
Van Dijk
Fru formand, en henstilling til forretningsordenen. I "Aftonbladet«, en svensk avis, er der den 9. januar offentliggjort en artikel på forsiden, der indeholder tre notoriske fejl, hvoraf to kan verificeres af Parlamentet. I artiklen beskyldes sytten medlemmer af Europa-Parlamentet fra seks forskellige grupper for at indlade sig med mafiametoder og være en del af narkotikamafiaen i Den Europæiske Union. Eftersom der er oprettet et system og en afdeling til at reagere på sådanne skandaløse artikler, vil jeg spørge om det svenske informationskontor allerede har lavet en "fiche d'alerte« og om den også er ankommet til vores afdeling i Parlamentet, og hvad følgerne heraf vil være. For det er jo klart, at det er meget skadeligt for Parlamentet og i øvrigt totalt nonsens, at sytten medlemmer beskyldes for at deltage i narkotikamafiaen og kommer i avisen med billede og det hele. Jeg vil gerne vide, om De og den afdeling, der er oprettet til dette formål, vil foretage sig noget herimod, og om der allerede er lavet en "fiche d'alerte«.

Formanden
Fru van Dijk, jeg kan oplyse som svar på Deres spørgsmål, at Præsidiet på sit møde i aftes netop behandlede, hvordan man bedst kan besvare sådanne angreb og falske anklager, og at vi traf en principbeslutning om at oprette en afdeling, der kan reagere så hurtigt og effektivt som muligt på disse højst utilladelige og uacceptable angreb. Det benytter jeg lejligheden til at underrette hele Parlamentet om.

Cornelissen
Fru formand, jeg undskylder meget, at jeg forstyrrer Dem med et personligt problem. Jeg plejer at møde op til de månedlige møder i Strasbourg glad og i god kondition, men ved udløbet af næsten hver eneste mødeperiode bliver jeg meget forkølet. Jeg har konstateret, at der er mange, der har tilsvarende problemer. Jeg tror, at det skyldes klimaanlægget.
Mit spørgsmål er, om De er villig til at anmode de kompetente tjenester om at undersøge om, der kan gøres noget ved dette, fordi det, fru formand, virkelig - jeg taler her for mig selv - ikke er til at holde ud ved ugens slutning.

Formanden
Hr. Cornelissen, vi kan ikke indlede en debat om spørgsmålet nu. De ulejliger mig på ingen måde ved at rejse dette problem. Jeg tror, at vi alle har prøvet at have problemer mod slutningen af et møde; de skyldes utvivlsomt klimaanlæggene. Jeg kan oplyse, at teknikerne beskæftiger sig indgående med spørgsmålet, og at vi vil gøre vores yderste for, at temperaturen i salen er, som vi ønsker. Det lover jeg, og i øvrigt er arbejdet allerede sat i gang, for der er også mange andre medlemmer, som har gjort bemærkninger herom.

Corbett
Fru formand, tak. Jeg tror, hr. Cornelissen, at forklaringen er langt mere enkel. Vi samler de seneste vira og bakterier sammen fra alle steder i Europa hver måned, bringer dem hertil og udveksler dem. Det er vores bidrag til det indre marked og den fri bevægelighed af bakterier.

Formanden
Hr. Corbett, tak for Deres humoristiske måde at forholde Dem til dette spørgsmål på; den sætter jeg stor pris på.

Guinebertière
Det er om det samme, fru formand. Jeg bliver ikke specielt forkølet i Strasbourg, men hvis det er et godt teknikerhold, De har, må De gerne også sende det til Bruxelles, for jeg er ofte kommet tilbage derfra med en forkølelse. Det er de samme problemer, vi har - ondt i øjnene og andre problemer.

Narkotika
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0359/97) af d'Ancona for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender med forslag til Europa-Parlamentets henstilling til Rådet om harmonisering af medlemsstaternes lovgivninger vedrørende narkotika.

Schulz
Fru formand, jeg har ikke et immunologisk problem, men snarere et problem med dagsordenen. De er gået over til fru d'Anconas betænkning, og i henhold til artikel 129 i forretningsordenen vil jeg gerne foreslå, at vi henviser fru d'Anconas betænkning til fornyet udvalgsbehandling.
(Støj) Jeg vil gerne begrunde mit forslag som følger: Vores gruppe har sammen med fru ordføreren, vores kollega d'Ancona, talt meget intensivt med de forskellige grupper i Parlamentet. Vi skulle diskutere 36 ændringsforslag, som er indløbet mellem vedtagelsen af udkastet til betænkningen i udvalget og plenarmødet. Fru formand, blandt disse 36 ændringsforslag befinder sig en række ændringsforslag, som, hvis de blev vedtaget, ikke kun ville ændre betænkningen en smule, men tværtimod fordreje den, så den fik den modsatte mening.
Men i juleferien ...
(Støj) Kære kolleger, der findes nogle få basale regler for høflighed over for andre mennesker, og hvis De endnu ikke kender dem, kan De lære dem her til morgen.
Fru ordføreren kunne heller ikke diskutere ændringsforslagene tilstrækkeligt med forslagsstillerne i juleferien. Fru kollega d'Ancona og min gruppe foreslår derfor, at vi får chancen for at gøre dette og for at forsøge trods alt at nå frem til et kompromis om et så følsomt emne som narkotikapolitikken.
(Bifald)
Formanden
Hr. Schulz, De har fremsat en anmodning i henhold til forretningsordenens artikel 129. Den vil vi nøje lade finde anvendelse, og jeg spørger derfor, om nogen ønsker at få ordet til fordel for denne anmodning. Det er ikke tilfældet. Ønsker nogen ordet imod den?

Nassauer
Fru formand, mine damer og herrer. Dette forslag er jo først og fremmest et direkte mistillidsvotum til vores kære kollega d'Anconas arbejde. Det bør ikke holdes hemmeligt. De tør åbenbart ikke lade betænkningen indgå i dagens debat og afstemning. De bør også vide, at - i modsætning til, hvad min kære kollega Schulz vil have os til at tro - det ikke var bedre indsigt, der fik ham til det, men at det er Tony Blairs lange arm, der står bag forslaget. Det, som han fremførte her, har man nemlig skrevet op til ham i London. Tony Blair førte hans hånd hen over papiret. Der findes nemlig en udtalelse fra den britiske regering, som lyder: But the UK government has made clear, that it has no intention of legalization or decriminalization of any currently controlled drug. Dermed føler De Deres flertal vakle, og derfor vil De henvise til fornyet udvalgsbehandling. Vi siger Dem, en europæisk narkotikapolitik skal stille sig selv et enkelt spørgsmål: Letter eller vanskeliggør den børn og unges adgang til narkotika? Fru d'Anconas politik ville lette børn og unges adgang til narkotika. Det kan vi gøre opmærksom på allerede i dag med et negativt votum. Derfor afviser vi forslaget.

Formanden
Jeg gør opmærksom på, at hr. Nassauer ikke overskred sin taletid med mere, end hr. Schulz gjorde. Jeg er meget opmærksom på dette problem, det kan De være forvisset om.
Jeg spurgte i overensstemmelse med forretningsordenen, om nogen ønskede ordet til fordel for anmodningen. Det var der ingen, der gjorde. Men jeg ser, at hr. Dell'Alba markerer. Hr. Dell'Alba, er det for at tale for anmodningen?

Dell'Alba
Fru formand, kære kolleger, hr. Nassauer må naturligvis selv tage ansvaret for sine udtalelser - også de politiske. Jeg skal ikke udbrede mig yderligere om dette emne. Jeg indskrænker mig til at sige, at man i denne forsamling må påtage sig sit ansvar...
Når De afviser en betænkning ved simpelthen at misbruge Deres flertal, bliver jeg nødt til at sige, at det ikke er en måde at føre politik på. Når der er stillet tres ændringsforslag i Parlamentet...
(Uro) Fru formand, jeg beder Dem få mine italienske venner til at tie stille. Jeg siger, hvad det passer mig. O.k.?
(Bifald) Jeg ønsker blot at sige, at når der er stillet tres ændringsforslag, er det ikke den rette fremgangsmåde at slå ud med armene, men at arbejde seriøst. Det normale i et demokratisk parlament ville være, at det pågældende udvalg genoptog sine drøftelser, behandlede de tres ændringsforslag og kom tilbage til plenarforsamlingen med en ny tekst.

Formanden
Dermed har vi hørt de talere, som forretningsordenen foreskriver. Jeg giver nu ordet til fru Green for en personlig bemærkning.

Green
Fru formand, det kan jeg ikke sige nej til. Tak for invitationen til at tale, og også fordi De genkender mig som Pauline Green.
Jeg vil blot sige, at da hr. Nassauer læste et stykke op af det britiske indenrigsministeriums sammendrag vedrørende dette, undlod han naturligvis at læse op af alle de steder, hvor der gives udtryk for en positiv indstilling over for betænkningen og det man forsøger at gøre samt nogle af de elementer, som fru d'Ancona forsøger at dække.

Formanden
Hr. Schulz, jeg går ud fra, at fru d'Ancona ikke ønsker at få ordet, eftersom De gav udtryk for, hvad hun ønsker. Dette siger jeg, fordi forretningsordenen foreskriver, at udvalgets formand eller ordføreren skal have mulighed for at tale. De talte med andre ord på hendes vegne. Sådan er det.
(Henvisning til fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

Fingeraftryk af asylansøgere («Eurodac«)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0402/97) af d'Ancona for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om udarbejdelse af konventionen om oprettelse af Eurodac til sammenligning af asylansøgeres fingeraftryk og om konvention udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union om oprettelse af Eurodac til sammenligning af asylansøgeres fingeraftryk (11079/97 - C4-0506/97-97/0915(CNS)).

d'Ancona
Fru formand, det emne, som jeg nu skal behandle, er meget vigtigt. Det forårsager ganske vist ikke så mange emotioner som det emne, vi behandlede i morges. Vi kan drøfte dette emne med hinanden på en mere afdæmpet måde, men jeg må dog ærligt sige, at det er med blandede følelser, jeg behandler dette emne. Jeg skal forklare Dem hvorfor.
I går eftermiddag havde vi en udmærket debat om flygtningepolitikken og om den situation, der er opstået, fordi 1200 kurder i den forløbne uge har søgt om asyl i Italien. Det fremgik af alle indlæg i den debat, og endnu en gang, det var en god debat som ikke splittede højre og venstre i den grad, som når vi taler om narkotika, hvori vi alle var enige om, at det vi i øjeblikket savner er en fælles asyl- og migrationspolitik. Alle kollegerne udtalte deres skuffelse over, at Amsterdam-traktaten ikke har givet os denne fælles asyl- og migrationspolitik. Måske på længere sigt, men ikke nu. Vi ser i den forbindelse, at en episode som den med kurderne, spiller os et puds, og at vi faktisk ikke ved, hvordan vi skal reagere. Jeg siger, at jeg har blandede følelser, jeg finder det da også meget vanskeligt her at tale om instrumenter, der har en god funktion inden for rammerne af en fælles migrationspolitik, men som separat ser ud til kun at have til formål at holde asylansøgerne uden for døren. Hvorfor har jeg så alligevel ment, at det var vigtigt, at vi fremsatte et standpunkt herom.
For det første finder jeg, at det, og det vil jeg gerne gentage her, er et godt tegn på meget god vilje hos Rådet, at det har besluttet at inddrage Parlamentet i beslutningstagningen omkring oprettelsen af dette Eurodac-instrument. Jeg har alligevel for at støtte idéen om, at det er farligt at håndtere instrumenter uden for deres kontekst, foretaget en lang række ændringer af Rådets forslag, og jeg håber naturligvis, at mine kolleger vil støtte disse ændringsforslag. De tager alle sammen som udgangspunkt, at man skal skabe den størst mulige sikkerhed for mennesker i nød. De mennesker som det drejer sig om, asylansøgerne. Et instrument kan have en positiv betydning. Fingeraftryk af asylansøgere når det drejer sig om at forhindre, at mennesker sendes fra den ene medlemsstat til den anden, fordi det er uklart, hvem der skal behandle deres asylansøgning. Til det formål er instrumentet godt, det kan ikke ske igen.
For det andet tror jeg, at forvisning til et tredje land uden for EU, hvor der gælder andre, for asylansøgeren muligvis dårligere, normer, udelukkes. Det er også godt. Jeg har også i et af ændringsforslagene advaret om, at det skal være helt klart, at sammenligning af fingeraftryk under ingen omstændigheder må anvendes til andre formål end for at fastslå den oprindelige medlemsstats ansvar. Man må således ikke anvende dette instrument til andre formål end det, det er beregnet til.
Jeg tror også, at det er vigtigt, at beholdningen af fingeraftryk kun må bevares i en begrænset periode, så den ikke kan misbruges.
Hvad, jeg også finder meget vigtigt, er, at Kommissionen tager styrelsen af Eurodac på sin kappe og ikke en af medlemsstaterne. Jeg mener også, at der skal oprettes en slags databeskytter i EU, fordi vi får stadigt flere datafiler, og jeg mener, at vi af hensyn til privatlivets fred skal behandle dem meget omhyggeligt.
Som sidste instans har jeg foreslået, at Domstolen skal være og blive den anviste institution, hvis man har klager over disse ting. Til sidst, fru formand, jeg har allerede sagt, at jeg beklager, at instrumentet går forud for den samlede politik. Det er beklageligt, men jeg tror, at Eurodac kan få en nyttig funktion, hvis det foreslåede tilpasses af Rådet på en række punkter.

Zimmermann
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger. Selvom min kollega d'Anconas betænkning om udarbejdelse af konventionen om dannelsen af »Eurodac« snarere er en saglig og teknisk betænkning - min kollega har jo allerede gjort opmærksom på det - er gennemførelsen af stor betydning for de involverede personer. De mennesker, som skal registreres i et sådant system, har forladt deres hjemland af forskellige årsager og ad meget forskellige rejseruter. De har primært gjort det, fordi de er flygtet fra terror, tortur og forfølgelse, men også - det må vi ikke se bort fra - fordi de har en udsigtsløs social og økonomisk baggrund.
De har alle valgt at flygte i håbet om, at de virkelig vil kunne finde en bedre og mere sikker fremtid og først og fremmest beskyttelse af deres liv dér, hvor de en dag finder tilflugt. Tilstrømningen af flygtninge til Den Europæiske Union har dog ført til, at medlemsstaternes beredvillighed til at optage disse mennesker er dalet kraftigt i de seneste år.
Mange fælles ordninger og aftaler mellem medlemsstaterne giver på den ene side det indtryk, at fæstningen Europa bliver udvidet yderligere, men at Europa på den anden side vokser mere og mere sammen, at de indre grænser får mindre og mindre betydning, og her skal der også findes en fælles ordning. Det er først og fremmest nødvendigt inden for den tredje søjle. Men - her må jeg give fru d'Ancona ret og takke hende for hendes fremragende arbejde i forbindelse med betænkningen - det ville også være nødvendigt, at vi så, når vi taler om asyl- og indvandrerpolitik, også taler om en fælles asyl- og indvandrerpolitik. Der må ikke, som det er tilfældet for øjeblikket, være mange forskellige ordninger i medlemslandene, som så skal sammenskrives til et minimum af Rådet, så beskyttelsen af den enkelte flygtning reduceres til et minimum.
Jeg går altså ind for, at vi udarbejder et fælles koncept. Men jeg vil gerne berøre nogle flere punkter, som er vigtige for mig, i forbindelse med betænkningen. Det vigtigste er, at de pågældende personer er sikret databeskyttelse. Efter at det er fastlagt, at der skal være en central institution, men ikke, nøjagtigt hvordan den skal arbejde, er det også nødvendigt, at vi bliver enige om, at denne centrale enhed, sådan som fru d'Ancona har sagt, placeres hos Europa-Kommissionen.
Det er også vigtigt for mig, at medlemsstaterne kun i begrænset omfang har adgang til den centrale enhed, og det maksimalt i tre måneder, eftersom de jo selv har mulighed for at oprette et register. Derfor er det efter min mening nødvendigt, at medlemslandenes adgang til centralregisteret begrænses.

Nassauer
Fru formand, mine damer og herrer, kernen i dette automatiserede edb-system består i, at asylansøgere i Den Europæiske Union fremover principielt får taget fingeraftryk, så snart de betræder en medlemsstat i Den Europæiske Union, og såfremt de er minimum 14 år gamle. Jeg vil gerne gøre det klart helt fra starten, at PPE-gruppen støtter dette projekt af grunde, som vil blive forklaret senere, og at vi derfor anser for det noget vrøvl at fremkomme med den bebrejdelse, at asylansøgerne så at sige ville blive kriminaliseret, fordi det at tage fingeraftryk normalt er en foranstaltning i forbindelse med strafferetlig forfølgelse.
I den forbindelse er der nogle saglige nødvendigheder, som jeg gerne kort vil komme ind på. Det er vigtigt, at asylsager i Europa afgøres hurtigt. Det har asylansøgere krav på, og det uafhængigt af, om deres ansøgning er berettiget eller ej, om de er politisk forfulgt eller ej. De skal i hvert fald hurtigt have klarhed over, om de kan blive i Europa eller ej.
For det andet skal der være entydige kompetenceområder. Det skal være klart, hvilken stat der er kompetent til behandlingen af en asylsag, det vil sige, hvem der prøver en sådan ansøgning. For det tredje skal man undgå, at asylansøgere bliver skubbet frem og tilbage mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union. Det er kravene til en korrekt retsstatslig og human procedure, og i den forbindelse skal man kunne fastslå asylansøgernes, i givet fald også deres families, identitet, og dét medvirker dette system til. Selvfølgelig gælder bestemmelserne om beskyttelse af personer i forbindelse med databehandling af personoplysninger på dette område. Der står udtrykkeligt i den tilsvarende konvention, at Europarådets Konvention om beskyttelse af det enkelte menneske i forbindelse med elektronisk databehandling af personoplysninger fra 1981 finder ubegrænset anvendelse. Blandt andet står der også heri, at fingeraftryk slettes, hvis en ansøger f.eks. får statsborgerskab i en medlemsstat, eller hvis ansøgeren anerkendes som flygtning i en medlemsstat.
Men nu er det jo ikke kun politisk forfulgte, der ansøger om asyl. I Forbundsrepublikken Tyskland offentliggjorde man i går antallet af asylansøgere sidste år. Der var mere end 104.000, og kun knap 5 % af disse 104.000 er blevet anerkendt som politisk forfulgte. Selvfølgelig er der et nævneværdigt antal asylansøgere, som ikke kun ansøger én gang, men som muligvis ansøger to eller flere gange for at nyde godt af mere bistandshjælp. Det er en sørgelig kendsgerning, som man ikke kan se bort fra. I f.eks. Tyskland har man foretaget undersøgelser på dette niveau for perioden mellem januar 1993 og september 1996, og der er immervæk blevet konstateret 46.000 sådanne tilfælde af misbrug, hvilket svarer til en andel på ca. 10 %. Efter at der også er blevet indført et automatiseret fingeraftrykssystem i Tyskland, er dette tal faldet betydeligt.
I mellemtiden er der blevet foretaget en sammenligning af asylansøgningssituationen i Schweiz og Tyskland. Det har vist sig, at der blev fundet ansøgere fra hovedansøgerlandene - 12 % fra Tyrkiet, 19 % fra Pakistan, 12 % fra Zaire, 12 % fra Libanon - som havde ansøgt to gange, og som modtog dobbelt bistandshjælp, og selvfølgelig kan man ikke uden videre se bort fra det. Der findes lignende tal fra en sammenligning mellem Schweiz og Østrig. Derfor giver det mening at have sådan en procedure. Det kommer de mennesker til gode, som virkelig er politisk forfulgt, og derfor støtter PPE-gruppen denne Rådskonvention og har visse betænkeligheder ved den indskrænkende betænkning fra vores kollega d'Ancona.

Mohamed Alí
Fru formand, i dag behandler vi betænkning af fru D'Ancona om Rådets forslag til et automatisk system til genkendelse af asylansøgeres fingeraftryk.
Vi er enige med ordføreren i nødvendigheden af at styrke borgernes retssikkerhed til det yderste ved hjælp af klare foranstaltninger og korte procedurer i tildelingen af asyl. På den anden side støtter vi idéen om at udnævne en europæisk dataprotektor på baggrund af det stigende antal systemer, hvormed man kan udveksle data om personer, og på baggrund af vanskeligheden i at beskytte de personer, der er registreret i systemerne, mod misbrug.
Asyl er en grundlæggende rettighed for en person. Om en person får adgang til asylproceduren kan være et spørgsmål om liv og død for den pågældende, ligesom betænkningen påpeger. Det må der huskes på i alle tilfældene, og der må tages de nødvendige forholdsregler for at sikre at de pågældende personers retssikkerhed varetages bedst muligt.
I denne sammenhæng vil jeg gerne minde om den passivitet, hvormed den spanske regering forholder sig over for ansøgningerne om asyl og ophold fra 270 algeriske immigranter, som fortsat venter i Melilla - i nogle tilfælde i mere end to år - på at man behandler deres ansøgninger om retssbeskyttelse over for de trusler om terror, som de er genstand for i deres hjemland. I mellemtiden vurderer de spanske myndigheder på uforklarlig vis, at Algeriet ikke er et konfliktområde.
Den nødvendige samordning af asylpolitikkerne i Den Europæiske Union må ikke nedbryde det internationale sikkerhedssystem for asylansøgerne. I den henseende må den fremtidige politiske union fastholde og udvikle den traditionelle europæiske asylpolitik.
Vi vil støtte et asyludviklingsprincip, som skal underlægges alle de internationale konventioner, og en evolutiv anvendelse af denne rettighed på borgerne i unionens medlemsstater. Når den politiske union er en realitet, vil denne rettighed imidlertid kun have betydning for borgere fra tredjelande.

Voggenhuber
Fru formand, i hele Europa mindes man i disse dage de ord, som Emile Zola slyngede mod sin regering for nøjagtig 100 år siden: J'accuse - jeg anklager. De var udtryk for en fortvivlet modstand mod magtens vilkårlighed, som ud fra politiske overvejelser stemplede en uskyldig som skyldig, som lod hånt om kravet om retfærdighed og menneskets værdighed, og som gjorde den uskyldige til hundeæde for den ophidsede offentlige mening.
Hundrede år senere hengiver vi os til sikkerheden om, at denne form for magt er blevet tæmmet én gang for alle, og at vi har underkastet den lovgivningen én gang for alle. Og alligevel skal vi opleve, hvordan netop denne anklage mod netop magtens vilkårlighed genopstår i hovedet og i hjerterne på mange tusinde mennesker ved Europas grænser, som med hele tiden nye chikaner, med nægtelse af rettigheder og retlig defavorisering bliver forhindret i at gøre brug af deres menneskeret til asyl. Vi skal opleve, hvordan lovgivning og politik viger tilbage for en hysterisk offentlighed og for massefænomenet xenofobi.
Ingen anden del af verden har udløst flere og større flygtningestrømme i det 20. århundrede end dette kontinent. Millioner af mennesker fra Europa er blevet aftaget af talrige lande i hele verden, meget ofte af lande, som selv var ramt af ødelæggelse og elendighed. I dag, i en tid, hvor vi oplever den største velstand i historien, strømmer der usammenligneligt færre undertrykte og forfulgte til os, og hvad gør vi? Vi nægter flere og flere mennesker retten til et tilflugtssted. I stedet bliver de registreret med kriminaltekniske midler. Det europæiske samarbejde ser det som sin eneste opgave at afværge, om nødvendigt at udvise. Stillet over for kun 2.000 flygtende kurdere fremmaner politikerne skrækbilleder af udløste flygtningestrømme. Der bruges udtryk som »illegale udvandrere«. Europa, som kan takke sin egen åbenhed mod verden for sin kulturelle rigdom, bliver til en fæstning. Hvis der på denne fæstnings mure opstår netop dette »j'accuse - jeg anklager« i folks hoveder og hjerter, så bliver vi de anklagede.

Buffetaut
Fru formand, kære kolleger, de aktuelle begivenheder minder os på tragisk vis om, hvor stor betydning asylpolitikken har for hver enkelt medlemsstat i Den Europæiske Union og for Den Europæiske Union som helhed. Det er klart, at mellemstatsligt samarbejde ikke alene er nyttigt, men også nødvendigt på dette område, men det er lige så klart, at spørgsmålet om modtagelse af flygtninge og retten til asyl efter sin karakter er et anliggende, der henhører under den nationale suverænitet, sådan som det i øvrigt også for nylig blev afgjort af det franske forfatningsråd. Disse principper fremhæves også i betænkningen om Eurodac, som, selvom den først og fremmest er en teknisk betænkning, også er en politisk sådan.
Ordføreren foreslår, at ansvaret for forvaltningen af Eurodac-systemet overlades, ikke til den enkelte medlemsstat, under Rådets ansvar, men til Kommissionen. Vi mener, at det er at foretrække, at forvaltningen af et system som dette sker under Rådets ansvar, i stedet for at blive betroet Kommissionen. Rådet, som udspringer af staterne, vil nemlig have en klarere forståelse af, hvilke konkrete, reelle, problemer der er forbundet med at modtage flygtninge, end Kommissionen, hvis fornemmelse af, hvilke problemer den enkelte medlemsstat, som er mål for en flygtningetilstrømning, står over for, kan være mindre »håndgribelig« og realitetsnær.
Derfor stemmer vi imod de ændringsforslag, som Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder har stillet. Flygtningeproblemet er et særdeles alvorligt menneskeligt problem, men politik er det reelles kunst. Vores kollega Michel Rocard sagde for nogle år siden: «Frankrig kan ikke tage imod al verdens elendighed«. Jeg tror heller ikke, at Europa kan tage imod al verdens elendighed, og jeg mener, at det, som det gælder om for os, er at kunne tilrettelægge en sådan samarbejds- og udviklingspolitik over for de fattige lande, at deres indbyggere kan finde udfoldelsesmuligheder i deres eget land.

Vanhecke
Fru formand, det kurdiske flygtningespørgsmål minder os i disse dage om, at problemet med asylansøgerne måske vil blive en af de allerstørste udfordringer, måske den allerstørste udfording i de kommende år i EU. Jeg tilføjer hertil endvidere, at det kurdiske problem er meget lille i forhold til den millionflodbølge, der truer med at oversvømme os, hvis situationen i Algeriet for eksempel eskalerer yderligere. Jeg spørger allerede nu mig selv, hvilken europæisk regering, der vil have eller har mod til at standse denne millionflodbølge, der sagt med al respekt vil have indhentet hele debatten i dag om et fingeraftryksregister. Vi støtter selvfølgelig Rådets Eurodacforslag om et centralt fingeraftryksregister for asylansøgere. Det er i mine øjne et af de meget få indgreb, der i nogen grad, for lidt, men i nogen grad kan fjerne de negative følger af bortfaldet af grænsekontrollen i Schengenlandene, en foranstaltning, bortfaldet af grænsekontrollerne, som vi i øvrigt vil blive ved med at bekæmpe.
Lige så selvfølgeligt forkaster vi ændringsforslagene i kollega d'Anconas betænkning, ændringsforslag, der på den ene side har til formål at vanskeliggøre funktionen af dette så nødvendige fingeraftryksregister og på den anden side at give Kommissionen en beslutningsplads i asylpolitikken som slet ikke tilkommer Kommissionen.
Til sidst er det også min pligt at udvide debatten og minde om, at erfaringen har lært, at mere end 90 % af alle asylansøgninger efter undersøgelse viser sig at være grundløse. Det bør også lige nævnes nu, hvor så mange politikere i og uden for mit eget land bliver ved med at gå ind for en slags julemandspolitik, der i den sidste ende føres på bekostning af og for regning af de mindre bemidlede og de fattigste i vores egen befolkning.
Jeg gentager til sidst, at ægte politiske flygtninge efter min mening skal modtages i oprindelseslandets nabolande med en tilsvarende levemåde og kultur og således ikke i Europa, og at vi er villige til også at støtte denne politik materielt.
For det andet, at asylbedragere, det er altså 90 % af ansøgerne, bestemt skal udvises humant. Først da vil man i Europa på ny få tilslutning til at hjælpe alle ægte flygtninge. I dag er det desværre, af forståelige grunde, ikke tilfældet.

Blak
Fru formand, denne Eurodac-konvention er helt afgørende for at få Dublin-konventionen til at fungere. Vi er nødt til at samarbejde i Europa omkring flygtningespørgsmål. Den aktuelle og tragiske situation med de kurdiske flygtninge er et eksempel. Det er nødvendigt at have en effektiv og ansvarlig flygtningepolitik i EU. Det er ikke et spørgsmål om, hvem der skal have ret til asyl inden for EU. Det handler derimod om en bedre fordeling af ansvaret for flygtningene i Europa. Det går simpelt hen ud på at få et bedre instrument til at afgøre, hvilken medlemsstat der har ansvaret for at behandle en asylansøgning, der indgives inden for EU.
På den ene side skal vi undgå, at asylansøgere bliver kastebold mellem forskellige lande, fordi ingen vil påtage sig ansvaret for behandlingen af deres sag. Der er mange eksempler på tragiske sager, hvor asylansøgere venter i årevis på at få deres ansøgning behandlet, eller de bliver sendt frem og tilbage mellem landene i Europa, fordi ingen vil tage ansvaret. Det kan vi ikke byde mennesker, der i mange tilfælde er flygtet fra undertrykkelse og tortur. På den anden side skal vi undgå, at der bliver for meget snyd. Det er vigtigt, at alle lande bliver forpligtet til at tage fingeraftryk. Kun på denne måde kan vi forhindre, at asylansøgere skifter identitet efter at være blevet afvist i en medlemsstat. Hvis vi har en database med fingeraftryk, kan vi afsløre snyd og misbrug med det samme. Det vil også være en fordel for de asylansøgere, der har rent mel i posen.
Jeg er meget glad for, at ordføreren lægger vægt på, at oprettelsen af denne database ikke må betyde, at man går på kompromis med asylansøgernes retsbeskyttelse. Asylansøgere har krav på databeskyttelse. Der skal være sikkerhed og kontrol med oplysningerne både om, hvem der har adgang til dem, og hvem der kan bruge dem.

Reding
Hr. formand, de bølger af flygtninge, som for nylig er kommet til Europa, har henledt opmærksomheden på problemerne vedrørende asylansøgere i Den Europæiske Union.
Det Eurodac-system, som Kommissionen har fremlagt, er et forsøg på at løse et af disse problemer. Dublinkonventionen foreskriver, at en flygtning skal indgive sin asylansøgning i det land, hvortil han først kommer, og rette sig efter dets afgørelse, som gælder for hele Unionen.
Gennem Eurodac-systemet forsøger man nu at omsætte dette princip i praksis for at undgå, at hundredvis af personer uden papirer rejser rundt fra land til land, alt efter hvor der tilbydes de største sociale fordele, mens de venter på en afgørelse. De fingeraftryk, der tages, vil gøre det muligt hurtigt, uden en længere ventetid, at finde ud af, om den pågældende har ansøgt om asyl i det land, hvortil han først ankom. Hastigheden er den største fordel ved dette system, som derfor vil gavne de ægte flygtninge, som indgiver en lovlig ansøgning, og forhindre de øvrige i at misbruge medlemsstaternes gæstfrihed.
Eurodac er ikke et repressivt instrument beregnet til udvisning. Som det blev sagt i aftes, bør Europa ikke lukke sig over for flygtninge, men være åbent over for befolkninger i nød. Eurodac skal tværtimod bidrage til at opretholde evnen til gæstfrihed ved at forhindre misbrug af systemet. Sådanne misbrug er meget hyppige og begås - som de seneste begivenheder viser - meget ofte af særdeles velorganiserede og velinformerede kriminelle, som for enorme beløb transporterer nødstedte mennesker og oplyser dem om mangler og svagheder i unionslandenes lovgivning.
De, som råber om skandale, når de hører ordet »repression«, overser, at ulovlig grænseoverskridelse næst efter narkotika er den mest indbringende kriminelle aktivitet for forbryderorganisationer af enhver støbning.
Debatten om de kurdiske flygtninge har gjort det klart, at der er behov for en europæisk harmonisering på det asylpolitiske område. Eurodac er et led i et sådant europæisk samarbejde - et redskab, der skal muliggøre en bedre håndtering af flygtningestrømmen.
Selvom man bør være positiv over for Eurodac-systemet som et teknisk redskab, der skal forhindre misbrug, bør man ikke tabe problemets årsager af syne, nemlig forholdene i oprindelseslandene. Her bør europæisk indenrigsog udenrigspolitik mødes, således at der kan fastlægges en samlet og derfor mere effektiv strategi.
Den Europæiske Union bør i højere grad inddrage menneskerettighedsbetragtninger i sine forbindelser med disse lande, støtte mellemfolkelig forsoning på grundlag af retsstatsprincippet og fordømme politisk, økonomisk og kulturel undertrykkelse af mindretal. Den Europæiske Union er en af verdens største ydere af økonomisk bistand. Den bør også skaffe sig et godt omdømme, når det gælder respekt for de demokratiske værdier!

Sjöstedt
Hr. formand, Eurodac er en del af den restriktive og delvis brutaliserede flygtningepolitik, vi ser udvikle sig i Vesteuropa i dag. EU-landene lukker sig stadig mere i forhold til store dele af omverden. Alt for ofte behandles flygtninge på en uværdig måde, som om de var forbrydere og ikke personer, der søger beskyttelse.
Grundlaget for Eurodac er, at en asylansøgning kun skal behandles i et medlemsland. Jeg er ikke enig i dette grundsyn og støtter derfor punkt 8 i betænkningen, som jeg mener, er helt afgørende. Hver asylansøgning skal behandles separat, uanset om man er med i et sådant register eller ej. Det er et helt centralt punkt.
Der findes utallige eksempler på asylansøgere, som har fået nej i et EU-land, men som siden har kunnet søge asyl i et andet land og har fået denne ansøgning bevilget. Jeg har selv flere personlige venner, som har klaret sig på den måde. Man spørger sig selv, hvad der vil ske med dem, når dette system begynder at fungere i praksis.
At tage fingeraftryk er en krænkelse af den personlige integritet. Et obligatorisk system med fingeraftryk bygger i den sidste ende på, at den, som ikke vil give sit fingeraftryk skal tvinges til det, i sidste ende med vold. Det gælder for børn fra 14 år og opefter. Dette er en alvorlig krænkelse af den personlige integritet.
Jeg mener ikke dette egentlig er nødvendigt. I Sverige havde vi tidligere et system, som indebar, at kun den, som ikke på troværdig måde kunne bevise sin identitet, havde pligt til at afgive fingeraftryk. Det er en metode, som er fuldt tilstrækkelig til at afklare, hvem asylansøgeren er.
I praksis kan asylansøgerne heller ikke sige nej, da det skader deres sag, hvis de nægter at afgive fingeraftryk.
Forslaget til konvention indeholder desuden flere andre svagheder. Jeg mener, at denne aldersgrænse på 14 år er for lavt sat, den burde i det mindste være 18 eller 21 år, eller en anden alder, hvor en person kan betragtes som voksen.
Kravene til at oplysninger skal slettes fra systemet er ufuldstændige. Der findes klare risici for, at der vil være mennesker registreret, som opholder sig helt legalt i forskellige medlemslande. Vi ved, at der fandtes et britisk og tysk forbehold til forslaget, som blev diskuteret på ministermødet i december. I dette forklarer man, at personer, som har opholdstilladelse i et medlemsland, ikke må findes i registret. Jeg mener, det er et helt naturligt krav, som man har fremført i forbindelse med disse forhandlinger, det er et retssikkerhedskrav.
Det er også uklart, på trods af det, der står i forslaget til konvention, hvilke muligheder, asylansøgerne egentlig har for at få information, at kunne appellere og hævde deres ret. Der findes et lignende system for kontrol af registret i Schengen Information System, som hedder JSA, Joint Supervisory Authority . Det fungerer i dag skræmmende dårligt. Vi ved, at kontrollen er ringe, retssikkerheden er svag og mulighederne for at appellere er små. Jeg mener, der er en åbenlys risiko for, at man får samme svagheder i Eurodac-systemet, som man har i Schengen-systemet i dag. Det er et system, der indebærer, at flygtningen i praksis altid er i den svageste stilling.
Med disse ord vil jeg vise, at jeg er enig i meget af ordførerens kritik. Hun udpeger alvorlige mangler i det system, der findes. Jeg er ikke enig i synspunktet, at Kommissionen skal have indflydelse på dette. Det er et mellemstatsligt anliggende og et anliggende for medlemsstaterne. Trods denne kritik vil jeg ved afstemningen stemme for d'Anconas betænkning, da den tager så vigtige synspunkter på Eurodac-systemet op.

