialism.
Slutligen kommer jag in på folkomröstningsfrågan. Det är inte Europeiska unionens sak att tala om för medlemsstaterna hur var och en skall gå tillväga för att godkänna ett konstitutionsfördrag. Det är en fråga för varje medlemsstat i enlighet med dess författning och traditioner. Därför går jag emot den ståndpunkt som Evans och andra intar, nämligen att parlamentet skall tala om för medlemsstaterna hur de skall gå tillväga för att ratificera fördraget, och vi kommer att verka för att den punkten ändras i enlighet härmed.

Väyrynen (ELDR).
Herr talman! Enligt min mening är det ett positivt tecken att konventets förslag ökar samarbetet mellan rådet och regeringarna om beslutsfattandet i unionen. Den svagaste länken i utkastet till nytt fördrag är de förslag som rör rådet. Trots att många i förväg framförde invändningar mot skapandet av nya institutioner föreslår konventet faktiskt att två nya institutioner skall tillkomma. Europeiska rådet skall betraktas som en separat institution, och det föreslås att detta skall ha en extern ordförande. Båda dessa förslag är fel.
Rådet måste ses som en enskild institution i det nya fördraget, och en sittande premiärminister eller president bör väljas till dess ordförande för en längre tid. Ordförandeskapet för de olika politiska områdena i ministerrådet bör delas mellan företrädare för fler länder än ett. Ett ordförandeskap bör vara i två och ett halvt år och medlemsstaterna bör behandlas opartiskt när ordförandena utses.
En sådan reformering av rådet skulle överensstämma med de förslag som Europeiska rådets generalsekreterare Javier Solana lade fram för mer än ett år sedan. Dessa förslag måste beaktas under regeringskonferensen, och detta är vad Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp kräver i ändringsförslag 28.
Papayannakis (GUE/NGL).
 Herr talman! Jag stöder den text och de förslag som de två föredragandena har lagt fram. Som de själva sade finns det negativa punkter och vi kommer att stöta på hinder på vägen mot ett enande, hinder som vi måste undanröja för att kunna veta vad vi skall rösta om.
Ett av dessa är reformprocessen. Det är omöjligt att halva fördraget, 150 artiklar i del tre, inte skall kunna revideras, för det är så det blir om vi vidtar de åtgärder som planeras. Med andra ord blir politiken själva målet. Det är omöjligt. Det strider emot all europeisk politisk utveckling i alla riktningar.
För det andra kan vi inte fortsätta att sätta samman budgeten som vi gör i dag. Det vi gör strider mot vad vi lär våra förstaårsstudenter i ekonomi. Hur kan vi ha en budget som säger ?här får ni pengar, bestäm nu vilken politik ni skall föra? i stället för att först tala om vilken politik vi vill ha och sedan se vilken budget vi då behöver?
Den tredje punkten: konventet accepterade inte finansministerkonceptet, och jag föreställer mig att regeringskonferensen inte kommer att gå vidare med det. Varifrån skall sammanhållningen i euroområdet, symmetrin mellan den ekonomiska politiken och penningpolitiken, komma? Varifrån skall Europeiska unionens verkligt hårda kärna komma, om inte härifrån? Jag menar att detta är ett stort misstag och att också detta kommer att bli ett hinder för oss. Detsamma gäller försiktigheten i fråga om säkerhet och försvar. Min vän Cossutta har redan sagt det och jag skall inte upprepa det.
Tillåt mig att kommentera en sista fråga, nämligen hänvisningen till religioner. Jag förstår inte vilka religioner man vill nämna som värdefulla. Eller varför vi behöver hänvisa till kristendomens visserligen viktiga historia men inte till exempel till det fria tänkandets historia? Eller till den antiklerikalism som låg till grund för upplysningen, som i sin tur ledde till revolutioner och inspirerade de intellektuella och politiken i Europa. Eller varför vi inte skall hänvisa till de stora? För mig är Europas ansikten Aristoteles, Erasmus, Mozart, Marx och Freud. Skall vi tvinga på våra medborgare dem? Låt oss ge våra medborgare pluralistiska valmöjligheter för sina framtida liv och utveckling. Kanske denna pluralism blir Europas verkliga ansikte.

Onesta (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar! I Uppenbarelseboken är vilddjurets tecken 666. I vårt konstitutionsförslag motsvaras det av artikel 7, punkt 3 i del 4, översynsklausulen. Den skulle kunna kallas ?evighetsklausulen? eftersom det hädanefter kommer att fordras dubbel enhällighet för att ändra minsta detalj. Då menar jag enighet på regeringskonferensen och på ratificeringsnivå. Man skulle lika gärna kunna säga att man kräver det omöjliga. Jag skulle också vilja betona att det inte har nåtts någon konsensus om denna artikel, eftersom konventet inte debatterade den ingående i plenum på grund av tidspressen de sista dagarna.
Frågan inställer sig om konventets text är ett fördrag eller en konstitution. Villkoren i ett fördrag kan ändras om de avtalsslutande parterna är överens. Villkoren i en konstitution kan ändras med kvalificerad eller dubbel kvalificerad majoritet. Konstitutioner ändras dock aldrig med enhällighet.
Om syftet är att skapa en konstitution behövs det verkligen en ändring. Det behövs en ny paragraf för att underlätta framåtskridandet, till exempel en slags fullmaktsklausul. Det finns redan många sådana klausuler i konstitutionsförslaget. Betänkandet är mycket svagt på denna punkt, men föredragandena själva säger att det finns en risk för kollaps om inga ändringar görs. Vi har ingen rätt att bestämma om andras framtid. Därför måste artikel 4.7.3 ändras.

Farage (EDD).
Herr talman! Den här konstitutionen återspeglar inte vanligt folks tankar, förhoppningar och drömmar. Den skapar inga arbetstillfällen eller en ekonomisk tillväxt men den ökar det demokratiska underskottet ytterligare. Klyftan mellan styrande och styrda är nu en gapande avgrund.
De som vill påtvinga Europas folk den här konstitutionen bör stanna upp och tänka till. Om de nationella regeringarna försöker få igenom detta utan att rådfråga folket är det ett konstitutionsvidrigt förfarande. Värre än så, det är en mycket farlig sak att göra, eftersom folk kommer att inse att det inte går att ändra något genom att rösta i allmänna val eftersom makten har getts bort, och vad får de då kvar? Deras enda utväg blir civil olydnad, och civil olydnad kan snabbt övergå till civilt kaos.
Fria och demokratiska folkomröstningar måste hållas i alla medlemsstater, annars kommer man att släppa lös just den nationalism som EU var avsett att stoppa.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka de två föredragandena Gil-Robles och Tsatsos för deras utmärkta analys och deras betänkande om konventets verksamhet. Jag står också i tacksamhetsskuld till det italienska ordförandeskapet för dess konstruktiva förhållningssätt och till kommissionsledamot Barnier som tillsammans med kommissionsledamot Vitorino spelade en sådan viktig roll i konventet.
För min egen del anser jag att det arbete som jag har gjort för vårt parlament i konventet är det allra viktigaste jag har gjort under min tid i Europaparlamentet, där jag har varit i tjugo år. Att utarbeta en konstitution för tjugofem och snart kanske trettio medlemsstater i EU är att utarbeta en viktig del av vår gemensamma historia. När vi betänker Europas våldsamma förflutna inser vi i ännu högre grad att detta är ett stort steg i rätt riktning, ett steg som bör föra med sig fred och utveckling till nuvarande och kommande generationer.
Betyder då detta att det arbete som har utförts är fullständigt? Nej, men perfektion ligger hur som helst inte i människans makt. Vi kan dock slå fast att konventet har uppnått mer än ändringarna i Maastricht-, Amsterdam- och Nicefördragen tillsammans. Det är därför som konventmodellen bör bevaras också i framtiden. Nu vet vi att ett konvent åstadkommer mycket mer än en normal regeringskonferens.
Jag skall nämna fem positiva delar: Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna har införlivats med konstitutionen, som också innehåller en sund antidiskrimineringsklausul. Unionens konstitutionella normer och värden som rättsgemenskap har slagits fast på ett tydligt sätt. I förhållandet mellan rådet, kommissionen och parlamentet är det nu insynen och de demokratiska förfarandena som står i fokus, och parlamentet har fått förnuftiga befogenheter i fråga om lagstiftning i samråd, varigenom majoritetsbesluten har blivit regel. Hela lagstiftningssystemet och lagstiftningsförfarandet har blivit mycket enklare och präglas av större öppenhet, också i rådet, som enligt min mening därmed har fått karaktär av en senat. Subsidiaritetstanken kommer till mycket bättre uttryck genom att de nationella och även regionala parlamenten får egna roller att spela i beslutsfattandet inom EU, så att unionens verksamhet kan bedrivas mycket närmare de europeiska medborgarna.
Som jag redan har sagt är resultatet gott, men inte perfekt. De brister som jag skulle vilja nämna är att beslut om utrikespolitik, handelsavtal och finansieringsramar inte skall fattas med kvalificerad majoritet. Dessutom anser jag att alla medlemsstater bör ha varsin kommissionsledamot. Dessa brister är dock inte så allvarliga att vi inte kan ställa oss positiva till dokumentet. Jag hoppas verkligen att regeringscheferna kommer att kunna enas om denna konstitution före jul, så att vi står rustade med detta dokument i EU-valet och kan komplettera det med de europeiska medborgarnas positiva omdömen. 
(Applåder)
Talmannen.
Fru Maij-Weggen! Ni inledde ert anförande med att tacka alla för deras bidrag till konventet. Jag skulle vilja tacka er för ert bidrag till detta parlament. Jag har förstått att detta är det sista anförande som ni håller inför kammaren. Vi uppskattar det arbete som ni utfört under de många år ni varit ledamot här.
(Applåder)

Carnero González (PSE).
Herr talman! Konstitutionsförslaget är bra för unionen som helhet och för alla dess medlemsstater. Det gagnar medborgarna genom att unionen blir bättre på att leva upp till människors förväntningar och att göra det på ett mer demokratiskt sätt, så att dess legitimitet ökar.
Konventet var en framgång. Det finns en öppen och bred enighet om konstitutionsförslaget, en solid balans där detta parlament, kommissionen och de nationella parlamenten och regeringarna ingår. Detta för otvivelaktigt Europeiska unionen framåt.
Vi genomgår en process för att skapa en konstitution, och regeringskonferensen skall utgöra en fas i detta och inte urvattna eller reducera det väsentliga innehållet i de stora framsteg som har gjorts i och med konstitutionsförslaget. Till dessa hör att Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna har blivit bindande, att lagstiftningsförfarandet blir allmänt tillämpligt, att beslutsfattandet med kvalificerad majoritet utökas, att tydligt fungerande institutionella poster - som till exempel utrikesministern - inrättas, att man har kommit vidare i fråga om rättsväsendet och inrikespolitiken och naturligtvis att konventet har visat sig vara en bra metod för framtida konstitutionella reformer.
Vi hade velat se flera framsteg: till exempel en ännu större användning av kvalificerad majoritet, inga undantag från lagstiftningsförfarandet, en förstärkning av det ekonomiska och sociala styret, större flexibilitet när det gäller ratificering av konstitutionen och revideringen, men allt detta kan vi åstadkomma genom att i framtiden utveckla konstitutionen på grundval av ett samspel mellan klart europavänliga krafter.
För att regeringskonferensen också skall bli en framgång måste den finna bra lösningar på de frågor som fortfarande är öppna. Ett exempel är skapandet av en institutionell balans där alla länder företräds på ett rimligt sätt. Alla regeringarna måste bidra till att uppnå detta med samma vilja att komma överens som rådde under konventet, så att enigheten förstärks i denna fråga och i hela konstitutionsförslaget.
Regeringarna, kommissionen, de nationella parlamenten och vi, Europaparlamentet, måste sända ut ett positivt budskap till medborgarna så att de stödjer denna konstitution och om möjligt gör det genom en folkomröstning. Det råder inget tvivel om att texten i detta betänkande förmedlar detta budskap, och därför gratulerar vi föredragandena och stödjer deras text.
(Applåder)
Stevenson (PPE-DE).
Herr talman! Angående en ordningsfråga skulle jag med er tillåtelse vilja göra kammaren uppmärksam på att vi på åhörarläktaren har med oss partiledaren för Chiles kristdemokratiska parti, senator Adolfo Zaldívar. Chile är som ni vet det land som vi har ett av de mest långtgående handelsavtalen med, och kammaren bör välkomna senator Zaldívar på sedvanligt sätt.
(Applåder)

Talmannen.
Senatorn är mycket varmt välkommen till kammaren.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman, mina damer och herrar! Förslaget till konstitution för Europa innebär otvivelaktigt ett framsteg för byggandet av Europa och jag instämmer till fullo med den bedömning som min kollega från Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, Andrew Duff, gör av detta. Vi katalanska ledamöter från Convergencia i Unió kommer dock att avstå från att rösta.
Anledningen är att en fråga som är grundläggande för oss, liksom vad jag förstår för många andra europeiska medborgare, inte har behandlats så ingående som vi krävde. De folk i Europa som kan betecknas som statslösa nationer och de regioner som har en stark särprägel och identitetskänsla har inte associerats på det sätt vi begärde.
Det är sant att konstitutionsförslaget innehåller vissa principer som vi skriver under på, men det innehåller inte de garantier vi krävde för att associera regionerna med full lagstiftningsmakt med EU:s institutioner. Inte heller garanterar det dem tillgång till domstolen eller att deras språk skall räknas till de officiella språken i medlemsstaterna. Detta innebär att ett språk som katalanska - som kommer att bli det åttonde språket i fråga om utbredning i en utvidgad union - även fortsättningsvis kommer att sakna unionens officiella erkännande och garantier för att få det i framtiden.
Jag skulle vilja insistera på att vi erkänner de positiva delarna i konstitutionen och lägger till principerna om kulturell och språklig mångfald och subsidiaritetsprincipen för regionerna, som vi anser är mycket viktig, liksom en blygsam utvidgning av befogenheterna för Regionkommittén. Av de skäl jag har nämnt kommer vi dock att vänta med att lägga vår röst definitivt tills resultatet av regeringskonferensen kommer.

Seppänen (GUE/NGL).
Herr talman! Enligt konstitutionen skall den nuvarande Europeiska unionen avskaffas och ersättas av en ny, som enligt konstitutionen avspeglar folkens och staternas viljor. Vi vet hur man gör för att ta reda på vad stater vill. Deras vilja förs fram av regeringar och nationella parlament. Folkets vilja är inte alltid samma sak som statens vilja och för att ta reda på den finns det inget annat sätt än att hålla en folkomröstning. Det mest rättvisa tillvägagångssättet vore att avhålla en i varje medlemsstat för sig, men samma dag.
Om folkomröstningen gällde konventets konstitutionsförslag utan ändringar skulle jag rösta mot det och uppmana andra att göra detsamma. Anledningen är att konventet arbetade på ett odemokratiskt sätt. Det hade ett presidium, ett diktatoriskt politbyråliknande styre, och konventet röstade inte om de drygt 6 000 ändringsförslag som dess ledamöter lade fram eller om slutprodukten.
Konventet har åstadkommit en omfördelning av makten som gynnar de stora länderna och militariserar unionen. Medlemsstaterna förlorar sin rätt till en permanent kommissionsledamot med rösträtt och kommer inte att kunna välja sin egen kommissionsledamot i framtiden. Alla som kandiderar till kommissionen skall vara hängivna Europavänner, men vad innebär det? Det är en fråga om federalism. EU skall göras om till en federation och under konventets avslutningskväll gick man så långt att man lade sig till med symboler för en federation, en egen flagga, hymn och nationaldag, i strid med mandatet för en konstitution från toppmötet i Thessaloniki.
Konstitutionen kommer att leda till att EU blir militariserat. Detta innebär en ny typ av strukturellt militärt samarbete och en deklaration om ömsesidiga försvarsgarantier mellan medlemsstater i konstitutionen. En officer i den finska armén sade att om Finland godkänner denna deklaration dras vi in i Nato, och det är någonting som vårt land inte kommer att acceptera. Av dessa skäl säger vi nej till en sådan konstitution.

Jonckheer (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag måste säga att ni har rätt. Jag beklagar att det politiska budskapet i parlamentets betänkande är så urvattnat. Förslaget till konstitutionsfördrag är en klar förbättring jämfört med Nicefördraget, men dess allvarliga brister bör dock framhållas. Om inte regeringskonferensen rättar till dessa kommer de att bli ett stort handikapp när en Europeisk union med 27 medlemsstater skall styras och utvecklas i framtiden. Det är särskilt problematiskt att man bibehåller kravet på enhällighet i avgörande frågor och att förfarandet för revidering av fördragen i framtiden ser ut som det gör.
Nu inför regeringskonferensen och mot bakgrund av att vissa regeringar vill omförhandla vissa artiklar i fördraget har Europeiska kommissionen visat prov på politisk klokhet. I sitt tänkvärda yttrande betonar kommissionen att texten innehåller svagheter och måste förbättras. Kommissionen sänder ut rätt politiska signaler och parlamentet fel. Därför kommer jag att rösta mot Europaparlamentets betänkande. I och med detta visar jag att jag har en annan uppfattning än majoriteten av mina kolleger. Tack.

Almeida Garrett (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Konventet har lagt fram sina svar på de frågor som ställdes i Laeken i form av ett konstitutionsförslag. Vi är alla medvetna om och uppskattar den höga kvaliteten och de stora ambitionerna som kännetecknar dessa svar. Svaren är inte osammanhängande utan bildar tillsammans en organism som står stadigt med båda fötterna på jorden och som är redo att måla upp en ansvarsfull och utmanande framtid för Europa med stor pragmatism.
Resonemanget bakom det liggande förslaget är inte kortsiktigt eller experimentellt. Denna text har ambitionen att bli en permanent konstitution, men eftersom den är ett verk av människor är den dock varken perfekt eller finslipad. Den kan och bör förbättras ytterligare, så länge dess grundbalans bibehålls. Gil-Robles och Tsatsos betänkande är mycket tydligt på den punkten. Regeringskonferensen kan och bör göra konstitutionstexten mer konsekvent och förbättra några av förslagen i den. I det här sammanhanget skulle jag vilja stödja det som föredraganden Gil-Robles och ordföranden för utskottet för konstitutionella frågor, Napolitano, redan har sagt om problemen med tvåskiktssystemet för kommissionens sammansättning och funktionssätt. Jag menar att detta är ineffektivt och därmed icke önskvärt.
Kommissionsledamot Barnier talade nyss om nostalgin och varnade oss för att den inte är någon bra ledstjärna i politiken. Detta är det bästa råd på vägen jag kan tänka mig till de regeringschefer som skall anta konstitutionen vid nästa regeringskonferens, för den process som de nu vakar över liknar inte tidigare revideringar av fördragen. Konventet har inte bara varit en förberedande fas, vilket dess föregångare var. Konventet har skapat balans på många viktiga politikområden och en samstämmighet som inte får rubbas. Därför tvingas regeringscheferna att göra mycket bättre ifrån sig. Deras ansvar är således mycket större.
Leinen (PSE).
Herr talman! Konventet innehöll företrädare för alla parlament, alla regeringar och kommissionen. Regeringskonferensen är också en församling där alla regeringar är företrädda. Det står helt klart att det inte längre är regeringskonferensen som har den största demokratiska legitimiteten i denna historiska process för att ge Europa en konstitution, utan konventet. Därför skulle jag betrakta det som ytterst oacceptabelt om regeringskonferensen förstörde den politiska substans och därmed de politiska kompromisser som konventet kommit fram till.
Det är inte så många som säger detta - även om Voggenhuber har gjort det på ett mycket tydligt sätt - men många menar att frågan om huruvida regeringskonferensen bör göra ändringar i konventets produkt också är en fråga om maktkampen mellan Europeiska unionens regeringar och parlament. Det måste klargöras helt att ändringar i konventets text innebär en misstroendeförklaring mot parlamenten, som hade majoriteten i konventet. Oavsett om ratificeringen skall göras av parlamenten eller genom folkomröstning skulle detta självfallet inverka på ratificeringsprocessen och därmed på allmänhetens acceptans av konstitutionen.
Kommissionär Barnier! Ni följde hela tiden en mycket progressiv linje i konventet. Vi gjorde mycket arbete tillsammans och vi gjorde det bra, men nu är jag besviken på kommissionen som hellre accepterar vissa regeringars inställning än vad de flesta parlamenten tycker. De vill inte ha några ändringar i konventets förslag. Som jag ser det tyder detta på att kommissionen inte håller sig ajour med utvecklingen. Jag vet inte heller vilka positiva resultat regeringskonferensen förväntas producera. Man kan föreställa sig att det blir samma hackande igen och samma gamla kohandel. Saker och ting kan faktiskt bara bli värre. Jag känner mig inte riktigt väl till mods med tanke på allt detta.
Slutligen var Dimitrakopoulos och jag föredragande tillsammans i Nice, där parlamentet krävde mycket och fick lite. I Gil-Robles och Tsatsos betänkande kräver vi nu lite och hoppas att vi får mycket. Med det menar jag att vi hoppas att regeringskonferensen inte skall ändra på någonting och det vore bra. Jag gratulerar Gil-Robles och Tsatsos till att ha formulerat detta så tydligt i det historiska skede som vi befinner oss i!
(Applåder)
Procacci (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag skulle vilja uttrycka min uppskattning av och mitt fulla stöd för innehållet i det betänkande som vi diskuterar. Vi skulle självfallet ha föredragit att den text som konventet föreslog hade varit mer långtgående i fråga om integrationsprocessen, men vi inser att den kompromiss som har nåtts är den enda möjliga, och det är detta som vi måste erkänna genom att instämma i vad ordförande Giscard d'Estaing sade när han öppnade konventet, nämligen att vår enhet är grunden för vår existens.
Jag menar att en text som har så bred uppslutning svårligen kan ändras av regeringskonferensen, förutom på några smärre punkter. Det finns dock en enda fråga, den viktigaste frågan, där vi måste sätta press på regeringskonferensen, nämligen bestämmelserna om revidering av konstitutionsfördraget. Om varje enskild ändring av konstitutionen skall fordra enhällighet av de 25 eller 27 medlemsstaterna - som kanske blir ännu fler i framtiden - är risken att detta stora steg i Europas historia i slutänden bara blir en hämsko för dess framtid och sätter punkt för dess förhoppningar.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Herr talman! I min egenskap av Europavän och katalan borde jag vara mycket besviken på detta konstitutionsförslag. Trots de ansträngningar som min skotske kollega Neil MacCormick har gjort lyckades inte de av oss som parlamentet kallar regionalister få igenom våra krav. Våra krav var måttligheten själv. Vi ville kunna delta på EU-nivå i den utsträckning som våra lagstiftande befogenheter tillät. Vi ville ha rätt att få fall prövade av domstolen för att förvara dessa befogenheter. Vi ville ha lika rättigheter för språken och vi ville att en intern utvidgning skulle vara ett alternativ. Konventet har till största delen hållit fast vid filosofin från westfaliska freden och idén om nationalstaten.
I min egenskap av Europavän och katalan borde jag vara mycket besviken, men det är jag inte. Jag är inte besviken eftersom mina landsmän från Salses till Guadamar, från Fraga till Maó redan har kommit fram till den logiska slutsatsen. Staten Katalonien måste återupprättas om vi skall kunna bidra till Europa fullt ut. Mina damer och herrar! Jag försäkrar er att utvidgningsprocessen inte kommer att sluta med Balkanländerna. Det kommer snart en dag när mitt land har återfått sin frihet och värdighet och kommer och knackar på dörren. Ni kommer inte att låta bli att släppa in oss. Som ni mycket väl vet har vi varit européer ända sedan Karl den stores dagar.

Abitbol (EDD).
Herr talman! Vi tycks genomgå en riktig förtroendekris på EU-nivå. Det räcker med att titta på det förkrossande nederlaget för euron i omröstningen i Sverige och det svidande nederlag som kommissionsledamot Lamy led i Cancún. Vi har också den något löjliga armbrytningen mellan kommissionen och Frankrike om både stabilitetspakten och Alstom-affären. Som kronan på verket skall nu detta konstitutionsförslag underställas medlemsstaterna.
Själv skulle jag inte offra nattsömnen på frågan om jag bör gå på parlamentets, kommissionens eller medlemsstaternas linje. Jag menar att problemet inte verkar gälla förhållandet EU-institutionerna emellan, utan snarare förhållandet mellan EU-institutionerna och Europas folk. Därför anser jag att det är viktigt att folkomröstningar om detta konstitutionsförslag hålls i alla medlemsstater samtidigt som valet till Europaparlamentet. Jag beklagar att detta inte uttrycks tydligare i Tsatsos betänkande.
Jag uppmanar er att noga överväga de möjligheter vi har. Om detta är en konstitution behövs det en folkomröstning. Vi kan inte anta en konstitution utan folkomröstning.

Rack (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall inleda på samma sätt som många av de föregående talarna och tacka föredragandena. Gil-Robles och Tsatsos har gjort ett gott arbete och därför bör vi skriva under på det de i grund och botten säger, det vill säga att den konsensus som konventet nått inte får gå förlorad igen.
Det fanns emellertid ett område där konventet inte längre sökte konsensus i sitt arbete, utan där ett antal av de ?mer jämlika? ledamöterna i presidiet hänsynslöst tvingade igenom sina och Europas ?Stora grabbars? intressen. Jag syftar på kommissionens sammansättning, där resultatet blev något som de små och medelstora EU-länderna inte kan säga ja till. En kommission där alla medlemsstater inte är fullt och lika företrädda skulle förlora den politiska legitimitet som gjort alla de tidigare kommissionerna till fullfjädrade aktörer i Europeiska unionen. Den kanske kan överleva som ett effektivare organ, som dock uteslutande består av teknokrater. Rådet skulle då upphöra att vara en del av den nuvarande balansen och börja ikläda sig den högsta makten. Detta får inte ske, vi får inte tillåta att det sker.
Det ligger i alla européers intresse, inte bara de som kommer från små och medelstora medlemsstater, att regeringskonferensen ger ett annat svar på den punkt där konventets presidium upphörde att söka allas samtycke. Det ligger i alla européers intresse att vi i framtiden också får en representativ och fullfjädrad kommission med en kommissionsledamot från varje land, en kommission med politisk tyngd som verkligen kan ge alla EU:s medborgare känslan av att de är lika företrädda i alla europeiska institutioner. Det är detta som regeringskonferensen måste se till. Mycket mer än så bör den inte göra.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! År 2004 kommer att bli den europeiska konstitutionens år. Trots den inledande skepticismen har konventet lyckats nå en beundransvärd kompromiss. Konstitutionen kommer naturligtvis att innehålla saker som vi i denna kammare hade velat se annorlunda. Resultatet förtjänar dock ändå vårt stöd. För det första skulle jag vilja uttrycka min förvåning över att somliga, däribland den nederländska regeringen, argumenterar för att Gud - kristendomen - skall finnas med i den europeiska konstitutionen. Vad skulle hända med separationen mellan kyrka och stat, som den moderna demokratin bygger på - grunden för vårt enade Europa - om vi infogade detta? Står inte Gud över lagen? Hur kan liberala regeringspartier ställa sig bakom detta?
För det andra påpekade vi i resolutionen att alla medlemsstater bör hålla folkomröstningar om konstitutionen, enligt konstitutionen om möjligt samma dag som valet till Europaparlamentet. Själv är jag en varm förespråkare för folkomröstning. Jag anser inte att ett viktigt beslut om Europas konstitution kan överlåtas till regeringscheferna ensamma. En sådan folkomröstning kommer förmodligen att hållas i mitt hemland, Nederländerna, och det gläder mig, särskilt nu när det visar sig att drygt 80 procent av den nederländska befolkningen har för avsikt att gå och rösta. Tyvärr verkar Nederländernas regering vara väldigt splittrad i fråga om folkomröstningen och sakna en tydlig europeisk profil.
Detta är inte till någon hjälp för våra medborgare, utan skapar tvärtom avstånd till dem. Europa åstadkommer för lite, är inte tillräckligt öppet, har ett demokratiskt underskott att brottas med och lägger sig ibland i saker som kan skötas närmare medborgarna. Det är just dessa bitar som vi vill förbättra genom denna konstitution, som gör det möjligt för Europeiska unionen att fungera mer effektivt och mer demokratiskt och som dessutom ger EU en social och politisk dimension. Det är därför vi ber om medborgarnas stöd i folkomröstningen.
Slutligen uppmanar jag regeringscheferna, och framför allt Nederländernas premiärminister, att inte ägna sig åt korridorsnack i fråga om konstitutionen. Grundläggande värden, sociala grundläggande rättigheter och mer demokrati måste försvaras och inte försvagas av påstådda nationella intressen som skulle föra oss tillbaka till de fördömda korridorerna i Nice, där regeringen producerade någonting av föga värde. Jag skulle vilja tacka båda föredragandena. Låt oss ge tillbaka Europa till medborgarna.

Bodrato (PPE-DE).
Herr talman! Jag skall göra två påpekande om Gil-Robles Gil-Delgados och Tsatsos betänkande, som speglar kammarens förhoppningar men också dess farhågor.
Den första kommentaren gäller Europas identitet. Jag skulle vilja citera en stor historisk liberal: ?Varför vi inte kan låta bli att kalla oss kristna?. Hänvisningen till det kristna arvet skulle bidra till att stärka den sekulära prägeln i en politik som fortfarande undermineras av likgiltighet och maktbegär. Det som vi vill skall ena Europa får dock inte bli det som splittrar Europa. Jag är nämligen övertygad om att hänvisningarna till människan och till fred, frihet och demokrati, till mänskliga rättigheter och till pluralism är en sammanfattning i konstitutionsform av de kristna och demokratiska värden som vägledde grundarna av Europeiska gemenskapen.
Den andra kommentaren rör de framtida revideringar av en kompromiss som regeringskonferensen kanske kan förbättra, utan att på nytt dra igång debatten om den institutionella balansen i konventets förslag.
I betänkandet ogillar man starkt att enhällighet mellan staterna fortfarande tillämpas vid revidering av konstitutionen och att detta skall fortsätta att tillämpas i framtiden. Jag anser att vi måste ställa oss bakom kommissionens ståndpunkt - som Barnier nämnde - det vill säga att regeringskonferensen bör bana väg för mer flexibla revideringsförfaranden som inte medger någon vetorätt, åtminstone vad mindre avgörande bestämmelser i fördraget beträffar.

Berès (PSE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Alla slår fast sina respektive ståndpunkter och förhandlingarna börjar ta form. Det finns två möjliga lösningar. Antingen ändrar vi inget eller allt. När möjligheten att återuppta förhandlingarna öppnar sig hoppas alla att man skall kunna förbättra allt men löper i stället risk att förstöra allt. Jag är medveten om att somliga i detta rollspel, däribland vissa parlamentsledamöter, är redo att vädja till Gud för att få igenom sin vilja på andra områden. Jag skall låta dem fatta sina egna beslut om detta. Jag delar inte deras inställning till hur vårt jordiska liv skall ordnas.
Alla kommer till detta forum med de 10 procent som de vill ändra. Jag har också 10 procent som jag skulle vilja ändra på. Jag skulle vilja ha mer av kvalificerad majoritet i fråga om sociala frågor och skattefrågor. Detta skulle vara det enda sättet att sätta stopp för skatteparadis och dumpning. Jag skulle också vilja ha en riktig samordning av den ekonomiska politiken och majoritetsbeslut i fråga om utrikespolitiken. Herr rådsordförande! Det kan faktiskt finnas ett annat sätt att hantera dessa förhandlingar. Låt mig göra ett försök. Vi måste slå fast vad vi är beslutna att slå vakt om, vad vi inte är beredda att ge upp. Jag skulle nu vilja ta upp fem sådana punkter som jag inte är beredd att kompromissa om.
Den första gäller det faktum att jag menar att det är avgörande att de länder som deltar i det förstärkta samarbetet behåller möjligheten att tillämpa fullmaktsklausulen. Det är en teknisk fråga, men den är viktig.
Den andra punkten gäller stadgans ställning. Enligt min mening kan den förbättras, men inte i någon större utsträckning. Därför är det bäst att låta den vara.
Den tredje punkten är Gud. Gud har lämnats utanför konstitutionens tillämpningsområde. Till skillnad från Elmar Brok vill jag låta Gud stanna där han hör hemma. Det innebär att han skall lämnas utanför konstitutionen.
Den fjärde punkten är den rättsliga grunden för de offentliga tjänsterna. Detta är en avgörande punkt. Här vill jag inte se några avsteg.
Till sist har vi frågan om prisstabilitet. ECB tycks återigen vara på offensiven i fråga om detta. Här menar jag att den konsensus som nästan har nåtts om artikel 3 och Europeiska unionens mål är rimlig. Därför föreslår jag att vi lämnar Gud och prisstabiliteten utanför allt detta. Jag önskar er lycka till.
Herr rådsordförande! Tillåt mig antyda att insyn är nyckeln till framgång. Om ni offentliggör de förslag som alla berörda parter har lagt fram kommer ni att få ett bredare stöd än ni någonsin kan få genom en kohandel mellan företrädarna för stats- och regeringscheferna.

Schleicher (PPE-DE).
Metoderna för samarbete mellan självständiga europeiska nationalstater har utvecklats dramatiskt sedan 1957. Det mod som sex länder visade inledde en samarbetsprocess som har spridit sig och fördjupats ända fram till dags dato, precis på samma sätt som jordens dragningskraft drar till sig allt som kommer tillräckligt nära. Vi ser inget slut på denna utveckling, även om vi har börjat fundera över var Europas gränser går.
I affärsvärlden finns det en regel som heter ?stillastående är tillbakagång?, och metaforiskt sett är detta sant också inom politiken. Gud ske lov att vi inte stod stilla när Europa utvecklades politiskt under andra delen av det förra århundradet. Alla våra ansträngningar belönades då som nu med en återförening av Europa i fred och frihet. Trots att det finns många olika ekonomiska problem har Europa fortfarande planetens makt att dra till sig andra, och många har redan talat vackert om detta i dag. I och med konstitutionsfördraget förväntas Europa - måste Europa - ta ett kvalitativt språng om det skall kunna klara de utmaningar som väntar. Kammaren gjorde rätt i att påtala att resultatet från Nice inte gav några möjligheter till detta eftersom det hela komplicerades av nationell egoism. Konventet har med rätta beskrivits som ?konstitutionellt?, för dess arbete visar oss vilken väg vi skall gå på ett högre plan än det ekonomiska samarbetet. Det är mot denna bakgrund som medlemsstaternas regeringar både kan och måste visa om de arbetar med framtiden för ögonen på regeringskonferensen eller om de är fångade i beteendemönster från det förflutna och håller fast vid nationell egoism och värnande om det egna landet.
Texten i konstitutionsfördragen visar vägen till framtiden. Den bör bara ändras om det förbättrar innehållet. Många av oss är oroliga för att resultatet från Nice inte kommer att räcka till för att hantera den utvidgning vi står inför, och det är därför som jag uppmanar regeringarna att göra allt som står i deras makt för att se till att det nya fördraget snabbt kan träda i kraft, så att det inte går för lång tid mellan regeringarnas godkännande och den slutliga ratificeringen av fördraget. I detta sammanhang är jag tacksam för vad rådets ordförandeskap har sagt. Nu är det Europas stats- och regeringschefer som skall besluta om de vill föra Europa framåt eller stå i vägen för dess utveckling av egoistiska och nationalistiska skäl.

Poos (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja instämma med föregående talare som har gratulerat de två föredragandena till deras utmärkta sammanfattning. Jag erkänner att metoden har visat sig vara framgångsrik och att det har gjorts verkliga framsteg i förhållande till dagens fördrag. Icke desto mindre skulle jag vilja göra en kritisk granskning av de tre inneboende bristerna i konstitutionsförslaget som enligt Gil-Robles och Tsatsos betänkande behöver behandlas mer ingående.
Att Europeiska rådet skall utse en ordförande inom de egna leden är en oväntad förstärkning av mellanstatligheten. Denna bör snarare försvagas i takt med att Europa går framåt. En sådan ordförande av monarkiskt snitt, som inte svarar inför någon, skulle kunna försvaga kommissionen betydligt och göra att institutionernas ansvar ifrågasätts.
Kommissionen har insett faran. I sitt meddelande slår kommissionen bakut med ett fördömande uttalande: ?En person som inte är ansvarig för sin verksamhet inför någon parlamentarisk församling kan inte få ha något inflytande på rådets arbetssätt, som skall vara öppet och demokratiskt.? Herr Barnier! Bollen är er.
Den andra bristen gäller den framtida kommissionen och har nämnts av många. Det verkar som om alla kommissionsledamöter inte skall ha samma status längre. Då blir systemet komplicerat och förvirrat och omöjligt att hantera. Detta skulle underminera kollegiesystemet i kommissionen.
Den tredje uppenbara bristen är att konventet har misslyckats med att reformera den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. I den frågan har konventets ledamöter helt klart inte motsvarat medborgarnas förväntningar. Ledamöterna stod under stark och tydlig press från de medlemsstater som vill neka Europa rätten till en självständig utrikespolitik. Resultatet är en helt otillfredsställande status quo. Låt oss hoppas att regeringskonferensen vågar rätta till denna uppenbara spricka i det nya konstitutionsbygget. Det minsta som krävs är att vi underlättar ett utökat samarbete mellan de medlemsstater som inte anser att Förenta staterna är deras överherre med makt över deras kroppar och själar. Vi måste dra lärdom av Irak.

Kirkhope (PPE-DE).
Herr talman! I ett ändringsförslag som jag tillsammans med andra lade fram till detta betänkande efterlyser vi en bekräftelse av unionens dubbla natur, som innebär att nationalstaterna är den dominerande delen. Alltför ofta upplever Europas medborgare att så inte är fallet. De upplever det i själva verket som att deras nationella identitet glöms bort. Det finns många sätt att rätta till detta, och personligen anser jag att konventet både kunde och borde ha gått längre på det här området. Rent praktiskt tror jag att det är nödvändigt att nationella parlamentsledamöter och Europaparlamentariker har ett förstärkt samarbete för att se till att lagstiftningen överförs på ett korrekt sätt.
Utbrodering är ett fenomen som påverkar varje medlemsstat i större eller mindre utsträckning. I Förenade kungariket är det särskilt skadligt, skadligt t.ex. för jordbruket. Slaktdirektivet lämnade kommissionen som ett tolvsidigt dokument, det skars ned av fransmännen till hanterliga sju sidor och utvidgades av britterna till oläsliga nittiofem sidor. Tråkigt nog finns det många fler exempel på utbrodering inom näringslivet och industrin.
Varför påverkar då utbrodering Förenade kungariket mer än andra medlemsländer? En viktig anledning är att Förenade kungariket, till skillnad från andra länder, inte har några parlamentsledamöter med i överföringsprocessen. Belgien har ett nationellt rådgivande utskott i europeiska frågor sammansatt av både parlamentsledamöter och Europaparlamentariker. De tyska och grekiska lagstiftande organen har liknande arrangemang. Som Europaparlamentariker och före detta parlamentsledamot i Förenade kungariket inser jag nu hur lite mina kolleger och jag visste om de förordningar som kommer från EU.
Problemen har förvärrats under den nuvarande brittiska regeringen som minskat makten för vårt underhus. Den enda vägen är att gemensamma kommittéer bestående av nationella parlamentsledamöter och Europaparlamentariker går igenom överföringen av lagstiftning till nationell lag i varje medlemsstat. Det skulle vara ett litet men betydelsefullt steg i rätt riktning, och ett förstärkt samarbete mellan nationella parlament och Europaparlamentet skulle göra det möjligt för nationella parlamentsledamöter att få ett ord med i laget i arbetet inom unionen.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Herr talman! Det säger sig självt att en europeisk konstitution är meningsfull först när den faktiskt är värd namnet. Detsamma gäller verkligen de folkomröstningar som till och med kassören och valkampanjledaren i Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokraterna) och Europademokraterna har krävt. Men vad har vi för förslag framför oss? Kommer detta förslag från konventet att ge oss rättvisa och framför allt verkligt öppna strukturer för beslutsfattande? Kommer det att skapa en tydlig och klar maktfördelning? Kommer tillräckligt många beslut att fattas med majoritet? Har inte regeringarna brutalt tvingat igenom sina åsikter, vilket en av de föregående talarna, Voggenhuber, sade? Kommer de små medlemsstaterna att förlora på detta? Kommer bara ett fåtal av de stora att över huvudtaget tjäna på detta, Rack? Kommer Europaparlamentet att bli helt representativt för folket? Kommer enskilda kommissionsledamöter att kunna ställas till svars i egentlig mening? Om vi inte kan göra detta, kan åtminstone väljarna göra det? Kommer de att få välja kommissionsledamöterna direkt? Kommer väljarna att få ett direkt inflytande på rådets beslut? Kommer vi egentligen att få mer direkt demokrati? John Palmer vid det ansedda European Policy Centre och ministerpresidenter från flera tyska delstater av varierande politisk färg har i åratal upprepat att ett land med samma uppbyggnad som Europeiska unionen aldrig skulle komma i fråga för medlemskap i EU, eftersom det skulle sakna demokratisk legitimitet.
Kommer detta nya förslag nu att göra upp med denna grundläggande brist? Lämnar man inte våra högt uppskattade europeiska regioner utanför? Hur är det med rätten att överklaga? Kommer vi nu äntligen att få den närhet till medborgarna som vi så ofta har talat om? Är förslaget så klart och begripligt att ungdomar kommer att kunna få grepp om det och bilda sig en uppfattning om vad Europa är? Kommer det inte att resultera i ett oändligt tvistande och en partipolitisk kohandel? En stark social marknadsekonomi är nyckeln till social fred i Europa - innehåller konstitutionen några av de ramvillkor som gäller för en sådan?
Svaret på alltför många av dessa frågor måste bli nej. Därför är det nu logiskt att övertygade Europavänner, och dit räknar jag mig själv, säger nej till den text vi har på bordet. Hur som helst kan det aldrig finnas demokrati utan insyn, och vi måste säga nej tack till detta bedrägeri.

Costa, Raffaele (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Efter att ha gratulerat föredragandena till deras arbete anser jag mig behöva göra några inledande påpekanden.
Vi hade en lång debatt om huruvida det var nödvändigt, lämpligt och rätt att lägga in en hänvisning till kristna värden - eller till Gud rent av - i texten i fråga och i den text som kommer att antas. Jag menar att det bortsett från de formella aspekterna - och jag skulle inte ha något emot om vi fick med en hänvisning till kristna värden - och bortsett från de termer vi använder är viktigt att notera att den text som har tagit form och som tar form i och med att den utvecklas respekterar dessa värden. Jag anser att texten visar en betydande respekt för kristna värden: respekten för det mänskliga livet och respekten för människans värdighet är verkligen referenspunkter som har varit föremål för mycket arbete i konventet. Jag menar att det är viktigt att betona att det på ett högre plan än vad som faktiskt står i texten finns hänvisningar till vår historia, till livet i Europa, som självfallet har påverkats av och förknippats med kristna värden.
Jag anser att de olika faserna på vägen mot ett konvent, en konstitution och nya fördrag har varit till nytta. Jag är ingen pessimist: tvärtom menar jag att det visserligen långsamma arbete som har lagts ned generellt sett har burit frukt, även om det fortfarande finns utrymme för utveckling.
Jag tänker ofta på vad Europa hade kunnat vara utan de institutioner vi har i dag och minns vad vår kontinent i grund och botten var för 60 år sedan. Därför måste jag säga att det som har åstadkommits - i termer av direkt legitimitet från allmänheten, sökandet efter sätt att nå konsensus och hanteringen av institutionerna och konsensus - överlag kan betraktas som positivt.
Många vidhåller att det fortfarande finns en djup klyfta mellan institutionerna och medborgarna. Kanske dessa medborgare bör göras mer delaktiga i Europas utveckling. Kanske är det vår uppgift att erkänna rättigheter och se till att klyftan mellan institutionerna och det civila samhället kan överbryggas med hjälp av en viktig princip - försvarbara utgifter och en effektiv och ändamålsenlig byråkrati.

Marinho (PSE).
Herr talman! Min positiva uppfattning av föredragandena Tsatsos och Gil-Robles hindrar mig inte från att önska att deras utvärdering hade innehållit lite färre ord men i gengäld lite mer klarspråk. De hade i större utsträckning kunnat betona hur nöjda vi är med förslaget till en konstitution för Europa och samtidigt varnat regeringskonferensen för vilket ansvar den tar på sig om den försöker byta ut konventets politiska konsensus mot en annan konsensus på regeringsnivå. Vi delar alla detta ansvar, denna risk, särskilt de som i enlighet med medborgarnas önskan inte kan acceptera ett utvidgat Europa som saknar en gemensam lagstiftning eller som strängt taget styrs av ett föråldrat Nicefördrag.
En mängd företrädare för de 28 medlemsstaterna ägnade 16 månader åt att överväga alla alternativ i sökandet efter en rimlig konsensus. Herr talman! Jag tror inte att europeiska diplomater kan åstadkomma något bättre på lite drygt två månader. Hur som helst har dessa diplomater varit involverade i vartenda skede för att hitta lösningar för sina medlemsstaters räkning, vilket gör dem till medansvariga för de resultat som konventet har nått.
På samma sätt menar jag att ingen politisk blygsamhet kan dölja hur stolta vi är över att tydligt slå fast att Europaparlamentet fick det högsta betyget när konventet hade avslutat sitt arbete.
Inte heller kan nationalistiska neuroser få oss att glömma hur värdefull den europeiska enigheten är om man skall leda européerna och inte minst betvinga den överhöghet - och mycket ofta dumhet - som finns i andra delar av världen. Vår enhet har alltså blivit ett viktigt redskap för freden. Inga storvulna illusioner eller medelmåttlighet får äventyra den utmaning som Europas framtid är i dag.
Den text som regeringskonferensen skall ta ställning till är en bred och djup kompromiss. Den kan väcka känslor över hela registret, men låt oss inte frånta den rollen som föregångare för ett nytt Europa baserat på demokrati, mänskliga rättigheter, jämställdhet och europeisk solidaritet. Enbart detta faktum ger oss styrkan att kämpa för den och övertyga medborgarna om att förära det titeln ?konstitution för Europa?.

Karas (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även om Europa håller på att bli mer demokratiskt, mer öppet och komma närmare folket är det verkligen inte färdigt i och med detta konstitutionsfördrag. Vi är ett projekt där arbetet alltid måste fortgå. Samrådsförfarandet håller på att bli regel och enhälligheten det tungt vägande undantaget. Lagstiftningsbefogenheterna för medborgarnas parlament utökas till mer än det dubbla. De nationella regeringarnas medansvar för EU-beslut blir mera öppet så att det blir svårare att komma med anklagelser, och den information som ges till allmänheten måste bli ärligare. Två av konstitutionens grundpelare för ledningen är subsidiaritetsprincipen och marknadsekonomi med miljöansvar.
Det finns naturligtvis kritik. Några frågor som har kritiserats och som inbjuder till ändringsförslag är det nuvarande förslaget om kommissionens sammansättning, enhälligheten i beslut om skatter som påverkar den inre marknaden och den gemensamma utrikespolitiken och avsaknaden av en gemensam informationskampanj och av krav på att allmänheten skall vara delaktig i ratificeringsprocessen. Det är för att Europa behöver en europeisk medvetenhet, en medvetenhet som bara information kan ge, och för att våra medborgare behöver vara informerade och delaktiga som jag förespråkar en europeisk folkomröstning som skall hållas samtidigt som valet till Europaparlamentet, trots att det ännu inte finns någon rättslig grund för detta. Det är för att vi måste informera, för att vi måste göra medborgarna delaktiga - och vad kan vara viktigare än att på ett framsynt sätt berätta för allmänheten om Europas konstitution och dess grundläggande rättigheter och medborgerliga friheter och att göra det möjligt för medborgarna att delta? Jag uppmanar ledamöterna vid regeringskonferensen att hålla en europeisk folkomröstning som inledning på ratificeringsprocessen, och jag uppmanar mina kolleger i kammaren att stödja detta uttalande.
(Applåder)
Ebner (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja inrikta mig på tre punkter: frågan om enhällighet, hänvisningen till Gud och kristendomen och traditionella befolkningsminoriteter.
Både konventets och föredragandenas arbete är klart positivt. Därför skulle jag vilja svara pessimisterna och dem som alltid säger nej och säga att vi uppenbarligen bara har kommit halvvägs på vägen mot en fullständig konstitution, men jämfört med Nice har vi gjort framsteg som har varit och är enorma. Vi måste dock göra några ändringar i detta betänkande, precis som ordförande Prodi, vars åsikt jag delar, sade inför denna kammare.
Den första punkten som jag skulle vilja ta upp är enhälligheten. Jag anser att vi verkligen skulle stänga dörren för framtida utveckling om vi krävde enhällighet också för mindre viktiga ändringar av konstitutionen. Vi måste försöka vara mer förutseende och öppna och därför stöder också jag andan i ändringsförslag 20, som jag kommer att rösta för.
Vad gäller min andra punkt, hänvisningen till Gud och kristendomen, anser jag att den kompromisslösa inställning som vissa delar av kammaren har är obegriplig och strider mot vad en överväldigande majoritet av befolkningen anser. Framför allt vad kristendomen beträffar skulle det vara att förneka vår långa historia om vi inte infogade en tydlig och bestämd hänvisning till den i konstitutionen.
Den tredje punkten handlar om språklig och kulturell mångfald och minoriteternas rättigheter, vilka tas upp i ändringsförslag 22 till stycke H i ingressen. Jag anser att de minoriteter som nämns i Köpenhamnskriterierna bör få en plats också i detta betänkande. Jag uppmanar det italienska ordförandeskapet att göra allt för att nå detta, både före och under regeringskonferensen, och att se till att dessa minoriteter nämns också i konstitutionen.

Antonione
Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort. Jag vill bara tacka alla de ledamöter som har talat och kommit med värdefulla bidrag till debatten och vårt gemensamma arbete med att skapa en ny, effektiv europeisk konstitution: således vill jag tacka er ur djupet av mitt hjärta för vad som kommer att bli ett viktigt bidrag till arbetet vid regeringskonferensen.
Jag menar att ordförandeskapet gör rätt i att inte gå in på varje enskild fråga, för alla frågorna kommer naturligtvis att övervägas och diskuteras under själva konferensen. Å andra sidan tycker jag att det är rätt att ta till sig den allmänna färdväg som pekas ut och framför allt uppmaningarna om öppenhet. Från denna synpunkt kan jag försäkra er om att ordförandeskapet kommer att göra allt för att se till att hela den europeiska allmänheten deltar, inte minst genom att skapa en särskild webbplats.
När det gäller den grundläggande frågan som rör Europaparlamentet och som också har blivit föremål för ett muntligt ändringsförslag från ordföranden för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, nämligen parlamentets direkta deltagande i regeringskonferensens arbete, kan jag bara bekräfta vad jag sade i den första rapporten, nämligen att ordförandeskapet är positivt till att möjliggöra detta. Detta beror naturligtvis inte på oss. Vi kan föreslå det igen och försöka backa upp det med övertygelse, för vi är säkra på att Europaparlamentet kan lämna ett avgörande bidrag till ett positivt resultatet när den nya europeiska konstitutionen utarbetas. Eftersom vi själva emellertid inte kan bestämma detta kan vi bara ta till oss budskapet, ställa oss bakom det och verkligen försöka nå ett gott resultat med förhoppningen att vi alla kommer att kunna vara med och bidra till att nå detta stora, viktiga mål som den europeiska konstitutionen är.
(Applåder)
Talmannen.
Debatten är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl. 12.00.)
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Berthu (NI)
Europaparlamentet hoppas i likhet med Valéry Giscard d'Estaing att den kommande regeringskonferensen skall godkänna konventets förslag mer eller mindre oförändrat. Parlamentet hoppas också att alla tänkbara förslag har diskuterats öppet och att konventets slutsatser återspeglar medborgarnas politiska vilja.
Men det råder en betydande osäkerhet kring detta. Konventet var i själva verket inget annat än en tankesmedja som inrättades av rådet, vilket jag påpekade i minoritetsyttrandet till Gil-Robles och Tsatsos betänkande. Konventet var inte representativt och det hade inget mandat att fatta demokratiska beslut. Dessutom har det överskridit sina befogenheter, eftersom det aldrig ombetts utarbeta ett förslag till fördrag. Detta är numera allmänt accepterat.
Den förhoppning som framförts av de flesta regeringar om att genomföra vad de beskriver som en äkta regeringskonferens, är därför fullt förståelig. De kräver en regeringskonferens där meningsfyllda diskussioner kan äga rum och där det ursprungliga mandatet kan behandlas. Detta mandat gällde hur man skulle komma till rätta med det demokratiska underskottet. Konventets överstatliga förslag skulle bara fördjupa det demokratiska underskottet. Det enda sättet att komma till rätta med detta underskott är i stället att se till att den europeiska integrationen är bättre förankrad i de nationella demokratierna.
De nationella regeringarna är sina respektive befolkningars sanna företrädare. Därför är detta det uppdrag de bör ge sig själva vid regeringskonferensen.

Brok (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill med stort allvar uppmana er att anta de rekommendationer som utarbetats av utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. De utgör ett försök att börja om på nytt och att lägga de tvister som varit bakom oss. De handlar om att finna en lösning på problemet hur vi skall kunna hjälpa Iraks befolkning efter kriget och problemet med befogenheterna för FN, som gradvis måste ta över ledarskapet i området för att regionen skall kunna stabiliseras permanent. Det är av denna anledning som jag pläderar för att vi skall avvisa de ändringsförslag som syftar till att väcka nytt liv i de tvister som förekom mellan oss under tiden före kriget i Irak.
Vi är skyldiga människorna där att vända blicken mot framtiden snarare än att permanenta gamla tvister, och därför vill jag rekommendera er att avvisa samtliga ändringsförslag med undantag av Sakellarious ändringsförslag om Internationella brottmålsdomstolen som jag rekommenderar er att anta. Om ni gör det kommer ni att nå en stor majoritet i denna kammare, en position som gör att Europeiska unionen kan gå starkare till givarkonferensen och som gör att vi kan ta ett större ansvar på ett konstruktivt sätt.
(Applåder)

Talmannen.
Korakas har begärt ordet för en ordningsfråga.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill protestera mot Broks inlägg. Han tog upp sakfrågan. Det förekommer ingen ytterligare debatt i dag. Det han sade bekräftar just vår ståndpunkt att man försöker legalisera kriget mot Irak och ockupationen, och vi protesterar kraftfullt mot alla sådana försök...
(Talmannen fråntog talaren ordet.)

Talmannen.
Herr Korakas! Jag ämnar inte inleda en ny debatt.

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Det muntliga ändringsförslaget till artikel 4.3 lyder som följer: ?Det tekniska bidraget skall bedömas utifrån skillnaden mellan alla de tekniska egenskaper hos patentkravet och den aktuella situationen, oberoende av om sådana egenskaper åtföljs av icke-tekniska egenskaper.? Denna ändring innebär en sammanslagning av mina ursprungliga ändringsförslag 110 och 16.

Berès (PSE).
Herr talman! Vi skall nu rösta om betänkandet av våra kolleger Gil-Robles and Tsatsos. Jag tycker det är viktigt att vi kan göra det. Jag vill bara ta tillfället i akt och gratulera Villiers. Hon skall ha beröm inte bara för sitt betänkande om investeringstjänster utan framför allt för sitt arbete som en ledamot som så att säga arbetar bakom kulisserna. Diskussionen om hennes betänkande avslutades i går eftermiddag. Min grupp anser att konsekvens är en mycket viktig aspekt av vårt arbete. I konsekvensens namn borde vi ha röstat om hennes betänkande nu. Som det nu är kommer Europaparlamentet inte att rösta om det betänkandet förrän i morgon, eftersom de brittiska liberala demokraterna träffas i Brighton i dag. Det råkar vara så att de franska socialisterna kommer att vara i Limoges i morgon.

Talmannen.
Fru Berès! Som bekant har beslutet fattats av talmanskonferensen.
Betänkande (A5-0299/2003) av Gil-Robles Gil-Delgado och Tsatsos för utskottet för konstitutionella frågor över utkastet till fördrag om upprättande av en konstitution för Europa och Europaparlamentets yttrande om sammankallandet av regeringskonferensen (11047/2003 - C5-0340/2003 - 2003/0902(CNS))

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Jag har lagt fram detta ändringsförslag efter att ha hört det italienska ordförandeskapet och den rapport det lade fram om situationen när det gäller Europaparlamentets representation under regeringskonferensen. Jag menar inte att vi kan hälsa något med stor tillfredsställelse som vi aldrig har erbjudits, och därför föreslår jag att vi infogar följande: 'Europaparlamentet uttrycker sin oro och sitt missnöje med bristen på rådets tillmötesgående i fråga om den försäkran som det italienska ordförandeskapet framfört till Europaparlamentet ?. Resten skulle kvarstå oförändrat.
Jag vill gärna påpeka att rådets tjänstgörande ordförande har påpekat att han stöder detta ändringsförslag eftersom det skulle kunna hjälpa honom i rådet.
Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE)
Herr talman! Rådet har inte träffat en överenskommelse och följaktligen är det omöjligt att uttrycka oro över en överenskommelse som inte finns. Det som hände under sammanträdet var att frågan överlämnades till stats- och regeringscheferna för beslut. Min grupp motsätter sig därför detta muntliga ändringsförslag och att det skall tas upp till omröstning, eftersom vi anser att detta tjänar ett politiskt syfte som vi inte delar.
Om det dessutom är nödvändigt att tolv av oss reser sig upp, så kommer tolv av oss att göra det. Jag uppmanar tolv ledamöter att resa sig upp.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
 - (FR) I denna text tillgriper man en samling meningslösa fraser i ett försök att skyla över skillnaderna mellan Europeiska unionens medelstora makter. En av dessa makter gav Förenta staterna sitt oreserverade stöd genom att delta i invasionen av Irak medan de övriga intog en försiktigare hållning.
Det är sant att skillnaderna mellan de båda sidornas politik nu minskar. På grund av de nuvarande svårigheterna i ockupationen behöver Förenta staterna fler marktrupper. Medlemsstaterna blir allt mer positiva till att bidra med sådana styrkor på villkor att detta sker under FN:s beskydd.
Vi är för vår del motståndare till att stödja ett aggressivt, imperialistiskt krig, också i efterhand. Vi vägrar också att stödja ockupationen även om det sker med FN:s välsignelse.
Inte en enda person i Europeiska unionen bör lämna sitt hemland för att främja de stora imperialistiska makternas intressen i Irak! Ned med imperialisternas krig och ockupation!
Caudron (GUE/NGL)
Jag tillhör dem som beklagar att resolutionen av så kallade politiska skäl inte hänvisar till de bakomliggande orsakerna till den nuvarande krisen i Irak. Jag måste trots detta stödja förslagen i den resolution som lagts fram för att försöka lösa denna kris.
Men även om jag stöder förslagen innebär inte det att jag stöder det angloamerikanska kriget. Det är precis tvärtom!
Enligt förslagen skall FN ges en framträdande och central roll när det gäller att se till att ett demokratiskt Irak återfår sitt oberoende så snart som möjligt.
Detta är anledningen till att jag stöder huvuddelen av dessa förslag!
Figueiredo (GUE/NGL)
Det är fullständigt otroligt att Europaparlamentet i sitt första uttalande efter Förenta staternas och deras allierades invasion av Irak skulle anta en rekommendation som på grund av att man förkastat ett ändringsförslag som lades fram av min grupp inte påpekar - för att nu göra en omskrivning av vårt ändringsförslag - att den nuvarande instabila situationen som är ett hot mot det irakiska folket och det internationella samfundet är en följd av den orättvisa, illegitima och olagliga attack som beslutades av regeringarna i Förenta staterna, Förenade kungariket och andra länder den 20 mars 2003.
Det är oacceptabelt att Europaparlamentet, som ett resultat av att det förkastade ett av våra ändringsförslag, vägrar kräva - och jag gör åter en omskrivning - att internationella regler återupprättas genom ett omedelbart tillbakadragande av de utländska ockupationstrupperna och att FN återupptar sin verksamhet enligt FN:s stadgar för att omedelbart se till att makten hamnar hos verkligt representativa, legitima och demokratiska institutioner genom val som ser till att det irakiska folket återfår sin suveränitet.
Det kan vara värt att nämna som kritik att man i rekommendationen välkomnar 'att Bushregeringen ändrat uppfattning när det gäller en mer aktiv roll för det internationella samfundet? när det i själva verket handlar om att dela på kostnaderna för ockupationen och det irakiska folkets motstånd mot ockupationen.
Därför röstade vi mot rekommendationen.
Howitt (PSE)
. (EN) Brittiska Europaparlamentariker från Labour är glada över att ha röstat för den här resolutionen som präglas av ett genuint försök från alla sidor att skapa enighet i Europaparlamentet i den mycket komplicerade Irakfrågan.
Eftersom vi är ute efter maximalt stöd för ett europeiskt och internationellt samarbete i återuppbyggnaden av Irak, dess återgång till fred och stabilitet och att mänskliga rättigheter och demokrati för folket skall respekteras fullt ut, har vi inte velat ändra den formulering som fick stöd från alla partier i utskottet för utrikesfrågor.
Hur central FN:s roll än är och måste vara, är det ändå omöjligt att vid den här tidpunkten fastlägga en exakt tidsplan för en övergång till självstyre och ännu omöjligare att fastställa exakt hur en förvaltningsfond skall se ut före den kommande givarkonferensen. Principerna är dock sådana som vi alla är överens om.
När det gäller resolutionens hänvisning till en tillfällig internationell domstol bör vi också vara medvetna om Iraks behov av att utveckla sitt eget reformerade rättssystem inom vilket brottslingar kan ställas inför rätta och som i sin tur kan hänskjuta mål till Internationella brottsmålsdomstolen.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Korakas (GUE/NGL)
Vi som är medlemmar av det grekiska kommunistpartiet röstade mot rekommendationen till rådet om Irak, eftersom den utan att säga ett ord om invasionen och ockupationen välkomnar Bushregeringens ansträngningar för att ta sig ur detta dödläge och fördömer det irakiska folkets motstånd, som i rekommendationen betecknas som terrorism. Enligt rekommendationen skall det irakiska folket sättas under förmyndare tills det blir vuxet nog för demokrati.
Det är framför allt två inslag som är typiska för denna ståndpunkt:
I punkt 1.8 talas det om behovet av att i samarbete med NATO inrätta en internationell polisstyrka och militär styrka med FN-mandat på grundval av en 'politisk tidtabell?, vilket är en upprepning av 'Bosnien-Hercegovina-argumentet? (en sex månaders tidtabell, som nu är tio år gammal).
Brok uppmanade kammaren och lyckades se till att den röstade mot samtliga ändringsförslag som kräver ett omedelbart tillbakadragande av ockupationsstyrkorna, att FN skall ta sitt ansvar, återupprättandet av det irakiska folkets suveränitet och de ändringsförslag som avsåg illegaliteten för invasionen av Irak och bristen på bevis för att det förekommer massförstörelsevapen.
Det faktum att enbart ledamöterna i Europeiska enade vänstern (45) röstade för dessa ändringsförslag medan 420 ledamöter röstade mot och 68 lade ned sina röster, visar bara vilka hycklare de är. Samtidigt som de talar vitt och brett om att kämpa för det irakiska folkets rättigheter ger de sin välsignelser för att samma folk i praktiken ockuperas, förtrycks och plundras.
Vi låter våra medborgare döma dem.