Lindeperg
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne gøre hr. Buffetaut, som havde ordet lige før, opmærksom på, at hans citat af Michel Rocard var ufuldstændigt. Jeg vil gerne supplere det. Michel Rocard sagde ganske vist, at Frankrig ikke kunne »tage imod al verdens elendighed«, men han tilføjede, at det skulle »påtage sig hele sin del«. Det mener jeg er vigtigt at få sagt.
Forhandlingen om Eurodac-betænkningen konfronterer os med de problemer, som den manglende harmonisering af indvandrings- og asylpolitikken giver anledning til. I går havde vi en forhandling om tilstrømningen af kurdiske flygtninge til Italien og kunne konstatere, hvor svært det er at gøre noget ved problemerne, mens de brænder på. På samme tid som man, med god grund, understregede det helt igennem hæderværdige i den italienske regerings holdning, måtte man konstatere, at Den Europæiske Union som helhed udviste en vaklende og diskutabel holdning, fordi den ikke forinden, før problemerne opstod, ved fælles overenskomst havde fastlagt, hvilke foranstaltninger der ville skulle træffes i en sådan situation.
Eurodac-projektet er et udtryk for de bestræbelser, der gøres for at komme frem til en harmoniseret praksis på asylområdet. Derfor tilslutter jeg mig det principielt, dog naturligvis på betingelse af at man er meget opmærksom på, som fru d'Ancona fremhævede, at menneskerettighederne skal respekteres. Det er hun selv i sin betænkning, som jeg støtter. Jeg vil især gerne understrege behovet for hurtige fremskridt, når det gælder harmonisering af praksis på asylområdet.
Fru kommissær, De har stillet et forslag, der skal sikre midlertidig beskyttelse af fordrevne personer, og det har jeg allerede haft lejlighed til at komplimentere Dem for. Men som De ved, vil dette initiativ, når Rådet engang har vedtaget det, kun løse en del af problemerne. For hvad har man de sidste par år kunnet konstatere om antallet af asylansøgninger i Unionen? Jo, det nåede et højdepunkt i 1992; derefter er det faldet hvert år. Flere medlemsstater har truffet nationale foranstaltninger, der skal afskrække personer, som søger en bedre fremtid i Europa, men som ikke kan opnå en sådan på grund af stadig stærkere kontrol med indvandringen, fra at prøve at opnå flygtningestatus.
Disse nye foranstaltninger forklarer for en stor del nedgangen i antallet af ansøgninger. Man skulle så tro, at en større andel af de nuværende ansøgninger så blev imødekommet. Men, hr. formand, fru kommissær, det er det stik modsatte, man kan konstatere; andelen af imødekomne ansøgninger falder også konstant.
Er verden da pludselig blevet en fredens og velstandens havn? Der kommer daglig nye beviser for, at det ikke er tilfældet. Årsagen er mere enkel; den skal søges i staternes stadig mere afvisende holdning og den stadig mere repressive politik, som de indfører. I visse medlemsstater fortolker domstolene Genève-konventionen på en måde, der strider mod den ånd, hvori den blev til. Faktisk forfulgte personer nægtes flygtningestatus med den begrundelse, at forfølgerne ikke tilhører staten; Rådet stadfæstede denne restriktive fortolkning i sin resolution af marts 1996. Dog tolererer man de pågældendes tilstedeværelse på Unionens område, da man, naturligvis, er klar over den risiko, som de løber, hvis de vender tilbage, men i flere medlemsstater uden at indrømme dem flygtningestatus, uden at give dem nogen rettigheder. Nogle lande har indført supplerende former for beskyttet status, andre, bl.a. mit eget, arbejder på det. Er det ikke ønskeligt, fru kommissær, at man også fastlægger en fælles politik på dette område og arbejder hen imod definitionen af en subsidiær beskyttet status på EU-plan?

Pirker
Hr. formand, den Europæiske Unions mål er jo at realisere en asylpolitik, som hjælper de reelle flygtninge, det vil sige dem, der skal opnå flytningestatus i henhold til Genève-konventionen, og for det andet at forhindre misbrug af asyllovgivningen. Amsterdam har fastlagt retningslinjerne på vejen til en fælles asylpolitik. Dublin-konventionen, som jo er trådt i kraft, er det første, helt afgørende skridt på vejen til en fælles asylpolitik. Det instrument, som vi nu diskuterer, Eurodac-systemet, er et instrument, der sikrer, at de mennesker, som har brug for hjælp, reelt bliver hjulpet, og som forhindrer, at asyllovgivningen bliver misbrugt. Det er altså et godt instrument. Det forslag, som Rådet forelagde os, er et instrument, der er acceptabelt, og som hjælper med til reelt at realisere Den Europæiske Unions mål inden for asylpolitikken.
Men det, som Udvalget har gjort ved det med sine begrænsninger og tendentiøse konstateringer, tjener ikke til, at vi reelt når de mål, som vi har sat os. Forestil Dem de enorme omkostninger, som det medfører, når en ansøger på trods af et afslag i én stat indsender en ny ansøgning og derefter har ret til at få prøvet sin sag igen med alle sine argumenter i alle de andre medlemsstater. Vores systemer er overbelastede, og i sidste ende kan vi alligevel ikke hjælpe og ikke give asyl.
Som andet punkt vil jeg gerne nævne, at det ikke bliver muligt at sammenligne fingeraftryk med ansøgere, som har ansøgt i deres eget land, på grund af et forslag, som er kommet fra udvalget, hvorved vi dog kan konstatere, at det alt i alt kun er en lille del af ansøgerne, som reelt opnår asyl. Der er i midlertid tale om etcifrede procentsatser i landene, det vil sige, at der omvendt er mange uberettigede ansøgninger. Jeg kender til tilfælde, hvor der blev ansøgt om asyl op til 10 gange i forskellige stater, og så skal man ikke komme og sige, at asyllovgivningen i Europa ikke bliver misbrugt. Vi skal gøre noget ved det. Hvis vi ser en tendens, som principielt sætter alle de mennesker, som går ind for, at vi tager fingeraftryk på asylansøgere, i et dårligt lys, så et det også et forkert signal og en forkert måde.
Vi har brug for Eurodac-systemet, fordi det støtter en god og korrekt asylpolitik og er rettet mod misbrug. Derfor vil vi gå ind for Eurodac-instrumentet, og det i den form, som Rådet har foreslået det som instrument. Jeg - og det gælder også PPE-gruppen - kan dog ikke tilslutte mig de forslag, som kommer fra udvalget.

Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer, den mulighed, som Eurodac-systemet skal give for at bekæmpe det eksisterende misbrug af asylansøgninger af de mest forskellige årsager, skal man hilse velkommen. Hvis det ville være muligt ved hjælp af fingeraftrykssystemer, ved hjælp af lagring af fingeraftryk at forhindre gentagne ansøgninger, ligegyldigt af hvilke grunde, af sociale, økonomiske, familiære grunde, fordi man ikke vil blive på ét sted og så vil søge til et andet sted, er det i orden.
Men vi reducerer igen og igen de debatter, som vi har her om asyllovgivningen, til tekniske debatter. Det gjorde vi i går, det gør vi også igen i morgen. Lad os stille os selv spørgsmålet: Hvorfor er vi egentlig tvunget til at tale om et Eurodac-system? Hvorfor taler vi altid, når vi taler om asyl, som noget af det første om misbruget af asyllovgivningen, som foregår med kriminelle bagtanker?
Hr. Pirker, jeg har i elleve år været borgmester i en tysk by, som grænser op til Nederlandene og Belgien. Byen, som jeg er borgmester i, har den største andel af bosniske borgerkrigsflygtninge. De fleste kom fra Srebrenica og Gorazde til min by, blev optaget i min kommune, og vi har måttet tigge og bede dem om at erklære sig som asylansøgere, fordi Forbundsrepublikken Tyskland ikke har nogen lovgivning om borgerkrigsflygtninge. Der findes intet retsgrundlag for borgerkrigsflygtninge i Tyskland.
Jeg tiggede og bad folk: Søg nu asyl, selvom de sagde: Vi er jo slet ikke politisk forfulgt, vi flygter fra en borgerkrig og vil tilbage til vores land, når borgerkrigen er slut. Hvilket de i øvrigt også gør i henhold til Dayton-aftalen! Jeg måtte bede dem om at betragte sig selv som asylansøgere, hvilket medførte, at de kun kunne blive i min by. Hvis de var taget et andet sted hen, hvilket jeg f.eks. havde været glad for, fordi det ville have aflastet min kommunekasse lidt, ville der være kommet en person som hr. Pirker og sagt: Lige et øjeblik, Eurodac, fingeraftrykssystem for asylansøgere, dér må I ikke tage hen!
Med dette eksempel ønsker jeg at anskueliggøre, at vi har behov for en kombination af forskellige politiske områder i flygtningepolitikken i Den Europæiske Union. Der er nemlig igen og igen situationer, hvor mennesker f.eks. siger: Jeg vil indvandre til Den Europæiske Union. Det er jo a priori ikke forbudt. Det er godt nok ikke anbefalelsesværdigt, fordi der er de enorme afværgefronter, men hvis nogen vil indvandre hertil, kan vedkommende principielt gøre det, og det skal vi ganske enkelt skabe et retsgrundlag for. Det har vi ikke. Vi har ingen europæisk indvandrerlovgivning, vi har ingen internationale love om indvandring. Vi påtvinger de mennesker, som vil indvandre hertil, en status som asylansøgere. Det er den fare, som vi selv skaber for asyllovgivningen. Vi selv!
I Den Europæiske Union har vi altid én og samme fremgangsmåde. Vi benægter, at Europa er et indvandringskontinent, og det på grund af den fattigdomsstruktur, som vi selv har en del af skylden i, først og fremmest fra nord mod syd og også fra vest mod øst, samt visse EU-medlemsstaters manglende beredvillighed til at dele den rigdom, der er. Det vil vi komme til at se meget tydeligt i debatten om udvidelsen. Naturligvis har vores rigdom en magnetisk effekt på de fattigere regioner omkring os. Svaret herpå kan ikke være afværgelse, men skal være styring, og det på tre retsområder, som skal forbindes med hinanden: Indvandringskvoter, klare regler for optagelse af borgerkrigsflygtninge, som har behov for midlertidig beskyttelse, og endelig er der kernen i den politiske forfølgelse tilbage, og den vil så være uproblematisk. Så vil de heller ikke have brug for Eurodac.
Hvis De tror, at det kan reguleres på mellemstatsligt plan, kolleger i PPE-gruppen, siger jeg til Dem i dag: Vågn dog snart op af den drøm! De danner det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, De danner de facto-staten EU, men De vil drive den videre i omringet tilstand, opdelt på et plan, hvor det længe har været nødvendigt med harmoniseringer. Hvis vi ikke ophæver denne disfunktion, så får Europa ikke succes hos sine egne borgere på grund af denne uligevægt. Derfor bør De blive lidt mere harmoniseringsvenlig, når det drejer sig om integration og ikke kun, når det drejer sig om afværgemanøvrer.

Gradin
Hr. formand, lad mig begynde med at lykønske ordføreren, d'Ancona, med en god og vel gennemarbejdet betænkning om Eurodac-konventionen. Jeg hilser også den hurtige behandling, som sagen har fået her i Parlamentet, velkommen.
Når vi diskuterer Eurodac-konventionen, må vi gøre det i lyset af Dublin-konventionen, da det er der, vi finder kriterierne for, hvilket medlemsland, der har ansvar for behandlingen af en asylansøgning. Der findes også reglerne for, hvordan en asylansøger kan sendes tilbage til det land, som skal bedømme asylansøgningen.
Dublin-konventionen blev underskrevet i juni 1990. Efter syv år, altså i september i fjor, trådte den i kraft. Det er imidlertid ikke nok med et juridisk system for princippet om første asyl og for at det skal kunne fungere. Det er derfor, man i Dublin-konventionen henviser til artikel 15 paragraf 12, om at vi behøver en dataregistrering af informationen om asylansøgernes identitet. Det er i denne sammenhæng, at Eurodac kommer ind som et supplement. Det er nemlig som et supplement til Dublin-konventionen, Eurodac skal ses.
Ved hjælp af Eurodac bliver det muligt at opdage, om asylansøgninger indgives flere steder af en og samme person. Det er væsentligt, at vi ved det, hvis Dublin-konventionen overhovedet skal kunne fungere effektivt. Dette er på sin side kun muligt ved hjælp af et datasystem for fingeraftryk, hvilket også genfindes i Eurodac-konventionen.
Vi arbejder her inden for en institutionel ramme, som er i forandring. Det forslag til Eurodac-konvention, som vi diskuterer her i dag, er fremlagt under Maastricht-traktatens regler. Kommissionen er bevidst om, at Amsterdamtraktaten indebærer en anden institutionel ramme, men vi mener ikke, at vi kan vente på, at den ny traktat træder i kraft, men at vi derimod behøver Eurodac-systemet nu , hvis Dublin-konventionen skal være troværdig og effektiv. Ligesom Nassauer mener jeg, at det er vigtigt, at vi får hurtige procedurer og at mennesker meget hurtigt får besked om, hvilken situation, de havner i. Det synes jeg også, den sidste tids begivenheder i Italien viser, nemlig at vi har behov for et anderledes system end det, vi har i dag. Samtidig vil jeg understrege, at hvis Eurodac-konventionen ikke er i kraft, når Amsterdam-traktaten ratificeres, så er det naturligt, at Kommissionen vender tilbage og fremlægger et fællesskabsinstrument.
Kommissionen er enig i Parlamentets synspunkt, at konventionen skal være helt i overensstemmelse med reglerne om databeskyttelse, hvilket jeg mener, den er i sin nuværende form. Under diskussionen om forslaget har Kommissionen arbejdet for, at principperne for databeskyttelse skal være i overensstemmelse med Fællesskabets regler på området, selvom forordningen om databeskyttelse ikke er anvendelig på det tredje søjleområde. Jeg mener, at vi nu har nået et acceptabelt niveau for databeskyttelsen. Vi bør derfor støtte kompromiset om artikel 6, som foreskriver, at Ministerrådet efter en femårsperiode skal overveje, om det stadig er nødvendigt at beholde data om personer, som er blevet bevilget flygtningestatus.
Kommissionen hilser også en række af de ændringsforslag, der er fremlagt, velkommen. Det gælder specielt forslagene nr 1, 11, 16, 19, 20, 27, 29, 30 og 34, som vi nu overvejer. Ændringsforslag 20 omfatter dele, som vi kan acceptere, specielt princippet om beslutninger vedrørende implementeringsaktiviteter og at de skal gennemføres ved flertalsbeslutning.
Endelig vil jeg understrege, at Eurodacs virksomhed helt vil være afhængig af, hvordan vi klarer finansieringen, både med hensyn til oprettelsen af systemet og virksomheden som sådan. Det er mit håb, at princippet om fællesskabsfinansiering vil blive vedtaget, og det er også det, Kommissionen støtter. Hvis det bliver tilfældet, vil Europa-Parlamentet få en afgørende rolle at spille i, hvordan det fremtidige Eurodac skal fungere. Kommissionen ser frem til at behandle spørgsmålet om Eurodacs finansiering sammen med Europa-Parlamentet.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Grønbog om den lovpligtige revisors rolle
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0373/97) af Sierra González for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om Kommissionens Grønbog »Den lovpligtige revisors rolle, stilling og ansvar i Den Europæiske Union« (KOM(96)0338 - C4-0451/96).

Sierra González
Hr. formand, fru kommissær, en række økonomiske sammenbrud i den seneste tid med alvorlige konsekvenser for investorerne har sat spørgsmålet om regnskabers pålidelighed i forgrunden og dermed revisorens rolle.
Spørgsmålet fortjener særlig opmærksomhed, fordi revisoren er blevet garant for regnskabernes nøjagtighed, og fordi der i Den Europæiske Union ikke eksisterer nogen ensartet lovgivningsramme for dennes rolle, stilling og civilretlige ansvar i henhold til hvilken virksomhedernes krav om bedre og mere gennemsigtig information om deres regnskabsmæssige situation kan afhjælpes.
Med de nye selskabs- og virksomhedsformer og ligeledes de nye finansielle produkter har revisionsberetningen fået en enestående værdi, hvilket også gælder aspekterne vedrørende revisorens uafhængighed og faglige kunnen. Grønbogen vurderer det som en negativ faktor, at der i Den Europæiske Union ikke eksisterer en ensartet holdning og en fællesskabsaktion.
Vedrørende den lovpligtige revisors rolle eksisterer der ikke et fællesskabsdirektiv til regulering af alle de juridiske aspekter. Dette manglende forhold erstattes af henvisninger til delspørgsmål indeholdt i forskellige direktiver, og de enkelte medlemsstaters nationale grundlæggende lovgivning, hvis regelsæt ikke altid er specifikke, bidrager til denne splittede og uensartede situation.
I lyset af de forhold der er udarbejdet for det indre marked og den fælles mønt synes det relevant at udvikle sig mod en fælles aktion. I grønbogen viser Kommissionen sig imidlertid at være i tvivl om indhold og udformning af den behørige juridiske foranstaltning til formulering af den fælles aktion. Nogle gange refereres der til nødvendigheden af at opstille nogle minimumsprincipper og andre gange til muligheden for at formulere en simpel henstilling til medlemsstaterne. I den situation er det nødvendigt at anmode Kommissionen om at konkretisere sine målsætninger på kort og mellemlang sigt for indførelse og iværksættelse af et indre marked på revisionsområdet sammen med en tidsplan og de foranstaltninger, den agter at foreslå eller se bort fra.
Under alle omstændigheder er det en uopsættelig nødvendighed at foreslå en lovgivningsmæssig foranstaltning til harmonisering af mindstekravene til indholdet i revisionsprotokollerne.
Grønbogen synes at foretrække et fællesskabsrevisionsprincip eller nedsættelse af et sæt målsætninger, som skal gælde for dette arbejde i hele Den Europæiske Union, og som skal fastsætte de forpligtelser eller lovmæssige betingelser, som revisoren skal opfylde i sit hverv.
Problematikken består i at, selvom medlemsstaterne anerkender et fælles mål for revision, det vil sige en garanti for at offentliggjorte regnskaber, resultatopgørelser og aktiver og passiver giver et pålideligt og objektivt billede af virksomhedens situation, så varierer lovgivning, skik og praksis medlemsstaterne imellem, og denne forskellighed i holdninger påvirker effektiviteten af regnskabsrevisionen.
På den anden side skal jeg påpege, at protokollernes pålidelighed står i relation til sandfærdigheden af den information, revisoren modtager. Kommissionens tanker om at forelægge et udkast til henstilling med henblik på at forbedre virksomhedsledelse i medlemsstaterne er i denne henseende absolut berettiget.
Til sidst vil jeg gerne beklage, at vi ikke har haft adgang til den undersøgelse, som Kommissionen har iværksat af de bestemmelser om civilretligt ansvar, der gælder i de forskellige nationale lovgivninger eller til de foreløbige konklusioner på konferencen i december 1996 omkring grønbogen. Det er klart, at Parlamentet ikke kan udtale sig om dette spørgsmål uden sagskendskab. Det er sikkert, at en revisor i ethvert land i Den Europæiske Union kan ifalde civilretligt ansvar, strafansvar og professionssanktioner, men ansvarsformerne og fristerne for at gøre ansvaret gældende varierer mærkbart fra ét land til et andet så, hvis man ikke råder over tilstrækkeligt materiale, lader det til at man med henblik på at beskytte brugerne - i ordets bredeste betydning - skal undersøge muligheden for, at alle revisorer har en lovpligtig minimumsforsikring med samme indhold i alle medlemsstater, eller at de er tilsluttet en tvungen garantifond.
Som afslutning vil jeg gerne henlede opmærksomheden på nødvendigheden af at det tekniske underudvalg - under det kontaktudvalg for regnskabsdirektiverne, som man påtænker at nedsætte - bør sammensættes af en bred kategori af brugere af revisionsprotokoller, for resultatet af revisionsprotokollerne er ikke kun branchekyndige revisorers ansvarsområde.

Oddy
Hr. formand, dette er en vigtig betænkning om Kommissionens grønbog om den lovpligtige revision, og jeg vil gerne takke fru Sierra González for en udførlig og gennemarbejdet betænkning.
Det er et vigtigt emne. Det sikrer selskabers solvens og økonomiske retskaffenhed, og det er specielt vigtigt set i lyset af selskabers begrænsede ansvar. Det må være i forbrugerens, investorens og selskabets egen interesse, at der er tillid til regnskaberne.
Betænkningen omhandler efter min mening fem hovedemner: revisorers rolle, revisorers ansvar, revisorers kvalifikationer og faglig regulering, revisorers bevægelighed i Den Europæiske Union og behovet for almengyldige standarder for den lovpligtige revision.
Jeg tilslutter mig særligt ordførerens anbefalinger i afsnit 11, om at revisorer skal være dækket af en lovpligtig minimumsforsikring og være tilsluttet en garantifond. Min gruppe vil støtte betænkningen og særligt fru Palacio Vallelersundis ændringsforslag, der øger klarheden og sikkerheden i afsnit 7.
Jeg ønsker at fremhæve en særlig bekymring: Det formodes, at artikel 51 i det fjerde direktiv ikke er korrekt omsat til italiensk lov. Det vurderes, at 100.000 selskaber ikke er underlagt lovpligtig revision af regnskaber i Italien, hvilket bringer troværdigheden ved disse selskabers regnskaber i fare. Det ville være en hjælp, om Kommissionen kunne tage dette spørgsmål op, og jeg kan forstå, at Kommissionen allerede har sendt en begrundet udtalelse til Italien vedrørende det ottende selskabsdirektiv, der omhandler revisorers faglige kompetence.
Afslutningsvis, det er måske nok et tørt emne, men det er yderst vigtigt for, at økonomien i Den Europæiske Union kan fungere godt; det er et middel til beskyttelse af forbrugere og investorer og bør støttes af netop de årsager.

Palacio Vallelersundi
Fru kommissær, det er svært at tilføje mere til de tidligere taleres indlæg om den lovpligtige revisors betydning. Det er svært, for i et stadig mere komplekst samfund sker virksomhedernes fortolkninger utvivlsomt ofte på grænsen af lovgivningen. Og for ikke at nævne mere end to eksempler, som ordføreren selvfølgelig har påpeget med den sirlighed, der har præget hele hendes arbejde, finansieringsteknik - dét man benævner finansieringsteknik - eller kategorisering af fordringer kan ødelægge hele billedet af aktiver og passiver - et pålideligt, reelt billede - som er selskabsregnskabets pligt.
Denne tvetydighed betyder, at det for handelssikringens skyld for hele samfundet er nødvendigt at kræve at disse branchekyndiges tjenesteydelser, for at de kan gennemføres i det ønskede omfang, opfylder de nævnte krav om uafhængighed, fri konkurrence, ansvar, klarhed. Det er disse bekymringer, der vedrører alle, staterne, virksomhederne, forbrugerne. Det er ligeledes nødvendigt at tilføje, at der eksisterer en traktatbestemt kompetence, kompetencen til at udforme det indre marked.
For det første er der her tale om enekompetence, ikke blandet kompetence, hvor subsidiaritetsprincippet fungerer som kompetencefordelingsprincip. Her ligger kompetencen hos De Europæiske Institutioner. Det skal tydeliggøres. Det er blevet påpeget, men det er nødvendigt at fremhæve det.
For det andet, må dette utvivlsomt tydeliggøres med et "hvor langt skal man gå?« Hvor meget det end drejer sig om enekompetence, finder ingen det formålstjenligt at tage flere forholdsregler end de absolut nødvendigste til at opnå de målsætninger, som traktaten indeholder om harmonisering og konsolidering af det indre marked. Hvis man umiddelbart harmoniserede de regler, som foreløbig er fuldstændig uensartede i medlemsstaterne, skulle arbejdet med udstedelse af regulativer - som er en fællesskabsbeføjelse - ikke udføres. I dette tilfælde som i så mange andre er den bedste myndighed den, der ikke behøver tage forholdsregler, men som kan tilskynde til disse forholdsregler.
I den forbindelse vil jeg fremhæve, at de berørte sektorer i medlemsstaterne arbejder meget med at indskærpe nødvendigheden af en sådan umiddelbar harmonisering.
Derfor har vi en fællesskabskompetence, som skal udøves. I virkeligheden er der allerede blevet gjort brug af den. Ikke blot det omtalte fjerde regnskabsdirektiv, også det syvende direktiv og sektordirektiverne om bank- og forsikringsvirksomhed henviser til den lovpligtige revisors rolle.
Og det er sandt, som det også er blevet sagt, at i nogle tilfælde - helt konkret i artikel 51 i det fjerde direktiv om årsregnskaber - er den ikke anvendt korrekt, men i dag behandler vi et andet problem: lege ferenda over hvilken der skal udformes regler.
Hvis dette anliggende - sikkert ligesom spørgsmålet vedrørende den umådeholdende koncentration af store revisionsfirmaer; en proces som vi står midt i, det er ikke længere de seks store, nu er der færre og i den seneste tid har vi jævnligt kunnet høre og læse om denne nyhed i medierne - ikke vedrører denne grønbog, er det spørgsmål, der angår Kommissionens kompetenceopdeling og i sidste ende Kommissionen, hvis opgave det er at kontrollere traktaternes strenge gennemførelse.
Her er der tale om noget andet. Vi taler om det, der skal gøres, de regler der skal udformes for at opnå det indre marked, for at opnå at reglerne bliver sammenhængende og harmoniserede i de enkelte medlemsstater, og betænkningen af fru Sierra, som genoptager Kommissionens tanke om, at PPE-gruppen - på hvis vegne jeg taler - vil støtte undertonen i det fremsatte ændringsforslag til afsnit 7, som jeg allerede har omtalt, vedrører i det væsentlige revisionsprotokollernes indhold - det må ikke forekomme, at det lovpligtige indhold varierer fra én medlemsstat til en anden; den eksterne og interne revisors implikation; udførelse af erhvervet - det vil sige fri etableringsret, oprettelse af datterselskaber og garantier til fri udveksling af tjenesteydelser.
Ligeledes er tanken om det allerede omtalte tekniske underudvalg iøjnefaldende og sluttelig nødvendigheden af en klar afgrænsning af de sideløbende tjenesteydelser, som revisionsfirmaer har en tendens til at yde under virksomheds- og erhvervsmæssige udvidelser.
Behovet for at være uafhængig, behovet for at fremføre en ekstern vision, som er fuldstændigt adskilt fra den virksomhed, revisorerne rådgiver, bevirker at man skal tilse - og i den retning går PPE´s ændringsforslag - at man ikke på forhånd dømmer om udfaldet; men det er nødvendigt at Kommissionen retter sig mod problemet, om hvordan denne uafhængighed etableres eller garanteres, specielt i forbindelse med de lovmæssige tjenesteydelser, eftersom en lovpligtig rådgiver er en uafhængig fagkyndig, som tager parti, som befinder sig i virksomheden, der har hans interesse. Hans rolle skal være klart og tydeligt afgrænset i forhold til revisorens rolle, som, og med dette slutter jeg, hvis han skal være noget, er fuldstændig uafhængig

Wijsenbeek
Hr. formand, lad mig begynde med at takke ordføreren for hendes omhyggelige og meget dybtgående betænkning. Den foregående taler har sagt: Der er en koncentration af revisionsfirmaer i gang. Ordføreren siger, at det ikke har noget at gøre hermed. Det har absolut noget at gøre med dette. Ligesom de store konglomerater, bankerne og forsikringsselskaberne har sluttet sig sammen, mærker vi også, at alle mulige erhvervsgrupper slutter sig sammen i sektoren for tjenesteydelser. Advokater, notarer, fiskalister og konsulenter. Nu viser det sig, at revisoren, der tidligere var prototypen på den opknappede og ubestikkelige, ensomt arbejdende person, der kun kom for at kontrollere, at bøgerne stemte, nu er blevet til en person i virksomhederne, som også tænker med om, hvordan problemet, og heri ligger Kommissionens ansvar, løses med manglen på enhed i den europæiske skattelovgivning. Hvordan skal vi tackle dette problem?
Så viser det sig, at fusionen af store revisorfirmaer hen over grænserne med konsulenter faktisk opstår herved, og det er så igen Kommissionens manglende indsats for at komme frem til en harmonisering af skattesystemerne, der spiller en rolle i denne proces; eller medlemsstaternes, for de ønsker det ikke, Kommissionen vil faktisk godt. Det betyder også, at derved er den erhvervsrisiko, som revisorerne nu løber, meget forskellig. For den strækker sig fra mange milliarder i BBCI-posen til en lovbestemt risiko på DEM 500.000 i Forbundsrepublikken. Det er en så stor forskel, hr. formand, at der må ske noget.
Nu ønsker vi ikke nogen kumulation. Derfor har vi indgivet vores ændringsforslag til punkt 7. Jeg mener, at fru allelersundis ændringsforslag går lidt for vidt. Det giver for stort spillerum. Det er for forbrugerne og også for de små virksomheder af største betydning, at der udover den rene kontrol også fortsat kan gives en lettere form for rådgivning. Det vil vi gerne beholde af hensyn til forbrugerne.

Kellett-Bowman
Hr. formand, fru Sierra González har tacklet en række komplekse spørgsmål i sin betænkning. Med hensyn til Kommissionens grønbog mener jeg dog, at det er vores opgave at stille spørgsmål og påpege retninger snarere end at behandle den som lovgivning.
Der er to aspekter af problemerne. Det mere specifikke aspekt dækker minimumsstandarder for udøvelsen af revision. Jeg mener, at regnskabet fra en hvilken som helst virksomhed, herunder fonde og velgørende institutioner, bør være underlagt de samme bestemmelser i hele Fællesskabet, og at der bør være gensidig anerkendelse af kompetencen hos de personer, der er bemyndiget til at udføre revisionspåtegninger.
Jeg mener ikke, at Kommissionen har haft succes med gennemførelsen af alle de direktiver, som allerede er blevet indføjet i lovbogen. Artikel 51 i det fjerde direktiv er blevet nævnt af to kolleger, og jeg mener, at gennemførelsen af det ottende direktiv i samtlige medlemsstater ligeledes kræver mere arbejde af Kommissionen. Det ville naturligvis hjælpe, hvis alle medlemsstater havde ens lovpligtige krav til regnskaber, hvilket vi endnu har til gode.
Det mere overordnede aspekt omhandler anerkendelsen af, at virksomheder har udviklet sig til at være verdensomspændende i løbet af den tid, vi har forsøgt at gennemføre harmoniserede regnskabsstandarder. Multinationale selskaber, internationale selskaber og - forhåbentlig en dag - europæiske selskaber vil kræve, at der er harmoniserede bestemmelser vedrørende revision. De liberale erhverv har naturligvis selv fulgt med tiden, og adskillige revisionsfirmaer er blevet globale i deres aktiviteter. Personligt er jeg bekymret for, at disse firmaer bliver koncentreret på for få hænder. Det er min overbevisning, at der bør være mindst fem multinationale revisionskoncerner i verden. Dette er mere vigtigt nu, hvor disse firmaer tilbyder rådgivning og konsulentvirksomhed. Aktionærer har brug for at vide, at den rådgivning, deres selskaber tilbydes, er fuldstændig uafhængig. Teorien om kinesiske mure er ikke god nok. Jeg er naturligvis klar over, at kommissær Gradin vil fortælle mig, at bestemmelserne vedrørende disse problemer ikke er en del af opgaven, men jeg mener, at problemerne tårner sig op, og at det er nødvendigt at bringe dem på bane og forstå dem.
Afsnit 7 har skabt nogle problemer, og det fremgår ikke helt tydeligt af ordlyden i ændringsforslag 1 af fru Vallelersundi, hvad hendes hensigt var, men hendes forklaring her til morgen under forhandlingen har gjort det klart, at vi kan støtte ændringsforslaget. Gruppen støtter fru González' betænkning.

Gradin
Hr. formand, denne debat handler om revisionens fremtid i Europa. Revision og regnskab betragtes af og til som emner for specialister, som ikke fortjener nogen politisk opmærksomhed. God revision øger imidlertid sandsynligheden for, at den økonomiske information er pålidelig - og pålidelig økonomisk information er væsentlig for det indre marked. De, som benytter sig af regnskabsafslutning, betragter revisionsrapporten som en garanti for, at regnskaberne er pålidelige. Der findes få regler om revision på EU-niveau.
Vi har forskellige revisionssystemer i medlemsstaterne, både med hensyn til revisionens indhold og normerne for, hvordan den bør udføres. Denne mangel på overensstemmelse forhindrer i mange tilfælde det indre markeds funktion. Det var på denne baggrund, Kommissionen udgav grønbogen, netop for at starte en diskussion på højt niveau i Europa om disse spørgsmål. Den blev godt modtaget ved en konference, som Kommissionen arrangerede i december 1996. Mere end 200 repræsentanter for stat og erhvervsliv udtrykte deres generelle støtte af synspunkterne i grønbogen.
Europa-Parlamentets standpunkt er meget vigtigt for vores analyse. Deres udtalelser hjælper os i Kommissionen med om kort tid at kunne udarbejde en meddelelse om revision.
Lad mig fremhæve nogle synspunkter. Vi er alle enige om at begynde arbejdet med at skabe en mekanisme for revisionsnormer på EU-niveau. Denne mekanisme vil kunne udformes som en teknisk underkomité for kontaktkomitéen for regnskabsdirektiverne. Underkomitéen skal bestå af repræsentanter for medlemsstaterne og for brancheforeninger. Jeg er enig i, at brugerne af revisionsrapporter bør være nært knyttet til den tekniske underkomités arbejde. Underkomitéen vil i særdeleshed følge brancheforeningens arbejde og til sin tid vise os, om der er behov for lovgivning for at opnå målene.
De ændringsforslag, der er fremført vedrørende revisorens uafhængige stilling, belyser, hvor vigtigt dette spørgsmål er, specielt på et tidspunkt, hvor der råder usikkerhed om erhvervets fremtidige udformning. De, der bruger revisionsrapporter, må kunne stole på, at revisoren er uafhængig. Derfor er det nødvendigt at bestemme, hvilke andre tjenester end revisortjenester, en revisor kan udføre, og at disse regler efterleves. Hvis brancheforeningen udfører det, der kræves, er alt godt og fint. Hvis ikke, så må vi altså overveje lovgivning, da vi alle er enige om, at revisoren har en nøglerolle i virksomhedernes kontrol- og overvågningssystemer. Kommissionen og den nye underkomité skal overveje de forskellige forslag, som er blevet fremlagt i forbindelse med grønbogen og, naturligvis, ud fra den betænkning, som vi nu diskuterer her i Parlamentet.
Spørgsmålet om revisorens erhvervsmæssige ansvar er meget komplekst. Vi har behov for nærmere at undersøge, hvordan forskellige systemer indvirker på det indre marked. På dette punkt foretager Kommissionen i øjeblikket en separat undersøgelse af, hvordan ansvarsspørgsmålene håndteres i forskellige lande.
Vi er enige om, at man bør afskaffe alle nu gældende forskrifter i medlemslandene, der begrænser virksomhedens grundlæggende bestemmelser om etableringsfrihed og frihed til at levere tjenester. Traktatens bestemmelser gælder fuldt ud for handel med revisionstjenester. Vi må gøre større fremskridt, når det drejer sig om at lette gensidig anerkendelse af revisorers kvalifikationer mellem medlemslandene. Med disse synspunkter vil jeg også fremføre en tak til ordføreren for et godt stykke arbejde.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Gradin.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen vil finde sted i dag kl. 12.00.

Alpetransit
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige spørgsmål:
B4-1009/97 - O-0111/97, af Simpson for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe, til Kommissionen, om forhandlinger mellem Den Europæiske Union og Schweiz om landtransport; -B4-1014/97 - O-0138/97, af Kreissl-Dörfler og andre for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet, til Kommissionen, om forhandlinger mellem Den Europæiske Union og Schweiz om landtransport; -B4-1105/97 - O-0180/97, af Jarzembowski for Det Europæiske Folkepartis Gruppe, til Kommissionen, om forhandlinger mellem Den Europæiske Union og Schweiz om landtransport; -B4-1106/97 - O-0181/97, af Santini for Gruppen Union for Europa, til Kommissionen, om alpetransit; -B4-1107/97 - O-0183/97, af Wijsenbeek for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe, til Kommissionen, om alpetransit; -B4-1108/97 - O-0184/97, af Leperre-Verrier for Gruppen Europæisk Radikal Alliance, til Kommissionen, om alpetransit; -B4-1015/97 - O-0185/97, af Puerta og Papyannakis for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe - Nordisk grønne Venstre, til Kommissionen, om alpetransit.
Simpson
Hr. formand, mine bemærkninger vil i høj grad være rettet mod Kommissionen. Dette specielle spørgsmål - spørgsmålet om en transitaftale med Schweiz - har medført en lang række forhandlinger. Det er som at klatre op ad en stige: vi synes at komme et eller to trin op, hvorefter der sker noget, så vi glider et eller to trin ned og ender nøjagtig, hvor vi startede.
For øjeblikket synes problemet at være koncentreret om størrelsen af vejafgifterne for den lastvognstrafik, der passerer gennem schweizisk område. Vi er nødt til at erkende, at der opstår andre problemer som følge af mangelen på en aftale. Overbelastningen i Østrig og Italien ved Brenner-passet er nu så alvorlig, at miljøet hærges fuldstændigt, og folk, der tager uden om Schweiz, kan regne med store trafikforsinkelser. Men der er også overbelastning på den franske side af Alperne. Medlemsstaterne i EU står over for problemer, fordi det ikke er lykkedes os at nå til en aftale med schweizerne.
Vi er også nødt til at anerkende behovet for at beskytte det alpine miljø, herunder de alpine områder i Schweiz. Den schweiziske regering har inden for de sidste uger udvist en vis fleksibilitet i forhandlingerne. Det hilses velkommen. Vi har dog brug for en aftale hurtigt - dog ikke for enhver pris, det må vi slå fast - som anerkender både Den Europæiske Unions og Schweiz' behov og forhåbninger.
Jeg er taknemmelig for kommissær Kinnocks og for det nylige hollandske og luxembourgske formandskabs hidtidige bestræbelser. Den kendsgerning, at det britiske formandskab viderefører spørgsmålet om en aftale, viser, hvor vigtig den er.
Vi har afgjort brug for en aftale. Vi må alle op på barrikaderne og forsvare vores stærke holdninger. Schweizerne kan gemme sig bag Alperne. Den Europæiske Union kan gemme sig bag behovet for denne transit. Men hvis vi gør det, kan vi risikere, at vi ikke får en aftale på plads, og det er befolkningen i Østrig, Brenner-passet, Frankrig og Italien, der vil lide under det.
Jeg beder derfor om en fordobling af vores bestræbelser på at få denne vigtige transitaftale helt på plads.

Van Dijk
Hr. formand, min gruppe vil gerne vide af Kommissionen, og i dette tilfælde er det kommissær Van den Broek, om den europæiske indsats ved forhandlingerne med Schweiz rimer med de forpligtelser, som Den Europæiske Union har påtaget sig i en tidligere fase. Her tænker jeg naturligvis på den ene side på transitaftalen med Schweiz, men på den anden side også på alpeaftalen. I henhold til denne alpeaftale, som alle medlemsstater har underskrevet, og som altså også er bindende for os, har Unionen forpligtet sig til at gøre en indsats for en overflytning af transporten gennem Alperne fra vej til jernbane.
I transitaftalen står der, at lastvogne, der kører gennem Schweiz, også pålægges de eksterne omkostninger og her særligt miljøudgifterne. I lyset af disse forpligtelser anser jeg det ikke for rimeligt, at Kommissionen og Rådet modsætter sig den schweiziske stræben mod afgifter for den tunge transport, der er høje nok til virkelig at bevirke en overflytning fra vej til jernbane.
Jeg vil endnu en gang minde om den schweiziske folkeafstemning i 1994, der har fastsat, at transittransporten inden år 2005 skal køre på skinner. Ved de igangværende forhandlinger med Schweiz viser Unionen skandaløst lidt respekt for grundloven i det dog stadigt suveræne Schweiz. På en kynisk måde ofres det gode naboskab for vejtransportlobbyens interesser. Jeg må dertil sige særligt den nederlandske vejtransport i dette tilfælde.
Til min beklagelse lader minister Jorritsma sig bruge af Nederlandene, distributionslandet, som en slags bugtalerdukke. Sidste tirsdag har Parlamentet i betænkningen af hr. Sarlis endnu en gang understreget, at transporten gennem Alperne så vidt muligt skal foregå med jernbane. Vi må være konsekvente, vi må sørge for, at vi faktisk realiserer dette, og det betyder, at vi må tage nogle skridt i retning af Schweiz.