Ahern (Verts/ALE).
Herr talman! Europaparlamentet har i dag röstat om en lagstiftning som kommer att minska hastigheten när det gäller tekniska framsteg, minska konsumentutbudet, höja priserna på mjukvaror och förstöra den fria mjukvaruindustrin med öppna källkoder i Europa. Självklart röstade jag mot detta. 
Vi vill inte ha en situation där ett obegränsat patentsystem kan missbrukas av stora aktörer för att stävja teknisk konkurrens eller, ännu värre, förhindra att information offentliggörs. Erfarenheterna från Förenta staterna säger oss att patent på mjukvaror inte uppmuntrar nytänkande, forskning och utveckling, utan tvärtom försvagar marknaden och kväver små, medelstora och nystartade företag.
Mjukvaror är ingen uppfinning, och de åtnjuter redan skydd under lagen om upphovsrätt, precis som böcker, filmer och musik. Att ändra detta till ett patentsystem är som en bruksanvisning om hur man skall lämna över mjukvaruindustrin till jurister i stället för till de kreativa människor som ligger bakom teknikboomen.
Jag välkomnar det faktum att förslaget till direktiv har förbättrats, men det är fortfarande inte tillräckligt bra, och jag hoppas att det inte kommer att förstöra dagens mjukvaruindustri i Europa.

Crowley (UEN).
Herr talman! Jag vill särskilt tacka McCarthy för hennes arbete med detta svåra betänkande. Jag blev chockerad av vissa av de kommentarer som fälldes om henne personligen och jag håller inte med om dem på något sätt. I slutändan röstade jag ändå mot betänkandet.
Mina huvudsakliga skäl för detta var den rättsliga osäkerhet som uppstår om vi kräver patent på utvecklingen av mjukvaror, särskilt med tanke på den snabba tekniska utvecklingen och de nya små och medelstora företag som startas för att göra mjukvarulösningar speciellt för vissa branscher inom industrin eller företagsvärlden, eller bara för att konstruera ett nytt spel som de själva skall spela. Allt det här skulle nu kunna stoppas, eftersom ett patent skulle kunna appliceras på menyer, ikoner och många andra funktionsområden.
Som Ahern sade har det gjorts vissa förbättringar, men faktum är att vi måste ta hänsyn till de erfarenheter som gjorts i Förenta staterna och som har lett till att stora företag har stämt små på miljoner eller miljarder US-dollar, vilket har hejdat nytänkandet och hindrat nya uppfinningar och skapandet av nya arbetstillfällen.
Breyer (Verts/ALE).
Herr talman! Jag röstade också mot detta förslag till direktiv som gjorde mig djupt besviken. Det är beklagligt att Europaparlamentet har böjt sig för påtryckningar från Förenta staterna och, framför allt, för påtryckningar från de stora programvarutillverkarna. Detta är en stor besvikelse, framför allt för konsumenterna. Det är de som måste betala notan för detta beslut. För dem kommer detta att innebära högre priser och mindre mångfald när det gäller produkter, vilket minskar deras valfrihet.
Patent på programvaror står i vägen för en växande, dynamisk och diversifierad europeisk programvaruindustri. Det är i första hand konsumenter och användare som känner av effekterna. Sådana patent kommer att öka beroendet av programvarujättar som Microsoft, som har skaffat sig många triviala patent och som öppet kringskär valfriheten. Men det är också ett allvarligt bakslag för utvecklingen av programvaror i Europa, som hindras av de monopol som nu etableras. Detta går inte bara stick i stäv med konsumenternas intressen, utan det hämmar dessutom förnyelse i stället för att uppmuntra konkurrens och mångfald på programvarumarknaden. Det är också ett verkligt nederlag för tanken på Europa som en plats för nyföretagande, även om förespråkarna ser det precis tvärtom. Detta kommer att bli tydligt i framtiden, och detta beslut är oerhört skadligt för möjligheterna till ett öppet, fritt och hållbart kunskapsbaserat samhälle.

Dehousse (PSE).
Herr talman! Mina kolleger och jag framförde våra synpunkter på samtliga ändringsförslag i ett försök att förbättra texten. Vi gladde oss åt att kunna konstatera ett antal förbättringar, men vi beklagade djupt att ett antal ändringsförslag inte antogs. Detta har styrkt oss i vår uppfattning att direktivet, i stället för att uppmuntra dynamik och kreativitet, ger efter för en önskan om mer byråkrati för att reglera själva nyskapandet. Det har inte undgått oss att detta avsteg främjar stora ekonomiska och industriella grupperingar.
Detta är anledningen till att vi slutligen röstade mot betänkandet.

Raschhofer (NI).
Herr talman, mina damer och herrar! Det råder inget tvivel om att EU måste reagera på den enorma ökningen av patentansökningar på detta område och inte heller om att dessa patent inte kan tillåtas skada de små programtillverkarnas intressen. Det som kommissionen föreslår uppmuntrar emellertid monopolens dominans på programvarumarknaden eftersom de små företagen inte har råd med tvister om patenträttigheter. Ett kraftigare skydd för patent skulle förstärka de stora tjänsteleverantörernas styrkeposition på marknaden och det skulle följaktligen betyda att programutvecklare skulle behöva betala avgifter, med andra ord royalty, för ett stort antal standardfunktioner. I slutänden är det kunden som får betala räkningen. Försöket att skapa större rättssäkerhet genom direktivet är välkommet men i detta fall missriktat. Å den ena sidan finns det ingen allenarådande definition av det 'tekniska bidrag? som krävs för att ett visst patent skall kunna beviljas och å den andra suddar det ut gränserna mellan slutprodukten - som kan patentsökas - och själva programvaran, som inte kan patentsökas. EU behöver en patentlag som inte bara uppmuntrar till förnyelse, utan som dessutom ger uppfinnare utan ekonomiska muskler ett bättre skydd. Detta förslag från kommissionen säkerställer inget av detta, och det är anledningen till att vi röstade mot förslaget.
Alavanos (GUE/NGL)
Betänkandet om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar och de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för rättsliga frågor skapar en miljö som kväver forskarnas och de små programvaruföretagens kreativitet och kommer i slutänden enbart att verka till förmån för de jätteföretag som har tusentals patent och enorma juridiska avdelningar för att strypa småföretagen och, vilket är viktigare, en fri och skapande miljö.
Europeiska unionen kommer med andra ord att följa den väg av stöd för jättelika företag som Förenta staterna slagit in på. Patent bör inte ha något att göra med algoritmer eller affärsmetoder. Detta bör stå klart och den enda inskränkningen bör avse tekniska och materiella strukturer. Trots de förbättringar som gjorts av kammaren kvarstår bristen på öppenhet, vilket är skälet till att jag röstade mot.
Alyssandrakis (GUE/NGL)
Det direktiv vi behandlar i dag tillåter patent på alla typer av programvara. Syftet är uppenbart: att stärka och konsolidera de ekonomiska och politiska center som har monopol på att kontrollera informationen och informationsbehandlingen genom de multinationella företag som är verksamma i kärnan av programmarknaden. Resultatet kan man lätt föreställa sig: de små och medelstora företagen och de fristående programskaparna kommer att strypas.
Genom att anta direktivet signalerar vi en juridisk acceptans av kraven från den omfattande 'patentbranschen? i Förenta staterna. Detta kommer att avskräcka från forskning och utveckling och det kommer att resultera i att enorma resurser, som i stället kunde ha investerats i teknisk förnyelse, slösas bort på juridiska skyddsåtgärder. Förfarandet för att skydda programvarupatent kommer att få kännbara konsekvenser för konsumenter och slutanvändare, som kommer att tvingas betala monopolens stigande vinster samtidigt som deras valfrihet kringskärs liksom möjligheterna att använda förbättrade versioner av programvara.
Det är av dessa skäl som vi, medlemmar av Greklands kommunistparti, röstade mot direktivet och tillhörande betänkande från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och vi stöder dem som kräver en fri och öppen programvara.
Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
I sin kortfattade motivering konstaterar utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott att ett patent ger 'innehavaren rätt att hindra andra från att kommersiellt utnyttja uppfinningen ?. Men alla vet att denna rättighet sällan utnyttjas av uppfinnaren själv. I stället utnyttjas den av storföretagen. Sådana företag har de ekonomiska resurserna för att köpa patent och att bygga upp enorma portföljer. Det ger dem möjlighet att marknadsföra några av sina uppfinningar, samtidigt som man blockerar utvecklingen av andra.
Uppfinnare har i regel liten eller ingen användning av patent. Å andra sidan ger patent extra möjligheter åt stora industriella och kommersiella grupper. Patent skyddar handelsmonopol i stället för att skydda immateriell egendom.
Eftersom vi inte stöder patent i allmänhet, inte bara dem på området för informationsteknik, röstade vi mot förslaget i McCarthys betänkande.

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Det allvarliga med Europeiska kommissionens planer på detta område har med all önskvärd tydlighet demonstrerats av den omfattande mobiliseringen av användare av informationsteknik, uppfinnare och innovatörer.
Vissa framsteg har utan tvekan gjorts, och dessa har omstöpts till ändringsförslag, men Bolkesteins envishet och tyngden hos de lobbygrupper som företräder de enorma ekonomiska imperiernas intressen gör att slutresultatet blir alltför osäkert och potentiellt farligt.
Därför röstade jag mot direktivet.
Claeys, Philip och Dillen (NI)
. (NL) Vlaams Blok ('Flamländska blocket?) motsätter sig patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar, eftersom det har visat sig att programvarupatent i praktiken hämmar innovationsförmågan i de små och medelstora företagen inom IT-branschen. Alltför ofta används dessa patent felaktigt av (alltid amerikanska) datorjättar med stora egna juridiska avdelningar för att dra 'brottslingarna? inför domstol. Dessa förfaranden hämmar den fria konkurrensen eftersom många patent avser programvara som i verkligheten tillhör den offentliga sfären. Att ansöka om och erhålla patent är en dyr affär. Nya och kreativa IT-företag i Europa gör rätt i att inte betrakta de juridiska aspekter som berörs som en del av sin kärnverksamhet.
Europa skadar sig själv genom att anta detta betänkande.

Figueiredo (GUE/NGL)
Det är beklagligt att Europaparlamentet inte godkände vårt förslag att förkasta detta förslag till direktiv, som bereder väg för patent på datorprogram, trots att väldigt många av ändringsförslagen till detta direktiv antogs. Europaparlamentet har därmed gjort förnyelsen och den teknologiska utvecklingen en björntjänst.
I dagens värld tycks allt kunna marknadsföras. Allt kan bli privat egendom och användas för någons personliga vinning. Det finns de som skulle vilja att marknadsföring omfattade inte bara produktion utan även kunskap och livet självt. Vi lever i en tid när upptäckter - ett gemensamt arv för oss alla - blandas ihop med uppfinningar. Detta direktiv bereder vägen för möjligheten att ta patent på mänsklig kunskap, något som vi motsätter oss. Även om ett fåtal positiva förslag godkändes i den slutliga omröstningen förkastades de flesta av våra förslag, vilket vi beklagar. Vi kommer att fortsätta bekämpa detta förslag till direktiv och de stora multinationella intressen det avser att tillfredsställa.
Isler Béguin (Verts/ALE)
. (FR) Efter ett dödläge på grund av att allmänheten mobiliserade mot möjligheten att ta patent på programvara, förklarade sig Europaparlamentet vara för betänkandet.
Jag röstade mot direktivet. Projektet är meningslöst. Det finns inget motiv till det eftersom ingen bett om det, frånsett de multinationella företagen som vill behålla sina monopol!
Under förevändning att man vill skydda 'uppfinningar? kommer patent att utrota förnyelsen. Genom att rösta mot detta förslag vägrar vi att stödja ett sådant manipulerande.
Därför är denna plan, även om den ändras kraftigt av Europaparlamentet, fortfarande farlig.
Bara namnet, patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar, medger att man tar patent på programvara.
Om det hade funnits en lagstiftning som tillät att man tog patent på musikaliska verk på Mozarts eller Beethovens tid, så skulle hela vårt världsarv ha skadats i sina rötter.
Det system med copyright som för närvarande omfattar programvara bör tillämpas även i framtiden, eftersom det är det enda som garanterar upphovsmännen en rättvis och varaktig ersättning.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Än en gång har Europaparlamentet underlåtit att lyssna på förnuftets röst och accepterat principen om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar. En majoritet bestående av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, har, även om den försvagats av tyngden i de argument som lagts fram av de personer som är emot detta förslag, än en gång fallit till föga för kraven från de stora företagen att driva kommersialiseringen av all mänsklig verksamhet ännu längre.
Genom att acceptera principen om patent på detta område där datorrelaterade uppfinningar redan skyddas av copyright, får de multinationella företagen i själva verket makt att helt skärma av denna sektor. De är de enda som skulle ha de ekonomiska resurserna att föra denna typ av ständigt legitimt gerillakrig med målet att monopolisera dessa uppfinningar för att de skall stiga i pris eller för att blockera dem, beroende på vad som ligger i deras intresse.
Ett antal ändringsförslag till McCarthys betänkande som begränsar effekterna av denna attack har antagits, vilket är glädjande. Men faktum kvarstår. I sin slutliga utformning var resolutionen fortfarande extremt farlig, och därför röstade vi mot den.
Lulling (PPE-DE)
. (FR) Efter att mycket noggrant ha övervägt de argument som framförts av olika företag, programvaruföretag osv. när det gäller detta direktiv, som syftar till att göra det möjligt att ta patent på datorrelaterade uppfinningar, har jag kommit fram till att om tydliga definitioner och noggranna förklaringar tillfördes direktivet med avseende på ett par begrepp som kan ifrågasättas eller som är tvetydiga för att undvika feltolkningar, så skulle jag kunna stödja det.
Jag menar i själva verket att det är av avgörande betydelse att vi nu klart definierar direktivets syfte genom att exakt definiera ren programvara och uppfinningar som kräver en dator för att kunna användas. Patenterbarhet för programvara är en absurditet, eftersom det skulle leda till ett monopol för de stora programvaruföretagen och skada de små och medelstora företag som är specialiserade på detta område och som i de flesta fall spelar en nyckelroll när det gäller att utveckla ny teknik. Programvara är ett viktigt verktyg som måste vara tillgängligt för alla även i fortsättningen så att vi har alla möjligheter att nå Lissabonmålet till 2010, dvs. att Europeiska unionen skall bli världens mest konkurrenskraftiga, kunskapsbaserade ekonomi.

Mayol i Raynal (Verts/ALE)
Även om ändringsförslagen har förbättrat innehållet i McCarthys betänkande så innebär denna lagstiftning ändå ett bakslag för ansträngningarna att stimulera förnyelse, sprida kunskap och öka den fria konkurrensen, samtliga av avgörande betydelse för en väl fungerande europeisk programvaruindustri.
Vi menar dessutom att lagförslaget gagnar de stora mångnationella företagen (framför allt företagen i Förenta staterna, som har fortsatt med sina påtryckningar för att införa sitt skadliga patentsystem i Europa) och det innebär ett steg tillbaka för fristående aktörer och små företag och ett hinder för en fri programvara. Än en gång ignorerar man åsikterna från över 200 000 personer (inklusive majoriteten av experterna på området och konsumenterna), och vi kan se hur ekonomiska intressen tillåts dominera över stödet för en fri användning av kunskaper och information. Eftersom jag kommer från Katalonien, ett land vars företagsstruktur är beroende av fristående aktörer och små- och medelstora företag, kan jag bara uttrycka min besvikelse över omröstningens slutresultat.

McCarthy (PSE)
. (EN) Som föredragande stödde jag huvudinnehållet i de ändringsförslag som lades fram med målet att få en klarare bild av vad som är patenterbart och var gränserna går för att förvissa sig om att en ren mjukvara inte är patenterbar.
Det återstår att se i analysen av rösterna om målet har nåtts. Vi väntar på en gemensam ståndpunkt från rådet och kommissionen. Detta kommer att bli svårt att nå eftersom parlamentets ändringsförslag oundvikligen kommer att anses vida överskrida den rättsliga ramen när det gäller patent på datorstödda uppfinningar, och detta kan mycket väl göra att vi kommer i konflikt med våra åtaganden enligt TRIPs-avtalet.
Jag uttrycker återigen min oro över att detta EU-direktiv inte får underminera konkurrenskraften och nytänkandet i våra bästa företag i Europa, i synnerhet genom att företag och industri inom EU hamnar i en ofördelaktig sits på världsmarknaden.
Det vore vansinnigt om våra företag som en följd av parlamentets ändringsförslag inte skulle kunna skydda sina uppfinningar, få igenom patent eller få tillbaka något på sina investeringar inom forskning och utveckling. Det skulle gå emot våra ekonomiska intressen om vi tillät Förenta staterna och Japan att dominera marknaden som en följd av deras patentskydd, medan Europas företag trängs ut.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) I Amerika har de stora dataföretagen i åratal försökt skydda sina uppfinningar när det gäller programvara mot ett fritt utnyttjande från individuella användare och småföretag. De bygger in tekniska hinder, knyter köparna till sig med restriktiva avtal, försöker inhösta enorma skadestånd och kräver rättsligt skydd från myndigheterna. Det är framför allt de unga, entusiastiska användarna som ställs inför allt fler restriktioner och som löper risken att hamna i fängelse. Även i Europa försöker sådana företag hitta effektivare sätt att skydda sina monopol mot allmänheten.
Med utgångspunkt från artikel 52 i Europeiska patentkonventionen, enligt vilken programvara skall skyddas med copyright snarare än patent, försöker Europeiska patentbyrån i München utsträcka sitt mandat i enlighet med det amerikanska systemet. Den har lyckats göra detta genom att bevilja 30 000 patent hittills. Europeiska kommissionen och delar av Europaparlamentet vill rättfärdiga detta utökade mandat med argumentet att ingenting egentligen förändras jämfört med den nuvarande situationen.
Denna handlingslinje möter starkt motstånd, och det av goda skäl, från dem vars uppfinningar, utbildning, arbete eller fritidsaktiviteter hindras. Jag stöder detta motstånd mot de stora monopolens kommersiella intressen och har haft nöjet att arbeta med motargumenten inför denna omröstning.

Pietrasanta (Verts/ALE)
. (FR) Herr vice ordförande för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi! Jag röstade mot direktivet om datorrelaterade uppfinningar eftersom detta fortfarande är en oklar text som öppnar dörren för möjligheten att ta patent på programvaror.
Jag är besviken över att det ändringsförslag om att förkasta direktivet som lades fram av Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster inte antogs. När ett direktiv är dålig utformat anser jag det vara kommissionens skyldighet att omarbeta det. Trots detta gläder jag mig åt det utmärkta samarbetet med de andra politiska grupperna. Tack vare detta har vi kunnat förbättra texten, framför allt artikel 2.
De senaste månaderna har jag kontaktats av flera forskare som är oroliga över att möjligheten att ta patent på programvara skall hämma innovationen i Europeiska unionen. Samtidigt som vi gör vad vi kan för att skapa ett europeiskt område för forskningsverksamhet är det absurt att införa lagar som fördöms av EU:s mest framstående forskare, vilka har skickat ett upprop till mig. Patent på programvara utgör dessutom en fara för den fria programvara som används i ett antal vetenskapliga och industriella tillämpningar, till exempel de europeiska satelliterna i Galileosystemet.
Endast en tydlig text som garanterar att dataprogram skyddas av copyright skulle kunna återskapa den juridiska klarheten på detta områden.

Queiró (UEN)
Under diskussionen i kammaren sade min kollega Mussa ungefär att man inte kan ta patent på intelligens.
Jag håller fullständigt med om den principen eftersom vi inte kan bortse från det faktum att en programvara är produkten av en mental process som gör att en människa kan styra en ointelligent maskin för att utföra en serie instruktioner. Det handlar med andra ord om en produkt av det mänskliga intellektet. Att ta patent på en sådan produkt skulle riskera att minska vår kapacitet för forskning och innovation med tanke på det stora antal patentansökningar som redan gjorts, framför allt av de stora företagen i Förenta staterna. Dessa företag skulle på så vis komma i åtnjutande av ett slags 'monopol på intelligens?.
Även om detta är ett mycket komplicerat område i tekniskt avseende är vi medvetna om förslagets ekonomiska och politiska konsekvenser. Det kommer att drabba de små och medelstora programvaruföretagen hårdast. Vi röstade därför mot förslaget, även om några av ändringsförslagen som gick i rätt riktning antogs.

Ribeiro e Castro (UEN)
Ett patent är ett verktyg som är avsett att skydda intelligens och uppmuntra kreativiteten genom att ge en viss skapelse, i ordets rätta betydelse, ett rättsligt skydd. Patent bör med andra ord inte användas för att göra raka motsatsen. Det går inte att ta patent på intelligens som sådan, och inte heller går det att använda patent för att kväva kreativitet och i extrema fall orsaka 'intelligensbrott? eller 'brottsligt fritt skapande?.
Ett patent får inte reduceras till en trofé som ges till den som råkar komma först till den behöriga myndigheten med sin ansökan om ett visst patent. Snarare bör det vara en belöning för den som verkligen har skapat något nytt och en uppmuntran att fortsätta skapa.
I strid med bestämmelserna i Europeiska patentkonventionen medger detta förslag att man tar patent på idéer som tillämpas i dataprogram. Det går långt utöver det skydd som redan erbjuds genom copyright och skulle leda till en stagnation av 'intelligenser? och katastrofala hinder för den tekniska utvecklingen som sådan, samt för den ekonomiska och sociala utvecklingen.
Att vissa ändringsförslag, bland annat några som jag lagt fram, godkändes i kammaren förbättrade texten en aning, men inte tillräckligt för att jag skulle kunna stödja den. Därför röstade jag mot förslaget. Jag skulle dessutom hellre ha sett att förslaget förkastats och att processen startat igen på grundval av ett helt nytt betänkande, vilket jag också föreslog.
Ries (ELDR)
Jag lade ner min röst i omröstningen om McCarthys betänkande eftersom föredragandens och Europeiska kommissionens argument för möjligheten att ta patent på datorrelaterade uppfinningar inte övertygar.
Jag är personligen övertygad om att patent inom programvarusektorn är det vapen som företagen länge har drömt om för att deras arméer av advokater skall kunna utöva juridisk utpressning. Det enda syftet med denna totala mobilisering när det gäller patent är att försvaga och till och med utrota all konkurrens.
Som liberal kan jag inte acceptera en affärsstrategi som bygger på monopol och som har det långsiktiga målet att ta död på unga dataforskares kreativitet och den förnyelse som sker i branschen tack vare insatserna från tillverkare och användare av fri programvara.
Därför röstade jag för samtliga ändringsförslag som gör det möjligt att ge detta betänkande ett mänskligt ansikte. Till exempel de ändringsförslag som syftar till att begränsa den typ av programvara som kan patentsökas.
Slutligen gläder det mig att en tydlig signal har sänts till Europeiska patentbyrån i München. Europaparlamentet uppmanar organet att agera öppet och ansvarigt. Att sända en signal är det minsta vi kan göra för denna organisation som, i strid mot Europeiska patentkonventionen från 1973, har godkänt över 30 000 patent på dataprogram.

Sacrédeus och Wijkman (PPE-DE)
. Den idag gällande europeiska patentkonventionen tolkas olika i medlemsstaterna. Uppenbart är att detta upplevs som rättsligt otryggt och ger negativa effekter på den inre marknaden. Därför anser vi att det finns behov av ett EU-direktiv.
Förslaget till nytt direktiv om patenterbarhet för datorrelaterade uppfinningar har väckt stor debatt. Vi delar den massiva kritik som har riktats mot att göra patentbegreppet för vitt, vilket skulle vara direkt skadligt och leda till minskad uppfinningsrikedom. Följaktligen har vi röstat ja till ändringsförslag som syftar till att snäva in patentbegreppet. I slutomröstningen röstade vi bifall.

Bernié (EDD)
. (FR) Våra arbetsgrupper anser att konsumentskyddet är mycket viktigt och vi kommer att stödja föredragandens kompromiss, men vi kommer att lägga ned våra röster i omröstningen om slutresolutionen av budgetmässiga skäl.
Planeringen sträcker sig visserligen ända till 2007, men vi vet alla att budgetplanen kommer att revideras 2006. Det finns därför inga garantier för kontinuitet. Jag återkommer till budgetutskottets kloka ord: 'det belopp som planerats för 2007 måste godkännas av budgetmyndigheten för budgetplanen efter 2006?.
Jag är lika orolig över de operativa kostnaderna. 32 miljoner euro har avsatts för mänskliga resurser, medan den operativa budgetramen uppgår till 27 miljoner euro. Detta är ett mycket dåligt kostnadsnyttoförhållande. 
Låt oss inte glömma att de konsumentorganisationer som finns i samtliga medlemsstater utgör en effektiv motståndsstyrka. Vad är det för mening med att införa en europeisk finansiering till en så hög kostnad?
Vad gäller medfinansieringen av projekt är jag för att man behåller taket på 70 procent och motsätter mig en höjning till 75 procent.
När det gäller det ekonomiska stödet till de europeiska konsumentorganisationerna är tröskeln på 50 procent alldeles för hög. Vi måste undvika att dessa organisationer och kommissionen blir beroende av varandra, vilket skulle förhindra dessa organisationer från att arbeta självständigt och utan restriktioner.
Jag lade ned min röst i slutomröstningen av alla dessa skäl.

Figueiredo (GUE/NGL)
Förslaget till beslut syftar till att skydda finansieringen av gemenskapens åtgärder på området konsumentpolitik under 2004-2007, i linje med de mål och åtgärder som beslutades i den europeiska strategin för konsumentpolitik som antogs 2003. Förslaget avser därför att stödja organisationer och organ som arbetar för att främja konsumenternas intressen på gemenskapsnivå eller på nationell nivå. 72 miljoner euro har avsatts för detta syfte.
Även om jag anser att det ekonomiska paketet borde vara generösare, stöder jag det initiativ som enhälligt godkändes av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Initiativet stöder följande mål: en hög grad av konsumentskydd, ett effektivt genomförande av bestämmelserna om konsumentskydd, en högre grad av deltagande för konsumentorganisationerna i EU:s politik och en integrering av målen för konsumentskydd i gemenskapens alla övriga politikområden.
Men jag anser ändå att detta stöd måste tillhandahållas snabbt, att det inte får hindras av byråkrati och att det direkta stödet till de nationella konsumentorganisationerna, inklusive kooperativen, inte får undantas. En tydligare åtskillnad bör också göras mellan organisationer som verkligen arbetar för att främja konsumenternas intressen och organisationer som enbart är språkrör för olika industriella lobbygrupper.

Queiró (UEN)
Vi kan inte annat än stödja detta betänkande eftersom det handlar om att finansiera en hög nivå av konsumentskydd, ett effektivt genomförande av reglerna om konsumentskydd och att engagera konsumentorganisationerna i EU:s politiska beslut. Detta gör vi trots att man i betänkandet inte blickar längre än till konsumentskyddsfrågor som rör andra produkter än livsmedel, till skyddet för konsumenternas ekonomiska intressen samt stödet för konsumentorganisationer på europeisk nivå och till att engagera dessa organisationer i gemenskapens politik på områden som är relevanta för deras intressen.
Det gläder mig att kunna konstatera att den totala budget som föreslagits för denna period har ökats till 72 miljoner euro i operativa kostnader, eller 18 miljoner euro per år, medan det totala beloppet för mänskliga resurser och övriga administrativa kostnader har höjts till 32 miljoner euro, eller 8 miljoner euro per år.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande eftersom syftet med den finansieringsram som lagts fram (för 2002-2007) är att främja en politik för konsumentskydd, framför allt genom att finansiera informationsprojekt som riktar sig till konsumenterna. Detta verktyg kommer att bli viktigt för att nå EU:s tre politiska mål som fastslogs i Europeiska kommissionens meddelande 2002 (En strategi för konsumentpolitiken 2002-2006). Målen är att sträva efter en hög allmän nivå på konsumentskyddet och ett effektivt genomförande av bestämmelserna på området för konsumentskydd samt att se till att konsumentorganisationerna görs delaktiga i EU: politik.
Även om de belopp som diskuterats inte uppmuntrar till större grundläggande förändringar - framför allt vad gäller större projekt - så anser jag att utvecklingen har gått åt rätt håll, framför allt vad gäller frågan om konsumentskyddet i samband med andra produkter än livsmedel, att skydda konsumenternas ekonomiska intressen och främja konsumentorganisationerna på europeisk nivå samt att engagera dessa organisationer i gemenskapens politik på områden som är av betydelse för dem.
För att vi skall kunna uppmuntra det aktiva och deltagande medborgarskap vi vill ha måste medborgarna förfoga över medel för att odla sina intressen, gemensamma eller individuella, och för att effektivt stärka skyddet för dessa intressen genom gemensamma ansträngningar på europeisk, nationell och regional nivå.
Schierhuber (PPE-DE).
Herr talman, mina damer och herrar! Jag röstade för Jonckheers betänkande eftersom vi nu måste göra det möjligt att äntligen behandla skördar som inte är avsedda att bli livsmedel fördelaktigt från en skattemässig synpunkt. Vi bör välkomna Europeiska unionens uttalande att användningen av förnybara energikällor är ett av unionens mål och att kommissionen slagit fast bindande mål och tidsplaner i sin vitbok om förnybara energikällor. Men det krävs rätt villkor och instrument om vi skall nå dessa mål.
Om Europeiska unionen skall genomföra sina åtaganden enligt internationell lag för att minska växthusgaserna i linje med Kyotoavtalet, så är detta direktiv om beskattning av energi endast ett av många steg som till slut kommer att leda oss i rätt riktning. Användningen av förnybar energi är inte bara koldioxidneutral, den medför dessutom ett mervärde för regionerna och skapar nya och moderna arbetstillfällen på landsbygden.
(Applåder)

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) I namn av de så kallade miljövänliga principer som upphöjts till dogm och som i diskussionen om beskattning av energiprodukter och elektricitet prioriteras framför den faktiska situationen i samhället, underlåter man i detta betänkande att ange vilken socialgrupp som drabbas av den här beskattningen.
Vi ser inga nackdelar med att öka beskattningen för storföretagen, som är de huvudsakliga förorenarna. Vi motsätter oss emellertid en skattehöjning på diesel för privatpersoner. Denna indirekta skatt påverkar i första hand arbetarklassen som tvingas lita till privata transporter på grund av bristen på lämpliga allmänna transportmedel.
I ännu högre grad är det oacceptabelt att öka skatten på hushållsel för privat bruk. Det är denna uppfattning vi vill förmedla när vi röstar mot betänkandet i dess helhet.

Figueiredo (GUE/NGL)
Kommissionen har under en tid försökt skapa ett gemensamt regelverk för beskattning av energiprodukter. Rådets kompromiss är därför ett viktigt steg i den riktningen, eftersom den har resulterat i en överenskommelse om ett heltäckande direktiv om energibeskattning som omfattar alla former av energi. Föredraganden riktar emellertid skarp kritik mot de lägsta skattesatser som överenskommits och mot de undantag och skattereduktioner som anges.
Vi har allvarliga invändningar mot detta direktiv. Vi är för att man sänker skatten för arbetstagare, men lösningen omfattar ingen så kallad 'miljöskatt? på energi eller föroreningar. Lösningen innebär att man bör finna en ny balans för beskattningen av arbete och kapital. Dessutom kommer denna typ av indirekta skatter till syvende och sist att drabba slutkonsumenterna (användarna). Den tar inte hänsyn till inkomstnivåer och drabbar låginkomsttagarna särskilt svårt. Dessutom bör effekterna av kraftiga skatteökningar på produktionssystemet undersökas, framför allt i de mest missgynnade regionerna.
Den bakomliggande principen om att förorenaren skall betala inbjuder dessutom till allvarliga invändningar eftersom den tillåter den som har ekonomiska resurser att förorena. Detta framgår klart av den liberala filosofin om handel med utsläppsrätter. Men egentligen handlar det om att vi inte skall förorena över huvud taget. Kampen för att skydda miljön och stoppa miljödumpningen måste föras med hjälp av en lämplig lagstiftning och genomföras effektivt. Det krävs ett stort mått av statlig medverkan och statliga investeringar.

Lulling (PPE-DE)
Skattefrågorna är till sin natur mycket snåriga, vilket i stor utsträckning kan tillskrivas de stora skillnaderna mellan systemen i olika länder. Framför allt de skandinaviska länderna tillämpar till exempel ett system med mycket höga punktskatter för att finansiera sina mycket generösa sociala trygghetssystem. Vårt system innebär att man finansierar pensioner - för att nämna ett exempel - med bidrag från arbetsgivare och anställda, låt vara i samförstånd.
Inom EU kom vi i början av 1990-talet överens om att enbart slå fast miniminivåer och att behålla enhälliga beslut i rådet när det gällde denna typ av frågor. Trots att detta är en känslig fråga gjordes försök att avskaffa enhällighetsprincipen från och med 2010 när detta förslag diskuterades. Beslut som är så viktiga som detta togs samtidigt som man reviderade fördragen eller det konstituerande fördraget och inte medan man samrådde med parlamentet om ett förslag till direktiv. 
Om vi så återgår till bränslebeskattningen går harmoniserade minimiskattesatser alltid hand i hand med ökade skatter för Luxemburg (och andra medlemsstater) och leder därmed i själva verket till prishöjningar. Även om Luxemburgs särskilda situation innebar att landet beviljades tillfälliga undantag, så är detta inget skäl för att flytta den andra fasen i tillämpningen av minimiskattesatser från 2010 till 2008. Jag är övertygad om att tanken bakom föredragandens ändringsförslag var att det skulle vara bra för miljön med högre bränslepriser som avskräcker konsumenterna från att använda sina egna bilar.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)
Moreira da Silva (PPE-DE)
Europaparlamentet har i dag tagit ett viktigt steg i riktning mot en grönare energibeskattning i Europeiska unionen genom att ge grönt ljus åt direktivet om en omstrukturering av gemenskapens regler för beskattning av energiprodukter och elektricitet. Jag hoppas att rådets reaktion nu blir lika konstruktiv och att vi denna gång slipper det veto som uteslöt all revidering av just denna lagstiftning 1997. Ett av de viktigaste målen i all politik som syftar till en hållbar utveckling är att internalisera miljökostnaderna i ekonomin. Med andra ord måste priset på en vara återspegla de faktiska miljökostnaderna. Det budskap som sänds via priset är viktigt för att förmå både producenter och konsumenter att göra hållbara val. Det är dessvärre fortfarande långt dit, och det är därför som det fortfarande är en lyx att köpa miljövänligt och fortfarande inte tillräckligt lönsamt att sälja miljövänligt. Jag välkomnar att föredraganden förespråkar ambitiösare och strängare regler och framför allt lägre skatter på varor som producerats med förnybar energi samtidigt som skatten höjs på fossila bränslen för användning i transportsektorn.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för detta betänkande eftersom jag anser att det är nödvändigt att ta itu med klimatförändringarna och de växande miljöhoten och att vi måste använda skatter som ett ytterligare verktyg i det syftet. Trots föredragandens reservationer mot rådets förslag, som enligt honom inte motsvarade förväntningarna, anser jag att förslaget utgör den bredaste överenskommelse som är möjlig i rådet med tanke på att försiktighet och kompromissvilja är lämpligt när man tar itu med denna fråga.
Min röst är således ett svar på betänkandets lagstiftningsförslag, för jag delar inte helt föredragandens oro som framgår av motiveringen. Vi skiljer oss åt framför allt när det gäller att avskaffa kravet på enhällighet i dessa frågor och när det gäller att skärpa gemenskapens krav i samband med beskattning av produkter.
Även om det naturligtvis krävs en bättre samordning mellan de olika medlemsstaterna för att vi skall kunna möta de växande miljöhoten, så bör den centrala punkten vara att tillämpa principen om att förorenaren betalar och inte att tvinga fram en konstlad enhällighet.

Skinner (PSE)
. (EN) Europaparlamentets labourgrupp röstade mot ändringsförslagen om skatteförändringar och lade ned sin röst i slutomröstningen i linje med gruppens inställning i skattefrågan.

Figueiredo (GUE/NGL)
Fiskeavtalet med Mauritius regering löpte ut den 2 december 2002. Parterna har kommit överens om att börja omförhandla protokollet i bilagan till avtalet. Dessa förhandlingar har emellertid skjutits upp på grund av att Mauritius regering för närvarande ser över tillståndet för sina bestånd av saltvattensfisk. Parterna föreslog därför att det nuvarande protokollet skulle förlängas med ett år och att man skulle behålla fiskemöjligheterna och fördelningen mellan de olika medlemsstaterna. Detta innebär att Portugals åtta långrevsfartyg får fortsätta sitt fiske. Förlängningen är därför viktig och av den anledningen stöder jag den, trots att jag beklagar att protokollet översändes så sent till Europaparlamentet för behandling. Men den viktigaste frågan i sammanhanget är emellertid att vi så snart som möjligt måste skapa rätt förutsättningar för att ingå ett nytt multinationellt avtal. Min röst för betänkandet innebär emellertid inte att jag håller med föredraganden i alla avseenden.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Europaparlamentet har just antagit Andersons betänkande om tillräckliga och stabila pensioner. En av de punkter som antogs var punkt 16, där Europaparlamentet efterlyser en höjning av den faktiska pensionsåldern med hjälp av uppmuntrande och inte, jag upprepar, inte med hjälp av avskräckande metoder såsom drastiska nedskärningar av pensionernas värde.
Europaparlamentet går därmed mot den italienska regeringen som lade fram förslag som syftade till att från och med 2008 flytta fram ålderspensionen fem år med hjälp av avskräckning - och vilken avskräckning: helt indragna pensioner under fem år. Detta tillför statskassan 25 miljarder euro 2013 samtidigt som det innebär 2 miljoner färre arbetstillfällen för ungdomar och arbetslösa.
Speroni (NI).
Herr talman! Jag röstade inte för detta betänkande eftersom jag anser att detta är en fråga för de enskilda staternas behörighet och lagstiftning utan inblandning från Bryssel.

Bastos (PPE-DE)
Åldrande befolkningar och allt lägre sysselsättningsnivåer bland de äldre hotar pensionssystemens hållbarhet.
Det har nu blivit nödvändigt att skyndsamt reformera de sociala trygghetssystemen. Medlemsstaterna måste samarbeta när det gäller pensioner genom att tillämpa den öppna samordningsmetoden, så att tolkningsskillnaderna när det gäller bilaterala avtal kan reduceras.
De undersökningar som gjorts av hur pensionssystemen utvecklats visar att balansen mellan ekonomiska och sociala faktorer utgör nyckeln till framgång, eftersom politiken när det gäller makroekonomi, sociala frågor och sysselsättning hänger samman.
Europeiska sysselsättningsstrategin och Europeiska socialfonden kan lämna viktiga bidrag när det gäller fortsatt sysselsättning för och anställning av äldre arbetstagare. Medlemsstaterna bör vidta åtgärder för att motarbeta förtidspensionering och - tillsammans med företag, anställda och arbetsmarknadens parter - uppmuntra till ett aktivt åldrande. Slutligen måste medlemsstaterna i sina pensionssystem eliminera alla former av diskriminering på grund av kön och alla brister när det gäller kvinnornas pensioner, som fortfarande är lägre än männens.
Därför röstade jag för detta betänkande.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Anderssons betänkande är utformat som en resolution som kommenterar kommissionens och rådets gemensamma rapport om 'tillräckliga och stabila? pensioner. I sitt betänkande försöker Andersson förena två vitt skilda element genom att insistera på att det går att förena den 'ekonomiska dimensionen? med 'sociala aspekter och välfärdsaspekter?. I betänkandet görs ett antal lämpliga påpekanden, framför allt när det gäller kvinnornas situation. Men dessa goda avsikter blir dessvärre snart meningslösa. Föredraganden verkar i själva verket känna sig skyldig att uttryckligen hänvisa till den europeiska sysselsättningsstrategin, som är en mycket dålig ram när det gäller att slå fast hur inkomstfördelningen bör justeras efter demografiska förändringar.
I texten betraktas de pågående reformerna i flera medlemsstater som positiva, utan att författaren nämner att de har lett till massiva protester från allmänheten i de berörda samhällena. Låt oss medge att betänkandet, med viss bävan 'stöder målsättningen ? att höja den faktiska pensionsåldern?. Vi förkastar denna målsättning, främst därför att detta är den enda detalj som läggs fram för hur alla framtida 'reformer? bör byggas. Vi kommer att ifrågasätta dessa reformer för miljontals anställda och vi kommer att motsätta oss en enkel åtgärd, en ökning av arbetsgivaravgifterna. Därför röstade vi mot detta betänkande.

Lulling (PPE-DE)
Jag gläder mig särskilt åt att detta betänkande, som för första gången detaljerat och systematiskt ser över medlemsstaternas åtagande att tillämpa en gemensam strategi på de framtida pensionssystemen, tar upp kvinnornas problem på det sätt som jag framgångsrikt insisterade på i yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor.
Vi måste helt klart se till att medlemsstaterna bannlyser all diskriminering på grund av kön från sina pensionssystem. Detta borde ha gjorts i alla frågor som rör den sociala tryggheten alltsedan 1970-talets direktiv om lika rättigheter för kvinnor och män. Med vissa skillnader från ett land till ett annat är kvinnornas pensioner 16-45 procent lägre än männens.
När det gäller de kvinnor som går i pension just nu beror detta bland annat på att de när de var yngre rent juridiskt bara hade rätt till mellan 80 och 90 procent av den lön som gavs till män med samma kvalifikationer. Denna diskriminering lever kvar genom att kvinnorna lider av den livet ut. Precis som jag föreslog hänvisas det i betänkande även till problemet med socialt skydd för frånskilda kvinnor. Redan 1993 antog parlamentet på mitt initiativ ett betänkande om pensionsrättigheter för kvinnor som var frånskilda eller som levde åtskilda från sina partner.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Att inrätta ett pensionssystem betraktas förr som ett steg mot ett civiliserat samhälle. Tillsammans tog vi ansvar för vår framtid och för säkerheten i det skede i livet när människor inte längre är produktiva. I dag försöker man prångla ut uppfattningen att pensionsåtaganden är en börda för samhället, varigenom de äldre utnyttjar de yngre generationerna. Detta är inte bara ett resultat av den förändrade befolkningspyramiden som blir mycket smalare än tidigare eftersom det finns färre ungdomar i botten av pyramiden och fler äldre i toppen. Det har också att göra med kortsiktigt tänkande, med uppmuntrandet av individuell egoism och med införandet av individuella pensionssystem.
Ofta inser ungdomarna inte att de kommer att leva långt efter det att deras produktivitet börjat avta. Många gånger inser de inte heller att människor drabbas av utmattning snabbare eftersom arbetet allt mer har blivit en form av elitidrott. Det krävs så mycket produktivitet av människor att många är fysiskt eller mentalt utbrända långt innan de når pensionsåldern. I många fall vill arbetsgivarna inte anställa personer som är äldre än 55. Men personer som är äldre än 55 är ofta mycket värdefulla i frivilligt arbete, i en rådgivande roll eller som barnpassare. Med tanke på detta verkar det mer logiskt att sänka pensionsåldern snarare än att höja den. Att vägra ge pension åt människor som inte längre klarar pressen på sitt arbete skapar olösliga problem.

Ribeiro e Castro (UEN)
I kommissionens meddelande om tillräckliga och stabila pensioner analyserades de första nationella strategirapporterna som lagts fram av medlemsstaterna på pensionsområdet. Kommissionens analys omfattar pensionssystemens tillräcklighet, deras finansiella hållbarhet och behovet av modernisering. Jag behöver knappast påpeka att jag instämmer i föredragandens slutsats att medlemsstaterna redan har påbörjat sina reformprocesser och att ett antal av dem redan har genomfört omfattande reformer. Detta gäller till exempel Portugal, glädjande nog. Det finns också en stark medvetenhet om behovet av ytterligare reformer för att skydda den långsiktiga hållbarheten för pensionssystemen, som är kopplad till sunda offentliga finanser.
Jag anser det vara mycket viktigt att rensa debatten från all demagogisk och högljudd retorik från dem som framträder med anspråk på att 'företräda arbetstagarnas rättigheter?. Det ohållbara i många av de nationella pensionssystemen beror på demografiska förändringar, och om vi inte gör något för att stoppa detta kan vi vara säkra på att det får allvarliga och bestående följder för alla pensionerade arbetstagare, både nu och i framtiden.
I likhet med föredraganden välkomnar jag det nära samarbetet mellan medlemsstaterna på detta område. Dessutom röstade jag för betänkandet därför att jag instämmer i de flesta av hans slutsatser om tre grundläggande mål - pensionssystemens tillräcklighet, ekonomiska hållbarhet och modernisering.

Gasòliba i Böhm (ELDR).
Herr talman! Som bekant röstade Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp för Gil-Robles och Tsatsos betänkande och det förslag till europeisk konstitution som Europeiska konventet lagt fram.
Men som jag sade i debatten kan de katalanska ledamöterna i Convergencia i Unió inte acceptera denna ståndpunkt och vi har förklarat att vi kommer att lägga ned våra röster. När vi nu har sett resultatet av omröstningen bekräftar vi med ännu större övertygelse vårt beslut att avstå från att rösta och att vänta med att utarbeta vår slutliga ståndpunkt till dess vi känner till resultatet när det gäller den europeiska konstitutionen, ett resultat som kommer att läggas fram av regeringskonferensen.
Vi beklagar framför allt att Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna och Europeiska socialdemokratiska partiets grupp röstade mot våra förslag om att erkänna regionerna med fullständiga lagstiftande befogenheter och associera dem till unionens institutioner. Vi beklagar också att idén har förkastats om att ombudsmännen från parlamenten i dessa regioner skulle knytas till det arbete som utförs av Europeiska ombudsmannen. Jag menar att detta är ett misstag, eftersom det fjärmar miljontals medborgare från den verklighet som står dem närmast. Detta gäller bland annat de statslösa nationerna och regionerna med en stark profil och känsla av identitet, och jag menar att detta går stick i stäv med vårt deklarerade syfte att komma närmare medborgarna och att bygga ett folkens Europa.

Dehousse (PSE).
Herr talman! Det sätt på vilket omröstningen utvecklades i dag har förstärkt vår bittra känsla av att förslaget till europeisk konstitution bortser från grundläggande sociala strävanden och på ett allvarligt sätt utmanar den europeiska sociala modellen.
Framför allt bekräftade kammaren dessvärre det välartikulerade, djupgående och farliga hot som hänger över de offentliga tjänsterna. Från och med då - för att nu inte nämna andra skäl såsom denna envisa vägran att överväga konstitutionella eller lagstiftande regioner - var det för oss omöjligt att i likhet med majoriteten begära att regeringskonferensen inte skall ändra de allvarliga obalanser som skapats på detta sätt mellan starka och svaga. Därför röstade vi mot detta betänkande.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Skälet till att jag avstod var att jag beklagar att vårt ändringsförslag om vårt judisk-kristna arv inte antogs. Inte ens en marxistisk historielärare kan förneka att Europas rötter är både kristna och judiska. Utan dem hade Marx och marxismen inte existerat, och om Europa vänder sig bort från Gud, kristendomen och judendomen, så skär den av sina rötter för att bara dränkas i materialism och falla sönder.
Den andra punkten jag vill framhålla i detta sammanhang är att det är en illusion att inbilla sig att detta fördrag skulle kunna placeras inom glas och ram för att aldrig mer ändras. Tjugofem regeringar kommer inte att träffas för att göra ingenting; de kommer att arbeta med fördraget, och vi hoppas att de kommer att förbättra det. Man kan bara hoppas att de kommer att infoga hänvisningar till vårt judisk-kristna arv i inledningen och även göra ett antal förbättringar på det institutionella området, till exempel att ha en kommissionsledamot per medlemsstat, vilket även jag anser vara av avgörande betydelse. Trots att vi inte vill att hela paketet skall falla i bitar, så finns det vissa tydliga förbättringar som regeringarna bör genomföra i oktober.

Speroni (NI).
Herr talman! Jag röstade inte för detta betänkande, trots att jag är för den text som antogs av konventet - som jag deltog i som suppleant - eftersom betänkandet har utelämnat hänvisningen till Europas kristna arv. Det finns dessutom en överdriven tendens att begränsa det enhälliga beslutsfattandet, som är en av de principer som Europeiska unionen ursprungligen grundades på, trots att den då hade ett annat namn.
Jag anser att det enhälliga beslutsfattandet är ett bålverk för staternas suveränitet och skyddar de nationella intressen som är så viktiga för majoriteten av de italienska politiska grupperna. Jag hoppas att regeringskonferensen skall stödja substansen i konventets arbete, trots de ursinniga attackerna från ordförande Prodi, som gör vad han kan för att omintetgöra det.

Goebbels (PSE).
Herr talman! Förslaget till konstitution för Europa påminner om en cappuccino: en massa gott kaffe, politiskt skum som är lite för tunt och en mycket bitter institutionell choklad. Vad gäller samordningen av den ekonomiska och den sociala politiken, vad gäller utrikes- och försvarspolitiken, är den politiska grunden fortfarande bräcklig.
Europeiska rådets ständige ordförande kommer med säkerhet att konkurrera och kollidera med kommissionens ordförande. Uppdelningen av kommissionen i kommissionsledamöter som har ansvar och sådana som inte röstar och som därför inte kan ställas till ansvar, kommer att försvaga gemenskapens dynamik och spräcka bilden av kommissionen som ett kollegium med energi.
Jag hoppas att regeringskonferensen skall låta sig inspireras av kommissionens rekommendationer och att den skall förbättra konventets förslag. I så fall skulle jag helhjärtat kunna stödja en äkta europeisk konstitution. I avvaktan på något bättre lade jag ned min röst.
Jag vill också än en gång säga till Posselt att Europa inte bara har judisk-kristna rötter, utan även muslimska och världsliga.

Wieland (PPE-DE).
Tack, herr talman! Även om jag inte kan bespara er det obehag det innebär att jag tar upp en ordningsfråga, så skall jag fatta mig kort. Jag hade inte för avsikt att hindra mina kolleger, och tekniken och jag är normalt de bästa vänner. Kanske har min långsamhet fallit offer för dess tjusande snabbhet. Under alla omständigheter har min röst i fråga om ändringsförslag 21 till punkt 21a i Gil-Robles betänkande inte registrerats. Jag ville rösta mot det.
När jag nu ber att få ordet vill jag egentligen tala om gårdagen. Jag gläder mig över det stora antalet omröstningar med namnupprop i dag, vilket betyder att jag inte kommer att misstänkas för att tala för egen vinning. Så var det inte i går. I dag råkade det emellertid vara på det viset att utgångarna från parlamentet återigen var blockerade av demonstranter, så att fordonen på väg ut måste använda infarten, och de av oss som ville komma in - jag lyckades komma in tolv minuter i nio efter att i all hast ha varit tvungen att återvända till mitt hotell - bildade en enorm kö. Som en fortsättning på det som sades i går skulle jag åter vilja uppmana presidiet att uppmärksamma frågan om hur Europaparlamentets ledamöter skall kunna garanteras tillträde när de vill utöva sin rätt att rösta. Om presidiet inte vill ägna sig åt detta och informera ledamöterna snarast, så får ni räkna med att jag hela tiden kommer att begära ordet i denna fråga i kammaren.
(Applåder)

Alavanos (GUE/NGL)
Professor Tsatsos lämnar intressanta, värdefulla och progressiva synpunkter på Europeiska unionens konstitutionella äventyr. Om dessa synpunkter hade letat sig in i betänkandet och det förslag som han utarbetade tillsammans med sin kollega Gil-Robles, så tror jag att jag hade röstat för det. Men det dominerande intrycket av förslaget är fyllt av genvägar, kompromisser till varje pris och en 'realism? som är fullständigt fri från den demokratiska anda som präglar de artiklar som skrivits av den grekiske föredraganden.
Dessvärre ligger Europaparlamentet därmed till och med efter Europeiska kommissionen när det gäller de viktigaste konstitutionella frågorna, såsom till exempel antalet kommissionsledamöter eller deras roll eller rådets ordförandeskap. Trots de användbara idéerna i förslaget när det gäller frågor som Europaparlamentets och de nationella parlamentens roll, utvecklingen av socialpolitiken eller folkomröstningar, så avstod jag därför från att rösta i slutomröstningen.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Europaparlamentets utkast över införandet av en 'konstitution för Europa? syftar till att ge en parlamentarisk förklädnad åt en storskalig operation för att bedra befolkningen. Under beteckningen 'konstitution? presenteras en text som inte bara misslyckas med att säkra de demokratiska landvinningarna, utan som dessutom lägger nya länkar till den kedja bestående av Maastricht-, Amsterdam- och Nicefördragen som storföretagen har använt för att fjättra arbetstagarna i Europeiska unionens medlemsstater, vilket vi flera gånger har påtalat.
Institutionaliseringen av marknadsekonomin, EU:s starkare militarisering i samarbete med NATO som går så långt som till preventiva ingripanden med terroristhot som svepskäl, omfördelningen av makten till fördel för de redan mäktiga och den ännu större överföringen av nationell suveränitet till det internationella centrumet är bara några av de 'gåvor? som regeringskonferensen skall erbjuda monopolen. Det nya äventyret ligger helt i linje med den nuvarande politiken att undergräva det som arbetarna uppnått, räckan av terroristlagar och ingripandena mot folken världen över. Vi kan inte heller undgå att lägga märke till att det antidemokratiska förfarande som tillämpades när texten utarbetades framhålls som en modell för demokrati och öppenhet.
Greklands kommunistparti motsätter sig kategoriskt införandet av en europeisk konstitution som stärker det imperialistiska EU. Det litar på folkens kamp som kommer att krossa det som exploatörerna bygger upp och radikalt förändra samhället.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson och Sandberg-Fries (PSE)
. Europeiska konventets utkast och parlamentets yttrande är generellt sett bra. Speciellt tillfredsställda är vi med att full sysselsättning, öppenhet, jämställdhet och hållbar utveckling nu ingår som väsentliga delar i konventets fördragsutkast, vilket också välkomnas i parlamentets yttrande.
På några punkter har vi en avvikande mening från yttrandet:
Det bör framgå att EU-rätten har företräde framför nationell rätt endast där EU har lagstiftningsbehörighet.
Europaparlamentet kan inte vara enda parlamentariska instans för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Även nationella parlament måste kunna komma ifråga.
Vi stöder solidaritetsklausulen i fördragsutkastet, och är generellt positiva till fördragsutkastets skrivningar kring utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken. Vi är dock mycket tveksamma till det som i fördragsutkastet kallas ?strukturerat? och ?närmare? samarbete, och vi tolkar yttrandets bejakande av ?strukturellt samarbete? som åsyftande just den typen av samarbete.
Fördragsutkastets arrangemang för kommissionen är inte bra. Varje medlemsstat bör ha en egen fullvärdig kommissionsledamot med rösträtt.
Vi accepterar inte fördragsutkastets s.k. övergångsklausul och inte heller fördragsändringar utan enhällighet och ratificering.
Kravet på enhällighet bör inte generellt avskaffas för utrikes- och säkerhetspolitiken och för skattepolitiken, som föreslås i yttrandet.
Tidpunkten för regeringskonferensens avslutning bör inte preciseras. Regeringskonferensen måste få ta den tid som krävs, oavsett ordförandeskap.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
. Vi har valt att avstå i slutomröstningen om ovanstående betänkande.
Vårt ställningstagande gäller betänkandet och inte konventsresultatet i sin helhet. I vissa delar avviker betänkandet från konventsresultatet.
Vi står bakom arbetet med att utforma en konstitution för Europa.
Vi har stått bakom konventsmetoden som på ett unikt sätt förändrat sättet att utarbeta EU:s fördrag. Vi är för ett konsoliderat fördrag med tydligare kompetensfördelning. Det är bra att beslutsfattandet förbättras och förenklas och att medborgarna får större möjligheter att utkräva ansvar.
Vi stöder konventets kompromiss trots att den på ett antal punkter avviker från våra ställningstaganden.
EU skall vara begränsat och effektivt. En konstitution bör tydligt markera gränsen mellan offentligt och privat samt EU:s beslutskompetens i förhållande till medlemsstaterna.
Det är medlemsstaterna som äger fördraget. Det är därför självklart att fördragsförändringar måste godkännas enhälligt samt ratificeras av nationella parlament. Detta innebär också att vi är tveksamma till konstitutionsutkastets artikel I-24.4.
Moderata samlingspartiet, liksom Sveriges riksdag, motsätter sig en permanent ordförande i rådet. Vi kan inte heller stödja en utveckling mot parlamentarism på EU-nivå.
Vi vidhåller att EU inte bör ges någon beslutskompetens för socialpolitik och skatter.
Vi efterlyser en livlig dialog och ser inget egenvärde i att regeringskonferensen avslutas under hösten.

Berthu (NI)
Vi röstade mot Gil-Robles Gil-Delgados och Tsatsos betänkande, där man utvecklar en strategi för att 'ringa in? regeringskonferensen och mer eller mindre försöka tvinga de nationella regeringsmedlemmarna att ratificera konventets slutsatser.
På det viset visar parlamentet att det är medvetet om betydelsen av de federalistiska genombrott som nåtts av konventet, framför allt genom förslaget till europeisk konstitution, något som inte ingick i det ursprungliga mandatet från rådet, för vilket detta är ett oväntat resultat som det inte vill äventyra.
Kommissionen tillämpar inte samma strategi och den försöker uppenbarligen dra nytta av regeringskonferensen för att göra större framsteg när det gäller överstatligheten, till exempel genom att praktiskt taget helt avskaffa det enhälliga beslutsfattandet, införa revideringsmetoder som gör det möjligt att komma runt invändningarna från vissa nationer eller skapa en starkare ekonomisk styrning.
Under alla omständigheter handlar detta om en utveckling mot en europeisk superstat som medborgarna inte vill ha. Vi hoppas att de nationella regeringarna under regeringskonferensen kommer ihåg detta och att de inte låter sig bakbindas av de europeiska institutionerna.
Bonde (EDD)
. (EN) För Antoni Macierewicz' räkning:
Det är nödvändigt att peka på det odemokratiska förfarande som ledde till att konventet antog utkastet till konstitution. Enhällighet betyder att alla är överens, men den antagna texten fick inte ett sådant godkännande. Det är uppenbart att ett dokument som kommit till i strid mot demokratiska principer inte kan vara till nytta för varken medborgarna, nationerna eller Europa självt.
Utkastet till konstitution medför en ändring av de grundläggande principer som ligger till grund för hur EU fungerar (vetorätt, ländernas rösträtt, lika representation i Europeiska kommissionen osv.). Dessa principer spelade en betydande roll för de nya ländernas anslutning till unionen. Att ändra på dessa principer är att ställa dem inför fullbordat faktum.
Utkastet till konstitution syftar till att bilda en enda europeisk stat där beslut fattas över huvudet på medborgarna och regeringarna, utan folkomröstning som en nödvändig metod för att medborgarna skall få uttrycka sin vilja i en så grundläggande fråga.
I stället för att tvinga på Europas folk denna odemokratiska konstitution bör vi samarbeta så att vi kan få fram en verklig överenskommelse mellan Europas nationer och medborgare enligt demokratiska principer.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi röstade mot förslaget till europeisk konstitution, för oavsett den detaljerade ordalydelsen kommer denna konstitution med nödvändighet att bli en av de rättsliga grunderna för de lagar som utarbetas för att bevara den gällande samhällsordningen och befästa de rikas privilegier.
Att vi förkastar förslaget till europeisk konstitution innebär inte på något sätt att vi återgår till den franska konstitutionen, som också utformades för att skydda medelklassen och stödja exploateringen. Vi förespråkar ett helt enat Europa, från ena änden av kontinenten till den andra, men ett Europa som är fritt från den övre medelklassens dominans och finansiella gruppers diktatur i ekonomiska frågor. Vi känner ingen sympati för anakronistiska former av suveränitet.
Vi lade ned våra röster när det gällde de flesta av ändringsförslagen, eftersom även ändringsförslag med de bästa avsikter ändå bara syftar till att förbättra en konstitution som vi förkastar.
Vi lade ned våra röster när det gällde ändringsförslagen om att ordna folkomröstningar om förslaget till konstitution. Frånsett det faktum att de frågor som ställs alltid vinklas av de myndigheter som ställer dem, så anser vi inte att folkomröstningar är ett bra sätt för medborgarna att uttrycka sin vilja i en social struktur där de rika har monopol på informationsverktygen och medierna.

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Mitt ställningstagande i dag påverkar inte på något sätt min ståndpunkt när det gäller den framtida europeiska författningen.
I princip är jag för ett fördrag, men jag kan i detta skede inte ansluta mig till dem som säger att regeringskonferensen inte får göra några betydande ändringar av konventets förslag.
När det gäller sociala frågor och frågor som rör medborgarna är Giscard d'Estaings utkast klart otillräckligt.
En konstitution får dessutom inte frysa EU:s politiska struktur och därmed förneka allmänheten alla reella möjligheter att ändra samhället i en demokratisk omröstning.
Jag hoppas därför att regeringskonferensen kommer att genomföra omfattande förändringar som ger mig en möjlighet att rösta för en konstitution när den tiden kommer.
Coelho (PPE-DE)
Jag kan bara säga att jag välkomnar konventets förslag om Europas framtid och dess arbete som utgör en historisk milstolpe i den europeiska integrationsprocessen.
Jag välkomnar ansträngningarna att föra unionen närmare medborgarna, stärka dess demokratiska karaktär och förbättra dess kapacitet att fatta beslut i samband med utvidgningen.
Jag välkomnar den (visserligen tämligen försiktiga) förstärkningen av unionens roll och dess förmåga att agera på världsarenan mot bakgrund av utmaningarna från globaliseringen och det ökande inbördes beroendet.
Jag välkomnar att de nationella parlamenten kommer att spela en aktiv roll när det gäller att utarbeta europeiska lagar för första gången i den europeiska integrationens historia.
Unionen har blivit en juridisk person, och pelarstrukturen har äntligen försvunnit.
Jag välkomnar kravet i Gil-Robles utmärkta betänkande på att Europas medborgare äntligen skall uppmanas att säga sin mening i en folkomröstning, helst samma dag som valet till Europaparlamentet.
Jag beklagar att det roterande ordförandeskapet i rådet försvinner och att man inte infogar några hänvisningar till vårt gemensamma kulturella och historiska arv.

Santos (PSE)
I enlighet med röstförklaringen från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp röstade jag mot ändringsförslag 78 som lagts fram av Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster.
Jag anser emellertid att ändringsförslaget i grunden är riktigt eftersom det pekar på en av svagheterna i det förslag till konstitution som konventet lägger fram för regeringskonferensen.
Faktum är att konstitutionsförslaget lämnar få bidrag till ekonomiska styrelseformer för Europa. Framför allt, vilket är viktigast, definieras inte i förslaget hur de olika nationella ekonomiska politiska programmen skall samordnas. Inte heller granskas målsättningen för Europeiska centralbanken så att den kan kopplas till en aktivare tillväxt- och sysselsättningspolitik.

Ferber (PPE-DE)
Ledamöterna i denna kammare som tillhör CSU röstade för betänkandet av Gil-Robles och Tsatsos, som rekommenderar att man kallar till en regeringskonferens om EU-konventets förslag till europeisk konstitution.
Vi anser emellertid att det krävs ett antal ändringar till förslaget. Vi uppmanar framför allt till att man i konstitutionens ingress inför en hänvisning till Gud och till kristendomen. Eftersom Europa formats av den kristna västvärlden bör den europeiska politiken också sträva efter att omsätta de kristna värdena i praktiken.
För att EU skall kunna bantas och koncentrera sig på sina kärnuppgifter poängterar vi framför allt följande. För det första att behörigheterna för samordning av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken bör utökas så att inte friheten, konkurrenskraften och den nationella politiska kontrollen äventyras. För det andra att man inte skapar en rättslig grund för att harmonisera allmännyttiga tjänster, framför allt vad gäller vattenförsörjning och avlopp. För det tredje att behörigheten när det gäller asyl- och invandringspolitiken begränsas till att slå fast miniminormer, med undantag av reglerna för tredjelandsmedborgares tillträde till arbetsmarknaden. För det fjärde att inte utöka behörigheten för stöd och samordning på områdena idrott, energi och civilt skydd. Och för det femte och att den inre marknadens behörighet begränsas till åtgärder som i första hand är avsedda att direkt avlägsna konkreta hinder.

Figueiredo (GUE/NGL)
Detta betänkande innehåller ett förnyat stöd för det arbete och de resultat från konventet som vi redan har förkastat. Som vi redan har beklagat tidigare bidrog de odemokratiska metoder och processer genom vilka konventet tillsattes till att det producerades en text som vi förkastar i dess helhet, eftersom vi inte stöder det samhällsprojekt som den förespråkar. Enligt villkoren i denna text kommer en allt aggressivare kapitalism att befästas, samhället kommer att struktureras enligt nyliberala riktlinjer, allt kommer att kommersialiseras och människorna kommer att bli allt mindre värda. De sociala aspekter som man lovade att framhålla i texten kommer att komma i andra hand och vi kommer att glida allt längre ned på det sluttande plan som utstakades genom Maastricht- och Nicefördragen.
Detta är en genuin attack på principerna i den portugisiska republikens konstitution. Det är ett hot mot suveräniteten, inte bara i legala och institutionella termer, utan också på konkreta områden såsom medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter. Förslaget är ett försök att förpassa alla chanser till alternativa vägar för den europeiska integrationen till historiens skräpkammare.
I stället för att absolut prioritera strävan efter fred, utveckling och ekonomiska och social sammanhållning baserade på en hög nivå av social välfärd för alla, definierar man i denna text freden endast som en möjlighet och inte som ett grundläggande mål. Man slår in på den djupt militaristiska NATO-vägen som är knuten till Förenta staternas imperialism.
Vi anser att nästa regeringskonferens bör förkasta konventets förslag och hitta alternativa sätt att positivt reagera på dagens problem.

Flesch (ELDR)
. (FR) Generellt sett instämmer jag i konventets förslag, utkastet till konstitution och det förslag till betänkande som har lagts fram för oss. Medlemsstaterna bör inte göra om allt arbetet på nytt under regeringskonferensen.
Men jag anser att ett fåtal förändringar är nödvändiga, framför allt på institutionell nivå. Även om jag accepterar tvivlen och rekommendationerna från våra föredragande när det gäller ordförandeskapet för Europeiska rådet är jag fortfarande orolig över den lösning som föreslagits när det gäller kommissionen och framför allt fördelningen av platser i Europaparlamentet, där varken resolutionen eller förslaget till konstitution ger några tillfredsställande svar.
För att inte ytterligare utöka skaran av Europaskeptiker röstade jag för resolutionen, trots att mina reservationer finns kvar. Jag hoppas regeringskonferensen skall finna bra lösningar.

Frassoni (Verts/ALE)
Jag är inte nöjd med den här resolutionen: den är för lång och svår att förstå för dem som inte är insatta och den är otydlig på en viktig punkt, nämligen revideringsförfarandet.
Det räcker inte att bara beklaga det faktum att enhälligheten bevaras och att Europaparlamentet inte får rätt att ratificera fördraget. Europaparlamentets krav borde ha gjorts till en central fråga, för det enda sättet att lösa det som är otillfredsställande i konventets text är just att se till att det finns en demokratisk ratificeringsmetod som ger oss en möjlighet att gå vidare.
Föredragandena och en majoritet i parlamentet har valt att behålla en rigid och felaktig ståndpunkt i denna fråga: det är inte sant att revideringsförfarandet är en del av den överenskommelse som konventet nått fram till. Detta är praktiskt taget den enda fråga där vi ber regeringskonferensen besluta!
Varför röstade jag då för denna resolution som jag inte tycker om? Därför att vi måste sända en tydlig signal just nu: regeringskonferensen får inte på nytt lösa upp de grundläggande frågorna i den text som antagits av konventet och det är detta som resolutionen handlar om. Om regeringskonferensen under perioden efter den 4 oktober beslutar att riva upp det som överenskommits, så kommer vi på nytt att ta strid om innehållet.

Fruteau (PSE)
. (FR) Konventet som fick i uppdrag att utarbeta förslaget till konstitution för ett Europa med 25 medlemsstater, lade fram sin rapport i början av sommaren.
Trots att man kan beklaga bristen på förändring när det gäller vissa frågor - är inte detta oundvikligt - så kan vi bara välkomna de framsteg som gjorts av konventet.
Att främja den territoriella sammanhållningen är nu ett av Europeiska unionens huvudmål och som ledamot av Europaparlamentet som företräder ett utomeuropeiskt område måste jag välkomna detta faktum. De som såg konventets arbete som en möjlighet att förpassa artikel 299.2 i EG-fördraget om randregionerna till papperskorgen, har blivit allvarligt missledda. Önskan att se innehållet i denna artikel i den framtida konstitutionen är sannerligen legitim, men det fanns ingen garanti för att detta skulle ske.
Jag anser att denna nya utveckling visar en önskan att bygga ett Europa som är enat i sin mångfald, ett Europa som är villigt att hjälpa, ett Europa som bryr sig om samtliga sina medborgares utveckling och ett Europa som förser sig med de juridiska resurserna för att uppnå allt detta!
Det är detta jag har kämpat för, tillsammans med andra, och jag tänker framför allt på Pervenche Berès och Olivier Duhamel, som båda företrädde den franska socialdemokratiska delegationen till konventet och jag skulle här vilja tacka dem offentligt.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Gorostiaga Atxalandabaso (NI)
. (EN) Jag röstade mot detta betänkande trots att en del av vår oro över kontinentens framtid har kommit till uttryck i några av ändringsförslagen. Vi får inte glömma att betänkandet antogs av utskottet med 18 röster för, 6 mot och 4 nedlagda röster, vilket tydligt visar att utkastet till konstitution brister i trovärdighet, eftersom detta betänkande är parlamentets formella utvärdering av det.
Utkastet till konstitution innebär verkligen inte att de grundläggande kriterier som skulle leda till ett åtråvärt folkhem införlivas med unionen. Det är medlemsstaterna och medborgarna som ger unionen dess unika karaktär, vilket också slås fast i betänkandet. 
Betänkandet, som följer utkastet till konstitution, ger inte något utrymme för Europas folk att existera som sådana, vilket rent praktiskt utesluter ett erkännande av de statslösa folkgrupperna i Europa, något som klart belysts av våra katalanska kolleger Gasòliba och Mayol. Den här uteslutningen gynnar förstås Gil-Robles spanska nationalism men stämmer inte på något sätt överens med vad Tsatsos skrev efter Nicefördraget: ?EU måste hålla sig mellan de båda motsatta polerna effektivitet och legitimitet, en balansgång där man tar hänsyn till dess existensberättigande som en union av folk och stater.?
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Vi förkastade det här betänkandet, precis som vi förkastade förslaget till konstitutionellt fördrag som utarbetades av konventet och som lades fram av Giscard d'Estaing. Förslaget saknar legitimitet eftersom det inte är ett resultat av de europeiska medborgarnas vilja och konventet var inget annat än en parodi på en demokratisk debatt. Varken de som utarbetade det eller beslutsfattarna hade fått sitt mandat från folket eller genom allmänna val. Synpunkterna från det 'civila samhället? mottogs visserligen, men det var aldrig fråga om att engagera medborgarna i processen för att utarbeta förslaget. Den viktigaste frågan är emellertid att detta fördrag innebär en konstitutionalisering av ett liberalt, NATO-vänligt, militaristiskt och antisocialt Europa, vilket är motsatsen till sekulärt styre, sociala rättigheter, offentliga tjänster och arbetstagarnas intressen. Vi vägrar nu att ge en regeringskonferens rätten att bestämma för oss alla.
Men insatserna är höga. Denna europeiska konstitution för 450 miljoner invånare kommer att gälla framför de nationella konstitutionerna. Formen och innehållet rör oss alla. Vad som verkligen behövs är en annan typ av process, med andra ord att genomföra bindande folkomröstningar samma dag i hela unionen för att se till att Europa får ett annat, progressivare förslag till konstitution. Det bästa sättet att motsätta sig detta fria marknadens Europa är att mobilisera medborgarna, och detta kommer att ske framför allt i samband med det europeiska sociala forum som äger rum i Saint-Denis i november i år.

Lulling (PPE-DE)
Jag röstade för betänkandet om det konstitutionella fördraget trots ett antal invändningar, och därför vill jag gärna försöka förklara ett par saker. Utvidgningen av majoritetsomröstning till ett antal områden är något vi måste välkomna i ett EU som hela tiden växer. Jag anser att det automatiska avskaffandet av enhällighet - något som ändå bara tillämpas i undantagsfall - för att göra om det till en superkvalificerad majoritet efter 2009 är förhastat för närvarande. Varför skulle vi nu slå fast något som inte kommer att ske förrän 2009? Jag är glad över att detta avsnitt, som fanns i det första utkastet, nu har strukits.
Jag röstade mot punkt 22 i resolutionen, eftersom jag betraktar fördelningen av ledamöter i Europaparlamentet, så som den beskrivs i utvidgningsprotokollet i Nicefördraget, som balanserad. Det är emellertid inte acceptabelt att antalet parlamentsledamöter från Luxemburg skall minska med en tredjedel.
Jag håller med Juncker, Luxemburgs premiärminister, om att förslagen som avser ordförandeskapen för de särskilda ministerråden är oklara och att de med andra ord behöver förtydligas i vissa delar.
Inte heller är skapandet av två olika klasser av kommissionsledamöter - med och utan rösträtt - idealisk. Vilket land kommer att få en kommissionsledamot med ofullständiga befogenheter, och när? Allt detta är frågor som det återstår att besvara.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Förslaget till konstitution är, liksom många nationella författningar, fyllt av vacker retorik om sådana saker som miljöskydd, med ett par punkter som låter socialt medvetna och ett fördömande av dödsstraff eller diskriminering, men det var inte därför den här texten ursprungligen tillkom. De verkligt hårda formuleringarna gäller bekräftandet av rådets makt som hindrar den parlamentariska demokratin, integreringen av hela EU i NATO och befästandet av en kapitalistisk karaktär för EU:s ekonomi. Snart kommer det inte att finna något utrymme för den militärt neutrala ståndpunkt utanför NATO som hittills har intagits av Sverige, Finland, Österrike, Cypern och Malta. Det handlar inte bara om att gemensamt försvara varandras territorier mot anfall utifrån utan också om att kunna ingripa till försvar för våra egna intressen utanför NATO:s och EU:s territorier. Konstitutionen skyddar dessutom etableringsfriheten och 'fri och rättvis konkurrens?. I ett nyliberalt Europa betraktas inte längre allmännyttiga företag på området offentliga transporter, posttjänster, energi och telekommunikation som vitala samhällsuppgifter, utan detta läggs ut på entreprenad till profitörer. På så vis kommer denna konstitution att påminna om Kubas eller före detta Sovjetunionens konstitutioner, som också ville lägga fast formerna för sin ekonomi och skydda den från demokratiska beslut om förändring. Om Europa skall ha en konstitution, så är detta fel text. Det måste genomföras en folkomröstning i frågan i samtliga medlemsstater.

Muscardini (UEN)
Ingen kan förneka att det behövs en europeisk union med öppnare institutioner, vilkas respektive roller och behörigheter är bättre definierade och därmed mindre byråkratiska och mer kapabla att vid behov agera snabbt i ett Europa som överlämnar frågor av utpräglat internt slag till medlemsstaterna för att i stället ta itu med de viktiga frågor som påverkar samhället som helhet och vår kontinent i synnerhet. Dessa mål är centrala i den text som utarbetats under Europeiska konventets arton månader långa arbete.
Vi gläder oss åt att konventet slagit fast att Europa bör vara en union av nationalstater, med respekt för språken, kulturerna och traditionerna i var och en av de olika medlemsstaterna, och att denna union, stärkt av ett konstitutionellt fördrag, bör utarbeta ett politiskt, ekonomiskt och socialt projekt som kan skydda våra barn, men också andra barns rättigheter. Ett Europa som genom att skydda demokrati, frihet och fred för sina egna folk även kan främja frihet, fred och rättvisa i andra delar av världen.
Och det är just för att säkerställa att demokratin respekteras som vi uppmanar regeringskonferensen att acceptera förslaget om en kommissionsledamot med rösträtt för varje medlemsstat och att komma ihåg att begreppet staternas lika värde, oavsett antalet invånare, formades redan i samband med westfaliska freden.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Pasqua (UEN)
. (FR) Vi trodde att vi hade sett allt i och med den europeiska konstitutionen, men tydligen hade vi inte räknat med detta nya betänkande, som skall uttrycka parlamentets ståndpunkt när det gäller den kommande regeringskonferensen.
När det gäller själva formen vill jag upprepa att jag är fullständigt oförmögen att godkänna ett arbete som utförts av ett konvent som, inte för att det behöver upprepas, inte hade något demokratiskt mandat för att utarbeta ett förslag till europeisk konstitution. Även om kanske inte alla håller med så är valet av en konstituerande församling genom direkta och allmänna val en helig regel i alla demokratier värda namnet. Här har man emellertid brutit mot den principen, så enkelt är det.
När det gäller innehållet kan jag inte acceptera detta agerande av Europaparlamentet som, efter att ha utarbetat en kravkatalog där det ena kravet är mer långtgående än det andra (parlamentet skall välja kommissionens ordförande, utökat medbeslutande, större befogenheter för parlamentet när det gäller att revidera fördragen, osv.), utövar enorma påtryckningar på de företrädare från de olika medlemsstaterna som skall delta i regeringskonferensen, som 'är? och 'måste? vara det enda organ som är behörigt att inleda processen att revidera fördragen.
Ingen lär bli förvånad över att jag utan att tveka röstar mot detta betänkande.

Patrie (PSE)
. (FR) Jag lade ner min röst om kompromissändringsförslaget 7 och jag håller inte med om det som sägs i avsnitt 30 i resolutionsförslaget. Jag anser att det är ett misstag att säga att 'förslaget till konstitution som utarbetats av konventet (?) uttrycker medborgarnas vilja?. Medborgarnas vilja har inte kommit till uttryck förrän konstitutionen har ratificerats genom en folkomröstning av medborgarna på europeisk nivå.
Jag stödde dessutom ändringsförslag 78 som uttryckte missnöje med att konstitutionsförslaget i avsnitt III utan ändringar tar med samtliga artiklar i Maastrichtfördraget som handlar om unionens ekonomiska politik och valutapolitik, som grundar sig på principen om 'en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens? (artikel III-70 i förslaget till konstitution). Jag menar att detta ändringsförslag är av avgörande betydelse för att vi fullt ut skall kunna säkerställa innehållet i artikel 3 i förslaget till konstitution, där formuleringen lyder att unionen bygger på en 'social marknadsekonomi med stor konkurrenskraft som syftar till full sysselsättning och social utveckling?.
När det gäller frågan om offentliga tjänster stöder jag ändringsförslag 82, som kräver att allmännyttiga tjänster skall undantas från reglerna i gemenskapens konkurrenslagstiftning.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Poettering (PPE-DE)
Det är beklagligt att majoriteten i Europaparlamentet inte stödde ändringsförslaget av Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna som syftar till att infoga en särskild hänvisning till vårt judisk-kristna arv i förslaget till konstitution.
Men även i sin nuvarande form innehåller konstitutionen inslag som är viktiga när det gäller Europas kristna arv eftersom ingressen hänvisar till Europas religiösa arv, och den kristna människosynen blir en av konstitutionens viktigaste hörnstenar genom att man tar med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. I artikel 51 i förslaget till fördrag erkänns dessutom uttryckligen kyrkornas och de konfessionslösa organisationernas status. Konstitutionen innehåller med andra ord viktiga drag som hänger samman med Europas religiösa arv.
Genom sitt ändringsförslag försökte Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna att lägga ytterligare en viktig dimension till dessa inslag. Det blir nu regeringskonferensen och därmed medlemsstaterna som får i uppgift att genomföra detta förslag och att göra det föreslagna tillägget till konstitutionen.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag beklagar djupt att Europaparlamentets majoritet (283 röster mot, 211 röster för och 15 nedlagda röster) avvisade PPE-DE-gruppens ändringsförslag 23 om att uttryckligen nämna det judisk-kristna religiösa arvet i den tänkta konstitutionens ingress. Förslaget borde inte vara kontroversiellt då det beskriver ett historiskt faktum.
Vi vill att varje land även i fortsättningen skall ha var sin kommissionsledamot med lika ställning och rösträtt. Parlamentet säger nej till detta. Vi beklagar även parlamentets stöd till inrättandet av en EU-president, vilket skulle innebära att man avskaffade det roterande ordförandeskapet i rådet och därmed små länders rätt att leda unionen.
Jag ställer mig mycket kritisk till den s.k. övergångsklausulen i artikel I-24 om att kunna ändra beslutsreglerna i rådet genom ett enhälligt beslut, detta utan de nationella parlamentens godkännande och utan inkallandet av en regeringskonferens inom EU.

Saint-Josse (EDD)
. (FR) Detta betänkande är motstridigt på många punkter. Det mest uppenbara exemplet är att parlamentet är för att man inleder regeringskonferensen, men enbart under förutsättning att den inte uppnår några resultat.
På det hela taget verkar majoriteten vara mycket nöjd med de resultat som konventet nådde men kan inte förneka att de största och återkommande problemen, som bristen på demokrati, öppenhet och effektivitet, fortfarande inte har lösts.
Vad gäller detaljerna strider samtliga förslag mot åtagandet i fråga om mångfald och respekt för demokrati, eftersom man fortfarande försöker införa en enhetlig och bindande överstatlig lagstiftning.
Medlemmarna i Chasse Pêche Nature Traditions (CPNT) i Europaparlamentets grupp för demokratiernas och mångfaldens Europa anser att konventets metod innebär att man här har gjort samma misstag som i samband med alla diplomatiska förhandlingar. Besluten har fattats i en grupp bestående av ett fåtal utvalda som försöker genomdriva en viss ståndpunkt, vilket har varit fallet sedan gemenskapens integrationsarbete påbörjades.
Den enda aspekt av förslaget som utarbetats av utskottet för konstitutionella frågor var det sista stycket, som medgav att man tillfrågar medborgarna i en folkomröstning i de medlemsstater vilkas konstitutioner medger detta.
Det är detta sanningstest som förslaget om Europas framtid måste genomgå genom att medge en verkligt öppen diskussion där alla kan bilda sig en uppfattning.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Theorin (PSE)
. Jag kan inte stödja utkastet till konstitution för Europa av flera skäl. Jag vänder mig mot inriktningen mot en europeisk stat och förordar fortsatt mellanstatligt samarbete. Jag kan inte stödja förslag om utökat militärt samarbete, som jag anser vara en nationell fråga.
En statsbildning kräver en konstitution, en gemensam valuta, en gemensam domstol och ett gemensamt försvar. Att därtill förorda gemensam president, utrikesminister och finansminister och ta bort vetorätten i viktiga frågor förstärker statsbildningen. En sådan grundläggande förändring av EU:s inriktning bör underställas medborgarna i Europa i folkomröstningar.
Konventets ledamöter, som säkert utfört ett gediget arbete, är inte heller valda i demokratiska val, och beslutsformerna inom konventet där inga omröstningar förekommit reser i sig starka invändningar.

Turco (NI)
. (IT) Vi röstade mot förslaget till konstitution som är mycket komplicerat och svårt att förklara och förstå. Det är svårt att föreställa sig hur konstitutionens mekanismer, principer och maktbalanser kommer att fungera i verkligheten. En mycket komplicerad institutionell struktur är definitionsmässigt inte sekulär, utan avsedd för prästerskapet i den byråkrati som kontrollerar vår vardagstillvaro: ett liv som inte kan kontrolleras och som inte kan fungera.
Jag skall inte förneka att det har gjorts framsteg i den nuvarande situationen, men detta rör interna frågor och liknande. Det har emellertid också tagits steg tillbaka, såsom att man infogat artikel 51.I, deklarationen i anslutning till fördraget, som bekräftar även de religiösa byråkratiernas status. I själva verket tvingar artikeln EU att upprätthålla en regelbunden dialog med kyrkorna, vilket strider mot principen om sekularisering, principen om att skilja mellan offentliga institutioner och religiösa organisationer. På så sätt sanktioneras kyrkornas makt att lägga sig i, och detta kommer förmodligen att utgöra ett obskyrt hinder för de europeiska medborgarnas rätt att fritt bestämma i frågor som gäller etik och forskning. Dessutom hindras EU från att undersöka eller ompröva situationen för kyrkorna i medlemsstaterna, och därmed ser man till att bevara de privilegier som kyrkorna åtnjuter tack vare de avtal som ingicks med Franco i Spanien, Mussolini i Italien, Salazar i Portugal och Hitler i Tyskland.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Vallvé (ELDR)
Jag ser positivt på betänkandet eftersom det motsvarar många av förväntningarna från de politiska grupperna i detta parlament i samband med den framtida europeiska konstitutionen.
Men som ledamot från Katalonien, en statslös nation som för närvarande har en begränsat självständig ställning inom ramen för den spanska staten, kan jag inte acceptera bristerna i den framtida konstitutionen, framför allt inte när det gäller två särskilda aspekter.
Å ena sidan finns det inga tydliga, godkända system för hur territorierna med lagstiftande befogenheter skall delta i EU:s politiska beslutsfattande. Det finns heller inga beslut som ger dessa regioner rätt att väcka talan inför EG-domstolen i de fall då deras behörighet kan komma i fråga.
Inte heller medger den framtida europeiska konstitutionen att man låter de språk som har officiell status inom delar av en viss medlemsstats territorium, vilket är fallet med katalanska, ingå i unionens språkliga system.
Jag hoppas att medlemsstaternas regeringar under regeringskonferensen ändrar i texten så att den kommer närmare verkligheten i dagens Europa när det gäller de aspekter som jag har nämnt. 
Jag lade därför ned min röst i slutomröstningen om betänkandet.

Talmannen.
Omröstningen är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 14.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om Mellanöstern.

Antonione
. (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Vi är djupt oroade över situationen i Mellanöstern och över de senaste händelser som har skakat regionen. Israels politiska mord för att utplåna ledarna för Hamas, de upprepade frånstötande och blodiga terrorattackerna i Jerusalem och Tel Aviv, den palestinske premiärministern Abu Mazens avgång och de hinder som den palestinska nationella myndighetens president lägger i vägen för regeringen, det beslut som i princip fattats av Israels säkerhetskabinett ('kökskabinettet?) att fördriva president Arafat från de palestinska områdena och den tanke på att döda honom som rentav förts på tal, allt detta är faktorer som ingår i den onda cirkel av våld som hotar att helt löpa amok och sätta stopp för allt eventuellt hopp om att åter skapa fred i det Heliga landet. Upptrappningen av våldet måste därför stoppas så snart som möjligt. Det måste bli ett eldupphör omedelbart så att förhandlingarna kan återupptas. Detta är en prioritet och vi är fast beslutna att lyckas.
Vi är övertygade om att det enda sättet att nå en rättvis och varaktig fred som grundar sig på FN:s resolutioner och principer är att förhandla och att tillitsfullt genomföra den process som stakats ut i färdplanen. Endast på det här sättet kommer det att vara möjligt att förverkliga den vision som är gemensam för världssamfundet om två stater i fredlig samexistens och som respekterar både palestiniernas rätt till självbestämmande och israelernas rätt att leva i fred och säkerhet. 
Förutom de vardagliga åtgärder som behövs för att tillgodose kortsiktiga behov, krävs det även andra, mer omfattande åtgärder som grundar sig på en långsiktig vision om en region som präglas av fred, förståelse, dialog, välstånd och säkerhet, och som binder samman Medelhavets båda stränder. Detta kommer att vara den vision som vi har framför oss vid ministerkonferensen i Neapel, som vi hoppas kommer att ge ny kraft till Barcelonaprocessen och göra så att den kan spela sin roll för att stabilisera och skapa fred i Mellanöstern och ett utvidgat Mellanöstern.
Mina damer och herrar! Det är av största betydelse att Europeiska unionen kan behålla ett enat synsätt i den här frågan, ett synsätt som helt stöds av medlemsstaterna, en produkt av en pågående djup dialog mellan olika uppfattningar och perspektiv. Endast genom att visa sammanhållning och enighet kommer unionen att kunna stärka sin roll och sitt inflytande i kvartetten och i regionen, något vi hoppas mycket starkt på. I det här sammanhanget måste vi lägga vikten på en enhällig, enad röst från de 25 nationerna i FN:s generalförsamling i New York när det gäller resolutionen som uppmanar den israeliska regeringen att inte verkställa sitt beslut att fördriva Yassir Arafat. 
Vilken skall vara vår strategi? För det första menar vi, som jag redan sagt, att det enda sättet att nå en fredlig lösning av konflikten är att israeler och palestinier omedelbart och tillitsfullt genomför färdplanen. Därför intar vi som sagt en bestämd hållning och kräver att terrororganisationerna skall läggas ned och att båda parter avstår från handlingar som underblåser våldsspiralen. 
För det andra anser vi att endast ett brett förankrat internationellt ingripande kan skapa de nödvändiga förutsättningarna för att färdplanen skall lyckas. Det är därför vi har varit konsekvent beslutna, från första början av vårt ordförandeskap, att göras den roll som kvartetten spelar (inklusive dess roll på plats) mer effektiv som drivkraften bakom förhandlingarna mellan de båda parterna och på samma gång stärka den trovärdighet och auktoritet som Europeiska unionens handlande har i kvartetten. Även om Förenta staterna är den obestridda ledaren i hela processen måste vi, enligt min mening, undvika en situation där de tillåts agera på egen hand i området: Europeiska unionens roll måste erkännas. Låt oss inte glömma att Europeiska unionens ansträngningar för att finna en fredlig lösning på den israelisk-palestinska konflikten är en av våra internationella prioriteringar. Det är inte bara det att krisen utspelar sig vid unionens södra gräns och destabiliserar hela Mellanöstern och Medelhavsregionen, utan den har också större återverkningar och påverkar dialogen mellan civilisationer och religioner samt kampen mot den internationella terrorismen. 
Under loppet av det praktiska genomförandet av den tydliga strategi jag just beskrivit och i linje med vårt långvariga europeiska engagemang har vi konsekvent ägnat speciell uppmärksamhet åt den israelisk-palestinska konflikten. 
Mina damer och herrar! För att återvända till dagsläget skulle jag vilja rapportera om de initiativ som det italienska ordförandeskapet tagit som ett svar på de senaste tragiska händelserna som ledde till ett sammanbrott av vapenvilan och en återgång till den skrämmande våldsspiralen.
Samtidigt som vi stöder de åtgärder som vidtagits av Solana, den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som gjort flera besök i området, har vi hållit tät kontakt med våra kolleger i kvartetten, Förenta staterna, Ryssland och FN, övervakat och gjort en bedömning av situationen i området för att kunna vidta de lämpligaste och mest relevanta åtgärderna för att få i gång förhandlingarna igen. Vi har också vidtagit åtgärder för att försäkra oss om att kvartetten utan fördröjning kommer att hålla regelbundna möten med speciella sändebud och att dess ministrar kommer att mötas i samband med ministerveckan i FN:s generalförsamling. Kvartettens medlemmar är eniga om att dess roll bör förstärkas ytterligare. 
Vi har via olika kanaler meddelat de båda sidorna att de ovillkorligen måste vidta konkreta och omedelbara åtgärder för att stoppa våldet och undvika alla handlingar som kan förhindra att förhandlingarna återupptas. De framsteg som gjordes under veckorna som följde efter att färdplanen antagits visade att detta är den rätta vägen. Trots allt det som hänt är det vår skyldighet att inte förlora modet. Det finns fortfarande en öppning, en möjlighet att nå de mål som satts, och våldet får inte hindra oss från att ta fasta på det. Detta var också innebörden av det offentliga uttalande som det italienska ordförandeskapet gjorde på sina kollegers vägnar och med deras godkännande den 11 september 2003. 
Mina damer och herrar! De palestinska och israeliska ledarna har ett oerhört ansvar gentemot sina medborgare och gentemot världssamfundet. Därför förväntar vi oss att de visar en större beslutsamhet och framför allt stort mod och att de inte drar sig för några ansträngningar i sin strävan efter fred.
Det är viktigt att det maktvakuum som bildades genom premiärminister Mahmoud Abbas avgång genast fylls. Abu Ala, som utnämnts till premiärminister, bör snabbt bilda en ny regering av respekterade palestinska politiker som åtnjuter både hans och folkets förtroende. Den nya regeringen bör fortsätta på den väg som stakats ut av premiärminister Abu Mazen (alias Mahmoud Abbas) och sätta stopp för våldet och tydligt ta ställning för förhandlingar. Abu Ala bör alltså så snart som möjligt och utan vidare dröjsmål få fram tydliga och konkreta resultat när det gäller säkerheten genom att ingripa bestämt mot terrorvåldet. Följaktligen bör det vara den nya regeringen som har full kontroll över säkerhetsstyrkorna, oavsett medlemskap i det nationella säkerhetsråd som president Arafat håller på att tillsätta. Om de följer denna väg kan Abu Ala och hans regering räkna med Europeiska unionens helhjärtade stöd. 
Här vill jag upprepa vår övertygelse att terrorismen aldrig vare sig kan eller får tolereras. I vår roll som ordförande för Europeiska unionen återspeglade vi en mycket allmänt utbredd opinion inom unionen när vi bestämt fördömde de terrorattacker som palestinska extremistiska organisationer tog på sig. Vid det informella mötet i Riva del Garda i början av september beslöt EU:s utrikesministrar att föra in Hamas politiska gren på den europeiska listan över terrororganisationer. Detta var nödvändigt: EU hade riktat tydliga varningar till Hamas vid Europeiska rådets möte i Thessaloniki. Att inte följa upp detta skulle underminera unionens trovärdighet som en kraft att räkna med i regionen. Jag är mycket glad att rådet kunde enas och övervinna de tvivel som vissa kolleger hyste, vilket gjorde det möjligt för oss att nå en övertygande överenskommelse om ett gemensamt ställningstagande. 
Vi anser också att de reformer som införts av den palestinska myndigheten för att göra den mer demokratisk, öppen och effektiv är en annan nödvändig förutsättning för en fredlig, stabil och demokratisk palestinsk stat. Dessa reformer måste fortsätta och få näring genom stöd från Europeiska unionen och världssamfundet. 
Mina damer och herrar! Jag skulle nu tydligt vilja fastslå ordförandeskapets hållning beträffande president Arafat. Vi kan inte förneka att han för det mesta spelat en negativ roll de senaste månaderna, han har bidragit till splittringen inom den palestinska myndighetens ledning och underminerat premiärminister Abu Mazens ansträngningar och orsakat dennes avgång. Hans historiska roll och hans ansvar gentemot det palestinska folket borde göra att vi kan förvänta oss att president Arafat ändrar sin inställning, att han helt stöder den utnämnde premiärministern, Abu Ala, och att han tydligt fördömer terrorvåldet. Som ordförandeskapet ändå gjort klart för den israeliska regeringen är Yassir Arafat palestiniernas lagligt valde president, och att sända honom i exil vore oacceptabelt och ett mycket allvarligt misstag. 
Europeiska unionen, som får stöd för denna hållning av Förenta staterna, Ryska federationen och många fler medlemmar av världssamfundet, har därför bett Israel att upphäva sitt beslut och att säkerställa den fysiska säkerheten för den palestinska myndighetens president. Dödshot är oacceptabla. 
Vi påminde också den israeliska regeringen om behovet av att visa återhållsamhet och att en gång för alla sätta stopp för målinriktat dödande vilket, frånsett all hänsyn till internationell lag, alltför ofta drabbar oskyldiga och därmed kraftigt underblåser elden av ilska, frustration och våld. Vi uppmanade också Israel att arbeta hårdare för att förbättra villkoren för palestinierna i territorierna. 
Till sist påminde vi Israel, vars behov av säkerhet vi inte underskattar, om att Europeiska unionen förväntar sig att Israel utan dröjsmål fortsätter med andra specifika åtgärder som fastställts i färdplanen, i synnerhet att stoppa all bosättning på palestinskt territorium, att ta bort de bosättningar som byggts sedan mars 2001 och att stoppa uppförandet av ?säkerhetsmuren? längs den nuvarande sträckningen, vilken går bakom den ?gröna linjen? och därför äventyrar alla utsikter till en lösning av konflikten genom förhandlingar. 
Mina damer och herrar! Europeiska unionen har en viktig roll att spela i kvartetten när det gäller att få fart på förhandlingarna i den riktning jag har beskrivit. Dessa diplomatiska ansträngningar måste dock gå hand i hand med insatser i området. Vi är övertygade om att Europeiska unionen tillsammans med Förenta staterna kan axla en större roll i den internationella övervakningsprocess som skrivits in i färdplanen redan från fas 1. Möjligheten för ett ökat europeiskt engagemang kommer också att diskuteras på kvartettens vid nästa ministermöte i New York. 
Herr talman, mina damer och herrar! Jag är rädd att vi återigen har nått en kritisk punkt i Mellanösternkrisen. Detta är särskilt smärtsamt eftersom det hade väckts ett realistiskt hopp om vad som verkade vara en ömsesidig beslutsamhet att gå framåt, oavsett svårigheterna, och att inte spara på några ansträngningar. Historien, och i synnerhet historien bakom Mellanösternkrisen, lär oss att det är just när förhandlingsprocessen börjar ge frukt som extremistiska krafter som motsätter sig varje form av fred sätter in mer våld. Just i dessa tider ligger ansvaret på världssamfundet att pressa de inblandade parterna att tydligt välja förhandlingsbordet och ta avstånd från att använda våld. Europeiska unionen kommer att se till att regionen och de inblandade parterna känner betydelsen av sina ansträngningar för att åstadkomma en fred byggd på förhandlingar. När vi väljer denna väg sätter vi mycket stort hopp till parlamentets stöd, med dess långa tradition av att nära följa Mellanösternkrisen och att reagera på den.

Lamy
Herr talman! Kommissionen delar den bedömning som gjorts av rådets ordförandeskap och som kan sammanfattas med några få ord: fredsprocessen i Mellanöstern har spårat ur. Vi menar att färdplanens framtid är avhängig av ett stabilt och otvetydigt engagemang från båda sidor och från världssamfundet. Vad som fattas är den politiska viljan, som är en grundläggande faktor för att nå fred och som helt saknas i dag. Vi hade hoppats att färdplanen skulle skapa den politiska viljan att förverkliga visionen av två stater, Israel och Palestina, som lever sida vid sida i fred. Är detta fortfarande möjligt? Ja, det är det, men bara om Israel återfår en viss känsla av trygghet, återigen accepteras i regionen och kan känna förtroende för de palestinska strukturerna och om palestinierna på samma gång ser att Israel accepterar deras strävan att skapa en nation på det territorium som Israel ockuperade 1967, liksom deras önskan att förbättra sin ekonomiska och humanitära situation.
Vad måste göras i dag för att gjuta nytt liv i färdplanen, som nu faller i bitar? 
Israel kommer att behöva vidta tillräckligt många åtgärder för att etablera ett klimat av förtroende, i synnerhet genom att stoppa utomrättsliga avrättningar och bestraffningarna där man förstör hus, de måste bevisa att alla de olagliga bosättningar som uppförts sedan september 2000 kommer att tas bort, stoppa nya bosättningar och lösa de problem som uppstått genom byggandet av ?säkerhetsmuren?. 
Palestinierna å sin sida måste vidta märkbara och effektiva åtgärder för att bekämpa planering och genomförande av terrorattacker mot israeler av individer eller grupper, tygla uppviglande beteende, offentligt utropa Israels existensberättigande och snabba på förberedelserna inför val, upprättandet av en konstitution och för det civila samhällets deltagande i reformerna.
Vi anser att världssamfundet måste utöva sitt inflytande för att lösa säkerhetsproblemen och för att erbjuda snabbt och effektivt stöd som bidragsgivare. I morgon kommer kvartetten att mötas i New York och Europeiska unionen kommer att ta tillfället i akt och försöka övertala alla parter att acceptera en ordentlig samordning av kvartetten när det gäller det stöd och den uppföljning som färdplanen bör få. 
Som rådets ordförandeskap konstaterade finns Hamas fortfarande med på listan över terrororganisationer, men att fördöma rörelsen i Förenta staterna och Europa är inte tillräckligt. Vi måste gå längre. Radikala krafter utövar sitt inflytande genom den sociala servicen och utbildningsväsendet och vi får inte nöja oss med att strypa deras finansieringskällor. Vi måste också öka den palestinska myndighetens möjlighet att tillhandahålla lokal service. FN:s hjälporganisation för palestinska flyktingar (UNWRA) kan också erbjuda stöd på det här området. Vi anser att det som krävs för att förbättra säkerheten och bekämpa extremismen ligger utanför alla åtgärder som gemenskapen kan vidta. Kommission har tillkännagett ett stödprogram för de reformer som skall genomföras av den palestinska myndigheten och även diverse åtgärder som syftar till att lindra de ekonomiska och humanitära problemen. Vi bedömer att vårt åtagande i år kommer att uppgå till 245 miljoner euro. Vi känner oss uppmuntrade i den här satsningen av den hjälp som Förenta staterna nyligen gav den palestinska myndigheten och av återbetalningen av israeliska skatteintäkter till den palestinska myndigheten. Detta kommer dock inte på något sätt att räcka för att få den palestinska myndigheten på fötter igen. Den ekonomiska situationen kommer inte att förbättras om gränsavspärrningarna kvarstår, och Israel måste å sin sida hjälpa till att få igång den palestinska myndigheten. Vi måste också fortsätta att uppmana arabstaterna att stoppa all offentlig och privat finansiering av terroristgrupper samt att stänga deras kontor. 
Vi i Europa har ännu mer att erbjuda Mellanösterns folk: nära relationer tack vare Europa-Medelhavspartnerskapet och det nätverk av överenskommelser mellan organisationer som nu byggs upp. Jag vill att ni alla skall veta att vi gör framsteg på den punkten med Syrien, det enda land som förhandlingar ännu inte slutförts med. Vi har presenterat det nya initiativet för grannrelationer i ett utvidgat Europa, vilket banar väg för ett närmare samarbete i strävan att skapa en ekonomisk och social integration i Europa-Medelhavsområdet. Det är dock endast framsteg i fredsprocessen som kan hjälpa våra kolleger i regionen att dra full nytta av de möjligheter som Europeiska unionen kommer att fortsätta att erbjuda dem på detta område.
Poettering (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande , mina damer och herrar! Situationen i Mellanöstern tycks vara hopplös. När den irakiske diktatorn hade störtats hoppades vi alla på en ny och fredlig situation i Mellanöstern. Denna förhoppning visade sig komma på skam och det verkar som att alla ansträngningar för fred, inklusive färdplanen, har varit förgäves.
Mahmoud Abbas har bytts ut mot Ahmed Kurei (alias Abu Ala) efter bara fyra månader vid makten. Personligheter är förstås viktiga och vi vet också att den israeliske premiärministern Ariel Sharon och den palestinske presidenten Yassir Arafat är de som fattar beslut, men det handlar i själva verket om folken i dessa länder. Premiärminister Sharon är demokratiskt vald, likaså president Arafat. Jag vet inte om valet av honom uppfyller alla demokratiska kriterier, men han är vald. Han är också vinnare av Nobels fredspris, något som kanske borde sporra den israeliska regeringen och palestinierna att gå tillbaka till den gemensamma grund som president Arafat en gång delade med den israeliske premiärministern Rabin.
Vi är alla medvetna om de oerhörda problem vi står inför. I vår grupp är vi fullständigt klara över att vi inte på något vis kan rättfärdiga självmordsattackerna där mänskliga liv föraktas. Dessa attacker innebär att unga människor utnyttjas och utlovas en plats i paradiset och medför att andra oskyldiga människor mördas. De skapar en ond våldsspiral. Ett annat resultat av dem är Israels dödslistor, som vi inte på något sätt kan godkänna eftersom det inte bara är de jagade eller misstänkta brottslingarna som dödas, vilket Antonione och kommissionsledamot Lamy påpekade, utan även ett mycket stort antal oskyldiga människor. Strategin ?öga för öga, tand för tand? kommer inte att leda till någon lösning. Samtidigt som vi hör Hamas och Islamiska Jihad göra hatfyllda uttalanden ser vi hatfyllda dåd utföras, och allt detta leder till ytterligare upptrappning. Vi har också Israels olagliga bosättningar vid västra Jordan, vilket är en konstant provokation för folket i Palestina. Låt mig citera följande ur Frankfurter Allgemeine Zeitung av den 8 september: ?Det symboliska bortforslandet av några få containrar från olagliga bosättningar väster om Jordan var för lite för kunna kännas som en uppmuntrande framgång för palestinierna.? Uppförandet av en mur cementerar den djupa känslan av konstant förnedring i Palestina. 
Vi måste försöka se till att både israeler och palestinier kan leva inom säkra gränser och vi hävdar att alla folk i regionen, både israeler och palestinier, har lika stort värde. Det är därför, trots den uppenbara hopplösheten, som det inte finns något alternativ till att fortsätta ansträngningarna för fred. Jag talar snarare för mig personligen än för min grupp när jag säger att jag inte tror att en fredlig lösning är möjlig utan en internationell militär fredsbevarande styrka. Utan en internationell militär fredsbevarande styrka för att hålla isär de båda sidorna tror jag inte att det blir möjligt att nå en fredlig lösning. Vi kan inte heller förvänta oss att amerikanerna skall göra allting, deras val medför hur som helst att de har mindre möjlighet att agera i den här frågan. Jag gläds över det gemensamma syftet som är tydligt här, och det är som Europeiska unionen som vi bör hålla fast vid våra ansträngningar tillsammans med Förenta staterna, FN och Ryssland. Vi måste hålla fast vid våra ansträngningar, för det är Mellanösterns folk som står på spel.
Menéndez del Valle (PSE).
Herr talman! Israels hot om att mörda president Arafat är inte bara klandervärda ur moralisk synvinkel, utan också politiskt oacceptabla och absurda, om nu inte avsikten är att orsaka kaos i regionen förstås. Det är som om vi inte alla vore medvetna om att Hamas och Islamiska Jihad anser att Arafat är den spärr som hindrar dem från att försöka anfalla Israel. Hur skall palestinierna kunna förhandla med människor som planerar att på detta sätt mörda deras president, som valdes 1996 i fria och demokratiska val, i närvaro av observatörer, däribland våra egna? Nej, det enda legitima och moraliskt acceptabla sättet att bli av med Arafat är genom val såsom de beskrivs i färdplanen. 
George Bush har just sagt, även om det låter som en sarkasm, att ?i Förenta staterna befriar vi människor genom en fredlig och organiserad process?, men icke desto mindre har han lagt in sitt veto mot en resolution i säkerhetsrådet som syftade till just detta och som fördömde politiska mord. Herr talman, jag skulle här och nu vilja belysa president Chiracs politiska realism och jag citerar ordagrant vad han sade i New York: ?Ni kan tycka vad ni vill om Arafat, men sanningen är att han är makthavaren, det palestinska folkets valde och laglige företrädare. Jag tror inte att någon annan kan påtvinga palestinierna en överenskommelse.? Slut citat. 
I det här sammanhanget och när det gäller bosättningarna är det föga hoppingivande att Colin Powell i måndags skall ha sagt, citat: ?det är mycket svårt, för att inte säga omöjligt, för den israeliske premiärministern att säga till sitt folk att han ger efter för amerikanska påtryckningar?. Slut citat. Jag skulle fråga mig själv om inte palestinierna har gett efter genom att reformera finansministeriet och skapa premiärministerposten mot Arafats ursprungliga vilja, även om han till sist gav sitt godkännande? 
Apropå det, om ni vill lyssna till en israelisk röst när det handlar om Yassir Arafat, lyssna då på Shimon Peres som, när han nu närmar sig de 80, har sagt: för det första har Arafat accepterat teorin om två stater och övergett den om att staten Israel skall utplånas, för det andra har han accepterat 1967 års gränser och övergett dem från 1948 och för det tredje har han gått med på att förhandla. Shimon Peres säger, vilket är sant, att Yassir Arafat bara har ett stort fel och det är att han inte bekämpar de fundamentalistiska miliserna Hamas och Jihad. Jag skulle för min del vilja säga att innan den israeliska regeringen vidtar särskilda åtgärder som är trovärdiga i den palestinska befolkningens ögon när det t.ex. handlar om målinriktat dödande, bosättningarna eller skammens mur, kommer ingen palestinier att bli tillräcklig populär och få ett tillräckligt brett politiskt stöd för att bekämpa de islamiska extremisterna. 
Herr talman! Inte förrän motståndarna till terrorismen har fått en stabil politisk arena, vilket Israel ännu inte erbjudit, kommer terroristerna att ha förlorat kriget.
Watson (ELDR).
Herr talman! För två veckor sedan kallade en av Londons dagstidningar till ett möte mellan framstående journalister från Israel och Palestina, det första i sitt slag sedan den nuvarande intifadan.
Ett antal deltagare från båda sidor uttryckte åsikten att konflikten är en ?konflikt för 2100-talet?, ett krig som kommer att vara i hundra år och förstöra livet för deras barnbarns barn. En konflikt som har förmågan att kväva optimismen hos de främsta bland oss kräver återigen större tålamod och beslutsamhet.
Men hur hemsk situationen än är kan vi inte tillåta oss att förtvivla. Om båda sidor har kommit bort från fredens och försoningens väg måste vi mota tillbaka dem dit.
Europeiska unionen måste fortsätta att spela en avgörande roll i strävan efter fred i Mellanöstern. Ett utökat samarbete med Israel kan vara till hjälp i sammanhanget. Att skapa fred kräver också en stark, funktionell och pålitlig palestinsk myndighet. Det är därför som unionen har avsatt drygt 300 miljoner euro sedan 2000 för att underhålla den palestinska myndigheten. En effektiv och legitim palestinsk myndighet är avgörande för att splittra terrororganisationerna. Palestinierna behöver också en stark röst när de förhandlar med Israel. Europeiska unionen måste öka sitt stöd till en ekonomisk reform av myndigheten för att hjälpa den att ta avstånd från terrorismen.
Vi har också skjutit till mer än 30 miljoner euro till de palestinska lokala myndigheternas livsviktiga arbete för att tillhandahålla grundläggande samhällsservice, för det är så man bekämpar desperation - med rent vatten och klassrum, med ett löfte om normala förhållanden och fred.
Vi kan reta oss på Yassir Arafats omedgörlighet, men vi bör komma ihåg att om palestinierna i morgon gick och röstade i de fria och demokratiska val vi efterlyser, skulle de antagligen välja honom till sin ledare igen. Det säkraste sättet för Israel att försäkra sig om det vore att göra honom till martyr. Det är inte vi som skall bestämma Arafats roll i fredsprocessen, lika lite som Israel eller Förenta staterna skall göra detta.
Hur som helst kan vi inte förhandla med terrorism. Det är därför min grupp välkomnar att Hamas sätts upp på den europeiska listan över terrororganisationer. Självmordsbombningarna har krävt ett outhärdligt antal israeliska liv, och de politiker som ursäktar terrorismen kan inte få stöd så länge dödandet pågår.
Båda sidor måste inse att det inte finns en militär lösning på denna konflikt. Israels utomrättsliga avrättningar måste få ett slut, eftersom de bara skapar fler terrorister och inte kan tvinga palestinierna att förhandla. Israel måste dra tillbaka sina styrkor från de ockuperade områdena och bosättningarna måste upphöra.
Två stater som lever sida vid sida i fred är den enda möjliga lösningen i praktiken. Israels existens som en judisk, demokratisk stat kräver en palestinsk stat. Alternativen är antingen palestinsk apartheid eller att Israels karaktär som judisk stat oundvikligen försvinner i befolkningsmässigt hänseende.
Enligt den plan som huvudsakligen Europeiska unionen stakat ut står detta klart, och min grupp står fast vid att den bör genomföras.

Wurtz (GUE/NGL).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Tack Europa för den odelade hållning ni intog i FN:s generalförsamling. Europas stöd kommer att bli viktigare än någonsin när det handlar om att rädda situationen. Detta är det budskap vi fick i Ramallah i lördags av president Arafat, som var synbart lättad över att ha sitt folks lidelsefulla stöd i ljuset av Ariel Sharons obarmhärtiga hetsjakt på honom. På samma gång var han dock ytterst bekymrad över den allt mer oacceptabla situation som hans landsmän lever i. 
Efter det uppskakande principbeslut som fattades av Israels regering om att fördriva en vald president från hans land och t.o.m. fysiskt eliminera honom, om man skall tro kommentarer från andremannen i Sharons regering, ville min grupp genom sin ordförande och genom vår kollega Morgantini, ordförande för parlamentets delegation för förbindelserna med det palestinska lagstiftande rådet, omedelbart uttrycka vad den stora majoriteten av Europas medborgare tycker om detta oerhört allvarliga uttalande, däribland många som faktiskt är kritiska till den palestinska myndigheten. Beslutet är fullständigt oacceptabelt och jag menar att det bör ge anledning till eftertanke för alla som menar att Ariel Sharon skulle tona ned sin linje om vi bara ville gå honom till mötes. 
Den viktigaste lärdomen vi kan dra från våra möten i Ramallah, men även i Jerusalem och Tel Aviv, är att det aldrig har funnits ett större behov av ett externt politiskt ingripande för att få igång förhandlingar som ger en befolkning som går på knäna ett visst hopp om en värdig och rättvis fred.
Jag minns fortfarande kommissionsledamot Pattens ödesdigra ord just före Irakkriget: ackompanjerad av en applådåska från vår kammare sade han ungefär att han var säker på en sak, nämligen att om detta krig skulle genomföras utan att man fann en politisk lösning på Mellanösternkonflikten, skulle vi komma att få se en dramatisk ökning av terrorismen. Tyvärr är nu detta den situation vi står inför. 
?Färdplanen? var ämnad att anta denna utmaning, och förutsättningarna är stora för att så skall ske. För det första är den en allmänpolitisk plan, inte enbart en plan som handlar om säkerhet. Eftersom den är meningsfull kommer det palestinska folket att vara särskilt villigt att samla krafter för att förhindra terrorhandlingar när deras vardag blir möjlig att leva igen och deras grundläggande rättigheter erkänns. 
Färdplanen har dessutom fyra och inte bara en officiell beskyddare vars trovärdighet som fredsmäklare är körd i botten. Och trots detta, vad återstår av planen fyra månader efter att initiativet sjösattes? Vad har det blivit av ?färdplanen?, vad har hänt med ?kvartetten? och för den delen, vad gör Europa? Vid denna kritiska tidpunkt är Europeiska unionen onåbar för sina partner. Jag skulle vilja tro att den enhälliga röst som avgavs av de 25 i New York i förra veckan är ett tecken på en ny medvetenhet om det kollektiva ansvar som måste axlas i regionen, och Solana, som skall tala inför parlamentet den 9 oktober, kommer då att förklara den politiska strategin, de praktiska mål som skall nås och tidtabellen för de initiativ som rådet beslutade om för att hindra det värsta scenariot från att uppstå och för att ge nytt hopp till Mellanöstern. 
Min egen övertygelse är att det bland de prioriteringar som finns när ett sådant initiativ sjösätts finns tre som förtjänar särskild uppmärksamhet.
Först av allt måste vi vägra att gå med på Ariel Sharons utpressning när det gäller president Arafat. Det är en sak att stödja tanken på att det behövs reformer av den palestinska myndigheten. Den här diskussionen pågår redan i det palestinska samhället och är berättigad och sund. Det är en helt annan sak att utan att ifrågasätta acceptera att en vald president faktiskt hålls fången i ruinerna av sitt högkvarter. Vad som är ännu värre är att vi böjer oss för det veto som ockupationsmakten infört genom att vi inte möter den man som inför hela sitt folk förkroppsligar Palestina. Här krävs enligt min mening betydande handling för att få stopp på denna fruktansvärda tvetydighet. 
För det andra måste vi kraftigt protestera mot den mur som byggs. Detta är inte bara en gräns som man kan ifrågasätta lämpligheten av. Den är ett skriande intrång på internationellt erkänt palestinskt territorium. Muren skär genom Aboudis-universitetet nära Jerusalem. Den skär rakt genom själva hjärtat av Betlehem. Den berövar palestinska jordbrukare ytterst viktig bevattnad mark norr om Västbanken. Byggandet av muren har medfört ytterligare konfiskering av mark, ytterligare fördrivning och ytterligare gränskontroller och förebådar ett Palestina i spillror. Detta är en skandal av sådana mått att t.o.m. president Bush har tagit anstöt av sin skyddslings agerande. Om själva Vita Huset hotar att dra tillbaka de amerikanska kreditgarantierna för Israel om de fortsätter på det här opportunistiska sättet, måste Europeiska unionen också vara tillräckligt djärv för att slå fast att associeringsavtalen med Israel endast kommer att finnas kvar om det blir en förändring i Ariel Sharons politik. 
Slutligen måste vi prioritera alla israeliska och palestinska initiativ att stoppa våldet och återuppta den politiska dialogen. Jag tänker särskilt på fredskoalitionen, vars främsta eldsjälar är Yossi Beilin, f.d. israelisk minister och förhandlare från Osloavtalet och Yassir Abed Rabbo, avgående minister i den palestinska regeringen, även han en ständig förespråkare för en israelisk-palestinsk dialog. Dessa två märkvärdiga personligheter har just accepterat den inbjudan jag på uppdrag av min grupp sände dem för att gemensamt besöka och tala inför Europaparlamentet i mitten av november. 
Jag tänker också på en av de mest symboliska av alla palestinska fångar, Marwan Barghouti, parlamentsledamot och tillika en person som bestämt håller fast vid Osloförhandlingarna och vars prestige, i synnerhet bland palestinska ungdomar, skulle kunna hjälpa till att övertala dem som senast värvades för att engagera sig i dialoger i stället för i våld. Till sist, herr talman, tänker jag på Yassir Arafat själv, som just upprepat sin beslutsamhet att arbeta för ett eldupphör och inte bara en vapenvila, om inte hans och premiärminister Abu Mazens ansträngningar smulas sönder av vågorna efter målinriktat dödade och förstörelse av hus. 
Den israeliska statens president har, till skillnad från Ariel Sharon, uppmanat folk att ta dessa framtidsutsikter på mycket stort allvar. Jag menar att det verkligen krävs välprofilerade initiativ från Europeiska unionen i denna riktning. 
Detta är min grupps uttalade krav, men det är framför allt en innerlig önskan från dem som stöder fred i området och som snarast möjligt och fulla av hopp skulle vilja kunna säga: ?Europa är tillbaka?. 
(Applåder)

Dhaene (Verts/ALE).
Herr talman, mina damer och herrar! ?Det är någonting ruttet i den israeliska staten?, och, som min vän Abraham Burg, f.d. talman i knesset, nyligen skrev i The International Herald Tribune, ?en stat som saknar rättvisa kan inte överleva?. Han skrev fortsättningsvis att ?Vi måste ta bort alla bosättningar, allihopa, och dra en internationellt erkänd gräns mellan en judisk nationalstat och en palestinsk nationalstat.? Europeiska unionen kan protestera så mycket den vill mot Sharons politik, den verkliga förändringen måste dock ske inom själva Israel där människor gradvis börjar inse att de slagit in på fel väg. Avskiljningsmuren kommer inte att lösa problemet. I Europa vet vi att murar inte är beständiga och att gränser inte varar för evigt. Israel är en vän på villovägar. Vem kan hjälpa vännen i den här situationen? Vem kan utöva påtryckningar på den israeliska regeringen? Förenta staterna kan det, eftersom de kan stänga av pengaflödet. Uppenbarligen skall vi inte vänta oss för mycket av Washington på kort sikt heller. Menar de fortfarande allvar när det gäller färdplanen? 
Är det inte på tiden att vinna respekt i Arabvärlden, nu när läget i Irak ständigt försämras? Internationell lag bör inte få förlora slaget mot terrorismen. Vi anser att båda lägren måste nedrusta. Arafats ställning som vald ledare är ett orubbligt faktum. Jag tror att tiden är mogen för en stor konferens om Mellanöstern där Europeiska unionen kan tala med en enad röst. Endast genom en global lösning kan man skapa fred och stabilitet. Förenta staterna ber om stöd för Irak. Europeiska unionen ber om stöd för Israel och Palestina. Herr Poettering, det är sannerligen möjligt att i det här sammanhanget ta upp frågan om en internationell militär styrka till diskussion.

Collins (UEN).
Herr talman! Det råder en stor och rättmätig oro för den ytterst allvarliga situationen i Mellanöstern. Utsikterna att göra framsteg är nu mindre än de varit tidigare under året. Det har nästan skett ett fullständigt sammanbrott i genomförandet av färdplanen för fred i regionen. Det eldupphör som annonserades av Islamiska Jihad och Hamas har dragits tillbaka, och deras ledare har manat att attackera Israel. De planerade israeliska tillbakadragandena från några städer på Västbanken har avblåsts, och den israeliska armén har varit aktiv mot palestinier i Gaza. Det israeliska säkerhetskabinettet har också i princip bestämt att president Arafat skall avlägsnas från de ockuperade områdena. Detta beslut har blivit mycket kritiserat, och det med rätta.
På den israeliska sidan har man misslyckats med att uppfylla sina åtaganden att avveckla bosättarnas posteringar och hejda bosättningen. På den palestinska sidan har man också varit oförmögen att fullgöra många av de åtaganden man gjorde när det gäller den framtida säkerheten.
Nya byggnader uppförs i bosättningarna i och omkring Jerusalem, och utsikterna för färdplanen förefaller små om inte något görs inom den närmaste tiden.
Jag anser att det nu behövs ett kreativt handlande om färdplanen skall ha en chans att överleva. Ingen av parterna har fullföljt sina åtaganden i färdplanen för fred. Det är något som vi alla kan vara överens om. Den nye palestinske premiärministern Abu Ala har internationell trovärdighet eftersom han var en av de palestinska förhandlarna i samband med 1993 års Osloavtal. Vi kan inte förneka det faktum att det israeliska säkerhetskabinettets beslut att avlägsna president Arafat från de ockuperade områdena har förvärrat läget i Mellanöstern. För närvarande insisterar israelerna på att deras förbud mot att kontakter med personer som träffar Yassir Arafat också gäller personer från Europeiska unionen. Detta är en fråga som måste lösas om Europeiska unionen skall kunna spela en effektiv roll i regionen.
Jag är fast övertygad om att ansträngningarna för att isolera president Arafat bara kommer att leda till starkare spänningar inom den palestinska ledningen. Alla försök från Israels sida att köra ut honom från de ockuperade områdena kommer bara att underminera den palestinska myndigheten och ytterligare inflammera säkerhetsläget.
Den palestinska ledningen har av den amerikanska regeringen mottagit en lista över säkerhetsåtgärder som skall vidtas. Jag vill också uppmana den amerikanska regeringen att fortsätta att helhjärtat engagera sig i fredsprocessen och sätta press på Israel angående deras åtaganden inom ramen för färdplanen.
Till sist välkomnar jag Solanas och kommissionsledamot Pattens fortsatta ansträngningar för ett förnyat eldupphör i regionen. Det har varit ett osedvanligt dåligt år för Mellanöstern i år. Det är inte bara det politiska läget i Irak som blir alltmer instabilt; även läget mellan Israel och Palestina kan komma att försämras ytterligare om vi inte alla blir mer försiktiga.

Belder (EDD).
Herr talman! Efter att Mahmoud Abbas hade avgått som Palestinas premiärminister framträdde han lördagen den 6 september inför det palestinska parlamentet för att ge en redogörelse för sin korta ämbetstid. Han gjorde det bakom stängda dörrar. Vad som sedan blivit känt om detta stängda möte gör narr av varje palestinskt genomförande av den s.k. färdplanen. Åtalet mot Abbas visar alltför tydligt att den ansvarige för detta är den palestinska myndighetens president. 
Mahmoud Abbas var, tillsammans med sin regering, engagerad i förändringen av grundläggande politiska områden såsom organisationen av den palestinska säkerhetstjänsten och den rent ekonomiska förvaltningen av allmänna medel, men till ingen nytta. Alla dessa lovvärda försök stupade till sist på en persons makthunger, och den personen är president Yassir Arafat. Härav Abbas klagan: ?En palestinsk minister har inte ens tillnärmelsevis så mycket makt som en vice minister på annat håll.? 
Hur skall vi nu gå vidare? Officiellt är den palestinska myndighetens president den i högsta grad relevante politiske samtalspartnern för de europeiska institutionerna. På grund av allvaret i Mahmoud Abbas anklagelser frågar jag både rådet och kommissionen vad de drar för slutsatser av detta. Att ignorera denna modiga ärliga palestinska självkritik gör när allt kommer omkring färdplanen för fred i Mellanöstern politiskt osannolik, i synnerhet som en ny palestinsk premiärminister måste arbeta utifrån samma relativt svaga position som Mahmoud Abbas.

Morillon (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! När jag återigen tar upp den här frågan drar jag mig till minnes situationen i Sarajevo för tio år sedan och det genuina raseri jag upplevde varje gång den strimma av hopp som hade väckts i en mödosamt utarbetad överenskommelse släcktes i en våg av misstänksamhet och rädsla. Detta underhölls förstås av de radikala extremisterna, herr rådsordförande, men framför allt av förhandlarna själva som ett resultat av den totala brist på tillit som de visade gentemot sina motparter och på grund av rädslan för att dessa skulle utnyttja överenskommelsen för att stärka sina positioner om de slutade agera som motståndare.
Det är denna sjukliga rädsla som jag har bekämpat oavlåtligt sedan intifadan återupptogs och på nytt förde in viruset i det område där de som tryggade freden nu förtvivlar, som Poettering just sade. Jag är mycket väl medveten om att det kan verka skrattretande eller t.o.m. hädiskt mot dem som lider fysiskt eller har nära och kära som gör det att vi står här och talar under dessa bekväma och trygga förhållanden. 
Jag skulle ändå vilja föregå med gott exempel och försäkra dem om att vi är villiga att hjälpa dem. 
Det exempel vi kan erbjuda handlar om försoning här i Strasbourg mellan nationer som har fortsatt att leva paralyserade av skräck för varandra under generationer. 
Vår försäkran innebär att vi erbjuder en visshet om att när israeler och palestinier en gång enas om villkoren för ett avtal kommer Europeiska unionen att med hjälp av kvartetten och som ett resultat av era ansträngningar, herr rådsordförande, göra allt för att trygga genomförandet på det politiska, materiella och, om så krävs, militära planet, genom att sätta in fredsbevarande styrkor i stället för att bygga en mur vars effektivitet alltid kommer att vara tvivelaktig och vars existens är omöjlig att rättfärdiga, för att instämma med er, herr Wurtz.

Souladakis (PSE).
Herr talman! För några dagar sedan antog FN:s generalförsamling den hårdlanserade resolutionen om Arafat. Det var bara Marshallöarna, Mikronesien, Israel och Förenta staterna som röstade mot. Denna resolution innehåller, om den tolkas politiskt, inte bara en kortare redovisning av Arafats betydelse och av vad problemet innebär i dag, utan den ger också uttryck för världssamfundets önskan om en långsiktig lösning på denna återvändsgränd i en kris som har varat i 40, 50, 60 år, med tusentals döda och tusentals mördade.
Vad vi diskuterar eller inte diskuterar i dag är oväsentligt i förhållande till vad som måste göras på plats. Vi är ett politiskt organ. Vi bedömer inte avsikterna. Därför skall vi bara tala om vad som behöver göras på det politiska planet. Vi talar om en färdplan i samband med det som händer i området och vi ser inte den andra färdplanen, den som består av våld, blod, självmord, oskyldiga som mördas och så vidare, muren och allt möjligt annat.
Under de senaste dagarna har Otte, ytterligare en företrädare för Europeiska unionen, besökt regionen. Tyvärr har han blivit illa bemött i Sharons läger som har vägrat att ta emot honom, liksom de vägrade att ta emot våra andra representanter eftersom de även ville möta Arafat. Detta är ingen positiv utveckling. Vi måste skicka ut vissa positiva signaler. Kvartetten räcker inte som observatörer. Den måste omvandlas till en arbetsgrupp som ställer krav på tidsfrister, villkor och tillvägagångssätt. I annat fall kommer vi varje gång vi samlas här att rada upp våra klagomål, några av oss från en säkerhetssynpunkt, andra i enlighet med sina sympatier, men utan något slutligt resultat. 
Jag stöder därför min vän Poetterings förslag om att internationella observatörer i blå hjälmar äntligen sätts in längs gränsen mellan de två staterna, så som skett på andra håll i världen. Jag stöder alla förslag där vi inte är neutrala observatörer och som inte leder oss till passivitet. Jag stöder alla förslag som äntligen uppmanar oss att agera utifrån vårt ansvar och inte bara vänta och följa andras instruktioner.