Jarzembowski
Hr. formand, jeg kan ikke helt tilslutte mig det, som den foregående taler sagde, selvom jeg gerne ville. Her drejer det sig ikke om hollændernes interesser, dér ville jeg jo være at finde på Deres side, men det drejer sig om grækernes, italienernes, østrigernes, tyskernes, franskmændenes, englændernes interesser. Jeg kunne nævne mange medlemsstater. Vi har ganske enkelt behov for transitten gennem Alperne. Det er ikke acceptabelt for os, at Schweiz siger, at vi er lyksalighedens ø, gør dog, hvad I vil ved Brennerpasset, gør dog, hvad I vil i Frankrig, vi lukker butikken! Fru kollega, man kunne også prøve at antyde over for schweizerne, at den, som gør det økonomisk umuligt for os at køre gennem Schweiz, skal passe på, at vi ikke gør kørselen ud af Schweiz økonomisk umulig, for at sige det helt klart og tydeligt!
Det går ikke, at vores industris og vores forbrugeres interesser bliver behandlet på en måde, som om vi altid skal bukke os. Tværtimod, vi har én metode, der integrerer to fremgangsmåder. Vi vil beskytte miljøet. Vi vil gå over til at bruge jernbanen, men jeg kan stadig ikke se, at det, som den schweiziske regering ville gøre for virkelig at gennemføre, at man går over til at bruge jernbanen, allerede er realiseret. Ærligt talt, jeg kan stadig heller ikke se, at østrigerne, tyskerne og italienerne er nået så langt med hovedtunnelen i Brenner, som de egentlig skulle være. Den kendsgerning, at vi ikke er kommet videre med jernbanen, kan man dog ikke laste vognmændene for og pålægge dem helt opskruede afgifter.
Jeg siger det helt uforblommet: Det går ikke, at Schweiz forventer af os, at vi skal være taknemmelige, når landet sænker prisen på gennemkørsel fra CHF 410 til 360. Det er stadig væk uacceptabelt. Det skal vi sige til schweizerne. Vi skal også sige til dem, at de er en del af en samlet pakke, nemlig spørgsmålet om landtransporten. Der er jo også mange andre spørgsmål, som spiller en rolle i forhandlingerne. Vores kolleger i Schweiz skal overveje, hvad de vil.
Jeg vil gerne beskytte den schweiziske regering. På grund af sin forfatning er den i en yderst vanskelig situation. Jeg mener dog ikke, at man kan sige, at vi indfører en afgift på den tunge lastvognstrafik, som er afhængig af lastvognenes størrelse, det er vores målestok, og det skal hele Europa rette sig efter, fordi vi schweizere har vedtaget det! Sådan kan man ikke leve sammen i Europa. Jeg håber, at schweizerne indser, at netop arbejdstagerne i Grækenland og i Italien har en interesse i at markedsføre deres varer.
Derfor tror jeg, at vi skal sige til schweizerne, at vi hverken kan eller vil acceptere opskruede afgifter. Jeg siger også til visse personer her i Parlamentet, også til min kollega van Dijk: Det hedder sig ofte, at hvis de i det mindste ville sænke priserne til det østrigske niveau ved Brennerpasset, ville det være godt nok for os. Dér siger jeg nej! Hvis jeg husker ret, har Parlamentet støttet Kommissionen i at iværksætte et tvistemål på grund af den seneste afgiftsforhøjelse ved Brennerpasset. Jeg vil gerne minde om, at Kommissionen heller ikke glemmer det. Lad os for så vidt i fællesskab presse på, for at vi hurtigt kan nå til enighed med Schweiz. Men ikke for enhver pris, som hr. Brian Simpson sagde!

Santini
Hr. formand, det ser ud til, at der er flere vigtige aktører i dette spil: på den ene side de europæiske borgere, som med denne type regulering forsøger at forsvare deres eget territorium, deres miljø og altså deres eget liv. Der er også krav fra andre aktører, f. eks. vognmænd og alle de økonomiske sektorer, som er forbundet hermed. Der er i denne sag, hvis ikke ligefrem liv at forsvare, så helt sikkert arbejdspladser. Kommissionens rolle i forhandlingerne mellem Schweiz og EU er derfor vanskelig, og transitbetingelserne i alle alpine EU-grænseovergange afhænger af resultatet af denne aftale. Den er således også vigtig, især for Brennerpasset, som uden tvivl er det mest ømtålelige nøglepunkt for den store nord-sydforbindelse, især når - og vi håber det sker hurtigst muligt - den store jernbaneakse, som i bedste fald skal forbinde Stockholm og Palermo, bliver færdig.
Hele denne trafik skal vi imidlertid nu lede tilbage til de snævre områder i de alpine grænseovergange. I et dokument fra Kommissionen står der, at - også hvad angår forhandlingerne med Schweiz - niveauet for den fremtidige vejskat skal sammenkædes direkte med de faktiske udgifter til infrastrukturerne. Disse udgifter inkluderer vedligeholdelse og modernisering af infrastrukturerne, men ikke nybygning eller øvrige udgifter i forbindelse med vejtransport.
Parallelt med dette opretholder EU det krav, at vejskattens niveau i Schweiz altid skal være sammenlignelig med den, der gælder for Brennerpasset. Der er åbenlyst meget snævre forbindelser mellem disse to sager. Det skal også siges, at selv samme kommissær Kinnock har ønsket at kunne afslutte forhandlingerne med Schweiz, før landet indgår aftale med De 15 om euroafgiften. Østrig ønsker det samme og afventer fastsættelsen af den schweiziske vejafgift for at kunne fastsætte en højere afgift i Brennerpasset og dermed påvirke de store lastvogne, der skal til Schweiz, til at køre uden om Østrig. Det er grænsende til det usportslige, kunne man sige. Og her skal Kommissionen være meget opmærksom på sin rolle som dommer, fordi spillet ikke kun drejer sig om en aftale med Schweiz, men også om den interne troværdighed.
Brennerpasset har, som vi husker, allerede fået særbehandling i det store stridsspørgsmål om de alpine grænseovergange i et kompromisprojekt med fire hovedpunkter: en anderledes betalingsmåde med vogne benævnt Euro-0, Euro-1 og Euro-2; en reduktion på 50 % for stater som Grækenland og Irland, der på grund af deres geografiske beliggenhed har bedt om denne specielle tarif; midlertidige suspensioner frem til slutningen af 1999 for Spanien, Frankrig, Italien, Portugal og Grækenland; men der er også en generel alpin klausul med en allerede fastsat speciel afgift for Brennerpasset. Jeg spørger altså kommissæren, hvad der skal ske med disse anvisninger, og hvordan forhandlingerne med Schweiz vil kunne modificere dem, når Kommissionen allerede nu har fastsat nogle beløb: man taler f. eks. om ECU 72, når en Euro-0-lastbil, det vil sige en lastbil fra kategorien med fire eller flere aksler, passerer om dagen og ECU 165 for passage om natten.
Denne situation bliver endnu kraftigere trukket op, hvis vi kaster et blik på statistikken. Ifølge den vil kun 15 % af transittrafikken i 2001 foregå på jernbane og over vand og 81 % på vej. I øjeblikket er tallet 72 %. Løsningen er derfor vigtig, sådan som det flere gange er blevet sagt, hr. kommissær, ligesom en udvidelse af jernbaneinfrastrukturen er vigtig for at give vognmændene et konkret alternativ.

Wijsenbeek
Hr. formand, hr. kommissær, det er på tide, at der sker noget. Fordi så længe aftalen ikke er på plads, er der unødvendig omkørselstrafik. Det betyder også, at der hvor lastbilerne kører over Brennerpasset, giver vi østrigerne mulighed for at tage os ved næsen unilateralt.
Det er godt, at Kommissionen nu har startet en procedure herimod. Fru Van Dijk og hr. Voggenhuber begynder nu hver gang med at råbe: Det skal køre med jernbane, men den mulighed eksisterer ikke. Der er ikke tilstrækkelige alternativer for at få lastbilerne med jernbanen. Lötschberg og Gotthard har endnu ikke nået den rigtige højde, og i Østrig er der ikke gjort noget som helst ved Brennerjernbanen.
Det betyder ganske enkelt, at vi befinder os i en situation, hvor vi er nødt til at indgå en aftale. Det skyldes også medlemsstaterne, der ikke har givet Kommissionen tilstrækkeligt spillerum i mandatet.
Kort sagt er vi enige om, at vi ved forhandlingerne med Schweiz skal begynde med de rigtige mål. Vi må således også som Fællesskab bidrage til det forhold, at Schweiz nu er i gang og har lovet os at lave to tunneler i NEAT med den rigtige højde. De har imidlertid indstillet arbejdet på en af de to tunneler, og det er stadigvæk ikke muligt at køre om bord i toget i Basel og af igen i Chiasso. Det havde schweizerne ellers lovet.
Kort sagt, jeg vil endnu en gang anmode Kommissionen om at begynde forhandlingerne i ro og mag og i fuld åbenhed.

Leperre-Verrier
Hr. formand, det spørgsmål, som vi i dag samles om, er væsentligt. Forhandlingerne med Schweiz har stået i stampe i månedsvis på grund af transportproblemet. Det trænger sig derfor på at gøre status over forbindelserne med vores alpine nabo. De schweiziske myndigheder er tilsyneladende indstillet på at give visse indrømmelser. Vi anmoder derfor Kommissionen om at orientere os om situationen og redegøre for de fremskridt, som skulle været opnået ifølge pressen. Spørgsmålet om passagen gennem Schweiz har jo betydning for vejtrafikken i Alperne som helhed.
Derfor mener jeg, ligesom de øvrige medlemmer af min gruppe, at forbindelserne med Schweiz på transportområdet nødvendigvis må ses i sammenhæng med transporten gennem Alperne som helhed, og at det haster med at løse problemerne vedrørende de katastrofale miljøvirkninger af den stigende biltrafik. Jeg skal blot nævne ét eksempel: forureningen af Chamonix-dalen, som på grund af Mont Blanc-tunnelen er af et omfang, der svarer til forureningen i en større by. Man forstår derfor den bekymring, som det vækker hos befolkningen i såvel Mont Blanc-området som Val d'Aoste, når man drøfter muligheden af at gøre tunnelen dobbelt så stor.
Løsninger findes dog. Først og fremmest må man løse striden med Schweiz og finde frem til en afgiftsstruktur, der opmuntrer til anvendelse af forureningsdæmpende udstyr. Derefter - og det er et yderst vigtigt element - må man fremme jernbanetransporten og udvikle transporten med blokvogn. En overgang fra vej- til jernbanetransport vil ganske vist koste mange penge og kræve omfattende investeringer, men vi må ikke glemme, at det er fremtidens løsning. I den forbindelse vil TGV-forbindelsen Lyon-Torino, herunder bygningen af jernbanetunnelen MontmélianTorino, gøre det muligt at lette den kombinerede transport gennem Alperne.
Dette projekt bør derfor føres ud i livet, og medlemsstaterne tilskyndes til at anlægge den nødvendige infrastruktur. I øvrigt bør der udvises en ganske særlig opmærksomhed over for den projekterede jernbaneforbindelse mellem Genève og Bourg-en-Bresse eller Chambéry over Mâcon.
Den nye schweiziske præsident har udtalt sig optimistisk om de fremtidige forbindelser mellem Den Europæiske Union og Schweiz. Lad os håbe, at det vil gøre det muligt for os at løse op for denne vanskelige situation.

Formanden
Mange tak, fru Leperre-Verrier. Jeg beder om medlemmernes opmærksomhed angående en anmodning fra min side. Hr. Baldarelli beder mig om at fremskynde hans indlæg, fordi han er nødt til straks at begive sig til Italien.
Jeg har ikke beføjelse til at ændre indskrivningsrækkefølgen og den orden, der gælder for retten til at tage ordet, men hvis intet medlem modsætter sig, vil jeg kunne imødekomme hr. Baldarellis anmodning, idet jeg samtidig anbefaler, at han afkorter sit indlæg. Hvis der ikke kommer nogen indsigelse, vil jeg gøre således.

Jarzembowski
Hr. formand, jeg synes, at vi skulle høre kommissæren og så ikke flere, ellers skal vi til at planlægge endnu en omgang. Det går ikke, at man foretrækker én frem for en anden. Jeg foreslår, at kommissæren taler, og at det derefter er slut, og så stemmer vi! At der er nogle talere, som får lov at tale efter kommissæren, det går ikke.

Formanden
Mange tak, hr. Jarzembowski. Som det kan konstateres, foreligger der en indvending. Hr. Baldarelli, jeg kan ikke imødekomme Deres anmodning.

Van den Broek
Hr. formand, denne debat finder sted på et interessant tidspunkt, såvel i den fase hvor forhandlingerne med Schweiz foregår og i den fase, hvor den interne diskussion finder sted i Unionen om særligt transporttaksterne. Som det er de ærede parlamentsmedlemmer bekendt, er der på det sidste transportråd i den forløbne måned sket væsentlige fremskridt. Kommissionen håber fortsat, at vi under Det Forenede Kongeriges formandskab vil kunne afslutte vores arbejde på en tilfredsstillende måde på de vigtigste punkter.
Jeg påpeger, selvom denne debat koncentrerer sig om transportproblematikken, at forhandlingerne med Schweiz omfatter en lang række andre forhold, og at aftalen inden for Unionen, som Kommissionen også ønsker at holde fast ved, er at forhandlingerne om de forskellige sektorer skal afsluttes på en ligevægtig måde, både inden for sektorerne som sådan og mellem sektorsagerne.
Med hensyn til landtransporten har vi hele tiden stræbt imod at lægge grunden til en trinvis udvikling af en sammenhængende politik og for skabelsen af sammenlignelige betingelser for en vedvarende transport over Alperne. Vi har gjort store fremskridt i retning af en aftale med schweizerne og er således blevet enige med Schweiz om følgende punkter. Forhøjelse af den højest tilladte vægt for lastvogne i Schweiz fra 28 til 40 t og dette i to faser, der påbegyndes i 2001 og som skal være afsluttet i 2005. Dette i kombination med et nyt takstsystem på grundlag af distancer i kilometer for vejtransporten i Schweiz.
Det andet punkt, som der er opnået enighed om, er udvidelse og justering af løfterne vedrørende infrastrukturudviklingen med hensyn til jernbanekorridorer gennem Schweiz. Endvidere en udvidelse af tilsagnene med hensyn til jernbanekapaciteten og kvalitet og pris for tjenesteydelserne, særligt den kombinerede transport og dernæst også udvidede tilsagn vedrørende integrationen af det schweiziske jernbanesystem i det regelværk, der også er gældende i Unionen. Endvidere også udviklingen af de såkaldte hurtiggodstogslinjer.
Ligeledes er der aftalt passende sikringsforanstaltninger for at rette skævheder inden for alpetransporten både i Unionen og Schweiz. Til sidst er der også opnået enighed om en række forbedringer i adgangs- og transitmulighederne for lastbiler på 40 t, der umiddelbart kan realiseres.
Som bekendt er der stadig forskellige synspunkter vedrørende en række ikke ubetydelige detaljer, herunder særligt den takst, der skal fastsættes for anvendelsen af de schweiziske veje i henholdsvis år 2001 og 2005. Andre komplekse problemer drejer sig om en eventuel toldafgift på de fire vigtigste alpepas i Schweiz, et forbud mod natkørsel og med en overgangskvote for lastbiler på 40 t. Schweizerne har dog givet udtryk for deres forståelse for Unionens bekymring og har, efterhånden som forhandlingerne er skredet frem, erklæret sig villige til at anstrenge sig for at imødekomme os på en lang række punkter. Nu, hvor der på begge sider er en reel politisk vilje til stede, må man med rimelighed kunne antage, at de resterende meningsforskelle også kan ryddes af vejen.
Med hensyn til den såkaldte lige behandling, kan Kommissionen bekræfte, at princippet om ikke-diskrimination vil blive en integreret del af den fremtidige aftale med Schweiz, og at begge parter også er enige på dette punkt.
Sidste år under drøftelserne af et forslag om et direktiv fra Kommissionen vedrørende brugsrettigheder for anvendelsen af veje, det såkaldte eurovignetproblem, var Transportrådet ikke villig til at acceptere Kommissionens opfattelse af begrebet sårbare områder.
Rådet undersøger imidlertid nu mulighederne for at optage en alpeklausul i henhold til hvilken, naturligvis inden for bestemte grænser og på bestemte betingelser, en højere brugsret af den østrigske rute kan anvendes, en højere brugsret end den gennemsnitlige takst. Denne klausul i kombination med et tilfredsstillende resultat af forhandlingerne med Schweiz skal bidrage til, at der i hele alpeområdet tilvejebringes og opretholdes en varig spredning af trafikken. Både Kommissionen og Rådet har dog kraftigt påpeget, at vi ikke kan godkende et resultat, hverken med hensyn til forhandlingerne med Schweiz eller drøftelserne af en alpeklausul, der bevirker, at alperuten bliver uforholdsmæssig dyr.
Det Europæiske Fællesskab er selvfølgelig part i Alpekonventionen, det er mit svar til fru Van Dijk. Parlamentet kan derfor også stole på, at Kommissionen vil sørge for, at Fællesskabet opfylder sine forpligtelser i henhold til Alpekonventionen og tilpasser sin transportpolitik i forhold til målsætningerne i denne konvention. Kommissionen mener dog, at der ikke opnås ret meget ved at stemple alpeområdet som sårbart område. Det ville være mere nyttigt, hvis man inden for Unionen kunne blive enige om transportprotokollen til Alpekonventionen. Desværre har én medlemsstat hidtil ikke kunnet godkende de forslag, der for alle andre aftaleparter er acceptable.
Til sidst, hr. formand, skal det meddeles, at Kommissionen var tilfreds med det resultat, som Transportrådet opnåede i sidste måned, hvor medlemsstaterne har anmodet Kommissionen om at fortsætte forhandlingerne på basis af det nyeste schweiziske forslag og om at forberede en aftale, der blandt andet indeholder takster baseret på infrastrukturomkostningerne og som indeholder en forhøjelse af kvoten for lastbiler på 40 t for perioden 19992005. De spørgsmål vil uden tvivl blive undersøgt på ny på næste Transportrådsmøde i marts, hvorefter Kommissionen selvfølgelig vil informere Parlamentet ad de normale kanaler.
På grund af problematikkens enorme omfang og manglen på tid, hr. formand, vil jeg ikke gå nærmere ind på alle andre aspekter. Jeg håber, at de ærede parlamentsmedlemmer har forståelse herfor, og jeg vil naturligvis ved afslutningen af denne diskussion forsøge at give svar på direkte spørgsmål.

Formanden
Forhandlingen genoptages kl. 15.00.

Tomlinson
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Der verserer et rygte om, at man har måttet kassere og genoptrykke en nylig finsk udgave af De Europæiske Fællesskabers Tidende. Jeg vil gerne bede formandskabet om at se på sagen, og meddele omstændighederne til Parlamentet.
Det er tilsyneladende relateret til Parlamentets annonce i den finske udgave af De Europæiske Fællesskabers Tidende, hvor man søger en person til en A3-stilling i Den Juridiske Tjeneste, og jeg citerer, i det omfang jeg forstår finsk, «til at lede en gruppe idioter«. Jeg har omtalt Den Juridiske Tjeneste i mange forskellige vendinger, men denne har ikke været en af dem. Kan De bede om at få foretaget en undersøgelse for at finde ud af, hvordan dette er opstået, og hvilke skridt der bliver taget, for at synderen kommer til at betale for genoptrykningen?

Formanden
Tak hr. Tomlinson. Jeg skal bede generalsekretæren om at finde en person i tjenestegrenene, der ikke er idiot, til at svare Dem.

Afstemning
Cox
Hr. formand, dette er en kortfattet, men meget kompliceret betænkning, som frembragte bred enighed i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik. Udvalget støttede enstemmigt syv ændringsforslag. Nogle blev godkendt af Kommissionen, som anført i går aftes, mens andre blev forkastet. Ud fra drøftelserne, som havde stor deltagelse kl. 23.30 i går aftes, mener jeg, at der er basis for yderligere undersøgelse og dialog mellem Parlamentet og Kommissionen vedrørende visse følsomme aspekter. Snarere end at udforme indholdet på nuværende tidspunkt, ville jeg foretrække at drage fordel af yderligere overvejelse, at henvise betænkningen til udvalget og derefter vende tilbage med noget begge institutioner kan godkende.
(Fornyet udvalgsbehandling vedtoges)

d'Ancona
Hr. formand, jeg anmoder om opdelt afstemning vedrørende ordene "har været straffet og«, og derefter har jeg et mundtligt ændringsforslag. Der står i resten af fru Roths ændringsforslag 21 år, og det vil jeg gerne have ændret til 18 år. Hvis der kommer til at stå 18 år, kan vores gruppe godkende det. Det er de to ændringer i det ændringsforslag.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Sainjon
Hr. formand, efter at have drøftet det med hr. Schwaiger fremsætter jeg et mundtligt ændringsforslag til forenkling af det ændringsforslag, som jeg har stillet, hvorefter man slet og ret udelader ordet »fastsættelse«. Jeg er således indforstået med, at ordet »fastsættelse« udelades af det ændringsforslag, som jeg har stillet.
(Mundtligt ændringsforslag vedtoges)

Schwaiger
Hr. formand, efter at ordet »fastlæggelse« nu er blevet taget ud, således at Euro-Rådet herefter ikke fastlægger valutakurserne, kan vi gå ind for ændringsforslaget og også for hele betænkningen.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for betænkningen. Vi mener dog, at der er grund til at stille sig skeptisk til konstruktionen af det kompensationssystem, som betænkningen behandler. Det er en stillingtagen, som ikke skal ses som manglende forståelse for den rolle, salget af fiskeprodukter spiller for Azorerne, Madeira, De Kanariske Øer og det franske departement Guyana samt for behovet for solidaritet med Fællesskabets perifere områder. Vi mener imidlertid, at konstruktioner af den type, sagen omfatter, besværliggør en nødvendig reformering af den fælles fiskeripolitik. Fiskeriudvalgets forslag til retsakt medvirker ikke til, at dette forhold ændres, snarere tværtimod.
Betænkning af d'Ancona (A4-0402/97)
Berthu
Hr. formand, den såkaldte Eurodac-konvention har til formål at oprette et europæisk database over asylansøgeres fingeraftryk med henblik på, i overensstemmelse med Dublin-konventionen af 15. juni 1990, at fastslå, i hvilken medlemsstat den første asylansøgning er indgivet og, følgelig, hvilken medlemsstat der skal behandle den.
Gruppen Nationernes Europa er generelt positiv over for denne konvention, som indgås på mellemstatsligt grundlag i henhold til den nuværende artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union. Vi skal blot bemærke, at Rådet ikke har redegjort klart for alle sine motiver til dette skridt, og det er lidt af en skam, for det kan udmærket være dem bekendt. Der er ingen grund til, at borgerne ikke skal kende dem. Det er nemlig således, at der findes personer, som har for vane at indgive falske asylansøgninger, og som efter at have fået afslag i én medlemsstat evner at prøve lykken i alle de øvrige, en efter en, idet de forsøger at drage fordel af eventuelle huller i medlemsstaternes bestemmelser. Det er hensigtsmæssigt at kunne afsløre sådanne personer, således at man undgår, at den samme ansøgning behandles to, tre eller fire gange. Men da de pågældende hver gang skifter identitet, er det vanskeligt at afsløre dem på anden måde end ved hjælp af fingeraftryk.
Rådet har imidlertid fået den dårlige idé at blande EU-maskineriet ind i projektet, dels ved at tildele Domstolen beføjelser på området, dels ved at bestemme, at der skal stilles EU-budgetmidler til rådighed for systemet, og dels ved at høre Europa-Parlamentet om det hele, selvom det, efter vores opfattelse, ikke havde pligt til dette i medfør af artikel K.6. Parlamentet har udnyttet brechen og vedtaget en række ændringsforslag, som dels indebærer, at kontrollen med systemet overføres til Kommissionen, og at forvaltningen af det i størst mulig udstrækning gøres til et EU-anliggende, dels prøver at svække dets betydning. Vi er naturligvis imod disse ændringsforslag.

Andersson, Lööw og Waidelich
Vi vil gerne takke ordføreren for et veludført arbejde med betænkningen. Vi vil gerne fremhæve, at indførelsen af et system til sammenligning af asylansøgeres fingeraftryk i sig selv ikke er en garant for, at man kan opnå en efterstræbt human og generøs asylpolitik, som indebærer, at medlemslandene solidarisk giver asylansøgere ret til et fristed. For at en sådan asylpolitik skal opnås, kræves der andre aktiviteter og dybtgående indsatser, som skal styrke det fælles synspunkt mellem medlemslandene om behovet for en generøs og human asylpolitik.
Vi mener derimod, at oprettelsen af Eurodac skal ses i lyset af muligheden for at opnå en sådan human og generøs asylpolitik i Den Europæiske Union. De forslag til ændringer af Rådets retsakt, som kommer til udtryk i betænkningen, indebærer, at asylansøgernes selvfølgelige ret til integritet styrkes, hvilket vi ser som en vigtig grund til at støtte betænkningen.

Ahlqvist og Theorin
Vi er meget kritiske over for Rådets forslag om at oprette Eurodacregistret. Eurodac kan resultere i en stadig mere restriktiv og brutal flygtningepolitik fra medlemsstaterne i Den Europæiske Union.
Hver ansøgning om asyl skal behandles for sig, uanset om asylansøgeren tidligere har søgt om asyl i et andet EUland. Dermed stiller vi os kritiske til grunden til, at Eurodac-registeret oprettes, hvilket netop er, at en asylansøgning kun skal behandles i et land. Vores mening er, at flygtninge skal have samme ret til personlig integritet, som vores borgere har. At tage rutinemæssige fingeraftryk af flygtninge tager vi afstand fra. Konsekvensen af denne regel indebærer også, at der i den sidste ende kan blive krævet tvang og vold mod personer fra de er 14 år.
Reglerne, der findes om sletning af oplysninger i det centrale register er også utilstrækkelige. I dagens datasystemer er garantierne utilstrækkelige for, at samtlige oplysninger virkelig er blevet slettet. Det må også være en selvfølge, at ingen oplysninger om personer, der har fået opholdstilladelse i en af EU's medlemsstater, skal forblive i registeret. Kontrolmyndighedens beføjelser skal klargøres yderligere. Det samme gælder også den enkelte asylansøgers mulighed for, dels at kunne få information om sine rettigheder, dels at kontrollere at oplysningerne er korrekte.
Forslaget til betænkning retter en betydelig kritik mod Eurodac, som vi er enige i. Vi stemmer derfor for betænkningen i sin helhed ved slutafstemningen. Vi har dog stemt imod visse dele af betænkningen. For det første kan vi ikke lide, at det foreslås i betænkningen, at Kommissionen skal være ansvarlig for registeret. EuropaKommissionen er en embedsmandsstyret institution med meget svag demokratisk kontrol. For det andet vender vi os stærkt imod, at Rådet skal kunne træffe beslutning med kvalificeret flertal ved gennemførelsen af Eurodac. Vores grundsyn er, at samarbejde i denne type anliggender skal varetages på mellemstatsligt niveau.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en betænkning, der handler om oprettelsen af et dataregister (Eurodac) med asylansøgeres fingeraftryk. Vi mener, at et sådant register er et nødvendigt instrument, når det skal afgøres, hvilken medlemsstat der har ansvaret for behandlingen af en asylansøgning, der indgives inden for EU. Eurodac kan være med til at forhindre, at asylansøgere bliver kastebolde mellem forskellige lande, fordi ingen vil tage ansvaret for behandling af deres sag. Det kan også være med til at forhindre snyd, det vil sige, at asylansøgere skifter identitet efter at være blevet afvist i en medlemsstat. Vi støtter d'Anconas betænkning, da den lægger vægt på, at databasen ikke må gå på kompromis med asylansøgernes retsbeskyttelse. Vi mener også, at det kan være en fordel i forhold til både effektivitet og databeskyttelse at inddrage Kommissionen i forvaltningen af databasen.

Le Gallou
Den Nationale Front har altid kæmpet, og vil altid kæmpe, imod ulovlig indvandring. En effektiv kontrol af asylansøgningerne og asylbetingelserne er et af midlerne til at dæmme op for tilstrømningen af indvandrere.
Det automatiserede Eurodac-system til genkendelse af asylansøgeres fingeraftryk vil gøre det muligt at samle de retslige og strafferetslige oplysninger, der foreligger om en asylansøger, og dermed tillade den enkelte medlemsstat at have en vis kontrol med asylansøgningerne. På grundlag af de oplysninger, som den indhenter om en person, vil den suverænt kunne tildele eller nægte vedkommende asyl.
Men fru d'Ancona ønsker i sin betænkning at berøve medlemsstaterne al suverænitet på området. Hun mener, at Eurodac-systemet skal administreres af Kommissionen i stedet for af medlemsstaterne. Desuden vil hun fastsætte snævrere grænser for anvendelsen af systemet.
Endnu en gang skal nationalstaten og dens suverænitet udvandes på et område, som efter sin karakter burde være forbeholdt den. Endnu en gang fremstår den vildfarelse, som Amsterdam-traktaten repræsenterer med sin overførsel af retlige og indre anliggender fra medlemsstaterne til EU, med al ønskelig tydelighed.
Den store europæiske si bliver i stadig højere grad en realitet. Efter Schengen-Europas afskaffelse af de indre grænser følger nu Amsterdam-Europas afskaffelse af de ydre.

Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde og Sandbæk (I-EDN)
Undertegnede parlamentsmedlemmer forholder sig meget kritiske til det Eurodac-register, som Rådet vil oprette. Eurodac er en del af den stadig mere restriktive og brutaliserede flygtningepolitik, som vokser frem i EU, en politik, som ofte indebærer, at flygtninge behandles som om, de var forbrydere.
Vi mener, at hver ansøgning om asyl skal behandles for sig, uanset om asylansøgeren tidligere har søgt asyl i et andet EU-land. Vi sætter dermed spørgsmålstegn ved grundlaget for Eurodac-systemet, hvis målsætning er, at en asylansøgning kun skal behandles i et land. Vi mener, at flygtninge har samme ret til personlig integritet, som andre mennesker. Dermed er det urimeligt at tage fingeraftryk af flygtninge på et systematisk grundlag. Specielt alvorligt er det, at en sådan regel i sidste instans kræver, at der kan bruges tvang og vold mod personer fra de er 14 år.
I d'Anconas betænkning rettes der en betydelig kritik mod Eurodac, en kritik, som i stor udstrækning stemmer overens med vores syn på sagen. Vi har dog stemt imod alle de dele af betænkningen, som indebærer, at Kommissionen skal være ansvarlig for registeret. Europa-Kommissionen er et organ, der står under meget svag demokratisk kontrol. Desuden mener vi, at samarbejde i denne type af sager skal ske mellemstatsligt.
Vi mener, at de regler, der findes om sletning af oplysninger i det centrale register, er utilstrækkelige. Selvfølgelig skal ingen personer, der har fået opholdstilladelse i en medlemsstat, risikere at have sine oplysninger stående i registeret. Vi mener også, at kontrolmyndighedens beføjelser er uklare og utilstrækkelige. Det samme gælder for asylansøgerens mulighed for at få information om sine rettigheder og kontrollere, at oplysningerne er korrekte.
Betænkning af Mann (A4-0403/97)
Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt for resolutionen, da vi mener, at det er rigtigt at udvikle de økonomiske og kommercielle relationer med USA.
Samtidig mener vi dog, at resolutionen undgår at kritisere USA på flere punkter, hvor det ville være rigtigt. Det ville for eksempel være på sin plads med hensyn til menneskerettigheder at påpege, at de fleste delstater i USA udøver dødsstraf. Vedrørende miljøet kunne man have påpeget USAs modstand mod mere vidtgående internationale aftaler på miljøområdet, nu sidst manifesteret i Kyoto. Med hensyn til arbejdsmarkedet kunne man have påpeget de stærkt antifaglige aktioner, som mange arbejdsgivere i USA benytter sig af, ofte med myndighedernes fulde accept.
Betænkning af Sierra González (A4-0399/97)
Pinel
Hr. formand, fru Sierra González' betænkning tager sigte på at gøre informationssamfundet - telekommunikationsmidler som Internet for at være mere præcis - til et redskab, der kan fremme den økonomiske og sociale samhørighed og beskæftigelsen.
Vi kan ikke andet end samtykke i hendes ønske om, at informationssamfundet kommer alle til gavn, herunder, og især, de mindst udviklede områder og de mest ugunstigt stillede personer. Ligeledes er vi lydhøre over for hendes idé om at fremme livslang uddannelse og hendes ønske om, at man respekterer flersprogetheden i informationssamfundet.
Desuden understreger hun i betænkningen med god grund den positive betydning, som informationssamfundet kan få for landdistrikterne. Gennem fjernarbejde, som gør det muligt at bevare en række erhvervsaktiviteter på landet, kan det yde et vigtigt bidrag til en afbalanceret regionalplanlægning.
Man må imidlertid passe på, at informationssamfundet ikke bliver et tveægget sværd. Tillad os, endnu en gang, at understrege faren for, at den nye teknologi letter udflytningen af en del af servicesektoren i Den Europæiske Union til lande med lav løn og dårlig social beskyttelse. Allerede nu har de europæiske virksomheder i vidt omfang flyttet deres bogholderi eller deres kundeservice til Indien eller Singapore. Dette udgør en alvorlig fare for beskæftigelsen i Den Europæiske Union, som vi må forebygge ved hjælp af passende foranstaltninger. Vi noterer os i øvrigt med tilfredshed, at ordføreren har været lydhør over for vores bekymringer på dette område.
Derfor har Gruppen Nationernes Europa besluttet at stemme for denne betænkning, idet den samtidig udtrykker sin anerkendelse af ordførerens konsensusfremmende egenskaber.

Bernardini
Den betænkning om samhørighed og informationssamfundet, som vi skal tage stilling til i dag, supplerer Kommissionens grønbog »Liv og arbejde i informationssamfundet: Mennesket i centrum«.
I grønbogen undersøges det, hvilken betydning fremkomsten af de nye informations- og kommunikationsteknologier (IKT) vil få for samhørigheden og for de forskellige regioner i Den Europæiske Union.
Jeg vil for min part koncentrere mig om to områder: betydningen for borgeren og betydningen for de regionale uligheder.
Hvad den menneskelige dimension angår har man i nogle år primært anskuet IKT's udvikling i et beskæftigelsesfremmende perspektiv. Men som det understreges i fru Sierra González' fremragende betænkning, er det ikke givet, at IKT skaber flere arbejdspladser, end de ødelægger. Alligevel må man betragte deres udvikling som led i en proces, i hvilken individet bør indtage den vigtigste plads.
På uddannelsesområdet bør de unge kunne følge med i udviklingen af dette nye samfund. Det forudsætter, at skoler, gymnasier og uddannelsescentre får det fornødne udstyr. Takket være dette nye aktiv vil der opstå en arbejdskraft, som er både kvalificeret, effektiv og efterspurgt.
Vores bestræbelser bør også rette sig mod de økonomiske aktører. Jeg tænker i den forbindelse på støtteforanstaltninger for SMV. De kan ved selv at blive brugere af den nye teknologi blive en kilde til skabelse af højt kvalificerede arbejdspladser.
Med hensyn til det geografiske aspekt er det oplagt, at IKT kan forstærke de regionale skævheder. Blot ved at betragte situationen på brugerniveau kan man konstatere, at forsyningsgraden med hensyn til computere - især i landdistrikterne - ikke er særlig høj. Vores bestræbelser bør derfor koncentrere sig om infrastrukturerne og om oprettelsen af netværk. Som fru Sierra González med god grund understreger i sin betænkning, går kun 2 % af strukturfondenes udgifter til investeringer i telesektoren. Deres interventioner har indtil nu rettet sig mod den grundlæggende infrastruktur (telefonlinjer osv.). Interventionsområderne bør revideres med henblik på en større spredning. Adgangen til den nye informations- og kommunikationsteknologi kan lettes ved at etablere IKT-centre på skoler, biblioteker og i offentlige centre. På samme måde bør man støtte nyskabende eksperimenter i SMV og bakke de foranstaltninger, der ledsager dem, op.
Kommissionen, der kan fungere som igangsætter, bør med de midler, som den råder over, spille en stimulerende rolle.

Caudron
Jeg vil gerne lykønske fru Sierra González med hendes betænkning.
Det grundlæggende spørgsmål er træffende formuleret. »Vil de nye informations- og kommunikationsteknologier ophæve den eminente socialiseringsfaktor, som arbejdspladsen er, ved at henvise arbejdstagerne til hjemmet for at udføre fjernarbejde, eller vil de give de tyndtbefolkede og udviklingsmæssigt tilbagestående områder en ny chance?« Spørgsmålet er simpelt.
Det er svaret ikke. Sandsynligheden for at begge disse hypoteser realiseres, rejser spørgsmålet om, hvilken betydning informations- og kommunikationsteknologierne vil få. Hvad dette angår deler jeg de tanker, som fru Sierra González gør sig. Eksplosionen af disse nye teknologier er synlig i hverdagen. For mig selv som borgmester og parlamentsmedlem er de allerede nu et meget vigtigt redskab i borgernes tjeneste, både i min forvaltning og i min kommunikation med mine medborgere.
Europa-Parlamentet har behandlet de nye informations- og kommunikationsteknologier adskillige gange. Og selvom debatten ikke er afsluttet, navnlig for så vidt angår spørgsmålet om individuelle borgerlige frihedsrettigheder, er det nu på tide at lade den vige for handling.

Cellai
Hr. Sierra González fastslår i begyndelsen af sin betænkning, at informationssamfundet er den mest betydningsfulde økonomiske, kulturelle og politiske udfordring i de sidste år af dette århundrede. Det er jeg enig i, også selvom jeg er meget bekymret over tidens globaliseringsproces og økonomiernes indbyrdes afhængighed.
Jeg frygter, at Unionens indre sammenhæng kan komme i fare på grund af den ulige fordeling af det teknologiske fremskridts goder. Der eksisterer faktisk en risiko for, at investeringerne i nogle regioner vil ske for sent. Udbredelsen af teknologi betyder ikke en automatisk fordeling af mulighederne og af de enorme goder. Udviklingen af informationssamfundet bør absolut komplementeres af dækkende politiske handlinger, som vil garantere en ens udvikling i alle EU´s regioner. Dette skal ske, fordi der er stater, i hvilke informationssamfundet er mere udbredt end i andre. Det er klart, at disse har større mulighed for at udnytte den nye teknologi og at bevæge sig fremad og gøre fremskridt på dette nye arbejdsområde. Den store udfordring for EU som helhed er, at 30 % af amerikanerne er berørt af denne udvikling, mens det i Europa kun drejer sig om 2 %. Således befinder USA sig i en absolut førerposition i forhold til os. Vi må altså begrænse os til at følge amerikanerne. Det er en skam, fordi vi har store potentialer, som vi ikke kan udnytte, og derfor taber vi terræn og mister arbejdspladser i forhold til USA. Vi må stå mere sammen og især give flere ressourcer til forskning og udvikling.
En væsentlig faktor for konkurrencedygtigheden vil blive skabt af de små og mellemstore virksomheders fortsatte brug af teknologi. Informationssamfundet giver disse virksomheder mulighed for at skabe højt specialiserede nye arbejdspladser og for at reducere arbejdsløsheden. Især i de mindre gunstigt stillede regioner og i landbrugszonerne er de små og mellemstore virksomheder rygraden i den lokale økonomi.
Den hurtige udvikling af vor tids teknologi og markedernes globalisering påvirker konkurrencebetingelserne og skaber nye muligheder for de små og mellemstore virksomheder, som altså har en essentiel funktion at udøve for at øge den økonomiske og sociale sammenhæng i EU.

Cushnahan
Hr. formand, mange af de mindre udviklede regioner i Den Europæiske Union lider under problemet med periferisk beliggenhed. Teknologiske fremskridt inden for informationssamfundet er en måde at løse problemet med geografisk forvridning på. Informations- og kommunikationsteknologierne kan dels give Europas konkurrenceevne en kraftig saltvandsindsprøjtning, dels forbedre den regionale samhørighed. Desværre bevæger de forskellige regioner sig dog i forskellig hastighed på grund af ubalancen i de respektive regioners brug af informationsteknologi. For at stoppe denne ulige udvikling, er det vigtigt, at strukturfondene investerer mere inden for dette område.
Der kan også vindes meget ved at dele erfaringerne inden for dette felt med andre. Jeg vil gerne henlede Kommissionens opmærksomhed på et nyskabende pilotprojekt, der introduceres i min valgkreds i Ennis i Clare i det vestlige Irland. Ennis blev valgt i en konkurrence, der var iværksat af Telecom Eireann, og udpeget som en »informationsalders by«, og projektet skal undersøge fordelene ved anvendelsen af mange aspekter af informationsog kommunikationsteknologi. Jeg håber, at Kommissionen vil overvåge dette og lignende projekter i andre lande for at finde ud af, hvad man kan lære af det, og hvad der kan bruges i andre dele af Den Europæiske Union i et forsøg på at bidrage til den regionale samhørighed.

Darras
Fru Sierra González har udført et fortræffeligt stykke arbejde, og jeg kan kun være enig i, hvad hun skriver om informationssamfundets fordele og om at dele dets gevinster.
Som repræsentant for regionen Nord-Pas-de-Calais kan jeg nemlig konstatere, hvordan man ved at stille ny informationsteknologi til rådighed, som ikke kun virksomhederne, naturligvis, men også »almindelige« borgere har udnyttet, har gjort det muligt for en ugunstigt stillet region med et højt arbejdsløshedsniveau at højne sit i økonomisk og social henseende tilbagestående udviklingsniveau. Det er, hvad der sker i min region.
Ordføreren gør derfor ret i at fremhæve nødvendigheden af at give samtlige regioner mulighed for at investere i telekommunikations- og informationsinfrastruktur. Det er et område af lige så stor betydning som uddannelse og faglige kvalifikationer og/eller den rolle, som henholdsvis den offentlige og den private sektor spiller.
Den nye teknologi bør være et højt prioriteret anliggende på såvel det nationale som det europæiske plan. Den er et middel, hvormed man kan bekæmpe udstødelse. Jeg henviser endnu en gang til de erfaringer, som man har gjort i min region, hvor de regionale og lokale myndigheder ikke havde kunnet udstyre de unge med de informationsmidler, som de i dag råder over, uden bistand fra europæiske programmer såsom Web for School og Net Days .
Jeg støtter derfor ordføreren ud fra ønsket om, at den bistand, som hun kræver, kan gøres generel og endog øges.

Ephremidis
Kommissionens fremstilling og vurdering og især fru Sierra Gonzáles' betænkning afspejler den virkelige situation i dag, med uligeligt fordelte adgangs- og anvendelsesmuligheder i de europæiske regioner hvad informationssamfundet angår.
Men Kommissionens forslag i grønbogen er ikke i overensstemmelse med de behov, som udspringer af de teknologiske fremskridt og de europæiske befolkningers forventninger til informationssamfundet som et middel til formindskelse og udjævning af de regionale skævheder og til at forbedre arbejdstagernes livskvalitet.
Tværtimod vil den foreslåede liberalisering af telekommunikationsmarkedet føre til en forværring af de ydede tjenester, især i de mindre udviklede regioner, og den vil gøre det vanskeligere for borgerne, organisationerne og virksomhederne at få adgang til nettene, og dermed forstørre de allerede eksisterende skævheder. Manglen på infrastrukturer og udstyr til udnyttelse af mulighederne i de moderne elektroniske multimediesystemer, især i fjerntbeliggende områder, der kun under store vanskeligheder kan opnå forbindelse med de centrale net på grund af de høje udgifter, der er forbundet hermed, og manglen på uddannelse og videreuddannelse omkring udnyttelsen og brugen af systemerne er alt sammen negative faktorer for udviklingen, der uvægerligt må ende i en udvidelse af kløften mellem de, der har adgang til informationssamfundet, og de, der er udelukket fra det.
Det centrale element i disse forslag er at fremme de store koncerners gevinster i sektoren til skade for de offentlige tjenester og den sociale rolle, som disse bør spille. Afskaffelsen af de offentlige tjenester og den forpligtelse, som samfundet dermed havde til at sikre alle dets borgere adgang til de ydede tjenester, kan ikke erstattes af tvivlsomme og uærlige erklæringer om universelle tjenester, hvis indhold fortsat er uklart og i virkeligheden kun er et påskud for at kunne åbne døren på klem for en større koncentration af kapital og udstyr til kontrol af formidling og spredning af informationer, som i sidste ende vil føre til en kæmpestor fremstillingsindustri for nyheder og informationer, efter det mønster vi ofte har set udvikle sig inden for massemedierne.
For at fremme disse planer køres der en taktik på banen, som har til formål at blødgøre de sociale reaktioner og skabe en ny tilrettelæggelse af arbejdet. Et element heri er den foreslåede fremme af distancearbejdet, som vil være et væsentligt element i bestræbelserne på at underminere arbejdstagernes rettigheder med hensyn til sociale forhold, organisatoriske anliggender og arbejdsvilkår.
Hvorledes skal virksomheder med »forældede« midler og begrænset adgang til investeringskapital kunne konkurrere med de kæmpestore multinationale koncerner? Ophævelsen af statsstøtten og nedskæringen af de begrænsede fællesskabsmidler, der f. eks. yder finansiel støtte til telekommunikation svarende til kun 2 % af strukturfondsmidlerne, fører til det modsatte af lige adgang uden forskelsbehandling for alle informationsleverandører til nettet og sikring af lige og fair tilkoblingsmuligheder på nettene.
Men folkene og arbejdstagerne vil ikke tillade gennemførelse af planer, som vil føre til, at de allerede eksisterende forskelle bliver voldsommere, de vil modsætte sig de nu tydeligt mærkbare risici for, at de fjerntbeliggende og strukturelt svagest stillede regioner fratages deres strukturer, isoleres og dør hen, og de vil ikke tillade kapitalens ønsker om fornetning og digitalisering af det europæiske intellektuelle potentiale, som i sidste ende vil føre til en ophævelse af borgernes rettigheder og friheder.
Betænkning af Waddington (A4-0405/97)
Caudron
Jeg har læst fru Waddingtons betænkning med stor interesse. Jeg vil gerne lykønske hende med den.
Når Europa-Parlamentet skal udtale sig om emner, der har med beskæftigelsen at gøre, kan man roligt regne med, at det vil give anledning til heftige diskussioner mellem de politiske kræfter og grupperinger.
Topmødet om beskæftigelsen i november måned i Luxembourg fokuserede hovedsagelig på uddannelse, og ordføreren noterer sig med god grund misforholdet mellem de politiske tilsagn, der blev afgivet, og Kommissionens forslag på dette område.
Jeg tvivler undertiden på viljen hos nogle af kommissærerne, som aldrig tøver med at føre os stadig længere ud ad liberalismens vej, og den relative lammelse, som de udviser, når det drejer sig om at bekæmpe arbejdsløsheden. Jeg nægter imidlertid at tro på, at Kommissionen mangler vilje til at bekæmpe denne svøbe. Derfor støtter jeg uforbeholdent de spørgsmål, som fru Waddington stiller den. Jeg håber, den svarer.
Endvidere er jeg enig i sigtet i betænkningen, som går ind for at knytte adgangen til efter- og videreuddannelse snævert sammen med arbejdets tilrettelæggelse. Man bør - og kan - ikke isolere de forskellige beskæftigelsesmæssige problemstillinger. For at løsningerne kan være effektive, må de være indbyrdes sammenhængende. Jeg er således enig med fru Waddington i, at der er behov for en faglig diversificering af kvindelige arbejdstagere. Dog mener jeg, at en sådan diversificering bør være mere vidtgående og - i ligestillingens navn - ikke begrænse sig til kun at gælde kvinder.
Man bør vogte sig for den faldgrube, som det er kun at satse på uddannelser, som hovedsagelig retter sig mod arbejdspladser knyttet til ny teknologi og serviceteknologi. Mange af disse er af ringe værdi og deres antal kan ikke øges i det uendelige. Skuffelserne venter om hjørnet.
Jeg lykønsker endnu en gang fru Waddington. Jeg forventer ligesom hende effektive forslag fra Kommissionens side.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for en betænkning om adgang til efteruddannelse i Den Europæiske Union. Det er meget vigtigt at få sat fokus på efteruddannelse og videreuddannelse i vore dage, hvor omstillingsevne og fleksibilitet er af afgørende betydning for arbejdstagernes muligheder for at klare sig på et arbejdsmarked i stadig forandring. De europæiske virksomheders konkurrenceevne afhænger i høj grad af vores indsats på efteruddannelsesområdet. Hvis ikke vi er opmærksomme på disse udfordringer, vil det koste arbejdspladser i Europa. Vi støtter derfor en betænkning, der efterlyser sammenlignelig statistik om efteruddannelse i medlemslandene og anbefaler oprettelse af et indberetningssystem om adgang til uddannelse. Vi er især glade for, at ordføreren lægger stor vægt på ligestillingsaspekterne og de problemer, der kan være for kvinder i forhold til adgang til efteruddannelse. Til sidst vil vi også tilslutte os opfordringen til arbejdsmarkedets parter på europæisk plan om at indgå rammeaftaler om uddannelse.
Betænkning af Hermange (A4-0292/97)
Ahlqvist, Andersson, Lööw og Waidelich
Der er grund til at takke ordføreren for det gennemførte arbejde med betænkningen. Betænkningen behandler et område, der har betydning for, om man skal kunne styrke produktivitet og beskæftigelse, noget der også understreges i udvalgets forslag til resolution.
På et punkt vil vi dog fremføre et synspunkt. Vi stiller os kritiske til statslige stimulanser i form af skattelettelser i henhold til det, der fremgår af punkt 9, første moment i betænkningen. Med hensyn til arbejdstageres mulighed for at deltage i virksomhedsoverskud og resultater mener vi, at dette er et spørgsmål, som angår arbejdsmarkedets parter, og det er samfundets opgave at forholde sig neutralt og ikke gribe ind med skattesubventioner.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi stemmer nej til denne resolution. Det svenske venstre har altid ment, at de mennesker, der arbejder i virksomheder, skal have meget stor indflydelse, både på det samlede virksomhedsmiljø og på anvendelsen af overskud.
At på denne måde ensidigt betone individuelle aktieindehav som drivkraft for øget produktivitet mener vi, er dybt forkert.
Hvad vi ønsker, er i stedet en dynamisk og kreativ udvikling med hensyn til virksomhedsdemokrati. Vi vil betone behovet for fremtidsfonde og langsigtet videreuddannelse, specielt for de korttidsuddannede i virksomheder, i stedet for individuelt andelsindehav.

Lang
Den Nationale Front har altid forsvaret, og vil aldrig ophøre med at forsvare, den rolle, som mennesket bør spille i virksomheden. Den nægter at betragte mennesket som en variabel eller som en blot og bar økonomisk faktor, sådan som både venstrefløjens og højrefløjens skiftende politik konstant har gjort uden noget som helst positivt resultat, som kunne virke opmuntrende i et fremtidsperspektiv.
Fru Hermange giver med sin betænkning virksomhedens lønmodtagere en reel økonomisk dimension, og det kan vi kun glæde os over. Man bør opmuntre denne form for folkelig kapitalisme og udvikle foranstaltninger, der fremmer arbejdstagernes andel i virksomhedens kapital. For at bekæmpe arbejdsløsheden må man indgyde arbejdstagerne ny fortrøstning for at opnå større produktivitet og større fleksibilitet i arbejde og lønninger.
Men for at nå målene med hensyn til stabil beskæftigelse og vækst må man også beskytte markedet, begrave alle de forkerte forskrifter i Maastricht- og Amsterdam-traktaterne, standse indvandringsbølgen og puste nyt liv i forbruget. Da, og først da, vil der blive skabt nye arbejdspladser.

Ribeiro
Vores forbehold over for denne tematik kommer ikke af indvendinger over for detaljer eller formen. Som vi let ville kunne finde, og som let ville kunne tjene til at begrunde, hvorledes vi har stemt.
Imidlertid ville det at udtrykke disse forbehold også være en måde at indskrænke sig til en overfladisk, udvendig holdning, fjernt fra tematikkens virkelige kerne og fra det, der er bestemmende for vores holdning til den. Det ville på en vis måde være at undlade at sige det, der skal siges, og erstatte det med formelle iagttagelser. Og det drejer sig heller ikke om at stole eller ej på politikernes godhed og de foranstaltninger, der foreslås, og som der udarbejdes betænkninger til i dette Parlament.
Sagt helt klart, så er vores opfattelse af de sociale relationer ikke forenelig med den illusion, som andre opfattelser - eller manglen på samme - insisterer på, nemlig, at der ikke er sociale klasser, eller, hvis de findes, at deres interesser og mål i den private virksomheds økonomiske aktivitet stemmer overens, er sammenfaldende eller i det mindste ikke i modsætning til hinanden.
Netop derfor, uafhængigt af værdidomme over hensigterne hos dem, der foreslår politikkerne og foranstaltningerne, og også hos dem, der underskriver betænkningerne - der kan være udmærkede, og i nogle tilfælde også er det -, kan disse politikker og foranstaltninger have den perverse virkning at aflede opmærksomheden, at fjerne mænd og kvinder fra de virkelige spørgsmål, der angår dem som arbejdere. Hvad de aldrig vil holde op med at være, selvom de får bevilget en beskeden deltagelse i visse begrænsede beslutningsområder og andel i det økonomiske overskud, der er tilegnelsen af frugterne af deres egen arbejdsydelse.
Strategien er heller ikke ny, og vores allerede lange overvejelser over denne tematik får os til at mindes, at vi for ca. 30 år siden, da lignende politikker og foranstaltninger blev præsenteret som det eneste saliggørende, læste og skrev, at deltagelse (nemlig arbejdernes i ledelse og overskud) var en slags »rød lygte« i halen på en mængde situationer, der skabte en forringet social situation, som krævede grundlæggende løsninger eller gav anledning til blotte afledningsmanøvrer. Noget, der var gjort før og blev gjort igen.
Vi ville revidere denne holdning, hvis virkeligheden ikke bekræftede den. Men virkeligheden har bevist, at den er (be)rigtig(et). Således vil det også ske nu. Derfor stemmer vi ikke nej til de udmærkede hensigter - og dem, der har dem - eftersom vi ikke kan gå ind for en illusion, der fornys, og som man ønsker at bibringe dem, der ikke har brug for den. Eller dem, der burde flygte fra dem, som et brændt barn.
Beslutning om de kurdiske flygtninges situation
Aelvoet
Hr. formand, på vegne af den grønne gruppe vil jeg protestere kraftigt mod den komplette udhulning af flygtningeretten i almindelighed, som vi i de sidste måneder konstant ser nye eksempler på. Vedrørende de kurdiske flygtninge er det evident, at vi har fastslået, at det på den ene side i december måned klart siges af EU-formandskabet og af Ministerrådet, at der ikke er konkrete udsigter til, at Tyrkiet kan tiltræde Unionen, efter min mening med rette, blandt andet fordi det kurdiske spørgsmål ikke løses politisk.
På den anden side ser vi så, at når en lille gruppe flygtninge, for det drejer sig ikke om flodbølger af flygtninge, det drejer sig om nogle få hundrede flygtninge, der kommer i bevægelse, at den selv samme Europæiske Union indtager en afværgende holdning. I mit eget land, Belgien, udtaler udenrigsministeren, fordi der er en sultestrejke i gang, at vi vil iværksætte en undersøgelse af det politiske spørgsmål, som dette problem stiller, mens der på den anden side forlængst foreligger en udtalelse om, at der er et politisk problem.
I andre lande får man så striden mellem Italien og Tyskland og så videre. Men i hvert fald, den grundholdning, der blev indtaget af EU, var ikke anerkendelse af det forhold, at der kunne komme politiske flygtninge fra den kant. Det beklager vi meget. Det samme sker nu igen med hensyn til det eskalerende drama i Algeriet. Så sent som i morges var der tyske ministre, der udtalte: Ja, vi må gøre noget for Algeriet for ellers overskylles vi igen af flodbølgerne. Hvis vi fører international politik og intern politik i EU i de termer, så er vi helt på vildspor.

Berthu
Europa står i dag over for problemet vedrørende tusindvis af kurdere, som går illegalt i land på den italienske kyst efter en rejse tilsyneladende organiseret af professionelle menneskesmuglere. Er der tale om reelle flygtninge, og, i bekræftende fald, politiske eller økonomiske flygtninge? Endvidere, kommer de fra Tyrkiet eller det nordlige Irak? Kan man tildele folk, der selv forfølger - eller har forfulgt - andre, flygtningestatus? Vi må ikke glemme, at kurderne altid i vidt omfang selv har begået massakrer på syriske kristne, kaldæere, nestorianere og andre armeniere, og at de mere for nylig - siden 1984 - også har begået massakrer i det sydlige Anatolien. Tilstrømningen af disse flygtninge, eller falske flygtninge, konfronterer Europa med dets inkonsekvente politik.
For det første er det ikke tilfældigt, at problemet melder sig netop nu; Italien har nemlig kun været en integrerende del af Schengen-området siden den 26. oktober 1997. Det er klart, at udsigten til at kunne rejse fra Europas sydligste til Europas nordligste spids uden at blive kontrolleret ved grænserne er meget tiltrækkende for en illegal indvandrer. Og hvad skal tilskynde det første indrejseland, i dette tilfælde Italien, til at modsætte sig en sådan indvandring, når det ved, at de nyankomne ikke bliver på dets område, men blot passerer igennem det? Hvorfor skulle det give sig selv et dårligt omdømme i humanitær henseende udelukkende for sine naboers skyld uden at have noget ud af det? Dette problem har vist, at Schengen-aftalen både virker som en yderligere tillokkelse for illegale indvandrere og fritager det første indrejseland for dets ansvar. Genindførte man personkontrollen ved de indre grænser, ville det løse en del af problemet.
For det andet får vi at vide, at en sådan situation ikke ville forekomme, hvis reglerne om asylret var harmoniseret på europæisk plan. Ganske vist anvender Italien asylretten på for vidtgående en måde, hvis det er rigtigt at det, som det forlyder, lader almindelige økonomiske flygtninge være omfattet af Genève-konventionen. Men hvad er det for en harmoniseret asylret på europæisk plan, som man vil give os i stedet? Reelt nøjagtig den samme, det vil sige en vidtspændende asylret - det fremgår af det forslag om flygtninge, som Kommissionen for nylig forelagde Rådet. Vi har mere end svært ved at se det formålstjenlige i at gennemføre en harmonisering på europæisk plan, hvis det resulterer i endnu større slaphed. Ønsker et land at udvise slaphed, må det gøre det for egen regning og på eget ansvar uden efterfølgende at skubbe problemet over på sine naboer eller på EU.
For det tredje går forslagene til en europæisk flygtningepolitik - den beslutning, som Europa-Parlamentet har vedtaget i dag er et godt eksempel - først og fremmest ud på at fordele byrden ved at modtage og underholde flygtningene mellem medlemsstaterne. Dette er ikke en seriøs løsning på langt sigt. For hvad ville man skulle stille op, hvis, som det desværre er muligt, hundredtusindvis af flygtninge, tiltrukket af udsigten til at blive modtaget, få flygtningestatus og økonomisk bistand, i morgen begynder at ankomme fra alle steder på kloden? Hvis man ønsker, at landene skal optræde ansvarligt, må man gennemføre løsninger i dag, som kan fungere i morgen.
Derfor bør den europæiske flygtningepolitik gå ud på:
1) at bevare kontrollen ved de indre grænser for at fastholde den enkelte medlemsstats ansvar;
2) at opretholde en strikt definition af asylretten;
3) at organisere et samarbejde, der gør det muligt at støtte de medlemsstater økonomisk, hvis overvågning af deres ydre grænser repræsenterer en uforholdsmæssigt stor byrde;
4) at finde andre løsninger end at bosætte flygtningene i Unionen, når de kommer fra lande langt fra området umiddelbart omkring EU; sådanne flygtninge bør i stedet dirigeres mod tredjelande, der kan tilbyde dem et passende asyl, selvom det så bliver nødvendigt for Unionen at yde bistand til disse.
Hvis Den Europæiske Union slår ind på en anden politik, sådan som den i øjeblikket synes fristet til, vil den tilføje vores landes langsigtede interesser alvorlig skade og ikke fortjene borgernes tillid.

Ephremidis
Det kurdiske problem vil fortsætte med at forværres og vende tilbage til os selv, så længe de tyrkiske myndigheder fortsætter med åbenlyst at undertrykke et helt folks grundlæggende menneskerettigheder og stædigt nægter at finde en politisk og fredelig løsning på det kurdiske problem ved hjælp af direkte forhandlinger med alle det kurdiske folks repræsentative organer.
Så længe store økonomiske og oliepolitiske interesser fortsat støtter Tyrkiets ufleksible holdning, vil forbrydergrupper, opmuntret af Tyrkiets accept, fortsætte med at smugle kurdere ud under de mest umenneskelige forhold, mens medlemsstater, der hævder at være »bekymrede« og »følsomme« i menneskerettighedsspørgsmål, på helt uacceptabel vis udnytter flygtningedramaet for at gennemføre politimæssige og undertrykkende foranstaltninger.
Det er nu blevet absolut nødvendigt, at den tyrkiske regering overtales til at ændre sin politik, til at standse sine offensive angreb på det kurdiske folk og anerkende dets rettigheder. Disse spørgsmål om krænkelsen af menneskerettighederne og Tyrkiets holdning bør bringes op på FN's Menneskerettighedskommissions næste møde og i Europarådets Menneskerettighedskommission.
Der må tages alle de nødvendige forholdsregler til at styrke kampen mod menneske- og flygtningesmuglernes forbrydernet samtidig med, at alle forudsætningerne for en fuld overholdelse af flygtningenes ret til at søge politisk asyl i henhold til Genève-konventionen skaffes til veje og at de ydes direkte og effektiv materiel og moralsk støtte.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en beslutning om kurdiske flygtninge. Den ulykkelige og tragiske situation med de kurdiske flygtninge har aktualiseret behovet for et samarbejde om flygtningepolitik i EU. Vi vil dog også opfordre til at slå koldt vand i blodet. Det kurdiske eksempel bekræfter endnu en gang, at debatten er blevet lidt rigelig ophedet. I virkeligheden er der tale om mindre end 1000 kurdere, og det samlede antal asylansøgere er faktisk faldet i EU i 1997. Det er synd og skam, at mennesker i nød skal spændes for EU-modstandernes vogn i Danmark. Der er tydeligvis behov for et instrument som Eurodac, som vi også har stemt om i dag. Det hjælper os til at fastslå, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandling af en asylindgivelse i EU. Derudover bør der findes en ansvarlig byrdefordeling af flygtninge mellem EU-landene.

Ripa di Meana
Jeg har stemt imod den fælles beslutning, fordi den gør den italienske regerings beslutning om velvilligt at undersøge de kurdiske borgeres asylansøgninger til sin egen.
På den måde har man indført tidligere tiders farlige princip om at tillade politisk asyl på grundlag af etnisk oprindelse. I det aktuelle tilfælde drejer det sig om en klassisk første strøm af kurdiske immigranter fra forskellige lande, sammen med andre illegale immigranter fra Maghreb, Kina, Sri Lanka, Egypten og så videre - drevet af drømmen om en bedre økonomi.
For resten foregår der efter den første massive landsætning fra motorskibet Ararat enkelte daglige landsætninger af små grupper af kurdiske immigranter, landsætninger, som bliver organiseret af albanske plimsollerskibsførere. Politisk asyl på etnisk basis drager helt klart alle kurdere, som er tiltrukket af sandsynligheden for at få asyl, blot fordi de er kurdere, mod EU.
Princippet om asyl på etnisk grundlag kan ikke håndteres hverken med hensyn til kurderne, som udgør en etnisk enhed på over tyve millioner personer, eller i sagerne om de talrige folk, som af religiøse, sproglige, politiske eller økonomiske grunde bliver forfulgt af andre folk eller af andre befolkningsflertal. Tænk blot på sagerne om tibetanerne i Kina, tamilerne på Sri Lanka, tutsierne i Centralafrika, chiapasindianerne i Mexico og så videre.
Sagen om de illegale kurdiske immigranter skal håndteres ud fra rationelle og humanitære kriterier. Det etnisk, politiske kriterium med individuelle undtagelser angående virkelig politiske forfulgte f. eks. Leyla Zana eller Wej Jing Sheng, skal forlades, fordi det vil føre til en uforudsigelig og ukontrollabel udvikling.
EU skal gå ind i det kurdiske drama som et internationalt politisk anliggende og ikke bevæge sig i retning af et uantageligt princip som retten til garanteret asyl, og det bør fremlægge problemet i FN med udgangspunkt i Tyrkiets, Iraks og Irans brud på menneskerettighederne.
Betænkning af Sainjon (A4-0392/97)
Berthu
Hr. Sainjons betænkning tegner et formildende billede af virksomhedsflytninger, muligvis fordi han vælger at tage udgangspunkt i en for begrænset definition af dette fænomen; han mener kun, at der er tale om virksomhedsflytning, når ordregiveren (virksomhedens leder) bevidst vælger at flytte sin produktion til et land, hvor de sociale omkostninger er lavere, enten gennem direkte investeringer eller i form af underleverancer eller handel.
Denne for snævre definition kan give anledning til endeløse diskussioner om størrelsen af en strøm, som det er umuligt at sætte tal på - og som det i øvrigt er umuligt at nævne modeksempler på, selvom betænkningen gør meget ud af omtale eksistensen af sådanne for at give indtryk af, at der finder en bevægelse sted i begge retninger. Det er denne blindgyde, som Sainjon-betænkning står i.
Set i et større perspektiv er realiteten, at den stigende arbejdsløshed i Europa går hånd i hånd med åbningen over for verdensmarkedet. Det lykkes ganske vist for nogle lande, såsom Storbritannien, at undslippe problemet takket være en ihærdig liberal politik. Dette er faktisk en strategi, som kan følges. Men det skal understreges, at Storbritanniens succes med at bekæmpe arbejdsløsheden (som i dag er på 5 %) utvivlsomt delvis skyldes, at man har tiltrukket økonomiske aktiviteter, som tidligere var placeret i nabolandene på Kontinentet. Derfor ville de britiske erfaringer sikkert være lidt mindre overbevisende, hvis Frankrig og Tyskland havde ført samme politik.
For at anskue virksomhedsflytningerne i et samlet perspektiv, må man definere dem bredt: Der er tale om virksomhedsflytning, når udviklingen i den internationale konkurrence fører til, at der skabes arbejdspladser i de nyindustrialiserede lande samtidig med, at der mistes arbejdspladser hos os. Vi mener, at en sund udvikling tværtimod burde skabe arbejdspladser begge steder samtidig.
Når man definerer den således, afsløres virksomhedsflytningernes sande ansigt: Det er tale om en bagvendt international konkurrence, som udspiller sig på et fordrejet grundlag, og mod hvilken de europæiske lande, som er lammet af forkerte idéer, ikke formår at udforme en blot nogenlunde bevidst forsvarspolitik.
Sainjon-betænkningen skønner, på grundlag af sin snævre definition, at alt vil udvikle sig i den rigtige retning af sig selv, og stiller en række yderst begrænsede forslag: en ikke-obligatorisk adfærdskodeks for de multinationale selskaber, en tillidspagt mellem distributører, fabrikanter og underleverandører, et socialt garantimærke udstedt af ILO osv. Disse forslag er interessante, men vil efter vores opfattelse ikke kunne genoprette balancen.
Gruppen Nationernes Europas forslag er enkelt og beslutsomt: Fordelen ved virksomhedsflytninger skal mindskes ved at reducere fordelen ved reimport, når en sådan skader Unionen. I dette øjemed skal der stilles krav om, at man på den næste runde internationale handelsforhandlinger, der indledes i 1999, drøfter, om den internationale konkurrence er retfærdig, og om det skal være tilladt at oprette regionale præferenceområder, når de berørte befolkninger på demokratisk vis har udtrykt ønske herom.

Blot
Den betænkning, som vi er blevet forelagt, ser i alt for høj grad bort fra den internationale økonomis konfliktskabende aspekter og den dominans, der udøves af en stormagt, som drager fordel af en ubegrænset frihandelspolitik.
Virksomhedsflytningernes egentlige årsag er, at denne politik er blevet gennemført på et tidspunkt, hvor produktions- og lønvilkårene er yderst forskellige.
Betænkningen indeholder kun en overfladisk analyse af virksomhedsflytningernes følger for beskæftigelsen i Europa og undervurderer deres negative virkninger. Desuden overser den betydningen af de for høje fiskale og sociale omkostninger i Europa, som er en alt for overset årsag til virksomhedsflytning.
Ordføreren sætter sin lid til indgåelsen af frivillige adfærdskodekser, hvilket er klart utilstrækkeligt. Det er derfor nødvendigt at tage virksomhedsflytningerne op til fornyet behandling i et perspektiv, som ikke er ensidigt frihandelsorienteret. Jeg stemmer således imod betænkningen.

Elmalan
Der går næppe en uge uden meddelelser fra europæiske firmaer om, at de, som oftest uden varsel eller konsultation af fagforeningerne, flytter deres produktion til udlandet.
Disse virksomhedsflytninger bringer befolkningerne i konkurrence med hinanden ved at udnytte de sociale og lønmæssige forskelle. Desuden bruger arbejdsgiverne dem som et pressions- og afpresningsmiddel til at trykke lønningerne og beskæftigelsen. Virksomhedsflytninger fører ofte til nedlæggelse af arbejdspladser. I Frankrig er halvdelen af arbejdspladserne gået tabt i de sidste femten år inden for de tre hårdest ramte brancher, tekstilvarer, skotøj og elektronik. Men også andre sektorer rammes, såsom automobilsektoren, og samtidig gennemføres der stadig flere virksomhedsflytninger inden for servicesektoren.
De er en konsekvens af den liberalisering og deregulering, der finder sted inden for rammerne af globaliseringen. I stedet for at tage kampen op og imødegå skadevirkningerne af denne globalisering medvirker Den Europæiske Union til at forstærke disse virkninger ved at underkaste sig finansmarkedernes diktatur. Der kan og bør træffes fællesskabsforanstaltninger imod dereguleringen af finansmarkederne og den volatilitet, der præger investeringerne, som når som helst kan skifte retning mod nye aktiviteter, som er profitable på kort sigt, uden hensyn til hele regioners lønmodtagere og økonomi. Beskatning af kapitalbevægelserne vil gøre det muligt at kontrollere og begrænse dem.
Betænkningen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, som jeg kan tilslutte mig, indeholder andre forslag, som kan medvirke til at bremse virksomhedsflytningerne eller i det mindste forhindre deres mest skadelige følger for beskæftigelsen og købekraften. I den forbindelse glæder jeg mig over, at de ændringsforslag, som min gruppe har stillet, dels om optagelse af social- og miljøklausuler i internationale aftaler og WTO's bestemmelser, dels om, at den multilaterale aftale om investeringer, som man i øjeblikket forhandler om inden for rammerne af OECD, ikke blokerer for staternes ret til at kontrollere, om de multinationale selskaber, der opererer på deres område, respekterer menneskerettighederne og miljøet, er kommet med i betænkningen.
I betragtning af hvor alvorlige ting, der står på spil, er det nødvendigt at gå endnu længere og stille krav om, at der i aftalen om investeringer også optages en kulturel undtagelsesbestemmelse, således at kultur ikke betragtes som en hvilken som helst anden vare, der er undergivet den markedets lov, som er domineret af amerikanske firmaer.

Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen af André Sainjon, der handler om virksomhedsflytninger og direkte investeringer i tredjelande set i lyset af globaliseringen af handel, produktion og investeringer. Betænkningen opfordrer Kommissionen til at udarbejde et adfærdskodeks for multinationale selskaber, der tager udgangspunkt i en række sociale forpligtelser. Adfærdskodekset tager udgangspunkt i følgende punkter:
fremme af foreningsfrihed-bekæmpelse af tvangsarbejde-bekæmpelse af børnearbejde-afskaffelse af forskelsbehandling inden for beskæftigelse og erhverv og sikring af ligeløn for mænd og kvinderDe danske socialdemokrater ser positivt på forslaget, da dette forslag kan bidrage til et mere retfærdigt arbejdsmarked i tredjelande samt sikre en fair konkurrence i en globaliseret økonomi. Betænkningen nævner, at social harmonisering bør fremskyndes. De danske socialdemokrater gør opmærksom på, at socialpolitik er et nationalt anliggende.

Lang
Forslagene i Sainjon-betænkningen er blot et plaster på et træben. Hvis man først har accepteret globaliseringen af økonomien og den totale investeringsfrihed, kastet sin industri og sit produktionsapparat ud i en hæmningsløs konkurrence på produktivitet, stædigt holder på, at multinationale selskaber ikke er statsløse enheder udelukkende optaget af jagten på profit, er overbevist om, at effektivitet forudsætter en international arbejdsdeling... så skal man ikke undre sig over, at virksomhederne tilpasser sig de betingelser, som de påtvinges, og reagerer i overensstemmelse med deres egne interesser.
Det »sociale garantimærke« er ikke andet end en stor portion hykleri, der skal give de europæiske forbrugere god samvittighed, adfærdskodeksen for multinationale firmaer er en mystifikation og kapitalens fuldstændige frie bevægelighed indvarslingen af regionale kriser, der kan bringe hele det, nu globale, finansielle system, og, som en følgevirkning, samtlige økonomier i fare.
Ordføreren skriver: «virksomhedsflytninger er baseret på økonomisk logik og ikke bør anskues ud fra en ideologisk synsvinkel«. Lad mig nu alligevel være lidt ideologisk: Når De anlægger den holdning, er det fordi, De betragter økonomien som et mål i sig selv. Vi mener for vores part, at økonomien blot er et redskab for de politiske mål, som befolkningens beskæftigelse og velfærd, beskyttelsen af miljøet og opbygningen af samfundet udgør. Over for Deres bogholderiagtige og matematiske opfattelse af verden sætter vi vores konsekvent humanistiske.