Martelli (ELDR).
Herr talman! Jag får det intrycket att alltför många talare här i kammaren hänvisar till färdplanen utan att ha läst den och att de på grund av att de inte är insatta i det aktuella dokumentet tolkar det på ett tvetydigt sätt.
Färdplanen är en plan i tre faser. Innehållet sammanfattas i titeln på fas 1: Slut på terror och våld, normalisering av palestiniernas liv, uppbyggnad av palestinska institutioner, och dess syfte är att omedelbart och ovillkorligen få slut på våldet från den palestinska sidan. Detta är själva kärnan och om detta inte kan uppnås är allt annat tvetydigt, osäkert och påminner vagt om en straffpredikan. Ärligt talat är det ologiskt att uppmana Israel att ta ytterligare eller andra initiativ än de har gjort hittills om de palestinska terrorhandlingarna inte stoppas. Ingen europeisk stat som utsattes för en rad terrorattacker, i synnerhet mot obeväpnade civila, skulle gå med på att inte agera med kraft och lagliga medel för att stoppa våldet.
Jag övertygas heller inte av uppmaningarna att behålla Arafat på plats av det skälet att han är det palestinska folkets legitime representant, eftersom alla erkänner att det fortfarande inte finns några demokratiska institutioner inom det palestinska samhället. 
Yassir Arafat är ansvarig för misslyckandet med Camp David-avtalet och för Abu Mazens misslyckande. Jag anser att vi i Europa bör inta en strängare hållning gentemot hans beteende om vi skall kunna försäkra oss om en attitydförändring.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! En minut är inte lång tid men om det bara gäller att upprepa vad som redan har sagts är en minut tillräckligt. Jag instämmer med Wurtz, men jag skulle vilja lägga till något i fråga om vårt mandat. När vi ställs inför ett våld utan slut som hela tiden föder mer våld, då står vi inför en situation som dömer européer, amerikaner och ryssar till maktlöshet såtillvida att deras åsikter kommer till uttryck i en gemensam fredsplan i flera faser. Det finns ingen fredsplan i flera faser. Jag har läst den och vill inte läsa den igen. För vad återstår av den? Den har smulats sönder från alla håll. Det jag frågar er är hur vi kan byta färdriktning. Har vi inte genom den här färdplanen förletts att tro på ett alltför optimistiskt scenario, när förutsättningarna för detta inte har accepterats av staten Israel själv? Har Israel accepterat att fr.o.m. nu leva sida vid sida med en palestinsk stat? Har Israel verkligen övergett idén att de ockuperade områdena skall styras av israeler? Jag drar slutsatsen att de inte har det, utan i stället hoppas få militär dominans i regionen med militärt stöd från Förenta staterna. I så fall kommer det inte att bli någon fred. Varje nation har rätt till ett eget hem. Jag ser det som Europas ansvar att sätta sig ned med båda parterna för att komma fram till deras verkliga avsikter och sluta samarbeta med en regim som använder militära medel för att utrota delar av en maktlös nation och som vill mörda deras valde president.

Sandbæk (EDD).
Herr talman! Om Abu Alas mandatperiod skall bli längre än Abu Mazens och om han skall ha chans att bekämpa terrorismen, får inte Israel hela tiden provocera den palestinska befolkningen och underminera alla försök från t.ex. Abu Abbas sida att stoppa våldet. Kom ihåg vad som hände dagen efter att han hade lyckats få med sig alla de palestinska ledarna i ett eldupphör. Israel dödade Hamasledare på öppen gata, en handling som naturligtvis inte var bättre än en terrorattack, för när Hamasledare dödas, dödas även deras fruar och barn och förbipasserande. En ockupationsmakt har naturligtvis inte heller rätt att på öppen gata döda dem som engagerar sig i motståndskampen.
Om västvärlden inte gör fullständigt klart att vi fördömer de mord som Israel utför lika starkt som vi fördömer självmordsbombare, om vi inte gör fullständigt klart för Israel att de måste stoppa bosättningarna och om vi inte gör fullständigt klart att det inte kan bli fred så länge de håller Palestina i ett järngrepp av förtryck och våld, menar jag att vi gör det helt omöjligt för vilken palestinsk premiärminister som helst att stoppa våldet. 
När jag senast var i Palestina med delegationen dog tre personer bara under de få dagar jag var där. En liten pojke dog därför att han satte en olivkärna i halsen. Eftersom det rådde utegångsförbud kunde ingen doktor komma till honom, så han dog. En äldre man dog vid gränskontrollen. Han sade att han hade dåligt hjärta, men soldaterna vägrade låta honom passera kontrollen och såg i stället på när han dog av en hjärtattack. En patient dog i ambulansen på väg till sjukhuset eftersom inte heller den tilläts passera gränskontrollen. 
Om vi inte börjar fördöma sådana saker lika bestämt, kommer det inte att bli någon fred i Mellanöstern.

Talmannen.
Vi har äran att på åhörarläktaren välkomna Abdou Diouf, den förre presidenten i Republiken Senegal och generalsekreterare för Internationella organisationen för fransktalande länder. Internationella organisationen för fransktalande länder bidrar med sina aktiviteter till att nå människor inom ramen för respekt för kulturell mångfald. 
Herr Diouf, jag välkomnar er och era företrädare till Europaparlamentet. 
(Applåder)
Swoboda (PSE).
Herr talman! Det råder inga tvivel om att vi står inför en katastrofsituation i Mellanöstern och man frågar sig förstås vem som bär skulden. Det vore alltför enkelt att bara lägga skulden på en sida, men det måste ge oss en tankeställare att Abraham Burg, medlem av israeliska knesset som vi välkomnade till denna kammare för en tid sedan, säger till oss att dagens Israel står inför valet mellan judisk radikalism och demokrati, mellan bosättningar och hopp för båda folken, mellan den nedtryckande synen av taggtråd, gatubarrikader och självmordsattacker och en internationell gräns mellan två stater med Jerusalem som gemensam huvudstad. 
Jag menar att det som Burg säger oss tar oss tillbaka till något som fanns när staten Israel grundades och vad som kunde ha blivit Palestina, nämligen FN:s beslut. Några av föregående talare har gjort klart att FN måste bli djupare engagerat med en fredsbevarande styrka för att det skall bli fred i regionen. Detta är för närvarande inte accepterat, men jag hoppas att situationen inte kommer att försämras ytterligare och bli ännu mer extrem innan vi kan acceptera FN:s inblandning och fredsbevarande trupper. 
Låt mig komma med en annan observation när det gäller terrorism, denna gång från Avi Shlaim, som skriver i dagens nummer av Herald Tribune: ?Det verkliga hindret för fred är Sharon, inte Arafat.? Jag menar att detta är att uttrycka saken alltför enkelt och dessutom provocerande. Jag delar ordförandeskapets åsikt att varken Sharon eller Arafat är några fredsänglar, utan vad som behövs är andra människor som är kapabla att skapa fred. Jag är också mycket tacksam mot Zimeray som helt nyligen bjöd in människor från Israel och Palestina som vill ha fred till utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och utrikespolitik.
Det finns två skäl för den djupa övertygelse som får mig att fördöma terrorismen. Den dödar inte bara oskyldiga människor tillsammans med den så kallade fienden, utan den är i sig också en grogrund för självdestruktion. Det är inte bara Israels vedergällningsattacker som jag tänker på. Jag menar också att ett samhälle byggt på terrorism bär på en inneboende kapacitet till självdestruktion. Därför förstår jag varför ordförandeskapet tar initiativet att svartlista vissa organisationer. Vad jag skulle vilja att rådet och kommissionen berättar för oss är vad vi skall göra åt den skamliga mur som går genom Israel. Vilken lista skall vi sätta upp den på? Faktum är att det finns våld i annan bemärkelse än traditionell terrorism. Kanske skulle vi ha en lista över handlingar som är skadliga för freden men som inte utgör terrorism. Och ett som är säkert är att denna mur skulle vara med där.

Vallvé (ELDR).
Herr talman! När det handlar om vilken roll Europeiska unionen kan spela i Mellanöstern skulle jag vilja inleda med att uttrycka min tacksamhet över den roll som vår representant i regionen, Miguel Angel Moratinos, har spelat i många år. Han har arbetat med små resurser, men hans arbete har värderats och skall värderas efter förtjänst. Jag hoppas att hans efterträdare kommer att få mer resurser för sitt arbete. 
Jag anser att Irakkriget har bidragit till att förvärra situationen i Palestina. Beslutet om Irakkriget, vilket togs av en part, har lett till att situationen förvärrats och att terrorhandlingarna blivit fler. Därför anser jag att Europeiska unionen måste stärka multilaterala handlingar såsom kvartetten och införandet av färdplanen. 
Vi måste kräva att ledarna engagerar sig politiskt för att nå fred, både de israeliska och de palestinska. Målinriktat dödande måste upphöra och likaså terrorattacker. Vi skall komma ihåg att det inte bara är terroristerna som är inblandade i en attack, utan också de som förser dem med resurser och de som kanske ser mellan fingrarna på förberedelserna av attackerna.
Cushnahan (PPE-DE).
Herr kommissionär! Ett absolut villkor för att få slut på internationell terrorism och därmed skapa en fredligare värld är att fientligheterna mellan israeler och palestinier upphör. Den onda cirkeln av attacker och vedergällningar måste brytas. De båda sidorna och deras internationella anhängare kan argumentera i all evighet och stundom till och med övertygande om vad som rättfärdigar deras våld. Men detta är en ofruktbar diskussion, och jag föreslår att vi inte går in i den.
De båda sidorna måste hållas isär, men de normala hämningar som följer av moral, självdisciplin och rättsstatsprincipen har drunknat i en kokande kittel av hat och hämnd. Som läget är nu kommer ingen av sidorna att stå tillbaka tillräckligt länge för att de intensiva känslorna skall kunna sjunka undan. De fruktar och misstror varandra alltför mycket. Det är uppenbart att en internationell styrka måste placeras emellan dem, för det finns bokstavligen inget annat sätt att hålla dem åtskilda. Denna styrka måste ha förtroende från båda parter. Därför måste den bestå av representanter från både Förenta staterna och EU. Den amerikanska närvaron kommer att vara betryggande för israelerna, som helt naturligt ser Förenta staterna som sin oomstridda och lojala allierade. Palestinierna ser EU som en ärlig och pålitlig medlare. Sedan kan man rikta en realistisk uppmaning om återhållsamhet till båda sidor medan styrkan organiseras och placeras ut. Samtidigt kan fredsprocessen återupptas med förankring i den så kallade färdplanen som har accepterats av båda sidor. Det kan fungera om processen får tid på sig. Den får tid om det inte förekommer våld, och jag menar att den internationella styrkan skulle kunna bryta våldsspiralen.
EU kan nu göra anspråk på en plats på världsarenan genom att framföra den här strategin. Det finns inget annat tänkbart alternativ. Det är utomordentligt bråttom. Det handlar om mycket mer än fred i Mellanöstern. Det handlar om världsfred, eftersom våld i Mellanöstern är en giftig grogrund för en stor del av den terrorism som pågår runt om i världen.

Zimeray (PSE).
Herr talman! Oktober 2000 till oktober 2003 innebär 1 000 dagar av våld, 1 000 dagar av oskyldiga som dör, 1 000 dagar av lidande för båda sidorna, 1 000 dagar av intifadan och 1 000 dagar av europeisk maktlöshet. En dag kommer man att skriva historia om denna försuttna chans, denna bortslösade tid, och de som trodde att våld kan rättfärdigas som politiskt vapen kommer att dömas mycket strängt. 
För några dagar sedan upplevde vi i parlamentet ett utomordentligt starkt ögonblick, ett genuint ljust ögonblick, när vi tog emot palestiniern Nusseibeh och israelen Yalon. De står för hopp eftersom hoppet kommer från båda sidorna. Europa kunde byggas upp eftersom en fransk-tysk kommitté 1946 beslöt att stryka alla anti-tyska meningar ur franska skolböcker och alla antifranska meningar ur tyska skolböcker. Efter detta kallar vi inte längre tyskarna ?Boches?, vi har gett dem andra namn och ser dem med andra ögon. Detta är det budskap vi måste förmedla till regionen. 
Det finns människor på båda sidorna som tänker i termer av dialog, försoning, framtid och utveckling. Det är dessa människor som förtjänar vårt stöd. De som verkligen förtjänar att vinna Nobelpriset är de palestinska intellektuella som tar risken, liksom Camus en gång gjorde, att fördöma terrorism som ett odiskutabelt ont och ett brott mot mänskligheten. Jag accepterar inte det som sades för några minuter sedan, nämligen att Hamas handlingar skulle ha något gemensamt med den franska motståndsrörelsen. 
De verkliga hjältarna är också de vanliga israelerna, busschaufförerna som inga mänskliga sköldar någonsin kommit på tanken att ledsaga. Europa måste tänka på folken och på framtiden. Vi måste sluta agera åklagare eftersom vi inte direkt är kvalificerade för detta. Vi måste spela rollen som en realistisk och modig vägledare.

Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Herr talman! På talmanskonferensen konstaterade Antonione helt riktigt att den negativa våldsspiralen måste stoppas. Den enda vägen framåt är att båda parterna sätter sig vid bordet. Vad skulle de kunna föra fram som kunde bryta dödläget? Kanske kunde Palestina se över hur intifadan ser ut. Det är ett väpnat uppror. De borde fråga sig själva om intifadan måste vara väpnad för att vara ett riktigt uppror. Svaret på det är nej. De flesta uppror är folkliga och fredliga. Kanske skulle de kunna avstå från våld genom att göra intifadan fredlig. 
Vad gäller då för Israel? Israel har ett ansvar för att skapa en oberoende palestinsk stat. Palestina kan inte vara en oberoende stat om det inte finns ekonomiska förutsättningar för det. Israel skulle kunna tänka till och se över sin inställning genom att hjälpa palestinierna med frihandel utan att lägga på avgifter och utan att använda muren för att ytterligare sänka jordbruks- och industriproduktionen.
Det finns mycket att göra om de båda sidorna kan komma samman. Om man bara tittar på dessa båda enkla saker skulle framgång fortfarande kunna ligga inom räckhåll för dem.

Ferber (PPE-DE).
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Under de senaste åren har vi mycket noga följt utvecklingen i Mellanöstern och jag tror att vi är eniga om att vi alla vill göra vårt bästa för att försäkra oss om att färdplanen för fred kan följas. 
Som jag ser det finns det dock tre speciella behov. För det första talas det i fas 1 av färdplanen om behovet av att förstöra terrorns infrastruktur. Hur bidrar vi till det? Hur skulle vi kunna bidra till det? Detta är ett område där det krävs ytterligare initiativ, i synnerhet tillsammans med FN, om vi skall kunna bidra positivt även på det här området. 
För det andra är jag mycket tacksam mot Europeiska unionen som nu har svartlistat de civila delarna av vissa rörelser. Jag skulle dock vilja att vi nu gjorde det som den palestinska myndigheten redan har gjort, nämligen att spärra deras konton så att det inte går att finansiera terrorism via europeiska bankkonton. På så sätt skulle vi inte bara göra uttalanden, utan också vidta en lämplig åtgärd. 
För det tredje finns det något som under många år varit ett stort problem för mig som ledamot i budgetutskottet, nämligen frågan om hur den palestinska myndigheten skall organiseras. Det är ett faktum att vi i Europeiska unionen har avsatt mycket stora summor och jag skulle vilja se att detta ledde till resultat. Vi kan inte förväntas investera i ett system som inte motsvarar vad våra budgetregler kräver. I stället måste vi försäkra oss om att det bildas stabila strukturer som är i stånd att ge ett land som detta en fredlig civil administration på lång sikt.
(Applåder)
Fava (PSE).
Herr talman! När vi lyssnar till och deltar i den här debatten tycks vi anse att vi efter femtio år och sju krig i Mellanöstern tar en risk, dvs. att var och en av oss verkar ha blivit något av en mästare på demokrati och budgetfrågor, kapabel att tillämpa vår måttstock och de fördomar som bara är våra egna. 
Vi har måhända inte alltid uppskattat den roll som Yassir Arafat spelar, på samma sätt som vi nästan aldrig har uppskattat den roll som Sharon spelar, men vi får inte glömma att president Arafat är demokratiskt vald till president av ett folk som berövats sitt hemland, sitt eget territorium och en fredlig existens. Om vi glömmer det gör vi oss skyldiga till inbilskhet, undanflykter och ytlighet. 
Om vi bestämt och ärligt fördömer terrorism mot Israel, vilket vi gör med all kraft, då bör vi lika bestämt fördöma det mediala mord på en persons karaktär som begås mot ett folks demokratiskt valde president. Vi uppmanar ordförandeskapet att inte bara förklara hans exil oacceptabel. Vi bör också fördöma den vederstyggliga uppmaningen till mord från en minister i den israeliska regeringen och från så en inflytelserik dagstidning som Jerusalem Post.
Vad kan Europa göra? Enbart svartlista Hamas? Jag anser inte att det räcker. Vi måste vara bestämda på tre punkter: vi bör uppmana till ett slut på blockaden mot de palestinska områdena, vi måste uppmana till ett slut på all bosättningsaktivitet och vi måste uppmana till att säkerhetsmuren rivs. Den innebär i praktiken en annektering av territorium och strider mot internationell lag. 
Europa måste engagera sig här och en möjlighet kan vara att sända marktrupper som skulle vara ett avgörande och praktiskt bidrag för att skapa respekt för ömsesidiga åtaganden. Det enda alternativet till fred är fred, men för att möjliggöra detta måste Europa vidta praktiska åtgärder.

Nordmann (ELDR).
Herr talman! Efter en ovanligt blodig attack i somras kunde vi via de flesta TV-stationer världen över höra en palestinsk ledare nära premiärministern göra ett uttalande om att den palestinska myndigheten en gång för alla verkligen borde engagera sig för att bekämpa terrorismen. Detta var bara för mycket! Det var för mycket för Arafat som genast ställde till med kris i regeringen och tvingade Abu Mazen att avgå. De internationella institutionernas glorifiering av president Arafat ändrar inte det upprörande faktum att vi fortfarande väntar på ett avståndstagande från terrorism. Det är Arafat som i dag är ansvarig för palestiniernas lidande och för att ha saboterat många försök att nå fred. Han är det palestinska folkets Saddam Hussein och jag hoppas att de kan bli av med honom!

Tannock (PPE-DE).
Herr talman! Den tragiska arabisk-israeliska konflikten är aldrig långt borta från våra tankar och TV-rutor, och den omsorgsfullt utarbetade färdplanen ser nu ut att bokstavligen ha imploderat. Allvarliga misstag har begåtts. Tydligen var den palestinska myndigheten oförmögen eller ovillig att tygla överdrifterna från islamiska och andra terrorgruppers sida, vilket vi såg i fallet med Hamas självmordsbomb i Jerusalem för en månad sedan.
I det här sammanhanget välkomnar jag EU:s sena förbud mot att finansiera Hamas från eget territorium. Jag anser också att det faktum att ledaren Arafat har underminerat premiärminister Abu Mazen ytterligare har förvirrat situationen, vilket ger trovärdighet till dem som påstår att Arafat inte har något intresse av att ta det sista steget mot fred och säkerhet om inte han själv står i centrum.
De inlindade uppmaningarna att mörda honom som nyligen uttalades av Israels premiärminister är dock inte till någon hjälp eftersom han erkänts som vald ledare för den palestinska myndigheten, och detta sänker den moraliska nivån i debatten. Vår utmaning är att uppmuntra reformsträvare och sansade samtalspartner bland palestinierna. För två veckor sedan mötte jag en professor Nusseibeh i Bryssel, och han är ett tydligt exempel på den sorts palestinier som agerar med heder och ära och som är beredd att göra kompromisser, även om den kniviga frågan om rätten att återvända och om Jerusalems slutliga status.
Båda frågorna kan lösas med kreativt tänkande och pengar. Världssamfundet måste fördubbla sina ansträngningar för att återuppta färdplanen för att möjliggöra en lösning med två stater, en livsduglig sammanhållen palestinsk stat, i princip baserad på 1967 års gränser, och ett stabilt Israel som båda lever i fredlig grannsämja och samexistens. I annat fall kommer islamiska fundamentalister runt om i världen att vilja använda den här konflikten för att hetsa den islamiska världen mot väst och utnyttja den som en förevändning för att rättfärdiga terrorattacker över hela världen. Till skillnad från min kollega Cushnahan är jag ännu inte övertygad om att en internationell militärstyrka är den lösning som krävs för att få stopp på fientligheterna och få fart på fredsprocessen, eftersom jag inte tror att det någonsin går att få en fullständigt neutral styrka.
Jag har för övrigt varit engagerad i den parlamentariska arbetsgrupp som ser över EU:s bidrag till den palestinska myndigheten, vilket går enligt planerna. Det har varit ett givande uppdrag att ägna sig åt något som bekymrar så många skattebetalare, nämligen de allvarliga anklagelserna om förskingring av medel, och nu har vi lämpliga mekanismer för att granska hur pengarna används.

De Clercq (ELDR).
Herr talman! Våld kan i den här konflikten inte utgöra någon lösning. En lösning måste sökas inte genom militära medel utan genom politik och diplomati, men ett av de största problemen är att ledarna på båda sidor, och då menar jag på båda sidor, är i en svag position. Trots det verkar det fortfarande finnas ett visst mått av god vilja, vilket bl.a. framgår av förslagen att frige ett antal fångar från varje sida.
Europeiska unionen bör vara en föregångare i mycket större utsträckning än den varit hittills. När allt kommer omkring är vi regionens viktigaste handelspartner. Jag vill därför uppmana kammaren, parlamentet, att arbeta för fred, trots att parlamentet alltmer tycks bli uppdelat i två läger. Det är inte Europaparlamentets sak att underblåsa lågorna genom allehanda ensidiga insatser. Tvärtom måste vi använda vår samlade goda vilja och energi mycket mer för att hjälpa till att skapa försoning och varaktig fred. Det är parlamentets uppgift.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! Det har gjorts många uttalanden här som fördömer de kommentarer som den israeliska regeringen nyligen gjort och de händelser som nyligen inträffat. Det är mycket lätt att säga till andra, till israeler och palestinier, vad de skall göra, men vi kanske borde fundera över vad Europa gör, vad vi gör, för det kan vi göra något åt, det råder vi över. Med tanke på detta tyckte jag inte om rådets kommentarer, de har nappat på kroken och blivit inblandade i det pågående mediakriget. 
Europa kan inte vara beroende av mediakrig, uttalanden och hot. Vi måste arbeta utifrån vad Europa gör. Europeisk politik har i detta avseende varit ganska tvetydig under de senaste månaderna. Europa spelade t.ex. en viktig roll när det handlade om att upprätta Abu Mazens ställning, men vad har man gjort för att stötta honom? Jag skulle vilja ställa den här frågan till rådet och även, eller framför allt, till kommissionen. Vad har vi gjort för att försäkra oss om att palestinierna gör sin plikt, t.ex. att stödja Abu Mazen så att han kan ha en enda polismakt eller uppmana Arafat att lämna över en del av sin makt till en minister som han själv stött? Vad har vi gjort för att bygga upp ett land som kan acceptera sitt ansvar som oberoende och demokratisk stat? Vad har vi gjort för att byta ut våra utmärkta program för icke-statliga organisationer, våra fredsdeklarationer, grupper för mänskliga rättigheter och duvor i skolorna mot ett system och en hälso- och sjukvård som inte styrs av kyrkan eller en terrororganisation som Hamas, som nu betalar läkare och lärare? Mer än 1 200 000 barn saknar ett ordentligt utbildningssystem. 
Frågan vi bör ställa oss lyder: Vad har Europa gjort för att öka säkerheten och stärka rättvisan? 
Vi fördömer muren eftersom den strider mot all demokrati och är en fysisk och psykisk förolämpning, men vi måste också bygga upp landet och stödja terrorismens offer. Europa måste starta en stödverksamhet för dessa offer. Vi måste ta ställning och bekämpa den rådande tvetydigheten. 
Låt oss föra en tydlig och effektiv politik i Europa och inte en politik som består av uttalanden.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
SKRIFTLIG FÖRKLARING (ARTIKEL 120)

Figueiredo (GUE/NGL)
Jag ser med stark oro på den israeliska regeringens aggressiva attityd gentemot det palestinska folket. Den senaste tidens upprepade hot från den israeliska regeringen om att kasta ut Yassir Arafat, som kulminerade i premiärministerns förslag att han skulle mördas, är fullständigt oacceptabla och föraktliga. FN:s generalförsamling har kritiserat den israeliska regeringen med anledning av detta. Det är bedrövligt att Förenta staterna har lagt in sitt veto mot en resolution av FN:s säkerhetsråd med samma innehåll (en omröstning där för övrigt Tyskland och Förenade kungariket lade ned sina röster).
EU kan inte bara, för att citera yttrandet av Europeiska unionens ordförandeskap, uttrycka ?sitt starka engagemang?, be ?den israeliska regeringen att avhålla sig från all användning av våld och, i synnerhet, från att driva ut president Arafat? eller betrakta den israeliska regeringen och det palestinska folket som jämlikar. Att göra det är att apa efter Förenta staternas attityd.
Det är viktigt att utöva starka påtryckningar på de israeliska myndigheterna i syfte att få ett slut på den militära ockupationen, dödandet, annekteringen av palestinskt territorium, byggandet av en mur för att kontrollera palestiniernas rörelser och, på det hela taget, den kampanj av ren statsterrorism som utövas mot det palestinska folket.
Det finns ett angeläget behov av att visa solidaritet med det palestinska folket. Det är först när det palestinska folkets oförytterliga och allmänt erkända rätt till sin egen oberoende, suveräna stat blir verklighet som det kan bli tal om fred.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalande om resultaten av Världshandelsorganisationens ministerkonferens i Cancún den 10-14 september 2003.

Urso
Herr talman, ärade kolleger! I denna kammare, det gemenskapsorgan som fullt ut företräder medborgarna, anser jag det vara lämpligt att inleda med det dokument som ni själva antog den 3 juli 2003 - i år alltså - under förberedelserna inför ministerkonferensen i Cancún, i vilket ni bland annat med rätta betonar att det positiva utfallet av förhandlingarna i utvecklingsrundan i Doha har en fortsatt avgörande betydelse för att främja en global ekonomisk tillväxt och stärka multilateralismen och den globala styrningen. 
Europeiska rådet tog för sin del fasta på dessa överväganden och bekräftade i slutsatserna från rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 21 juli 2003 Europeiska unionens grundläggande åtagande att framgångsrikt slutföra utvecklingsagendan från Doha före utgången av 2004, en agenda som utgör ett ensamt åtagande med målet att uppnå ett ambitiöst, omfattande och välavvägt avtalspaket. 
På dessa grunder begav sig Europeiska unionen till Cancún, men - som ni vet - omintetgjordes vår önskan, vårt hopp och vårt arbete på toppmötet genom det överhettade klimat som inte bara orsakades av vädret. Vi alla trodde att vi faktiskt hade gjort vad vi kunnat under dessa månader, att våra förberedelser skulle leda till att förhandlingarna verkligen tog fart och att de tidsramar som slagits fast i Doha skulle hållas. Det är därför nödvändigt att vi under denna nedkylningsperiod ställer ett antal frågor till oss själva om toppmötet och de förberedelser vi gjort. Vad gjorde vi för fel? Denna fråga är särskilt viktig eftersom EU, kanske mer än någon annan - detta sagt till vår fördel, inte som kritik - tror på den multilaterala principen som grundläggande för vår union av självständiga stater. Europaparlamentets insatser, ert arbete, uttrycker denna princip tydligast.
Innan jag tar upp ett par frågeställningar menar jag att det inte är mer än rätt att inför det EU-organ som direkt företräder medborgarna bekräfta att kommissionsledamöterna Lamy och Fischler - som talar efter mig - med vishet och flexibilitet helt hållit sig till det mandat som Europeiska rådet gett dem och som till viss del också återspeglas av kraven i er resolution. Som tjänstgörande ordförande kan jag dessutom försäkra kammaren att full samstämmighet rådde och en konsekvent linje alltid följdes under hela toppmötet, på alla möten som hölls och i alla åtgärder - även de bilaterala åtgärderna - som vidtogs eller som stöddes av enskilda medlemsstater i unionen. EU arbetade verkligen som ett team! För att tala Cancún-jargong var EU verkligen en G25-grupp, inte minst tack vare de blivande medlemsländernas betydelsefulla insatser.
När vi nu kommit så här långt måste vi, även om det inte blir lätt, försöka svara på de tre frågor som verkar vara mest akuta och tillsammans diskutera tre scenarier på kort till medellång sikt. För det första, varför blev den femte ministerkonferensen ett misslyckande? För det andra, vem bär skulden till detta? För det tredje, gjorde EU allt som stod i dess makt?
Varför blev då den femte ministerkonferensen ett misslyckande? Till en början måste vi vara medvetna om att tvetydigheterna i förhandlingarnas agenda och de frågor som inte hade lösts i Doha innebar att snaran drogs åt i Cancún, särskilt när det gäller de två huvudfrågorna - jordbruket och Singaporefrågorna. I båda fallen fanns oklarheterna kvar från Doha. När det gäller skrivningen om jordbruket infördes tvetydigheter på alltför många ställen under den fjärde ministerkonferensen, under de allra sista minuterna, de allra sista ordväxlingarna. Dessutom inträffade något liknande när beslutet om Singaporefrågorna, som debatterades häftigt i Doha och som då hotade att avbryta samtalen, sköts på framtiden. Dessa tvetydigheter löstes under den fjärde världskonferensen genom att det qatariska ordförandeskapet förlängde förhandlingstiden med ytterligare 36 timmar för att diskutera igenom frågorna ordentligt.
Som ni vet ledde den då funna lösningen till att saken mer eller mindre effektivt togs med i det enskilda åtagandet utan någon särskild förhandlingsskyldighet. Detta innebär i klarspråk att framgångarna i Doha troligen berodde på behovet av internationella hjälpinsatser. Situationen i Doha var så exceptionell efter de nyligen inträffade tragiska händelserna den 11 september, att den fjärde ministerkonferensen blev en framgång.
I själva verket kan det dock vara så att WTO-krisen som inleddes i Seattle bara tillfälligt lindrades i Doha och blossade upp på nytt i Cancún, vilket inte behöver hänga samman med frågorna i Doha. Dessa två frågor är relativt lika. Å ena sidan - när det gäller jordbruket - skapade länderna i Europa och på det norra halvklotet ett kulturellt undantag som var fullt legitimt men som än idag står i konflikt med framträdande utvecklingsländers förhoppningar, länder som faktiskt anklagar oss för protektionism och snedvridning av marknaden. Å andra sidan har vi Singaporefrågorna, de övriga frågor som handlar om den globala styrningen som prioriteras högt av EU-länderna och de främsta investeringsländerna men som av utvecklingsländerna upplevs som en kränkning av deras rättigheter, vilket har fått även dem - eller i alla fall några av dem - att bilda ett slags kulturellt undantag, i alla fall tills vidare.
Den andra frågan är: vem bär skulden? Förhandlingsparterna måste helt klart ta på sig en del av ansvaret. De gav inte motparten det erkännande som är ett grundvillkor. Tvärtom försökte de ofta att mer än något annat splittra den motsatta sidan. Efter avtalet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna i fråga om jordbruket och tillgången till marknaden för andra produkter än jordbruksprodukter reagerade 20-talet länder starkt, med Indien, Brasilien, Kina och Sydafrika i spetsen men även länder ur Cairnsgruppen, en reaktion som hängde kvar under hela toppmötet. Och just denna inledande impuls - en negativ snarare än en positiv impuls med tanke på skiljaktigheterna mellan de berörda länderna - ledde till en polarisering av ståndpunkterna som försvårade förhandlingarna. Av samma anledning försökte några afrikanska länder - kanske hade de inget annat val - inta en ny, offensiv hållning genom att lyfta fram initiativ på områden som till exempel bomull och på så sätt ytterligare vidga klyftan mellan parternas ståndpunkter på mer traditionella områden. 
WTO har i grund och botten ett tydligt, strukturellt problem. Till att börja med saknas en struktur för att organisera förhandlingsparterna, vilket leder till den absurda situationen att vi har ett ordförandeskap som först förlänger förhandlingarna i Doha - ni som var där kommer ihåg detta - med över 36 timmar och därefter kortar ner toppmötet i Cancún. Sedan har vi de små ministermötena som är nyttiga förövningar inför förhandlingarna men som emellertid inte lyckats lösa frågorna. Slutligen den allvarligaste bristen - ett WTO som nu har 148 medlemmar och ändå saknar effektiva beslutsprocesser. Direkt efter toppmötet talade kommissionsledamot Lamy om att organisationen var uråldrig. Den europeiska historien lär oss att det krävs en gemensam skaparkraft och en politisk vision om vi skall kunna få en ny renässans, en era där civilisationen når sin höjdpunkt. Därför måste vi nu fråga oss här i kammaren om EU gjorde allt som stod i dess makt.
För vår del anser jag att vi européer var väl förberedda - eller åtminstone trodde oss vara det - i synnerhet när det gäller reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, medan Förenta staterna gick i motsatt riktning med sin jordbrukslag (den så kallade Farm Bill), men det kan vara så att vi inte helt lyckades nå ut med vårt budskap. Jag menar att vi gjorde ett gott arbete, inte minst när det gäller de mest känsliga områdena som själva utvecklingsagendan, Allt utom vapen-initiativet, åtgärder för tekniskt stöd och kapacitetsbyggande och det banbrytande beslutet om livräddande läkemedel som vi visade oss vara beredda att ta tidigare än Förenta staterna. Hur som helst lyckades vi kanske inte fullt ut utnyttja potentialen i vår ståndpunkt, vilket för övrigt var avgörande i många frågor. 
Dessutom försökte vi genom avtalet i augusti stoppa den ökande klyftan mellan Europeiska unionen och Förenta staterna, men vi måste fråga oss själva om det som vi trodde var en lösning i själva verket inte var ett misstag. Var det efter det arton månader långa handelskrig som ökat avståndet mellan Atlantens två sidor och splittrat Dohas huvudförhandlare alls möjligt att rädda situationen genom två ramavtal, hur viktiga de än är? Kunde vi ha gjort mer? Jag tänker i synnerhet på bomullsinitiativet. Som en ledamot påpekade i Cancún under ett rådsmöte där den interparlamentariska delegationen var närvarande fick detta direktiv under toppmötets gång gradvis en moralisk och politisk innebörd, ett symbolvärde liknande det som de livräddande läkemedlen fick i Doha. Om vi snabbare hade involverat även Förenta staterna genom att visa en större vilja att lösa frågan, skulle vi kanske ha nått ett mer lyckat resultat. Vi måste tillbaka till den punkten och börja om på nytt. Denna lösa tråd måste tas upp igen i enlighet med WTO-reglerna och utan att detta blir prejudicerande för andra förhandlingsavsnitt.
Vid denna avgörande tidpunkt banar dessa tre frågor väg för tre debatter. Kan vi för det första återuppta utvecklingsagendan just nu? Den är förstås inte helt förlorad ännu, men vägen har blivit svårare och kantad av hinder och därmed också längre. Om vi de närmaste veckorna i Genève inte lyckas vinna tillbaka det vi förlorade i Cancún kommer processen att fortgå en bit efter slutdatumet den 1 januari 2005. Den 15 december blir det en sorts halvtidsöversyn i Genève, troligen på hög tjänstemannanivå, som kommer att ge oss en tydligare bild. Dessutom kan huvudförhandlarna komma att bytas ut i slutet av nästa år, inte minst på grund av både presidentvalet i Förenta staterna och på att den nuvarande Europeiska kommissionens mandatperiod löper ut. Vi får andra förhandlare, andra frågor, andra tidsramar. Fram till dess måste vi föra en dialog, väl medvetna om dess värde, med de nya ledare som trädde fram i Cancún. Vi måste erkänna dessa ledare för att lyckas skapa en nära och effektiv relation vid förhandlingsbordet. Vi måste fullfölja reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och bli bättre på att beskriva den. Vi måste övertala andra industriländer att handla i enlighet med Allt utom vapen-initiativet. Vi måste få bekräftat att avtalet om livräddande läkemedel genomförs korrekt, att avtalet får önskad effekt och att det kan möta de allra mest utsattas behov. Vi måste utöka det tekniska stödet och kapacitetsbyggandet för att förhindra att förhandlarna för tredje part börjar tappa förtroendet för Europeiska unionens öppenhet och mål, kanske på grund av att budskapet är motsägelsefullt och splittrat. Vi vill inte tvinga fram något, utan snarare vara övertygande. Vi tror inte på att vilseleda, utan på tydliga överenskommelser.
Den andra diskussionen rör WTO-reformerna. Kan vi reformera både strukturen och agendans innehåll på samma gång? Hur och var? Är detta kanske kopplat till krisen inom de andra internationella organisationerna, Bretton Woods-organisationerna till att börja med, som inte sköter sitt arbete, och organisationerna på andra områden - såsom sysselsättning, miljö och även jordbruket - vilket överbelastar WTO:s agenda? WTO kan hamna i en liknande krissituation som Aisopos groda eftersom organisationen riskerar att svälla upp både på grund av antalet medlemmar - 148 som sagt - och på grund av den svällande agendan, inte minst med tanke på andra internationella organisationers tröghet på områden som ligger i deras särskilda intresse och som de ansvarar för. Jag undrar, och jag frågar er, om det inte vore lämpligt att återuppta kommissionens initiativ från 2001 att bilda en särskild arbetsgrupp kring reformen av och öppenheten i Världshandelsorganisationen för att på djupet studera möjliga institutionella lösningar för organisationen.
Slutligen handlar den tredje diskussionen om huruvida vi på något sätt måste anpassa vår handelspolitik. Det är ingen tillfällighet att president Bushs personlige företrädare Robert Zoellick bara några minuter efter misslyckandet i Cancún tillkännagav att Förenta staterna avsåg att arbeta vidare med bildandet av det amerikanska frihandelsområdet (FTAA) och, i alla hänseenden, med bilaterala avtal. Dessa stora världsdelar är sammanlänkade genom mycket starka bilaterala avtal. Utan att försvaga den multilaterala principen måste EU ta initiativ och handla snabbt med början just i genomförandet av EU-Mercosur-avtalet, för vilket ett omfattande förhandlingsarbete lagts ner som jag vill gratulera kommissionsledamöterna till och som nu snabbt och framgångsrikt måste slutföras. Barcelonaavtalet om Euromed behöver helt klart också genomföras i sin helhet. Detta handlar om bilaterala avtal som inte försvagar de multilaterala avtalen som vi måste fortsätta att ge hög prioritet, utan som stärker och banar väg för dem. Brasilien har - även om det för tillfället bara gäller jordbruksfrågorna - tillsammans med andra axlat en ledande roll bland länderna på södra halvklotet genom bildandet av G21-gruppen. Detta är ett kompetent och demokratiskt ledarskap av europeiska mått. Vi måste ge det vårt förtroende och stärka de historiska, ekonomiska och handelsmässiga banden med Latinamerika i stort: låt oss sträva efter att föra upp även detta mål på nästa års agenda. 
Jag skulle vilja, om jag får efter denna nedslående analys av förhandlingsläget, avsluta med att berätta något för er som visar vad som utmärker oss européer. En journalist på en av Italiens mest betydande tidningar ställde en spontan och kanske alltför uppriktig fråga till mig efter att ha hört talas om misslyckandet på toppmötet i Cancún. Han frågade mig på presskonferensen om vi hade begått ett misstag genom att lösa frågan om livräddande läkemedel före mötet i Cancún och antydde att om frågan fortfarande varit öppen för förhandling under toppmötet så hade vi kanske haft större inflytande och ökad förhandlingskraft. Jag svarade direkt genom att, som jag ser det, vara tolk för de värderingar vi har i Europa: ?Vi är Europeiska unionen, föregångarna när det gäller att erkänna mänskliga rättigheter och människors värdighet, och detta är vi därför att vi anser att det högsta värdet, livet, går före förhandlingstaktik.? Om Cancún verkligen tjänade ett syfte så var det just detta att mötet tvingade många länder att avlägsna avtalshinder inför ministerkonferensen. Vi kan i alla fall vara stolta över det. 
(Applåder)

Lamy
Handelsförhandlingar beskrivs oftast som något som alla parter vinner på såtillvida att framgången ligger i att de fördelar som parterna får överväger kostnaderna för de motprestationer som de erbjuder. Vid ett eventuellt misslyckande är emellertid det motsatta sant. Ett framgångsrikt utfall i Cancún hade betytt en seger för alla WTO:s medlemmar; ministerkonferensens kollaps betyder att vi alla förlorar. Detta är i ett nötskal kommissionens utlåtande i sin roll som EU:s förhandlare i handelsfrågor. Eftersom vi som förhandlare är ansvariga inför er och rådet skall jag och min kollega, kommissionsledamot Fischler, denna eftermiddag ge er vår syn på kommissionens analys av vår hållning vid samtalen, och på de mötesslutsatser vi kan dra, åtminstone i nuläget.
Vad handlade då Cancún om? Vårt mål var, vilket jag berättade för er innan vi gav oss iväg, att uppnå hälften av de förhandlingspunkter som antogs i Doha i november 2001. Vi misslyckades helt enkelt därför att klyftan mellan de båda förhandlingsparternas ståndpunkter förblev för stor för att överbryggas. Detta är egentligen självklart.
Tanken var att vi skulle nå halvvägs; vi lyckades knappt nå en tredjedel av vägen. Hur blev det så? Inte på grund av dåliga förberedelser, vilket var fallet i Seattle, utan därför att förhandlingarna aldrig fick någon riktig fart varken inför Cancún eller under själva konferensen. Denna drivkraft kan minska meningsskiljaktigheterna alltmedan utsikterna till ett positivt utfall gradvis ökar. Denna drivkraft medför att ett ökande antal delegationer inser att det ligger i deras intresse att samtalen lyckas, snarare än misslyckas. Alla de av oss som sitter med vid WTO-samtalen utför - och är medvetna om att de andra utför - en grannlaga balansakt där minsta lilla detalj kan rubba balansen. Mina damer och herrar, ärade ledamöter, i Cancún tippade vågen över och gjorde framgången ouppnåelig för oss.
Och vems var felet? Det sägs att framgång har många fäder och att misslyckandet saknar föräldrar. Jag tänker inte spela med i detta spel, utan mitt svar på denna fråga är att vi alla bär ansvaret. Rättare sagt, felet ligger i det sätt som alla församlade förhandlare fann lämpligt för att fullfölja sina mandat.
Detta är ett aningen abstrakt påstående. För att göra det tydligare vill jag kort gå igenom den hållning som de fyra mest framträdande parterna intog i Cancún: EU, Förenta staterna, G21-gruppen och den grupp som Afrika och de minst utvecklade länderna bildade. Europeiska unionen var mycket angelägen om att Doha-agendan - och därmed Cancún - skulle bli en framgång. Men sådant leder givetvis till en märklig position taktiskt sett när det gäller att göra eftergifter eller infoga de punkter vi lägger störst vikt vid. Och detta kostade oss vederbörligen en hel del: i Doha genom att vi motvilligt gick med på att inte förhandla fram en koppling mellan sociala avsnitt och handelsregler och genom att dra ned på våra ambitioner på miljöområdet; under perioden mellan Doha och Cancún genom att mjuka upp vår ståndpunkt om investeringar, konkurrens, handelslättnader och offentlig upphandling; efter jordbruksreformen genom att gå med på ytterligare multilaterala åtgärder inom jordbruksstödet för att hjälpa utvecklingsländerna och öppna upp vår jordbruksmarknad ännu mer och därmed få Förenta staterna att gå i en liknande riktning; sist men inte minst när det gäller tillgången till läkemedel genom att övertyga vår läkemedelsindustri om behovet av att avstå patenträttigheter - en bedrift som lyckligtvis fortfarande gäller, eftersom förhandlingarna i denna fråga ingick i en egen process.
Men det finns en gräns för hur stora eftergifter man kan göra. Med bifall av rådets, medlemsstaternas och era delegater på plats nådde vi gränsen och längre än så på två områden i Cancún - investeringar och konkurrens. Då inga av de andra parterna visade några tydliga initiativ slog ordförandeskapet vid konferensen fast att förhandlingarna strandat, långt före det att förhandlingar om den långa listan av återstående ärenden hade påbörjats. 
Förenta staterna följer också utvecklingen noga för att se om balansen rubbas. Min känsla är att de försämrade utsikterna för tillgång till nya marknader för jordbruksprodukter och fabriksvaror i enlighet med deras till en början mycket högt ställda målsättningar, rubbar den känsliga balansen. Vad som fick vågen att tippa över åt fel håll var utsikten till separata förhandlingar om en politiskt känslig handelsvara, nämligen bomull. Jag tror att de kanske skulle ha gått med på kraven från de fyra afrikanska länder som ansåg att de skulle komma att drabbas hårt av Förenta staternas stödsystem om åtagandena för att minska stödet hade ingått i de bredare jordbruksförhandlingarna, men dessvärre sköts förhandlingsprocessen i sank innan man kom så långt i agendan.
G21-gruppen - däribland Brasilien, Indien, Kina, Sydafrika, Mexiko och tolv länder i Latinamerika - föddes av två föräldrar, en pappa inom politiken och en mamma inom jordbruket. Den politiska pappan stammar från viljan att ge röst åt utvecklingsländerna inom WTO i diskussionerna med de förmenta parhästarna Förenta staterna och EU. Ett märkligt partnerskap med tanke på de långvariga meningsskiljaktigheterna mellan Förenta staterna och EU när det gäller tillgången till läkemedel, Singaporefrågorna, geografiska hänseenden, WTO:s slutsatser om konventionen om biologisk mångfald, reformen av tvistlösningsmekanismen, tillgången till jordbruksmarknader, och låt mig stanna uppräkningen där.
Jag tror därför att glimten i pappans ögon i detta fall sträckte sig bortom WTO. Jag ser denna koalition som ett uttryck för de större samgående ländernas vilja att göra sig hörda i de internationella debatterna. De rönte ingen framgång under Irak-debatten i FN men lyckades i handelsfrågorna i Cancún. 
Mamman från jordbruket var dock också där, och eftersom det mättes enligt Världshandelsorganisationens måttstock är Förenta staterna och Europa de största givarna av lantbruksstöd. Men bara upp till en viss punkt, vilket aldrig diskuterades eftersom samtalen avbröts: det är skillnad på lantbruksstöd och lantbruksstöd, och allt stöd missgynnar inte handeln. Detta är en viktig skiljelinje för den framtida gemensamma jordbrukspolitiken.
Närvarande när G21-gruppen såg dagens ljus var också den korpulente, industrielle farbror Tull, en för våra exportörer av fabriksvaror ganska irriterande typ som uppenbarligen inte har bråttom att banta. I korthet menar jag att G21-gruppens politiska bedrift att göra sin närvaro gällande, vid sidan av handelsintressen som visserligen var defensiva men fullt legitima inom WTO-ramen, till sist blev viktigare än de positiva effekter en framgång på jordbrukssidan inneburit.
Jag avslutar min genomgång med våra vänner i Afrika och de minst utvecklade länderna. Enligt vår analys var rädslan att förlora sina handelsförmåner på EU-marknaderna - vilket skulle ha varit fallet om vi gjort ytterligare avkall på våra kvarvarande multilaterala skydd - större än de möjliga fördelar som kunde ha nåtts inom andra områden. Detta ledde till att de inte accepterade ordförandeskapets kompromissförslag om att alla Singaporefrågor utom öppenhet i handelstransaktioner och offentlig upphandling skulle överges - en vägran som förresten förkastades av Sydkorea, som insisterade på att investeringar och konkurrens skulle fortsätta att diskuteras, troligen därför att de (och Japan) skulle kunna undvika vissa för dem särskilt svåra medgivanden på jordbruksområdet. 
Det är min förhoppning att denna snabba genomgång av de främsta aktörernas olika ståndpunkter gjort det tillräckligt tydligt att det är en överdrift, ja, ett misstag, att skylla misslyckandet i Cancún på en plötslig spricka mellan nord och syd inom WTO. I Cancún konfronterades aldrig nord och syd, det var snarare så att nord och syd korsade varandras väg utan att verkligen mötas.
Innan jag kommer till de slutsatser vi i detta skede kan dra av detta gemensamma nederlag vill jag än en gång betona att EU förhandlade på heder och ära i Cancún och bidrog med nya eftergifter till dem som redan hade lagts fram. Folk må kritisera denna goda vilja, men det handlar om EU:s anseende, och varken Franz Fischler eller jag är beredda att kompromissa om detta. Jag har även hört, och läst, klagomål på att vi gick fram för långsamt. I jämförelse med vad eller med vem, om jag får fråga? Jämfört med de andra stora aktörernas kompletta orörlighet, trots att av dem rörde sig ur fläcken? Jag skulle ha godtagit kritiken om diskussionsprocessen alls hade rört sig framåt, men jag menar att det finns tillräckligt många vittnen som kan intyga att så inte var fallet. 
Detta blev en svår chock; det finns ingen anledning att förneka det. Och som alltid när politisk oordning råder, som efter Cancún, måste vi gå tillbaka till grunderna. Det innebär att vi måste ställa oss ett antal frågor om EU:s internationella handelspolitik för att undersöka om de grundläggande förutsättningar vi i decennier baserat den på behöver omprövas. 
Den första frågan är: försöker vi fortfarande nå en dynamisk balans mellan öppnandet av marknaden och skapandet av ett regelverk, regler som behövs för ett effektivt öppnande av marknaden i linje med våra värderingar? Detta är en fråga som måste ställas, eftersom WTO-parternas krav på att öppna marknader har blivit farligt selektivt, medan moderniseringen av det befintliga regelverket eller antagandet av nya regler på för oss viktiga områden som miljön komplicerats av den mångfald av politiska val som det ökande antal nationer som deltar i den internationella handeln innebär. 
Fråga nummer två: ger vi fortfarande, vilket ordförandeskapet just frågade, företräde åt en multilateral hållning, vilket hittills har kännetecknat EU:s utrikespolitik? Delar våra samarbetspartner denna preferens? Om inte, är vi så pass starka att vi kan få dem att ändra uppfattning? Skall bilaterala eller regionala avtal fortfarande ses som underordnade ökningen av multilaterala åtgärder? Kan dessa ersätta multilaterala åtgärder om det efter en händelselös period återstår för WTO:s tvistlösningsmekanism att tolka ett ofullständigt regelverk och i slutändan ersätta den 148 medlemmar stora ministerkonferensens roll som internationell lagstiftare?
Den tredje frågan är: hur blir det i framtiden med våra handelsförmånsprogram, de system som frikostigt bildats för att hjälpa utvecklingsländerna och som noggrant differentierats för att säkerställa att hjälpinsatserna riktas till dem som behöver dem bäst?
Min fjärde och sista fråga är: motsvarar WTO, dess grundläggande regelverk och organisatoriska principer, dagens krav? Hur är det med principen att medlemmarna har samma rättigheter och skyldigheter tillsammans med regler om särskild och differentierad behandling i linje med obalansen i det kvarvarande skyddet mellan nord och syd? Hur är det med WTO:s ökande svårighet att som organisation skapa samförstånd i ett allt större medlemskap kring frågor som kan tyckas formella men som i dag påverkar miljoner människors liv och följaktligen får långtgående politiska följder?
Mina damer och herrar, ärade ledamöter, det är dessa frågor vi måste beakta innan vi, vid behov, kan gå vidare mot taktiska eller operativa överväganden och försöka nå fler kompromisser, kompromisser som är oundvikliga om vi fortsätter att engagera oss för att värna om globaliseringen i ljuset av en större rättvisa och jämlikhet. 
Europeiska kommissionen litar på att ni och ministerrådet bidrar till att finna de rätta svaren på dessa frågor. Vi räknar med er alla - och i första hand, givetvis, de av er som samarbetade nära med oss som delegater i Cancún.

Fischler
Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Kommissionsledamot Lamy och jag delar helt uppfattningen och beklagar att Cancún blev en besvikelse, ett misslyckande som skadat oss alla och självfallet är ett bakslag för hela utvecklingsagendan från Doha. 
Det skulle vara fel att tro att detta misslyckande ytterst beror på industriländernas jordbrukspolitik. Förhandlingsparterna fick inte ens chans att diskutera frågan i en avslutande förhandlingsrunda. Månaderna före mötet ansåg man att EU bar det tyngsta ansvaret för att förhandlingarna i Cancún skulle lyckas. Till en början sade man oss att vi var tvungna att reformera vår jordbrukspolitik om förhandlingarna skulle ha en chans att lyckas. Detta gjorde vi också, och världen hyllade oss till och med för det. Därefter fick vi höra att samtalen skulle komma att bryta samman om vi inte övervann våra meningsskiljaktigheter med amerikanerna. I augusti lade vi tillsammans med Förenta staterna sålunda fram ett kompromissdokument som gav förhandlingarna en fast struktur och bäddade för deras framgång. 
När det kommer till kritan betyder de misslyckade samtalen att vi alla är förlorare, och i slutändan är troligen utvecklingsländerna de största förlorarna i jordbruksförhandlingarna. Detta gäller särskilt G21-länderna, som starkast motsatte sig Pérez del Castillos föreslagna synsätt.
Den paketlösning som erbjöds i Cancún skulle ha gjort det möjligt för utvecklingsländerna att integrera sina ekonomier i världshandelssystemet på ett bättre sätt och följaktligen dra nytta av dess fördelar. Varför säger jag det här? Därför att det paket som erbjöds i Cancún skulle ha lett till en förnuftig reform av jordbrukshandeln, det skulle i synnerhet ha lett till kraftiga nedskärningar av de bidrag som rubbar konkurrensen, särskilt i industriländerna - vilket var ett av utvecklingsländernas huvudmål i jordbruksförhandlingarna - och, som exempel, skulle Förenta staterna ha tvingats reformera sin jordbrukspolitik. Vad var det då exakt som erbjöds? På området för internt stöd genomfördes en kraftig minskning av de åtgärder som stör konkurrensen mest, den så kallade gula boxen och ?de minimis?-stöden.
Locket skulle ha lagts på den blå boxen, medan åtgärder samtidigt vidtogs för att särbehandla gynnade utvecklingsländer, till vilka bidragsinsatser även framöver skulle vara tillåtna. På området exportkonkurrens föreslogs drastiska nedskärningar och disciplinära åtgärder för exportbidrag, statsfinansierade exportkrediter och utnyttjande av överskott som maskerats som livsmedelsstöd. Det fanns för första gången goda utsikter att helt kunna överge alla former av exportfrämjande åtgärder för en lång rad varor av särskilt intresse för utvecklingsländerna.
Detta är inte på länga vägar allt. En framgång i Cancún skulle ha lett till en fortsatt betydande avreglering av handeln. Till skillnad från förslaget om tillgång till marknaden, vilket låg i alla berörda parters intresse, har Europeiska unionen, med utvecklingsaspekterna från Doha i åtanke, lagt fram ett antal långtgående och specifika förslag angående dessa stater. När EU-delegationen kom till Cancún uttryckte den sitt stöd för utvecklingsländerna och för utvecklingsagendan. Jag skulle vilja sammanfatta det hela genom att säga att våra eftergifter för utvecklingsländerna har spelat en roll för att Europeiska unionen i dag har blivit den absolut viktigaste importören av jordbruksvaror från utvecklingsländer. 
I fjol importerade vi jordbruksvaror från utvecklingsländerna motsvarande ett värde av 35 miljarder euro, vilket är mer än de viktigaste industristaternas totala import. Vi hade antagit Allt utom vapen-initiativet, som ensidigt öppnar EU-marknaden för de 49 fattigaste länderna i världen utan krav på politiska och ekonomiska eftergifter som motprestation. Vi föreslog att denna eftergift även skulle omfatta våra partner både bland industriländer och bland de utvecklingsländer som kommit längst. Vi föreslog att industriländerna skulle se till att minst 50 procent av den totala jordbruksimporten undantas från importtullar. Bland det som erbjöds fanns också en diskussion om den kraftiga ökningen av tullavgifter, och utvecklingsländerna skulle ha kunnat få en särskild skyddsklausul och specialarrangemang för sina specialiserade varor. 
Det dokument som utarbetades av dem som ledde förhandlingsarbetet lämnade slutligen andra frågor öppna för fortsatta diskussioner, frågor som inte rör handeln, och innehöll ett förslag om att fredsklausulen skulle utvidgas. När det gäller framtiden måste vi, som jag ser det, fortsätta längs vår ambitiösa väg, men vi måste också med stor noggrannhet utvärdera, analysera och planera varje steg vi tar under resans gång. Under de närmaste månaderna måste vi fortsätta att betona vikten av en konstruktiv dialog. Även om vi måste spela en central roll beror framgången till syvende och sist på alla WTO:s medlemmar och även på vår vilja att närma oss en position i mitten. Detta kommer utan tvekan att kräva inte bara en politisk vilja utan även en kompromissvilja av oss alla - både av industriländerna och av utvecklingsländerna.
(Applåder)

Van Velzen (PPE-DE).
Herr talman, herrar kommissionärer, mina damer och herrar! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna är mycket besviken över utfallet i Cancún. Vi placerades där för att följa förhandlingarna mellan ett antal huvudaktörer, däribland Förenta staterna, Europeiska unionen, G21-gruppen och AVS-länderna. Vi följde jordbrukssamtalen. Vi gjorde eftergifter men fick inget tillbaka. Jag menar att detta är ett ganska dåligt tecken. Vi bevittnar en osäker återhämtning av den globala ekonomin. Vi ifrågasätter alltmer de multilaterala organisationernas funktion och i slutändan drabbar detta de minst utvecklade länderna. Därför finns det överhuvudtaget ingen anledning att fira utfallet i Cancún. Detta väcker frågor som redan tagits upp av kommissionsledamoten och rådets tjänstgörande ordförande: varför blev Cancúnmötet ett misslyckande och vilken väg skall vi slå in på nu?
Låt mig för Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna först tacka de båda kommissionsledamöterna och den tjänstgörande rådsordföranden och - hur underligt det än låter - gratulera dem till deras stora ansträngningar. Misslyckandet var helt klart inte deras fel, och min grupp vägrar därför eftertryckligen att rösta mot, även i denna kammare, som om Europeiska unionen och i synnerhet våra kommissionsledamöter skulle vara ansvariga för dödläget. Tvärtom menar jag att de inte har någon skuld alls. Mitt varma tack omfattar också den tjänstgörande rådsordföranden för hans öppenhet och samarbete med parlamentet. 
Vi bör emellertid tillsammans gå igenom ett antal bedömningsgrunder. För det första gäller det frågan om huruvida EU:s hållning och förhandlingsresultat var tillräckligt tydliga för de olika delegationerna. Vi har träffat många i korridorerna, både parlamentsledamöter och ministrar, och fått en känsla av att de varit otillräckligt informerade om EU:s hållning i jordbruksfrågan. Dessutom har deras kunskap varit otillräcklig om vad Europeiska unionen i detalj kunde erbjuda. Vi ställer oss därför frågan om EU-ländernas och våra egna förespråkare inte borde ha ansträngt sig mer inför konferensen, även om rådet och de närvarande ministrarna gjorde allt i detta hänseende. Herr rådsordförande, ni minns säkert att vi under ett möte oss emellan uttryckligen bad er anta en mer proaktiv roll. 
Så har vi G21-gruppen. Det finns faktiskt goda skäl för att framför allt Brasilien - vilket många har noterat och vilket nu återigen har skett -gjorde anspråk på en plats i FN:s säkerhetsråd under den allmänna debatten. Detta visar självfallet att detta mer än något annat var ett geopolitiskt drag. Hur som helst har detta resulterat i att de minst utvecklade ländernas intressen lidit skada. Jag anser därför att G21-gruppen själv har ett avsevärt ansvar. Dessutom har min grupp uttryckt en viss förvåning över det beteende som uppvisats av vissa icke-statliga organisationer - dessvärre finansierade med EU-stöd - i samband med deras enligt vår uppfattning inte särskilt konstruktiva roll när det gäller WTO. Kanske behöver vi tala med dem igen om detta.
Slutligen bör en bedömning givetvis även omfatta en utvärdering av WTO:s verksamhet som sådan. Vilken väg skall vi slå in på? Spelreglerna bör utvidgas. Vi bör, menar jag, även undersöka om våra förespråkare i Genève behöver entusiasmeras lite. Vi behöver bättre förbereda den ministerkonferens som äger rum i början av nästa år. Vi behöver gå snabbare fram med det allmänna tjänstehandelsavtalet, men vi kommer också att kunna uträtta mer som parlament, och i den meningen är resolutionen också en inbjudan. Det jag vill säga till kommissionsledamöterna är detta: vi kommer att stå fast vid en multilateral hållning, eftersom vi inte har något annat val. Bilaterala förbindelser leder enbart till att den svagaste lider skada. Dessutom anser jag att vi noggrant måste överväga om och när vi skall göra eftergifter igen, för om vi inte får något tillbaka menar jag att vi faktiskt förhandlar på en nivå som inte gynnar Europeiska unionens intressen.