Ribeiro
Virksomhedsflytninger hænger sammen med dynamikken i den såkaldte globalisering, der er resultatet af en ophobning af faktorer. Men denne mobilitet er ikke underlagt de samme svingninger for alle de forskellige faktorer og aktiviteter. Medens produktionen flyttes i et tempo, der er betinget af produktionsapparat og -betingelser i kompleks forening, er handelen begunstiget af større lethed og hurtighed i transport, og finansieringskapitalen udnytter de forandringer i kommunikationen, der fortjener betegnelsen revolutionære, ydermere med en lovgivning, der har liberaliseret pengekredsløbet, så det nærmer sig det løsslupne.
Således er de såkaldte virksomhedsflytninger for tiden først og fremmest et resultat af den svimlende kapitalcirkulation, idet kapitalen søger hen til de steder og situationer, hvor den mest og bedst kan blive reproduceret og akkumuleret, hvorved dens allerede uforholdsmæssige omfang i forhold til realøkonomiens bliver foruroligende forøget. Der kan så stå betydningsfulde produktionsanlæg tilbage, forladt eller overladt til vanskelige omstændigheder og/eller til udnyttelse under deres kapacitet, arbejdsløshed og forringede sociale situationer.
Dette er en karakteristik, der desværre ikke er en karikatur, og denne betænkning behandler spørgsmålet gennem en analyse af det, som den kalder »udenlandsk investering«, og af en del af de offensive virksomhedsflytninger (forbundet med direkte investering), de defensive (forbundet især med underleverancer) og de virksomhedsflytninger, der angår »international handel« (forbundet med de multinationale gruppers dynamik).
Det forekommer os imidlertid, at begrebet udenlandsk investering har en form og et indhold, der er forskellige fra dem, der i første omgang definerede det. Med virksomhedsflytningerne kan en investering et eller andet sted - og mange steder og stadig mere er det tilfældet - svare til en manglende investering et andet sted, der forlades, således som allerede nævnt. Og det er meget positivt, at betænkningen omtaler (eller påpeger) de mulige perverse følger af virksomhedsflytningerne og understreger fire punkter, der af sociale grunde skal inddrages i denne problematik (fremme af foreningsfrihed og kollektive overenskomstforhandlinger, bekæmpelse af tvangsarbejde, bekæmpelse af børnearbejde, afskaffelse af forskelsbehandling), hvilket modsvarer sociale minimumskrav og styrkelse af ILO's rolle som FN-organ, som WTO, i den ultraliberale bølge, der har skabt den, har forsøgt at dæmpe og få til at blive glemt.
Skønt man kun kan vente sig lidt af anbefalinger om adfærdskodeks for multinationale selskaber, er omtalen/påpegningen af denne side af virksomhedsflytningerne og den udenlandske investering positiv

Souchet
Da der ikke blev ændret på indholdet i beslutningsforslaget i Sainjon-betænkningen, hverken med hensyn til diagnosen eller terapien, kunne vi ikke stemme for det. Det er udtryk for en af økonomerne stadig mere omstridt opfattelse. Og de, for størstepartens vedkommende frivillige, foranstaltninger til afhjælpning af virksomhedsflytningernes negative effekter, som det foreslår, tror vi ikke vil være på højde med de økonomiske og sociale ulykker, som dette fænomen, der er tæt forbundet med indførelsen af et ubegrænset frihandelssystem, medfører vores lande.
Vi har konstateret, at man for virkelig at forstå virksomhedsflytningernes konsekvenser i vores lande må anlægge et langt bredere syn på dem, end ordføreren har valgt at gøre.
Endvidere burde man have undgået ved kun at nævne et par operationer, som er gået i den modsatte retning, men som ikke er repræsentative for den fremherskende tendens, at skabe det indtryk, at alt vil komme i ligevægt, og at der finder bevægelser sted i begge retninger, som udligner hinanden. Toyotas nye, af medierne meget omtalte, fabrik i Valenciennes tegner i realiteten et falsk billede; det er kun et midlertidigt anlæg, hvis Toyota følger den tendens, som størsteparten af de asiatiske firmaer, der har etableret sig i Europa, har til, før de europæiske markeder åbner sig fuldt ud mod omverden, at tage deres anlæg hjem og indlede en traditionel eksport i stedet for at opretholde en produktion i Europa. Virksomhedsflytningerne er reelt et ensidigt fænomen. Dette bør foranstaltningerne til afhjælpning af problemet derfor nøje afpasses efter.
Det er pudsigt, at den eneste form for regulerende foranstaltning, som ordføreren kan forestille sig, netop er den, som, smidigt anvendt, bedst kan beskytte europæiske arbejdskraftintensive industrigrene mod illoyal konkurrence, og som vores partnere i øvrigt forstår at benytte, nemlig importkvoter. Det er imidlertid beklageligt, at Kommissionen, når den nødsages til at gribe til den, har tendens til at gøre den virkningsløs ved at give dispensation til højre og venstre, sådan som det er sket inden for automobilsektoren.
Hr. Sainjon fremsætter desværre ikke nogen forslag til, hvordan man kan råde bod på den nuværende ubalance, men foreslår i stedet, at man både udvikler EC-IIP-programmet, som tilskynder til virksomhedsflytning, og lader strukturfondene fremover i højere grad satse på de regioner, som er hårdest ramt af virksomhedsflytninger; det svarer til på én gang at subsidiere virksomhedsflytningerne og de skader, som de forårsager. Det havde afgjort været mere formålstjenligt at undersøge, hvordan man kunne begrænse fordelen ved den reimport, som er så ødelæggende for beskæftigelsen i vores lande.
(Mødet udsat kl. 12.55 og genoptaget kl. 15.00)

Parigi
Hr. formand, jeg må nævne noget meget alvorligt, som foregår i disse timer i Italien. Den italienske regering bruger efter at have tilsidesat kvægavlernes legitime forventninger politistatsmetoder, således at hundredvis af landbrugere i dette øjeblik bliver arresteret og får beslaglagt traktorer og andre arbejdsredskaber. Vi er indignerede og beder om Parlamentets solidaritet. Vi vil sige til Parlamentet, at for at komme med i ØMU'en er det ikke tilstrækkeligt at forfalske oplysningerne om betalingsbalancen...
(Formanden afbrød taleren)

Alpetransit (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelsen af forhandlingen under ét om alpetransit.

Ghilardotti
Hr. formand, efter Schweiz' manglende tilslutning til Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde angår forhandlingerne mellem EU og Schweiz en række forskellige sektorer. Derfor er det vigtigt at nå afbalancerede resultater både i de samlede forhandlinger og hvad angår de enkelte sektorer. Fem vigtige forhandlinger er blevet afsluttet med positivt resultat, og det er nødvendigt at bruge al kraft for også at opnå en aftale i transportsektoren. Den italienske regering er kraftigt engageret i at nå til en afbalanceret aftale. Man deler det langsigtede mål om en fortsat flytning af trafikken fra veje til skinner, og derfor sætter man meget pris på den schweiziske regerings finansielle engagement, således som også de schweiziske bekymringer angående miljø deles. Parlamentet har for øvrigt udtalt sig flere gange om dette aspekt.
Jeg tror dog, at det er nødvendigt at komme med en række præciseringer. De italienske økonomiske interesser, som er sat til diskussion, må ikke mødes af fordomme i forhold til den aktuelle situation. Her drejer det sig ikke kun om vognmændenes udgifter, men også om de italienske produkters konkurrenceevne på det europæiske marked. Derfor kan der ikke pålægges skatteelementer, som øger de eksterne udgifter for vognmændene, før disse er blevet præcist bestemt på fællesskabsniveau, men det er nødvendigt at opstille afgiftssystemer, som passer til fællesskabssystemerne og altså passer til de benyttede infrastrukturers implicitte udgifter og deres drift og vedligeholdelse. Desuden må man indse, dog med den nødvendige og vigtige opmærksomhed på miljøproblemer, som Europa-Parlamentet er specielt opmærksomt på og som vi har drøftet flere gange, at det er illusorisk at flytte trafikken over på skinner hurtigt, fordi der ikke er de nødvendige infrastrukturelle betingelser. Det er altså nødvendigt at accelerere de planlagte infrastrukturelle løsninger mest muligt, og man må således under forhandlingerne bede den schweiziske regering om at arbejde i denne retning.
Der er desuden noget usagt fra Schweiz' side, og det er dets interesser i luftfartstrafikken. Hvis man vil finde løsninger på problemerne nu, så må man også fremlægge alle interesser, så alle aspekter kan inddrages.
Den igangværende aftale udløber i 2004. Vi har altså tid til at behandle problemerne, også selvom jeg personligt mener, at man skal gøre det inden for en rimelig tid, også for at nå frem til en afbalanceret aftale, som tager hensyn til alle aspekter og især indeholder gensidighed i forståelsen for hinandens argumenter.

Ferber
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger. Når vi i dag taler om transit, så taler vi naturligvis også om, at vi i 40 år har sværget til et fælles marked i Europa, og at vi derfor også altid har krævet et arbejdsdelt samfund. I dag står vi naturligvis allerede i den situation, at to af de fire store alpeovergange går gennem Schweiz, og man kan naturligvis ikke have, at der dannes en kunstig barriere her, som medfører, at de to andre strækninger, Brenner-kollegerne - hr. Voggenhuber, De har jo rigtig fået Deres stikord med - belastes med yderligere trafik. Den Europæiske Union har altid sværget til princippet om den korteste vej, og det betyder også, at vi får tilsvarende transitmuligheder gennem Schweiz.
Når man ser på hele alpeområdet, har vi meget forskellige ordninger. Østrig har godt nok 40 t, men et økopointsystem, Schweiz har en grænse på 28 t, forbud mod kørsel om natten, det er ikke fælles politik, som vi som PPE-gruppe også kræver for alpeområdet og forventer af Kommissionen. Vi forventer imidlertid også, at det ikke er stratenrøver- og landevejsrøvermetoder, der danner grundlag for en alpetrafikpolitik, men derimod fælles spilleregler, som finder anvendelse i hele Europa. Jeg har omtalt princippet om den korteste vej, som der ubetinget skal tages højde for i den forbindelse. Også her drejer det sig om miljøet. Der er ingen, der skal fortælle mig, at det er bedre for miljøet, hvis der laves omveje. Der er heller ingen, der skal fortælle mig, at jernbanen bliver mere konkurrencedygtig af, at man fordyrer bilvejen kunstigt. I mandags behandlede vi Sarlis-betænkningen om et effektivt og moderne jernbanesystem. Jernbaneselskaberne skal også være på dupperne, så de kan konkurrere med lastvognene. Det kan ikke kun ske ved ensidigt at fordyre lastvognene. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til at forhandle videre med Schweiz. Jeg ville ønske, at vi finder frem til en løsning under det britiske formandskab.

Svensson
Hr. formand, i Den Europæiske Union er der en mærkelig tvangsforestilling om, at man skal harmonisere alting, uanset geografiske, miljømæssige eller klimatiske forskelle. Derfor vil man ikke se forskel på tung trafik gennem alpedalene og samme tunge trafik på sletterne i Flandern. Alligevel burde det være selvfølgeligt, lige så selvfølgeligt som at man ikke kan have samme trafikstøj i et boligområde som på en gennemfartsvej, eller køre med samme hastighed inde i en by som man kan på en motorvej.
Den Europæiske Union lider også af en anden tvangsforestilling, nemlig den at ville styre og diktere andre landes indre politik og forhold, og påtvinge dem dårlige regelsystemer, som hører hjemme i Unionen.
Schweiz er jo en fri og suveræn stat. Schweiz er hverken medlem af Unionen eller af EØS, the European Economic Space . Hvis Schweiz nu vil have omsorg for dets borgeres miljø, så er dette et schweizisk anliggende. At udsætte et land for pres for at det skal tage skridt baglæns i dets miljøpolitik, er dybt stødende.
I stedet burde Unionen se Schweiz som et forbillede i miljø- og trafikpolitikken, da Schweiz går den vej, vi så småt må gå, hvis vi skal redde miljøet i vores verdensdel. At Schweiz på dette område er foran, og er kommet længere end Den Europæiske Union skyldes blandt andet, at Schweiz er et virkeligt demokrati, hvor borgernes bevidsthed i miljøpolitikken kan komme til udtryk. Unionen med dens lukkede institutioner er derimod alt for let tilgængelig, i det mindste i sin nuværende form, for intern lobbyisme for sådanne interesser, som f.eks. vejtrafikken repræsenterer.
Derfor indtager Unionen i dag et uudviklet standpunkt i mange vigtige miljøspørgsmål. Det er på høje tid, at man tager en anden grad af ansvar, både i Unionen og i holdningen til andre, mere avancerede lande, sådanne lande, hvor det hellige marked ikke har den samme enevældige stilling, som den desværre har fået i denne Union.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, transitaftalen mellem Østrig og EU var nærmest en central forudsætning for mit lands tiltrædelse til EU. Den østrigske befolkning nærede store forhåbninger til transitaftalen. De håbede, at der ville komme en ende på den økologiske ødelæggelse, håbede, at der ville komme en ende på de eksorbitante støj- og luftemissioners sundhedsskadelige belastning, men den østrigske befolkning nærede også, opmuntret af regeringen, den forhåbning til aftalen, at den ville føre til økologisk nytænkning i Den Europæiske Union, at den ville være et anstød til en ny, holdbar trafikpolitik.
Få år senere kan vi nu konstatere, at millioner af mennesker i vores land åbenbart har gjort regning uden Kommissionen. Millioner af schweizere har tilsluttet sig dette og ændret deres lovgivning ved en folkeafstemning. Disse to lande er forbilleder for en moderne trafikpolitik og ikke en hindring, og Kommisionen er ikke forbillede for en moderne trafikpolitik i Europa, men en hindring. Den er stadig viklet ind i transportlobbyens interesser. Den er stadig fokuseret på tanken om en grænseløs, udløst arbejdsdeling, hvor der ikke på nogen måde tages hensyn til omkostningerne for denne vanvittige trafik hverken sundhedsmæssigt eller økologisk.
Parlamentsmedlem Ferber har nu forladt salen. Jeg ville ellers have belært ham om dette problems lille ABC. Alperne er nemlig ikke en kunstig stopklods, som en eller anden miljøforkæmper eller politiker i deres uforstandighed har plantet midt i det indre marked, men en naturlig stopklods, en naturlig barriere i et økologisk særligt sårbart område. Kommissionen bebudede store ting dengang ved forhandlingerne om transittrafikken. Indtil nu er intet, absolut intet af det blevet gennemført.
Kommissionen anklager Østrig på grund af afgiftens størrelse, selvom afgiften er i overensstemmelse med Kommissionens grønbog. Den forsinker anerkendelsen af indregningen af eksterne omkostninger. Den har ikke gjort nogen forsøg på at gennemføre Alpe-konventionen osv. Det, der sker her, er en næsten pseudoreligiøs tilbedelse af et indre marked, uden at man tænker på grundlaget for menneskenes liv og sundhed.

Dell'Alba
Hr. formand, som De let vil kunne forestille Dem, vil jeg komme med dette indlæg på mit eget sprog, også fordi emnet ligger mig stærkt på sinde. Det undrer mig, selvom jeg hilser kommissær Van den Broek velkommen, at det er ham, der er til stede, netop på et tidspunkt, hvor der tales om et spørgsmål, der angår kommissær Kinnock. Det undrer mig, fordi vi i mere end to dage har haft kommissær Kinnock fast til stede, når den britiske regering har haft ordet, men altså netop nu - og nu må De ikke tage fejl af min altid venlige holdning over for Kommissionen - hvor det drejer sig om kommissær Kinnock, så er hr. Van den Broek til stede.
Jeg kan ikke andet end understrege vores bekymring over, at aftalen bliver indgået så langsomt. Og vi er bekymrede på grund af hemmelighedskræmmeriet og måden, vi er blevet informeret på; aftalen afspejler mere eller mindre det alpine problem i sin helhed. Som jeg forstår det, og forhåbentlig kommer vi til at forstå det bedre takket være denne debat, er aftalen endnu langt fra at blive indgået, og trafikken kan altså ikke andet end strømme til andre områder, til andre kommunikationsveje, som f. eks. den meget vigtige vej, der forbinder Val d'Aosta med Frankrig. Hvis vi fortsætter på denne måde, risikerer vi at skubbe alt over på gummi og at favorisere den udvidelse af Mont Blanc-motorvejen, som ville være en katastrofe for landsbyerne, dalene og de borgere, som bebor de regioner, som motorvejen i givet fald skal passere igennem.
Jeg håber, at de store grupper vil acceptere de ændringsforslag angående den alpine transit - sådan har vi jo kaldt den, netop ikke aftalen med Schweiz - som vi, Gruppen Europæisk Radikal Alliance, har fremlagt, og at man også accepterer, at der er mulighed for at indsætte to eller tre punkter, som udvider sammenhængen og aktualiserer kravet om en kombineret transport og ikke kun fastholder et lokalt syn på problemet.

Van Dam
Hr. formand, den frie bevægelighed af varer, tjenester og personer er af stor økonomisk betydning for Den Europæiske Union. Dens politik er derfor også rettet mod at fjerne hindringer for trafikken, både ved at ophæve administrative hindringer ved grænserne, som ved anlæggelse af ny infrastruktur, de Transeuropæiske netværk. At denne politik virker, fremgår af den store vækst i godstransporten, i særdeleshed landevejen.
Problematikken med transittransporten gennem Alperne illustrerer da også, at den fine godstrafik har sine begrænsninger. I det økologisk sårbare alpeområde viser det sig hurtigere end andre steder, at miljøets bæredygtighed er begrænset. Blandt andet af den grund har Østrig mangedoblet taksterne i Brennertunnelen. I Frankrig hører vi protester mod bygning af veje ved Mont-Blanc, og den schweiziske befolkning udtalte i 1994 i folkeafstemningen om Alperne, at inden for en periode på ti år skal transittransport gennem deres land foregå med jernbane. Schweiz har denne mulighed, fordi det ikke som Frankrig og Østrig er bundet af lovgivningen i EU. Østrig mærker imidlertid, at EU-medlemskab ikke kun har fordele. Det er allerede indstævnet for Domstolen på grund af den øgede Brennertold.
Den europæiske politik har heldigvis og bestemt øje for de miljøskader, som vejtransporten forårsager. Den allerede berømte grønbog "Mod ærlige og effektive transportpriser« gør det klart, at også "eksterne« faktorer ved transporten skal medregnes i prisen. I revisionen af den såkaldte eurovignet tales der om såkaldte "følsomme« ruter. På disse ruter er det tilladt at opkræve ekstra skatter for blandt andet at reducere luftforureningen.
I henhold til en beretning i "Agence Europe« af 12. december 1997 vil Unionen foreløbigt ikke tilstå Schweiz at praktisere lignende principper. Kommissær Kinnock og den luxembourgske transportminister fru Delvaux erklærede derefter i Transportrådet, at den fremtidige schweiziske told skal være baseret på omkostningerne ved den eksisterende infrastruktur. Omkostninger ved den nye infrastruktur, for ikke at tale om de eksterne omkostninger, må ikke modregnes heri.
Jeg spørger kommissær Van den Broek, om den nævnte beretning er korrekt. I så tilfælde vil jeg gerne vide af ham, hvordan disse udtalelser kan forliges med grønbogen og de nye forslag om eurovignetten.
Til sidst, deler kommissæren min opfattelse, at varernes frie bevægelighed også skal respektere de grænser, som miljøet stiller?

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, udgangspunktet for vores samtaler er jo forhandlingerne med Schweiz. Schweiz mente at kunne forblive en slags ø for de salige, hvis landet undlader at tiltræde Den Europæiske Union. Schweiz kan se, at landet er isoleret. Jeg vil dog bestemt afvise, hvilket til dels også blev sagt her - af min kollega Ferber og også før ham - nemlig at det her drejer sig om landevejsrøvere, om stratenrøvere. Schweiz har, som tidligere nævnt, en helt bestemt og helt igennem forståelig trafik- og miljøpolitik. Men Schweiz må også tilpasse sig et fælleseuropæisk koncept. Der er ingen vej udenom.
For det andet: Der er ganske givet tale om en vis landskabskarakteristik. Det kan godt være, at andre landskaber også er beskyttelsesværdige. Det må bare ikke forhindre, at vi i særlig grad beskytter dette særlige landskab og den særlige situation for befolkningen i de smalle dale, ligegyldigt om der er tale om Schweiz, Østrig, Frankrig eller Italien.
For det tredje: I den Europæiske Union har vi trafikpolitiske principper. Nogle talere ser ud til at have glemt det. Jeg ville absolut afvise at lade princippet om den korteste vej, som jeg ellers støtter, være på den måde uden at nævne, at der også er andre principper, at vi har den miljøbevidste, den miljøorienterede trafik, at det meget vel drejer sig om eksterne omkostninger. Det forholder sig ikke sådan, at vi så at sige uden grund vil læsse de eksterne omkostninger over på lastvognene, men derimod forholder det sig sådan, at eksterne omkostninger i det hele taget først opstår som følge af for meget trafik med lastvogne.
Den trinvise omlægning af trafikken fra vejen til skinnerne er et princip i den europæiske trafikpolitik. Det kan vi ikke gå væk fra af hensyn til vores miljø og vores befolkning. Det skal dog også være klart, og derfor skal vi have Schweiz med i et samlet koncept, at den omvejstrafik, der er for øjeblikket - den udgør immervæk mellem 30 % og 40 % af trafikken i mit hjemland Østrig, først og fremmest i Tyrol - såfremt den overhovedet stadig eksisterer og ikke kan omlægges til skinnerne, skal reduceres.
Målet skal naturligvis være en generel reduktion af trafikken på vejene. Men dette mål kan ikke nås, ved at man simpelthen mere eller mindre afspærrer et land og omdirigerer trafikken til andre lande. Det må da være muligt her ved århundredets slutning at udforme en ægte fælles trafikpolitik i Europa.
Hvor er så de mål, som Kommissionen, Parlamentet og Rådet skal forfølge? Lad mig også nævne, at jeg ikke ville give Kommissionen hele skylden. Parlamentet var jo også meget forsigtigt under sine forskellige beslutningstagninger og giver i det store og hele sit samtykke til det, som kommissær Kinnock sagde. Der er visse lande, der er repræsenteret i Rådet, og som har ydet mere modstand på det område.
For det første: Målet skal være, at Schweiz igen integreres i en fælleseuropæisk trafikpolitik, som er præget af EU, og det så hurtigt som muligt! For det andet: Der skal ikke skabes en omvejstrafik. For det tredje: Dér, hvor det er nødvendigt, skal omvejstransitten igen føres tilbage. For det fjerde: Det må naturligvis ikke ske, at et EU-land stilles dårligere end Schweiz, f.eks. med hensyn til opkrævelse af gebyrer, afgifter m.m.
Vi går ind for, at der skal være en afgift, at der er en mening med afgiften dér, og at den fungerer som et reguleringsinstrument, men det skal være klart, at en land uden for EU ikke får flere muligheder end landene inden for EU. Hvis man ser på disse principper, må det da være muligt at skabe en hensigtsmæssig europæisk trafikpolitik og at anvende de eksisterende instrumenter, bl.a. også afgiften, til at skabe en trafikpolitik for hele Europa, som først og fremmest er miljøorienteret og dermed menneskeorienteret.

Ebner
Hr. formand, først vil jeg gerne udtrykke min glæde over, at Schweiz nærmer sig Den Euopæiske Union mere og mere og over, at Den Europæiske Union også anstrenger sig for at nærme sig dette land i hjertet af Europa.
Der skal dog være lige rettigheder og lige pligter for alle. Jeg tror, at der skal være én aftale og ikke forskellige aftaler. Alperne er uden tvivl et sårbart område, det mærker først og fremmest de mennesker, som lever dér ligesom jeg selv. Når vi for tiden oplever en stor belastning i form af transittrafikken og mærker den dagligt, så ville det være uforståeligt og uudholdeligt for befolkningen langs Brenner-linjen, ligegyldigt om det er i Trentino, i Sydtyrol eller i delstaten Tyrol, hvis Schweiz fik særlige betingelser, og vi blev stillet dårligere på dette område.
Politikken består uden tvivl i at beskytte et sårbart område - ved hjælp af afgifter eller positiv støtte - idet man støtter den sårbare zone med nye muligheder såsom udbygning af skinner eller tunneler. Her er der ganske givet stadig et stort behov for handlinger. Schweiz' tilnærmelse til Den Europæiske Union, ligegyldigt på hvilken måde, er en positiv faktor, uden privilegier, men derimod med samme rettigheder for alle. Der er heller ikke forståelse for, at privilegierne indføres med en tidsmæssig begrænsning.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, vi fra De Grønne opfordrer EU og forbundsregeringen i Tyskland til eftertrykkeligt at støtte Schweiz' planer om indførelse af en afgift for den tunge trafik, som afhænger af vognenes størrelse, og en alpetransitafgift for langt om længe at fremskynde beskyttelsen af miljøet i Alperne og omlægningen af godstrafikken fra vejene til skinnerne.
Ligeledes skal vejtrafikken ud over vejomkostningerne også pålægges de eksterne omkostninger, især miljøomkostningerne, og i den forbindelse skal der tages hensyn til de særligt høje omkostninger i Alperegionen. Vi har nemlig et særligt ansvar over for menneskene og deres miljø: Alperne. Det lader dog til, at især mine kolleger Jarzembowski og Ferber endnu ikke helt har forstået det. Man kan ikke, som dem, forsøge at afpresse Schweiz med det argument, at hvis landet ikke gør, hvad EU vil have, må schweizerne ikke længere forlade deres eget land og vil så at sige blive sat i husarrest. Dette er mere end imperialistisk skaberi og storhedsvanvid, det skal siges klart og tydeligt én gang for alle!
Schweiz' projekter støtter jo EU i endelig at udvikle et vedvarende trafikkoncept, det er jo ikke rettet mod EU! I den forbindelse kan man overhovedet ikke længere forstå Bayerns, den tyske forbundsregerings og Italiens blokadeholdning. Vi fra De Grønne vil arrangere en konference med repræsentanterne fra de berørte lande den 1. februar i Lindau om dette komplekse emne.
Henvendt til Nederlandene: Hvis miljøet i Alperne bliver ødelagt, har De virkelig ikke længere brug for at bygge dæmninger mod havoversvømmelser, men mod Rhinens oversvømmelser. For hvis Alperne først er ødelagt, så kan De udsende højvandsmeldinger i Deres land hele året rundt, De kan nemlig melde, at landet står under vand!
Alperne er et drikkevandsreservoir, og det har vi brug for. Hvis vi fortsætter med at ødelægge Alpeområdet på denne måde, så kan man måske stå på ski i hele Alpeområdet, fordi der ikke længere er nogen træer. Men hvis det skulle være meningen med det hele, så vil jeg hellere løbe på skøjter i Holland.
Jeg anbefaler Dem at se nøje på dette miljø endnu en gang, og som landmand siger jeg Dem én ting: Vi lever af 30 cm af denne jord, og hvis de bliver ødelagt, så skal vi overhovedet ikke længere bekymre os om fri handel, transit og varetrafik, for så er det nemlig klaret!

Rehder
Hr. formand, kære kolleger, den, der i dag leder efter vedvarende fremskridt på det trafikpolitiske område i Alperne, kommer til den konklusion, at det er søndag hver dag i Europa. For antallet af søndagstaler, der kræver en fælles grænseoverskridende miljø- og menneskevenlig trafikpolitik, er stort og lovende, men i virkeligheden bliver der ikke gjort noget som helst. Man forsøger kun at standse noget. Når vi i dag hører forhandlingerne og også kommissærens informationer, så må jeg konstatere, at der heller ikke er kommet noget håndgribeligt ud af det i dag. Ytringerne og meddelelserne er i virkeligheden ikke kommet et skridt videre.
Helt ind i Europa-Parlamentet - vi er et europæisk fællesskab - dukker der til gengæld stambordsparoler op. Vi har indtil nu oplevet et kapløb blandt de tyske Europa-Parlamentsmedlemmer, som har talt hidtil, i at levere den dummeste stambordsparole. Det kan vi ikke bygge Europa op med. Vi kommer ingen vegne på den måde!
EU-Kommissionen burde netop på det trafikpolitiske område se sig selv som Fællesskabets motor. Det er jo fortjenstfuldt, hvis man ser på trafikkens eksterne omkostninger. Det er også et fremskridt, hvis man fastlægger en alpeklausul sammen med Europa-Parlamentet, men Kommissionen mangler mod til at gennemføre tingene i virkeligheden og endelig at få stablet noget på benene. Derfor opfordres EU-Kommissionen og formandskabet for Rådet ikke mindst til at gøre noget her. De opfordres også til at gøre noget dér, hvor Europas centrum også er, i det sydtyske område foran Alperne. Her inkluderer jeg i grunden de østrigske områder.
For tiden er det sådan, at der satses relativt ensidigt på vejområdet München-Verona, og at der her er planlagt en ubetalelig kæmpetunnel på 20 km. Vi ved desværre, at datoen for færdiggørelsen af dette i sig selv nødvendige projekt stadig lader vente på sig. Her skal vi snart involvere Revisionsretten og snart føre en hensigtsmæssig politik, som menneskene, erhvervslivet og miljøforkæmperne i Europa kan forstå.

Stenzel
Hr. formand, hr. kommissær, nord-syd-forbindelsen over Brennerpasset er en af de vigtigste vejstrækninger for lastvognstransitten. De belastninger, som Østrig påføres i den forbindelse, er enorme. De er uforholdsmæssigt store i forhold til Schweiz. Der kører ca. 30 % flere lastvogne gennem Brennerpasset end gennem de schweiziske overgange. Mange speditører vælger den længere strækning over Brennerpasset, fordi det økonomisk set stadig kan betale sig. Speditørernes overvejelser om omkostningerne og denne omkostningsfordel ved Brennerpasset skal ophøre med at eksistere. Denne omvejstransit skal lægges tilbage til den oprindelige strækning igen.
I et mundtligt tillægsforslag opfordrer vi derfor sammen med vores østrigske kolleger i Socialdemokratiet Kommissionen til at sørge for, at ingen EU-medlemsstat stilles dårligere end Schweiz i transitspørgsmål. Den ulige belastning må heller ikke blive ved med at eksistere af hensyn til beskyttelsen af den berørte befolkning. For at afskaffe de finansielle fordele, som er forbundet med Brennerstrækningen, bør der indføres en sammenlignelig afgiftsordning for Østrig, Schweiz og Frankrig. En reduktion af afgifterne for at benytte Brennerstrækningen, som jo alligevel allerede er lavere end i Schweiz, er et forkert signal at sende, og det bidrager ikke til at få ført lastvognstrafikken over på schweiziske strækninger. Kun hvis afgiftsbelastningen på alle de strækninger, som fører over Alpehovedkammen, er lige stor for en speditør, er der en chance for, at man igen vælger andre ruter end den over Brennerpasset.
Kommissionen burde derfor arbejde for en sådan tilnærmelse af afgifterne og for en godkendelse af lastvogne på 40 t under sine forhandlinger med Schweiz. Kommissionen må ikke unddrage sig det ansvar, som den har over for medlemsstaterne og over for befolkningen, netop på så følsomt et område som Alpehovedkammen.

Van den Broek
Hr. formand, i forsættelse af mit tidligere indlæg, måske lige et par reaktioner på de ærede medlemmers interventioner. For det allerførste vedrørende Brenner, hvor der er en række spørgsmål. For det første, om Østrig får tilladelse til at opretholde de højere toldpenge på Brennermotorvejen. Det er i enhver henseende bekendt, at der på dette punkt stadig føres forhandlinger om der kan opnås enighed mellem parterne for på basis af den såkaldte alpeklausul at finde en løsning. Hvis det ikke lykkes, selvfølgelig føler Kommissionen sig tvunget til at afvente Domstolens kendelse, idet denne sag, som De ved, er indbragt for Domstolen. Men en aftale mellem parterne ser vi naturligvis meget hellere, og selvfølgelig fortsætter vi med at arbejde herfor.
I øvrigt, hr. formand, bemærkningerne om indkalkulering eller ej af de eksterne omkostninger. Det skal være helt klart, at Kommissionen på dette punkt naturligvis i øjeblikket skal basere sig på fællesskabsretten, der ikke gør indkalkulering af de samlede eksterne omkostninger mulig, men kun en del af dem. Men hvad det angår, må vi sige, at vi handler på grundlag af den gældende fællesskabsret og ikke på basis af, hvad også Kommissionen gerne så. Hvilket er bredere end det, hvilket også fremgår af det, Kommissionen har sagt herom i grønbogen.
Til sidst, formand, med hensyn til taksterne for transittransport. Som jeg allerede bemærkede i første instans, er vi endnu ikke helt enige om tallene. Et af de vigtigste punkter er her højden af de takster, der skal gælde fra 1. januar 2005. Parlamentet vil sikkert have forståelse for, at jeg, fordi vi stadig forhandler, ikke kan oplyse nærmere om de af os fulgte strategier. Parlamentet får mulighed for at udtale sig herom, når det skal høres om Unionens beslutning vedrørende ratificeringen af aftalen.
Jeg har i øvrigt påpeget, og jeg støttes her enstemmigt af Rådet, at den af Schweiz foreslåede takst stadig ikke er acceptabel. Vi taler her om beløb på CHF 410 for en transitbillet Basel-Chiasso med en lastvogn på 40 t. Men eftersom Schweiz har angivet, at det ønsker at indtage en fleksibel holdning, har jeg tillid til, at vi til sin til vil blive enige.
Lad mig til trøst for hr. Dell'Alba, der undrer sig over, at hr. Kinnock ikke sidder bag dette bord, sige, at det ikke altid er muligt for Kommissionen at organisere sit arbejde på en sådan måde, at alle Parlamentets spørgsmål kan besvares af den mest ansvarlige kommissær. Men det trøstende ord, som jeg vil sige, er, at denne kommissær i Kommissionen er ansvarlig for forbindelserne med Schweiz.

Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 40, stk. 5
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

EU-bistanden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0388/97 af Goerens for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om forbedring af EU-bistandens effektivitet; -A4-0391/97 af Fabra Vallés for Budgetkontroludvalget om Revisionsrettens særberetning nr. 2/97 om Den Europæiske Unions humanitære bistand (1992-1995) (C4-0219/97).
Goerens
Hr. formand, kære kolleger, vi har i dag lejlighed til at sætte punktum for drøftelsen af Parlamentets betænkning om forbedring af EU-bistandens effektivitet.
At beskæftige sig med udviklingsproblematik er at beskæftige sig med en af de mest positive opgaver, der findes. Det fritager os imidlertid ikke fra at fastlægge nogle elementære regler og aktionsprincipper. Jeg sigter i den forbindelse navnlig til nødvendigheden af at tilstræbe komplementaritet mellem EU's og medlemsstaternes bistand. Da der er mange aktører involveret i udviklingsproblematikken, må man gøre alt for at undgå dobbeltarbejde. Mangelfuld eller manglende koordinering mellem de forskellige aktører på stedet har uundgåeligt negative virkninger. En bedre koordinering, som omfatter samtlige udviklingspolitiske aktører, en god intern sammenhæng mellem de forskellige udviklingspolitiske instrumenter og en større synlighed er ganske vist ikke mål i sig selv, men kan få flere EU-borgere til at støtte det nødvendige samarbejde mellem Den Europæiske Union og udviklingslandene. Det gælder navnlig i dag, hvor man oplever en svindende indsats inden for udviklingspolitikken - en tendens, som vi under ingen omstændigheder må være ligeglade med.
Derfor må der rådes bod på manglerne. Det bestræber betænkningen sig på, idet den først diskuterer måleinstrumenterne og derefter, hvilke effektivitetskriterier der skal anlægges på dette område. Hvad skal udviklingsbistandens effektivitet måles i forhold til? OECD's Komité for Udviklingsbistand har givet et mere eller mindre tilfredsstillende svar herpå; den foreslår som evalueringskriterier for bistanden relevansen, effektiviteten, nytteværdien, synligheden, indvirkningen på udviklingen og varigheden.
Hvor relevant bistanden er, vurderes ved at spørge, hvilke problemer der skal løses og hvilke målsætninger det pågældende program har. Graden af effektivitet måles på evnen til at nå målsætningerne for så små omkostninger som muligt. Nytteværdien bedømmes dels ud fra det forventede resultat og modtagernes situation, dels i forhold til eventuelle uventede resultater og utilsigtede virkninger. Et program skal have en indvirkning på udviklingen på såvel mellemlang som lang sigt. Endelig drejer det sidstnævnte kriterium sig om, hvor varig og bæredygtig den igangsatte udvikling er.
Hr. formand, i de evalueringer af udviklingsprogrammer, som jeg henviser til i min betænkning, aftegner der sig en række interessante tendenser, bl.a. og jeg nævner tre eksempler - at Kommissionens udviklingsbistand kun har en svag, men dog positiv indvirkning på modtagerlandenes økonomiske vækst, at middellevetiden - påviseligt - er steget i takt med forbedringen af sundhedsindikatorerne, og - som det tredje eksempel - at mange udviklingsprogrammer kun er af begrænset varighed. Listen er ikke udtømmende, men jeg har medtaget nogle eksempler, som til overmål illustrerer nødvendigheden at fortsætte evalueringsarbejdet.
En anden lære, der kan drages af evalueringerne, er, at det er nyttigt at foretage mikroanalyser af de enkelte projekter, i det omfang de belyser mønstergyldige EU-finansierede aktioner. Det må dog konstateres, at sektorspecifikke evalueringer er mere pålidelige, eftersom de giver en mere samlet vurdering af udviklingens effektivitet.
Derfor forekommer det mig hensigtsmæssigt, at man gør sig overvejelser om et andet aspekt: Har Europa sin egen specifikke udviklingsvision? Og i bekræftende fald hvilken? De menneskerettigheds- og demokratifremmende foranstaltninger, som Kommissionen allerede har iværksat, giver ikke alene EU's udviklingspolitik en ønskelig retning, men rejser også på en vis måde spørgsmålet om bistandens konditionalitet. Forsvarlig forvaltning af offentlige anliggender, herunder udviklingspolitikken, undslipper ikke dette princip. Forvaltningen afhænger i meget høj grad af det siddende politiske styres art, de lokale embedsmænds ærlighed og kvalitet, graden af demokratisk inddragelse af befolkningen og kvaliteten af den fulgte politik.
Hr. formand, jeg skal spare Dem for detaljerne. I øvrigt har de medlemmer, som får ordet, utvivlsomt læst min betænkning, som ikke er blevet anfægtet, for så vidt som jeg ikke har set nogen ændringsforslag. Jeg vil dog ikke slutte uden at nævne en række konklusioner, som jeg finder særligt betydningsfulde. Jeg har udvalgt seks.
For det første anmoder vi om, som Parlamentet længe har krævet, at Den Europæiske Udviklingsfond opføres på budgettet, hvilket i høj grad vil kunne bidrage til synliggørelsen af EU's politik på dette område. For det andet finder vi det uomgængeligt nødvendigt at drage lære af evalueringen, således at den får virkning for kommende programmer. For det tredje mangler Kommissionen menneskelige ressourcer til at behandle og administrere udviklingsprojekterne. Det må der rådes bod på. For det fjerde må man nu omsider anerkende den afgørende rolle, som kvinderne spiller i udviklingslandene. Navnlig inden for rammerne af udviklingsprogrammerne er kvindens rolle overordentlig betydningsfuld, om ikke for andet så på grund af hendes positive indflydelse, når det gælder svangerskabsforebyggelse. For det femte er det nødvendigt at intensivere dialogen med NGO'erne. Det tror jeg, hr. Fabra vil sige mere om.
Vi har længe drøftet, om det er hensigtsmæssigt at oprette et udviklingsagentur. Noget sådant er vi endnu ikke rede til. Efter drøftelser med Kommissionen har man fundet det formålstjenligt først at gå til et mellemliggende trin. Det redegør jeg for i betænkningen, og jeg mener, at det kompromis, som man er nået frem til, er et godt kompromis. Det vil gøre det muligt for os at udarbejde endnu mere omfattende evalueringsprojekter; dette finder jeg - og det er betænkningens hovedbudskab - absolut nødvendigt.