Van den Berg (PSE).
Herr talman! Kommissionsledamot Lamy har frågat oss om vi efter misslyckandet i Cancún ämnar inta en multilateral eller en bilateral hållning. Om vi följer Europeiska socialdemokratiska partiets grupp och Europaparlamentets resolution, kommer vi i första hand att inta en multilateral ståndpunkt eftersom det i ett globalt samhälle handlar om ett val mellan att förbättra det globala regelverket för att skapa en rättvis världshandel och ?à la carte?-regler där djungelns lag råder. Djungelns lag ger inget utrymme för ett socialt anpassat och miljövänligt jordbruk. Den ger inget utrymme för utvecklingen i Afrika, som bara står för 2 procent av världshandeln. Den ger inget skydd mot statsfinansierad, orättvis konkurrens i Sydkorea eller mot varor som producerats genom slaveri eller barnarbete och når Europa via exempelvis Kina.
Trots att globaliseringen innebär möjligheter, skapar den - på goda grunder - oro bland befolkningen för deras arbete i framtiden. Detta är anledningen till att det krävs skyddsregler på global nivå. WTO vare sig kan eller bör hantera alla frågor. En hel del kan uppnås genom andra multilaterala organisationer, t.ex. FN:s utvecklingsprogram (UNDP) och Internationella arbetsorganisationen (ILO), men även genom skyddet för de mänskliga rättigheterna och oberoende fackförbunds rätt att organisera sig. WTO bör emellertid först omorganiseras i linje med detta. Organisationen måste fungera intelligentare, snabbare och mer demokratiskt. Rent praktiskt måste WTO samarbeta mer med UNDP och ILO.
Politiskt sett såg vi i Cancún en ny världsordning födas som ett svar på Irak och George Bushs ensidiga maktpolitik. Den politiska debatten och samarbetet med G21-gruppen och den nya alliansen är av största geopolitiska vikt för Europa. Detta kräver att kommissionen och rådet tar nya initiativ. Vi har inte råd att vänta och se eftersom Förenta staterna är ute på ett ensidigt uppdrag. Europa måste utifrån sina sociala värderingar söka allianser med utvecklingsländerna. Tillsammans kan vi ta och lägga fram initiativ till att omorganisera WTO. Samtidigt måste vi på ett övertygande sätt fortsätta att reformera vårt eget jordbruk och att sätta press på Förenta staterna att göra detsamma. I korthet förespråkar jag att vi på kort sikt och i politiska termer medvetet eftersträvar kortfristiga allianser med utvecklingsländer och att vi undviker situationer där Förenta staterna och Europa sticker foten i samma byxben, för då kommer vi att snava och falla omkull som i Cancún. Förtroendeskapande åtgärder krävs om det skall kunna bildas en ny global koalition av rättvisa handelspartner.
Europeiska exportbidrag för varor som allvarligt påverkar utvecklingsländerna måste avskaffas. Detta gäller inte enbart bomull och socker, utan även spannmål och kött. Detta skall emellertid kopplas direkt till stöd för ett multifunktionellt jordbruk. Dessutom måste det ekonomiska stödet för kunskapsutbyte och utveckling av produktionskapaciteten i utvecklingsländerna ökas, på samma sätt som de politiska kontakterna måste prioriteras och diskussioner föras med den nya alliansen. Vi måste föra debatten med utvecklingsländerna om social dumpning, barnarbete och slaveri tillbaka till förhandlingsbordet. De är mer öppna för detta nu när hotet från Kina ökar alltmer. I korthet behöver vi nya initiativ för att få utvecklingsrundan på rätt spår igen, längs nya vägar.
Herr talman! När det gäller Singaporefrågorna skulle jag vilja be er undersöka om det, som ett komplement till de utmärkta och intensiva tekniska förberedelserna inför Cancún, inte borde tas ett nytt initiativ för att se till att lätta på pressen från förhandlingarna i dessa frågor och sålunda skapa ett friare forum för en politisk debatt om för- och nackdelar med utvecklingsländerna. Trots allt är de medvetna om att de behöver öppenhet och regler, eftersom de annars kommer att pressas av de stora handelsblocken som Förenta staterna och Kina.
Trots all besvikelse kring misslyckandet i Cancún och min uppmaning att satsa politiskt på denna nya globala koalition av rättvisa handelspartner, bör vi som ett viktigt resultat av Doharundan med eftertryck också nämna avtalet om billiga läkemedel till aids-, tuberkulos- och malariapatienter i Afrika, Asien och Latinamerika, liksom vi bör nämna EU:s åtagande i samband med detta.
Tack, kommissionär Lamy, för ert öppna och raka samarbete med oss. Med tanke på era egna ansvarsområden, som vi tvistat om några gånger, till exempel när det gäller Singaporefrågorna, har ni agerat som en sann demokrat, vilket även gäller er kollega, kommissionsledamot Fischler.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Herr talman, herrar kommissionärer, mina damer och herrar! Den allmänna besvikelsen efter misslyckandet vid WTO-förhandlingarna i Cancún är uppenbar och även Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp menar att det negativa utfallet innebär en förlorad möjlighet. På liberalernas vägnar delar jag dock er ståndpunkt att vi trots detta misslyckande måste börja om från början på det multilaterala förhandlingsområdet för att kunna avreglera handeln. Att envist hålla fast vid bilaterala lösningar är inte en väg framåt. Dessutom stöder jag era tankar på att omorganisera WTO. Det är tydligt att sekretariatets organisation, struktur och mandat i Genève inte är rustat för att effektivt förbereda och driva förhandlingar. Sedan inställer sig frågan om varför förhandlingarna i Cancún misslyckades. Kammaren har flera gånger pekat ut Singaporefrågorna som orsaken. Uppenbarligen var dock EU inte heller flexibelt under förhandlingarna och det var därför allt gick snett. Detta tycks mig vara ett allvarligt missförstånd, och på min grupps vägnar instämmer jag i det som sades av van Velzen, som också berömde våra kommissionsledamöters insatser. 
I min roll som delegationsledamot stördes jag av det faktum att hela veckan dominerades av jordbruket och att man i olika länder utanför Europa har väldigt dålig kännedom om vår jordbrukspolitik. Först i elfte timmen inleddes förhandlingarna om Singaporefrågorna och tjänstehandeln, och knappt en halv dag senare bröt konferensen samman. Det är särskilt beklagligt att utvecklingsländerna inte var beredda att förhandla om detta med tanke på att det är just de som kan gynnas av ett fördelaktigt investeringsklimat, minskade importavgifter och en öppen lagstiftning. På detta sätt skulle de gynnas av handelslättnaderna. I själva verket betalar utvecklingsländerna sammantaget 80 procent av alla importavgifter. En strimma hopp i Cancún var som jag ser det framgången för den parlamentariska konferensen, vilket är ytterst viktigt för att ge WTO demokratisk legitimitet. Vi lyckades i en slutdeklaration kräva att WTO får en parlamentarisk pelare. Detta tycks mig vara viktigt eftersom vi inte kan överlämna demokratin åt de icke-statliga organisationerna. Dessa, i alla fall några av dem, visade i Cancún än en gång sin tvivelaktiga roll genom att från åskådarplats hurra när förhandlingarna strandat. Och detta medan utvecklingsländerna var förlorarna! Jag vill fråga kommissionsledamöterna Lamy och Fischler vad deras första steg kommer att bli för att gjuta nytt liv i de multilaterala förhandlingarna.

Herzog (GUE/NGL).
Herr talman, herrar kommissionärer! Vår första uppgift är att ställa en korrekt diagnos av händelserna. Unionen har kanske begått misstag men jag tänker inte göra unionen till syndabock för förhandlingarnas totala sammanbrott, på samma sätt som jag inte skulle förebrå åsnan i Fontaines fabel för att ha tagit två tuggor gräs. Man kan och måste verkligen diskutera taktiken, men våra förhandlare höll sig i stort sett till sitt mandat; de gjorde många eftergifter och backade i förhandlingarna om investeringar och konkurrens. Unionen hade ingen skyldighet att gå vidare. Å andra sidan, och jag kommer tillbaka till denna punkt, innebär situationen att vi noga måste se över vårt mandat.
I Cancún fanns det vissa parter som ville agera domare och andra som begick misstag. Förenta staterna gömde sig bakom oss, eftersom de inte ville bli inblandade. Indien och många andra länder visade inget intresse av utvecklingsagendan från Doha, och trots att Brasilien visade sitt intresse, särskilt i fråga om jordbruket, fäste landet större vikt vid sin egen politiska utveckling.
En felaktig analys kan bli extremt farligt inför framtiden då viktiga frågor står på spel. Låt oss akta oss för interna påtryckningar för att överge den gemensamma jordbrukspolitiken. En lyckad reform förutsätter att vi närmar oss ett avskaffande av exportbidragen och verkligen inte ett långvarigt stöd. Vi måste vara vaksamma och se till att industriella problem inte glöms bort, eftersom det är den internationella uppdelningen av arbetskraften som står på spel inom WTO, vilket omfattar ett enormt antal arbetstillfällen. Vi måste akta oss för en sorts naiv optimism när det gäller splittringen mellan nord och syd. I likhet med många andra talare noterar jag att förespråkarna för en fri handel paras ihop med de större exportörerna av jordbruksvaror från syd. Jag menar också att det skulle leda till en katastrof för sysselsättningen i Europa om vi inte inser att Kina, följt av andra i framtiden, utvecklas med jämförelsevis enorma fördelar.
Min andra fråga är: vad skall vi göra? Den diskussion som föreslagits är välkommen, men bör vi inte för tillfället även fundera på initiativ som hjälper det stora antal fattiga länder som verkligen behöver insatser nu? Bör vi då inte på Doha-agendan infoga att förhandlingar skall återupptas snarast möjligt på nyckelområden som exportbidrag, bomull, textilier, sär- och differentierad behandling och troligen även öppenhet.
På medellång och lång sikt måste vi hålla fast vid multilaterala frågor och utarbeta en detaljerad plan för ett reformerat WTO och uppmana medborgarna att engagera sig och att delta. Jag anser, och här har aktivisterna i utvecklingsvärlden rätt, att om WTO skall kunna konsolideras måste det byggas upp på nytt från grunden, åtminstone när det gäller ansvarskänsla. WTO har bildats för frihandel och handel byggd på jämförbara fördelar, men allt oftare tas frågor om det legitima skyddet upp. Vi i norr gör det genom att tala om patent, folkhälsa, miljön och den sociala klausulen och i syd tar man upp frågan genom att tala om tillgång till icke ömsesidiga marknader.
Det är enligt min mening därför som vår politik att ?avreglera med regler? aldrig helt kommer att övertyga den europeiska allmänheten, eftersom man inser att dessa regler gynnar den fria handeln. Vi vill därför ha en organisation för rättvis världshandel med ett regelverk för ett ömsesidigt gynnsamt öppnande av marknaderna som även innebär att en balans mellan avreglering och verkligt skydd uppnås. I detta sammanhang är en viss differentiering nödvändig med tanke på de enorma skillnaderna mellan länder världen över. Detta är en politisk fråga som WTO inte lyckats finna en tillfredsställande lösning på. 
Låt oss inleda en öppen dialog om alla dessa frågor med Brasilien, med G21-gruppen, med G90-gruppen och även med den amerikanska allmänheten. Kanske kunde vi också omdefiniera vår bilaterala politik och regionalpolitik, som vilar alltför tungt på det så kallade ?aid for trade?, alltmedan andra länder säger sig ha andra prioriteringar, såsom förhandsförsäljningskapacitet och även att göra det möjligt att använda internationella allmänna tillgångar.

Lucas (Verts/ALE).
Herr talman! I stället för att se bakåt skulle jag vilja se framåt. Kommissionär Lamy, under vårt möte i förmiddags frågade jag er vilken status ert Seattlemandat har. Ni svarade att ni ännu inte var säker. Jag skulle vilja göra så klart som möjligt att det mandat ni fick 1999, redan före ministermötet i Seattle, för att inte tala om mötena i Doha och Cancún, nu måste vara ogiltigt. När två av tre ministermöten har misslyckats kan vi nu inte längre låtsas att vi sköter vårt arbete som vanligt. Framför allt tycks EU nu vara tvunget att acceptera utvecklingsländernas åsikt att de inte önskar förhandlingar om Singaporefrågorna. Därför måste vi lämna inte bara två, utan alla dessa fyra frågor därhän.
Samtidigt måste vi gå längre när det gäller att avskaffa exportstöd och ännu mycket längre i fråga om att möta oron från speciellt AVS-länderna och de minst utvecklade länderna. Botswanas uttalande för dessa gruppers räkning beskrev mycket tydligt att de reviderade texterna låg långt under vad de förväntade sig.
Vi kan diskutera orsakerna till misslyckandet i Cancún. Jag misstänker att min egen analys är tämligen olik många av dem vi hört i eftermiddag, men tydligt är att detta misslyckande ger oss en möjlighet att påbörja en genomgripande omvandling av WTO. Vad vi nu behöver är en komplett översyn, inte bara av WTO:s arbetssätt, som ni med rätta kallar medeltida, utan av organisationens handelsregler som sådana, vilka jag skulle vilja kalla imperialistiska. På många sätt är WTO:s regler inte neutrala regler som kan användas defensivt för att skydda de svagaste aktörernas intressen. Alltför ofta befäster reglerna det nuvarande systemet av global orättvisa.
Ta t.ex. den dominerande principen om nationell behandling, som effektivt nekar fattiga länder rätten att marknadsföra sina egna nationella industrier och ekonomier, en rättighet som har varit oumbärlig för de flesta rika länder och som de ostraffat har använt i sina egna utvecklingsprocesser. Det är uppenbart att vi behöver rättvisa och multilateralt överenskomna regler för att kontrollera och reglera handeln i syfte att utrota fattigdomen. Men det är däremot svårare att tro att dagens WTO skulle kunna producera dessa regler.
Om vi skall återskapa förtroendet för det multilaterala systemet måste vi avsätta betydligt mer politiskt kapital för att göra dess regler och arbetssätt genuint rättvisa och hållbara. Kan ni svara mig på om ni är beredda att göra det?

Ó Neachtain (UEN).
Fru talman! Jag delar den åsikt som framförts av de flesta talare i eftermiddag om att de misslyckade förhandlingarna var ett svårt slag, både för WTO som organisation och för den globala ekonomin. Utan ökad handel kommer den globala tillväxten att mattas av och den globala fattigdomen att öka. Självklart skulle EU:s och i synnerhet Förenta staternas marknader ha mått bra av stimulans, men det är utvecklingsländerna som verkligen skulle ha dragit nytta av ett lyckat möte i Cancún.
Jag tror att WTO med sin nuvarande struktur och arbetssätt är dödsdömt. Vi måste få nytt liv i förhandlingarna. Det är ett som är säkert, men först måste vi skapa en mer lätthanterlig organisation som kan fungera med 148 medlemmar, varav vissa inte har teknisk expertis och resurser för att arbeta fullt ut.
Här är jag övertygad om att EU måste ta initiativet. Det framgår tydligt av uttalanden från Förenta staternas handelsrepresentant, Bob Zoellick, att Förenta staterna är inriktat på att fortsätta på den bilaterala vägen. Jag vädjar till kommissionen att omedelbart inrätta en arbetsgrupp över institutionsgränserna som kan komma med konkreta förslag om hur WTO skall reformeras.
Jag vet att kollegerna i parlamentet är mer än villiga att bidra till ett sådant projekt. Var och en av de europeiska institutionerna måste ta sitt ansvar för att få fram budskapet till våra kolleger i WTO när det handlar om EU:s erbjudande som fortfarande är aktuellt. Vi inom EU lägger fram många förslag för att tillvarata utvecklingsländernas intressen i fråga om jordbruk, marknadstillträde osv. Det är särskilt viktigt att genomföra den diplomatiska och informationsinriktade aktiviteten inom den så kallade 90-gruppen, som består av AVS-länderna, Afrikanska unionen och de minst utvecklade länderna.
Avslutningsvis är det av största betydelse att utvecklingsrundan från Doha kommer i gång igen om det skall finnas något hopp om att lyfta miljontals människor i utvecklingsländerna ur fattigdomen. Detta är bara möjligt om vi grundligt omarbetar WTO:s struktur och arbetssätt.

Bernié (EDD).
Fru talman! WTO-förhandlingarna har strandat men vi gör inte någon alltför stor sak av detta eftersom vi menar att inget avtal är bättre än ett dåligt avtal. De två frågor som måste ställas efter Cancún är ?varför? och ?vem tjänar på att samtalen strandar?.
Jag håller med om att det är svårt att få 160 länder med skilda intressen att enas, men gjorde inte unionen ett strategiskt misstag? Förhandlade man inte lite naivt före förhandlingarna? Skulle unionen ha talat med en röst genom att ge kommissionen ett ensamt mandat utan hänsyn till förhandlarnas skicklighet? Skulle det inte ha varit att föredra och varit mer effektivt att som exempel i likhet med G21-gruppen sluta lämpliga avtal snarare än att i förväg sluta upp på Förenta staternas sida i jordbruksfrågan? Hur kan vi faktiskt tro att president Bush under tiden fram till valet skulle offra sina lantbrukare och sin livsmedelsindustri?
Ett närmande mellan nord och syd var därför inte möjligt, vilket kunde noteras när det gäller bomull, en fråga med högt symbolvärde. Att Världsbanken uppmanar afrikanska länder till storskalig produktion och att ändra sitt utsäde är helt oacceptabelt.
Europeiska unionen, som inte tvekade att offra sina väljare genom att tvinga fram reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken för att, förmodligen, kunna nå en stark position vid förhandlingsbordet, befinner sig i en svår situation. Förenta staterna stöder fortfarande sina lantbrukare och börjar ingå bilaterala avtal. Är unionen beredd att göra detsamma och att frysa GJP-reformen?

Della Vedova (NI).
Fru talman, herr rådsordförande, herr Urso, herrar kommissionärer! Cancún var i grund och botten ett spel om handelsavtal. Om WTO överlever måste detta förbli förhandlingarnas huvudfokus.
I grunden har det emellertid handlat om ett politiskt spel, där en absurd situation uppkommit - vilket kommissionsledamot Lamy nämnt ett antal gånger under mötena med Europaparlamentets delegation - på så sätt att debatten till en början fokuserade nästan helt på jordbruket, som bara motsvarar 20 procent av den internationella handeln. Detta är i sanning en absurd situation som vi bär en stor del av ansvaret för.
Cancún var skådeplatsen för ett propagandaspel, och det finns verkligen ingen anledning att förklara för prinsarna Metternich och Talleyrands arvtagare vilken betydelse propaganda har i den internationella politiken. Vi européer har serverat våra ?motståndare?, om de någonsin förtjänat detta namn, ett fantastiskt tillfälle till dispyter och propaganda på ett silverfat, när det gäller den internationella allmänna opinionen.
Det har sagts att det fanns gränsdragningar på jordbruksområdet, avskaffandet av de - klart motbjudande - allmänna exportbidragen och ett maxtak för gröna boxen-bidrag som i teorin inte skulle störa marknaden. Det har sagts att det var bättre att förhandlingarna strandade, vilket skedde, än att dessa gränser överskreds.
Det faktum att en industrimakt som Europeiska unionen tvingar fram dessa gränser är en av anledningarna till att vi nu beklagar ett misslyckande som påverkar Europeiska unionen i mycket högre grad än till exempel Förenta staterna. Som jag ser det ligger det till på detta vis, och vi har inte tid att förklara varför.
Bara det faktum att kommissionsledamoten för jordbruk - och jag försöker inte på något vis baktala Fischler - är här i dag tillsammans med kommissionsledamot Lamy för att förklara vad som inträffade i Cancún, är ett tecken på att något är fel, på den absurda situation som råder i den europeiska jordbrukspolitiken. Detta betyder självfallet inte att den europeiska protektionismen på jordbruksområdet skiljer sig särskilt mycket från Förenta staternas. Tvärtom kan det vara så att vi genom reformen av den europeiska jordbrukspolitiken lyckats gå förbi Förenta staterna; japanerna orsakar större problem med sitt ris än vad vi gör. Vi har emellertid Europas intressen i åtanke. Ledamöterna känner till att alla de parlamentariska delegationer vi fick träffa insisterade på att jordbruksfrågorna skulle stå i fokus. De hade sina egna skäl till detta - att täcka in den 90-procentiga tariffen på indiska textilier. Detta må vara sant, men hur förklarar vi för dessa personer att vi vill ta fram nya investeringsregler? Vi uppmanar utvecklingsländerna att införa konkurrensregler och regler för offentlig upphandling, och så fortsätter vi att ge bidrag till kött, ris och andra exportvaror.
Sedan skulle vi, fru talman, i detalj kunna diskutera Allt utom vapen. Vi har skjutit upp det definitiva avskaffandet av tarifferna för importen av ris, bananer och socker till 2010. Är detta allt vi lyckas erbjuda utvecklingsländerna? Och vad värre är går intressena därmed förlorade ?
(Talmannen avbröt talaren.)

Suominen (PPE-DE).
Fru talman! Den misslyckade halvtidsöversynen av Doharundan i Cancún var ett nederlag när det gäller påskyndandet av den globala ekonomiska tillväxten. Det var också ett oförtjänt nederlag för oss inom EU, men framför allt var det ett nederlag för utvecklingsländerna. 
En atmosfär av försiktig optimism rådde vid mötets öppnande. Europeiska unionen och Förenta staterna hade nått ett samförstånd om att gemensamt försöka sänka handelsbarriärer och bidrag på jordbruksområdet, och ett avtal hade slutits om att introducera generiska läkemedel för att förbättra utvecklingsländernas sjukvård. Vad var det då som gick fel? Om vi bortser från ordförandens i mitt tycke förhastade beslut i ett läge då alla förberett sig för åtminstone ytterligare 35 timmars intensiva förhandlingar, finns det säkert många orsaker till att det gick snett.
En nyhet på mötet i Doha var G21-gruppens inträde på arenan. En grupp som, vilket redan sagts här, troligen inte bara hade målsättningar kopplade till handeln utan även till maktpolitik, som till exempel motståndet mot en verklig eller påstådd ensidighet från Förenta staterna. Alltmedan dessa länder talade som om de företrädde alla underutvecklade länder, var de själva inte beredda att avlägsna de höga handelshinder de har gentemot fattigare länder. Delar av bomullsproblematiken ligger här.
Det är på tiden att vi på ett mer globalt plan än det europeiska inser att utvecklingen i de minst utvecklade länderna skiljer sig alltmer åt länderna emellan. Dessutom är det nyttigt att fråga sig vad ett utvecklingsland egentligen är. Är Indien, som helhet, fortfarande ett sådant, eller till och med Kina och Brasilien? Övriga utvecklingsländer bör också följa EU:s exempel och sluta Allt utom vapen-avtal, vilket vi gjort med 49 av de fattigaste länderna. Vi skall också komma ihåg att EU, förutom att vara den absolut största givaren av utvecklingsstöd, exempelvis står för 80 procent av Afrikas jordbruksexport. 
Med tanke på utformningen misslyckades mötets diskussion om de fyra Singaporefrågorna. Varför, när varje enskilt land kan välja att inte delta i dessa frågor? Varför, när vi i Doha beslutade att även dessa frågor skulle stå på agendan? Det handlade framför allt om tidsramarna. I vilken omfattning motståndarna till en avreglering av bomull var ansvariga för mötets misslyckande är ännu ett mysterium, men helt klart spelade detta en roll.
Ett stort antal icke-statliga organisationer var, vilket har nämnts, nöjda med att mötet misslyckades. Låt oss hoppas att de underutvecklade länderna aldrig mer kommer att hindras av dem på det sätt som skedde i Cancún. Vi måste gå framåt. EU och de kommissionsledamöter som förhandlade för unionens räkning har inget att dölja eller skämmas för. Kommissionen gjorde en hel del på förhand för att se till att mötet skulle bli en framgång och utnyttjade dessutom sitt förhandlingsutrymme under mötet. EU:s uppgift måste å ena sidan vara att stödja WTO och få fart på förhandlingarna och å andra sidan, som ett resultat av detta, ytterligare klargöra EU:s hållning inom handelspolitiken för utvecklingsländerna, eftersom de fortfarande inte tycks känna till den.

Berenguer Fuster (PSE).
Fru talman! Lucas hade rätt när hon sade att det nu inte är läge att se bakåt, utan att vi snarare under alla omständigheter måste se framåt. Det stämmer att det efter misslyckandet i Cancún nu är läge att fundera över de risker vi står inför. För det första, och det är inget nytt jag kommer med, måste vi ägna oss åt att rädda multilateralismen i handelsförbindelserna.
Vi måste vara försiktiga när vi säger att vi måste reformera Världshandelsorganisationen. Vi måste säga hur vi vill reformera den, för det vore otänkbart att reformera Världshandelsorganisationen på ett sådant sätt att den börjar fungera som sin föregångare, Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT), som i slutändan fattade beslut i enlighet med vissa handelsgiganters önskemål, utan att bry sig om andra viktiga länder.
När vi säger att ?vi skall reformera Världshandelsorganisationen?, skall vi européer då också godkänna en reform i vilken Europeiska unionen saknar vetorätt, eller kommer Förenta staterna att godta en sådan reform? Världshandelsorganisationen har alla de problem vi känner till, men i slutändan är den det bästa verktyg vi har när det gäller internationell handel.
För det andra, vill jag betona vikten av att G21-gruppen bildades, som vi felaktigt trodde skulle upplösas som en sockerbit i vatten. Jag anser inte att vi bör angripa G21-gruppen, utan snarare bör vi sitta ned med den och acceptera att den, liksom vi, är en jätte och att den företräder över halva jordens befolkning, och dess stora betydelse får helt klart inte underskattas.
Slutligen måste vi agera på ett balanserat och sammanhållet sätt. Kommissionsledamot Lamy har rätt när han säger till oss att det är en sak att göra uttalanden och en helt annan att fatta beslut som påverkar tusentals miljoner medborgare. Det stämmer att vi måste förena solidariteten med några av våra minst gynnade sektorer, såsom landsbygdsbefolkningen och olika produktionsslag, med solidariteten med de minst gynnade länderna. Vi kan inte säga att vi skall anta det ena medan vi glömmer det andra, eftersom det blir svårt för oss att fortsätta göra framsteg innan vi lyckas hitta denna balans.

Olsson (ELDR).
Fru talman, kommissionsledamöter! Jag skall inte kritisera vare sig kommissionen eller Europaparlamentet. Jag skall bara säga att jag personligen har blivit varse att någonting viktigt har hänt i och med att WTO-mötet i Cancún slutade i ett sammanbrott. Det behöver inte, och det får inte, vara slutet för WTO, men det innebär att EU och USA måste anpassa sig till en ny situation. Vi har egentligen hittills helt dominerat som aktörer i WTO, men genom att sätta agendan själva har vi gett utvecklingsländerna en känsla av utanförskap, en känsla av att ha blivit överkörda.
När vi förbereder oss - och vi förbereder oss ganska väl - gör vi naturligtvis det för att vi vill klara oss bra, men vi har inte tänkt tillräckligt på världens bästa. Tiden då vi kunde föra denna typ av politik är nu förbi. Vi måste inse att världens folkrikaste stater, som Kina och Indien, och stora producentländer, som Brasilien, håller på att skaffa sig klara konturer på världshandelns karta, och de fattigaste u-länderna börjar skönjas. Det är viktigt att vi skaffar oss en ny karta över världshandeln.

Markov (GUE/NGL).
Fru talman, herr kommissionär, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Cancún visade för det första att det helt enkelt är orealistiskt att begära ett öppnande av marknader utan att först ta hänsyn till de befintliga djupa sociala skillnaderna. WTO:s medlemsstater har så skilda utgångspunkter att om man behandlar dem lika leder det inte till rättvisa utan förstärker orättvisorna och fjärmar oss från det uttalade målet rättvis handel, snarare än att det för oss närmare det.
För det andra råder det självfallet särskilt stora skillnader mellan industri- och utvecklingsländerna, men dessa block är långt ifrån homogena, lika lite som Europeiska unionen är en homogen enhet. Med kunskap om hur svårt det är för EU att nå resultat bör vi sympatisera med de ojämförligt större svårigheter som en gemenskap av 148 stater står inför.
För det tredje måste vi när vi förhandlar alltid sätta oss in i vår motparts situation, dvs. vara beredda att göra eftergifter för vår svagare motpart utan att kräva något i gengäld. Men om vi förhandlar som på en marknad - ?du ger mig en sak, så ger jag dig en annan? - skall vi inte bli förvånade om vi misslyckas.
För det fjärde måste vi inse vidden av det faktum att EU bara är ett av många områden i världen och att våra beslut i framtiden i mycket högre grad måste ta hänsyn till de effekt de får på det globala planet. Med andra ord behöver vi i förebyggande syfte utvärdera den inverkan vår politik har.
Den femte saken Cancún lär oss är att förhandlingar måste föras med ökad uppriktighet och öppenhet, så att det civila samhället vid rätt tidpunkt kan involveras i hela processen. Är det inte paradoxalt att WTO bygger upp barriärer mot sina kritiker medan deras uttalade uppdrag är att riva ned handelshinder till gagn för jordens befolkning? Även jag var i Cancún och jag finner det fullständigt oacceptabelt att regeringsföreträdare stänger ute demonstranterna från den plats där förhandlingarna hålls i stället för att söka en dialog med dem.
Min sjätte ståndpunkt är att WTO behöver en annan struktur som organisation och för beslutsfattande och att den bör omstruktureras så att multilaterala avtal kan utarbetas på ett mer rättvist och öppet sätt.

Lannoye (Verts/ALE).
Fru talman, mina damer och herrar, herrar kommissionärer, herr rådsordförande! Misslyckandet i Cancún innebär en skyldighet för oss, skyldigheten att tänka klart. Trots de delade meningarna om vem som bär ansvaret - och jag skall erkänna att jag inte håller med dem som skyller på de icke-statliga organisationerna eller länderna i syd - menar jag att vi tydligt måste slå fast att strukturen från Marrakech inte gäller längre. De inblandade aktörerna är inte längre desamma. Då fanns det två block som till viss grad tvingade fram sina egna tidsramar, drog upp sina egna spelregler och i alla hänseenden var de dominerande parterna. Vi har nu ett antal aktörer, och kommissionsledamot Lamy har rätt när han säger att det inte längre finns en nord/syd-dimension. Det fanns två sydblock i Cancún. På den ena sidan fanns G21-gruppen, AVS-länderna och de minst utvecklade länderna, och på den andra fanns Förenta staterna och Europa: redan det utgör fyra större aktörer och nästa gång blir det kanske ännu fler. Vi har sålunda helt klart lämnat den tid bakom oss då två parter dominerade scenen. Vi måste vara medvetna om detta och ha det i åtanke.
Min andra iakttagelse gäller, vilket flera talare redan nämnt, att WTO är en institution som inte lever upp till de förväntningar vi ställer på en multilateral handelsorganisation. Vi behöver multilateralism, vilket jag inte tror någon här ifrågasätter, men det måste organiseras på ett skäligt sätt, vilket inte kan sägas om WTO. Vi behöver nya ramar och jag menar att en FN-struktur vore lämpligare. Vi behöver nya grundläggande regler som är mer demokratiska, öppna och framför all, rättvisa. Genuint jämlika handelsregler måste genomföras så att handeln utgår från mänskliga och sociala rättigheter och miljöskydd, och inte tvärtom. Reglerna för världshandeln måste sluta att hindra staterna från att agera för att nå en hållbar utveckling, vilket under fjolårets toppmöte i Johannesburg ansågs vara av absolut högsta prioritet. I stället bör WTO:s agerande hjälpa staterna att nå detta mål.

Abitbol (EDD).
Fru talman, herr kommissionär! Jag medger att er rättframhet tog mig en aning på sängen. Ni har erkänt ert nederlag och genom kommissionsledamot Fischlers tal till och med erkänt att ni gjorde fel som i förväg offrade den gemensamma jordbrukspolitiken medan Förenta staterna, med vilka ni tvingat fram en till synes ohelig allians, inte offrat något i samma grad.
Detta nederlag är EU-institutionernas eget. Ni har gjort misstag, inte på grund av ömsesidigt förtroende - andra skulle utan tvekan begå allvarligare misstag - utan ex officio. Under ert inlägg ställde ni rätt frågor, med ett undantag: det lämpliga i att ge kommissionen ensamt mandat att förhandla för 25 länder. G21-gruppen har 21 förhandlare. Cairnsgruppen, där 17 länder tidigare ingick, har 17 förhandlare. Det är denna fråga som måste ställas och jag hoppas regeringskonferensen på allvar tar upp frågan.

Martinez (NI).
Fru talman, herr kommissionär, herr minister! Man kan uppenbarligen beklaga felanalysen av maktförhållandena i Cancún. Ni nämnde två elefanter, kanske missade ni den tredje. Femtio år efter Bandung har vi Cancún och de alliansfrias återkomst, även om de mångdubblats. För att uttrycka det mer precist begicks det ett misstag den 13 augusti 2003 genom avtalet mellan EU och Förenta staterna, som suddar ut den utvecklingsvänliga bild ni velat ge, särskilt genom Allt utom vapen-initiativet, och ni gav sken av förekomsten av ett med era egna ord duopol. Det står klart att detta preliminära avtal med Förenta staterna, som följde på 1992 års Blair House-avtal, satte er och oss i samma båt som bomullsodlarna i Texas med sina bidrag på 3,5 miljarder US-dollar, vilket skapar ekonomiska svårigheter för de 10 miljoner små bomullsodlarna i Afrika.
Europa ansvarar utan tvivel inte för detta misslyckande, men om det dämpar de ultraliberala tendenserna är det verkligen ett misslyckande. Under valkampanjen ville den amerikanska administrationen inte få till stånd ett avtal, lika lite som de afrikanska länderna i Seattle kunde acceptera den föraktliga paragraf 27 i slutförklaringen, som uppmanar dem att odla något annat än bomull. Ni har å andra sidan gjort alla möjliga uppoffringar, ni har offrat era jordbrukare i förväg, ni har offrat två av de fyra Singaporefrågorna, ni var till och med beredd att offra vår sista skjorta under förutsättning att textilavtalet kunde slutas, men de ville inte ha vår skjorta i Cancún.
Vad måste då göras? Uppenbarligen väntar vi på att den nya amerikanska presidenten skall tillträda sitt ämbete i januari 2005. Vad måste göras när det gäller den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP)? Om vi lyssnar på skäl om förnuft och rättvisa bör vi ta bort GJP-reglerna, eftersom det var det pris vi fick betala för det som inte lyckades i Cancún. Vad skall vi göra när det gäller bomull? Skall vi offra vår treprocentiga världsmarknadsandel eller ge afrikanerna det de vill ha: ett bundet kapital på 250 miljoner US-dollar per år som administreras av ett internationellt organ? Vad skall göras när det gäller Världshandelsorganisationen? Ni menar att vi måste förändra ett uråldrigt förfaringssätt. Detsamma kan sägas gälla Internationella valutafonden (IMF), det samma kan sägas gälla FN och det samma kan dessutom sägas gälla Europeiska kommissionen själv. Vilket betyder att den institutionella aspekten är mycket bredare. Hur kan vi i framtiden på laglig väg förena å ena sidan en ofrånkomlig globalisering på ett ekonomiskt, mediemässigt och tekniskt plan med å andra sidan de lika ofrånkomligt och evigt beständiga politiska nationerna som å sin sida har makten att fatta beslut?
Uppenbarligen har ingen ett svar på hur WTO skall förändras. I alla händelser skall svaret emellertid sökas inom teleologin, inte teologin, eftersom det är ställt utom allt tvivel att den teologi som anammats av ?frihandelssekten?, dvs. de träningsläger i Washington och Genève som utbildar marknadsfanatikerna - ultraliberalismens svar på talibanerna - i sig själv utgör ett ideologiskt misstag av globala mått. Detta eftersom de korrekta målsättningar som leder till de riktiga lösningarna inte innefattar ultraliberalism och privatisering av marknaden, utan social rättvisa, politisk rättvisa och nationell rättvisa.
Eftersom så är fallet önskar vi er, herr kommissionär, lycka till med ert nya arbete efter juni 2004, och jag måste säga att jag med viss spänning och nyfikenhet väntar på var er gyllene fallskärm skall landa.

Daul (PPE-DE).
Fru talman, herrar kommissionärer, ärade kolleger! Jag hade förberett ett tal, men allt har sagts redan. Herrar kommissionärer, herr Lamy, låt mig inleda med att säga att när något misslyckas bär någon skulden för det. Jag menar att det är allas vårt fel. När vi säger att vi måste reda ut saker och ting, vilket vi verkligen måste, beror det kanske på att vi är dåligt förberedda. Men vi måste också hålla oss till våra ansvarsområden. Jag instämmer i det som van Velzen och Suominen sade.
För det första vill jag ändå säga att jag är mycket nöjd med det avtal om generiska läkemedel som slöts före Cancún, trots att det är ett mindre avtal för utvecklingsländerna. Jag värnar särskilt om denna fråga.
För det andra vill jag efter att ha närvarat i Seattle och Doha säga att det stämmer att förhandlingar inte längre kan fortsätta att föras under sådana förhållanden. Det är nu rätt tillfälle och hög tid för er, herr Lamy, om det stämmer som vissa sagt att ni är på väg att lämna ert ämbete, att berätta hur förhandlingar skall föras. Det stämmer också att vi inom ramen för multilaterala förhandlingar inte kan ha demonstrationer parallellt med människor som vill förhandla och försöka hitta lösningar, särskilt för de fattigaste länderna.
Multilaterala aspekter är viktiga, men det är absolut nödvändigt att införa mer demokrati i Världshandelsorganisationen (WTO). Detta är en viktig punkt: i Cancún lade jag märke till bristande demokrati vid förhandlingsbordet och även rent allmänt. Jag tror till och med att det var detta som bekymrade mig mest vid slutet av den tredje förhandling jag deltog i.
Öppenhet och tydlighet efterfrågas av oss. Alla som deltar i förhandlingarna måste öppet kunna se varför de är där och vem de företräder. Gemenskapens 25 medlemsstater företräddes av två personer. G21-gruppens intressen försvarades av vissa icke-statliga organisationer som vi träffat på våra kontor i Bryssel och som då talade ett helt annat språk än i Cancún. Allt det är sant. Kanske behövdes droppen som fick bägaren att rinna över, men det viktigaste är att vi inte avbryter arbetet.
Vems är då felet, och vems är det inte? Vi måste, herr Lamy, framför allt ställa oss ytterligare två frågor. Vad skall vi göra härnäst, hur skall vi arbeta, hur skall vi tillämpa fredsklausulen i vårt arbete? Det är frågan som Europas lantbrukare ställer sig.

Mann, Erika (PSE).
Fru talman, herr rådsordförande, herrar kommissionärer, mina damer och herrar! Jag befinner mig i en liknande situation som Daul, på så sätt att inte jag heller vill upprepa allt som redan tagits upp, men jag vill säga något om en kommentar från det italienska ordförandeskapet. Jag anser att det var rätt av er att ta upp frågan om huruvida vi kanske fortfarande befinner oss i efterdyningarna av Seattle. 
Ni uttryckte det så elegant - från Seattle, via Doha, till Cancún. Det ligger mycket i det. Vi hade en situation i Seattle där det civila samhället som ett led i motståndet mot globaliseringen, försökte ställa frågor som vi som politisk institution kanske inte alltid tagit på tillräckligt stort allvar eller behandlat på lämpligt sätt. Denna process har fortsatt, och det har lett till en allmän känsla av osäkerhet, en osäkerhet som inte bara begränsas till det civila samhället utan som också har nått in till de politiska institutionernas kärna, liksom till många samhällen och stater.
Vi upplevde samma sak igen i Cancún med hänsyn till de inblandade afrikanska staterna, och denna känsla har i viss grad nått G21-länderna, som självfallet försökte dra igång en revolt och bryta maktmonopolet mellan Europa och Förenta staterna och kanske även andra länder. Det vore kanske på grund av detta en god idé att utreda vidare vad som verkligen hände och om vi skapar en rimlig grund för vår nya strategi.
Jag delar inte den självömkan jag känner av här i kammaren snarare än en känsla av att vi har en stor skuld i detta. Jag skulle vilja gratulera kommissionsledamöterna. Jag anser att deras taktik var korrekt och att vi inte skall axla all skuld för misslyckandet.
Jag anser också att vi skall hålla dörrarna öppna. Jag menar verkligen inte att vi skall begränsa oss till den multilaterala agendan, och de ledamöter som känner mig är medvetna om detta. Ibland är det bra att ha flera alternativ eftersom detta ger ett visst utrymme att välja. Ibland är ett val det rätta och andra gånger är det ett annat. Jag är därför positiv till att hålla båda valmöjligheterna öppna. Dessutom hoppas jag att min österrikiske kollega, Paul Rübig, senare kommer att tala till kammaren. Tyvärr har jag ingen tid kvar.

Vachetta (GUE/NGL).
Fru talman! Misslyckandet i Cancún är en förolämpning mot stormakterna Förenta staterna och Europeiska unionen från länderna i syd. EU har åter försökt påtvinga andra sin ganska cyniska logik, som går ut på att bibehålla protektionismen för det egna jordbruket och få fri tillgång världen över för sina industrier. 
De sydkoreanska lantbrukarnas ledares självmord är en tragisk symbol för de miljontals förtvivlade män och kvinnor som vanhedrats av dårens köpslående. Under de svåra förhållanden som rådde höll demonstranterna i Cancún fast vid sin vägran att godta WTO:s regelverk som gör dem fattigare för var dag som går. Misslyckandet för WTO:s del räcker inte för att förändra systemen så att grundläggande behov till sist kan täckas. Icke desto mindre är detta en verklig uppmuntran för världens utsatta - och de är många - att utveckla sina tankegångar och kämpa mot ett ambitiöst mål: att slutligen kunna bygga upp en rättvis värld där man stöder varandra. Herr Lamy, det är i dag särskilt viktigt att sluta kräva, dessutom i vårt namn, en avreglering av 102 av deras tjänsteområden. Tvärtom är det i dag dags att avskriva skulderna för länderna i syd. Detta skulle till sist kunna ge utvecklingsländerna möjligheter till verklig utveckling.

Auroi (Verts/ALE).
Fru talman, herrar kommissionärer, herr ordförande, ärade kolleger! Cancún blev ett misslyckande på samma sätt som Seattle. Utan tvekan var denna förhandlingsrunda dömd att misslyckas. Vems var felet? Högern - Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, och Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp - är övertygad och säger att det var de andras, de icke-statliga organisationernas och G21-gruppens fel. Vi menar att det troligen var WTO:s eget fel och även vårt, som redan hade förhandlat med Förenta staterna. Utan tvekan måste vi medge att fallet är mycket större för oss, Europeiska unionen, eftersom ni, herrar kommissionsledamöter, och ni, våra ledare, var övertygade om att våra planer bäddade för denna rundas framgång. Allt hade verkligen planerats, utom Cairnsgruppens sönderfall, som vi snarare hade försökt att neutralisera. Allt utom G21-gruppens samlade uppdykande på scenen, vad ni än säger, en grupp som definierade sig själv som utvecklingsländernas försvarare, även om länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS) och de minst utvecklade länderna inte riktigt är samma sak.
Vi, nord, måste övertyga syd om att vi till exempel i jordbruksfrågan verkligen är rättvisare. Den gemensamma jordbrukspolitiken har reviderats till stor del, kanske lite för mycket, för att WTO skall finna den mer lockande. Men länderna i syd fortsätter å sin sida att ha en negativ uppfattning om allt jordbruksstöd, även de som i våra ögon verkar vara de mest förtjänstfulla. Hur kan vi få länder som de afrikanska länderna att förstå vår hållning när deras livsmedelsskörd under flera år gått till spillo på grund av Europeiska unionens exportbidrag (bidrag som gjorde att burhöns från Bretagne var billigare att köpa på marknaden i Dakar än lokalt producerad kyckling)? Den gemensamma jordbrukspolitiken har genom att subventionera exportpriserna på spannmål, kött och socker under lång tid översvämmat länderna i syd. Hur skall vi då i dag kunna övertyga dem om förtjänsterna i vår nya inriktning, utan att avskaffa exportstöden? Hur skall vi kunna övertyga dem, när vi i den för Afrika så viktiga bomullsfrågan verkar ge vårt oreserverade stöd för Förenta staternas hån i paragraf 27, som skjuter upp varje reform i denna sektor på obestämd tid?
Innan vi hittar ett sätt att få länderna i syd att förstå vad jordbrukets andra pelare och regelverket på det sociala området, miljöområdet och angående livsmedelssäkerheten står för, innan vi tillåter dem att anta samma regelverk för sin landsbygdsbefolkning, kommer vi inte att hamna i ett läge där de kommer att förstå oss. Det är denna demokratiska reform som vi måste hålla fast vid och diskutera med dem. Det är genom att fastställa detta slags WTO-regler på nytt som vi inte bara ägnar oss åt rättvis handel, utan även åt demokrati.

Berthu (NI).
Fru talman! Ministerkonferensens misslyckande i Cancún den 14 september har gjort att många människor är rädda för att det multilaterala förhållningssättet till internationella handelsförhandlingar blir det första som offras. Det vore synd. Vi är faktiskt övertygade om att världshandeln och det internationella livet i allmänhet måste baseras på enkla multilaterala regler som följs av alla och tillämpas av öppna internationella organisationer.
Men vilka regler? Det är just det som är problemet, eftersom WTO sedan 1995 och Marrakechavtalen har fungerat enligt en central grundläggande princip: ett systematiskt öppnande av marknader och doktrinen om en global frihandel som under alla omständigheter förväntas ge alla människor maximal vinning. Det är denna regel, som kritiseras av allt fler länder, som nu har fallit i stycken i Cancún och vi måste vara medvetna om detta om vi vill återskapa något. För att återskapa måste vi givetvis behålla regeln om frihandel men komplettera den med en annan regel: den som handlar om varje nationell demokratis eller varje prioriterat handelsområdes suveränitet; de måste ha frihet att forma handeln efter sina egna behov, särskilt när det gäller jordbruket.
Vi måste nu lära oss läxan från misslyckandet i Cancún och erkänna att dessa frågor är av en särskild karaktär som onekligen till och med bör lyftas ut från WTO och behandlas i en separat internationell organisation. Under alla omständigheter bör de grundläggande reglerna vara att varje land eller region har rätt att behålla sin egen jordbruksmodell och sitt oberoende i fråga om livsmedelsförsörjning och befolkningens hälsa.
Detta innebär två dubbla krav. För det första måste vi acceptera att på lång sikt helt slopa stödet för jordbruksexporten. Vi får inte blunda för detta, vi måste se problemet i vitögat, detta är en moralisk nödvändighet. Därefter måste vi lika ärligt acceptera att det är berättigat med gemenskapspreferenser i form av importbeskattning eller internt stöd där detta behövs för att vi skall nå de sociala mål vi själva demokratiskt har satt upp.
Dessa två samtidiga och ärliga accepteranden är nödvändiga om vi nu skall börja om igen på rätt bog, men de innebär också att det krävs en ingående granskning av den interna reformen av EU:s jordbrukspolitik som förbereddes alltför hastigt inför mötet i Cancún. Reformen bör nu diskuteras igen och få en ny inriktning i linje med de erfarenheter vi kan göra av detta misslyckande.

Corrie (PPE-DE).
Fru talman! Jag talar i egenskap av jordbrukare som får jordbruksstöd. Men i dag vill jag särskilt tala till försvar för de svagare utvecklingsländerna, särskilt AVS-länderna. Enligt min åsikt borde Cancún ha blivit den kulmen på månader av hårt utskottsarbete som skulle ha gett svar på utvecklingsländernas tvivel och farhågor. Att förvänta sig att man kan sätta sig ned med 148 länder och nå en slutsats är orealistiskt, men jag menar ändå att Cancún var en vattendelare.
Den tid då mäktiga block som Europeiska unionen och Förenta staterna satt i rökfyllda rum, delade på bytet och slängde några få smulor till resten av världen är sedan länge förbi. Utvecklingsländerna har insett att tillsammans är stark och att det ligger makt i att använda den styrkan. Men detta är inte bara en fråga om utvecklingsländerna och de utvecklade länderna. Det finns olika skikt inom båda grupperna. Ekonomiskt sett befinner sig Asien, Fjärran östern och Latinamerika ljusår från AVS-länderna. Länders handelspotential utvecklas i olika takt.
Framtida framgångar beror på flexibilitet i fråga om att anpassa takten. Möjligheten att välja bort alternativ erbjöds som en viktig beståndsdel i Cancún och måste ingå i varje framtidsplan. Förmågan att genomföra vad man kommit överens om är en nyckelfaktor.
AVS-länderna förhandlar just nu om ett partnerskapsavtal om handel inom ramen för Cotonou som skall godkännas från 2008. Avtal om ekonomiskt partnerskap och regionala avtal om ekonomiskt partnerskap är vad dessa förhandlingar ytterst syftar till. De flesta av dessa länder är inte redo för ömsesidiga handelsavtal eller konkurrensregler, men en regional integration skulle stärka dem i en global värld och öka handeln mellan utvecklingsländerna. AVS-länderna kunde inte handskas med både Cotonou och Cancún på samma gång. Cancún var att gå ett steg för långt och för snabbt. Nu måste vi göra en fullständig omprövning av arbetsmetoderna.

Kinnock (PSE).
Fru talman! Inledningsvis skulle jag vilja säga att jag håller med dem som påpekar att vi måste tänka på framtiden. Det som andra sagt här i dag, att vi måste tänka över vad som hänt, är lika viktigt. 
Det första jag vill säga är att vi inte får vackla i vårt åtagande i fråga om multilaterala handelsregler.
Vi kom till Cancún med en mycket överlastad agenda. Ministrarna hade oerhörda svårigheter eftersom de tvingades brottas med för många komplexa och olösta frågor. Processen blev därför helt klart ohållbar. Hela processen under de få dagarna var bokstavligen bortkastad ända till lördagen då den reviderade texten lades fram, till utvecklingsländernas bestörtning. När vi anlände till Cancún fanns det, vilket bekräftas av den reviderade texten, en sann känsla av att visionen, löftet och ambitionen från Doha var allvarligt hotad. Anledningen till detta var att tunga frågor om jordbruket, bomullsodling och de nya frågor som är viktiga för utvecklingsländerna helt enkelt inte togs upp. Vi måste tydligt visa hur vi uppfattar utvecklingsländerna. Det räcker inte att komma här och säga att utvecklingsländerna bad om för mycket. De torde vara förolämpade över antydningen att icke-statliga organisationer skulle kunna manipulera och styra deras åsikter på det sätt som vissa har påstått.
Med tanke på att datumet närmar sig för mötet i Genève i december skulle jag vilja fråga, herr kommissionär, vilket slags brobyggande och vilka förtroendeskapande åtgärder ni är involverad i denna gång - efter att nätt och jämnt ha hämtat andan efter Cancún - för att försöka se till att vi når ett visst resultat där?
Slutligen, herr kommissionär, när det gäller Singaporefrågorna, är ni medveten om att Förenade kungarikets handels- och industriminister i torsdags sade att hon skulle försöka få till stånd ett möte med er om Singaporefrågorna, för att se till att ni håller fast vid den hållning som bestämdes i Cancún och att vi inte längre kommer att driva på om WTO-förhandlingar om investeringar och konkurrens? Är ni medveten om att den brittiska ministern sade detta i underhuset, och förväntar ni er att ert mandat skall ändras utifrån uttalanden av det här slaget?

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Fru talman! WTO är den största imperialistiska mekanism som påtvingar den internationella handeln de multinationella företagens villkor och full avreglering och öppna marknader. Resultatet är att klyftan mellan rik och fattig vidgas, trots att den internationella handeln ökar. Misslyckandet i Cancún visar att WTO inte obehindrat kan spela denna roll, vilket utan tvivel är positivt. Motståndet växer både på gator och i förhandlingsrum. Nya aktörer träder fram och kräver en plats i leken. Det interna kapitalistiska motståndet blir allt kraftigare. Lösningen ligger inte i reformer i den ena eller andra riktningen, den måste sökas i själva grunden till WTO.
Europeiska unionen reste till Cancún efter att ha offrat de små och medelstora jordbrukarnas intressen. Det framgår tydligt av intervjun med Lamy att han har för avsikt att offra ännu fler och jag väntar på ett svar på frågan hur långt han kommer att gå. När det exempelvis gäller bomull, där Europeiska unionen importerar 70 procent av sitt behov: Kommer vi då att nå en punkt där vi importerar 100 procent och utplånar bomullsindustrin i Grekland, Spanien och Portugal?

Cunha (PPE-DE).
Fru talman! Till skillnad från vid tidigare tillfällen var det inte jordbruket som var orsaken till att dessa förhandlingar misslyckades. Jag anser att de misslyckades på grund av 21-gruppens maximalistiska hållning, eftersom de kom till förhandlingsbordet med frågor som gick längre än agendan från Doha. Det mest iögonenfallande var kravet på att successivt avveckla inrikesstödet, eftersom detta anses orsaka den största snedvridningen, det vill säga de blå och gula boxarna.
Europeiska unionen intog för första gången en bestämd hållning, vilket den verkade vara ganska tillfreds med. Detta berodde på den jordbruksreform som unionen genomfört och på det avtal som ingåtts med Förenta staterna. Tyvärr erkände dock inte 21-gruppen de insatser Europeiska unionen gjort för att anpassa sin gemensamma jordbrukspolitik. Gruppen håller fortfarande fast vid att resonera som om den gemensamma jordbrukspolitiken inte hade förändrats alls de senaste tio åren. Den gemensamma jordbrukspolitiken har förändrats dramatiskt under denna period, men de resonerar fortfarande som om Europeiska unionen var en protektionistisk mur och bortser från det faktum att EU i dag är den största importören av jordbruksprodukter i världen. Kanske den grupp afrikanska länder som måhända med giltiga skäl satte hälarna i marken för att försvara bomullen hade glömt att Europeiska unionen som sammanslutning mer ihärdigt än någon annan har försökt stödja utvecklingsländerna. I dag tar EU-marknaden dessutom emot 85 procent av dessa länders jordbruksexport. Rösterna från världens allra fattigaste länder som tack vare Allt utom vapen-initiativet har helt fritt tillträde till våra marknader hördes inte ens. Detta berodde på att de blev fullständigt överröstade av länder som också hävdar att de är underutvecklade men vars intressen är helt annorlunda eller till och med strider mot dessa fattiga länders intressen.
Jag tycker dock inte att vi skall vara masochistiska. Europeiska unionen hade en mycket resonabel inställning i dessa förhandlingar och uppträdde generöst mot mindre utvecklade länder. Den kunde givetvis ha gått längre. Jag kan dock med gott samvete säga att om alla där hade haft samma flexibla, ansvarstagande hållning som Europeiska unionen hade också ett avtal kunnat ingås.

Talmannen.
Den här debatten drar ut på tiden. Jag vill därför be Imbeni och talarna efter honom på talarlistan om ursäkt för att jag nu måste lämna ordet till kommissionsledamot Lamy. I slutet av debatten kommer dessutom kommissionsledamot Fischler att få ordet.

Lamy
Fru talman! Min kollega Franz Fischler skall komma hit och svara dem av er som jag inte har möjlighet att lyssna på.
Jag vill göra två generella kommentarer innan jag går vidare till ett antal mer specifika punkter som svar på era inlägg. Min första generella kommentar är följande: Jag önskar att vi om möjligt kan undanröja ett missförstånd som jag anar mellan oss nu när vi talar om Världshandelsorganisationen. Världshandelsorganisationen är fortfarande en organisation som förhandlar om förmåner i form av ytterligare tillträde till vissa marknader, liksom regler i avsikt att garantera att handeln utvecklas till förmån för det allmännas intresse. Den bistra verkligheten är att det är ett organ där vi bedriver förhandlingar. Vi förhandlar om intressen, även om vi med tanke på vår europeiska idealism tillskriver dem högre värden än andra. Vi får alltså inte glömma bort denna realitet om diskussionen mellan oss skall bli framgångsrik. Ingen naiv optimism, sade Philippe Herzog. Jag ser inte detta som en läxa, utan som en påminnelse om realiteter. Om detta gäller för de andra, gäller det även för oss.
Min andra generella kommentar är följande: Många av er betonar att de geopolitiska aspekterna prioriterades framför de strikt handelsrelaterade aspekterna i förhandlingarna i Cancún. Jag håller med er. Kanske dessa aspekter delvis undgick oss vid ett eller annat tillfälle under förberedelserna inför Cancún. Alla förslag från er sida i detta hänseende är välkomna nästa gång.
Min tredje och sista generella kommentar: I dessa handelsfrågor finns det en syd-syd-dimension som är värdefull och som vi inte skall glömma bort, även om det också på detta område är nord-syd-dimensionen som med tanke på vår välkända inriktning intresserar oss mest. För utvecklingsländerna är det avgörande att de öppnar upp sina marknader och accepterar ett antal regler. Alla vet att detta är en nödvändig förutsättning och att det inte räcker med att nord öppnar sina marknader och accepterar reglerna, inte på långa vägar. Jag önskar att denna realitet då och då uppmärksammades av dem av er som med all rätt har ett särskilt intresse för utvecklingsländernas ställning.
Jag vill gärna göra några mer specifika kommentarer innan debatten kan fortsätta. Först och främst har ni rätt beträffande reformen av Världshandelsorganisationen (WTO). Vi måste omvärdera ett antal regler och mekanismer; vi måste försöka stärka samarbetet mellan WTO och Världshälsoorganisationen (WHO), Internationella arbetsorganisationen (ILO), FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO), FN:s miljöprogram (UNEP) och övriga organ inom FN. Jag håller med om detta och vi skall tänka på det. Vi måste dessutom inse att om vi följer denna väg, som utan tvivel är den vi européer intuitivt vill välja, riskerar vi att ibland bli mycket ensamma, för jag kan inte påstå att många utvecklingsländer går samma väg. Vad gäller Förenta staternas intresse av att bättre följa det vi internt brukar kalla internationellt styre, vet vi att detta inte nödvändigtvis är deras naturliga benägenhet. Vi accepterar därför att vi bör tänka på detta, men vi är medvetna om att andra parter måste följa oss längs denna väg, och för att komma dithän måste vi värva fler.
Vad blir nästa steg, undrade ni flera gånger. Jag anser att det är alltför tidigt att säga det. För det första på grund av att vi behöver tid för att göra en grundlig analys av vad som hände. Jag tror att dagens debatt kommer att bidra till detta och jag tackar er för detta på kommissionens vägnar. Dessutom på grund av att vi även behöver tid för att knyta kontakter mellan olika sidor, kontakter som inte alltid kan knytas offentligt i den här sortens förhandlingar, särskilt med våra vänner från utvecklingsländerna. Vi skall därför göra allt detta utan brådska. Flera alternativ måste övervägas. Inom kommissionen skall vi göra detta som ett kollegium och därefter får vi se om kommissionen föreslår att dess mandat förändras eller inte, om förhandlingarna skulle inledas igen.
Jag hörde att många gav uttryck för sitt stöd, vilket jag tackar er för, eftersom detta stöd för både Franz Fischler och mig själv är än mer värdefullt i dåliga tider än i goda.
Jag hörde också en del kritiska inlägg som jag skall försöka besvara mycket snabbt. Lucas förebrådde mig för att inte ha drivit Singaporefrågorna tillräckligt hårt och för att inte ha drivit frågan om exportstöd. Beträffande exportsubventionerna måste jag tyvärr meddela er, fru Lucas, att detta är helt felaktigt. Om Franz Fischler och jag lägger fram ett förslag som går ut på att vi är redo att gå så långt som till noll i fråga om exportsubventioner för produkter som är av intresse för utvecklingsländerna, säg då inte att Europeiska unionen inte gjorde något.
När det gäller Singaporefrågorna hävdade ni att det var investeringar och konkurrens som stjälpte lasset och detta är även er syn på de frågor som rör öppenheten i affärstransaktioner; detta är en överraskning för mig eftersom jag trodde att öppenhet var en av de principer som er grupp fäste mycket stor vikt vid. När det gäller ert argument att vi måste slopa dessa båda frågor om öppenhet på grund av att utvecklingsländerna inte vill veta av dem, vill jag gärna att ni berättar för mig om detta även gäller miljöfrågorna och de sociala klausuler som också är frågor som utvecklingsländerna inte vill höra talas om.
Fru Auroi, jag kan inte låta bli att reagera på ert påstående att Europeiska unionen stödde Förenta staternas syn på bomull. Om detta är de uppgifter ni har tillgång till vill jag gärna korrigera dem omedelbart. Jag berättade i Cancún, vid ett offentligt sammanträde i plenum, vad vi anser om denna berömda punkt 27 och jag skulle vara tacksam om ni ville vara så vänlig och korrigerar era uppgifter.
Vad gäller den uppfattning som flera av er uttryckt, nämligen att unionens ståndpunkter inte är tillräckligt kända i vissa delar av vår stora värld, så har jag noggrant noterat denna iakttagelse. Jag instämmer också med den. Jag ber er bara att vara medvetna om att våra resurser för att förbättra detta förhållande inte är obegränsade och att vi onekligen kommer att kunna diskutera detta igen när den årliga budgetdebatten tar form.
Avslutningsvis skall jag besvara en relativt korrekt iakttagelse som gjordes av Martinez. Jag tackar honom för hans ord om fallskärmar. Jag inser att när det gäller fallskärmar så vet han vad han talar om. Han förebrår mig med en allvarligare underton för att i förväg ha betalat för jordbruket och för att inte ha fått något i gengäld. Franz Fischler kommer om så behövs att förklara för er att förhållandet är det motsatta, herr Martinez: ni befinner er på fel sida av disken. Det är sant att vi genomför våra reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken av våra egna skäl och att vi för samma pris kan få åtaganden från amerikanerna inom sektorer som motsvarar våra i utbyte mot goda förhandlingar inom Världshandelsorganisationen. Detta är ett av skälen till varför misslyckandet inte heller är goda nyheter för europeiska jordbrukare.
Jag avslutar här så att debatten kan fortsätta. Som talmannen nämnde kommer min kollega Fischler att besvara era frågor vid debattens slut.

Imbeni (PSE).
Fru talman! Jag får det intrycket att de enskilda träd som de många aspekterna av misslyckandet i Cancún utgör hindrar oss från att fokusera närmare på skogen. Det är samma skog som gjorde att förhandlingarna i Seattle bröt ihop för närmare fyra år sedan, och den har ett förnamn och ett efternamn: den heter enorm ojämlikhet mellan rika och fattiga länder, och avsaknad av en överenskommen strategi för att minska denna ojämlikhet, en strategi bestående av tidsramar, politik, program, siffror och belopp.
Det är uppenbart att denna strategi varken finns i Bushs ensidiga taktik - det stämmer att det finns ett nära samband mellan Irak och Cancún - eller i något av de bilaterala avtalen. En verkligt multilateral strategi är den enda rätta metoden, men här var vi begränsade i våra förberedelser inför Cancún. Detta var en av de svaga punkterna i ordförandeskapets och rådets arbete. Även om han just nu inte hör vad jag säger, skulle jag vilja säga till Urso att jag uppskattade hans ärliga resonemang och även stora delar av hans analys. Men vad hade vi egentligen förberett inför Cancún? Vad gjorde vi medan president Bush talade i telefon med president Lula och Indiens premiärminister?
Detta var även en svag länk i kommissionens och parlamentets arbete. Enligt kommissionsledamot Lamys prognos - som fått stöd av flertalet ledamöter i Europaparlamentet - skulle den berömda G-17-alliansen, som sedan blev 21-gruppen och 24-gruppen, framför allt vara taktisk, men av huvudsakligen politiska skäl var detta inte fallet, och det kommer inte att vara fallet i framtiden heller.
Fru talman, jag hade velat vänta lite innan vi gick till omröstning om dessa dokument i kammaren. I morgon skall vi faktiskt rösta om ett ganska nedslående dokument som inte besvarar frågan ?Varför misslyckades vi i Cancún?? och inte heller några riktlinjer för vilken väg vi bör välja i framtiden.
Jag skulle vilja avsluta med att säga till kommissionsledamot Lamy att även om WTO är ett förhandlingsforum är det inte på månen eller på Mars. Det är här, och bakgrunden till förhandlingarna är just de enorma ojämlikheter som finns och som gäller vårt liv på jorden i dag.

Figueiredo (GUE/NGL).
Fru talman! Jag skulle vilja påminna om de tre främsta lärdomar vi bör dra av händelserna i Cancún. För det första bidrog Europeiska unionens och Förenta staternas ståndpunkter till att konferensen misslyckades med att hitta lösningar som kunde ha gett utvecklingsländerna ett rimligt avtal. EU och Förenta staterna bortsåg i sina ståndpunkter från behovet av skuldlättnader för de minst utvecklade länderna och från de problem som anställda och mikroföretag samt små och medelstora företag inom Europa möter inom till exempel textil-, konfektions-, skotillverknings- och jordbrukssektorerna. För det andra måste arbetet inom de internationella institutionerna bli mer demokratiskt. Nya, rättvisa och demokratiska regler måste fastställas som ger de fattiga hopp och möjlighet till verklig hållbar utveckling. För det tredje vill jag emellertid även påminna om de stora folkliga demonstrationerna i Cancún och i viss mån över hela världen i protest mot globaliseringens orättvisor och med krav på nya, mer rättvisa och demokratiska regler.

Ferrer (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionär! Vi har alla verkligen blivit stora förlorare på grund av misslyckandet i Cancún. Paradoxalt nog blir de minst utvecklade länderna mest lidande, trots att de borde ha varit de som främst gynnades av utvecklingsrundan. Den ekonomiska tillväxten på global nivå har också påverkats negativt. Detta beror inte enbart på att lägre skatter och avskaffandet av andra hinder gynnar ekonomisk tillväxt genom att handelsutbytet underlättas. Det beror också på att framgångar i Cancún skulle ha utgjort en mycket positiv signal, en signal som kunde ha hjälpt till att gjuta nytt liv i den globala ekonomin. Det är också troligt att det multilaterala handelssystemet påverkas negativt.
Jag är övertygad om att det inte finns något behov av att avvika från den kurs vi hittills följt. Det är ändå nödvändigt att övervinna det dödläge utvecklingsrundan befinner sig i efter Cancún. Arbetet på grundval av tidigare ingångna avtal måste återupptas så snart som möjligt. Såsom redan har påpekats är det av största vikt att göra en djuplodande utredning av WTO:s arbetsmetoder och organisation. Även orsakerna till misslyckandet i Cancún måste utredas.
Herr kommissionär, jag dristar mig till att föreslå ytterligare ett område som bör undersökas av er, nämligen behovet av att omformulera utvecklingen av de minst utvecklade ländernas potential. Med detta menar jag något utöver behovet av att öka budgetanslagen i detta syfte, även om det givetvis också krävs. Vad jag tänker på är behovet av att fastslå hur de svagare länderna bäst kan hjälpas för att förbättra sin förhandlingsförmåga och hur de på bästa sätt utrustas för att kunna fatta egna beslut och göra detta med full insikt om gällande fakta. Detta skulle också säkerställa att de inte utnyttjas. Detta verkar beklagligt nog ha varit fallet tidigare.
Fru talman! Jag menar att resultatet av dessa diskussioner och de beslut som följer kommer att avgöra om Doha i realiteten utgör en vändpunkt, även om nästa etapp på resan kommer att bli längre än förväntat. Det kommer också att avgöra framtiden för det multilaterala handelssystemet.