Fabra Vallés
Hr. formand, først vil jeg understrege, at når der tales om ECHO, er der tale om en meget ung organisation, som på meget kort tid har formået at skabe sig et fremragende ry. ECHO blev dannet i 1992, og har således kun fem års erfaring bag sig. Allerede fra begyndelsen har ECHO stået over for store udfordringer: krigen i Jugoslavien, Rwanda, flygtningene i det nordlige Irak, for ikke at nævne mere end tre eksempler, som alle har krævet en helt særlig indsats, og uden at ECHO havde haft mulighed for en lang oplæring.
Revisionsretten konstaterer i sin særberetning, at resultatet er blevet en succes. ECHO har i løbet af disse fem år opnået en betydelig erfaring, som sikrer organisationen plads i forreste række sammen med andre internationale organisationer, der beskæftiger sig med spørgsmål omkring humanitær bistand.
Denne rolle i forreste række kan ligeledes konstateres gennem tal: i 1996 var ECHOs andel i den samlede globale humanitære bistand over 20 %. Hvis der til denne procentdel lægges medlemsstaternes indsats, kan det konstateres, at Den Europæiske Union er den største bidragyder på verdensplan. Den Europæiske Union har ydet tæt ved halvdelen af den globale humanitære bistand, mere end ECU 1, 6 milliarder i 1996. Desværre er der en for stor spredning i indsatsen. Revisionsretten har konstateret, at der ganske enkelt er en brist i koordinationen og samarbejdet mellem Fællesskabet og dets medlemsstater og mellem medlemsstaterne indbyrdes. Resultatet er, at Unionen og medlemstaterne ofte spilder sine kræfter og ikke har den indflydelse, de kunne og burde have.
Det er i denne sammenhæng Revisionsrettens forslag om en pagt for humanitær bistand får betydning. En sådan pagt kunne tjene til, at der blev indledt en forhandling om nødvendigheden af et samarbejde mellem Fællesskabet og medlemsstaterne samt om de principper, der skal gælde for samarbejdet.
Alt dette er presserende og nødvendigt, eftersom Amsterdam-traktaten ikke har nogen henvisninger til humanitær bistand, hvilket betyder, at der for øjeblikket ikke eksisterer et egentligt basisdokument.
Det skal tilføjes, at vejen til en sådan pagt og den efterfølgende forhandling, vil være lige så væsentlig som resultatet. Det vil dreje sig om en proces, som de nationale parlamenter bør tilslutte sig kraftigt. F.eks. på en tværparlamentarisk konference.
Mere generelt drejer det sig om at tage i betragtning, at humanitær bistand ofte ydes i komplekse krisesituationer. Og disse kriser opstår ikke pludseligt og uventet sådan som naturkatastrofer. De opstår snarere på grund af politiske, økonomiske og etniske spændinger. Som reaktion på disse kriser er hurtig nødhjælp, selvom den er præcis, ikke tilstrækkelig.
I betragtning af sådanne kriser kan man kun opnå succes gennem en integreret tilnærmelse, som koordinerer de politiske, økonomiske, militære og humanitære foranstaltninger. En pagt for humanitær bistand kunne være opskriften på bedre oplysning om fænomenet. På baggrund af ovennævnte håber vi, at Kommissionen vil gøre fuld anvendelse af sine initiativbeføjelser og foreslå den allerede mange gange omtalte skrivelse for både Rådet og Parlamentet. Tillad mig at fremhæve, at det er Kommissionen, som kan og bør tillægge den stor politisk indflydelse.
Desuden er der en række aktioner af en anden type, som vi også forventer os af Kommissionen. Jeg vil nævne de tre vigtigste efter min mening:
For det første burde Kommissionen gradvist erstatte bistandssystemet, som er rettet mod individuelle og præcise operationer med tilnærmelser på meget længere sigt i et konkret program. Til dette formål burde Kommissionens tjeneste oprette strategiske forbindelser med nøglepartnere - f.eks. de store NGO´er og De Forenede Nationer - med det formål i fællesskab at udvikle og igangsætte en fælles global strategi for varige og indviklede nødssituationer. Som eksempel henviser jeg til situationen i området omkring de store søer i Afrika.
For det andet anvendes omkring 45 % af ECHO´s bevillinger af ikke-statslige organisationer. Revisionsretten har foretaget en undersøgelse af bevillingerne afhængig af NGO´ernes nationalitet. Resultatet af undersøgelsen afslører, at der er en væsentlig budgetuligevægt. Kommissionen bør gøre en indsats for at udligne denne uligevægt, eftersom der er store forpligtelser over for NGO´er i Frankrig og Belgien, hvor forpligtelserne over for NGO´er i f.eks. Tyskland og Portugal burde øges.
For det tredje er det nødvendigt, at Kommissionen opretter en central enhed til evaluering af dens hjælpeprogrammer, herunder ECHO, MEDA, PHARE og TACIS. Enheden skal sørge for en rimelig kvalitetskontrol og en sammenlignelighed mellem resultaterne af den interne evaluering, idet den forpligter sig til at forbedre udvekslingen af erfaringer ikke kun inden for Kommissionen, men også med andre udviklingsbistandsorganisationer.
Revisionsrettens nøgleord i denne forbindelse med evalueringen er uafhængighed. For at uafhængigheden skal blive en realitet og resultat af dens troværdighed, skal evalueringsenheden placeres uden for de aktive generaldirektorater.
Jeg slutter straks, hr. formand med at fremhæve med tilfredshed, at betænkningen af Goerens anmoder om nøjagtigt det samme som mig. Hr. Goerens, jeg gratulerer Dem med betænkningen og takker for Deres støtte i min udtalelse. Det er blevet tydeliggjort, at var Udvalget om Udvikling og Budgetkontroludvalget oftere sammen, havde vi meget mere at sige. Altsammen naturligvis med hjælp fra Revisionsrettens betænkninger.

Formanden
Jeg vil gerne meddele medlemmerne, at jeg af hensyn til den aktuelle og uopsættelige debat, der skal begynde kl. 16.00, kun vil give ordet til to medlemmer, hvorefter vi afbryder forhandlingen.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kolleger, hr. kommissær, for det første vil jeg lykønske hr. Goerens med hans betænkning og særligt med den meget afbalancerede beslutning. Effektiviteten i EU-bistanden er desværre ofte ikke så god, som den kunne være. For på trods af mange års hjælp fra de vestlige lande kan borgerne i de mindre udviklede lande ikke dække deres egne livsbehov og den økonomiske vækst er minimal. For at øge effektiviteten i udviklingshjælpen mener jeg, at det er meget påkrævet, at der sker ændringer på tre punkter.
OECD har påpeget, at den bedste hjælp til udviklingslandene består i uddannelse af kvinder, ikke mindst fordi der er et omvendt proportionalt forhold mellem kvinders uddannelsesniveau og fødselsprocenten. Altså, kolleger, hvordan kan vi stoppe den eksplosive befolkningstilvækst i disse lande og dermed den vedvarende fattigdom og sult, det er altså ved at uddanne kvinderne. Lavere befolkningstilvækst er den eneste måde man kan bryde den onde cirkel på. Kun på den måde kan der skabes en varig udvikling. Det var det første punkt.
For det andet er også viden og information vigtigt for en varig udvikling. For at skabe en bæredygtig udvikling i selve landet og hos befolkningen skal de lokale universiteter og nationale forskningscentre involveres ved overdragelsen af teknologi og viden til de pågældende.
For det tredje er investeringer i den private sektor og først og fremmest i de små og mellemstore virksomheder og en bedre udvikling af markedsmekanismen af essentiel betydning for den økonomiske og sociale fremgang. Heller ikke her må kvinderne overses som potentielle erhvervsdrivende. Jeg har forstået, at også internationale banker i øjeblikket støtter, at der udvikles initiativer herfor. Jeg håber, at Europa ikke sakker bagud på dette punkt.

Carlotti
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger. Jeg vil gerne benytte lejligheden i forbindelse med denne forhandling til at rose Kommissionen for med relativt begrænsede midler og under stadig vanskeligere forhold at have evnet at bringe bistand af hidtil uset omfang frem til kriseramte områder på et tidspunkt, hvor medlemsstaterne holder sig mere og mere tilbage og dermed lægger et stadig større pres på den.
Jeg vil også gerne pege på, hvor stort et fremskridt, oprettelsen af ECHO har udgjort for forvaltningen af den humanitære bistand. Det anerkendes fra alle sider, bl.a. i den nøjagtige, metodiske og yderst velskrevne beretning fra Revisionsretten. Og når jeg nu nævner denne beretning, lad mig da understrege, at den ikke afslører nogen bedragerier eller alvorlige fejl i Kommissionens forvaltning af bistanden.
I øjeblikket, hvor der er tendens til at vende blikket indad på grund af de sociale problemer, der gør sig gældende i de fleste europæiske lande, bliver den offentlige opinion stadig mere kritisk. Derfor er det bydende nødvendigt at tilpasse vores bistand bedst muligt og gøre så den effektiv som muligt. Det er netop, hvad Goerens-betænkningen tage sigte på, og jeg tilslutter mig den fuldt ud.
Tiden tillader kun nogle få bemærkninger om Fabra-Vallés-betænkningen og Revisionsrettens beretning. Det er, for det første, påtrængende nødvendigt, at Kommissionen sørger for større gennemskuelighed. Den må forenkle de interne arbejdsgange og forbedre sammenhængen mellem de udviklingspolitiske instrumenter. Dertil kommer den nødvendighed, som vi til stadighed fremhæver, af en bedre komplementaritet mellem den bistand, som henholdsvis EU, medlemsstaterne og FN yder. Den Europæiske Union kan ikke stille sig tilfreds med at være verdens største bidragyder. Vi skal gøre vores synspunkter gældende på den internationale scene, og Rådet og Kommissionen må træffe de nødvendige foranstaltninger.
Dette forudsætter, siges det, en global strategi. Der er stillet forslag om et humanitær bistandscharter, hvilket lyder spændende set ud fra et intellektuelt synspunkt. Men bortset fra at man ikke er helt klar over, hvilken juridisk status det skal have, mener jeg, at Rådets forordninger og Kommissionens meddelelse fra 1996 udgør et sammenhængende regelsæt.
Afslutningsvis ser jeg personlig helst, at Kommissionen indleder overvejelser om, hvori ECHO's rolle skal bestå i fremtiden, hvilket forhold den skal have til sine forskellige partnere, herunder især NGO'erne, hvordan den humanitære bistand skal reorganiseres i overensstemmelse med disse overvejelser, som jeg opfordrer Kommissionen til at inddrage Europa-Parlamentet fuldt ud i, for vi har en række synspunkter at gøre gældende om dette emne.

Formanden
Her afbryder vi forhandlingen, der vil blive fortsat kl. 18.00.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige problemer af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0056/98 af Bertens for ELDR-gruppen om situationen i Mexico; -B4-0057/98 af Salafranca Sánchez-Neyra, Galeote Quecedo, Soulier og De Esteban Martín for PPE-gruppen om massakren på 46 indfødte bønder i den mexicanske stat Chiapas; -B4-0066/98 af Karamanou, Newens og Cabezón Alonso for PSE-gruppen om situationen i Chiapas; -B4-0073/98 af González Triviño, Novo Belenguer, Hory og Dell'Alba for ARE-gruppen om situationen i Chiapas; -B4-0085/98 af Carnero González, Wurtz, Manisco, González Álvarez, Novo, Pailler, Alavanos, Svensson, Ephremidis og Seppänen for GUE/NGL-gruppen om situationen i Chiapas (Mexico); -B4-0095/98 af Kreissl-Dörfler, Tamino, Ripa di Meana og Orlando for V-gruppen om situationen i Chiapas (Mexico).
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE). -
Hr. formand, hvad angår menneskerettigheder dur halve løsninger ikke, og i det konkrete tilfælde ret til at leve, at når først livet er tabt, får man det ikke igen, ved De, hr. formand, at tilsidesætttelse er en fejl, når man afviser at indgå aftale. Derfor er det vigtigt, at Parlamentet - jeg sagde det den 24. december, gentog det den 6. januar i Udenrigsudvalget, påpegede det derefter atter for min politiske gruppe, og jeg gentager det i dag for plenarforsamlingen - skal markere sig og med beslutsomhed og uden formildende omstændigheder fordømme denne massakre, som har rystet den offentlige mening i hele verden.
Ud over at fordømme denne barbariske handling på det skarpeste og vise solidaritet med ofrenes familier skal Parlamentet også fordømme alle former for krænkelse af menneskerettighederne og vold, uanset hvem de ansvarlige for sådanne kriminelle handlinger måtte være.
Mexico under præsident Zedillo befinder sig i dag midt i en indviklet og ufuldendt reformproces. Meget er ændret i landet siden valget den 6. juli i fjor, men der er også meget, der ikke har ændret sig ret meget: volden, usikkerheden og straffriheden.
Hvad angår massakren i Acteal eller begivenhederne i Ocosingo har regeringen ganske vist truffet nogle foranstaltninger, som skal forsøge at genoprette tilliden og troværdigheden til landet inden for retsstatens og lovens rammer, som gælder for alle på lige fod lige fra regeringen til den laveste borger.
Det er imidlertid ikke nok, hr. formand, det er ikke nok blot at reagere, for tabet af et liv, af et eneste liv, er uopretteligt. Disse tiltag bør ikke opfattes som exceptionelle, for de udgør adfærdsnormer, som er almindelige i enhver retsstat.
For når man krænker friheden - som begynder med respekt for retten til et liv - skal loven anvendes på streng vis, hr. formand. Derfor anmoder Parlamentet med sin beslutning regeringen - hvis vigtigste opgave er at værne om borgernes sikkerhed - om at mobilisere alle sine kræfter på at forebygge, at så beklagelige og sørgelige hændelser gentager sig.
Og det gentager sin mening, om at dialog og udryddelse af vold, alle typer vold, er den bedste mulighed - eller rettere sagt, den eneste mulighed - for at opnå en vedvarende løsning på konflikten og en retfærdig og varig fred for alle.

Cabezón Alonso
Hr. formand, de voldsomme drab på 45 forsvarsløse personer - størstedelen kvinder og børn - i den mexikanske landsby Acteal den 22. december stillede os igen over for et Mexico, som afslører et skarpt modsætningsforhold i delstaten Chiapas, hvor det rige og det lave, ulige og fattige Mexico kommer vanskeligt ud af det med hinanden.
Jeg fordømmer uforbeholdent en handling af så voldsomt et omfang og tilkendegiver min solidaritet med ofrene og deres familier.
Situationen i delstaten Chiapas i dag kræver en streng og uforbeholden analyse. Man kan ikke affærdige hændelserne i Chiapas med en ensidig analyse efter vestlige parametre, da man kan begå meget alvorlige fejl.
Lige fra at afstå fra anvendelse af vold som politisk middel, ville jeg ønske, at præsident Zedillo og hans regering vil lede en løsning på konflikten i Chiapas og de kulturelle, sociale, økonomiske og politiske bevæggrunde for konflikten; at republikkens myndigheder vil holde undersøgelsen åben, indtil alle omstændigheder er opklaret, og afværge at de bliver ustraffet; at de mexikanske politiske partier vil indgå aftaler om programmer for staten og nå frem til en fælles lovbestemmelse om det nationale selvstyre som et vigtigt skridt hen imod gennemførelsen af en del af San Andrés-aftalerne; at de paramilitære grupper fjernes fra Chiapas, og at oprørsbevægelsen zapatisterne integreres - bedre før end senere - i mexikansk politik som en civil organisation; at Kommissionen i samarbejde med de mexikanske føderale myndigheder vil støtte nødhjælpsprogrammer for de fordrevne indianersamfund i Chiapas.
Jeg kan anerkende den mexikanske hærs rolle i afvæbningen af de paramilitære grupper og dens effektivitet i fordelingen af hjælp til de fordrevne indianere; indsatsen bør dog intensiveres med henblik på at undgå væbnede konfrontationer mellem den regulære mexikanske hær og oprørsbevægelsen zapatisterne.
Hvis en sådan konfrontation uheldigvis skulle opstå, ville konsekvenserne være uforudselige. Det der har betydning i dag er at samle dette svære puslespil af løsninger og fred, som man ønsker, og som man bør opbygge. Det mexikanske samfund bør anse Den Europæiske Union for mere end en løftet pegefinger men for en loyal allieret i samarbejdet om at løse konflikter.
Den beslutning, som vi vil vedtage i dag, er et beskedent bidrag til denne alliance, som skal tage del i problemer og løsninger.

Hory
Hr. formand, da vi fremsatte dette beslutningsforslag, var det endnu ikke helt sikkert, at de mexicanske myndigheder havde et ansvar for massakren i Acteal.
I dag er der imidlertid ikke længere nogen tvivl. Det er nu bevist, at de lokale myndigheder allerede den 21. december i det mindste var blevet advaret om, at en massakre var under forberedelse, og at de var blevet underrettet om, at medlemmer af Den Institutionelle Revolutions Parti og et antal politifolk var involveret i forberedelsen.
Langt fra at forstå den oprørthed, som massakren har givet anledning til, og som har fået 100.000 mennesker til at demonstrere i Mexicos gader, fortsætter de mexicanske myndigheder deres repressive kurs, og for kort tid siden blev endnu en ung indiansk kvinde dræbt af politiet.
Derfor mener jeg, at Parlamentet skal tage sagen op, og selvom vi er mange, der ikke deler den romantiske fascination af zapatisternes venstreorienterede arkaismer, som nogle nærer, bør det på det kraftigste fordømme de mexicanske myndigheder og opfordre dem til nu omsider at indlede en dialog om de mange problemer, bl.a. vedrørende ejendomsretten til jorden, som gør sig gældende i Chiapas.

Carnero González
Hr. formand, den afskyelige massakre i Acteal og de efterfølgende begivenheder viser klart og tydeligt, hvilke alvorlige problemer Mexicos demokratiske overgang gennemlever. Det vidner også om landets manglende respekt for menneskerettighederne og naturligvis om den betændte situation i delstaten Chiapas.
Europa bør bidrage til, at Mexico bliver et demokrati, som fuldt ud respekterer menneskerettighederne, og det skal vi før noget andet forlange af præsident Ernesto Zedillo og hans regering. Vi skal anmode de mexikanske myndigheder om at anholde og retsforfølge de skyldige i massakren i Acteal; at de paramilitære grupper, som opererede i Chiapas før forbrydelsen i Acteal, hvilket der allerede var blevet advaret om, afvæbnes, og at de opløses; at de militære operationer i Chiapas standses, og at hæren trækker sig tilbage; at San Andrés-aftalerne overholdes, og at der indledes en egentlig dialog med den zapatistiske oprørsbevægelse; at menneskerettighederne respekteres, og at demokratiseringen gennemføres til mindste detalje. Den demokratisering som kunne registrere et betydningsfuldt fremskridt med det ærlige valg af Cuahutémoc Cárdenas til borgmester i det føderale distrikt.
Således er vi enige om det, størsteparten af mexikanerne beder om - og de har lige gjort det i tusindvis i byernes gader - og snart også størsteparten af europæerne. Vores borgere vil ikke have hovsaløsninger i Mexico, de kræver klarhed. Og samme klarhed skal vi herfra kræve af Parlamentet, Rådet og Kommissionen, og vi skal anmode om en international observation af respekten for menneskerettighederne i Mexico, og at Kommissionen underretter os om denne opgave på en regulær og organiseret måde. På baggrund af ovennævnte er det ikke nok med fagre ord; ordene skal begrundes med kendsgerninger, og hvis vi ønsker, at alle disse krav bliver opfyldt, skal vi anvende de midler, vi har til rådighed.
Det er grunden til, at vores beslutning anmoder om, at Parlamentet udsætter ratificeringen af den bilaterale aftale, som blev underskrevet i december mellem Den Europæiske Union og Mexico, indtil præsident Zedillo imødekommer de krav, jeg før nævnte, og jeg mener, vi burde anmode de nationale lovgivende forsamlinger om at tage de samme forholdsregler.

Tamino
Hr. formand, jeg vil ud over medfølelse med ofrene udtrykke dyb bekymring over de voldsepisoder, der finder sted og har fundet sted i Chiapas, hvor halvmilitære bander, støttet af de lokale myndigheder, terroriserer og massakrerer den indfødte befolkning.
Angående dette er det måske nyttigt at læse det, som Amnesty International rapporterer: disse episoder viser, at det er nødvendigt hurtigst muligt at foretage en fuldstændig og uafhængig offentlig undersøgelse af de halvmilitære grupper, som ifølge talrige kilder arbejder med støtte fra sikkerhedsstyrkerne, lokale myndigheder og politikere med tilknytning til det institutionelle og revolutionære parti, det vil sige det parti, som er ved magten i Mexico.
Af disse grunde tror jeg, det står klart, at den ønskede fred i Chiapas ikke kan skabes, uden at den mexicanske regering tager klar afstand fra de halvmilitære styrker, som de indtil i dag har udnyttet kraftigt. Der vil ikke blive fred, hvis ikke menneskerettighederne respekteres.
Vi Grønne vil derfor støtte den fælles beslutning, men vi anser det for at være vores pligt nu - under henvisning til demokratiklausulen i den bilaterale aftale med Mexico - at suspendere underskrivelsen af handelsaftalen.

Newens
Hr. formand, den barske massakre på 45 personer i Acteal i den mexicanske delstat Chiapas rystede menneskerettighedsarbejdere verden over. Denne beslutning afspejler en generel harme. Mexicos præsidents hurtige fordømmelse af massakren og de skridt, der tages for at identificere gerningsmændene og retsforfølge dem, som anført i beslutningen, hilses velkommen. Men de mexicanske myndigheder må indse, at deres omdømme vil lide alvorlig skade, såfremt systemet måtte svigte, og det skulle lykkes de skyldige at undgå straf.
Mexicanerne har i tidens løb lidt alvorlige krænkelser af menneskerettighederne, uden at de skyldige er fundet og strafftet. Men ved denne lejlighed er det af afgørende betydning, at dem, der begik denne grufulde handling, ikke får lov til at slippe ustraffet. Den mexicanske regering må ydermere bekræfte sit løfte om at finde en fredelig løsning på konflikten med ZNLA. Vi må kraftigt opfordre begge sider til at fortsætte deres bestræbelser på at sikre gennemførelsen af San Andrés-aftalerne uden yderligere fortræd og tab af menneskeliv og med dette for øje at møde op med ønsket om succes uanset hvad.
Hvis de frygtelige begivenheder den 22. december ryster dem, der sidder med et ansvar, i tilstrækkelig grad til at træffe de nødvendige foranstaltninger, ikke kun til at løse konflikten, men også til at tackle de underliggende problemer med fattigdom, afsavn og diskrimination, som ligger bag zapatist-oprøret, vil ofrene i Acteal ikke have mistet livet forgæves. Jeg mener ikke, at vi på nuværende tidspunkt bør søge at bremse aftalen fra december 1997 mellem EU og Mexico, som inkluderer spørgsmålet om menneskerettigheder, da den mexicanske regering skrider til handling vedrørende denne massakre. Hvis der skete yderligere krænkelser af menneskerettighederne, eller hvis der ikke blev gjort noget ved det, ville det dog ikke være muligt at modsætte sig en strengere linje i fremtiden.

Wurtz
Hr. formand, da jeg har besøgt Chiapas og stadig opretholder forbindelse med både aktive zapatister og en lang række mexicanske venstreorienterede, kan jeg bevidne det håb, som San Andrésaftalerne af februar 1996 vakte i Mexico.
De oprindelige folks kultur bør anerkendes som en integrerende del af den mexicanske mangfoldighed og deres deltagelse i landets politiske liv sikres. Jeg er overbevist om, at det er den manglende overholdelse af aftalerne, der er den vigtigste årsag til forværringen af situationen i Chiapas.
Med massakren i Acteal den 22. december, som kostede 45 mennesker livet, er det værste, som man kunne frygte, nu sket. Massakren retter en alvorlig anklage mod de personer i statsapparatets top, som tolerer de paramilitære grupper, og, med endnu større grund, de lokale PRI-ledere, som støtter disse mordere direkte. Det kan, desværre, ikke udelukkes, at landets ledere bevidst har ladet situationen forværres i et forsøg på enten at isolere zapatisterne eller få dem til at begå fejl, der kunne retfærdiggøre en tilbagevenden til den militære strategi.
Derfor vil jeg fra adskillige personligheder i Chiapas og i Mexico i det hele taget gerne overbringe Parlamentet den udtrykkelige anmodning, at den partnerskabs- og samarbejdsaftale mellem Den Europæiske Union og Mexico, der blev undertegnet den 8. december sidste år, suspenderes, for at få de mexicanske myndigheder til at opløse de paramilitære grupper, fælde dom over morderne, trække hæren ud af de indfødte folks områder og, mere generelt, overholde de aftaler, som de har indgået - med andre ord gennemføre San Andrés-aftalerne - således at befolkningen i Chiapas omsider kan få fred, retfærdighed og demokrati.

Van den Broek
Hr. formand, selvfølgelig deler Kommissionen afskyen og bestyrtelsen over mordet på 45 personer i landsbyen Acteal i den mexicanske delstat Chiapas. Dermed er håbet om en fredelig løsning af konflikten faldet yderligere, men vi kan selvfølgelig ikke slå os til ro med det.
Den 22. december har Kommissionen i et kommuniké fra det luxembourgske formandskab anmodet de mexicanske myndigheder om straks at iværksætte en undersøgelse for at finde gerningsmændene til mordene og stille disse for en domstol. Den Europæiske Union har samtidigt påpeget, at i aftalen mellem EU og Mexico, der blev underskrevet i Bruxelles den 8. december, har begge parter forpligtet sig til betingelsesløst at overholde menneskerettighederne og de demokratiske principper.
Kommissionen har imidlertid taget præsident Zedillos løfte om på føderalt plan at tage alle nødvendige midler i brug for at finde og straffe gerningsmændene og at intensivere forhandlingerne om en fredelig løsning til efterretning. Dette løfte er overholdt. Indenrigsministeren er trådt tilbage. Præsidenten har givet statsadvokaten for Mexico ordre til personligt at lede undersøgelsen. Guvernøren i delstaten Chiapas er sat fra sin bestilling og en række personer, der mistænkes for at have været involveret i mordene, er imidlertid sat i fængsel.
Kommissionen har tidligere udtalt sig for en fredelig løsning, der skal komme i stand gennem forhandlinger mellem regeringen og EZLN. Vi vil selvfølgelig forsat følge udviklingen i situation i Chiapas meget nøje. Vores delegation i Mexico vil fortsat indberette om udviklingen og har også jævnligt kontakt med de involverede parter. Kommissionen vil give de ærede parlamentsmedlemmer alle de oplysninger, der i den forbindelse er nyttige.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0033/98 af Bertens for ELDR-gruppen om våbeneksportkontrol; -B4-0058/98 af Oostlander og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen om kontrol med våbeneksport; -B4-0064/98 af Titley, Swoboda og Wiersma for PSE-gruppen om en europæisk adfærdskodeks for våbenkesport; -B4-0081/98 af Lalumière for ARE-gruppen om adfærdskodeksen om våbenkesport; -B4-0086/98 af Wurtz, Jové Peres, Alavanos, Ribeiro og Papayannakis for GUE/NGL-gruppen om våbenkesportkontrol; -B4-0104/98 af Hautala, Telkämper, McKenna, Gahrton og Schroedter for V-gruppen om en europæiske adfærdskodeks for våbensalg.
Titley
Hr. formand, den Socialistiske Gruppe hilser det britiske formandskabs initiativ om at søge at udarbejde en adfærdskodeks for våbeneksport varmt velkommen. Vi mener, at dette er vigigt for fremtiden, fordi man naturligvis ikke kan have en fælles sikkerheds- og udenrigspolitik, der er helliget krisestyring og konfliktforebyggelse, samtidig med at store virksomheder udruster de selvsamme lande, som er skyld i ustabilitet, med våben.
Som jeg påpegede i min betænkning til Parlamentet for et par måneder siden, er det også vigtigt for forsvarsindustrien, fordi manglen på en adfærdskodeks holder den konsolidering tilbage, som industrien har brug for, og som vil gøre den mindre afhængig af eksport.
Vi må ikke lade det bedste være det godes fjende i denne debat. Vi bør koncentrere os om to væsentlige principper. For det første har vi behov for klare og fælles principper vedrørende handelen. Det ville betyde en skelnen mellem våbensalg til lande, der vil bruge dem til at krænke menneskerettigheder, og våbensalg til lande, der måske nok har en tvivlsom fortid, men som ikke desto mindre nærer berettiget bekymring for sikkerheden udadtil. Desværre skelner beslutningerne foran os ikke tilstrækkeligt godt mellem disse to spørgsmål.
Det andet emne som vi er nødt til at tage op, er at der ikke må forekomme underminering. Når først et land beslutter, på baggrund af disse principper, ikke at ville eksportere våben, må et andet land ikke fuldende salget og dermed underminere princippet.
Vi er også nødt til at anerkende tre andre spørgsmål som vigtige, for at en adfærdskodeks skal kunne fungere effektivt. For det første må der være størst mulig gennemsigtighed, det vil sige, at Rådet skal meddele, hvad de laver, og lade Parlamentet kommentere det. For det andet har vi brug for et frisk initiativ, særligt i lyset af det styrkede politisamarbejde i Amsterdam-traktaten, for at stoppe det illegale våbensalg. For det tredje må vi optrappe vores bestræbelser på at gøre dette til en international adfærdskodeks, ikke kun en europæisk adfærdskodeks.

Bertens
Hr. formand, vi liberale er meget glade for det britiske formandskabs initiativ om at skærpe de fælles kriterier for våbeneksport. Det britiske formandskab har bebudet en adfærdskodeks, men denne kodeks må ikke blive et slapt kompromis. Vi har ikke noget ud af en uforpligtende adfærdskodeks. Der skal indgås aftvingelige og kontrollerbare aftaler.
Bilaterale aftaler er ikke løsningen, fordi de giver for mange muligheder for hemmelige "deals«. For at gøre effektive konsultationer mulige, skal medlemsstaterne træffe interne foranstaltninger om stor åbenhed og offentlig og parlamentarisk kontrol af våbeneksportlicenser.
Et FN-register om våbensalg er et nyttigt instrument til på verdensplan at øge gennemsigtigheden omkring våbenleverancer. Derfor skal der optages et nyt kriterium, der forbyder eksport til lande, der ikke overholder FNregisterets bestemmelser. Vi liberale vil derfor støtte de grønnes ændringsforslag.

Fabra Vallés
Hr. formand, Det Europæiske Folkepartis Gruppe mener, at en adfærdskodeks, som regulerer våbeneksporten, er et fremskridt, og fremfor alt skal vi anse det som en nødvendighed, hvis vi ønsker at opbygge en effektiv FUSP.
Regulering og kontrol med våbeneksport til krigsramte lande, til lande der ikke respekterer menneskerettighederne og til ustabile regioner, tillader os at intervenere direkte og dermed undgå, at konflikterne i disse områder optrappes. Hvis der derudover er tale om en klar og utvetydig adfærdskodeks, som fastlægger, hvilke typer våben og teknologi, der må eksporteres, samt de andre eksportlandes forpligtelser - ikke at forglemme virksomheder og andre handelslande - har vi taget et vigtigt skridt fremad. Det vil være rart, hvis Rådet ud over at udforme denne kodeks vil informere os om dens gennemførelse.

Pradier
Hr. formand, fremstilling, salg og eksport af våben er aktiviteter, som aldrig har haft en god presse, men som under alle omstændigheder indbringer dem, der udøver dem, solide udbytter. Det er også en erhvervssektor med en vis politisk vægt og en kilde til arbejdspladser, hvilket man ikke kan være ligegyldig over for i disse tider.
Det er derfor nødvendigt at indføre en adfærdskodeks i Unionen. Det er ligeledes nødvendigt aktivt at forberede kodeksens udstrækning til også at omfatte andre lande, men jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på listen over, hvilke former for materiel, der berøres. Tunge panserkøretøjer, supersoniske bombefly og meget sofistikeret udstyr skal naturligvis være på den, men man skal huske på, at de våben, der dræber flest mennesker, navnlig i lande med ustabile forhold, er våben af ringe kaliber - automatiske våben eller håndvåben. Disse våben dræber bønder, demonstranter og oppositionsfolk langt oftere, end det tunge artilleri på et atomdrevet hangarskib gør.
Lad os under alle omstændigheder erkende, at de før eller siden må medtages i adfærdskodeksen.

Schroedter
Hr. formand, vi glæder os meget over det britiske rådsformandskabs initiativ til at gå aktivt i gang og langt om længe få sat dette kritiske punkt på dagsordenen. Det er naturligvis nødvendigt, at EuropaParlamentet inddrages. Så skal det dog også komme med progressive forslag, som går videre. Derfor ser jeg gerne, at Europa-Parlamentet koncentrerer sig om de aktuelle udviklinger og krisesituationer, og i den forbindelse er det sådan, at de lette og små våben spiller en central rolle. Derfor kan vi ikke bare lade dem blive udelukket, men er nødt til at regne dem med. Enhver, som befinder sig i konfliktramte regioner, ved, hvilken betydning det har.
Våbensamarbejdet kræver en særlig overvågning af de teknologier, der har dobbelt anvendelsesformål. Jeg mener, at det også hører med. Det glæder mig, at der også tages hensyn til vores forslag om at tilføje et niende kriterium for at udelukke våbenleverancer til lande, som ikke tiltræder FN's våbenregister. Sådan en kodeks skal naturligvis også gennemføres. Det betyder, at nationale regeringers våbenhandler skal kontrolleres.

Thors
Hr. formand, også jeg vil hilse forslaget velkommen til fælles aktion som det bør være, når det gælder EU's våbeneksport. Det faktum, at et flertal af EU's medlemslande i det mindste har signaleret beredskab til code of conduct , er glædeligt.
Derimod er det overraskende, at mit hjemland, Finland, ikke har diskuteret dette eller har støttet initiativet. Det er overraskende, da det for et lille land faktisk er billigere at have et våbenmarked, der har regler, end et, som er ureguleret. Det er også overraskende, da Finland har været rede til at diskutere produktionssamarbejde. Hvorfor er man ikke rede til at diskutere samarbejde og fælles regler for eksporten?
Dette er alvorligt. Vi behøver nye regler hurtigt, da våbenhandelen er steget i 1995-1996. Vi behøver i koden bestemmelser om følsomme områder, hvor vi enten har fuld embargo, selektive restriktioner eller hvor staterne forhandler indbyrdes. I disse forhandlinger bør alle lande kunne deltage.

Van den Broek
Hr. formand, Kommissionen er Parlamentet taknemligt for på ny at have sat dette emne på dagsordenen, og denne debat finder sted på en forholdsvis ømtåleligt tidspunkt for den europæiske våbenindustri og i en tid med hurtig international udvikling. På grund af de voldelige konflikter i mange dele af verden står spørgsmålet om en bedre kontrol med våbeneksporten højt på den internationale dagsorden, og den følges nøje af offentligheden.
De nuværende EU-ordninger om våbeneksport, baseret på de otte punkter, der blev vedtaget i 1991 og 1992, har ikke vist sig særligt effektive. Disse punkter er for vage og vanskelige at håndtere som rettesnore. Kommissionen er klart tilhænger af strengere regler, der danner en klar ramme for diskussionen om våbenhandel. Vi er også tilhængere af en bedre informationsudveksling og forhandlingsprocedurer mellem medlemsstaterne.
Parlamentet har leveret et vigtigt bidrag til debatten om den europæiske våbenindustri ved at vedtage en beslutning på grundlag af betænkningen af hr. Titley, og den støtter generelt konklusionerne og henstillingerne i en meddelelse fra Kommissionen fra januar 1996. I beslutningen anmodes Kommissionen om at udarbejde en hvidbog om våbeneksporten, og Kommissionens tjenester arbejder i øjeblikket på denne hvidbog.
Jeg håber, at denne proces kan afsluttes i de kommende uger. Dette dokument evaluerer Den Europæiske Unions stilling i verdenshandelen med våben, og den behandler Unionens hidtidige rolle ved våbeneksportpolitikken og præsenterer en række optioner for fremtidige aktioner. Den vil også omhandle det stadigt mere betydningsfulde spørgsmål om illegal handel med små og lette våben.
Det britiske formandskab er fast besluttet på at opnå reelle fremskridt på vej mod en restriktiv og mere transparent våbeneksportpolitik i EU. Det har til hensigt at indgive en EU-adfærdskodeks om regulering af våbenhandelen. Herved vil der af medlemsstaterne blive krævet en politisk aftale, sandsynligvis i form af en erklæring fra Rådet. Jeg har selv bragt dette emne på tale ved Kommissionens besøg hos det britiske formandskab for nylig i London, og der har minister Cook forsikret mig om, at han nu forhandler bilateralt med en række medlemsstater for at fremme processen om en adfærdskodeks så meget som muligt.
Kommissionen er på sin side villig til at støtte ethvert initiativ, der fører til fastsættelsen af en sådan adfærdskodeks og hvidbogen er ment som et bidrag til denne indsats.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0050/98 af Pompidou, Scapagnini og Baldi for UPE-gruppen om kloning af dyr og mennesker; -B4-0053/98 af Monfils for ELDR-gruppen om menneskekloning; -B4-0068/98 af Green og Cot for PSE-gruppen om kloning af mennesker; -B4-0074/98 af Liese, Carlo Casini, Oomen-Ruijten, Trakatellis og Tindemans for PPE-gruppen om kloning af mennesker; -B4-0079/98 af Hory, Pradier og Macartney for ARE-gruppen om kloning af mennesker; -B4-0087/98 af Papayannakis, González Álvarez, Gutiérrez Díaz, Ainardi, Sornosa Martínez, Sjöstedt, Ojala og Marset Campos for GUE/NGL-gruppen om kloning af mennesker; -B4-0103/98 af Aelvoet, Roth, Ahern, Graefe zu Baringdorf, Hautala, Lannoye, McKenna, Schörling, Tamino og Voggenhuber for V-gruppen om forbud mod kloning af mennesker; -B4-0059/98 af Habsburg-Lothringen og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen om situationen i Ingusjetien; -B4-0077/98 af Dupuis, Dell'Alba og Hory for ARE-gruppen om situationne i Republikken Ingusjetien; -B4-0100/98 af Schroedter og Gahrton for V-gruppen om ingusjetisk tilbagevenden til Prigorodnij- og Vladikavkazregionerne; -B4-0060/98 af Stasi, Tindemans og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen om arrestationen af Z'ahidi Ngoma (Den Demokratiske Republik Congo); -B4-0072/98 af Azzolini, Pasty og Andrews for UPE-gruppen om krænkelse af menneskerettighederne i Den Demokratiske Republik Congo; -B4-0078/98 af Macartney for ARE-gruppen om uraniumudvinding på den australske oprindelige befolknings territorium; -B4-0089/98 af Papayannakis, Mohamed Alí, Sjöstedt og Ojala for GUE/NGL-gruppen om uraniumudvinding på den australske oprindelige befolknings territorium; -B4-0098/98 af Aelvoet, Bloch von Blottnitz, Holm, Lannoye og McKenna for V-gruppen om uraniumudvinding på den australske oprindelige befolknings territorium; -B4-0054/98 af Bertens og Cars for ELDR-gruppen om massehenrettelsene i Sydkorea; -B4-0080/98 af Dupuis og Dell'Alba for ARE-gruppen dødsdommen over Karla Faye Tucker i De Forenede Stater; -B4-0102/98 af Manisco for GUE/NGL-gruppen samt Aglietta og McKenna forV-gruppen om dødsstraffen i De Forenede Stater; -B4-0076/98 af Dupuis, Dell'Alba og Hory for ARE-gruppen om menneskerettighedssituationen i Kina; -B4-0097/98 af Aglietta for V-gruppen udnævnelsen af en særlig EU-repræsentant til Tibet; -B4-0035/98 af Watson, Mulder, Fassa og Bertens for ELDR-gruppen om Kenya; -B4-0084/98 af Hory for ARE-gruppen om valgresultaterne i Kenya.
Kloning af mennesker

Baldi
Hr. formand, der er mange grunde til bekymring over professor Richard Seeds erklæring i sidste uge, om at han agter at gå videre med forskningen for at kunne bruge kloningsteknikken på mennesker, og især er der grund til bekymring over de etiske konsekvenser.
Parlamentet har allerede udtrykt sig kraftigt imod enhver form for kloning med det formål at reproducere mennesker. Den 12. marts 1997 vedtog Parlamentet en klar beslutning om dette. Når man tager hensyn til retten til genetisk identitet, og at princippet om lighed forudsætter lige rettigheder - og altså accepterer individuelle forskelle - og når man forbyder diskrimination, og derfor indirekte tilslutter sig det utilladelige i genetisk ens individer og i genetisk udvælgelse, så må man også mene, at et verdensforbud om kloning af mennesker er nødvendigt, og man må opfordre de kompetente myndigheder til at udarbejde den nødvendige lovgivning på området.
Det ville desuden være nyttigt at afholde en verdenskonference om dette emne med det formål at komme frem til en fælles indstilling, der fordømmer kloning af mennesker.
At den videnskabelige forskning skal fremmes, hjælpes og støttes, er en moralsk forpligtelse for hele samfundet. Men nyhederne fra USA bekymrer ikke så lidt. Der spores en mangel på respekt for artens værdighed, en respekt, der trods mange besværligheder og mange fejl er af afgørende betydning for denne planet. Den videnskabelige forskning udvikler sig hastigt, og det er også i orden, men vores opgave er at give forskningen de bedste lovgivningsmæssige rammer og tilvejebringe strafferetslige regler, der forbyder kloning af mennesker, regler som skal have afskrækkende virkning på den enkelte og finansielle konsekvenser for de stater, som tillader kloning.
Vi er imidlertid sent ude, og det er mit personlige ønske, at alle verdens regeringer sammen vil nedfælde klare regler for en korrekt og harmonisk udvikling i forhold til alt det, der omgiver os, herunder naturen, dyrene og ikke mindst menneskene.