Garot (PSE).
Fru talman! Förhandlingarna i Cancún borde ha varit en möjlighet att ta ett första steg mot en rättvisare handel. Förhandlingarna kollapsade dock. Utvecklingsländerna återställde de traditionella maktförhållandena inom WTO. Detta är en mycket viktig fråga att behandla politiskt. Men vem gynnas egentligen av detta misslyckande?
För egen del noterar jag att utvecklingsländerna inte har vunnit något särskilt på att tillämpa de krav de förde upp på agendan i Doha. I likhet med många andra här föreställer jag mig att Förenta staterna kommer att försöka stärka de bilaterala aspekterna för sin egen skull, och jag undrar hur vi européer skall kunna bemöta det intensifierade handelskrig som hotar att bryta ut.
Om vi talar om jämvikt verkar misslyckandet skadligt, åtminstone på kort sikt. I allmänhetens ögon har det dock fått till följd att frågan om att korrigera balansen mellan nord och syd blir mer aktuell än någonsin. Detta är det övergripande problem som vi nu måste försöka hitta en lösning på. Vi måste ta reda på hur vi skall bemöta det och tillsammans med vem.
Denna fråga är verkligen viktig, bland annat på grund av att alla utvecklingsländer inte har samma intresse och deras alternativ i fråga om WTO än så länge inte verkar vara särskilt likartade. Vilken partner, vilken grupp kan vi i detta sammanhang räkna med för att utarbeta och följa en strategi för att återuppta förhandlingarna och reformera WTO?
På andra områden och på en annan nivå har vi förstås insett att 21-gruppen har för avsikt att bekämpa externa och inhemska offentliga stöd inom jordbrukssektorn. Herr kommissionär, bör vi inte vara oroliga för att vissa länder vid fredsklausulens upphörande tar tillfället i akt för att juridiskt angripa vår gemensamma jordbrukspolitik i syfte att nå sina mål utan att i gengäld behöva följa några politiskt framförhandlade garantier? Hur förhållandena än ser ut efter Cancún verkar svaren vara svårare att hitta än frågorna.

Rübig (PPE-DE).
Fru talman! Jag skulle först vilja tacka kommissionens mycket professionella förhandlingsgrupp, kommissionsledamöterna Fischler och Lamy, eftersom de verkligen gjorde allt som stod i deras makt för att konferensen skulle bli framgångsrik. Vi bör kanske i framtiden införa en regel som säger att alla som lämnar förhandlingsrummet har gett sitt godkännande. Vi väntade oss hårda, noggranna förhandlingar, men vi tappade bort våra partner längs vägen. Med andra ord förblir de fattiga fattiga och de rika rika. Detta är inte något att glädjas över.
Lucas sade tidigare att fattiga länder bör ha rätt att gynna sitt eget nationella näringsliv. Menar hon monopolföretag som ägs av ett litet antal ministrar som är oroade över att konkurrensregler och avtal om investeringsskydd skall utgöra en risk för deras egna tillgångar? Det kan i detta sammanhang vara till viss hjälp att göra nationella parlamentsledamöter och ledamöter i opposition lite mer delaktiga så att en verklig debatt kan föras även i de minst utvecklade länderna om vem som skall få större välfärd och vem som skall leva i fullständig fattigdom. Ett litet antal välbärgade individer i kontrast mot miljoner som lever i svält. Vi bör därför göra allt vi kan för att uppmuntra små och medelstora företag, familjeföretag, i dessa länder att stimulera konkurrensen och gynna välfärden - och då menar jag inte enbart för ett litet antal människor som drar nytta av att det finns monopol.
Av detta skäl anser jag att den parlamentariska konferensen är viktig och att vi i egenskap av européer bör ta täten för att se till att det förs en opartisk och öppen debatt i frågan, inte bara här i Europa utan även och kanske framför allt i världens fattigaste länder. De är i stort behov av detta slags debatt.
Det finns ytterligare en fråga jag vill uppmärksamma: Vad händer när ?fredsklausulen? upphör att gälla? Kommer vi att möta ett annat krig, ett världshandelskrig där de fattigare blir ännu fattigare?

Désir (PSE).
Fru talman, herr kommissionär! Jag menar att unionen bör dra lärdom av detta misslyckande i Cancún för att undvika att samma misstag görs om i framtiden. Unionen bör också ompröva sin strategi för att kunna utforma de initiativ som är oundgängliga för att återinföra multilaterala förhandlingar.
För det första: När det gäller framväxten av dessa nya grupper av utvecklingsländer anser jag att ordförande Prodi hade rätt när han i Bologna förra veckan betonade att 21-gruppens karaktär och uttalade vilja att göra en politisk markering underskattades och missförstods. Jag menar att det var fel att försöka söndra gruppen eller vända andra utvecklingsländer mot den. Detta var meningslöst och det avledde oss från den oundgängliga politiska dialog och det politiska förtroende vi måste försöka återskapa med gruppen.
Framväxten av dessa grupper, såsom den efterföljande 90-gruppen, gör det givetvis svårare för oss att föra diskussioner och förhandla inom WTO. Detta är en utmaning för Europeiska unionen, men det är även en utfästelse om att skapa ett rättvisare handelssystem som bättre motsvarar samtliga kontinenters problem, särskilt för dem som hittills inte har vunnit något på att WTO inrättats.
För det andra: Singaporefrågorna. Jag menar att förhandlingarna redan var tämligen komplicerade i fråga om jordbruk och de övriga områden som faller under WTO:s behörighet. Det fanns även resterande åtaganden från Doha som inte hade följts, framför allt tidsfrister som inte respekterats, för att inte nämna de frågor vi vet att majoriteten av utvecklingsländerna inte ville diskutera. Detta var en alltför typisk kohandel mellan defensiva och offensiva frågor som inte motsvarade förhållandena och även här visade man föga förståelse för den djupt rotade vägran att hantera dessa Singaporefrågor.
Om vi vill rädda multilateralismen i dag menar jag att det krävs att vi föreslår en djupgående reform, inte bara av WTO:s rutiner - parlamentet har lagt fram förslag som jag hade äran att vara föredragande av - utan även av dess regler, prioriteringar och teser, vilket även framförts i tidigare anföranden. För att alla lättare skall kunna acceptera handelsreglerna i sin helhet menar jag att de återigen måste sättas i samband med begreppet global styrning. Vi måste utan tvekan byta ut WTO i FN:s system, eftersom det som kommissionens ordförande Prodi tidigare sade beträffande relationerna till andra instanser handlar om just detta, eventuellt kontrollerat av ett ?råd för ekonomisk och social säkerhet?, vilket kommissionens förre ordförande Jacques Delors föreslog.

Kreissl-Dörfler (PSE).
Fru talman, herr kommissionär! Indianerna i Dakota har ett visdomsord: ?när man upptäcker att man rider på en död häst, är det klokast att kliva av?. Än så länge har saker och ting inte gått så illa inom WTO, men det som hände i Cancún ger all anledning till oro. Att förhandlingarna avbröts ser även jag som snarare en dyrköpt seger för utvecklingsländerna än som en framgång. En annan intressant aspekt på detta är föreställningen att förhandlingarna strandade på den klippa som utgörs av jordbruksfrågor. Hur kan då detta ske när det aldrig var meningen att det skulle hållas några förhandlingar i form av en officiell jordbruksrunda? Även jag betraktar EU:s förslag om jordbruk som fullt acceptabelt, även om många utvecklingsländer eftersträvade mer. Det var ändå ett utmärkt förslag. Så vilken roll spelade Förenta staterna? Att det inte fördes några förhandlingar alls om jordbruk passade president Bush mycket bra, eftersom sanningen annars hade uppdagats för många länder. De skulle ha insett vem som egentligen satte foten på bromsen och detta skulle onekligen ha skapat en viss irritation i ?de villigas koalition? och bland dem som var beroende av den.
Följaktligen tvingades Mexiko avbryta förhandlingarna innan de ens hade inletts, och Förenta staterna är också mer intresserat av bilaterala avtal än av multilaterala. Jag har dock ytterligare en sak att säga om dem som anser att de nu måste inleda en kampanj mot de icke-statliga organisationerna. För det första överskattar de grovt de icke-statliga organisationernas makt och för det andra visar de vad de i slutändan anser om medverkan från vissa delar av det civila samhället. Mitt råd till dem är att täppa till det här ormboet innan det leder dem rakt i fördärvet.

Urso
Fru talman! Jag skall bara säga några få ord, först och främst för att tacka Europaparlamentet för det bidrag det lämnat i dag. I 31 anföranden betonas den betydelse denna institution - Europeiska unionens största representativa institution - lägger vid den multilaterala principen, vilken måste styra vårt arbete. Ni har konstaterat, upprepat och framhävt behovet av att bevara och gjuta nytt liv i multilateralismen och samtidigt har många av er betonat hur viktigt det är att inleda en reform av WTO, där behovet av att erkänna de nya aktörerna inte på några villkor får förbises.
Vi kan förstås inte återgå till de gamla GATT-mekanismerna; vi måste gå framåt och, som jag sade, erkänna att världen i dag glädjande nog är multipolär, vilket gäller både norra och södra halvklotet och märks inte minst genom framväxten av 21-gruppen - som vi måste samarbeta med och som huvudsakligen består av utvecklingsländer som redan kan ta del av globaliseringens fördelar och därför har blivit kraftfulla konkurrenter. Dessa länder, till exempel Kina och Brasilien, hävdar sin rättmätiga plats, medan det finns en värld i syd - AVS-länderna och staterna i Afrika - som hittills inte fått ta del av globaliseringens fördelar, utan snarare enbart drabbats av dess följdverkningar.
Dessa tre behov - att bevara det multilaterala förfarandet, att reformera WTO och att erkänna nya aktörer - skulle därför kunna stimulera oss att till inleda en process som kan leda till inrättandet av en preliminär instans mellan sekretariatet och generalförsamlingen; i en sådan ny instans kan äntligen gemensamma nämnare sökas mellan de nya aktörer som företräder geografiska, politiska, kulturella, sociala och ekonomiska områden som liknar varandra men som är olika, så att de kan skapa ett forum på hög nivå där frågor kan lösas innan de når den församling som i Cancún verkligen liknade en riktig kakofoni av språk och ståndpunkter.
En annan viktig aspekt som lyfts fram rör frågan om kommunikation - som helt och hållet är ett EU-problem. Någon påpekade att de icke-statliga organisationerna spelade en dubbel, kanske dubbeltydig, roll genom att växla mellan det språk som talas i Bryssel eller Strasbourg och det i bland högljudda skrikande som förekom i Cancún; samtidigt hade Europeiska unionen och kommissionen svårigheter att förmedla hur mycket EU har uträttat de senaste 22 månaderna och hur mycket EU varje dag uträttar för de svagaste av svaga. Som ett exempel på detta förhållande tror jag att kommissionen tog med sig två presstalesmän till Cancún, medan en enda icke-statlig organisation hade minst 14.
Det finns därför ett kommunikationsproblem och det kan mycket väl också förekomma en viss språkförbistring som vi måste reda ut om vi skall kunna göra rättvisa åt den anmärkningsvärda styrka som finns i det europeiska civila samhället, som först och främst - om än inte enbart - måste uttrycka sig genom sina företrädande organ.
Slutligen undrar ni om det är nödvändigt att ändra mandatet eller göra det mer flexibelt. Jag menar att det är vår plikt att förmedla era kommentarer till Europeiska rådet, särskilt inför förberedelserna och uppföljningen av vårt möte den 15 december, då vi kanske lyckas få en bättre förståelse för hur detta misslyckande även påverkade övriga aktörer, däribland dem som kanske aningslöst alltför tidigt har glatt sig över misslyckandet. Jag anser att vi bör diskutera detta under de närmaste månaderna för att kunna avgöra om det krävs mer flexibilitet i Singaporefrågorna, vilket några kräver, och även mer flexibilitet i sociala frågor och miljöfrågor samt mer flexibilitet i jordbruksfrågor.
Slutligen anser jag att ert bidrag i frågan kommer att vara viktigt, för att inte säga avgörande, om tidsgränserna hålls på vederbörligt sätt. 
(Applåder)

Fischler
. (DE) Fru talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag vill först tacka er för era bidrag till debatten, som har varit en mycket viktig sådan. Jag skall i mitt svar koncentrera mig på ett fåtal punkter som jag menar behöver undersökas ytterligare och även i viss mån förtydligas.
För det första: En av de frågor som diskuterades var om ett multilateralt tillvägagångssätt eller bilaterala avtal bör prioriteras. Jag tror inte att det finns några alternativ. Det finns inget bättre tillvägagångssätt än det multilaterala och vi måste hålla fast vid det. Bilaterala avtal kan förstås vara till hjälp ibland, men de bör inte ersätta det multilaterala tillvägagångssättet. Ingen bör heller lura sig själv genom att tro att det bara är multilaterala förhandlingar som är svåra. Många bilaterala avtal kan också vara svåra att nå fram till, exempelvis avtal med länderna i Mercosur eller andra. Jag anser också att det skulle vara ett misstag om vi överilat gick över till bilaterala förhandlingar och fastnade i en fälla där vi tror att dessa skulle bana vägen för en situation som gynnar alla parter. Med detta menar jag att man skulle inbilla sig att man kan tillgodogöra sig det man vunnit i bilaterala förhandlingar och därmed få en god plattform för att ställa ytterligare stora krav när det är dags för multilaterala förhandlingar. Jag menar att det är befogat att i sammanhanget utfärda vissa varningar ur ett europeiskt perspektiv. Vi bör dock föra direkta diskussioner och direkta bilaterala förhandlingar med många enskilda stater som är WTO-medlemmar så att de förstår vår hållning gentemot dem i multilaterala förhandlingar.
Den andra punkten är följande: Jag är verkligen övertygad om att det var rätt att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi genomförde dessa reformer själva - och det är med glädje jag påminner er om detta just här, eftersom det var just här i kammaren vi förde diskussionen. Vi sade att det europeiska samhället krävde reformer och att det var därför vi behövde dem. Vi kan inte nu träda fram och säga att vi bara fullföljde vårt projekt att göra Europas jordbruk och EU:s jordbrukspolitik mer hållbar därför att vi exempelvis behövde argument för att klara oss bra i internationella förhandlingar. Det skulle verkligen vara att börja i galen ända.
Detta gav oss förstås en viss flexibilitet i internationella förhandlingar, men det säger sig självt att vi alltid bör genomföra våra interna reformer först och därefter slå fast vårt förhandlingsmandat utifrån detta. Eller anser ni verkligen att parlamentet skulle vara redo att ge kommissionen ett förhandlingsmandat som sträcker sig längre än vår egen gällande politik? Det är otänkbart, det skulle aldrig fungera, och vi bör därför inte hysa några sådana illusioner.
Vad vi däremot inte kan tolerera är försöken att helt enkelt avfärda det bidrag vi lämnar genom våra egna reformer, så att exempelvis åtaganden om att genomföra minskningar inte grundar sig på det belopp vi kom överens om förra gången, vid Uruguayrundan, vilket då användes som utgångspunkt, utan så att vilka konkurrenshämmande stödåtgärder som helst som vi för närvarande genomför i stället används som utgångspunkt. Det skulle vara orättvist mot oss och detta är också något vi måste klargöra.
Den tredje punkten är att de icke-statliga organisationerna har haft en avgörande roll i denna debatt. Vi bör inte göra misstaget att i dag agera som om de icke-statliga organisationerna inte uppträtt korrekt och dra ned på deras ekonomiska stöd eller annat. Jag tror att detta skulle vara meningslöst. Däremot måste vi försöka inleda en dialog med de icke-statliga organisationerna. Vi måste bemöta dem och de argument de lägger fram. Detta är ganska viktigt när jag till exempel tänker på hur mycket ståndpunkterna inom samma icke-statliga organisationer kan variera beroende på om man talar med den avdelning som ansvarar för utvecklingspolitik eller den som ansvarar för miljöpolitik.
Vi kan inte i likhet med många icke-statliga organisationer säga att Europas jordbrukssektor måste bli miljövänlig och ha en budget för åtgärder inom miljöjordbruk. Om vi gör detta kan vi nämligen inte sedan i efterhand komma och påstå att inga former av jordbruksstöd, oavsett vilka, är önskvärda! Det är inkonsekvent, och vi måste föra en mer meningsfull debatt här.
Detta skulle också hjälpa oss att minska misstankarna i utvecklingsländerna, som i bland får intrycket av att förhandlingarnas komplicerade natur och de svårigheter som uppstår har skapats för att göra det svårare att komma in för dem som inte redan deltagit i förhandlingarna i flera år. Vi måste undanröja hindren här.
Först och främst bör vi försöka återgå till fakta. Vi bör göra oberoende organisationer som OECD mer direkt delaktiga så att vi får en mer opartisk debatt. Som man säger i jordbruksvärlden: Man kan ta hästen till vattnet, men man kan inte tvinga den att dricka. Det måste också finnas en beredskap att bemöta argumenten och att inleda en verklig dialog. Det är det enda sätt vi kan nå framsteg på.
Vad gäller fredsklausulen vill jag påminna er om att den i alla hänseenden löper ut vid årets slut. Även om detta inte innebär att WTO:s hela jordbruksbygge kommer att falla i bitar, finns det en möjlighet att det sätt på vilket vi i Europa har genomfört våra åtaganden från Uruguayrundan kommer att kritiseras. Jag vill också hissa en varningsflagga: Vissa stater ser detta som en möjlighet att inrätta en rad olika sorters paneler. Detta skulle bli ytterligare ett sätt att underminera den reella WTO-processen. Vi måste därför mycket ingående överväga allt detta.
Slutligen: En sak vi måste lyckas med är att mer verkningsfullt förmedla vår grundläggande filosofi om syftet med WTO-förhandlingarna. Poängen med att förhandla är att det måste finnas en medelväg som de olika parterna kan röra sig i riktning mot. Det betyder inte att man skall gå i riktning mot en extrem ståndpunkt. Om man inte beaktar denna princip ordentligt i förberedelserna inför förhandlingarna kommer risken för framtida misslyckanden fortfarande att vara relativt stor. Av den anledningen är mitt råd att vi bör göra en noggrann analys och diskutera frågorna - om vi inte skall lägga saker och ting på hyllan, utan verkligen vill dra de nödvändiga slutsatserna nu - och därefter med så stor enighet som möjligt nå fram till ett beslut om hur nästa steg bör se ut. Detta bör hjälpa oss att komma in på rätt spår igen, som tidigare var fallet.
(Applåder)

Talmannen.
I anslutning till denna debatt har jag mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen

Boudjenah (GUE/NGL)
Utvecklingsländerna organiserar sig och hävdar sin rätt. Den främsta lärdomen från Cancún hänger samman med det södra ?blockets? växande makt. De fattiga länderna har fått nog av att stå ut med världshandelsgiganternas arrogans, Förenta staterna och Europeiska unionen. Även om Pascal Lamy gör sitt bästa för att det skall verka som om konferensens misslyckande först och främst skadar de fattiga länderna, kvarstår ändå faktum, ett protektorat har fallit - till skada för WTO-fortet. Vi måste frigöra oss från det cyniska vedergällningstänkandet att påtvinga syd det ohejdade slöseri det innebär att fullständigt avreglera deras absolut viktigaste sektorer medan folket kämpar för sin överlevnad. Unionen och medlemsstaterna bör bygga upp nya relationer med syd, inte plundra länderna. Europa bör vägra att gå i Förenta staternas ledband genom att till exempel förlita sig på den auktoritet som antiglobaliseringsrörelsen har fått. Unionen står i dag isolerad, misstrodd i sin vilja att investera ärligt i en genuin samarbets- och utvecklingspolitik och unionen måste ta sig samman. De så kallade fattiga länderna är inte fattiga när det handlar om krav och förslag. Genom att betrakta dem som verkliga motparter kan Europa få en plats i världen för att hjälpa till att göra den mer mänsklig.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av rådet om översyn av transeuropeiska nät samt hållbar utveckling.

Antonione
Fru talman! Låt mig inledningsvis informera er om att jag är rädd att min kollega Lunardi, som är ansvarig minister i frågan, tvingades stanna kvar i Rom på grund av viktiga regeringsåtaganden och att han därför inte kan vara här för att medverka i debatten. Jag skall i stället göra ett kort uttalande om några aspekter av denna omfattande fråga.
För det första bekräftar rådet sitt engagemang för den strategi för hållbar utveckling som fastställdes av Europeiska rådet i Göteborg 2001. Vårt mål i detta hänseende är att se till att transporter blir hållbara och att ta itu med de ökande trafikvolymerna, överbelastningarna, tilltagande buller och föroreningar samt främja användningen av miljövänliga transportmedel. Vi vill också nå en fullständig internationalisering av sociala kostnader och miljökostnader. En viktig väg för att nå denna målsättning är, vilket Europeiska rådet betonade, att utveckla transeuropeiska transportnät och att, där så är lämpligt, prioritera investeringar i kollektivtransporter och järnväg, inre vattenvägar, kortare sjötransporter, intermodala transporter och effektiva knutpunkter. Med andra ord handlar det om att stimulera utvecklingen av transportmedel som är mindre skadliga för miljön.
I gällande riktlinjer för utvecklingen av transeuropeiska transportnät fastställs det redan nu att en av målsättningarna för nätet är att säkerställa en hållbar rörlighet för personer och gods och samtidigt att bidra till att gemenskapens målsättningar nås, framför allt på miljö- och konkurrensområdet. I detta hänseende har införlivandet av miljöhänsyn i projektens planerings- och utvecklingsstadier fastställts som en prioriterad målsättning för nätens utveckling.
I mer allmänna termer åläggs medlemsstaterna i rådets direktiv 85/337/EEG av den 27 juni 1985 att ta vederbörlig hänsyn till miljöskyddet vid utvecklingen och genomförandet av projekt och genomföra miljökonsekvensbedömningar. Enligt direktiv 2001/42/EG av den 27 juni 2001 om bedömning av vissa planers och programs miljöpåverkan skall dessutom en miljökonsekvensbedömning göras för planer och program som utarbetas som förarbete till sådana projekt, särskilt sådana som finansieras av gemenskapen. 
En verkligt fri rörlighet för gods och passagerare är avhängig ett fullständigt integrerat transportnät som binder samman öar och yttre eller avlägsna regioner med centrala regioner. Ett modernt, sammanlänkat och interoperativt nät innebär ökad handel och ökad konkurrenskraft för Europas ekonomi som helhet genom att ett mer ändamålsenligt utnyttjande av transporterna säkerställs. Fram tills den nödvändiga infrastrukturen har byggts upp och tills det finns lämpliga rättsliga ramar för en effektiv drift av nätet kommer begreppen inre marknad och territoriell sammanhållning i unionen att vara ofullständiga.
När ett avsnitt om transeuropeiska nät infogades i Maastrichtfördraget fick Europeiska gemenskapen de befogenheter och verktyg som behövdes för att utveckla näten. Enligt artikel 154 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen skall gemenskapen bidra till att upprätta och utveckla transeuropeiska nät för infrastrukturerna inom transport-, telekommunikations- och energisektorerna. Detta kommer att bidra till att både skapa en inre marknad och till ekonomisk och social sammanhållning, trots att vi för att nå dit först och främst behöver utveckla de nationella nätens sammanbindande länkar och driftskompatibilitet. De senaste tio åren har vi upplevt inte bara en störande ökning av trafikstockningar i storstadsområden, utan även ett nytt stockningsfenomen på det transeuropeiska nätets viktigaste huvudleder.
Enligt kommissionen uppgår enbart de externa kostnaderna för trafikstockningar i vägtrafiken till 0,5 procent av Europeiska unionens BNP. Siffran blir ännu mer oroväckande om vi tänker på att kraven på transport kommer att fortsätta öka avsevärt i framtiden. Om vi inte från och med nu och fram till 2010 vidtar åtgärder för att rationalisera användningen av och maximera fördelarna med de olika transportmedlen kan volymen av tung vägtrafik i en union med enbart de nuvarande 15 medlemsstaterna öka med 50 procent räknat från 1998 års nivå. Denna tendens är farlig för både medlemsstaterna och de länder som ansökt om inträde i gemenskapen, eftersom vi upplevt både gradvis minskade marknadsandelar för järnvägstransporterna och samtidigt en ökning av vägtransporterna med närmare 20 procent mellan 1990 och 1998.
I det nya sammanhanget med hållbar utveckling efterlyste Europeiska rådet i Göteborg 2001 en framtida betoning på att utveckla järnvägs-, sjöfarts- och flodtransporterna. I maj 2004 kommer tio länder in i Europeiska unionen; Rumänien och Bulgarien kommer med 2007. Det finns mot bakgrund av detta behov av ny infrastruktur i de korridorer som går till andra länder för att effektivt sammanbinda dem med de nuvarande 15 medlemsstaternas transeuropeiska nät. Behov uppstår också av att förbättra lederna mellan länderna i sig. En ny struktur för näten måste därför byggas upp för att länka samman öst med väst och nord med syd.
Vi bör också komma ihåg att rådet i sina slutsatser av den andra översynen av rådets strategi för integrering av miljöfrågorna och principen om en hållbar utveckling i transportpolitiken, som antogs av transportministrarna i december 2002, betonade vikten av att gå igenom nya politiska förslag med utgångspunkt från deras miljöpåverkan och gemenskapens förmåga att minska de miljöskador som orsakas av transportnäringen. Som stöd för detta vill jag gärna påpeka att rådet vid samma möte i december förra året godkände Marco Polo-programmet som syftar till att finansiera miljöförbättringar inom godstransportsystemet. Genom programmet tillhandahålls finansiering av initiativ för att överföra godstransport från väg till andra transportmedel, till exempel järnväg, inre vattenvägar eller korta sjötransporter.
Målet med att främja hållbar utveckling genom insatser för att återställa jämvikten mellan transportmedel som gynnar miljön kommer därför att vara en avgörande referenspunkt för rådet när det de närmaste månaderna granskar kommissionens förslag om översyn av riktlinjerna för de transeuropeiska näten och de prioriterade projekt som ingår i förslaget.
Rådet anser i detta hänseende att slutsatserna från den högnivågrupp som leds av den förre kommissionsledamoten Van Miert ligger i linje med det strategiska tillvägagångssättet för att få en hållbar, välbalanserad utveckling med vederbörlig hänsyn till miljöskyddet; samtidigt ingår en strävan att stärka enheten inom EU genom fri rörlighet för personer och gods, med vederbörlig hänsyn till behovet av att minska naturliga hinder och behålla en balans mellan öst-västliga och nord-sydliga rutter. Rådet anser att investeringar i infrastruktur i kombination med lämpliga offentliga och privata partnerskapsinitiativ kan vara ett mycket effektivt instrument för att stödja ekonomisk tillväxt. Från denna synpunkt är förhållandena typiska för vissa länder som fortfarande påverkas av problem med passager och vars produktionssystem till följd av detta fortfarande drabbas av avsevärda ekonomiska bakslag. Därför måste vi fortsätta att uppmana kommissionen att lösa dessa frågor. Rådet uppmanar därför kommissionen att utan dröjsmål lägga fram sitt förslag om översyn av de transeuropeiska näten så att en bred politisk debatt kan föras och en gemensam ståndpunkt antas.

Hatzidakis (PPE-DE).
Fru talman! När vi diskuterar denna fråga kan vem som helst se att vi slipper motsättningar så länge vi håller oss på en teoretisk nivå. Vi är alla överens om att det måste byggas effektiva transeuropeiska nät som sammanbinder östra och västra Europa och norra och södra Europa, vi är alla överens om att frågan om trafikstockningar måste behandlas, vi är alla överens om att betoningen måste läggas på miljön och miljövänliga transportmedel och vi är alla överens om att större vikt måste läggas vid järnvägen. Problemet är när vi börjar tala om konkreta detaljer. Det är då vi ser att det är svårt att nå fram till beslut. Herr minister, vi har till exempel talat om järnvägen i många år, men rådet har, åtminstone inte som helhet, präglats av sin vilja att avreglera järnvägstransporterna. Utan avreglering och utan driftskompatibilitet i nätet är det därför tydligt att järnvägen, som är den mest miljövänliga, aldrig kommer att få den styrfart som krävs.
Samma sak gäller för prioriterade arbeten. Vi hade rådets möte i Essen. Ni känner till att 14 prioriterade transeuropeiska nät godkändes, och några år senare ser vi att inget har hänt i hälften av fallen. Följaktligen ser man vid åtskilliga tillfällen att vi utarbetar planer på papperet. Detta blir än mer anmärkningsvärt om man tänker på att vissa av dessa arbeten handlar om det vi diskuterar nu, nämligen hänsyn till miljön och behovet av att ta itu med trafikstockningar på vissa känsliga delar av kontinenten.
Det finns följaktligen ett brådskande behov av att alla dessa uttalanden och pappersplaner får genklang i verkligheten. Och här måste vi titta på finansieringsfrågan. Om bara några dagar kommer antagligen Europeiska kommissionen att berätta för oss att den föreslår en ny plan för att reformera riktlinjerna för de transeuropeiska näten. Därmed skall vi gemensamt godkänna ett antal prioriterade arbeten. Men om vi inte finansierar dessa arbeten på ett ändamålsenligt sätt kommer förhållandena med all säkerhet inom kort att bli mycket värre och hela det europeiska nätet ännu mer överbelastat i takt med att transportvolymerna ökar. På detta sätt undermineras även utvecklingen. Följaktligen måste vi se över hur medlemsstaterna kan ta sitt ansvar och hur unionens budget konkret kommer att finansiera de europeiska näten samt vilken roll Europeiska investeringsbanken kan få i linje med detta.
Jag hoppas att det italienska ordförandeskapet, som verkar särskilt mottagligt för den här frågan, klarar av att vidta effektiva åtgärder i den här riktningen, för tro mig, herr minister, debatter som denna har förts vid andra tillfällen i detta parlament, men resultaten har inte blivit särskilt imponerande. Jag förlitar mig på att ni leder Europeiska unionen längs en annan väg.

Piecyk (PSE).
Fru talman, mina damer och herrar! Vi behöver förstås inte uppfinna de transeuropeiska näten på nytt, eftersom vi redan har dem. Märk väl, de har redan förlorat lite av sin kraft med tanke på vem som har arbetat med dem och hur länge. Från 1996 och fram till i dag har de transeuropeiska näten onekligen haft sina upp- och nedgångar. Inledningsvis, eller redan vid rådsmötet i Essen, hyllades de som ett magiskt botemedel för Europeiska unionen och dess utveckling fram till det ögonblick då vi insåg att det som förväntades av dem var tämligen orealistiskt. Nej, jag menar att de transeuropeiska näten är ett mycket viktigt instrument för Europeiska unionen, ekonomisk sammanhållning, den inre marknaden och en modern transportpolitik. I kommissionens vitbok framgick detta tydligt än en gång för inte så länge sedan. Som européer behöver vi en transportpolitik som är tekniskt uppdaterad - Galileo nämndes som en potentiell modell - och som är hållbar, det vill säga som prioriterar järnväg och vatten. Vi skulle vid det här laget ha gått ytterligare ett litet steg framåt om även rådet hade godkänt kommissionens förslag, vilket parlamentet gjorde. Parlamentet föreslog 2002 en liten översyn av de transeuropeiska näten, vilket rådet ännu inte svarat på; Van Mierts grupp har i stället fortsatt med sitt arbete.
Alltså behöver vi inte uppfinna hjulet på nytt. Van Miert-gruppen har avslutat sitt arbete som involverat företrädare på hög nivå från samtliga medlemsstater. Gruppens rapport bekräftar att medlemsstaterna samtycker till vad den då hade tänkt ut och lagt fram. Det är nu därför kommissionens uppgift att inlemma det som Van Miert-gruppen föreslagit i ett förslag. Detta skulle sedan läggas fram för parlamentet och rådet, och under förutsättning att rådet visar god vilja skulle vi relativt snabbt kunna genomföra det som Van Miert-gruppen har kommit fram till i form av projekt och även finansieringsinstrument. Jag har faktiskt inte fått full klarhet i varför vi nu diskuterar frågan igen. Förslagen och planerna har utarbetats. Det handlar just nu bara om att de skall genomföras och bearbetas vidare. Därför bör den tillgängliga talartiden inte ansträngas ytterligare. Vi har alltså ett förslag från kommissionen, parlamentet gör vad det skall och sedan får rådet mycket snabbt - i stället för att dra fötterna efter sig, tack - genomföra förslaget så att översynen av de transeuropeiska näten snabbt kan påbörjas.
(Applåder)

Sbarbati (ELDR).
Fru talman, mina damer och herrar! Översynen av riktlinjerna för de transeuropeiska näten, som fastlades redan 1996, var onekligen nödvändig, både för att lösa de allt mer komplicerade infrastrukturproblemen och för att förbereda inför utvidgningen.
Van Miert-gruppens arbete är visserligen mycket omsorgsfullt, men jag delar inte fullt ut dess strategiska synsätt som lägger tonvikt vid norra Europa till nackdel för södra Europa och Medelhavsområdet, ett område som utgör en stor möjlighet - och även en stor europeisk utmaning - i fråga om ekonomisk, kulturell och social sammanhållning med befolkningsgrupper och länder som vi uppmanats att inleda en ny och omfattande dialog med.
Eftersom Italien är en viktig bro mellan nord och syd och mellan öst och väst i Medelhavsområdet kan jag inte begripa varför både den adriatiska korridoren och Medelhavskorridoren, som utformats för att uppfylla kraven på intermodalitet och driftskompatibilitet, har strukits från listan över prioriteringar. Endast bron över Messinasundet, som är ett fall för sig, finns kvar.
Vi uppmanar därför kommissionen att se till att dessa åter tas upp bland prioriteringarna för 2020 och att insatser görs för att förbättra förbindelserna mellan den offentliga och den privata sektorn och för att genomföra kontroller.

Frassoni (Verts/ALE).
Fru talman! Vi vill gärna tacka Antonione för att han är här i dag, men det vi ville när vi begärde denna debatt var att få tala med Lunardi och kommissionsledamot De Palacio: Vi tvingas dock konstatera att ingen av dem är här i kammaren i dag och vi tror inte att detta är en tillfällighet - snarare är det en tydlig politisk signal.
Ordförandeskapets anförande var mer inriktat på den inre marknadens funktion än på att nå hållbara mål, och samma sak gäller för ledamöternas anföranden: de talade alla om transport; ingen nämnde hållbarhet. Folk påstår att översynen av de transeuropeiska näten kommer att bidra till framväxten av ett nät som är effektivt i fråga om kvalitet och hållbarhet, men detta kommer inte automatiskt, utan kräver specifika politiska val. Ingen nämner införlivandet av miljöhänsyn i den nuvarande debatten om översynen av de transeuropeiska näten och det finns inga tecken på någon avsikt att göra en förebyggande miljöbedömning.
Jag kan nämna ett praktiskt exempel. Vi står i dag inför risken att kommissionen tidigarelägger godkännandet av det vi kallar Van Miert-förteckningen till den 1 oktober. I förteckningen fastställs de tio prioriterade planerna för transeuropeiska nät för de kommande 20 åren. Van Miert-gruppen har själv erkänt att den borde ha gjort en bedömning av projektens inverkan på miljön, den biologiska mångfalden, volymer, transport och klimat, men att man inte har gjort detta. Vem om inte kommissionen skall ta ansvar för detta? Om kommissionen verkligen skall fatta sina beslut den 1 oktober kommer den inte att hinna göra det; den kommer bara att hinna ratificera Van Miert-förteckningen, som i korthet inte utgörs av mycket mer än resultatet av en kohandel mellan olika regeringar.
Vi anser att en ordentlig kostnadsnyttoanalys av de transeuropeiska nät som föreslogs i Essen måste göras innan Van Miert-förteckningen godkänns; vi måste arbeta för en europeisk transportplan som prioriterar återupprättandet av befintliga rutter, stärkandet av regionala nät och kampen för att minska trafikstockningarna i storstäderna; vi måste samråda med lokala organ och myndigheter i Aarhuskonventionens anda och visa upp de intressen som ligger hos de ekonomiska aktörerna bakom de stora infrastrukturerna.
Det finns mycket mer som borde sägas, men jag hoppas att vi får fler tillfällen att göra det.

Turchi (UEN).
Fru talman! I egenskap av föredragande av de transeuropeiska näten skulle jag vilja börja med att tacka Antonione för att han är i dag och jag vill tacka kommissionsledamot De Palacio för hennes arbete i allmänhet med detta kända projekt.
Jag skulle vilja ägna de få minuter jag har tilldelats åt att berätta att den erfarenhet jag har samlat på området transeuropeiska nät har fört mig till två slutsatser. För det första kan vi säga att vi arbetar med en önskedröm, något som beslutades för många år sedan men när allt kom omkring aldrig genomfördes då, kanske beroende på bristande resurser, men kanske också beroende på bristande vilja. För det andra har en rad debatter inletts i de enskilda staterna om de olika resurserna, om referenslagstiftning och om frågan om projekten inom de transeuropeiska näten skall inriktas på järnvägstransporter eller prioriterade målsättningar; i slutändan är dock fortfarande 11 av de ursprungliga projekten - de berömda 14 - ännu inte avslutade. Å andra sidan, det vi försöker göra - och jag vill i detta avseende gärna uttrycka min tacksamhet över kommissionens ansträngningar - är att med hjälp av det arbete som utförts i Van Mierts högnivågrupp granska målsättningarna för de transeuropeiska näten, och framför allt, dess resurser.
Jag tror att alla enskilda stater hoppas att detta projekt skall bli stort i fråga om tillväxt i deras ekonomi, ge nya arbetstillfällen och vara ett försök att skapa ett riktigt nät genom de 15 nationerna, som snart blir 25. Därför är det viktigt att anslå ytterligare medel. Därför måste vi sträva efter att nå en nivå av omkring 30 eller 40 procent i icke-återbetalningspliktiga anslag; vi skall inte bara sikta mot 600 miljoner euro per år, utan nå upp till sex miljarder euro och åtta miljarder euro per år under de kommande tio åren. Vi hoppas alla att detta blir möjligt och jag tror att vi med hjälp av det italienska ordförandeskapet kommer att lyckas under innevarande halvår.

Mennitti (PPE-DE).
Fru talman! Jag vill tacka Antonione för att han stannat kvar så länge.
Jag måste säga att den här debatten inte tillför något nytt utöver det vi redan vet, för även om det är sant att det finns ett generellt problem i fråga om hållbar utveckling återstår det faktum att vi under den här perioden står inför utvidgningen - inte en fullständig, men dock stor utvidgning. Det kommer att vara 25 länder i Europeiska unionen och vi måste rusta oss så att vi kan knyta närmare kontakter mellan medlemsstaterna. Närmare kontakter innebär mer trafik och fler kulturella, ekonomiska och handelsmässiga utbyten; eftersom utbyten innebär överföring av kunskap och välfärd medför detta att Europa kan öppna dörren för ytterligare utvidgningar med slutmålet att skapa en total enighet på hela kontinenten.
Med detta i åtanke kan jag konstatera att kvällens debatt i princip baseras på arbetet i Van Miert-gruppen och framför allt de prioriteringar som gjorts i enlighet med kriterier som enligt min mening måste analyseras på djupet. Jag kan inte räkna upp dem alla, så jag begränsar mig till att nämna de tio främsta transeuropeiska korridorer som planeras och det faktum att dessa infrastrukturer i grund och botten först och främst har bedömts med hänsyn till den nuvarande europeiska unionen, snarare än det framtida EU; med detta menar jag att betydande påtryckningar har utövats av de länder som redan är medlemmar, medan de som i realiteten redan knackar på Europeiska unionens port inte hade någon förhandlingsmakt, med den följden att vi nu i huvudsak befinner oss i ett läge där vi verkligen behöver beakta deras behov.
Jag skulle vilja - inte av en händelse, utan som ett exempel - nämna korridor 8, en av de två korridorer som rör Italien. På förteckningen över prioriteringar har den nästan fått lägsta behovsnivå, trots att en stor bro skall öppnas som blir en länk till Balkan där folket, trots följderna av kriget nyligen, redan uppvisar en ökande tillväxttakt och utgör ett skolexempel på hur gemenskaper som de i södra Italien, ett område med 20 miljoner invånare, som just genom kontakterna med Balkan och länderna i öst, kan spela en avgörande roll inom Europa och bli ledande inom utvecklingen.
Fru talman! I väntan på de nyheter vi ännu inte fått, kan ni vänligen vidarebefordra mina kommentarer i form av åtminstone rekommendationer eller kanske oro.

Goebbels (PSE).
Fru talman! De transeuropeiska näten är i viss mån Europeiska unionens Loch Ness-odjur. Närhelst det går dåligt i den europeiska ekonomin har vi rätt till en debatt om de transeuropeiska näten. Kommissionen, och i än högre grad rådet, beter sig dock inte som en operakör. De sjunger ?Låt oss gå, låt oss gå?, medan de hoppar upp och ned på stället. Den ena rapporten om transeuropeiska nät följer efter den andra, men de projekt som godkänts fortskrider i samma hastighet som ett begravningsfölje.
Faktum är att varje ekonomi är beroende av sina infrastrukturer. Handeln och den inre marknaden behöver dessa gränsöverskridande nät. Europa lider skriande stor brist på investeringar inom järnväg, transport av vägfordon på järnväg, motorvägar, vattenvägar, hamnar och flygplatser. Vi saknar sammanlänkade gas- och elnät. Beslut om infrastruktur kolliderar ofta med ekologiska hänsyn. Det är inte längre politiken som styr: det är i sista hand förvaltningsdomstolarna. Hållbar utveckling kan dock inte uppnås utan ekonomisk och social utveckling. Punkt slut. Inte heller ligger bristen på infrastruktur för transport och konstant överbelastade vägar och trafikstockningar i den hållbara utvecklingens intresse. Hur kan vi genomföra Lissabonstrategin utan att konsekvent investera i infrastrukturen? Som jag nyss sade ligger dessa investeringar dessutom i den hållbara rörlighetens intresse.
Fru talman! Europa behöver ge sig självt resurser för att motsvara sina ambitioner. Det räcker inte att låta Europeiska investeringsbanken bidra; den har inte obegränsade resurser. Varför inte ta upp Jacques Delors idé om att finansiera de transeuropeiska näten med ett gemenskapslån? Att låna för att investera, för att skapa villkoren för framtidens hållbara tillväxt, bör vara en gemensam målsättning för alla sanna européer.
Europa kvävs av alla motsägelser. Vi uttrycker vår vilja att bli världens mest konkurrenskraftiga ekonomi, men den verkliga politiken förlorar sig i provinsiella hänsyn. Vi behöver stabilitet, men utan tillväxt får vi varken stabilitet eller full sysselsättning. Förenta staterna är mycket mer pragmatiskt. Under enbart detta år motsvarar Förenta staternas federala underskott mer än fem årsbudgetar för Europeiska unionen. Medan amerikanerna investerar tre procent av sin BNP i infrastruktur, vacklar vi runt bedrövliga en procent. De belopp som krävs för påbörjade eller planerade projekt uppgår till 400 miljarder euro. De belopp som krävs enligt Van Miert-gruppen uppskattas till 600 miljarder euro. Fram till i dag har gemenskapens finansiering legat på omkring 15 miljarder euro. Det finns därför med all tydlighet en gigantisk avgrund mellan de målsättningar som lagts fram och de insatser som görs i realiteten.

Ferrández Lezaun (Verts/ALE).
Fru talman! Jag beklagar att kommissionsledamoten inte är närvarande, eftersom jag hade för avsikt att tacka henne för att hon antydde att hon var positivt inställd till att skapa en större central axel genom Pyrenéerna med en avsevärd järnvägskapacitet. Detta skulle också gynna en hållbar utveckling.
Jag beklagar också frånvaron av företrädare för kommissionen eftersom vi skulle välkomna ett snabbt svar från kommissionen beträffande kommissionsledamöternas förslag till de nya transeuropeiska näten.
Slutligen känner jag mig manad att korrigera en kommentar som fälldes i kammaren i förmiddags. Mayol i Raynal föreslog att staten Katalonien skulle återskapas och sträcka sig från Fraga till Mahon. Jag måste säga att jag helt motsätter mig att Fraga skulle ingå i en sådan stat. Fraga har tillhört Aragonien sedan medeltiden. Följaktligen tillhör inte Fraga Katalonien och har heller aldrig gjort det. Jag vill gärna föra detta till protokollet, tack.

Swoboda (PSE).
Fru talman! I dag diskuterar vi de transeuropeiska näten och det är olyckligt att vi gör det i kommissionens och rådets frånvaro. När vi tittar närmare på frågorna framkommer det faktum att Europeiska unionen enligt beräkningarna varje år går miste om en halv procentenhet i ekonomisk tillväxt; detta beror till exempel på att infrastrukturen inte är tillräckligt utbyggd eller inte fungerar effektivt. Om vi dessutom - vilket är troligt - vill lyckas förbättra vår luftkvalitet med mellan 25 och 50 procent - åtminstone inom ett antal år - bör vi fästa blicken stadigare på kombinerade transporter, det vill säga en kombination av järnväg, landsväg och vatten.
Med tanke på att Europeiska unionen har fastställt två viktiga målsättningar - den första i Lissabon beträffande vår kontinents konkurrenskraft och den andra, som inte genomförts i tillräckligt hög utsträckning, i Göteborg beträffande en hållbar ekonomisk utveckling på vår kontinent - är det ganska egendomligt att det redan råder så många motsättningar inom transportpolitiken; det rör sig om många mycket olika investeringar och tendenser och - även om vi hoppas att det snart skall ske - om det faktum att vägar i viss mån inte betalar sig, med hänvisning till exempelvis direktivet om avgifter på tunga godsfordon.
Jag hoppas att kommissionen snart undersöker förslagen från den kommitté som letts av van Miert och för detta parlament lägger fram ett konkret förslag om hur de transeuropeiska näten bör utvecklas i framtiden. Först och främst krävs det en förteckning över prioriteringar och därefter givetvis finansieringen. Goebbels och andra har redan nämnt detta.
Det räcker inte att enbart ge kredit. Inte heller räcker det att skaffa privat kapital, vilket också är oerhört svårt att göra. Vad vi ser i fråga om många projekt - kommissionsledamot Kinnock har redan lagt fram förslag i detta hänseende och tillsatt en egen expertgrupp - är att privat-offentliga partnerskap i praktiken faktiskt bara fungerar i ett fåtal sådana projekt, om inget samtidigt görs för att öka de offentliga investeringarna. Det bör enligt min åsikt verkligen övervägas om det till exempel finns en möjlighet att i fråga om noggrant utvalda gränsöverskridande projekt, som framför allt är prioriterade av skäl som rör europeisk sammanhållning, tillåta särskilt definierade undantag från underskottskalkylerna enligt Maastricht. Ordförandens förslag i frågan var mycket problematiska, eftersom de uttrycktes i alltför generella termer och jag menar att vi måste ge dem en mer konkret formulering. Kommissionen och rådet bör nu uppmanas att äntligen fatta beslut och verkligen föreslå ett realistiskt finansieringskoncept.

Talmannen.
Jag vill bara nämna att parlamentet i detta fall enbart hade begärt ett uttalande av rådet, vilket också framgår av föredragningslistan. Kommissionen förväntades alltså inte närvara.

Lisi (PPE-DE).
Fru talman, mina damer och herrar! Det stämmer att vi är här för att föra en diskussion med rådet, men vi får i viss mån skylla oss själva, vilket vi är väl medvetna om, eftersom vi förlängde vårt tidigare arbete. Faktum kvarstår - och även jag håller med de ledamöter som påpekat detta - att det är synd att detta tillfälle inte kan utnyttjas fullt ut. Det är ingen större idé att hålla en debatt när kommissionen och rådet inte är här, men låt oss åtminstone använda den för att diskutera frågan internt; det är hur som helst inte många av oss kvar här i kammaren.
Innan jag fortsätter vill jag gärna säga till Frassoni att även jag är mån om att hållbarhet bör stå i centrum för projektet och att den så att säga bör vara ett av kriterierna i valet av vad vi vill göra. Jag är dock ännu mer oroad över den nuvarande situationens ohållbara karaktär.
Som den socialistiske ledamoten Goebbels påpekade - jag vet inte om ni hörde honom, fru talman - betalar våra medborgare i själva verket redan nu ett enormt högt pris i form av livskvalitet och miljökvalitet, just på grund av förhållandena på vår kontinent med haverier, trafikstockningar, överbelastade vägar och omöjligheten att få ett friktionsfritt flöde i trafiken.
Med detta sagt anser dock även jag att vi, som parlament, vid detta vägskäl bör inleda en ?operation sanning? om vi inte vill att Van Miert-rapporten skall bli ännu en önskedröm eller uppsättning lågt satta prioriteringar; för när vi börjar ta fram prioritering nummer 10, 20 eller 25 när det handlar om projekt som vi alla vet omfattar sådana höga kostnader är det sannolikt att inget av projekten på vår förteckning verkligen kommer att behandlas som prioriteringar.
Jag är säker på att parlamentet kan genomföra denna ?operation sanning? som börjar med att förmå människor att ta sitt ansvar, och där vi frågar oss själva om vi vill ha en europeisk transportpolitik; om vi vill ha en storskalig infrastrukturpolitik måste vi fråga oss vilket pris vi är beredda att betala för denna politik och i synnerhet vilka val vi är redo att göra. Annars kommer vi att fortsätta att hålla praktiskt taget meningslösa debatter som den här; framför allt kommer vi att fortsätta att väcka våra medborgares och även vissa av våra politiska ledares förhoppningar; det skulle vara, och det är, farligare att inte kunna motsvara dessa förväntningar än att inte kunna genomföra ett projekt.
Jag anser därför att vi i väntan på att kommissionen, och framför allt rådet, skall förklara för oss vilka de faktiska möjligheterna är bakom de intentioner som det italienska ordförandeskapet deklarerade så tydligt när uppdraget inleddes, kan börja med att fastställa denna utmaning. Om vi skall göra något, låt oss sätta i gång, men vi måste göra det ordentligt och sitta ned vid bordet för att ta reda på vad som egentligen är möjligt att uppnå.

Fava (PSE).
Fru talman, mina damer och herrar! Jag hoppas att Lunardi har tid att kasta ett öga på protokollet från detta sammanträde eftersom han kommer att hitta en del nyttiga rekommendationer för sitt arbete med rådets ordförandeskap; framför allt rör de risken - vilket redan lyfts fram av Frassoni och vilket även jag är rädd för - att godkännandet den 1 oktober av den här förteckningen över 18 projekt som sammanställts av Van Miert-gruppen kommer att hastas igenom och mer likna en ratificering. Att godkänna förteckningen utan att göra en strategisk bedömning av miljökonsekvenserna, lönsamheten eller de praktiska säkerhetsaspekterna av något av de 18 projekten, är helt klart samma sak som att bara godkänna det utan vidare. Kommissionen uppmanas att utan diskussion godkänna de 18 projekt som lagts fram av regeringarna. Jag skulle vilja att kommissionen känner till att när parlamentet uppmanas att yttra sig kommer det att vägra att bara lämna en godkännandestämpel eller ratificera dem, inte minst på grund av att några av medlemsstaternas förslag och krav inte är mycket mer än en nyck. Ett exempel som vi har diskuterat särskilt ingående med kommissionsledamot Van Miert är projektet att bygga en bro över Messinasundet. Det finns en tydlig och kraftig opposition mot denna bro från samtliga lokala berörda samhällen. Lönsamheten är tveksam, det finns många orosmoment beträffande säkerheten och, framför allt, miljökonsekvenserna skulle bli förfärliga om vi tvingades bygga en pylon som är högre än Empire State Building i utkanterna av staden Messina.
Som svar på våra protester och vår begäran om förtydliganden som vi lämnat till Van Miert för att få reda på vilka särskilda skäl det finns för att välja detta projekt, fick vi förklaringen att den italienska regeringen hade lagt fram starka argument för det, som handlade om att bron skulle rädda 5,5 miljoner sicilianare från isolering.
Fru talman! I egenskap av sicilianare kan jag säga er att detta inte är sant. Sicilianarnas isolering orsakas av det faktum att det tar fem timmar att åka tåg från Palermo till Messina, inte av det faktum att det tar 20 minuter med färja från Messina till Reggio Calabria. Vi har tvingats lägga ett annat projekt åt sidan - ett verkligt viktigt projekt - korridor 8, som skulle ha kunnat sammanlänka södra Europa med länderna på Balkan och dessutom kunde ha hjälpt till att bekräfta vårt särskilda engagemang för Balkanländernas ekonomiska framtid i enlighet med det italienska ordförandeskapets intentioner.
Mot bakgrund av alla dessa överväganden hoppas jag att parlamentet får tillfälle att återkomma till ämnet och diskutera det här med livs levande företrädare för kommissionen och rådet.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.40 och återupptogs kl. 21.00.)

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0284/2003) av van Velzen från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om vidareutnyttjande av handlingar från den offentliga sektorn (7946/1/2003 - C5-0251/2003 2002/0123(COD)).

Van Velzen (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tala om för er att vi har lyckats genomföra en stor förnyelse. Första behandlingen ägde rum kl. 23.33 i tisdags kväll, och då klockan nu är 21.02 på onsdagskvällen måste jag säga att vi har gjort enorma framsteg. Såvitt jag vet är det här första gången vi har haft en andra behandling en onsdagskväll och omröstningen på torsdagen. I den meningen har vi tagit ett steg bakåt.
Utnyttjandet av information från den offentliga sektorn är naturligtvis en mycket viktig fråga. Vi talar så ofta om vidareutnyttjande av information från den offentliga sektorn och säger att ?vi kom överens i Lissabon om att Europeiska unionen skulle bli världens mest 'konkurrenskraftiga ? kunskapssamhälle'?. Efteråt reser statsministrarna hem med tårar i ögonen därför de nyss har sagt detta. Men så snart vi har återvänt till verkligheten känner vi en våldsam ilska därför att vi har en ändlös kamp framför oss.
Vid den andra behandlingen hade vi att göra med en gemensam ståndpunkt från rådet som innehöll ett stort antal kommentarer som, vilket måste sägas, inte hade så mycket gemensamt med de ambitiösa mål vi enades om i Lissabon. Ett exempel: Man skulle kunna säga att auktioner av tredje generationens frekvenser, till exempel systemet för mobil och trådlös kommunikation (UMTS), nu har inbringat medlemsländerna så mycket pengar att de skulle kunna säga: Vi är nu beredda att göra så mycket information som möjligt tillgänglig utan kostnad. Det förhåller sig tvärtom. De organisationer som tillhör den offentliga sektorn vill helt enkelt ha mer pengar för utnyttjandet av information från den offentliga sektorn. Min kollega och jag har varit tvungna att kämpa mycket hårt med rådet för att göra framsteg på denna punkt. Därför är jag mycket glad att vi har kunnat ta detta steg. Ändå måste vi finna oss i att verkligheten är mycket svårare än vi skulle önska.
Sedan återstår naturligtvis den fråga som jag alltid återkommer till. Tänk er att ni är ledare för ett mindre företag i Italien. Det är ni inte, men föreställ er att ni är det. Föreställ er också att ni vill ha information från den offentliga sektorn som ni har för avsikt att vidareutnyttja. Ni måste föreställa er att detta scenario äger rum i en union som snart kommer att ha 25 medlemsländer, var och en med sina egna opublicerade åtkomstlistor. Sedan måste ni brottas med en situation då ni måste använda en skär blankett i det enda fallet och en grön i det andra, på språk X i det ena fallet och på språk Y i det andra - och som småföretagare måste ni klara av allt det här. Detta är helt enkelt omöjligt. Av denna anledning är jag mycket belåten att vi till slut har kunnat övertyga rådet om att det måste finnas en åtkomstlista som uttryckligen anger vilken information från den offentliga sektorn som är tillgänglig för vidareutnyttjande och - om detta överhuvudtaget kan ske i dessa dagar då vi har enats om de mål som sattes upp i Lissabon - att informationen också blir tillgänglig på Internet.
Vi har lyckats uppnå detta vid andra behandlingen, och det gläder mig mycket. Vi har också lyckats att i hög grad strama åt de kostnadsprinciper som har uppställts av rådet och att klargöra att det ingalunda alltid är nödvändigt att kräva ersättning för kostnader från medborgare eller företag som vill använda information från den offentliga sektorn. Men i vissa fall, till exempel när det gäller myndigheter som regeringen har privatiserat och som själva har finansiella åtaganden, finns det inget annat sätt. Emellertid måste speciella gränser sättas upp för detta. Den frågan har visat sig vara mycket svår, även internt. Vi diskuterade frågan ingående och enligt min åsikt nådde vi ett gott resultat.
Rådet ville inte använda ordet 'information'. De ville tala om 'handlingar'. Jag frågade rådet om vi har ett europeiskt handlingssamhälle eller ett europeiskt informationssamhälle. Naturligtvis insåg alla det lustiga i saken och till slut enades vi om att använda ordet 'information,' trots att 'handling' används genomgående i direktivet.
Jag skulle vilja berätta ytterligare en anekdot. Vi ville att man genast skulle få information direkt efter en begäran. I vår entusiasm sade vi att det måste ske inom tre veckor. Sedan tvistade vi med rådet i ungefär en timme om huruvida tidsgränsen skulle vara tre veckor eller 20 arbetsdagar. Då fick jag klart för mig att arbetsveckorna är kortare än fem dagar i vissa medlemsstater. Vissa medlemsstater har många fler semesterdagar än andra. Till sist ändrade vi det till 20 arbetsdagar. Detta kunde innebära tre eller fyra veckor i ett medlemsland och ungefär fem veckor i ett annat, men så är det med mångformigheten i Europeiska unionen.
Slutligen skulle jag vilja tacka mina kolleger alldeles särskilt för det förtroende de har visat mig. Jag har kunnat räkna med mycket stöd från Read och Plooij-van Gorsel under mina förhandlingar med utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Tack vare dem och det utmärkta samarbetet med Europeiska kommissionen har vi nått fram, och i alla hänseenden kan vi lägga fram ett resultat som jag tror kommer att motsvara våra lägsta förväntningar. Om tre år skall vi göra en utvärdering, och jag hoppas att rådet då har gjort vissa framsteg och att vi kommer att ta målen från Lissabon på största allvar. Jag skulle vilja tacka alla ledamöter för visat förtroende och för den hjälp som de har gett mig.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Tillgång till innehåll är en av grundförutsättningarna för utvecklingen av nya tjänster i informationssamhället, och detta har gällt i synnerhet från och med den tredje generationens mobila tjänster.
Med innehåll avses i den digitala ekonomin all slags information, text, bilder och ljud, som kan överföras via befintliga nätverk. Detta innehåll är det ?vatten? som flyter i Internet-ledningarna.
Bredbandsutvecklingen är starkt beroende av tillgången på lämpligt innehåll.
Information från den offentliga sektorn är en viktig källa till innehåll. Den samlas in av ett stort antal offentliga myndigheter vid utövandet av deras offentliga verksamhet. Det kan exempelvis röra sig om geografisk information, rättslig eller administrativ information och turistinformation. Sådan information kan sedan vidareutnyttjas för att skapa nya informationstjänster.
Ett bra exempel på sådana tjänster är vidareutnyttjandet av digitala kartor för mobila tjänster. Det finns digitala kartor på marknaden redan nu, men detta direktiv kommer att göra dem betydligt vanligare.
Direktivet kommer att öka rättssäkerheten för de företag som vill skapa informationsprodukter på alleuropeisk nivå med utgångspunkt i information från den offentliga sektorn. Det kommer att stimulera inrättandet av nya informationstjänster som baseras på eller innehåller information från den offentliga sektorn. Väsentliga led för att uppnå detta är öppenhet, icke-diskriminering och lojal konkurrens.
Jag gläds åt de framsteg som gjorts sedan kommissionen lade fram sitt förslag till direktiv i juni 2002 och räknar med att vi snabbt kommer kunna anta direktivet och införliva det i nationell rätt.
Jag skulle vilja tacka föredraganden, van Velzen, för hans engagemang i frågan och för det grundliga arbete han lagt ned. De ändringsförslag som lagts fram för omröstning vid plenarsammanträdet är resultatet av förhandlingar mellan parlamentet och rådet. Om alla dessa ändringsförslag godtas som de är kan direktivet antas vid andra behandlingen.
Kommissionen kan godta alla ändringsförslagen. Dessa innebär en avsevärd förbättring i jämförelse med hur den gemensamma ståndpunkten var utformad.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill tacka min kollega van Velzen för hans värdefulla arbete och för hans kraftfulla sätt att förhandla med företrädarna för rådet när utkasten till kompromisserna om ändringsförslag utarbetades. Dessutom vill jag tacka kommissionen och kommissionsledamot Liikanen för hans sakkunskap och hans bidrag som har gjort det möjligt att ro detta direktiv i land.
Jag stöder de kompromissförslag som föredraganden har uppnått i samverkan med rådet, eftersom vi på så sätt skulle besparas den mödosamma och alltid riskabla debatten i förlikningskommittén. Europaparlamentet vill att medlemsstaterna snabbt skall genomföra detta direktiv, eftersom fördelarna för allmänheten och företagen kommer att vara obestridliga när det är gjort. Verklig fri rörlighet i Europa kommer inte att uppnås förrän medborgarna och företagen får klart för sig vilka handlingar som är tillgängliga och till vilken kostnad. Harmonisering behövs även på detta område.
Kompromisserna om ändringsförslag bygger bland annat på tillgången till offentliga handlingar, om möjligt på elektronisk väg. Jag håller med van Velzen om att det vore mycket mer logiskt och realistiskt att tala om offentlig information än om offentliga handlingar. Alla handlingar är inte längre bara tryckta på papper. Olika elektroniska publiceringsformat blir allt vanligare och register upprättas oftare än förr i elektroniskt format.
Det är mycket viktigt att den offentliga sektorn föregår med gott exempel när vi kommer närmare informationssamhället. Många offentliga handlingar består i första hand av det intelligenta och meningsfulla innehåll som det talas så mycket om, i synnerhet i samband med trådlösa tjänster. De olika typerna måste vara tillgängliga på Internet. Användarna kommer därför definitivt att kräva olika tillämpningar, för G3, G4 eller G5, när det finns ett meningsfullt innehåll. Jag kan i alla fall inte längre känna mig entusiastisk över att bara ladda ner roliga bilder till min mobil.
Ytterligare en kontroversiell fråga har gällt hur mycket offentliga organ kan kräva för sina tjänster, eller om de överhuvudtaget kan kräva någon betalning. Från första början har jag stött en politik som innebär att offentliga handlingar skall kunna användas av alla och tillhöra alla. Organisationer och institutioner som bekostas med skattemedel är skyldiga att utföra det arbete som de ursprungligen inrättades för, nämligen tillhandahålla tjänster till de personer som äger och finansierar dem, det vill säga skattebetalarna. Vad gäller grundläggande service, material och uppgifter måste specialorganisationerna kunna få ersättning för sina kostnader och ta ut en skälig avgift.
Frågan om huruvida en avgift skall tas ut kommer i en ny dager när vi börjar tala om specialbeställda tjänster för enskilda kunder eller, i det här fallet, vanliga medborgare. Då är det fråga om typiska betaltjänster för vilka den offentliga sektorn också måste kunna begära ersättning. En skräddarsydd tjänst skulle kunna omfatta utformning och förberedelsearbete till exempel, som kommissionsledamoten nämnde, för en karta som skall användas för en bilorienteringstävling.
Att sammanställa grundläggande uppgifter i enlighet med en enskild kunds önskemål, till exempel att sammanställa statistik, är en skräddarsydd tjänst. I ett sådant fall är det rimligt att den officiella organisationen som åtar sig specialarbetet tar betalt för utförda tjänster i enlighet med normal marknadsekonomisk lagstiftning. Det måste bli möjligt att vidmakthålla den kunskap som finns hos specialorganisationer, utvecklingsarbete och utvecklandet av ny teknik med hjälp av intäkter som antingen kommer från skatter eller från dessa betaltjänster - specialbeställda uppdrag. I flera medlemsstater finns många sorters kunskaper i de offentliga institutionerna, till exempel av historiska eller kulturella skäl.
En sista punkt: Det här är ett område som kommer att leda fram till genomförandet av Lissabonstrategin. Ingen av oss vet vilket år det kommer att äga rum, men detta är ett litet steg i rätt riktning.

Read (PSE).
Herr talman! Till att börja med skulle jag vilja tacka föredraganden, van Velzen, som har arbetat så hårt på sitt sedvanligt noggranna vis för att vi skulle kunna komma dit vi är i dag med denna kompromiss. Jag vill särskilt uppmärksamma några av de frågor som fortfarande utgör en del av kompromissen och andra som med rätta inte längre gör det. 
För det första skulle jag vilja peka på de särskilda behov som finns särskilt i sådana handelsorganisationer i Förenade kungariket som Meteorological Office, Ordnance Survey och British Geological Survey, vars arbete och ställning allvarligt skulle hotas om organisationerna inte garanterades en rimlig avkastning på gjorda investeringar. Jag är tacksam mot föredraganden för hans sätt att hantera frågan.
För det andra har metoden för kostnadsberäkning fastställts som ett av de tillämpliga kriterierna. Detta är betydelsefullt för alla slags personer och organisationer som, vilket är vår förhoppning, kommer att dra nytta av möjligheten att vidareutnyttja handlingar från den offentliga sektorn.
Det är riktigt att bibliotek, museer, universitet och andra arkiv, vilka skulle ha omfattats av ursprungsförslaget, nu hamnar utanför direktivets tillämpningsområde. När vi alla insåg vilka betydande nackdelar detta skulle medföra för sådana institutioner kunde vi enas om att ett sådant förslag inte längre skulle kvarstå.
När jag tog över som skuggföredragande för detta betänkande anade jag knappast hur intressant arbetet skulle bli och att det mycket snart skulle stå klart att vidareutnyttjande av handlingar från den offentliga sektorn kan vara en så betydelsefull ekonomisk drivkraft. Vi är medvetna om att vidareutnyttjandet i dagsläget är av begränsad omfattning, vi vet hur det skulle kunna öka och, som föregående talare sade, hur betydelsefullt det kommer att bli för slutsatserna från Lissabon.
Jag skulle vilja peka på ytterligare en sak, nämligen översynen av detta direktiv, som jag hoppas att parlamentet i framtiden kommer att delta i. En av de frågor som många av oss med rätta känner sig bekymrade över är i vilken mån direktivet kommer att uppmuntra gränsöverskridande vidareutnyttjande av handlingar. Skulle vi under översynsperioden, när kommissionen nu väljer att utföra en sådan, finna att gränsöverskridande vidareutnyttjande antingen inte har förekommit eller endast gjort det i ringa omfattning, kan det mycket väl hända att vi får anledning att återkomma till vissa delar i det framlagda förslaget.
I övrigt vill jag rekommendera er van Velzens arbete och den kompromiss som min grupp med glädje kommer att rösta för. Vi ser fram emot hur frukterna av detta arbete kommer att kunna skördas i framtiden i form av konkreta fördelar - långsiktiga fördelar, fördelar för arbetsmarknad och näringsliv - för medborgarna i Europeiska unionen.

Plooij-van Gorsel (ELDR).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag vill naturligtvis gratulera min kollega van Velzen till hans ihärdiga arbete som föredragande. Han har utnyttjat situationen väl. Alla medborgare i Europa har rätt att ha tillgång till information som har samlats och lagrats inom den offentliga sektorn. Öppenhet från den offentliga sektorn är bra för demokratin, och demokratin är avgiftsfri i Europa. Dessutom har information från den offentliga sektorn en betydelsefull ekonomisk potential. Direktivet bör leda till uppkomsten av en aktiv handel med information från den offentliga sektorn i Europeiska unionen liksom i Förenta staterna. Det finns en enorm outforskad potential som skulle kunna skapa ett stort antal arbetstillfällen om den utnyttjades kommersiellt, i synnerhet genom små och medelstora företag. Jag väntar mig en central roll för den offentliga sektorn genom att den kan ge dragkraft åt en ny marknad.
Kommissionen har lagt fram ett ambitiöst förslag, men ett antal medlemsstater är tydligen inte intresserade av det. De har tonat ner det så mycket att vi frågar oss om den gemensamma marknaden för information från den offentliga sektorn verkligen kommer att fungera på lång sikt, för att inte säga på kort sikt. Det framgår att vissa medlemsstater inte är beredda att göra informationen från den offentliga sektorn tillgänglig utan kostnad, trots att de pratar vitt och brett om ett eEuropa och ett informationssamhälle för alla. Det är bara vackra ord.
Vi måste fullfölja saker och ting. För att informationen skall bli tillgänglig för alla är det självklart att de marginella kostnaderna för reproduktion och distribution kan lämnas därhän. Nu är det emellertid tillåtet att öka kostnaderna med en 'skälig' vinstmarginal. Det är inte önskvärt, eftersom det skapar obegränsade vinstmöjligheter för myndigheterna. Vem avgör egentligen vad som är 'skäligt'?
I förslaget talas det om handlingar från den offentliga sektorn i stället för om information från den offentliga sektorn. Det innebär att det inte finns någon garanti för att information som skapas på elektronisk väg också täcks av definitionen. De offentliga myndigheterna är alltså frestade att begränsa tillgången till tryckta handlingar. Direkt tillgång till information från den offentliga sektorn, företrädesvis över Internet, minskar avståndet mellan de europeiska myndigheterna och medborgarna. Därför bör den offentliga sektorn uppmuntras att göra så många handlingar som möjligt elektroniskt tillgängliga för medborgarna. Detta är en avgörande förutsättning för skapandet av ett eEuropa: ett informationssamhälle för alla.

Niebler (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Först och främst vill jag vid denna sena timme tacka min kollega van Velzen för det arbete han har utfört som föredragande. På samma sätt som vi har börjat förvänta oss av honom med ledning av många andra liknande uppgifter, har han även vid den andra behandlingen arbetat hängivet och framgångsrikt gått in för att få sitt betänkande antaget. Praktiskt taget ända in i sista minuten har han finslipat kompromisserna i samarbete med rådet.
Jag är säker på att majoriteten av denna kammare och min politiska grupp delar min åsikt att offentlig information bör bli tillgänglig för alla, och att detta ligger i alla inblandades intresse. Genom att godkänna detta direktiv tar vi ett sunt och förnuftigt steg i denna riktning. Medlemsstaternas myndigheter förfogar över stora mängder information som har samlats under långa tidsperioder. Både personer och företag bör få tillgång till denna stora rikedom på information.
Allmän tillgång till offentlig information kan ge viktiga impulser för tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning inom Europeiska unionen. Med hjälp av handlingar från den offentliga sektorn kan nya tjänster och fördelar skapas inom IT-sektorn. Jag menar dock att detta direktiv gör de handlingar som har samlats in av förvaltningarna tillgängliga endast i en mycket begränsad utsträckning. Myndigheterna har därför också tillräcklig tid att anpassa sig till de nya villkoren. Rådet och parlamentet har tagit hänsyn till motsvarande reservationer från första behandlingen. I detta sammanhang får vi inte glömma att det fortfarande finns skillnader vad gäller de nationella förvaltningstraditionerna och att hänsyn måste tas till dem. I de fall då medlemsstaterna tillåter att handlingar från den offentliga sektorn publiceras ger direktivet nu gemensamma grundregler. Här vill jag bara beröra några områden som särskilt bör betonas.
Speciella områden som forskning, humaniora och handlingar som innehåller affärshemligheter hamnar nu med rätta utanför ramen för direktivet. Dessa undantagsbestämmelser ser till att direktivet inte inkräktar på tredje parts rättigheter. När det saknas medel bör myndigheterna också enligt min åsikt absolut ha rätt att begära avgifter för att göra informationen tillgänglig samt en lämplig vinstmarginal. Vi får inte glömma att många myndigheter delvis måste finansiera sig själva. Dessutom kostar det också pengar att samla, uppdatera och administrera aktuella uppgifter. Det är emellertid viktigt att behålla en lämplig balans. Kostnaderna får naturligtvis inte ge upphov till överdrivna hinder för vidareutnyttjande av handlingar, och jag menar att detta nu klargörs i direktivet.
Något som är enastående viktigt för att direktivet skall lyckas är upprättandet av centrala listor som ger människor och företag möjlighet att snabbt få en överblick över de handlingar som är tillgängliga. Det är naturligtvis här användningen av Internet kommer in. Om en viss myndighet inte längre gör handlingar tillgängliga eller inte längre uppdaterar dem bör beslutet att upphöra med detta offentliggöras så snart som möjligt. Detta skulle ge berörda parter en större säkerhetsmarginal för planeringsarbetet.
Den gränsöverskridande användningen av offentliga handlingar som vi har kämpat för så länge måste välkomnas. Emellertid får vi inte bortse från de språkhinder som försvårar en sådan användning. På lång sikt skulle vi enligt min åsikt helt motverka vårt eget syfte om vi krävde att medlemsstaterna skulle översätta handlingarna. Vi måste akta oss för sådana tendenser.
Slutligen måste jag säga att detta direktiv utgör en lämplig och välbalanserad strategi som tar hänsyn till människornas och företagens intressen utan att bortse från de nationella förvaltningstraditionerna. Låt oss därför i morgon rösta för ett godkännande av direktivet.
(Applåder)

Paasilinna (PSE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Van Velzen har än en gång arbetat på ett skickligt sätt. Han gör det smidigt och skarpsinnigt och resultat blir utmärkt. Jag vill tacka honom för det.
Det finns många typer av information och offentlig information är en. Administrativ information måste självfallet vara avgiftsfri för allmänheten och måste kunna erhållas från en plats eller portal. Vad gäller affärsvärlden kommer den självfallet att betala för att förnyelse skall bli möjlig på den punkt där informationen skapas och på så sätt erhålla avkastning på gjorda investeringar.
Detta är ett viktigt område. Man beräknar att informationen från den offentliga sektorn är värd omkring 70 miljarder euro om året, och innehållsindustrin sysselsätter ungefär fyra miljoner människor i Europeiska unionen. Det är mycket. Denna marknad är värd mer än 400 miljarder euro. Även värdet av den mobila kommunikationsindustrin beräknas inom kort stiga till omkring 20 miljoner euro vad gäller innehållet, och det är fråga om innehåll i relativt liten skala.
Kunskap och information är de viktigaste faktorerna i en demokrati och i en ekonomi. Det faktum att vi överhopas av information skiljer oss från de mindre rika. Det är en säkerhetsfaktor och ett krigsinstrument. 'Brist på information' drabbar samma människor som lider av social fattigdom. Skulle det inte vara bra med lite välgörenhet? När allt kommer omkring minskar inte informationen när den lämnas ut till andra, oavsett hur mycket man delar med sig. Jag skulle vidare vilja fråga kommissionsledamoten om detta inte kunde bli en ny del av vårt utvecklingsbistånd att dela med oss av information och kunskap, eftersom vi inte får mindre själva även om vi delar med oss till andra.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0269/2003) av Read för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagandet av ett flerårigt program (2003-2005) för övervakning av handlingsplanen eEurope 2005, spridning av goda rutiner och förbättrad nät- och informationssäkerhet (Mondinis) (7948/1/2003 - C5-0252/2003 - 2002/0187(COD)).

Read (PSE)
Herr talman! Jag kommer inte att utnyttja mina fem minuter, vilket inte skall tolkas som att detta betänkande inte har någon större betydelse - utan precis det motsatta. Modinisprogrammet syftar till att skapa den rättsliga grunden för fortsatt övervakning av handlingsplanen eEurope under åren 2003 till 2005 samt till spridning av bästa metoder. Programmet öppnar också för möjligheten att vidta förberedande åtgärder i syfte att utforma en gemenskapspolitik på området för nät- och informationssäkerhet. För att demonstrera vilka slags åtgärder som kan komma ifråga för finansiering som ett led för att uppnå de mål som ställdes upp i programmet kan nämnas datainsamling, ändrad uppsättning av riktmärken, undersökningar för att kartlägga goda metoder i Europa, seminarier och undersökningar för att analysera framför allt näringslivets anpassning till de strukturella förändringar som genereras av digital teknik och samhällsomvandlingen. Ett intressant initiativ som är särskilt värdefullt är det stöd som utgår till forumet för informationssamhället, som består av webbaserade experter som utreder de utmaningar som föranleds av utvecklingen av informationssamhället, men självfallet också det sedvanliga programmet med målinriktade konferenser, seminarier och arbetsgrupper. Det finns också en rad andra initiativ.
Den fråga vi måste ställa oss inför vår andra behandling är: hur skall detta finansieras? Detta eftersom tidsfrister är så avgörande. Arbetet skall enligt planerna sträcka sig över åren 2003 till 2005, och vi har redan hunnit en bra bit inpå 2003. Det ursprungliga budgetförslag som Europaparlamentet lade fram var 25 miljoner euro, och det dilemma jag stod inför var hur vi skulle kunna komma fram till en kompromiss utan betydande dröjsmål så att medel inte blockerades utan kunde användas för avsedda ändamål. Efter en del överläggningar med både kommissionen och rådet har jag föreslagit en kompromiss på 21 miljoner euro, med beaktande av att detta belopp kommer att justeras vid en eventuell utvidgning. Det är en bra utgångspunkt för en kompromiss, och jag tror att kolleger från alla grupper i huset kommer att stödja detta förslag till kompromissbudget.
När vi har gjort det kommer Modinisprogrammet, som är tydligt och snävt fokuserat på realistiska målsättningar, att hjälpa oss att nå målen från Lissabon. Jag rekommenderar er både ändringsförslagen och betänkandet.

Liikanen
. (EN) Herr talman! Som Read sade spelar Modinisprogrammet en central roll i genomförandet av handlingsplanen eEurope 2005. EU:s politik för informationssamhället bygger på tre pelare. Den första pelaren är den rättsliga ramen. Parlamentet har bidragit till att anta denna rättsliga ram som trädde i kraft i somras.
Syftet med denna ram är att skapa en konkurrensfrämjande marknad så att olika tekniska plattformar i Europa skall kunna tävla mot och samtidigt komplettera varandra och att erbjuda högkvalitativa tjänster till en rimlig kostnad för alla. Detta är den första pelaren.
Den andra pelaren utgörs av IST-programmet - programmet för informationssamhällets teknik - som syftar till att säkerställa att aktuell teknik och aktuella tillämpningar finns att tillgå i Europa. Detta är den mycket betydelsefulla andra pelaren.
Den tredje pelaren är den som binder samman de två föregående. Den bygger på handlingsplanen eEurope 2005 som vi använder för att försöka sprida bästa metoder i Europa. I år har våra ansträngningar rönt stor framgång, i synnerhet vad beträffar e-förvaltning och e-hälsovård, med två ministerkonferenser och med deltagande av ledamöter från Europaparlamentet. Våra medlemsstater och regioner håller nu på att skifta fokus från ren teknikinriktning över till lösningar som med hjälp av teknologi skulle kunna bidra till högre kvalitet på offentliga tjänster, ökad produktivitet samt bättre skräddarsydda tjänster.
Modinis är det finansiella instrument som används för att övervaka, riktmärka och sprida dessa bästa metoder. Det blir viktigt att utvärdera om nationella initiativ eller gemenskapsinitiativ som företas inom ramen för handlingsplanen eEurope ger förväntade resultat.
Modinis skall även användas för att finansiera förberedande åtgärder på området för nätsäkerhet, exempelvis åtgärder för att skapa riskmedvetenhet i medlemsstaterna och utföra analyser av säkerhetsrisker. Vi - alla tre institutioner - arbetar med förslaget till beslut om inrättande av en gemenskapsmyndighet för nät- och informationssäkerhet, och vi får anledning att återkomma till frågeställningen under någon av de kommande sammanträdesperioderna.
Jag skulle än en gång vilja tacka föredraganden, Read, och Europaparlamentet för det stöd de givit oss i frågan, något som den budgetändring som nu införts i förslaget vittnar om.
Jag kan härmed bekräfta att kommissionen kan godta ändringsförslaget. Således skulle hela lagstiftningsförfarandet kunna påskyndas om vi kan nå enighet vid andra behandlingen. Detta skulle i sin tur möjliggöra ett snabbt genomförande av Modinisprogrammet.
Jag ser också fram emot ett fortsatt samarbete kring genomförandet av detta program, på samma sätt som tidigare.

Rovsing (PPE-DE).
Herr talman! För Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna vill även jag tacka Read för ett lysande betänkande som vi helt och hållet kan stödja. Vi går nu in på ett mycket viktigt område, vilket Reads betänkande också tydligt visar.
Det moderna samhället är helt beroende av att vi har effektiva förfaranden, välutbildade befolkningar och människor som förstår hur de skall använda de tjänster som erbjuds. Som nämnts tidigare i samband med van Velzens betänkande måste vi för att övervaka framstegen även se på vad saker och ting kostar och hur billigt de kan framställas.
Det finns otvivelaktigt tjänster inom den offentliga sektorn, till exempel inom beskattning och företagsregistrering, där det kanske inte är förnuftigt att kräva betalning, eftersom människor själva får sina frågor besvarade genom att använda Internet och knappa in sina egna uppgifter. På så sätt skulle vi spara in på antalet offentliganställda, som vi kommer att lida brist på inom den närmaste framtiden. I Danmark har vi haft stor fördel av att vi till exempel har låtit människor knappa in sina egna skatteuppgifter på Internet eller genom att använda knapptelefoner. Det kostar inte ett öre, och den offentliga sektorn sparar in enorma resurser på tjänstemannasidan.
Det skulle också löna sig att övervaka hur vi gör med området för trådlös uppkoppling. Vilka resultat skulle vi uppnå och vilken fördelning skulle vi ha? I synnerhet, vilket pris skall vi betala? I mitt land är standardanslutningen till privata hem två megabits. I Japan är det åtta megabits och, såvitt jag vet, kostar det mycket mindre än vi betalar. Vi måste fråga oss hur vi kan se till att de priser vi betalar, vare sig det gäller privata hushåll eller företag, inte är så höga att de hindrar oss från att vara konkurrenskraftiga i förhållande till resten av världen. Den aspekt som har att göra med övervakning är därför också synnerligen viktig.
Ytterligare en sak som vi måste övervaka är att användningen av läromedel utvecklas. Om vi ser på användningen av Internet och datorer i dag kan utvecklingen av hårdvara och nätverk med hög hastighet vara orsaken till deras tämligen breda användning. En ännu mer betydelsefull utveckling är emellertid de i hög grad undervisningsorienterade system för mjukvara som har dykt upp på marknaden. Därför lönar det sig att se på en utveckling genom att till exempel äldre människor på ett mycket enkelt sätt kan utnyttja dessa möjligheter.
Vi kanske också bör ringa in en period i barnens tidiga utvecklingsstadium och fundera över hur vi kontrollerar hur snabbt de finner sig till rätta. Jag kommer från ett litet språkområde och därför kan jag konstatera att användningen av datorer i viss mån beror på hur snabbt våra barn i de små språkområdena lär sig tala engelska. Det beror på att alla instruktioner och liknande för datoranvändning först och främst ges på engelska. En hel del material översätts inte till de små språken, men det är ändå nödvändigt att bli bekant med materialet om datorer skall användas tidigt och om vi kommer dithän att de nya undervisningsmetoderna används i undervisningssystemet, vilket gör det möjligt att lära sig mycket mer mycket snabbare än det har varit möjligt hittills.
Avslutningsvis vill jag säga hur imponerande det är att vi inom de områden som avses har sett flera länder gå samman om stora gemensamma inköp för att få ned priserna. Detta är något som vi känner till från försvarsområdet, och det vore bara naturligt om vi skulle dra samma fördelar inom förvaltningsområdena. Detta måste otvivelaktigt också vara en del av syftet med övervakningen.
Jag vill än en gång tacka Read för hennes lysande betänkande och konstruktiva samarbete, och jag vill också tacka kommissionsledamot Liikanen för det stöd han har gett parlamentet.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0298/2003) av Michael Cashman för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (genomförande av förordning (EG) nr 1049/2001 under år 2002) (2003/2002(INI)).

Cashman (PSE)
Herr talman! Jag skulle för ovanlighetens skull vilja inleda med att gratulera institutionerna och alla de personer som arbetar inom dessa. Det har blivit ganska trendigt att angripa projektet Europeiska unionen och dess institutioner. Själv vill jag däremot i ärlighetens namn berömma dem som arbetar inom institutionerna för att de har gjort verklighet av register över och tillgång till handlingar.
I dag tittade jag på ett meddelande från en icke-statlig organisation, där jag kunde läsa att man var trött på att berömma institutionerna. Det förbryllar mig verkligen. Det är helt i sin ordning att gratulera när ett gott arbete har utförts, och vi bör uppmuntra att goda rutiner sprids till varenda avdelning, generaldirektorat och institution.
Innan jag går över till mina synpunkter på betänkandet, skulle jag vilja berömma min kollega, Maij-Weggen, som lämnar parlamentet denna månad. Jag har arbetat mycket nära henne när det gäller detta betänkande alltsedan det ännu låg i sin linda och vi arbetade med förordning (EG) nr 1049/2001. Utan hennes medverkan skulle vi aldrig ha fått denna utmärkta förordning.
Inledningsvis vill jag ta upp några punkter från mitt betänkande. Jag kommer inte att utnyttja mina fem minuter till fullo. Det är viktigt att man som föredragande lyssnar - något politiker ofta anklagas för att inte göra! Jag skulle vilja uppmärksamma några frågor som bör lyftas fram.
Vi behöver mer omfattande och mer konkret information om hur våra medborgare kan få tillgång till den information som finns i handlingarna. Vi behöver en gemensam interinstitutionell kodifiering så att proceduren för att ta del av informationen förenklas. Vad gäller åtminstone kommissionen, som har ett antal register, skulle jag också välkomna inrättandet av ett enda register, även om detta register endast skulle tjäna som en portal till de övriga registren. Vi måste än en gång framhäva att vi vill vara tillgängliga för medborgarna som kanske inte vet vilka rättigheter de har eller inte vet hur de skall gå tillväga för att utnyttja dem.
Jag skulle också vilja tala om de befintliga undantagen. Jag vill understryka att det inte finns några generella undantag vad gäller rätten att ta del av handlingar. Varje enskild begäran måste bedömas från fall till fall. Kritik har framförts mot den generella vägran att ge tillgång till rättsutlåtanden. När sådana ingår i ett lagstiftningsförfarande skall vägran inte få förekomma, och än en gång: varje enskild begäran måste bedömas från fall till fall. Öppenhetsprincipen skall gälla för Europaparlamentets samtliga utskott - också de icke-lagstiftande utskotten -, men för närvarande saknas en enhetlig standard i frågor om öppenhet, och tillämpningen varierar från ett utskott till ett annat. Det finns en rad känsliga handlingar som institutionerna inte har registerfört. Detta måste ses över. Jag välkomnar Maij-Weggens ståndpunkt och de åtgärder hon förordar, särskilt hennes förslag om att Europeiska ombudsmannen skall utvärdera hur förordningen fungerar och hur undantagen tillämpas. Vi behöver en gemensam metodik som tillämpas av alla institutioner och organ - vi får inte glömma att myndigheter och organisationer som inrättas av institutionerna också måste tillämpa förordningen. Om alla tillämpar en enhetlig metod vid utvärderingen av sina årliga rapporter blir jämförelser dem emellan fruktbara och produktiva.
Det jag sagt hittills kanske antyder att det återstår åtskilligt att göra. Detta är också naturligt eftersom vi inom Europeiska unionen strävar efter att utmana våra kritiker, bevisa att de har fel, få våra medborgare att känna delaktighet och visa att projektet Europeiska unionen är ett projekt vi kan vara stolta och glada över. Allt är inte perfekt. Tråkigt nog präglas mänskliga strävanden sällan av fullkomlighet, oavsett om de företas av politiker eller av andra. Vår beslutsamhet att åtminstone försöka återspeglas emellertid i förordning (EG) nr 1049/2001 och i det engagemang som funnits hos dem som har arbetat för att förverkliga tillgången till handlingar.

De Palacio
Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag tacka Cashman för hans arbete och gratulera honom till hans detaljerade betänkande om den fråga som vi diskuterar i dag, nämligen öppenhet. Alla våra tre institutioner stöder öppenheten och är fast beslutna att genomföra detta åtagande. Jag är tacksam för detta tillfälle att yttra mig på kommissionens vägnar och ytterligare belysa de huvudfrågor som Cashman har tagit upp.
Cashman konstaterade att stora framsteg har gjorts och att detta bör erkännas. Jag håller med honom. Vår årliga rapport har nyligen publicerats och den ger en ganska detaljerad översikt av situationen. Jag håller också med Cashman om att det finns utrymme för ytterligare förbättringar, och att sådana förbättringar måste genomföras. Dessutom förenklar rättspraxis tolkningen av förordning (EG) nr 1049/2001. Följaktligen kommer användningen av detta viktiga verktyg som underlättar öppenheten att förbättras, och på så sätt kommer demokratin att stärkas. I detta sammanhang och som ett exempel skulle jag vilja hänvisa till de beslut som EG-domstolen i Luxemburg har fattat vad gäller att inte avslöja rättsutlåtanden. Domstolens beslut bekräftar vår praxis som erkänner institutionernas behov att bevara oberoendet för sådana juridiska utslag. Med andra ord behöver vi tid för eftertanke.
Det görs alltså uppenbara framsteg. Enligt detta betänkande bör ytterligare ett steg mot målet att nå största möjliga öppenhet vara inrättandet av ett enda register för handlingar som skulle ersätta de nuvarande registren. Om det vi planerar att göra underlättar för medborgarna att söka efter och hitta handlingar är den avgörande faktorn trots allt inte valet mellan ett eller flera register. Snarare gäller det att skapa tillgång till en gemensam portal med tydlig information om vilka handlingar som finns i varje register. Cashman har med rätta framhållit detta. Hur som helst måste vi ytterligare beakta de tekniska lösningar som gör det möjligt att i framtiden integrera dessa verktyg på ett bättre sätt.
Jag vill också hänvisa till de betydelsefulla framsteg som görs vad gäller det antal handlingar som är direkt tillgängliga. Som exempel kan jag nämna kommissionens föredragningslistor och våra mötesprotokoll. Vår avsikt är naturligtvis att förstärka denna strategi och utveckla den ytterligare. Någon gång före årets slut kommer tillexempel registret över de handlingar som gäller kommittéförfarandet att bli tillgängliga för allmänheten. 
Dessutom har praxis för tillgången till handlingar som gäller överträdelseförfarande uppdaterats. Det var ytterligare en kritik som framfördes av Cashman. Nu när dessa förfaranden är slutförda kan man anta att sådana handlingar kommer att offentliggöras. I detta sammanhang bör man komma ihåg att förordning (EG) nr 1049/2001 innehåller bestämmelser om skydd där så behövs, nämligen för utredningar som görs under sådana förfaranden. På detta sätt har vi nått en jämvikt för pågående, oavslutade fall vad gäller ovannämnda antagande om icke-utlämnande av handlingar.
Slutligen, mina damer och herrar, måste jag påpeka att kommissionen aldrig har vägrat tillgång till handlingar utan att ge en lämplig motivering för sitt beslut. Kommissionen hänvisar alltid till förordning (EG) nr 1049/2001. De ospecificerade undantag som man hänvisade till i vår årsrapport gäller helt enkelt fall då institutionen har vägrat att ge tillgång till handlingar på grundval av flera undantag i förordningen, inte på grundval av ett enda av dessa. Det har därför varit omöjligt att vara specifik. Sådana avslag uppgår till 12 procent av avslagen på begäran om information. Med andra ord utgör de 38 procent av 30 procent av avslagen.
Jag skulle vilja tacka Cashman för hans rekommendationer om hur öppenheten skall förbättras ytterligare. Hans förslag är till stor nytta för alla institutioner och vederbörlig hänsyn kommer att tas till dem.
Vi skall överväga vilka förbättringar som kan göras för att tillåta bättre integration av instrumenten för arkivering och identifiering av handlingar. Vi skall också ta fasta på Cashmans förslag och överväga en gemensam metod för att utarbeta årsrapporter. Detta skulle underlätta jämförelser. Cashmans förslag om den utvärderingsrapport som skall läggas fram av kommissionen i början av 2004 kommer inte heller att glömmas bort. De tre institutionerna behandlade alla dessa frågor i går under ett mycket produktivt och givande sammanträde.
Några problem återstår. Vi har vissa reservationer vad gäller möjligheten att utarbeta ett direktiv för att harmonisera den nationella lagstiftningen på detta område, som Cashman nämner i sitt betänkande. Det finns ingen lämplig rättslig grundval för ett sådant steg. Jag är medveten om att Cashman själv inser svårigheterna och delar våra farhågor. Cashman klargjorde detta under vårt sammanträde igår.
Mot bakgrund av allt detta är jag övertygad om att utvärderingen av året då förordning (EG) nr 1049 genomfördes måste bli mycket positiv. Föredraganden har antytt detta. Naturligtvis bör detta inte vara en ursäkt för att slå sig till ro. Tvärtom bör det uppmuntra till genomförande av ytterligare förbättringar av de initiativ och åtgärder som har antagits. Allt är inte fullkomligt men jag menar att vi kan säga att det går bra.
Det bör understrykas att detta är ett viktigt instrument för öppenhet. Det ger medborgarna i unionen klara och tydliga rättigheter. Emellertid är det värt att framhäva att, vad gäller kommissionen, har detta instrument huvudsakligen använts av professionella jurister. Det har i synnerhet använts av advokatfirmor. Det måste man komma ihåg. Det tyder på att medborgarna i allmänhet brukar använda konventionella metoder för att få bra, tydliga, exakta och relevanta upplysningar om den verksamhet som institutionerna bedriver. De föredrar denna strategi framför att studera särskilda handlingar. Det är emellertid också sant att till exempel universitet och icke-statliga organisationer har utnyttjat denna möjlighet. Detta är ett område som är nära sammanlänkat med öppenhet. Vi måste fortsätta våra ansträngningar för att säkerställa en fortsatt förbättring av den information som har tillhandahållits av institutionerna om deras verksamhet.
Maij-Weggen lämnar kammaren. Jag skulle vilja ta tillfället i akt att tacka henne för det utmärkta arbete som hon har utfört under årens lopp. Hon har strävat efter att skapa öppenhet och att förbättra kvalitén på den information som står till buds för våra medborgare. På så sätt har hon bidragit till att främja verklig demokrati.

Maij-Weggen (PPE-DE)
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka min kollega Cashman för hans utmärkta betänkande och även för kommissionsledamot de Palacios positiva påpekanden. Cashman och jag har samarbetat en hel del om öppenhet under de senaste åren. Detta samarbete har alltid varit mycket positivt, mycket konstruktivt och givande, och på detta sätt har vi med tiden blivit goda vänner. Utskottet för konstitutionella frågor har gjort några kommentarer om rådets, kommissionens och parlamentets första utvärdering vad gäller genomförandet av förordningen under första året. Vi observerade att antalet krav på tillgång till handlingar som avslogs av rådet och kommissionen fortfarande är för stort för att kunna godtas utan vidare. Vi skulle vilja se att Europeiska ombudsmannen gör ytterligare en bedömning av situationen 2004, så att det kan utrönas var ytterligare förbättringar kan göras med hänsyn till exempelvis artikel 4 för att åstadkomma ännu större tillgång till handlingar, i synnerhet vad gäller rådet. En viktig fråga som gäller rådet är att det skiljer mellan handlingar från medlemsstater som å ena sidan agerar i egenskap av rådsmedlemmar och å andra sidan som enskilda medlemsstater. Det leder till ojämlik behandling med betydande restriktioner när det gäller handlingar från medlemsstater som själva knappast har någon lagstiftning om öppenhet. Utskottet för konstitutionella frågor är av den åsikten att den lämpligaste lösningen är att be medlemsstaterna att också införa öppenhet. Kommissionen borde vara tvungen att lägga fram ett direktiv om detta. Vi vädjar till kommissionen. att se om den kan lägga fram ett direktiv som säkerställer att öppet styre innebär samma sak i alla medlemsstater. Detta vore bra för medborgarna i dessa medlemsstater, och även för de medborgare som efterlyser EU-handlingar, eftersom det skulle innebära att de hade samma tillgång oberoende av om de begärde dem från Sverige, Grekland eller Portugal. Detta var mitt sista inlägg här i parlamentet. Jag skulle vilja tacka de Palacio, och jag skulle vilja tacka ordförandeskapet för de vänliga orden tidigare i dag.
(Applåder)

Talmannen.
Om ni tillåter det, fru Maij-Weggen, skulle jag tillsammans med ledamöterna vilja tacka er för ert arbete i Europaparlamentet under de gångna åren.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera Cashman till hans betänkande. Jag vill också ge Cashman en eloge för hans ihärdiga ansträngningar för att främja öppenheten och tillgången till handlingar. Jag har haft möjlighet att arbeta med honom och att tjänstgöra som föredragande för gruppen för andra betänkanden som gäller tillträde till historiska arkiv. Hela tiden har Cashman alltid imponerat på mig med sitt stora engagemang för dessa frågor.
Jag vill också förena mig med föregående talare och lyckönska Maij-Weggen och gratulera henne till att ha varit ett sådant föredöme. För några minuter sedan tog hon avsked av oss utanför kammaren. Ändå arbetar hon ända till slutet av sin tid som ledamot av Europaparlamentet och är tillbaka i här kammaren för att tala om en allvarlig fråga, nämligen tillgången till historiska arkiv. Jag gratulerar henne. Dessutom är jag tacksam mot henne därför att hon är en förebild för en ung politiker som mig.
Alla vi som arbetar för gemenskapsinstitutioner bekymrar oss för tillgången till information. Vi bekymrar oss också för den bild Europeiska unionen visar upp för sina medborgare.
Vi brukar kritiseras för att hålla ett visst avstånd. Vi får också många klagomål på att gemenskapsinstitutionerna är svåra att förstå sig på. Att underlätta tillgången till handlingar är enligt min åsikt det bästa sättet att föra Europeiska unionen närmare sina medborgare och att få dem att förstå oss bättre.
Jag tror att en lämplig strategi för allmän tillgång till handlingar kommer att visa sig vara ett avgörande redskap för att föra institutionerna närmare alla medborgare. Medborgarna behöver bli övertygade om att våra institutioner är öppna för insyn, effektiva och även att de faktiskt tjänar ett syfte. Som politiker är det vår plikt att hålla medborgarna informerade. Som Europapolitiker är det dessutom vår plikt att kräva att institutionerna är så öppna för insyn och så tillgängliga som möjligt.
Föredraganden gratulerade gemenskapsinstitutionerna till deras senaste framsteg i fråga om tillgång till handlingar och till att ha infört den teknik som krävs för att underlätta tillgången till information för medborgarna. Jag skulle vilja instämma i detta. Visserligen återstår det mycket att göra. Det är också sant att vår grupp stöder många av de klagomål som Cashman hänvisade till i sitt betänkande. Det återstår sannerligen en hel del att göra.
Ändå är det viktigt att nå balans mellan effektivitet i insyn och tillgång till denna information å den ena sidan, och de eventuella kostnaderna för sådana åtgärden å den andra. Tillåt mig att nämna ett exempel på en åtgärd som jag anser vara alltför dyr. Några kolleger i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor bad att videoinspelningar skulle göras av ett flertal parlamentssammanträden och utskottssammanträden och att inspelningarna skulle göras tillgängliga på Internet. Kostnaderna för detta kan inte anses vara berättigade för närvarande, trots att de kan bli det i framtiden. Jag håller med dem som förespråkar att de åtgärder som vidtas bör omfatta förenkling, kodifiering och sammanslagning av de tre institutionernas register.
Jag skall nu gå över till det som kanske är den mest kontroversiella fråga som togs upp av kommissionsledamot Maij-Weggen och av föredraganden själv. Den gäller tillgång till medlemsstaternas handlingar, när dessa agerar som enskilda medlemsstater och inte i egenskap av rådsmedlemmar. Cashmans ursprungliga förslag är alltför ambitiöst. Det är inte möjligt att gå så långt. Ändå vore det lämpligt att utarbeta någon form av förslag med krav på att medlemsstaterna skall vara precis lika öppna för insyn som gemenskapsinstitutionerna.
Medborgarna skulle inte förstå varför en gemenskapshandling skulle vara lättare att få tillgång till än en som kommer från deras medlemsstat. Därför skall vi stödja Cashmans ändringsförslag till hans eget betänkande i morgon. Jag hänvisar till det ändringsförslag där några ord är strukna i punkt 16 i betänkandet med hänsyn till tydligheten. Detta har skett tack vare Maij-Weggens förslag i utskottet för konstitutionella frågor.

Martin, Hans-Peter (PSE).
Herr talman! Min kollega Cashman har på nytt fått sitt rykte som god schackspelare satt på prov och hans taktik att vara alltigenom vänlig kan kanske komma att visa sig vara den mest framgångsrika i praktiken. Själv föredrar jag den ?aggressive journalistens? taktik och i mitt yrkesliv har jag faktiskt funnit att det är bättre att gå rakt på sak och sätta ordentlig press om man vill nå resultat.
Maij-Weggen har redan redogjort för punkternas innehåll och hon har sin vana trogen varit mycket detaljerad, denna gång när det gäller att redovisa de uppgifter hon förfogar över rörande vilka personer som vägrat att ge tillgång till handlingar - hon hade kunnat vara mer utförlig om dessa personer - var och när detta har skett och vem som har begärt tillgång till handlingar. Samtidigt som vi nästan förnimmer en sorts högtidlighet här i kammaren, inte minst när vi uppmärksammar Maij-Weggens avgång från parlamentet, har vi även tänkt ganska konstruktivt när vi säger: ärade kommissionär - och detta gäller i ännu högre grad rådet - var snäll och tro inte att det är bristande intresse som gör att så få journalister försöker få tillgång till handlingar. Journalisterna har kommit fram till att de lika gärna kan leta efter en nål i en höstack som att försöka hitta den dokumentation de behöver. I gårdagens upplaga av tidningen Frankfurter Allgemeine kunde man läsa att ?ingenting är mer spännande för allmänheten än det som enligt uppgift inte finns ?. Vilket innebär att informationen letar sig in i allmänhetens sfär på andra vägar och, ibland befogat och ibland fullständigt obefogat, orsakar skandal.
Skulle det inte kunna vara idé att göra sig omaket att gå in på amazon.de eller amazon.com, och det redan i dag? Det fungerar som så att även om man har lite eller ingen information - bara en ledtråd om en boktitel eller en författares namn - så kommer man till rätt sida och får omedelbart beskedet: ?De kunder som har köpt denna bok har även köpt??. Med amazon kan man gå vidare och göra och ackumulera inköp, så när det gäller Europeiska kommissionen skulle man kunna föreställa sig att handlingar som används skulle gå att spåra omedelbart. Dessa portaler är verkligen mycket bra gjorda, så till den grad att de nästan är barnsäkra, ungdomssäkra och, om man så önskar, går en säker framtid till mötes. Därför menar jag att en standardportal efter amazons principer - som är delvis, men inte uteslutande, datoriserad och där man möts av fraserna ?Hej, du har nu kommit till vårt Brysselkontor. Vad behöver du? Vad kan vi hjälpa till med?? - verkligen skulle föra utvecklingen framåt och göra det möjligt att uppnå mycket av det som vi ständigt talar om här i kammaren. Dagens debatt för på många sätt tankarna till händelseutvecklingen kring lagen om fri tillgång till information (Freedom of Information Act) i slutet av sextiotalet eller början på sjuttiotalet. Själv är jag fortfarande anhängare av principen att man faktiskt bara skall behöva ha en aning om att något kan existera och inte behöva göra en särskild förfrågan. Detta är något som återstår att lösa och det är om detta nästa års översyn handlar. Det är något som man kan nalkas med försiktig optimism, om man får höra lika många uttryck för god vilja som vi har gjort i dag.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Herr talman! Jag vill också berömma framför allt min kollega Cashman och instämma i hans beröm av Maij-Weggen. Framsteg har utan tvekan gjorts. Allt fler handlingar har blivit allmänt tillgängliga. Frågan är dock om medborgarna kan hitta dem. Det räcker inte att säkerställa tillgången. Tillgänglighet handlar framför allt även om att ge informationen en tydlig struktur. I anslutning till detta har Cashman krävt gemenskapsregler och ett register. Det tycker jag är en bra idé.
Uppgifternas tillgänglighet är ett utomordentligt sätt att vända den negativa bilden av Europeiska unionen som distanserad och byråkratisk. Öppenhet och uppgifternas tillgänglighet är dessutom en viktig nyckel till demokratisering. I morse röstade vi om McCarthys betänkande. Detta är ett exempel på ett fantastiskt deltagande av medborgarna i lagstiftningsprocessen. Medborgarna måste kunna sätta sig in i lagstiftningsprocessens inledande skede för att de skall kunna påverka den. Datorn är ett oerhört effektivt sätt att delaktiggöra medborgarna i detta. Själv var jag borta från parlamentet i tre år men kunde hämta en stor del av de uppgifter jag behövde med hjälp av datorn. Men jag körde också ofta fast i den uppsjö av länkar som finns och fick gå tomhänt därifrån. Jag menar att åtskilligt kvarstår att göra i detta avseende.
Datorn är också ett miljövänligt och pappersbesparande arbetssätt. Därför, fru kommissionär, menar jag att vi måste påbörja arbetet framför allt med utpräglat användarvänliga dataprogram. Här anser jag det finns en hel del kvar att göra.
Det är dock synd och skam att framför allt Europeiska rådet inte fullgör sina skyldigheter. Vi får ta emot otaliga klagomål, särskilt på området rättsliga och inrikes frågor. Osäkerheten kring vilken medlemsstat som gör vad rimmar också illa med öppenhet och med den nya konstitutionen, där skyldigheterna utökas till alla institutioner och organ.
Jag anser att förslaget om denna fråga var ett i en lång rad av goda förslag från Maij-Weggen, och jag skall gärna stödja det.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Även jag vill börja med att gratulera föredraganden Michael Cashman och hans medföredragande Maij-Weggen till deras idoga arbete med att avsevärt förbättra denna förordning, öka öppenheten och underlätta medborgarnas tillgång till institutionernas handlingar.
Resultatet av den översyn som gjordes 2001 är uppmuntrande. Tydliga framsteg har gjorts, och utvecklingen går mot ett mer öppet förhållningssätt som förhoppningsvis också kommer att leda till att medborgarna utnyttjar sina rättigheter bättre. Av Cashmans betänkande framgår dock tydligt att det återstår väldigt mycket att göra och att det fortfarande finns stora brister. En sådan allvarlig brist är att när elektroniska system skapas, sker det i form av flera system i stället för ett enhetligt system. Jag är tacksam för att kommissionsledamot de Palacio betonade detta och att det behövs ett enhetligt och samordnat elektroniskt ärendehanteringssystem, som gör att ärendena kan följas genom hela processen. Annars blir det omöjligt för medborgarna att ta del av en sådan process.
Rådet tycks däremot konsekvent tolka artikel 4 i förordningen alltför restriktivt, dvs. vad gäller den allmänna säkerheten. Detta måste snarast åtgärdas. Vi har i ändringsförslag 2 föreslagit en ändring i punkt 4 för att verkligen få det till stånd.
Punkt 16 oroar mig lite grann. Det talas däri om en harmonisering av offentlighetslagstiftningen i medlemsländernas förvaltningar. Jag tror inte att vi därigenom får ökad öppenhet och större tillgång till handlingar, utan jag föreslår att ni röstar för ändringsförslag 3 från gruppen De gröna.

Turco (NI).
 Herr talman! Även jag vill tacka Cashman både för hans utmärkta betänkande och för att han med nästan enhälligt stöd lyckats förelägga kammaren ett mycket angeläget betänkande med viktiga bestämmelser.
Förutom det demokratiska underskott som vi alla fördömer anser jag att denna debatt visar att det finns ett glapp mellan vad som är möjligt att uppnå och vad som är nödvändigt. Jag instämde helt och hållet i den första delen av Oreja Arburúas anförande, men sedan tycktes han ta ett steg tillbaka när det gäller behovet av att göra även utskottens överläggningar offentliga. Dessa överläggningar är mycket mer lika riktiga debatter än de som äger rum i kammaren, och de har verkligen en mycket mer politisk karaktär.
Öppenhet och tillgång till handlingar är inte bara en slogan - först och främst står detta för demokratisk kontroll utövad av medborgarna. Om man tittar på de möjligheter som i dag finns till demokratisk kontroll av institutionernas arbete ser man att de är kraftigt begränsade.
När det gäller de viktigaste politikområdena - rättsliga och inrikes frågor, utrikespolitik och försvar - sker i allmänhet endast samråd med Europaparlamentet. De nationella parlamenten informeras, EG-domstolen har begränsade befogenheter och medborgarna slutligen, naturligtvis, har direkt tillgång till handlingar.
Som redan påpekats finns det till exempel ingen anledning att förbjuda avslöjanden av vilken medlemsstat som lagt fram ett visst förslag i rådet eller hur omröstningen utföll. Detta anser vi vara en allvarlig kränkning av medborgarnas medborgerliga och politiska rättigheter. Medborgarna, i likhet med oss ledamöter i nationella parlament och Europaparlamentet, berövas rätten att få veta vad regeringarna gör och rätten att uttrycka sin åsikt. Demokratin hindras därmed från att fungera som den var tänkt.
Europeiska ombudsmannen konstaterade dessutom i en av sina särskilda rapporter till parlamentet att det inte är meningsfullt att sekretessbelägga rättsutlåtanden när dessa inte har karaktären av kommunikation mellan advokat och klient. Jag har svårt att förstå varför institutionernas rättstjänster så fruktar detta steg mot ökad öppenhet och varför politikerna vill dölja det.
En annan positiv aspekt i betänkandet är kritiken mot kommissionen för att den böjer sig för medlemsstaternas vägran att ge medborgarna tillgång till ländernas skrivelser till kommissionen rörande överträdelseförfaranden, samtidigt som vi menar att samma förordning ger kommissionen en möjlighet till ett oberoende beslutsfattande som den vägrar att använda sig av. Vi är oroliga för att kommissionen på detta sätt mörklägger medlemsstaternas överträdelser och därigenom själv agerar på ett otillbörligt sätt.
Med tanke på vad som skedde med ansökningarna om tillgång till Spaniens och Portugals skrivelser om de överträdelseförfaranden som kommissionen hade för avsikt att inleda mot dessa länder för överträdelse av skattedirektivet - mot bakgrund av katolska kyrkans momsbefrielse -, anser jag exempelvis att det inte finns någon anledning till att allmänheten inte skulle få kännedom om de skäl som de båda länderna anförde för att förmå kommissionen att avsluta behandlingen av ärendet, trots att faktiska överträdelser uppenbarligen hade ägt rum.
Jag anser att vi måste se på faktiska ärenden för att kunna avgöra vad som är nödvändigt, och inte bara möjligt, i denna strävan att förena verkliga behov och åtgärda det demokratiska underskottet.

Cederschiöld (PPE-DE).
Herr talman! Visst har det funnits tillkortakommanden - en hel del sådana - på öppenhetsområdet. Faktum är dock att man nu kan konstatera att de tre institutionerna har gått igenom en smärre revolution när det gäller öppenhet och allmänhetens tillgång till dokument. Om vi utgår från 2001, när vi började med en ganska sluten kultur, kan vi nu konstatera att parlamentet lämnar ut 90 procent av alla efterfrågade dokument och att kommissionen och rådet lämnar ut 60-70 procent.
Det finns emellertid ändå något att fundera på i detta sammanhang, nämligen grundprincipen att det är öppenhet som är regel och slutenhet som är undantag. Vi vet det allihop, men det har nog inte trängt igenom överallt i organisationen och hos medborgarna. Jag är övertygad om att det kommer att ske, men vi har ansvar att driva på denna process.
Det krävs närmare analys av flera frågor som är aktuella just nu. Jag är väldigt glad över och vill tacka Cashman för att han uttrycker en klok ståndpunkt, en ståndpunkt som även Schörling har framfört och som jag instämmer i. Det gäller harmoniseringen av medlemsländernas lagstiftning. Jag tror inte att någon här egentligen vill bidra till att det blir mindre insyn. Därför tror jag att detta är en fråga som noggrant måste ses över innan positionerna fastslås.
Vissa områden måste verkligen diskuteras. Ett sådant område som vi har diskuterat länge är den känsliga frågan om utlåtanden från institutionernas rättstjänster. Vad gäller det väntar vi nu på ett domstolsavgörande. Jag hoppas att vissa delar snart kan öppnas upp och att vi inte kommer att se en systematisk hemligstämpling. Ett första steg kan kanske vara att sekretessen delvis tidsbegränsas. Vissa uttryck måste definieras tydligare så att de inte kan missbrukas, t.ex. begrepp som övergripande allmänintresse och frågor som är känsliga för lagstiftningsprocessen.
Öppenhet och tillgång till dokument handlar emellertid långt ifrån om att bara ge medborgarna formella rättigheter. Det är lika viktigt att institutionerna och deras dokument verkligen blir tillgängliga. Runtom i Europa ökar nu äntligen tydligt intresset för EU-frågor. Vi börjar få en ökande debatt, men institutionerna verkar inte ännu ha lyckats ta tillvara detta ökade intresse fullt ut. Jag hoppas att vi skall lyckas bättre och lyckas göra institutionerna medborgartillvända. I fråga om detta utgör öppenhetslagstiftningen en grundstomme. Vi diskuterade vid det senaste mötet i den interinstitutionella kommittén att eventuellt ta fram ett material som visar det framgångsrika arbete som åstadkommits och vilka möjligheter allmänheten har.
EU och dess institutioner står ibland långt ifrån medborgarna. Det skall inte krävas avancerade datakunskaper och specialkunskaper om hur institutionerna fungerar för att man skall kunna tillgodogöra sig öppenhetsregleringen. Vad gäller det återstår åtskilligt att göra. Det krävs, vilket många talare har understrukit under debattens gång, enkla och användarvänliga register. Det skall finnas enkla sätt att följa med i lagstiftningsprocessen. Det finns en uppsjö av dataportaler och hemsidor och olika sätt att hämta information, men det krävs fokus, det krävs konsolidering, användarvänlighet, ett enkelt språkbruk och, naturligtvis, ett förenklat tillvägagångssätt när man söker material. Det får inte vara för svårt.
Att förändra EU:s institutionella kultur tar tid, men vi har på kort tid uppnått mycket. Jag är stolt över att Europaparlamentet är den drivande institutionen i öppenhetsfrågor. Jag vill i detta sammanhang särskilt vända mig till Cashman och tacka honom inte bara för hans betänkande utan också för mycket arbete under många år och den vänskap som allt detta arbete medfört.
Jag vill gärna rikta några varma ord till Maij-Weggen nu när hon skall sluta och tala om hur oerhört roligt jag tycker att det har varit att få arbeta med henne, hur otroligt mycket jag har lärt mig och hur mycket kunskap jag har fått dela. Vidare har jag lärt mig mycket om flexibilitet av Maij-Weggen, vilket är en viktig egenskap i europasamarbetet. Vi har också utvecklat en vänskap. Jag vill avsluta med att önska henne varmt lycka till i det fortsatta värvet.

Schmidt, Olle (ELDR).
Herr talman! Det kunde inte komma mycket lämpligare än i kväll. Några rum härifrån sitter kollegor och läser rapporterna om vad som har hänt i Eurostat, men de är belagda med munkavle. Som varm EU-vän gör det mig lika ont varje gång jag möter detta hemlighetsmakeri. Varför fortsätter så många inom EU:s institutioner att tro att det går att sköta offentlig verksamhet utan total och fullständig insyn? En uppmaning till kommissionen: Låt inte Eurostatskandalen befläcka det goda arbete ni har åstadkommit under de historiska år då Europa återförenades.
Jag vill tacka Cashman för hans betänkande och ett utmärkt arbete för att öppna EU och dess institutioner. Några korta kommentarer: Det är sant att mycket har givetvis blivit bättre, men det är inte tillräckligt. Vi är inte här för att stå och krama om varandra. Offentlighetsreglerna bör gälla alla institutioner, även t.ex. ECB och Eurostat. Det är oroande att rådet har börjat hitta på egna metoder för hemligstämpling. Det behövs enklare och mer heltäckande diarier. Kommissionen bör ha ett diarium, inte flera. Samtliga handlingar måste diarieföras, vilket inte sker idag.
Avslagen på ansökningar för att få handlingar har ökat. Detta är helt fel väg; det följer inte andan. Öppenheten skall vara regel snarare än undantag. Det är viktigt att öppenhetskulturen blir etablerad före utvidgningen. För detta krävs att EU-institutionernas personal är utbildad om förordningen och övertygad om öppenhetens fördelar.
Slutligen, herr talman, borde parlamentets brister ha belysts mer i betänkandet. Också i denna institution behöver vi bli bättre. Tack, herr Cashman, öppenheten är demokratins bästa försvarare!

De Palacio
Herr talman! Jag vill tacka de ledamöter som uttalat sig. Jag välkomnar deras synpunkter på denna strävan som vi har gemensamt. Vi arbetar ju faktiskt tillsammans för att tillhandahålla bättre service åt medborgarna och se till att demokrati utövas på ett ansvarsfullare sätt av alla berörda parter.
Jag stöder vice talmannens uttalande. Det är en revolution vi har startat. Vice talmannen svarade för huvuddelen av ledarskapet på detta område under sitt arbete i parlamentet. I dag debatterar vi Cashmans betänkande. I går förde de tre institutionerna interna diskussioner för att utvärdera de framsteg som gjorts. Cashmans betänkande är till mycket stor hjälp när man skall fastställa de områden där det finns utrymme för förbättringar. Vi har visserligen åstadkommit mycket, men vi bör sätta våra mål ännu högre.
Jag gav luft åt mina åsikter under gårdagens sammanträde, men jag tror att det är lämpligt att upprepa dem inför kammaren i dag. Enligt kommissionens register avslås 30 procent av ansökningarna om information. Det bör noteras att kommissionen endast registrerar ansökningar som förutsätter tillämpning av förordning (EG) nr 1049/2001. Parlamentet däremot registrerar alla ansökningar. Om kommissionen registrerade all direkt konsultation av information som finns tillgänglig för medborgarna och för vilken förordning EG nr 1049/2001 inte är tillämplig skulle andelen ansökningar som avslås vara ytterst liten.
Som framgår av Cashmans betänkande är det mycket viktigt att vi enas om en metod för registrering av resultat. Kanske bör alla ansökningar om information registreras. Om så skedde skulle kommissionen, som jag nämnde tidigare, framstå som mycket framgångsrik när det gäller att göra information tillgänglig för medborgarna. Gott och väl 90 procent av ansökningarna beviljades.
Vi har enbart lämnat ut information om antalet ansökningar om information som grundar sig på förordning (EG) nr 1049/2001 och som det var nödvändigt att avslå. I varje enskilt fall angavs individuella skäl och motiveringar, med hänvisningar till den berörda förordningens bestämmelser. Ingen information om övriga ansökningar har lämnats ut.
Det är uppenbart att detta förfarande måste förbättras. Tjänsternas kvalitet måste höjas, vilket med rätta påpekas i Cashmans betänkande. Även detta diskuterades under gårdagens sammanträde med vice talmannen. Samtliga tre institutioner måste anta en gemensam strategi för att besvara ansökningar om information och åberopa undantag. Gårdagens diskussion bör vara till stor nytta i detta avseende. Vi kommer att undersöka och utvärdera möjligheterna att faktiskt genomföra ett gemensamt utbildningsprogram för tjänstemän, särskilt på arkivområdet.
I slutänden är det otvivelaktigt så att en del information helt enkelt inte kan lämnas ut och heller inte gör det. Så är det här och i alla länder. Detta förekommer till och med i länder som berömmer sig om att ha maximal öppenhet. Vissa handlingar är egentligen inte handlingar i sig. De är snarare instrument som stöder utövandet av rätten att tänka och reflektera. De kan inte lämnas ut. Samma sak gäller ärenden som berör tredje parters rättigheter. Dessa rättigheter kan innefatta rätten till försvar i brottmål eller ekonomiska rättigheter i affärssammanhang. Det måste finnas ett skydd i sådana lägen och det är detta som regleras i den förordning som nämndes tidigare.
Herr talman, jag vill tacka hela kammaren för det intresse den visat för denna fråga. Jag vet inte om Cashman eller Cederschiöld kommer att närvara när nästa betänkande i frågan läggs fram. Det är möjligt att jag inte ens är närvarande själv. Trots det hoppas jag att kammaren då kommer att kunna enas om att ett steg framåt har tagits. Detta är vårt gemensamma mål som vi skall göra allt för att uppnå.

Talmannen.
Tack, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0292/2003) av Giorgio Lisi för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om begränsning av utsläpp av flyktiga organiska föreningar förorsakade av användning av organiska lösningsmedel i dekorativa färger och lacker samt produkter för fordonsreparationslackering och om ändring av direktiv 1999/13/EG (KOM(2002) 750 - C5-0632/2002 - 2002/0301(COD)).

Wallström
. (EN) Herr talman! Den här sommaren har vi kunnat notera rekordtemperaturer runtom i Europa. Vi har även kunnat konstatera höga koncentrationer av ozon över hela Europa, och tyvärr är det så att det finns ett samband mellan dessa två fenomen. Marknära ozon, eller fotokemisk smog som det också kallas, uppkommer genom samverkan mellan tre komponenter: flyktiga organiska föreningar (VOC), kväveoxider (NOx) och solljus.
Ozon är en aggressiv gas som angriper våra andningsorgan och skadar växtlighet redan vid relativt låga koncentrationer. Medlemsstaterna har åtagit sig att kraftigt minska VOC-utsläppen fram till 2010 för att nå de så kallade nationella tröskelvärdena för utsläpp.
På medlemsstaternas begäran är detta förslag till direktiv inriktat på en grupp av produkter som i hög grad bidrar till de totala VOC-utsläppen i Europa, nämligen färger och lacker för byggnader samt produkter för fordonsreparationslackering. En minskning av halterna av lösningsmedel i dessa produkter anses vara den enda praktiskt framkomliga vägen för att bidra till en minskning av VOC-utsläppen och följaktligen också av luftföroreningar som härrör från denna betydelsefulla källa.
För tydlighetens skull vill jag också understryka vad detta förslag inte syftar till. Avsikten är inte att fastställa eller harmonisera åtgärder till skydd för arbetstagares hälsa eller folkhälsa i allmänhet. Trots att de åtgärder som vidtas i nämnda syften på nationell nivå eller gemenskapsnivå självfallet måste uppfylla de allmänna villkor som anges i fördraget, faller de helt klart utanför förslagets tillämpningsområde och kan således varken bli mer restriktiva eller på annat sätt ändras genom detta förslag.
Detta förslag syftar till en betydligt enklare och mer övergripande målsättning än så, nämligen till att förbättra kvaliteten på den luft vi alla andas genom en minskning av VOC-utsläppen och följaktligen också en minskning av ozonbildningen.
Vi måste agera nu att vi vill att sommarsol och fint väder skall kunna upplevas som källor till njutning och inte som källor till luftförorening och hot mot folkhälsa och miljö.

Lisi (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Som kommissionsledamoten påpekade är det förslag som ligger framför oss i dag ett förslag om att minska halterna av organiska lösningsmedel i färger, och det är ett förslag som är en del av en mer övergripande miljöstrategi, nämligen att sträva efter att respektera de nationella utsläppstaken, i detta fall utsläppstaken för VOC-utsläpp. Förslaget kan därför anses vara en av de åtgärder som är nödvändiga för en övergripande förbättring av kvaliteten på den luft vi själva andas, och vi får inte försitta detta tillfälle att ge denna åtgärd vårt fulla stöd.
Just därför att vi tror så starkt på detta mål, som - precis som kommissionsledamoten påpekade - vi blev så tragiskt uppmärksammade på denna sommar, vet vi att det ligger i vårt intresse och i framtida generationers intresse att se till att miljöskyddet är effektivt. Av dessa skäl har jag valt en mycket enkel linje i detta betänkande ända från lagstiftningsprocessens inledningsskede: att uppnå direktivets mål är nära förknippat med att säkerställa kvaliteten hos de produkter som direktivet omfattar, det vill säga färger. Logiken är verkligen mycket enkel. Det finns ett tröskelvärde under vilket kvaliteten på de produkter som saluförs på marknaden oundvikligen börjar sjunka. Om kvaliteten - och kom ihåg att det ofta handlar om färger som används som skyddsfilm, särskilt mot atmosfärisk påverkan - sjunker under ett acceptabelt tröskelvärde blir effekten blir den motsatta än den eftersträvade. På medellång och lång sikt skulle andelen nödvändiga användningsområden faktiskt öka och därmed oundvikligen även utsläppen. Jag har därför försökt finna en balans mellan vad som är tekniskt möjligt att göra, utan att gå alltför långt under en acceptabel kvalitetsnivå, och vad som är nödvändigt att göra, av just de skäl jag nyss anförde.
Nu kommer jag kort att beröra direktivets huvudpunkter. När det gäller syftet hos direktivet som sådant var ledamöternas reaktioner blandade, särskilt när det gäller arbetstagarnas hälsa och vissa nationella lagar om skydd av arbetstagare. Nu i kväll förklarade kommissionen att direktivets mål är att skydda miljön och att göra detta utan att skada eller påverka befintliga åtgärder som vidtas på gemenskapsnivå eller nationell nivå för att skydda arbetstagarnas hälsa, såsom också anges i punkt 14.
Vissa ledamöter har lagt fram nya ändringsförslag om detta i kammaren, men efter kommissionens synpunkter upprepar jag att vi måste avvisa förslaget om utvidgning och rösta mot ändringsförslagen, särskilt 2, 10, 16, 49, 54, 80 och 82. Jag stöder dock ändringsförslag 84, som hjälper oss att fastställa och specificera direktivets syfte på ett tydligare sätt.
Vi har också frågan om märkning. Personligen är jag för kommissionens förslag att anförtro märkningskraven för de berörda produkterna åt en kommitté, först och främst för att kommittén, med tanke på branschens många ansträngningar för att ge konsumenterna tydlig information, kan dra nytta av att titta på befintliga bästa metoder. Jag anser inte att ytterligare krav bör fastställas och uppmanar därför kammaren att rösta mot ändringsförslag 20.
När det gäller den så kallade ersättningsstrategin, som avses i ändringsförslag 23, anser jag inte att den är relevant i detta sammanhang, eftersom de företag och industrisystem vi riktar oss till behöver fakta och visshet - vilket vi ger i detta direktiv - just för att kunna investera i forskning och utveckla de modeller som krävs för att nå målen.
Vidare är det många ändringsförslag som avser tröskelvärdena, det vill säga de procentvärden som kommissionen föreslagit och som parlamentet ändrat i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Jag kommer inte att gå in på dem alla. Dessa ändringsförslag gör att vi hamnar under det acceptabla tröskelvärde som jag nyss nämnde, och de måste därför avvisas.
Till sist vill jag nämna några andra punkter rörande mindre undantag för fordon och historiska byggnader, såsom monument och liknande, som kommissionen har godtagit och som jag uppmanar kammaren att anta, samt ett antal ändringsförslag rörande definitionen av lösningsmedel och deras kokpunkter, som jag tror även kommer att tas upp i kvällens debatt.
Avslutningsvis vill jag tacka alla mina kolleger för deras utomordentligt värdefulla bidrag i utskottsarbetet.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill tacka min kollega Lisi för hans betänkande om begränsning av utsläpp av flyktiga organiska föreningar i färger, lacker och produkter för fordonsreparationslackering. Hans betänkande kompletterar på ett mycket förnuftigt sätt kommissionens förslag på flera områden, särskilt när det gäller det känsliga samspelet mellan ekonomi, ekologi, konsumentskydd och säkerhet på arbetsplatsen. Flyktiga organiska föreningar (VOC), i detta fall kolväten, har stor betydelse för bildningen av marknära ozon. Utsläpp bildas även från produktkomponenter som innehåller lösningsmedel. I många medlemsstater har hälsoproblem orsakade av marknära ozon och smog ökat kraftigt de senaste åren. Ozonföroreningar kan ge upphov till ögonirritationer, halsont och andningsproblem hos känsliga befolkningsgrupper. I miljön måste hänsyn tas till effekterna på fotosyntesen.
Jag stöder kommissionens initiativ att införa gemenskapsomfattande åtgärder för att minska VOC-utsläppen. Jag anser att den produktrelaterade strategi som valts här i stort sett är förnuftig. Ett annat välkommet faktum är att 70 procent av de dekorativa färgerna nu är vattenbaserade. Jag stöder också bestämt direktivets utvidgning, som godkändes av en stor majoritet i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, till att omfatta farliga ämnen utöver flyktiga organiska föreningar i färger, lacker och produkter för fordonsreparationslackering. Med denna strategi kombineras nödvändiga åtgärder i ett samlat direktiv och onödiga byråkratiska kostnader kan undvikas.
Om farliga ämnen införlivas i direktivet måste det dock även fortfarande vara realistiskt och praktiskt möjligt att tillämpa föreskrivna miniminormer, det vill säga minimi- och maximivärden. Det vi då talar om är optimalt miljö- och konsumentskydd, utan att konkurrenskraften för vår europeiska färgindustri äventyras i processen, samt handeln med färger som är nära förknippad med den. Med detta klarlagt skulle dessutom arbetstillfällen riskeras av ett sådant försök, ett som är betydligt mer långtgående än kommissionens förslag, att ersätta farliga ämnen, antingen fullständigt eller i ökad omfattning, senast 2010 i hela EU. Detta är ett hot mot hela färgindustrin, framför allt de små och medelstora företagen, och ett allvarligt bakslag för vårt europeiska ekonomiska område.
Flyktiga organiska föreningar och lösningsmedel bör dock inte, i syfte att skydda användares och konsumenters hälsa, ersättas med ämnen som är skadliga för hälsan. Skador på konsumenternas hälsa på grund av tvivelaktiga nya ingredienser, till exempel allergener, och varaktiga inre skador på grund av mycket flyktiga föreningar i dekorativa färger måste i alla händelser förhindras. Miljö- och konsumentskyddet har högsta prioritet. Produkternas kvalitet och användbarhet bör dock inte påverkas negativt i processen. Om principen om snabbt och fullständigt ersättande verkligen skulle tillämpas i praktiken skulle vi behöva acceptera betydande kvalitetsförsämringar, särskilt hos färger och lacker. Själv tycker jag inte att varken jag själv eller någon annan i Europeiska unionen skall behöva acceptera en situation där lacken på dörren till ett privathus flagnar av i kapp med att färgen på husets väggar bleknar. Vi behöver en minskning av lösningsmedel och farliga ämnen i färger och lacker, men vi behöver en praktiskt genomförbar plan. Det är tekniskt omöjligt att minska andelen flyktiga organiska lösningsmedel till under 300 gram per liter senast 2007 och att minska den ytterligare senast 2010, men det är tekniskt möjligt och förnuftigt att minska andelen av dessa ämnen till 400 gram per liter senast 2007 och till ett tillåtet högsta värde på 300 gram per liter senast 2010.
Samtidigt måste rimliga maximivärden tillämpas för att begränsa de sidoeffekter som uppstår då handlare och hantverkare andas in färger och lacker. Direktivets syfte måste vara att tillämpa praktiskt genomförbara åtgärder för att på medellång sikt minska andelen lösningsmedel för färg och lacker i utsläppen i EU.