Desama
Hr. formand, den almindelige fordømmelse af en amerikansk forskers projekt vedrørende kloning af mennesker og de initiativer, som Europarådet har taget på området, viser klart, at vores og en række staters evne til at blive indigneret endnu ikke er helt forsvundet.
Men bortset fra denne sag, hvis alvor ingen benægter, trænger behovet sig på for en mere grundlæggende overvejelse om videnskabens grænser - eller mere præcist grænserne for videnskabsmændenes ansvar.
Lige i øjeblikket - i den følelsesladede stemning, som denne sag har givet anledning til - ville det dog ikke være acceptabelt at fastsætte grænser for forskning og indgreb i generne, herunder måske senere visse former for kloning. Det er Galileos evige kamp. Omvendt ville det være lige så uacceptabelt, hvis man, under påberåbelse af videnskabens absolutte frihed, skabte et menneske, som kunne anvendes til transplantationer, uden at tildele dette, ved kloning skabte, menneske samme rettigheder som mennesker, der er resultatet af den naturlige reproduktion.
Det skal understreges, at kloning af mennesker ikke, i modsætning til hvad dens opfinder hævder, er et videnskabeligt eventyr. Den er først og fremmest, og frem for alt, en medierettet, kommerciel operation, som anskueliggør faren ved en forskning, hvortil der ikke længere kan opnås en offentlig finansiering, der gør det muligt for den at udvikle sig på en socialt acceptabel måde. Heri består den egentlige fare. Det er givet, at kommercielt pres dræber forskning, der primært retter sig mod befolkningens velfærd.

Monfils
Hr. formand, den revolutionerende udvikling inden for kloning, som vi drøfter i dag, er, som det er blevet sagt, ikke af ny dato. Der fandt en omfattende drøftelse af spørgsmålet sted i 1997 og i forbindelse med forslaget til direktiv om patenter.
Hvis vi skal genoptage denne debat, hver gang en forsker et sted i verden fortæller medierne, at han vil gå ud over, hvad der er moralsk tilladeligt, tror jeg, at vi i stedet for at udarbejde endnu en beslutning kan nøjes med at klone den foregående. For i Europa råder vi nu, endelig, over det nødvendige instrument, nemlig konventionen om menneskerettigheder og biomedicin og tillægsprotokollen hertil, som forbyder, og jeg citerer, «enhver foranstaltning, der har til formål at skabe et menneske, som i genetisk forstand er identisk med et andet, afdødt eller levende, menneske«.
Det er op til hver enkelt stat at afgøre, om den vil tiltræde protokollen eller ej, og det, der forhindrer nogle stater i at undertegne og ratificere konventionen, er netop dens for restriktive karakter, idet den eksempelvis forbyder ethvert indgreb i sædceller og enhver anvendelse af embryoer til videnskabelig forskning. At konventionen forbyder alting, forhindrer den i at blive gennemført.
Endelig vil jeg gerne understrege, at man efter vores opfattelse selvfølgelig må forhindre en uheldig udvikling, men ikke af den grund stoppe videnskabelig forskning i liv. Heri er jeg enig med hr. Desama. Selvom kloning af mennesker er imod menneskets værdighed, kan kloning af celler og væv gøre det muligt at bekæmpe arvelige sygdomme. De, der hævder, at de forsvarer den menneskelige race ved at foreslå, at man skal stoppe forskning i liv, kommer blot til at forhindre mennesker med især arvelige sygdomme i at få et bedre liv eller i slet og ret at leve. Det er ikke acceptabelt. Menneskeheden har brug for videnskabelige fremskridt.

Liese
Hr. formand, mine højtærede damer og herrer. Europa-Parlamentet har altid været en stor modstander af kloning af mennesker, og i den forbindelse har det ikke blot anført rent tekniske årsager, men principielle årsager, og derfor går vi heller ikke ind for et moratorium for kloning af mennesker, men for et generelt forbud. Jeg tror også, at vi stadig er enige om dette krav her i plenarforsamlingen.
Men hvad vil det sige at klone mennesker? Det er det spørgsmål, som taleren før mig kom ind på, og som vi nu skal definere. Europa-Parlamentet har egentlig også altid indtaget et meget klart standpunkt i den forbindelse. Vi fandt en klar definition både ved afstemningen om patentdirektivet i juli og som led i det femte forskningsrammeprogram i december. Retsudvalget og Forskningsudvalget har beskæftiget sig intensivt med det, og i Forskningsudvalget blev der endda taget en enstemmig beslutning om dette punkt, hvorimod andre punkter var meget omstridte.
Jeg tror, at det er meget vigtigt, at vi forsvarer dette standpunkt fremover. Det er også grunden til, at PPE-gruppen har tilføjet ændringsforslag 8. At forbyde kloning af mennesker vil ikke betyde at forbyde arbejde med kropsceller, f.eks. for at muliggøre en hudtransplantation. Det vil dog betyde, at både den klonede baby og fremstilling af menneskelige embryoer f.eks. som reservedelslagre til organtransplantationer skal være udelukket. Derfor er vi meget chokerede over ændringsforslag 1 fra hr. Bowe, hr. Monfils og andre, for ifølge det er det kun kloning med reproduktionsformål, der skal udelukkes. Det ville dog kunne betyde, at, hvis man havde fremavlet et menneskeligt embryo eller i den mest vidtgående fortolkning havde fremavlet et barn uden hjerne, havde klonet det, og det så ikke blev anvendt til reproduktion, men som reservedelslager for organer, så ville dette ikke være entydigt udelukket.
Her skal vi være meget tydelige. Europarådets protokol om kloning fra i mandags taler udtrykkeligt ikke om reproduktive kloner og går derfor videre end det krav, som lige blev nævnt her. Derfor er det også et rigtigt skridt i den rigtige retning. Afslutningsvis vil jeg gerne sige: Vi skal alligevel passe på, at der ikke foretages mangelfulde fortolkninger af protokollen om kloning, som f.eks. den fare, som formanden for Europarådets parlamentariske forsamling malede på væggen, og derfor fremsatte vi ændringsforslag 9 for at lukke alle bagdøre i den forbindelse.

Pradier
Hr. formand, alle er, naturligvis, imod kloning af mennesker, og med god grund. Sådan er det, det er velkendt, dog bortset fra nogle forretningsmænd forklædt som videnskabsmænd, som vejrer indbringende forretninger på dette felt. Men denne kombination af en tillokkende gevinst og menneskeforagt bør ikke kunne rokke os!
Derfor stemmer vi for beslutningsforslaget, men vil understrege et vigtigt element, nemlig betydningen af at afholde den verdenskonference, som fru Baldi nævnte. Den bør finde sted efter udløbet af et moratorium og udspringe af en fælles debat mellem videnskaben, etiske komitéer og politisk ansvarlige på dette område, som er af så alvorlig karakter og så nyt for os alle, at det først og fremmest gør mange af os usikre, fordi vi er fuldstændig uden pålidelige referencer på området.

Papayannakis
Hr. formand, vi taler ikke her om forskning i behandlingsøjemed eller til medicinske formål, som ingen har noget imod. Vi taler om kloning af mennesker, personer, og det vigtigste man kan sige, i hvert fald med det kendskab vi har i dag, er at ingen kan garantere helbredet og den fysiologiske udvikling for mennesker, der fremstilles i denne fagre nye verden, som nogle lover os. Vi har derfor god grund til at være foruroligede og kræve et forbud. Alligevel, hr. formand, har denne vores afgørelse og disse tanker om fremtiden ingen mening, hvis de ikke har verdensomspændende rækkevidde og især ikke, hvis de lande, der har kapaciteten til at gå i denne retning, og især USA, der har et juridisk tomrum på dette område, medvirker. Clintons opfordringer til forbud vedrører kun forbundsbevillingerne og ikke den private sektor. Derfor vil jeg stille følgende spørgsmål: Agter Kommissionen eller Rådet at gennemføre forhandlinger med USA for at blive enige om en fælles politik på dette område, og i givet fald hvordan og i hvilket omfang?

Tamino
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at vi alle i dag er rystede på grund af erklæringerne fra USA, og også hvad angår det, vi har hørt bekræftet af en engelsk bioetisk komité, som i høj grad åbner mulighed for at lave kloning af mennesker med terapeutisk sigte. Der er modstand mod og oprør over dette, men det viser, at vi Grønne havde ret, da vi sidste år sagde, at kloning af dyr var det samme som at åbne døren på klem for kloning af mennesker. Og i dag er der nogle her, som igen åbner mulighed for kloning af mennesker, og vi mener, at når man bekræfter, at kloning af mennesker med terapeutisk sigte kunne være acceptabelt, er dette uundgåeligt en anden enorm åbning hen imod den endelige accept af kloningen af mennesker.
Men når man taler om mennesker, skal det gøres klart, at vi eksplicit må definere, hvad mennesker er, og sige, at kloning skal være forbudt fra undfangelsen og igennem alle fosterets stadier.

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger. Europa-Parlamentets holdning er klar og entydig. Menneskets værdighed forbyder enhver form for kloning. Ved afstemningen om det 5. forskningsrammeprogram nægtede vi også at bevilge midler til forskningen, hvis den går ud på at klone mennesker. Respekten for medskabningerne og andre overvejelser gør for øvrigt også kloning af dyr i det mindste yderst tvivlsomt. Nu tvinger beretninger om en pengebegærlig skør kule, som kalder sig videnskabsmand, os til at klarlægge tingene i dagens debat. Klarlæggelsen er nødvendig, så perverst misbrug ikke skal bringe hele den bioteknologi i miskredit, som vi nærer håb og store forventninger til.
Men vi skal stille os selv et spørgsmål: Har vi gjort alt, for at dette nye forsknings- og teknologiområde ikke skal smutte fra os og vende sig mod mennesker eller endda mod menneskeheden? Forsøget er blevet foretaget.
I dag ser vi et bredt net af love og direktiver, som regulerer og beskytter, men som også giver misbrugere af bioteknologien smuthuller og nicher. Jeg anser det derfor for nødvendigt med et rammedirektiv, som afstikker området og gør de mange enkeltordninger gennemsigtige. Det skal omfatte alle aspekter. Dertil hører også fælles strafferetlige bestemmelser, som idømmer alvorlige straffe for tilsidesættelse af forskrifter og overtrædelse af forbud.
Dette vanskelige arbejde skylder vi borgerne i Den Europæiske Union. Vi må ikke vige tilbage for det, men opfordre medlemsstaterne til at underskrive et dokument fra Europarådet i dag.
På den ene side løser den såkaldte bioetik-konvention ikke problemet. På den anden side påbyder subsidiaritetsprincippet, at alle medlemsstater selv træffer afgørelse om ratifikationen. Lad os derfor tage punkt 2 ud af den fælles beslutning.

Trakatellis
Hr. formand, fra et videnskabeligt synspunkt må vi med hensyn til den metode til kloning af mennesker, som blev anvendt på den nu berømte Dolly konstatere, at det, at det lykkedes at skabe Dolly, var det eneste vellykkede eksperiment blandt mange mislykkede. Rent videnskabeligt er metoden således langt fra færdigudviklet, der er ingen viden om dens mellem- og langsigtede resultater, ligesom ikke alle virkningerne af det klonede liv på en organisme er udforsket.
Det er derfor chokerende, når en videnskabsmand erklærer uden omsvøb, at han agter at arbejde med kloning af mennesker. Der er ikke alene ikke videnskabeligt belæg herfor, men det er et farligt, ja endog forbryderisk, eksperiment med mennesket.
Vi er stadig, hr. formand, nødt til at undersøge de etiske, juridiske og sociale aspekter af problemet, for med anvendelse af kloning på mennesker er porten til racehygiejne blevet åbnet på klem. Efterdønningerne efter teorierne om den ariske race og overmennesket rækker ind i vores egne tider. Hvem må udføre kloning, og under hvilke betingelser? Skal det være tilgængeligt for alle? Skal der særlige tilladelser til? Der er stadig mange spørgsmål, og det viser ikke alene, at emnet er usædvanligt kompliceret, men også, at der lurer en fare for, at det menneskelige samfund forvanskes. Det er et faktum, at vores lovgivninger har været fuldstændigt uforberedte på videnskabens hurtige fremskridt. Derfor må vi i tide tilpasse lovgivningerne med udgangspunkt i beskyttelsen af individet, hensynet til helhedens interesser og samfundsværdierne. Denne mareridtsagtige udsigt til kloning af mennesker må i tide kunne stoppes, for ellers vil det skabe uoverstigelige problemer for vores samfund.

Kaklamanis
Hr. formand, enhver videnskabelig revolution skaber reaktioner og giver usikkerhedsfornemmelser. Galileo fordømtes af kirken. In vitro-fertilitetsteknikken fordømtes ligeledes som middel til at få børn, og den offentlige mening over alt i verden er fortsat mistroisk over for medlidenhedsdrab. Kloning som helhed får en til at tænke på sagen om nazilægen Mengele og hans tragiske forsøg. Udsigten til produktion af mennesker som tro kopier er frastødende, fordi hvert enkelt menneske er unikt, og denne unicitet er grundlaget for dets tænkende og skabende virksomhed. Den samtidige mangel på internationale juridiske rammer og den åbenlyse mulighed for uetisk og politisk farlig udnyttelse af kloning af mennesker har ført til, at det internationale videnskabelige samfund har reageret med tilbageholdenhed. Det er Europa-Parlamentets pligt at afdække den fine linje, der adskiller det etisk acceptable og socialt tilladelige og nyttige fra alt det andet. Reglerne bør imidlertid, hr. kommissær, være strenge for at sikre, at der ikke opstår kritisable udnyttelser. Samtidig bør de også være verdensomspændende. Jeg ville gerne spørge Dem, om De ikke har overvejet sammen med FN at forsøge at nå frem til verdensomspændende juridiske rammer for kloning?

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, der findes forskere, som siger: Ja, vi vil klone mennesker. Det er et voldsomt angreb på menneskeværdigheden. Her krænkes etiske dæmninger og tabuer på uansvarlig vis. Mangelen på etiske grænser ville være en skræk for menneskeheden. Viden uden samvittighed er en skrækvision! Alligevel har vi her at gøre med en uanet vrangforestilling om, hvad der kan lade sig gøre. Mareridtet om et menneske efter mål eller fremavl af et menneske som reservedelslager bliver desværre hele tiden mere og mere realistisk, og en uanet etik bliver fremskyndet.
Verdenssamfundet har stadig ingen bindende lovgivning, og i Den Europæiske Union er der heller ikke sat nogen etiske grænser for videnskaben. Tværtimod, forskerne sætter i højere og højere grad de etiske grænser for samfundet. Kloning af dyr giver også knowhow til en senere kloning af mennesker.
Vi har altså behov for - og jeg spørger Kommissionen, om den er parat til det - en verdensomspændende aftale om ikke-spredning af klonteknikker. Vi har brug for en verdensomspændende fordømmelse af kloning, for det, som er teknisk muligt, vil også blive realiseret på et eller andet tidspunkt.
Det, der forekommer mig helt væsentligt, er, at vi også skal lægge pres på erhvervslivet. Jeg tror, at vi inden for rammerne af WTO skal boykotte det internationale samfund, boykotte lande, som ikke er parat til at udarbejde en bindende lovgivning for at forbyde kloning.
Desuden ville jeg gerne vide, om Kommissionen er parat til ikke kun at lade det blive ved ikke-bindende erklæringer og meddelelser, om den er parat til at tage et skridt i retning af større forpligtelser og en verdensomspændende fordømmelse af kloning.

Blokland
Hr. formand, hvad prioriterer vi højst i diskussionen om videnskabens muligheder: Det teknisk mulige eller den etiske ønskelighed heraf? Også her er det det centrale spørgsmål.
I betragtning af de mange afskysreaktioner mod den amerikanske videnskabsmand Richard Seeds planer synes den etiske uønskelighed ved kloning af mennesker at have vundet over ønsket om videnskabelige fremskridt.
Og med rette. Klonteknikken overlader intet til tilfældet, den kopierer kun. Faktisk tilføjer den intet. Går man et skridt videre og forbedrer man et bestemt gen i klonen, så er vi kommet ind på raceforædlingens farlige område. Man kan således ikke forvente sig ret meget godt af denne teknik.
Hvordan er det så med klonen? I diskussionerne om menneskerettigheder har vores gruppe ofte bemærket, at den enes frihed begrænses af den andens frihed. Det gælder også her. Den menneskelige værdighed, menneskets individualitet og identitet står her på spil, og mennesket reduceres til en brugsartikel.
Det er derfor godt, at der nu ligger en protokol til underskrivelse i Europarådet, der forbyder kloning af mennesker.
Alligevel er jeg betænkelig ved fremtiden. Jeg tror på Gud som skaber af mennesket. Det nye menneskelige liv, der opstår i båndet mellem mand og kvinde ser jeg som en gave fra Gud. Hvad mig angår skal der trækkes skarpe grænser. Det betyder totalforbud mod kloning af mennesker. For en række lande synes det forbud allerede nu ikke at være så totalt.
Det vækker således bekymring, at Nederlandene, England og Tyskland stadig ikke har underskrevet protokollen. Der må lægges pres på disse lande.
Jeg håber af hele mit hjerte, at vi i dag beslutter os for en absolut, hård opstilling mod kloning af mennesker. Det er livsvigtigt.

Amadeo
Hr. formand, i april i Oviedo har mere end tyve stater underskrevet Europarådets konvention, som - også selvom den er det bedste bidrag, som Europa har givet til verdensdebatten om biomedicin og om medicinsk forskning - trods alt kun er det første skridt i retning af en regulering af området.
I det øjeblik, hvor videnskaben og de nye laboratorieteknikker viser sig som en kraft, der er i stand til at bestemme nutidens og fremtidens menneske, bliver det efter vores mening meget vigtigt, at denne debat er åben og demokratisk. Den medicinske forskning er uundværlig for at afhjælpe lidelser og for at forbedre menneskets sundhed, men den skal have grænser, som ikke må overskrides, og - det siger jeg som læge og ikke som politiker - disse grænser er menneskets værdighed og identitet.
Kloningseksperimenterne, men også handelen med fostre, kønsceller og genetisk materiale, foregår ikke kun i Europa, men i hele verden uden nogen kontrol, og de viser, at det nu er nødvendigt at tage fat på de bioetiske problemer og finde en løsning på dem.
Underskriften og ratificeringen af Europarådets konvention fra april og ikke mindst af tillægsprotokollen, som netop forbyder kloning af mennesker, er det første skridt hen imod en løsning, men Unionens associerede lande bør gå i gang hurtigst muligt. Forsvaret af menneskets rettigheder skal tjene til at forbedre dets værdighed, dets frihed, dets integritet og dets ret til sundhed. Jeg skal derfor meddele, at vi i delegationen fra Alleanza Nazionale erklærer os solidariske med og tilslutter os indholdet i den foreslåede beslutning.

White
Hr. formand, jeg mener, at dr. Seed er en fribytter, der søger at skabe en mulighed på markedet, som han derefter vil udforske uden tilladelse eller ansvar. Det er også bemærkelsesværdigt, at da Kommissionens gruppe af rådgivere blev bedt om at se på spørgsmålet om fåret Dolly og hendes kloning, gjorde de det, efter at Dolly var blevet født, og den største fare består nu i, at selvom vi ved, at kloning af mennesker er videnskabeligt muligt, gør vi videnskabelige fremskridt, uden at der sker de tilsvarende etiske fremskridt. Siden det forholder sig sådan, er vi nødt til at oprette en etisk komité. Rådets fælles holdning vedrørende Rothleybetænkningen lader meget tilbage at ønske. Jeg mener ikke, at den fælles holdning afspejler det, Parlamentet vedtog, og jeg vil derfor fremsætte Parlamentets oprindelige ændringsforslag ved andenbehandlingen af Rothleybetænkningen for dermed, hvis det vedtages, at gøre det til en forudsætning i patentdirektivet, at der oprettes en tilfredsstillende etisk komité. Hvis vi ikke gør det, vil det medføre, at kloning vil finde sted, og at det vil finde sted på et åbent marked.

Casini, Carlo
Hr. formand, jeg spørger mig selv, hvad jeg kunne tilføre af originalt til denne debat, i hvilken så at sige alt allerede er sagt. Jeg synes, at det er vigtigt at præcisere den almene modvilje mod kloning af mennesker i alle udviklingsfaser. Jeg understreger »hele mennesket«. Dermed tænker jeg ikke på de enkelte kropsceller, som ville kunne reproduceres med det formål at helbrede f. eks. en hudsygdom gennem reproduktionen af hudceller. Dette er min første observation. Næste observation: der findes endnu ikke noget internationalt dokument eller noget dokument inden for de enkelte europæiske stater, som tillader kloning af mennesker. Parlamentet har gentagne gange udtalt sig om dette emne helt frem til det sidste direktivforslag om den retslige beskyttelse af bioteknologiske opfindelser, men allerede i 1989 havde det med de to beslutninger om etiske og juridiske problemer angående kunstig fremstilling af mennesker og genmanipulering udtalt sig meget klart. For sidstnævnte tilfældes vedkommende husker jeg med fornøjelse, at man i 1989 brugte et meget kraftigt udtryk for at angive den juridiske argument mod kloning, som indebærer ødelæggelse af personligheden.
I realiteten bliver to fundamentale retsprincipper sat til diskussion med kloningen af mennesker: princippet om menneskets værdighed og princippet om lighed, lighed som forudsætter forskellighed, fordi ligheden indgår som et træk i menneskets værdighed til trods for den forskellighed, som gør enhver af os unik. Hvis vi gøres ens, ødelægges - paradoksalt nok - også ligheden.
Den sidste bemærkning er denne: det er klart, at man kan spørge sig selv, om det er rigtigt, at et parlament på grund af en erklæring i tv eller til pressen mobiliserer sig for at gentage ting, som allerede er blevet sagt før. Jeg tror, at det er rigtigt. Emnets alvor gør det nødvendigt at være agtpågivende. Det ville have været meget bedre at tale om atombomben, før man lavede den. Det er ikke videnskaben, der er på spil, men teknikken, og teknikken er menneskets hænder, som har brug for at vide, hvilken retning de skal bevæge sig i.

Lannoye
Hr. formand, som sidste taler om dette emne er det nok sværere for mig end for de øvrige at sige noget originalt om det. Jeg vil dog henlede samtlige medlemmers opmærksomhed på den uheldige udvikling, som begyndte med fåret Dolly, og som fremkaldte en betydelig reaktion i den offentlige opinion, herunder også i dette Parlament. Vi vedtog omgående en beslutning om forbud mod kloning af mennesker, idet vi frygtede, at den ville føre til noget sådant - hvilket den tydeligvis også har. Mere alvorligt er det imidlertid, at reaktionen, som tiden er gået, er taget meget af, og at man nu, også her i Parlamentet, hører langt mere nuancerede udtalelser, som går ud på, at visse former for kloning af mennesker vil kunne accepteres.
Derfor mener jeg, at vi i dag må vedtage en fuldstændig utvetydig beslutning. Vi må udtale os klart. Kloning af mennesker skal være totalt forbudt af de grunde, som er blevet fremført fra mange sider, og som naturligvis hænger sammen med menneskets værdighed og faren for en racehygiejnisk udvikling.

Ingusjetien

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne udtrykke, hvor meget det glæder mig, at vi i dag taler om Ingusjetien. Mange mennesker har glemt, at vi for få år siden igen og igen talte om konflikten i Tjetjenien-Ingusjetien. Ingusjeterne tilhører jo det samme nationale mindretal som tjetjenerne.
Vi står i dag over for en meget alvorlig situation i dette land, først og fremmest fordi der ikke er noget helt lukket område, men to store enklaver, nemlig Vladikavkaz og Prigorodnij. De ingusjetere, som levede i Nordossetien, blev praktisk talt fordrevet som følge af et massivt pres fra russerne og måtte trække sig tilbage til Ingusjetien. De udgør i dag et meget stort, meget vanskeligt flygtningeproblem, som vi på en eller anden måde skal komme ind på, fordi vi jo ikke ønsker, at konflikten i Tjetjenien skal gentage sig på en eller anden måde.
Det er naturligvis et yderligere problem, at russerne i dag i stor udstrækning siger, at ingusjeterne hjalp tjetjenerne, derfor skal de straffes. Vi konstaterer igen og igen, at der rent faktist foregår en stor forringelse - jeg forsøger her at undgå ordet blokade - af forholdene i Ingusjetien, hvilket medfører, at der ikke er nogen hensigtsmæssig økonomisk udvikling i landet, at det er vinter, hvilket medfører en meget vanskelig situation i befolkningen og især hos de svageste, hos kvinderne og børnene, som lider mest under det.
I dag forholder det sig sådan, at UNHCR også har opfordret os til at hjælpe og i vid udstrækning også anvende vores midler til at skaffe folk tag over hovedet, så flygtningene ikke skal leve under sådanne omstændigheder og lide, og til, at vi forsøger at sørge for, at flygtningene igen kan vende tilbage til deres områder, som er gået i arv. Det kan de kun, hvis vi gør vores indflydelse gældende over for Rusland og udøver pres, lige såvel som vi skal sende vores hjælp til det rigtige sted.

Dupuis
Hr. formand, der er ikke meget at føje til efter den redegørelse, som hr. Habsburg-Lothringen netop gav. Han har et glimrende kendskab til situationen. Den er meget vanskelig. Jeg vil imidlertid gerne pege på, at problemerne angår hele området, ikke kun Ingusjetien. Der er også Tjetjenien og følgerne af den krig, der fandt sted i denne republik. Hertil kommer naboregionerne såsom Daghestan.
Den Europæiske Union og dermed Kommissionen bør være mere opmærksomme på dette område, hvor der efter mening kan opstå flere nye konflikter. Det haster med at finde nye løsninger. Jeg mener, at russerne har vist, at de ikke for alvor har til hensigt at ændre forholdene, og at Den Europæiske Union måske bør fremføre nogle idéer.
Tilbage står et alvorligt humanitært problem, som må løses nu. Jeg tror, at Kommissionen kan håndtere en situation af denne art, og håber, at Den Europæiske Union meget snart engagerer sig stærkt i området.

Schroedter
Hr. formand, den ingusjetisk-nordossetiske konflikt er en glemt konflikt. De 60.000 fordrevne, som har levet i provisoriske huse siden 1992, børn, som af den grund stort set ikke har kunnet leve noget normalt liv lige siden, er hidtil ikke blevet levnet meget opmærksomhed i den europæiske politik. Det er godt nok blevet aftalt, at de skal vende tilbage, men på grund af den sikkerhedsmæssige situation har det hidtil ikke været praktisk muligt. Ethvert overgreb får igen og igen panikken til at brede sig blandt de ventende mennesker, og det får hadet til at blusse op på ny. Konfliktpotentialet i regionen er hidtil ikke blevet reduceret. Den russiske ordensmagt bliver ikke accepteret, og UNHCR er den eneste, der overhovedet har mandat til at klare Prigorodnij-konflikten.
Det er tvingende nødvendigt at forhindre, at konflikten eskalerer. Jeg har ofte gjort opmærksom på i betænkninger, at det er nødvendigt, at EU ikke kun engagerer sig sporadisk, men derimod kontinuerligt med sin humanitære hjælp. Derfor opfordrer jeg til, at Echo-mandatet udvides til også at omfatte Prigorodnij, og at EU bidrager til, at man ved hjælp af en OSCE-fact finding mission forsøger at yde international støtte til at løse konflikten i regionen.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, det er lidt for nemt at udarbejde et beslutningsforslag som det, som hr. Habsburg-Lothringen og fru Oomen-Ruijten har fremsat. Ganske vist medfører en blokade altid beklagelige lidelser. Men det er bestemt ikke for sjov, at Den Russiske Føderations regering er blevet tvunget til nu at indskrænke bevægelsesfriheden i dette område i det nordlige Kaukasus.
Den Russiske Føderation prøver, stillet over for terroristernes og forbryderorganisationernes anslag, at forhindre en ny krig. Man vil fortryde at have stemt for den foreliggende beslutning, hvis der bryder en ny konflikt ud i området som følge af uovervejet genindførelse af bevægelsesfriheden. Måske vil man så erindre, hvad digteren Aischylos lod Cassandra udtale: «Du fremsiger bønner, men de forbereder sig på drab«.
Europa-Parlamentet bør således have tillid til den russiske regering, som bestræber sig på under vanskelige betingelser at opretholde freden og den offentlige orden, hvilket er den primære betingelse for, at regionens befolkning kan leve under ordnede forhold. Nogle spiller tilsyneladende et farligt spil, der består i at fremme alle mulige former for separatisme i Rusland, enten ud fra et forretningsmæssigt formål eller for at tjene en udenlandsk supermagt. Det er ikke på den måde, man stabiliserer freden i det nordlige Kaukasus.
Den Demokratiske Republik Congo

Stasi
Hr. formand, når hr. Tindemans og jeg fremsætter et beslutningsforslag om situationen i Den Demokratiske Republik Congo på grund af den vilkårlige arrestation af Arthur Ngoma, er det først og fremmest fordi, vi kender og værdsætter hr. Ngoma, som længe har arbejdet for UNESCO, og som, efter at have kæmpet imod Mobuto-diktaturet, er en af de politiske ledere i det tidligere Zaire, der modigt har kritiseret den repressionsog voldspolitik, som det nye styre har iværksat. Men ud over de individuelle sager vedrørende ikke alene hr. Ngoma, men også hr. Nsala, generalsekretær for Menneskerettighedscenteret, ønsker vi og de øvrige forslagsstillere også at henlede Europa-Parlamentets og medlemsstaternes opinionsdanneres opmærksomhed på den virkelige karakter af det styre, som er ved at etablere sig under den misvisende betegnelse Den Demokratiske Republik Congo.
Selvfølgelig er det også urealistisk at forestille sig, at et land, som i adskillige år har haft et vilkårligt og korrupt styre på nogle få måneder kan forandre sig til et land, som ærer de demokratiske principper og humanistiske værdier og overholder menneskerettighederne. Alligevel troede mange congolesere og internationale iagttagere på hr. Kabilas ærlighed og gode vilje, da han efter sin magtovertagelse gav meddelelse om tidsplanen for en række reformer, der skulle føre landet frem til parlaments- og præsidentvalg i april 1999.
Men ikke alene er de tre første reformer ikke blevet gennemført, magten optræder stadig mere hårdhændet. Politiske partier er blevet forbudt, antallet af vilkårlige arrestationer stiger, adskillige af styrets politiske modstandere, journalister og menneskerettighedsforkæmpere tilbageholdes under umenneskelige forhold, og tortur er udbredt.
Det kan Den Europæiske Union ikke være ligegyldig over for. Den må give udtryk for sin indignation, kræve samtlige samvittighedsfanger løsladt omgående og lægge pres på præsident Kabila - og det har den midler til - for at få ham til at opfylde de tilsagn, som han har givet, genindføre de grundlæggende frihedsrettigheder og uden yderligere forsinkelser indlede en demokratiseringsproces. Flere lande, bl.a., men ikke kun, Frankrig...
(Formanden afbrød taleren)

Giansily
Hr. formand, når jeg tager ordet under denne forhandling, er det på ingen måde for at føje en mislyd til den indignation, som overtrædelserne af de mest elementære menneskerettigheder i Den Demokratiske Republik Congo har givet anledning til.
Min gruppe, som i øvrigt er en af initiativtagerne til det beslutningsforslag, som vi skal stemme om om lidt, fordømmer uforbeholdent den meget alvorlige intimidering, som alle, der drister sig til at udtrykke selv den mindste kritik af Kinshasa-regimet, udsættes for. Jeg deler fuldt ud hr. Stasis opfattelse hvad dette angår.
Jeg vil for min part gerne henlede unionsformandskabets og Kommissionens opfattelse på den skæbne, som er overgået to EU-borgere, entreprenør inden for offentlige arbejder Jean-Marie Bergesio, som er fransk, og en af hans belgiske medarbejdere, Antoine Declerq. De blev begge anholdt den 10. september sidste år og har siden været tilbageholdt af Den Demokratiske Republik Congos hemmelige tjeneste, uden at der er givet nogen begrundelse for anholdelsen. Ydermere er de systematisk blevet nægtet advokatbistand.
Jeg appellerer derfor til unionsformandskabet om at udvise størst mulig bestemthed og fasthed for at få de congolesiske myndigheder til at svare klart på, hvilke omstændigheder de to europæere tilbageholdes under, og hvad de reelt anklages for; deres eneste forbrydelse, hr. formand, skal være at have overværet massakrer på hutuflygtninge i det østlige Zaire.

Fassa
Hr. formand, den seneste udvikling i Den Demokratiske Republik Congo har afstedkommet to nødvendige ændringer i vores tilgang til problemerne. For det første er det absolut nødvendigt at kræve som en forudsætning for enhver hjælp til denne stat fra det internationale samfund at den reelt gennemfører fremskridt med hensyn til respekten for menneskerettighederne og virkelig får gang i den demokratiske proces i landet. For det andet er det nødvendigt kraftigt at understøtte denne demokratiske proces og i særdeleshed hjælpe de NGO'er, som kæmper for menneskerettighederne i Den Demokratiske Republik Congo.
Det burde egentlig være overflødigt at tale om dette her. Vi anerkender det besvær, som hr. Kabilas regering står over for, men det bør ikke give nogen grund til, heller ikke for at vise hensyn til en anden magt, selv uden for EU's kreds, at undlade at være på vagt.
Oprindelige befolkninger i Australien

Macartney
Hr. formand, denne beslutning omhandler ikke kun Australien, men det verdensomspændende problem med den oprindelige befolknings rettigheder. Forholdet til landet for de oprindelige befolkninger verden over er måske en mere nøjagtig beskrivelse, fordi traditionen i den del af verden, som vi taler om er, at de oprindelige befolkninger har et kollektivt forhold til landet snarere end individuel jordbesiddelse, som er typisk for den vestlige verden. Dette erfarede vi i Skotland, da klansystemet blev erstattet med individuel jordbesiddelse. Vi så det i det vilde vesten i USA. Vi ser en gentagelse af det hos samerne i det nordlige Skandinavien.
Den oprindelige befolkning i Australien siger, at landet hverken tilhører dem eller de hvide, men at de tilhører landet. Man må være klar over, at når de siger sådan, taler de om traditionelle nomadiske mønstre, som de hellige steder, der giver dem deres identitet, tilhører.
Lad mig afslutte med et citat fra det australske senat. For tre måneder siden sagde senatet, at den australske regering ikke skulle gå videre med forslaget om uranprojektet Jabiluka. Jeg ønsker at støtte det forslag.