Corbey (PSE).
Fru kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig först och främst rikta några tacksamhetens ord till föredraganden för hans arbete med direktivet om färg. Det är ett viktigt miljödirektiv. Lösningsmedel är en av huvudkällorna till ozonbildning, vilket får allvarliga konsekvenser framför allt för folkhälsan: respiratoriska sjukdomar och andningsbesvär kan hänföras till utsläpp av flyktiga organiska föreningar. Växtligheten och jordbruksgrödor skadas också. Det är rätt att vi nu inför gränsvärden för lösningsmedel, och vad min grupp anbelangar kan dessa skärpas ytterligare. Kommissionens undersökning visar att miljövinsten kan bli ännu större om man inför ännu strängare gränsvärden. Därför är vår grupp för en sänkning av gränsvärdena i linje med kommissionens rapport. Vi håller inte alls med föredraganden och föregående talare om att en minskning av lösningsmedel skulle leda till en kvalitetsförsämring. Erfarenheter från flera länder visar att EU kan fortsätta att ha vackra färger av god kvalitet även med färre lösningsmedel. Det är just tack vare införandet av gränsvärden som färgindustrin har genomgått en period av intensiv innovation, och det långt kvar tills vi ser slutet på denna. Jag är fullt och fast övertygad om att innovation också är grunden för sysselsättning.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har dock en principiell invändning. I direktivet om färg nämns inte ett ord om ?målarsjuka? - som om det inte skulle finnas någon som arbetar med färg, som om det inte skulle finnas målare som dag ut och dag in håller i en pensel. Målarsjuka är en rubbning i nervsystemet. Exponering för lösningsmedel kan få allvarliga konsekvenser såsom minnesförlust, koncentrationssvårigheter och förtida demens. Vissa länder har vidtagit åtgärder för att skydda målare mot denna åkomma genom att tillståndsbelägga lösningsmedel och främja förnuftig användning av färg. Dessa åtgärder har gett goda resultat. Ingen enskild medlemsstat bör berövas denna möjlighet, vare sig nu eller i framtiden. Direktivet om färg är ett harmoniserande direktiv som utan tvivel kommer att få positiva effekter för branschen, som vill se klara och tydliga regler på den inre marknaden. Harmoniseringen får dock inte ske på bekostnad av sociala framsteg. Direktivet skulle få effekten att de medlemsstater som vill behålla sin nationella policy inte kommer att kunna göra det, och detta är något som min grupp absolut inte kan acceptera. Vi har därför lagt fram förslag som rättar till detta misstag. Låt mig tala i klartext: Om den inre marknaden innebär att fackföreningar berövas rätten och möjligheten att kämpa för bättre arbetsvillkor, då kommer min grupp att säga nej.
Jag måste säga att det är förvånande att vi alls behöver föra denna diskussion här. Europeiska unionen har under många år förespråkat hållbar utveckling. Utgångspunkten för hållbar utveckling är att sammanjämka ekonomiska, miljömässiga och sociala aspekter. Sedan Johannesburg är hela världen enig om att hållbar utveckling är nödvändig och något som måste omsättas i konkret politik. I denna den första - den bästa - möjligheten att förena ekonomi, sociala mål och miljö har de sociala målen tyvärr inte fått det utrymme de förtjänar. Jag uppmanar därför föredraganden att på nytt noggrant beakta de olika ändringsförslag som stärker direktivets sociala aspekter, och att stödja dessa förslag. Många kolleger från olika grupper är eniga med mig om att detta direktiv för den inre marknaden är lite väl ensidigt. Den sociala fernissan är verkligen alltför tunn för att kunna ge ett riktigt skydd. Arbetsvillkoren bör betonas i mycket högre grad.

Davies (ELDR).
Herr talman! Oaktat kommissionsledamotens uttalande tidigare i dag om hennes syn har jag bestämt mig för att flytta fram i denna rymliga hörsal så att jag åtminstone kan se henne under kvällens debatt. 
För två år sedan antog vi direktivet om nationella utsläppstak samt direktivet om ozon i luften, som jag var föredragande för. Särskilt i det förra direktivet fastslogs ambitiösa och rättsligt bindande mål som syftade till en minskning av föroreningar och bättre luftkvalitet. Framför oss ligger nu en åtgärd som kräver att färgindustrin förändrar sina produktionsmetoder på ett sätt som skulle möjliggöra att dessa mål kan uppnås, åtminstone vad beträffar minskningen av utsläpp av flyktiga organiska föreningar - en av förelöparna till ozonförorening.
Detta är som jag ser det - och där instämmer jag med kommissionsledamoten - helt klart en åtgärd som primärt bör riktas mot problemet med luftföroreningar och inte de hälsoproblem som kan uppstå hos personer som använder färger.
Europaparlamentets ledamöter har utsatts för omfattande påtryckningar dels från lobbyister som företräder industrin och som huvudsakligen skulle önska mindre långtgående restriktioner än de föreslagna vad gäller användning av flyktiga organiska föreningar, dels av miljörörelsen som hävdar det motsatta. Det gläder mig att vi i utskottet hade 110 omröstningar och att liberaldemokraterna fanns på den vinnande sidan i 103 av dessa, vilket skapade en balans mellan de två alternativa uppfattningarna. Vid bedömning av motstridiga ändringsförslag har jag som oinsatt politiker i allmänhet förlitat mig på kommissionens sakkunniga på luftkvalitet. Jag har fått kritik för detta från påstått grönare ledamöter och även anklagats för att inte vara ambitiös nog att stödja de tröskelvärden som föreslås i bilagan. Jag arbetade med ozonfrågan tillsammans med kommissionens sakkunniga på luftkvalitet, och jag kan försäkra parlamentet att jag inte uppfattade dem som oambitiösa - snarare tvärtom.
Efter övervägande har jag beslutat att inte stödja ändringsförslagen om att höja den kokpunkt enligt vilken förekomsten av flyktiga organiska föreningar fastställs till 280 °C, utan att behålla de riktmärken som anges av miljömärkningen. Om kommissionen däremot skulle föreslå en ändring eller ett undantag som skulle möjliggöra fortsatt användning av den relativt välfungerande B&Q-märkningen som tillämpas i Förenade kungariket, skulle jag välkomna sådana förslag.
Avslutningsvis bör de miljövänner inom icke-statliga organisationer som i princip efterfrågat att alla lösningsmedelsburna färger skall förbjudas inom loppet av några få år tillbringa lite tid med att arbeta inom industrin för att komma tillbaka med en mer nyanserad syn på frågan. Utifrån miljömässiga hänsyn skulle jag vilja att vi avancerade snabbt, men jag vet också att fjällämlar är kända för att avancera snabbt, och jag skulle inte vilja att den europeiska industrin betedde sig som ett lämmeltåg.

Meijer (GUE/NGL).
Herr talman! Flyktiga organiska föreningar i lösningsmedel, som orsakar ozonföroreningar, släpps framför allt ut av bilar men härrör också från målning av utomhussnickerier på hus. Europeiska kommissionen gör rätt i att föreslå en översyn av det nuvarande direktivet, som syftar till att begränsa denna luftförorening. Något som är anmärkningsvärt i detta är att tidsfristerna för att uppfylla normerna är mycket långa. Framför allt tycks ekonomiska argument ha fått styra här. Under utarbetandet av detta ändrade direktiv stod det klart att det finns en intressekonflikt. Fackföreningsrörelsen, särskilt Europeiska byggnads- och träindustriarbetarefederationen, har erfarenhet av ?målarsjukan?, organiska psykosyndrom (OPS), som orsakas av lösningsmedel som angriper centrala nervsystemet. I Nederländerna, som är ett litet land och där användningen av flyktiga organiska föreningar sedan den 1 januari 2000 är kraftigt begränsad i lagstiftningen, lider exempelvis ett antal tusen arbetstagare fortfarande av denna allvarliga åkomma, som de ådragit sig tidigare. Om inga nya fall konstateras där nu kommer det att vara tack vare de låga gränsvärdena, där normen är högst 100 gram lösningsmedel per liter färg för ett stort antal produkter, och det obligatoriska ersättandet med alternativa produkter. Risken är att harmoniserade bestämmelser på EU-nivå, som är mindre stränga än de nederländska, kommer att medföra en ny ökning av antalet drabbade i Nederländerna.
Vad är det då som hindrar oss från att göra skyddet i alla EU-länder lika bra som i den medlemsstat som vidtagit de mest långtgående åtgärderna, så att de som arbetar med färg kan få förbli friska överallt? En sådan skärpning av bestämmelserna motverkas av de länder som ännu inte har genomfört sådana hälsoskyddsåtgärder och framför allt av den industri som framställer kemiska råvaror samt av färgindustrin. Industrins främsta intresse är harmonisering och stabilitet. Internationella företag vill slippa ifrån skyldigheten att vidta separata åtgärder för varje medlemsstat. De anser att de befintliga bestämmelserna inte kontrolleras eller följs som det är, och detta använder de som argument för att tillbakavisa strängare bestämmelser. De vill dessutom att de normer som skall följas skall fastställas för flera år i stället för att skärpas undan för undan. De menar att användningen av aggressiva ämnen faktiskt skulle gynna miljön, eftersom man då inte skulle behöva måla om lika ofta. De hänvisar även till de försäkringar som Europeiska kommissionen och dess tjänstemän hela tiden gett om att detta direktiv endast skulle omfatta utsläpp i miljön och inte skyddet för arbetstagares hälsa och säkerhet. Jag vill anknyta till mitt inlägg under utskottets behandling och ta upp två saker även här i kammaren.
Jag bekymrar mig för det första över att nationella skyddsåtgärder för arbetstagare behålls medan EU:s normer är mindre stränga, och för det andra över den förbättring av EU:s normer som nu föreslås. I flera ändringsförslag har jag föreslagit att man minst skall följa de normer som anges i Decopaint-rapporten. Rapporten utarbetades på uppdrag av Europeiska kommissionen, men införlivades tyvärr inte i förslagen då. Det finns fortfarande tid att rätta till detta misstag. Vi bör heller inte vänta till 2010 med att sänka gränsvärdena, utan göra det så snart som möjligt.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman, fru kommissionsledamot, kollegor! Jag vill börja med att tacka kommissionen för detta förslag till direktiv om begränsning av utsläppen av flyktiga organiska föreningar förorsakade av användning av organiska lösningsmedel i färger och lacker. Det är ett väldigt bra förslag som kommer att innebära en avsevärd förbättring beträffande dessa utsläpp. Vi hörde just kommissionsledamot Wallström redogöra för nödvändigheten av att förbättra luftkvalitén. Med bättre luft får vi också bättre miljö, som i sin tur ger bättre hälsa. Hälsoaspekten kommer alltså automatiskt in i detta sammanhang.
Jag vill tacka Lisi för det grundarbete han gjort. Tack även till kollegorna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Vi hade en väldigt bra utskottsomröstning som har förbättrat direktivförslaget. Bland annat är jag glad för att vi antog ett ändringsförslag om att färger och lacker inte får innehålla ämnen som klassificerats som cancerogena, mutagena eller skadliga för fortplantningen. Ändå har så många som 84 ändringsförslag lagts fram i kammaren, och jag tar på mig ansvaret för en del av dem. Tillsammans med Erik Meijer från GUE/NGL-gruppen har jag t.ex. lagt fram ändringsförslag 62-77 som handlar om gränsvärden. Vi menar att kommissionen har lagt sig på en alltför låg nivå när det gäller att uppnå dessa minskningsmål. Enligt Decopaint-rapporten, som även kommissionen refererar till, finns det två alternativ. Jag undrar varför kommissionen valde att lägga sig på en högre nivå än båda dessa alternativ.
Mina ändringsförslag 79 och 81 bygger på förutsättningen att vi kommer att få en fortsatt utveckling mot färger med allt lägre halter av flyktiga organiska föreningar. Därför bör man också bör se över detta direktiv 2008 för att kunna sänka gränsvärdena ytterligare.
Jag vill vidare nämna frågan om kokpunkten. Jag anser att de diskussioner som industrin har fört de senaste dagarna verkligen inte tjänar sitt syfte. Vi menar att den definition som baserar sig på en kokpunkt på 280 grader - och som också klart rekommenderas i Decopaint-rapporten - bör gälla, eftersom den ger konsumenterna en exakt definition.

Blokland (EDD).
Herr talman! Europeiska kommissionens förslag bygger på den vetenskapliga Decopaint-rapporten, som beställdes av Europeiska kommissionen och utarbetades på grundval av lång och noggrann forskning. Jag och mina kolleger blev därför oerhört förvånade över att kommissionen i stor utsträckning bortser från rapportens slutsatser. Utan att ange några skäl för detta föreslås nya och högre gränsvärden, som inte grundar sig på någon forskning. Vad de verkligen grundar sig på är omöjligt att avgöra. Jag vill gärna få en förklaring till detta av kommissionsledamot Wallström, för det är oacceptabelt att kommissionen bara sopar undan Decopaint-rapportens slutsatser. Jag har därför ingett ändringsförslag för att åtgärda detta och kommer även att stödja andra ändringsförslag i samma anda.
Det vi diskuterar här är ju trots allt ämnen som utgör en risk inte bara för miljön, utan även för folkhälsan. Exponering för dessa ämnen kan orsaka skador på hjärnans funktion och i slutänden leda till funktionshinder. Flera medlemsstater har därför vidtagit lagstiftningsåtgärder för att förhindra denna risk. Det är viktigt att detta skydd får finnas kvar, även i det nya direktivet. Kommissionens nuvarande förslag ger ingen sådan möjlighet och bör därför ändras på denna punkt. Det kan väl ändå inte vara kommissionens mening att ge arbetstagarna ett sämre skydd än vad de har i dag. Det är oerhört viktigt att dessa åtgärder får förbli tillåtna nu och i framtiden. Därför stöder jag även de ändringsförslag som har detta syfte.
Slutligen skulle jag vilja tillägga att denna fråga är ytterligare ett bevis för att miljön och folkhälsan är tätt förknippade och att det därför är förnuftigt att dessa frågor hanteras av samma utskott även under den kommande valperioden.

Bowe (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja berömma föredraganden för det arbete han utfört hittills. Jag är övertygad om att vi kommer att kunna fortsätta detta arbete och se till att vi når fram till ett gott slutresultat.
Även jag vill inleda med att berömma kommissionen - jo, jag menar verkligen det! När vi började granska det här förslaget var vi tvungna att beakta att det var ett resultat av de ursprungliga diskussioner om tillsynen över VOC-utsläpp som hade förts några år tidigare då vi för första gången hade uppmärksammat problemet: utsläpp av flyktiga organiska föreningar från stora industrianläggningar, storgarage, stora bensinstationer osv.
Vid den tidpunkten hade vi insett att vi hade att göra med ett allvarligt problem. Jodå, vi kunde vidta åtgärder för att kontrollera de största källorna till utsläpp - och det gjorde vi också. Vi uppmanade kommissionen att utarbeta förslag på hur vi skulle kunna komma till rätta med ytterligare ett problem som vi hade upptäckt vid den tidpunkten, nämligen alla de hundratusentals punktkällor på diverse platser runtom i unionen som huvudsakligen hade uppkommit genom färganvändning, men också diverse andra problemkällor. I en del fall handlade det om små billackeringsfirmor, i andra fall användning av färg i hemmet, i ytterligare andra fall om helt andra platser och föroreningar. Jag skulle vilja tacka och gratulera kommissionen. Kommissionen har faktiskt handskats med dessa problem på precis det sätt vi bett den att göra. Det förslag kommissionen har lagt fram är mycket bra, även om det inte är helt perfekt - men ingenting är ju någonsin det -, men det visar att man tar förslag från detta parlament på allvar och att man agerar.
Kommissionen har också insett att förslaget om att minska VOC-utsläppen kommer att få viktiga konsekvenser för miljön. Det kommer att bidra till att koncentrationerna av marknära ozon minskar. Det kommer säkerligen att bidra till att minska utbredningen av astma som orsakas av marknära ozon. Det kommer att minska skadorna på växtligheten. Också andra miljöskadliga effekter kommer att avta. Det har inte varit lätt att arbeta fram föreliggande förslag. Det har aktualiserat en rad tekniska problem som vi inte räknat med från början. Vi vill tacka kommissionen för att den har löst dessa sammansatta problem som vi inte hade förutsett.
Som Davies redan har påpekat återstår en del tekniska frågeställningar för oss att ta itu med. Vi kan exempelvis inte bortse från några av de problem som fortfarande är olösta. Jag vädjar till kommissionen att godkänna de ändringar som några av mina kolleger har föreslagit i fråga om arbetsmiljö och de faror arbetstagares hälsa utsätts för under nämnda omständigheter. Detta är frågor vi inte kan bortse från. Vi måste arbeta vidare med dem.
Vi bör också nämna vikten av att konsumenterna också i fortsättningen erbjuds rimliga valmöjligheter och att det råder konkurrens på marknaden. Vi måste därför bibehålla de enhetliga tekniska kraven för alla slags färger och se till att vattenbaserade färger inte får orättvisa konkurrensfördelar. Vi måste låta människorna ha kvar denna valfrihet. Marknaden måste vara fri. Vi måste ha konkurrens. Låt oss behålla de enhetliga kriterier för miljömärkning som redan finns.
Slutligen måste vi vara medvetna om den verkliga svårigheten med att tillämpa de nya förslagen i varje tänkbar situation och varje tänkbart tillämpningsområde inom ramen för den stora variationsrikedom som finns i Europeiska unionen. Jag skulle vilja be kommissionen att noga överväga en del av de undantag vi talat om här: små mängder färg som framställs på traditionellt vis, ofta också för traditionellt bruk, till exempelvis gamla bilar eller byggnader. Det finns många gamla byggnader i Förenade kungariket. Kanske är det så att vi har för många gamla byggnader som i vissa fall kräver speciella, gammalmodiga, gammaldags färger för underhåll av byggmaterialet.
Jag vädjar till er att respektera inte bara den samtida miljö vi lever i, inte bara vår folkhälsa, utan också de historiska miljöerna, den byggnadsmiljö vi försöker bevara. Det skulle inte skada alltför mycket att godkänna ändringsförslagen även på dessa områden och att lägga fram ett mer rundslipat förslag som vi alla kan vara stolta över och som vi kanske till och med kunde enas om vid andra behandlingen.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag borde ha inlett med att tacka Lisi för hans arbete som föredragande för detta viktiga betänkande. Jag gör det nu i stället och hoppas att han kan förlåta mig för att jag inte gjorde det tidigare.
Jag skulle vilja återgå till frågan om syftet med och räckvidden för förslaget. Ett antal av de ändringsförslag som parlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har antagit motiveras med behovet att skydda arbetstagares hälsa. I några av dessa förslag - 10, 16 och 26 - betonas att det aktuella förslaget inte skall inskränka eller hindra befintliga åtgärder som vidtagits på nationell nivå eller gemenskapsnivå för att skydda arbetstagares hälsa mot exponering av lösningsmedel i färger och lackfärger.
Kommissionen instämmer i den princip som ligger till grund för dessa ändringsförslag. Åtgärder som vidtas i syfte att skydda arbetstagares hälsa faller utanför syftet med och räckvidden för detta förslag, och således kan förslaget inte på något sätt inverka på sådana åtgärder. Kommissionen delar också uppfattningen att det vore lämpligt att detta klargörs och betonas i någon av punkterna i förslaget. Däremot, och av precis samma anledning, kan kommissionen inte godta de ändringsförslag som direkt eller indirekt syftar till att stärka skyddet för arbetstagares och konsumenters hälsa mot exponering av lösningsmedel och andra produkter som omfattas av ändringsförslagen - ändringsförslag 17, 20 och 23. Tvärtom är det kommissionens uppfattning att dessa ändringsförslag, i stället för att minska riskerna för människors hälsa, oavsiktligt skulle kunna leda till förvirring beträffande förslagets tillämpningsområde.
Flera av de ändringsförslag som utskottet antagit - ändringsförslag 11, 13, 14, 32, 33 och 34 - innehåller värdefulla tekniska förtydliganden som kommissionen mer eller mindre kan godkänna. Jag skulle som ett exempel vilja nämna ändringsförslaget om att den andel av de flyktiga organiska föreningarna i färg som reagerar för att bilda täckande skikt som kvarstår som beläggning på den målade ytan inte skall beaktas vid bedömningen av huruvida överensstämmelse föreligger med de gränsvärden som har fastställts för flyktiga organiska föreningar. Detta gäller ändringsförslag 11. Förslaget är rimligt från en miljösynpunkt eftersom det är utsläppen av just dessa flyktiga organiska föreningar som avdunstar ut i atmosfären som vi vill minska. Däremot finns det en praktisk hake: för närvarande saknar vi en etablerad standard eller metod för att fastställa halten av de flyktiga organiska föreningar som förblir bundna i det täckande skiktet. För att nämnda undantag skall kunna medges måste en sådan standard fastställas.
Kommissionen anser också att man skäligen kan godta att medlemsstaterna, under stränga villkor och beträffande begränsade kvantiteter, får medge undantag för speciella färger, som i enlighet med vad ni nämnde används för restaurering och underhåll av veteranbilar och historiska byggnader. Detta hänför sig till ändringsförslag 6, 19 och 22.
Sammantaget kan kommissionen, i större eller mindre utsträckning, godta 20 av de 83 ändringsförslag som har lagts fram för omröstning vid plenarsammanträdet i morgon. Av de återstående 63 ändringsförslagen som kommissionen av olika anledningar inte kan godta, är de flesta relativt tekniska till sin natur.
Med er tillåtelse skulle jag bara kort vilja kommentera dessa ändringsförslag och våra skäl för att förkasta dem. Avsikten med fyra av ändringsförslagen - 5, 27, 81 och 83 - är att förmå kommissionen att skärpa gränsvärdena och/eller att vid ett senare tillfälle utvidga räckvidden för dem som nu gäller. Även om man bortser från principfrågan om kommissionens initiativrätt är vi övertygade om att det inte är tillrådligt att spekulera om vad vi kommer att behöva göra om fyra eller fem år för att förbättra luftkvaliteten. När resultaten av programmet ?Ren luft i Europa? blir klara om ett par år, kommer vi att vara betydligt bättre rustade för att på ett vetenskapligt och ekonomiskt försvarbart sätt kunna avgöra om och inom vilka områden eventuella åtgärder behöver vidtas i syfte att förbättra luftkvaliteten.
I ändringsförslag 12 föreslås en utvidgning av direktivets tillämpningsområde till att också omfatta flyktiga organiska föreningar med en kokpunkt på - och detta har påtalats av flera medlemsstater - upp till 280 °C i stället för de 250 °C som kommissionen föreslagit. Kommissionen kan inte godta detta. Anledningen är för det första att organiska föreningar med en kokpunkt på över 250 °C har låg flyktighet: det tar flera dygn för dem att torka, och de bidrar endast i mycket liten omfattning till ozonbildning. Med andra ord utgör de inget betydande hot mot miljön. För det andra är 250 °C den kokpunkt som ligger till grund för definitionen av flyktiga organiska föreningar enligt EU:s miljömärkningssystem. Det skulle vara både inkonsekvent och underligt att välja en snävare definition för detta förslag.
Herr Davies! B&Q/Kingfisher kommer också i fortsättningen att kunna använda sin märkningsstandard.
Syftet med inte mindre än 36 ändringsförslag - 36-53, 55-57, 59-63, 65 och 67-77 - är att ändra de gränsvärden som kommissionen har föreslagit. Kommissionen är medveten om att det har pågått en intensiv lobbyingverksamhet, både från industrin och från miljöorganisationerna, i syfte att höja respektive sänka de gränsvärden kommissionen har föreslagit. Emellertid har kommissionen hittills inte sett några övertygande bevis för att de föreslagna värdena inte skulle vara välbalanserade, ekonomiskt försvarbara eller att de inte skulle vara tekniskt genomförbara inom föreslagna tidsfrister. Kommissionen anser därför att man i dagsläget bör hålla fast vid de föreslagna gränsvärdena, förfarandena och tidsfristerna.

Corbey (PSE).
Tack för er förklaring, fru kommissionär. Det var en sak jag inte förstod. Ni nämner ändringsförslag 11 och ändringsförslag 13, som ni anser vara godtagbara. Om jag har förstått det rätt står ändringsförslag 11 och ändringsförslag 13 i direkt motsats till varandra. Det ena gör det möjligt att inbegripa förtunningsmedel i definitionen av lösningsmedel, medan ändringsförslag 11 omöjliggör just detta. Kan ni förtydliga detta för mig ännu en gång? Denna fråga är ganska teknisk till sin karaktär, men ytterst viktig för vår omröstningslista.

Lisi (PPE-DE)
Herr talman! Medan kommissionsledamoten tar detta i beaktande skulle jag vilja säga att jag håller med Corbey. Detta är exakt innebörden i förslaget i den omröstningslista som föredraganden föreslår: Ändringsförslag 11 och ändringsförslag 13 är motstridiga. Jag skulle dock vilja säga till Corbey att detta beror på ett misstag som vårt utskott gjort. Jag uppmanar därför kammaren att stödja och anta ändringsförslag 11, men rösta emot ändringsförslag 13, just i syfte att fastställa en definition av ?tinner? som är förenlig med övrig lagstiftning.

Wallström
. (EN) Herr talman! Vi skulle bara vilja få klarhet i om vi feltolkat innebörden av dessa två ändringsförslag på något sätt. Vi har i princip godtagit dem, och så vitt vi förstår föreligger ingen motsättning dem emellan, men vi håller på att analysera texten mer i detalj. Ni kanske skulle kunna ge oss en bättre förklaring till varför ni anser att förslagen strider mot varandra. Vi har funnit att de har samma innebörd, och kommissionen har i princip godtagit dem.

Talmannen.
Jag vill inte återuppta debatten nu, så jag föreslår att vi fortsätter med vårt arbete. Under tiden, fru kommissionär, kan våra avdelningar försöka skapa klarhet i frågan.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (B5-0275/2003) till kommissionen från Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om lägesrapport om EU:s åtaganden i genomförandeplanen vid världstoppmötet om hållbar utveckling.

Wallström
. (EN) Herr talman! Den muntliga fråga Jackson har ställt och det resolutionsförslag beträffande samma fråga som parlamentet har att ta ställning till i dag kommer båda mycket lägligt. Ett år efter hemkomsten från Johannesburg måste vi nu se till att bibehålla drivkraften och det politiska engagemanget inom Europeiska unionen för att infria våra åtaganden från Johannesburg.
Jag skulle vilja inleda med att behandla de särskilda frågeställningar Jackson har tagit upp i sin muntliga fråga för att sedan ta tillfället i akt och framföra några allmänna synpunkter om uppföljningen av Johannesburg.
Jag skulle vilja börja med den sista punkten i Jacksons fråga: kommissionens roll för att se till att hållbar utveckling blir en viktig och ständig fråga på Europeiska rådets kommande vårmöten. Med anledning av denna del av frågan vill jag anföra tre punkter. För det första, i och med att en yttre dimension har lagts in i Göteborgsstrategin innebär Europeiska rådets slutsatser att Europeiska unionens strategi för hållbar utveckling är det huvudsakliga medlet för genomförandet av Johannesburgsåtagandena. Kommissionen har i linje med detta förhållningssätt för avsikt att fortsätta att följa upp världstoppmötet i sina årliga sammanställningsrapporter som ett led i förberedelserna inför Europeiska rådets vårmöten.
För det andra arbetar kommissionen för närvarande med en allmän översyn av strategin för hållbar utveckling som skall vara färdigställd innan den nya kommissionen tillträder. Översynen omfattar perioden fram till 2009 och kommer att bidra till att genomförandet av slutsatserna från världstoppmötet integreras än mer med den omarbetade strategin.
För det tredje håller kommissionens tjänsteavdelningar på att sammanställa ett övergripande dokument om uppföljningen av toppmötet, vilket är tänkt att läggas fram i slutet av 2003 och som möjligen också kommer att innehålla förslag till vidare åtgärder.
Det är vår önskan att parlamentet skall vara mer delaktigt i diskussionerna om hur åtagandena från världstoppmötet skall genomföras.
För att återgå till den muntliga frågans första del skulle jag nu vilja redogöra för läget beträffande vatteninitiativet och energiinitiativet. I samband med vår sammanställning över uppföljningen av världstoppmötet har kommissionen för avsikt att till parlamentet och till rådet överlämna detaljerade redogörelser för båda dessa initiativ. ?Vatten för liv? syftar till att tillhandahålla sanitet och dricksvatten till dem som mest behöver det. För närvarande dör 2,2 miljarder människor varje år i vattenburna sjukdomar, vilket är oacceptabelt. EU:s initiativ fokuserar på Afrika men kommer även att omfatta andra regioner. Den ministerkonferens som kommer att hållas i Addis Abeba i december 2003 bör kunna bidra till förtydligandet av ägarstrukturerna mellan de afrikanska förvaltarna. Kommissionen har lagt fram ett ambitiöst förslag om att avsätta av 1 miljard euro från Europeiska utvecklingsfonden till inrättandet av en EU-vattenfond. Dessa medel har redan anslagits i budgeten, men rådet har hittills varit motvilligt till att frigöra resurserna.
Europeiska unionens initiativ ?Energi som bidrar till att utrota fattigdomen och främjar en hållbar utveckling? handlar om att tillhandahålla hållbara energitjänster till en rimlig kostnad. Nästan 30 utvecklingsländer från tre kontinenter har slutit upp bakom initiativet. För att driva frågan vidare i Afrika kommer kommissionen att stödja en energikonferens på hög nivå som skall hållas i Nairobi den 20 och 21 november 2003. Precis som i vattenfrågan är den äganderättsstruktur och den medvetenhet som finns i mottagarländerna avgörande för om framsteg kan nås.
Om vi uppehåller oss vid energifrågan så sjösatte EU i Johannesburg även koalitionen för förnybar energi. Kommissionen har gått med på att agera värd för koalitionssekretariatet. Vi avser att arbeta intensivt de kommande månaderna för att se till att koalitionen är fullt etablerad i god tid före 2004 års världskonferens för förnybar energi i Tyskland.
Beträffande den muntliga frågans sista del som handlar om förstärkt förvaltning som ett medel för hållbar utveckling, så är denna helt klart en avgörande förutsättning för framsteg med genomförandet av de åtaganden som gjordes på världstoppmötet. I detta hänseende har Europeiska rådet framhållit nödvändigheten av att förstärka FN:s miljöprogram och att överväga en institutionell uppgradering av programmet genom inrättande av en FN-miljöbyrå. Detta är en viktig målsättning, och vår samverkan med miljöprogrammet bör snarast förstärkas.
På kort sikt måste vi se till att FN:s miljöprogram får en mer framträdande roll vid genomförandet av de åtaganden som gjordes på världstoppmötet. Slutsatserna från det globala miljöministerforumet i Nairobi i februari 2003 bör kunna vara till hjälp för att uppnå denna målsättning. Resultaten vad gäller kemikalier var mycket positiva och ett strategibeslut antogs om global kemikaliehantering, vilket markerar startpunkten för en process som troligen kulminerar med en regeringskonferens 2006. Miljöprogrammet uppmanades också att aktivt medverka till genomförandet av det tioåriga ramverk av program för hållbar konsumtion och produktion som antogs i Johannesburg.
Nästa globala miljöministerforum kommer att äga rum i Korea i mars 2004. Vatten, sanitet samt boende- och bebyggelsefrågor - de tre områdena på CSD:s agenda för 2004 och 2005 - kommer att stå i blickfånget för diskussionerna. Därutöver kommer man dessutom att behöva ta ställning till en del olösta frågor kring global miljöstyrning, däribland frågor om hur FN:s miljöfond skall finansieras, hur dess vetenskapliga grund kan stärkas samt vilken roll den har att spela vid genomförandet av internationella miljööverenskommelser.
Jag skulle nu vilja gå över till några mer övergripande frågor som hör samman med genomförandet av de åtaganden som gjordes på världstoppmötet och som också återspeglas i resolutionsförslaget. För ett år sedan kom jag till parlamentet och sade till er att Europeiska unionen borde vara stolt över den ledande roll den spelat under Johannesburgtoppmötet. Jag berättade också att det motto vi hade tillämpat under toppmötet skulle fortsätta att vägleda oss också under genomförandefasen: från ord till handling. Det är min uppfattning att vi är på väg att infria våra åtaganden vad gäller ekonomiska, sociala och miljömässiga aspekter av den hållbara utvecklingen, både internt och externt, men att olika händelser, nu senast sammanbrottet av världshandelsförhandlingarna i Cancún, visar på omfattningen av de utmaningar vi fortfarande har att möta.
I mars 2003 enades Europeiska rådet om en rad prioriteringar som ett led i genomförandet av strategin för en hållbar utveckling och Johannesburgslutsatserna. Främst bland dessa prioriteringar står politisk samstämmighet mellan externa åtaganden och intern politik. Reformerna av den gemensamma jordbrukspolitiken och fiskeripolitiken är steg i rätt riktning. Men det behövs fler ansträngningar på dessa och andra områden, som exempelvis energi och transport. Vår trovärdighet blir lidande om ohållbara strömningar tillåts bestå eller om vår gemensamma politik orsakar negativa konsekvenser utanför EU, i synnerhet vad beträffar de fattigaste ländernas utvecklingsmöjligheter.
Vad gäller hållbar konsumtion och produktion har EU spelat en ledande roll genom att förorda en bred blandning av politikområden och åtgärder, som till exempel samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning samt miljömärkning, liksom sektoriella instrument på nyckelområden som energi eller jordbruk. Men vi skall inte försöka uppfinna hjulet på nytt: vi håller på att utvärdera de åtgärder och instrument som hittills har genomförts och försöker hitta svagheterna. Vi arbetar också tillsammans med medlemsstaterna för att ta fram en övergripande utvärdering före slutet av 2003.
Fattigdomsbekämpningen har varit, och kommer att fortsätta att vara, ett av våra centrala åtaganden från världstoppmötet, och detsamma gäller för utvecklingsdimensionen. Detta är en nyckelfråga i allt samarbete som syftar till att uppfylla internationellt överenskomna utvecklingspolitiska mål.
När det gäller finansieringen av utvecklingspolitiken har medlemsstaterna gett kommissionen i uppdrag att noggrant följa de åtaganden som gjordes i samband med Monterreykonferensen. Fortsatta ansträngningar kommer att behövas för att våra åtaganden skall kunna hävda sig i tider av svag ekonomisk tillväxt och besparingar i statsfinanserna.
Avslutningsvis vill jag välkomna parlamentets stöd för att verka för att EU skall gå i spetsen för att infria givna löften. För två veckor sedan antog Europeiska kommissionen ett meddelande om vårt samarbete med FN. Det bär titeln ?Vårt engagemang för multilateralism?, och i det slog vi fast att EU bör inta en ambitiös hållning när det gäller att förhandla och genomföra betydelsefulla initiativ på områdena hållbar utveckling, fattigdomsbekämpning och internationell säkerhet. Vi uppmanade också FN att i större omfattning tillämpa en hållning som grundas på riktmärkning och tydliga målsättningar för uppföljningen av större konferenser, sådana som världstoppmötet. Jag är övertygad om att jag kan räkna med parlamentets fortsatta stöd i samband med fullföljandet av dessa ansträngningar.

Wijkman (PPE-DE).
Herr talman! Först vill också jag rikta ett tack till Margot Wallström. Jag känner väl till hennes engagemang för dessa frågor, och hennes information om vad som har hänt efter mötet i Johannesburg var välkommen.
Jag vill också tacka de Roo för utkastet till en bra resolution, som vi skall rösta om i morgon.
Vi hade alla, eller åtminstone många av oss, höga förväntningar inför Johannesburg, men resultatet blev långt därifrån. Till viss del tror jag att svårigheterna beror på att arbetet för hållbar utveckling på något sätt går på tvärs mot vårt traditionella sätt att arbeta. I detta sammanhang krävs att man arbetar horisontellt, dvs. att målet om ekonomisk tillväxt integreras med målen om social utveckling och ett effektivt skydd och ett ansvarsfullt handhavande av den fysiska miljön.
Denna integration är svår av många skäl. Vi har till att börja med inte ett utbildningssystem som underlättar förståelsen av dessa horisontella samband. Tvärtom är de flesta av oss utbildade inom vertikala snitt. På samma sätt finns det blockeringar inom forskarvärlden. Alla talar om samarbete över disciplingränserna, men de allra flesta forskare är specialister på smala områden. Få har överblick och få har en känsla för systemsyn och helhet. Vårt sätt att organisera oss i olika delar av samhället är också vertikalt eller sektorsindelat. Vi kan ta detta parlament som exempel - vi borde ha ett utskott för hållbar utveckling, men i stället är vi sektorsindelade.
Vidare finns ett problem i hela den ekonomiska modellen. Den är mycket kortsiktig och förmår inte fånga in de långsiktiga aspekterna på utvecklingen, inte heller de kvalitativa aspekterna. Vi mäter fortfarande allting i termer av bruttonationalprodukt, dvs. den totala produktionen av varor och tjänster. Hur denna produktion, eller för den delen konsumtionen, påverkar miljön eller den sociala utvecklingen syns inte. Missförstå mig inte, jag tror ingalunda att vi skulle kunna lösa dessa problem genom negativ tillväxt eller genom att konsumera mindre, när poängen är att vi måste ägna mycket mer intresse åt tillväxtens former, innehåll och kvalitet och inte bara åt dess kvantitet. Margot Wallström, jag tror att detta är en stor utmaning, inte minst för kommissionen.
Europeiska unionens roll i arbetet för hållbar utveckling är central, inte minst i dag då vi möter en halvljummen attityd hos administrationen i Washington. Vårt ansvar på detta område har implikationer både för vår interna politik och för vårt samarbete med de fattiga länderna. Vad gäller vår egen politik krävs att vi anpassar det ekonomiska regelverket så att vi ger tillräckliga positiva incitament till en långt effektivare energi- och materialhantering. Vidare krävs att vi steg för steg slutar använda substanser som är giftiga under lång tid. Låt mig ge ett konkret exempel. När det gäller energiförsörjningen, som är central i sammanhanget inom Lissabonprocessen, skulle vi kunna ena oss om ett ambitiöst mål för att minska energiintensiteten i våra ekonomier eller om vi så vill öka energieffektiviteten, t.ex. med 2,5 till 3 procent om året. Detta är fullt möjligt rent tekniskt, men den politiska viljan saknas.
När det gäller våra relationer med de fattiga länderna har kommissionsledamot Wallström redan pekat på vatteninitiativet och energiinitiativet. Jag kan bara önska att denna fråga om vattenförsörjningen, den miljard som är avsatt i euro, kommer att lösas inom kort. Ett sätt skulle faktiskt vara att se till att EDF, Europeiska utvecklingsfonden, blev en del av den ordinarie budgeten, någonting som vi från parlamentet hela tiden har krävt.
När det gäller energifrågan är jag tyvärr något pessimistisk. Det framlagda förslaget är mycket bra, men det finns inga extra pengar avsatta. Det krävs då verkligen att man prioriterar energiförsörjningen och vettiga insatser på det området, inte bara från kommissionens sida utan också från mottagarländerna, vilket inte är alls givet. Jag skulle vilja uppmana Margot Wallström att försöka frigöra ordentligt med extrapengar och öronmärka dem för detta område.
I resolutionen som vi skall fatta beslut om i morgon finns krav och önskemål om en löpande avrapportering från kommissionens sida om framstegen. Margot Wallström har också kommenterat detta, vilket är utmärkt. Jag hoppas bara att det blir mycket stor pregnans i rapporteringen när det gäller just vad som görs i utvecklingsländerna. På det området saknar vi i dag en rapportering värd namnet. Vi saknar klara mål och klara indikatorer. Den diskussion vi för om vårt bistånd och om hur effektiva våra insatser är på detta område är därför mycket allmänt hållen. Jag tror att det krävs att kommissionen som helhet engagerar sig för att utveckla både kvantitativa mål och indikatorer som gör att vi får en rapportering värd namnet.
Slutligen vill jag, precis som Margot Wallström, naturligtvis fokusera på fattigdomsfrågorna. Vi behöver mera bistånd, men också bättre bistånd. Därtill krävs, som sagt, reformer i handelssystemet. Ur den aspekten är naturligtvis det som skedde i Cancún mycket olyckligt.

Scheele (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Det har gått ett år sedan världstoppmötet om hållbar utveckling hölls i Johannesburg. I vårt beslut, som fick min politiska grupps fulla stöd, betonade vi att det krävs åtgärder för att genomföra Johannesburgprogrammet. Detta är inte något vi nu tar upp för första gången. Vi visste redan vad som krävdes i Johannesburg där många av oss blev besvikna över resultaten, eftersom de inte motsvarade Europeiska unionens krav. Det finns dock en möjlighet att åtminstone framöver ta igen något av det vi förlorat på området, om vi kan uppnå flera av de målsättningar vi satte upp för oss i Johannesburg och om vi verkligen kan göra konkreta framsteg på ett antal områden.
Jag erkänner att vi för närvarande inte har de absolut bästa förutsättningarna när det gäller vårt krav på att framför allt Europeiska unionen, även denna gång i framtiden, bör ha en ledande roll i frågor som rör hållbar utveckling. Jag tänker bara på de långa diskussionerna om kemikaliepolitiken och inom andra viktiga områden. Jag känner också till att det på detta område inte främst är kommissionen som drar i bromsen, utan otvivelaktigt även medlemsstaterna. Inte heller är det nuvarande ordförandeskapet, vars företrädare målade upp en dyster bild i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd för några veckor sedan - även då i samband med frågan om hållbar utveckling - den bästa reklampelaren när vi i dag behandlar detta ämne.
Det är oroande att höra att ordförandeskapet tydligen varken har förstått eller velat förstå principen om delat ansvar mellan utvecklade länder och utvecklingsländer eller principen om olika grader av ansvar, enligt vilken vi måste ta större ansvar om vi orsakar mer föroreningar.
Kommissionsledamoten har redan nämnt ett antal av de frågor jag tänkte ta upp. Hon har informerat om initiativen på vatten- och energiområdet. Jag är redan glad över de omfattande rapporterna i dessa ämnen, eftersom de som medverkade i parlamentets delegation var mycket oroade över att de berörda projekten var alltför stora eller att till exempel förnybar energi skulle bli underrepresenterat i energiinitiativet och att traditionella energiformer skulle få oberättigat stort stöd.
Jag hoppas att vi inom en snar framtid kan räkna med ett förslag från kommissionen om kemikaliepolitiken. En målsättning i Johannesburg var givetvis att senast 2020 vända trenden beträffande farliga kemikalier. Jag menar att problemen med kemikaliepolitiken också visar att det faktum att vi har en egen kommitté för hållbar utveckling inte hjälper oss ur svårigheterna. Det förs mycket detaljerade diskussioner och vi måste arbeta oss fram fråga för fråga och inte i något avseende - alltså heller inte i fråga om kemikaliepolitiken -glömma bort behovet av hållbar utveckling.

Davies (ELDR).
Herr talman! Jag skulle vilja fokusera på frågan om sanitet, och jag ber kommissionsledamoten om ursäkt för att hon inte fått ta del i förväg av några av de frågor jag tänkte ställa. Jag skulle vara mycket tacksam om hon med utgångspunkt i de kommentarer hon förberett ändå skulle kunna försöka besvara dem.
I Johannesburg lyckades hon i sin egenskap av företrädare för Europeiska unionen medverka till att enighet kunde nås om ambitiösa målsättningar för att förbättra saniteten för miljarder människor på relativt kort tid. Nu har ett år gått sedan dess och det har varit mycket prat och en hel del dokument, men om målsättningarna skall kunna uppnås behöver vi hundratals brunnar, tusentals septiska tankar, tiotusentals ledningar som läggs varje månad. Vid ett möte i parlamentet tidigare i dag påminde kommissionsledamoten oss ledamöter om att 1 miljard euro har avsatts för olika projekt som skall påbörjas, och hon upplyste oss om att rådet hade spärrat användningen av dessa medel.
Fru kommissionär, kan ni inför kammaren redogöra för om kommissionen lagt fram några konkreta förslag på hur en del av dessa medel skall kunna användas i projekt som syftar till att förbättra saniteten i utvecklingsländer? Har några som helst uttag över huvud taget godkänts av rådet, eller har allting spärrats? Är denna vägran att frigöra medel en allmängiltig sådan; har den kommit till stånd på rådets eget bevåg eller är det så att några av medlemsstaterna har medverkat till att uttagen har spärrats?
Slutligen, fru kommissionär, skulle jag vilja fråga er vad ni personligen anser om det sätt på vilket rådet nu tycks försöka slingra sig undan de åtaganden Europeiska unionen gjorde vid toppmötet, där vi - vilket vi är oerhört stolta över - agerade som en av nyckelaktörerna?

De Roo (Verts/ALE).
Herr talman! Det har gått ett år sedan mötet i hölls i Johannesburg och elva år sedan det hölls i Rio de Janeiro. Jag var med där. I Rio gjordes genombrott i miljöhänseende. Konventionen om klimatförändringar och konventionen om biologisk mångfald undertecknades. Tyvärr uppnåddes i Rio ingen enighet beträffande skogarna. Utvecklingsländerna avfärdades med ett förnyat löfte om att öka anslagen till utvecklingsstöd till 0,7 procent, men i Johannesburg tio år senare märktes motsatsen: ännu lägre utvecklingsstöd. Toppmötet i Johannesburg sysslade mer med fattigdomsproblem än med miljöproblem: Med all rätt. 25 000 barn dör i vår värld varje dag. Lyckligtvis bröt inte toppmötet i Johannesburg samman som mötet i Cancún för en vecka sedan.
Davies har redan berört frågan att det praktiska genomförandet lämnar mycket i övrigt att önska, särskilt i fråga om EU:s initiativ på vatten- och energiområdet. Lyckligtvis skedde dock för första gången ett genombrott på energiområdet. En sammanslutning av dem som vill skall nu försöka främja ny, förnybar energi. Det är bra.
EU måste på global nivå lära sig samma sak som unionen nu långsamt och mödosamt gör internt i Lissabonprocessen. Framstegen med de ekonomiska, sociala och miljömässiga villkoren måste ske samtidigt. Förbättringar måste göras samtidigt. Vi har ännu inte nått den punkten på global nivå. Vårt gröna motto är dock: handel, stöd och fasta avtal samtidigt. Vi vill ha en mer rättvis handel: tyvärr misslyckades detta i Cancún. Mer stöd måste också ges till rent vatten, sanitära anläggningar och förnybara energikällor för de över en miljard medborgare i världen som för närvarande saknar sådana. Nya miljöavtal behövs också, särskilt inom hållbar skogsförvaltning. Vi får inte glömma bort det. Vägen är lång, men de mjuka maktmedlen kommer att segra.

Blokland (EDD).
Herr talman! När vi diskuterade utgången av toppmötet i Johannesburg här i kammaren förra året avslutade jag mitt anförande med att kritisera optimismen över resultatet av FN:s världstoppmöte om hållbar utveckling och frågade mig själv om mina barnbarn skulle vara lika optimistiska om 20 år. Jag sade dessutom att förverkligandet av målsättningarna borde bidra till den önskade hållbara utvecklingen.
Jag ser hållbar utveckling som en konkret form av Guds uppdrag till mänskligheten att vårda och bevara jorden. Det är mycket viktigt att se till att det råder jämvikt mellan sociala, ekonomiska och miljömässiga aspekter. Vi måste dessutom sträva efter att inte bara uppnå denna jämvikt för de utvecklade länderna, utan även för utvecklingsländerna. Tyvärr fick inte denna jämvikt någon rättvis behandling vid toppmötet i Johannesburg, eftersom inte tillräckligt stor vikt lades vid de sociala och miljömässiga aspekterna.
Ett år efter Johannesburg finns det fortfarande anledning till oro över genomförandeplanen. Det skulle vara bra om Europeiska unionen kunde ta fler initiativ i detta hänseende. Det är förstås bra att vi åtar oss att se till att Kyotoprotokollet kan träda i kraft, men det behövs mer. Målen för dricksvatten och sanitetsanläggningar, kemikalier, fiskbestånd och minskningen av fattigdom, svält och barnadödlighet bör följas upp med konkreta insatser och en konkret politik. Jag är dessutom mycket nyfiken på att få veta vad Europeiska kommissionen det senaste året har gjort för att fastställa en handelspolitik som inte hindrar utvecklingen i de fattiga länderna eller miljön. Vi måste vara försiktiga så att vi inte begär för mycket på en gång eller gör saker som bara har ett indirekt samband med hållbar utveckling. Främjandet av jämställdhet mellan män och kvinnor kan fungera som exempel på detta. Det är inte alltid tillrådligt att Europeiska unionen engagerar sig i frågor med en mycket tydlig kulturell prägel. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna är förstås en annan fråga, men dessa räknas inte in under hållbar utveckling.
Jag är dessutom oroad över Europeiska unionens inställning till aids-bekämpningen. Jag är övertygad om att trohet inom äktenskapet är en mycket bättre metod än alla former av preventivmedel. Praktisk erfarenhet visar att preventivmedelskampanjer inte är lika effektiva. Detta gäller i hög grad informationskampanjer av den typ som just nu bedrivs i Uganda.

Corbey (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Hållbar utveckling är en lysande idé. Att kombinera ekonomiska aspekter med miljö och sociala dimensioner är en mäktig tanke. Detta är de tre hörnstenarna för en bättre värld. Hållbar utveckling har utvecklats över tiden. Från början handlade den framför allt om miljön och hade ytterligare en samhällsekonomisk aspekt. I dag verkar miljön prioriteras mindre vid internationella konferenser till förmån för fattigdomsbekämpningen. Rio var fortfarande en miljökonferens, men Johannesburg handlade om allt: vatten, aids, skolväsende, energi, fattigdom, malaria och miljö. Detta gör det svårt att genomföra hållbar utveckling; inför alla problem vi möter verkar vi nämligen ha känslan av att vi aldrig kan göra allt på samma gång. Min åsikt är också att det är lite opolitiskt att lägga fram så många önskemål på samma gång utan att göra några val. Jag har två förslag på hur den hållbara utvecklingen kan göras mer konkret.
För det första bör Europeiska unionens samtliga politikområden omfattas av en ?Johannesburgkontroll?. Det verkar vara en bra idé att undersöka all vår lagstiftning och alla våra politikområden mot bakgrund av hållbar utveckling: först och främst politikområden med tydliga externa konsekvenser, men även mer interna frågor som direktivet om färger. Klimatpolitiken är ett exempel. Vår uppmärksamhet riktas främst mot miljöaspekterna och ekonomiska kostnader; de sociala aspekterna däremot - uppmärksamheten på social ojämlikhet - har fram till i dag förbigåtts. Ett annat exempel är läkemedelslagstiftningen. Vi tänker framför allt på vår egen industri, europeiskt näringslivs konkurrenssituation och vår egen folkhälsa, och vi ser inte resten av världen. Det måste inte vara så här. En Johannesburgkontroll skulle genast föra fram detta i ljuset och också öppna våra ögon för läkemedlens miljömässiga aspekter. När parlamentet behandlade förpackningsärendet gjorde det sitt bästa för att föra in exporten till utvecklingsländerna i frågan med hjälp av en förebyggande politik samt för att främja hållbar tillverkning och konsumtion. Även inom livsmedelslagstiftningen finns det en uppsjö av miljömässiga och sociala aspekter. Den nuvarande livsmedelslagstiftningen skulle hur som helst inte klara av en Johannesburgkontroll. Genom att visa att det går att ge den hållbara utvecklingen konkreta former kan vi få en vitalisering och denna vitalisering kan också skapa ny kreativitet.
Detta leder mig till min andra kommentar. Hållbar utveckling behöver inte bara anta konkreta former, utan också få ett ansikte. Vår gemensamma utrikespolitik har svårt att få luft under vingarna. Alla som funderar över Europas roll i världen kommer snart fram till att vi är alltför splittrade för att hitta en militär roll för oss själva som är av någon vikt. Varför skulle vi då inte kunna lägga betydligt större betoning på globalt offentligt ledarskap; ledarskap så att vi kan hantera problem världen över på ett pragmatiskt sätt och i samråd med berörda parter, företag och icke-statliga organisationer. Vi måste anslå resurser till detta och därför skapa utrymme för det i vår budget. Det kan också vara en god idé att även ge detta ledarskap ett ansikte: en ?Johannesburgkommissionär?. Det finns tillräckligt många kommissionsledamöter i nästa valår som har kapacitet att axla denna roll. Kanske ni, fru kommissionär, kunde lägga fram idén om en Johannesburgkommissionär och sondera lite i kommission.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag lyssnade på Corbey tidigare i dag då hon sade att konceptet hållbar utveckling frammanar en slags förtjusning och en slags förståelse och att det kräver ett helhetsgrepp. Ett sådant koncept blir också oerhört problematiskt eftersom det måste tolkas på det sätt Davies nämnde. Det måste omsättas i ett konkret antal nya brunnar som skall borras och i ledningar och annat som är nödvändigt för att fattiga människor skall få bra sanitära anläggningar. Anledningen till att jag anser att era frågor är så bra är att de stämmer överens precis med hur vi nu måste arbeta vidare.
Vad har vi sysslat med? Som ni vet är vi i färd med att färdigställa en rapport som skall vara klar vid årets slut där vi kommer att redogöra för vad initiativet ?Vatten för liv? innebär rent konkret och vad det innehåller. De diskussioner som hittills har förts i rådet har varit problematiska för vissa medlemsstater. Rådet uppskattar inte tanken på att inrätta ett sekretariat särskilt för en vattenfond - men ni kanske bör fråga rådet om detta, för vad vet jag om deras resonemang i frågan? Det förefaller som att rådet skulle önska en mer flexibel användning av dessa EUF-medel; detta är åtminstone den tolkning jag gjort av inriktningen på de diskussioner som förts i rådet.
När vi talar om initiativet ?Vatten för liv? avses emellertid både vatten och sanitet. Det berör en rad initiativ som sträcker sig från undersökningar av hur avrinningsdistrikt förvaltas, via analyser av stora floder i Afrika och till mycket konkreta åtgärder som brunnsborrning.
Av vår rapport som ni får del av före slutet av 2003 kommer det att framgå exakt vad vi hittills har åstadkommit och hur vi kan få ordning på ägarstrukturerna i fattiga länder, i exempelvis Afrika. Vi har koncentrerat oss på Afrika, och vi måste också se till att få Afrikas folk med oss så att de känner att detta är deras projekt, att de kan arbeta med det och uppnå goda resultat. Jag har inte uppgifterna för att kunna ge er de exakta siffrorna, men vi håller på att sammanställa dem nu för att det tydligt skall framgå vad som hittills har gjorts och hur vi ser på utformningen av kommande steg.
Vårt andra problem är att vi möjligen blivit alltför välbekanta med varandra under de diskussioner vi fört om hållbar utveckling. Emellertid är hållbar utveckling en aspekt som måste integreras i alla de övriga politikområdena. Det är precis vad ni hela tiden har sagt i alla sammanhang, beträffande handel och jordbruk, energi och transport. För att bedöma om hållbarhetsaspekten beaktas måste vi använda oss av den Johannesburg-checklista som Corbey nämnde. Vi får gå tillbaka och se om vårt tidsperspektiv eller det geografiska perspektivet har förändrats. Vi kommer naturligtvis också i fortsättningen att se till att denna politik bättre integreras i allt vi företar oss och verka för en samstämmig politik, eftersom det är där den verkligt stora utmaningen ligger.
Jag håller verkligen med er, för att nämna en annan fråga ni tagit upp, när det gäller behovet av utbildning och forskning, vilket är universellt. Nästa gång vi får anledning att komma tillbaka till denna fråga blir när vi överlämnar rapporten. Sedan får vi se till att den är ständigt förekommande på vår gemensamma agenda.
Jag skulle vilja tacka parlamentsledamöterna för deras medverkan.

Davies (ELDR).
Herr talman! Jag välkomnar de åtgärder kommissionen har vidtagit för att förbereda genomförandet av vårt program för bättre sanitet. Däremot är jag osäker på om kommissionen faktiskt har lagt fram några konkreta förslag till rådet beträffande uttag ur den aktuella potten på 1 miljard euro eller om det är så att möjligheten till alla sådana uttag har spärrats.

Wallström
. (EN) Herr talman! Som svar på Davies fråga skulle jag vilja framhålla att vi faktiskt har föreslagit att dessa medel skall användas för vatteninitiativet, vilket som sagt omfattar både vatten och sanitära projekt. Vårt fokus ligger på Afrika och omfattar hela spektrumet av insatser: alltifrån omfattande åtgärder som avser stora floder i Afrika ända ned till projekt på gräsrotsnivå som brunnsborrning eller byggande av sanitära anläggningar.
Vi har fört fram idén att vattenfonden skall användas för dessa ändamål, och att EUF-medel skall öronmärkas för nämnda vattenfond. Det är ovanligt att resurser öronmärks på detta vis. Det är också det som har upplevts som ett problem av rådet. Rådet uppskattar inte tanken på att inrätta en särskild fond och ett sekretariat som skulle arbeta med det praktiska genomförandet av dessa insatser och av initiativet ?Vatten för liv?. Vi hoppas självfallet att rådet kommer att finna lösningar på de problem och de hinder rådet anser föreligga, men i dagsläget är det så vår situation ser ut.

Talmannen.
Tack, fru kommissionär.
Jag har mottagit ett resolutionsförslag som avslutning av debatten, som ingivits i enligt med artikel 42.5 i arbetsordningen.

Boogerd-Quaak (ELDR)
. (NL) Jag förklarar härmed att jag lägger ned min röst i omröstningen om McCarthys betänkande. Skälet till detta är att Europaparlamentet behöver sända en tydlig signal till kommissionen om att det enda sättet att få en tydlig majoritet i en andra behandling är att man tar Europaparlamentets kritik på allvar.
Butel (EDD)
Frågan om programvarors patenterbarhet är extremt känslig. Även de personer som i princip är för sådana patent och som hävdar att de strävar mot samma mål, motsäger varandra. Föredraganden hänvisar till att över hundra tusen patentansökningar har ingetts, medan kommissionsledamot Bolkestein uppskattar att antalet inte är riktigt så stort. Genom att anta denna text undanröjs inte osäkerheten. Texten kommer i stället att bli en källa till ny osäkerhet och nytt missbruk, vilket kommer att gagna de mäktigaste aktörerna på en marknad som är lika unik som den är viktig, både i ekonomiska termer och när det gäller att sprida kunskap.
Genom kommissionsledamot Bolkesteins ord kom sanningen fram när han förklarade att Europaparlamentet kan delta i beslutsprocessen genom gemenskapens förfarande för att utarbeta direktiv, till skillnad från ett mellanstatligt förfarande för revidering av Europeiska patentkonventionen. Det verkar som om detta argument har varit avgörande för att övertala majoriteten i denna kammare att anta ett direktiv som den egentligen anser vara otillfredsställande.
Ledamöterna i Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa som företräder Chasse Pêche Nature Traditions (CPNT) röstade för de ändringsförslag som lades fram av utskottet för kultur, ungdom, utbildning, medier och idrott och som innebar ovärderliga förtydliganden, men inte för direktivet som helhet, vilket de anser bör avslås genom ett ändringsförslag. De kan inte acceptera en procedurmässig morot som skulle kunna leda till att vi antar en dålig text som i alltför hög grad är öppen för riskabla tolkningar.
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ferrer (PPE-DE).
Jag stöder förslaget till konstitution för Europa, för trots alla fel och brister är det ändå ett användbart instrument för att förstärka effektiviteten och demokratin inom EU. Men frånsett själva texten finns det vissa åtgärder som är av grundläggande betydelse för att ena Europas folk. Dessa folk utgör själva grunden för gemenskapsbygget. Bland annat erkänner man i denna text inte de särskilda behoven i regioner med lagstiftande behörighet eller dessa regioners rätt att delta i beslutsfattandet i frågor som rör dem. Enligt förslaget till konstitution har de inte heller rätt att väcka talan inför EG-domstolen, och slutligen innehåller förslaget inget förslag till språksystem som omfattar samtliga officiella språk i samtliga medlemsstater.
I betänkandet nämner Gil-Robles och Tsatsos emellertid inga av ovanstående frågor. Detta innebär inte bara att man i betänkandet underlåter att sända ett budskap till regeringskonferensen, utan det visar dessutom på en total brist på medvetenhet när det gäller önskningarna från folk som det katalanska, som känner sig som en del av Europa, som är Europa, och som kräver rätten att delta legitimt och demokratiskt i den europeiska integrationsprocessen. Trots att jag hade föredragit att rösta mot förslaget, lade jag ned min röst så att ingen skall tro att jag motsätter mig förslaget till konstitution.