Kerr
Hr. formand, dette er min første tale for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet, og jeg håber, De vil vise forståelse. Det er også meget passende, at det handler om Australien, da jeg er forhenværende formand for Europa-Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Australien og New Zealand, og jeg er netop hjemvendt fra Australien, hvor spørgsmålet om den oprindelige befolknings rettigheder og naturlig ejendomsret deler landet i to.
Senere på året skal der være valg om netop dette spørgsmål, som denne beslutning i dag fokuserer på, nemlig uranudvinding, men som reelt vedrører hele landet med hensyn til den oprindelige befolknings adgang til området. Det er derfor en beslutning, der kommer i rette tid. Jeg håber, at vi vedtager den med stort flertal og dermed sender en besked til den australske regering. Australiens vicepremierminister vil blive glad for at høre, at jeg to gange blev fordømt grund af denne sag i det australske parlament i løbet af mit tidages besøg, da jeg talte til støtte for den oprindelige befolknings rettigheder i Australien. Jeg ønsker, at Parlamentet slår fast, at Europa holder nøje øje med Australien vedrørende dette spørgsmål, og jeg håber, at vi kan vende tilbage til det i de kommende måneder.

Aelvoet
Hr. formand, mange steder i verden ser vi, at den indfødte befolknings rettigheder krænkes. Det er ikke nogen tilfældighed, at vi i dag har talt om den indfødte befolkning i Chiapas, at vi nu taler om Australien, og at Tibet også står på dagsordenen, på trods af alle smukke erklæringer, der i mellemtiden er integreret i unionssystemet.
I tilfældet Australien er sagen, at vi her konkret vil berøre det forhold, at Australiens regering har besluttet at udvikle uranprojektet i Jabiluka, et projekt som helt ligger i det område, der betragtes som kulturelt arvegods og som også i henhold til australsk lov er anerkendt som tilhørende den oprindelige befolkning. I øvrigt, og det finder jeg det er meget vigtigt at understrege, har Australiens senat opfordret regeringen til at stoppe projektet. Jeg anser det for meget vigtigt, at vi her i dag i klare vendinger har en afstemning, hvor vi anmoder regeringen om at respektere den oprindelige befolknings territoriale rettigheder og også henstiller til medlemsstaterne om at undersøge fra hvilke lande de importerer uran i tilfælde af, at den oprindelige befolknings rettigheder krænkes.
Henrettelser

Bertens
Hr. formand, hr. kommissær, Sydkorea har det vanskeligt i øjeblikket. Den finansielle krise indvirker på alle aspekter af livet derovre. En stor politisk drejning har for eksempel bragt en tidligere systemkritikker til magten. Masseeksekutionerne af 23 fanger i slutningen af december var ikke ligefrem gode nyheder. Dødsstraffen kan som en selvfølge for min gruppe aldrig forsvares. Netop nu hvor der er så meget i bevægelse i Korea, er det et forkert signal at sende til befolkningen i dette land og befolkningen i andre lande. Demokratisering, åbenhed og humane straffe er svaret på denne situation, hvori et folk i stor målestok er kommet til at tvivle. Humane straffe i stedet for dødsstraf er et af de vigtigste symboler på retsstaten og det sande demokrati. Flere lande følger denne vej, og vi opfordrer Sydkoreas regering til at følge dette eksempel.

Dupuis
Hr. formand, hr. Bertens udtalte sig om Sydkorea, men problemet gør sig også gældende i USA, hvor navnlig én stat - Texas - tegner sig for halvdelen af de henrettelser, der foretages i landet. Som hr. Bertens vil også jeg gerne henvise til sloganet for en kampagne ført af mit parti, Det Radikale Parti, som går ud på, at når man ikke kan redde dem enkeltvis, må man prøve at redde dem samlet. Derfor arbejder vi for inden for rammerne af denne kampagne for, at der indføres et verdensomspændende moratorium for henrettelser.
Jeg benytter mig af kommissær van den Broeks tilstedeværelse til at spørge ham, om Kommissionen ikke i et vist omfang kunne fungere som koordinator for det ønske, som der gives udtryk for i mange medlemsstater, om på FN's Generalforsamling til efteråret at tage initiativ til en resolution, og dermed en afstemning, om et verdensomspændende moratorium for henrettelser.

McKenna
Hr. formand, jeg synes, det er en stor skam, at et såkaldt civiliseret land som USA skal kritiseres her i Parlamentet. Landet anser sig selv for verdens moralske politibetjent, og dog begår det den mest grufulde forbrydelse, dybest set en forbrydelse mod menneskeheden, ved at anvende dødsstraf. Jeg er fuldstændig enig med den foregående taler vedrørende den kvinde, der er dømt til henrettelse den 3. februar. Jeg opfordrer amerikanerne og myndighederne i Texas til at omstøde dommen og udsætte fuldbyrdelsen. Det er uacceptabelt at anvende den slags straf i et land, der betragter sig selv som udviklet.
Det er helt tydeligt, at denne form for straf ikke har en præventiv virkning på forbrydelser. Hvis man ser på de stigende tal for kriminalitet i USA, er det tydeligt, at en sådan afskyelig straf ikke virker, og at det er på tide, at amerikanerne indser, at de halter langt bagefter det øvrige internationale samfund, og at de ikke kan pege fingre ad andre, hvad jeg ville kalde mere primitive lande, som vi kritiserer med hensyn til dødsstraf. Indtil de rent faktisk indser, at de er helt galt på den, mener jeg ikke, at de kan pege fingre ad andre. Vi må gøre alt, hvad der står i vores magt for at sikre, at denne kvindes dom omstødes, og at fuldbyrdelsen udsættes.
Tibet

Dupuis
Hr. formand, om dette punkt vil jeg indledningsvis gerne sige til Kommissionen, at den strid, som vi har med den, begynder at skærpes. Den angår tydeligvis ikke kommissær van den Broek, men hans kollega Sir Leon.
Europa-Parlamentet har gennem tre år vedtaget en række meget konkrete beslutninger om Tibet og Folkerepublikken Kina. Vi har ofte fået smukke ord som svar fra Sir Leon, men vores anmodninger har hverken ført til handling eller er blevet fulgt op. Vi har således ikke fået noget svar vedrørende Panchen Lama; vi har ikke fået noget svar vedrørende hr. Hada; vi har ikke fået noget svar vedrørende Wang Dan; vi har ikke fået noget svar vedrørende det meget væsentlige spørgsmål om indledningen af en dialog med Dalai Lama.
Det er således på tide, at Kommissionen udnytter de beføjelser, som den har. Hvis hr. Brittan blot brugte 1 % af den opfindsomhed og kreativitet, som han anvender på de økonomiske og handelsmæssige aspekter af disse spørgsmål, er jeg sikker på, at han ville opnå resultater. Jeg mener med andre ord, at det nu er påtrængende nødvendigt, at Kommissionen, og navnlig Sir Leon, begynder at give Parlamentet konkrete svar på de gentagne anmodninger, som det har fremsat i løbet af de sidste to år.

Aelvoet
Hr. formand, et af de centrale krav i den fælles beslutning, der foreligger for Parlamentet, er, at der skal udnævnes en EU-repræsentant for Tibet. Der er der to særligt gode grunde til det.
For det første, Dalai Lama anmoder selv om det, og for det andet, og det er vigtigt, at kollegerne realiserer sig dette, også i USA har man en særlig repræsentant for Tibet. Denne person vil blandt andet kunne bidrage til at normalisere forbindelserne, og at Dalai Lamaen har sagt, at han er meget interesseret heri, i normalisering af de forbindelser. Vi ved også, at såfremt, der arbejder en repræsentant derovre, at mange blokerede sager endelig frigøres. Man får således et instrument til at være permanent til stede.
Som sidste punkt må jeg helt tilslutte mig kollega Dupuis, når han peger på en række inkonsistenser på grund af Parlamentet, blandt andet frigørelsen af midler til Panam-projektet, når man ved, at der på det område ikke er taget hensyn til det tibetanske folk.

Colajanni
Hr. formand, som det er blevet sagt, har den amerikanske kongres og regering udnævnt en speciel repræsentant for Tibet. Jeg synes, at det er et vigtigt politisk signal, og jeg mener, at også EU skal udnævne en lignende person. Dette er efter min mening det centrale i denne beslutning. Tidspunktet for at åbne direkte forhandlinger mellem Kina og Dalai Lama er nået. Med baggrund i det tibetanske folks tragedie beder Dalai Lama ikke om uafhængighed, hvilket han flere gange har gentaget, specielt i talen i anledning af årsdagen for den kinesiske besættelse, men han beder om stor selvstændighed i forhold til den kinesiske nation. Jeg mener, at denne holdning er klog og modig og fjerner ethvert kinesisk alibi. For resten har ændringen i den internationale situation elimineret enhver reel eller formodet trussel mod Kinas grænser.
Det er altså efter min mening af interesse for et Kina, som ønsker at deltage i international sammenhæng, at imødegå og løse problemer, som hindrer en sådan deltagelse, f. eks. problemer i forhold til Taiwan og Tibet. Generelt er menneskerettighederne det internationale samfunds vigtigste kritikpunkt over for Kina.
Jeg værdsætter tonen i dokumentet, som for første gang følger fordømmelse og kritik op med et konkret forslag. Det er et skridt fremad for Parlamentet, som bidrager til at gøre det politisk mere anvendeligt. Det er klart, at denne holdning fra vores side - som er mindre propagandistisk og mere politisk effektiv - pålægger EU's organer, specielt Kommissionen og Rådet, et større ansvar.
Vi mener, at både Kommissionen og Rådet takket være dette initiativ vil få mulighed for at indtage en mere effektiv og brugbar holdning i spørgsmålet om Tibet, som en række kolleger nu har opfordret dem til. Vi bryder os ikke om, at både Kommissionen og Rådet eller deres talsmænd i erklæringerne er kritiske og - naturligvis - taler om respekt for menneskerettighederne, når tingene så i realiteten fortsætter med at være sådan, som de hele tiden har været.

Posselt
Hr. formand, jeg er min kollega Aglietta meget taknemmelig for, at hun har bragt idéen om en særlig EU-repræsentant for Tibet på bane i sit beslutningsforslag, og at denne også er at finde i den fælles beslutning. I november sidste år stillede jeg det samme forslag i spørgetiden under det luxembourgske rådsformandskab og konstarede, hvor stærkt hr. Wohlfarts ekko for idéen var dengang. Han lovede at fremskynde det tilsvarende i Rådet. Vi bør straks tale med det britiske rådsformandskab om det, så det rent faktisk også bliver realiseret. Jeg tror, at vi har brug for en sådan særlig repræsentant, ligesom USA har. Vi har ofte grund til at kritisere den amerikanske udenrigspolitik, men i dette tilfælde har den amerikanske udenrigspolitik antydet en meget vigtig tendens. I tilfældet med Tibet drejer det sig om et meget tungtvejende menneskerettighedsproblem og om et meget tungtvejende problem, som vedrører folkeslagenes selvbestemmelsesret. Kineserne tænker i meget lange tidsrum, og derfor må vi ikke reagere med kortfristede overraskelsesritualer, men derimod med en langfristet strategi, og til det formål har vi brug for en repræsentant.

Bertens
Hr. formand, må jeg begynde med at sige, at jeg tilslutter mig fru Aelvoets og hr. Dupuis' ord, hvor det drejer sig om de noget inkonsistente reaktioner fra Kommissionen i de forløbne år vedrørende Tibet. For at gøre noget som helst indtryk på de kinesiske myndigheder skal der fra Europa føres en klar og enig politik.
Jeg glæder mig over den store opmærksomhed, i det mindste på papiret, for menneskerettighederne som rådsformanden har lovet, og jeg påregner, at den også omfatter en større indsats for Tibet, hvilket hr. Posselt også lige har anmodet om.
Genoptagelsen af dialogen med Kina om menneskerettighederne kan her anvendes, og den liberale gruppe mener, at vi skal gå et skridt videre og anmoder derfor også Unionen om en særlig EU-repræsentant for Tibet.
Endvidere håber jeg, at kommissæren engang vil skabe klarhed om Panam-projektet. Kommissionen ved, hvilke betingelser Parlamentet har stillet og hører gerne om de nu er opfyldt, og hvis ikke, så må vi fastfryse fondene. Det er mig ikke klart, hvad vi præcist har besluttet under budgetafstemningen, og derfor har vi sat spørgsmålstegn ved det pågældende punkt i beslutningen om Tibet.

Mulder
Hr. formand, valgene, som de har fundet sted i Kenya, har bestemt ikke været perfekte. Det har de aldrig været i Kenya siden landet blev uafhængigt. Vi har således ikke kunnet konstatere en eneste forbedring. Faktisk er det mest mærkelige ved disse valg, at befolkningens begejstring var så stor.
Også i Kenya burde følgende gælde: "Erst kommt das Fressen und dann die Moral«. Arap Moï har konstant haft held til at reducere indtægterne pr. person af befolkningen og alligevel er begejstringen for demokratiet der stadig. Jeg tror, at Kommissionen skal udnytte dette.
Det mest påtrængende problem i Kenya er i øjeblikket: Hvordan bekæmper vi korruptionen? Kommissionen bør på en værdig måde støtte de aviser, der sætter disse forhold i gabestokken. I Kenya læses aviserne nemlig meget grundigt. Den skal også særligt støtte de ikke-statslige organisationer, der på alle niveauer ønsker at fremme demokratiet. Det er små ting, der i mine øjne har en stor indvirkning.

Hory
Hr. formand, Parlamentet har under debatten om uopsættelige spørgsmål ofte fundet anledning til at udtrykke misbilligelse, beklagelse og fordømmelse, men nu - og én gang er ingen gang - er vi faktisk nødt til at notere os måden, hvorpå det netop afholdte valg i Kenya blev gennemført, som en positiv kendsgerning - det Kenya, som alle for få uger siden sagde var på randen af en social eksplosion, som det bestemt ikke er undsluppet faren for. Observatørerne er enige om at anerkende valget som frit og ærligt, bortset fra enkelte uregelmæssigheder.
Uanset hvad man mener om præsident Arap Moi, hans politiske langlivethed, hans opfattelse af begrebet dialog og hans rolle i visse nyligt stedfundne regionale kriser, kommer man ikke uden om denne kendsgerning. Det tilkommer ikke Europa-Parlamentet at træde i stedet for en opposition, som er ude af stand til at samles om dannelsen af et politisk alternativ. Derfor nøjes Gruppen Europæisk Radikal Alliance for sin part med at tilskynde de kenyanske myndigheder til at bekæmpe korruptionen og konsolidere menneskerettighederne, navnlig forenings-, demonstrations- og trykkefriheden, som man alt for ofte har ladt hånt om. Det er formålet med vores beslutningsforslag.

Malone
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige, at præsident Moi må holde de løfter, han afgav før valget, om konstitutionelle reformer. Vi ved nu, at valgresultatet var så snævert, at oppositionen skal have en rolle i regeringen for at afspejle befolkningens massive støtte. De skal naturligvis også have rimelig adgang til medierne.
Jeg ønsker at slutte mig til dem, der har fordømt beskyldningerne om svindel i den nylige valgproces. Jeg vil gerne gentage den opfordring, formandskabet kom med den 6. januar til en offentlig undersøgelse af de påståede uregelmæssigheder ved valget. Der er tilsyneladende brugt enorme summer på en korrupt valgkampagne. Dette vil have en skadelig virkning på den følsomme økonomi og øge inflationen. Det er meget dårlige nyheder for befolkningen efter sidste års oversvømmelser, for problemerne med turismen, der er berørt af etniske sammenstød og for de seneste svækkede råvarepriser.
Præsident Moi er nødt til at fatte budskabet, da IMF og Verdensbanken allerede har indstillet hjælpen. Han må indse den klare forbindelse mellem de nødvendige låne- og hjælpepakker, som er afgørende for landets økonomiske velfærd og de demokratiske og konstitutionelle reformer, som vi alle forventer af ham.

Giansily
Hr. formand, Daniel Arap Moi blev i slutningen af december måned genvalgt som Kenyas præsident. Med lidt over 40 % af stemmerne forbedrede han sit resultat fra 1992 med 4 points. De fjorten oppositionskandidater delte de resterende 60 %, men på grund af splittelsen mellem dem som følge af deres endeløse indbyrdes strid kom de i parlamentet i spredt orden, hvorfor præsident Mois parti med to overskydende pladser bevarede det absolutte flertal. Det var at forvente, at dette valgresultat ville blive anfægtet, og vi har i denne forsamling drøftet Kenya ofte nok til ikke i dag at lade os overraske over en vis forvirring i den måde, hvorpå valgresultaterne blev meddelt.
Når det er sagt, vil jeg gerne slå fast, at UPE-gruppen støtter det fælles beslutningsforslag, som Den Radikale og Den Liberale Gruppe har fremsat, og det af to årsager. Den første er, at jeg accepterer de nationale observatørers og Ugandas præsidents godkendelse af valget; sidstnævnte udtalte - jeg håber dog, at han spøgte - at hvis den kenyanske præsident havde snydt, så var han en rigtig dårlig snyder, fordi han kun havde skaffet sig et flertal på to mandater. Beslutningsforslagets punkt 7 gengiver delvis denne første grund. Jeg går således ud fra, at Parlamentet er indstillet på at være skånsomt over for Kenya, og at den ugandiske velsignelse for mange os af er tilstrækkelig grund til at indstille den strenge overvågning, som andre lande ikke har været genstand for.
Den anden årsag er, siden der skal finde andre valg sted i Afrika i 1998, at denne meget moderate holdning over for lande, som går fra et etparti- til et flerpartisystem, vil blive udvist over for alle, og at Parlamentet ikke vil behandle de fransksprogede lande endnu ringere, end de behandler de engelsksprogede.

Van den Broek
Hr. formand, jeg takker de ærede medlemmer for deres værdifulde indlæg. Jeg vil gerne begynde med at reagere på debatten om kloning af mennesker. Det er opmuntrende at konstatere, at Parlamentet næsten uden undtagelser distancerer sig fra denne praksis og også advarer imod udviklingen på dette område.
Kommissionen har allerede tidligere udtalt sig herom og vist sin beslutsomhed om at yde sit bidrag til at imødegå enhver udvikling på dette område. Den anser kloning af mennesker for uværdig og i strid med menneskets enestående karakter. Det er også kommet klart frem i debatten i eftermiddag, at det også er Parlamentets holdning.
De vil derfor heller ikke i rammeforskningsprogrammerne, det fjerde eller det femte, finde noget som helst program, der på nogen måde opmuntrer den slags aktiviteter eller finansierer dem. Vi tager helt klart afstand herfra. Også gruppen af rådgivere om etiske implikationer ved bioteknolgi har udtalt sig om kloning af mennesker og forkaster det.
Kommissionen er sig bevidst, at den på det specifikke område om etik inden for rammerne af forskningsprogrammerne ikke har nogen myndighed, men hvor det drejer sig om etiske forhold, mener jeg også, at Kommissionen i det mindste skal udtale sig, og det gør vi da også herved endnu en gang tydeligt.
Også Det Europæiske Råd i Amsterdam fra juni sidste år var helt tydeligt og har tilkendegivet, at vi bør distancerer os fra kloning af mennesker. Hvis vi ser på, hvad der endvidere er af diskussioner herom på internationalt plan, kan vi også med respekt konstatere, at selv G8-topmødet i Denver medio sidste år har udtalt sig imod kloning af mennesker. Under debatten i eftermiddag er tillægsprotokollen til Europarådets konvention om menneskerettigheder og biomedicin blevet nævnt. En protokol, der i mellemtiden er undertegnet af ni medlemsstater. Det vil forsat være af stor betydning, finder Kommissionen, at der i bredere international sammenhæng aftales et verdensomspændende forbud mod kloning af mennesker. Det forekommer, at FN er det mest nærliggende forum til det formål. Kommissionen vil i hvert fald forsøge at fremme enhver udvikling i den retning. Den vil forsøge at yde sit bidrag hertil.
Situationen i Ingusjetien må betragtes som meget alvorlig. Vi følger udviklingen via vores delegation Moskva og via vores kontakter i FN, OSCE og andre internationale organisationer; endvidere har vi kontakt med ikke-statslige organisationer, der er aktive i det turbulente område. De ved, at ECHO i de sidste år har finansieret humanitær hjælp til Ingusjetien. I 1997 har "Médecins sans frontières« gennemført et program for ECU 200.000. Hovedsagelig for hjemløse befolkningsgrupper.
Vi fortsætter naturligvis med disse programmer, og vi har også jævnligt kontakt med flygtningehøjkommissæren om situationen på stedet. Jeg kan kun meddele, at i den forløbne tid er gennemførelsen af den humanitære hjælp ikke blevet lettere på grund af den ofte meget risikofyldte situation for vores humanitære hjælpere.
Menneskerettighedssituationen i Den Demokratiske Republik Congo overvåges af Kommissionen. Positivt er, at Congos regering har givet grønt lys for FN-undersøgelseskommissionens arbejde og også har nedsat en konstitutionel kommission. Europa-Kommissionen har for at støtte denne positive udvikling besluttet at fjerne blokeringen af bestemte aktioner til genopbygningen til fordel for den lokale befolkning. Men disse aktioner vil på basis af den med Kommissionen indgåede kontrakt blive gennemført af ikke-statslige organisationer eller virksomheder.
Vedrørende den oprindelige befolkning i Australien går Kommissionen ud fra, at en eventuel gennemførelse af Jabiluka-projektet, som fru Aelvoet også har været inde på, kobles sammen med stringente regler og tilsynsnormer, som det også er foreslået af Australiens miljøminister, senator Robert Hill. Omsorgen for den lokale indfødte befolknings sundhed og miljøet er af stor betydning.
Som De ved, deler Kommissionen Europa-Parlamentets overvejelser vedrørende dødsstraffen, som der er talt om i eftermiddag. Jeg taler nu ikke om Australien. Jeg taler om de beklagelige eksekutioner, der for nylig har fundet sted i Korea. og hvormed praksis i de sidste to år, hvor dødsstraffe ikke blevet eksekveret, på ny er ændret. Kommissionen vil i sine kontakter med Korea klart udtale sin bekymring over denne ændring i republikken Sydkoreas politik.
Kina og Tibet. Jeg skal indskrænke mig til følgende meddelelser, nu hvor rådsformanden selv har understreget, hvor stor betydning, der tillægges en intensivering af dialogen med Kina, særligt om forhold som menneskerettighederne. Det er i sig selv opmuntrende, at på de møder, der fandt sted i anden halvdel af sidste år både på ministerplan og politisk direktørplan på en række punkter kan noteres fremskridt. Vi ved imidlertid, at Kina forbereder ratificeringen af FN-konventionen om sociale og økonomiske rettigheder, men også er villig til at overveje undertegnelse af den kendte FN-konvention om de civile og politiske rettigheder. Endvidere foreligger der også et kinesisk tilsagn om, at FNs menneskerettighedskommissær, fru Robinson, kan imødese en invitation til at komme til Kina.
Med hensyn til Tibet er der også givet et positivt signal vedrørende Den Europæiske Unions ansøgning om at måtte sende en delegation af ambassadører til det nævnte land i foråret 1998. Det er alt sammen fremskridt, der angiver, at menneskerettighedsdiskussionen og dialogen med Kina ikke er blokeret. Den Europæiske Union, støttet af Den Europæiske Kommission, har absolut til hensigt at fortsætte på denne vej med Kina.
Til sidst situationen i Kenya. Man kan glæde sig over den store valgdeltagelse ved de sidste valg i Kenya og over, at iagttagere har konstateret, at det kenyanske folk på en rimeligt troværdig måde har kunnet give udtryk for dets vilje. Samtidigt har ingen kunnet overse, at der også ved valgene er forekommet uregelmæssigheder. Men det er ifølge officielle iagttagere derved ikke blevet kaldt et mindre repræsentativt valg. Det er i sig selv positivt. Vi vil understrege, at nu udgør den konstitutionelle reform i Kenya et vigtigt element, som der hurtigst muligt må tages fat på. Det er i den proces vigtigt, at alle grupper i samfundet er repræsenteret, og at der finder det nødvendige samråd sted med alle disse grupper, og at man også virkelig bestræber sig på åbenhed.
Betydningen af menneskerettighederne i vores relationer med Kenya står helt klart for de lokale myndigheder, og det er også bragt på tale flere gange. Vi er også enige i de bemærkninger, der er fremsat i debatten i eftermiddag vedrørende nødvendigheden af at bekæmpe den relativt udbredte korruption i Kenya. Det vejer også tungt i forbindelse med den tillid, der skal vækkes hos internationale finansielle organisationer og i øvrigt også hos Den Europæiske Union, når det drejer sig om den støtte, der er anmodet om ved opstarten og udviklingen af økonomien. Det er naturligvis meget trist, at den nuværende indtægt pr. person i et land som Kenya faktisk er lavere end for ti år siden. Det siger noget om situationen.
Det var de lidt fragmentariske bemærkninger, som jeg har villet gøre på nuværende tidspunkt om alle disse vigtige emner. Også i betragtning af den meget korte tid som de ærede medlemmer havde til disposition, vil jeg ikke længere misbruge Deres eftergivenhed.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Pomés Ruiz
Hr. formand, der er blevet begået et nyt attentat mod eksistensen i Den Europæiske Union. En europæer, som var engageret i sin by og demokratisk valgt til at forsvare fred, frihed, retsstat og tolerance er blevet henrettet af fjender af det baskiske samfund, som forsvarer de modsatte begreber: død, terror, urolighed og afpresning. José Ignacio Iruretagoyena, gift, far til to små børn, byrådsmedlem i Zarautz, er blevet myrdet på nedrig vis, offer for et terroristattentat af terrororganisationen ETA. Lad i første omgang vores medfølelse gå til hans enke og børn og til alle de familier, der er ofre for død og undertrykkelse fra den terroristiske bevægelse ETA.
Det er et problem, der ikke kun berører baskerne eller det øvrige Spanien. Denne vedvarende krænkelse af menneskerettighederne berører hele Den Europæiske Union, hvorfor Parlamentet bør markere sig og endnu en gang understrege terrorismens alvor og dens betydning for Europa.
Jeg vil her minde om den faste støtte og solidaritet, som denne forsamling har udvist i forbindelse med dette alvorlige problem. For nylig havde sædet besøg af familien til byrådsmedlem Miguel Angel Blanco, som blev myrdet af ETA i juli i fjor, og hvis død fik pladser og landsbyer i hele Europa til at fyldes af demonstrationer for fordømmelse og støtte til freden. Familien til fængselsfunktionær José Antonio Ortega Lara har også været på besøg under dennes bortførelse, som varede mere end 500 dage. Selve Europa-Parlamentet har været i Baskerlandet for over for de baskiske styrende organer at give udtryk for, hvilken betydning dette yderst alvorlige problem har for Europa; den mest åbenbare krænkelse af menneskerettighederne i Unionen. Vi må ikke glemme, hvordan det er eskaleret i løbet af de sidste måneder, bortførelsen og frigivelsen af Ortega Lara, eller drabene på demokratisk valgte byrådsmedlemmer, såsom Gregorio Ordóñez i San Sebastián, Miguel Angel Blanco i Ermua, José Luis Caso i Rentería, José Ignacio Iruretagoyena i Zarautz, eller det mislykkede attentat mod byrådsmedlem i San Sebastián, Elena Azpiroz.
I morgen samles Ajuria-Enea-præsidiet i Vitoria. Herfra vil vi sende dets medlemmer vores uforbeholdne støtte, så de kan finde midlerne til fred inden for retsstatens begrænsninger, som modarbejdes af terroristerne. Disse alvorlige problemer med blod og terror må standse.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, endnu en gang har mennesker - selvom fornuften vægrer sig ved at benævne dem som sådanne - gjort en ende på et andet menneskes liv, som en del af deres kamp mod demokrati for alle.
Demokratiet er det eneste politiske og moralske system, der kan bekæmpe terroristerne, og det er de udmærket klar over.
Baskere har dræbt en basker; spaniere har dræbt en spanier; europæere har dræbt en europæer. Ja, desværre europæere, direkte efterkommere af de tyraner, som pinte Europa i dette århunderede ved at undertrykke menneskeliv eller vise foragt for deres værdighed.
Hr. formand, vi spanske socialister deler de følelser af smerte, afsky og håb, som min kollega har givet udtryk for.
I dette tilfælde deler vi dem med José Ignacio Iruretagoyenas familie og egnsfæller, med de medlemmer af Partido Popular, som blev såret, med alle de øvrige demokratiske partier, som har følt dette dødsfald som et af deres egne, med de baskiske byråd og byrådene i det øvrige Spanien. Han repræsenterede - som jeg selv - sine medborgere i et byråd igennem mange år; vi kan med lethed forestille os med hvilken styrke og ædelhed Iruretagoyena arbejdede for at løse de problemer, der vedrører alle.
Vi deler disse problemer med den baskiske befolkning og den resterende spanske befolkning, og vi er sikre på, at vi med denne beslutning også vil dele dem med vores europæiske kolleger, ligesom vi deler anerkendelse af dem, der kæmper mod ETA og Herri Batasuma og som udgør Europas ånd, som er respekt for livet og beskyttelse af friheden.

von Habsburg
Hr. formand, terroristhandlingerne i Spanien har især i den baskiske provins, som jeg kender særligt godt, og som virkelig er en af de smukkeste og bedste provinser i Spanien, vist, at en terrororganisation arbejder mod sit eget folk i området og myrder dem, som repræsenterer folket. Derfor tror jeg, at det er vigtigt for os som europæere ikke kun at vise vores solidaritet, men at tale om det og forvente af vores regeringer, at der sættes internationale handlinger i gang, som ikke er rettet mod det baskiske folk eller mod Spanien, men som derimod skal forsvare disse folkeslag mod yderligere handlinger. Det, som foregår dér for tiden, vil også - det må vi ikke glemme - få følger for os, hvis vi ikke rettidigt forener alle demokratiske kræfter for at modarbejde terrorismen.

Sierra González
Hr. formand, jeg vil først på min gruppes vegne tilslutte mig de solidaritetstilkendegivelser, der er blevet fremsat over for José Ignacio Iruretagoyenas familie, kolleger og venner. Kondolencerne hører desværre efterhånden til dagens orden som en solidaritetstilkendegivelse over for ofrene for terrorismen i Euskadi og et udtryk for fordømmelse af denne. En form for vold, som De hr. formand kender, fordi De ledede Parlamentets delegation til Euskadi, hvor De kunne konstatere, at terrorismen ikke kun er et lokalt problem, men et europæisk problem.
Som nævnt, må folkets røst ikke drukne i larmen fra våbnene. Som endnu en repræsentant for folkets røst fordømmer Parlamentet uforbeholdent dette attentat og gentager sin totale afvisning af enhver form for vold. Endnu en gang og så ofte, det er nødvendigt, fordi vi derved gør europæisk ret til frihed gældende, til demokrati, til dét vi ikke under nogen som helst form for pression kan give afkald på. Men vores deltagelse begrænser sig ikke kun til at fordømme attentaterne i diskussioner som denne, den går videre til at kræve, det vi har besluttet af andre forsamlinger. Dette Parlament forkaster dialog med enhver, der medvirker til, tillader, anstifter og udfører kriminelle handlinger. For enhver form for tolerance over for disse krimineller attentater medvirker til gentagelser. Vi støtter freden i Euskadi, og vi støtter freden i Europa. For fred i Euskadi er lig med fred i Europa.

Pradier
Hr. formand, ETA fortsætter med kriminel hårdnakkethed at myrde mennesker, som er uenige i organisationens mål eller imod dens metoder. Lokalpolitikere synes i nogle måneder at have været dens foretrukne mål.
Af Europa-Parlamentet skal man ikke forvente den mindste overbærenhed, den mindste forståelse over for ETA's mordere og torturbødler. Intet, absolut intet, kan berettige de forbrydelser, som de begår. Men en offentlig opinion og en presse, som undertiden er tvetydig, undertiden forblindet af følelser, synes fra tid til anden at fordømme det tætte samarbejde, som er kommet i stand mellem det franske politi, det autonome baskiske politi og det spanske politi. På dette område må man være særlig klar og omhyggelig i sine formuleringer. Samarbejdet om at forfølge og straffe forbrydelser vil blive styrket. Måtte de, hvis såkaldte militære aktioner består i at skyde et, naturligvis ubevæbnet og ubeskyttet, byrådsmedlem en kugle gennem hovedet, begynde at tage sig i agt! Demokratiet er, ganske vist, skrøbeligt, men i Europa har det, indtil nu, kunnet besejre alle de smågruppers tyranni, som har søgt at tvinge deres ideologi eller deres verdensbillede igennem med magt.
Europa-Parlamentet er og forbliver solidarisk med det baskiske folk og dets valgte repræsentanter og kompromisløs over for frihedens fjender.

Imaz San Miguel
Hr. formand, et ungt menneske, José Ignacio Iruretagoyena, er blevet myrdet pga. ETAs grusomhed. På ny er en sønderknust familie og et folk, som kæmper for sin frihed og ønsker fred, som den baskiske befolkning gør, blevet angrebet i et af sine offentlige embeder.
Franco-diktaturet kunne ikke dæmpe vores folks røst, og det vil heller ikke lykkes dem, som forsøger at tvinge sin vilje igennem med vold, for i historien sejrer folkets vilje, friheden og demokratiet altid over våbnene. Og troen på disse værdier blandt langt størstedelen af det baskiske folk er ubestridelig.
Vi vil give udtryk for vores solidaritet med Iruretagoyenas familie og venner, og hele vores solidaritet med Partido Popular, den politiske familie, som den myrdede tilhørte.
Kampen mod volden, fredsprocessen, er en opgave for alle. Derfor bør vi, som tror på demokratiet, arbejde på baggrund af aftalen, på baggrund af den europæiske enhed i det omfang, det er muligt. Og selvom de, der slår ihjel, ikke ønsker dette eller forhindrer det, må vi med alle vores overtalelsesevner overbevise dem, der stadig støtter voldsmændene, om at de bliver nødt til at tilslutte sig demokratiet.
Jeg vil derfor anmode forsamlingen om at stemme "nej« til femte punkt i beslutningen, som vanskeliggør disse måder og inopererer et ensidigt og partisk syn på vejen til fred, fordi det har kostet et menneskeliv - hvilket er forfærdeligt - men vi må ikke tillade, at man slår et folks håb ihjel. Lad os kæmpe for freden med de våben, vi har uden at give afkald på nogen af dem: politihandlinger, demokratiet og ordet.

Van den Broek
Hr. formand, lige for på vegne af Kommissionen at tilslutte mig den afsky, den forargelse og medfølelsen, der er blevet udtalt over for de efterladte til den myrdede baskiske kommunalpolitiker. Hr. formand, det maner til eftertanke. Også folkets repræsentanter kan blive ofre for denne form for terroristiske overfald.
Det er på ny en impuls i retning af os alle, af Kommissionen, af medlemsstaterne, af institutionerne i Den Europæiske Union om med fornyede kræfter og i samhørighed og solidaritet at bekæmpe terrorismens svøbe.

Formanden
Tak, hr. kommissær. Tillad mig som formand for en gangs skyld at aflægge min neutralitet og give min fulde tilslutning til alt, hvad der er blevet sagt om dette afskyelige attentat.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.

EU-bistanden (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandling under ét om EU-bistanden.

Vecchi
Hr. formand, jeg vil gerne takke og glæde mig med ordførerne, fordi det drejer sig om en vigtig diskussion, som behandler kvalitative aspekter af samvirket om EU's udviklings- og nødhjælp. Det er en vigtig debat, fordi fællesskabsbistanden lagt sammen med medlemsstaternes egen bistand nu repræsenterer mere end 50 % af verdens offentlige udviklingshjælp. En udviklingshjælp inden for hvilken fondene, der bliver styret i fællesskab som led i vores udviklingsbistand, spiller en, ganske vist kun relativt set, men trods alt stadig større rolle.
Nu, hvor vi står over for temaet om effektivitet og vurdering af samarbejdet om nødhjælpen, må vi tage hensyn til visse særlige kendetegn for fællesskabsaktionerne i forhold til medlemsstaternes indgreb. Et særkende er først og fremmest det faktum, at EU, også på initiativ af Parlamentet, over sit budget i løbet af de sidste år har forsøgt at sikre en udpræget forskelligartethed med hensyn til handlingsinstrumenterne og hvad angår dets partnere, både de officielle, det vil sige tredjelande og også internationale organisationer og agenturer, NGO'er, folkelige organisationer, virksomheder og så videre.
Et andet særkende er den meget vigtige øgede diversificering af målsætningerne, som det i dag måske ville være sagen at se på igen og at reorganisere, men som imidlertid kan gribe ind i forskellige tematikker og forskellige sektorer.
Et tredje er det faktum, at EU til forskel fra alle andre bilaterale donorer nu arbejder i alle områder af verden, men også, og jeg vil understrege dette element, at man ofte har accepteret meget komplekse beslutningsprocedurer, i hvilke vægten af papirnusseri, indgreb og pression fra medlemsstaterne, nogle gange uden direkte mål, spiller en rolle, der ikke altid er positiv, men ofte ligefrem modsætningsfuld og negativ.
Endelig er der det faktum, at Kommissionen, og specielt nødhjælpsgeneraldirektoraterne, disponerer over ret begrænset personale, som desuden stadig bliver mindre.
Inden for de seneste år har man været i gang med at definere nye retsgrundlag, specielt for nødhjælp, som jeg tror løser mange af de bemærkninger, som Revisionsretten har fremsat om konti under nødhjælpsbudgettet mellem 1992 og 1995. Der har været en proces i gang for at omdefinere meget vigtige procedurer, specielt dem, som angår ECHO-standardkontrakterne og de nye betingelser for samfinansiering af NGO'er. Der er en løbende proces med intern reorganisering af Kommissionen og af dens tjenestegrene for udviklingssamarbejde. Og det ville vi ærligt talt gerne vide noget mere om og blive hørt om.
Det er klart, at effektiviteten af den offentlige udviklingshjælp er et komplekst emne, som der retteligt er blevet gjort opmærksom på i beslutningsforslagene, for det består af et net af interne og internationale betingelser og ikke kun af samlinger af enkeltprojekter og enkeltinstrumenter.
Det, som vi i bund og grund ønsker, og dette er det vigtigste i denne debat, er, at der sker en større samordning og koordinering mellem den hjælp, der styres direkte af EU og hjælpen fra medlemsstaterne, at man forstærker de strukturer, der skal vurdere kvaliteten og gør dem mere uafhængige, både de interne og de eksterne, at den institutionelle kapacitet af EU i partnerskab med NGO'erne bliver forstærket, at man arbejder på en udvikling af evnen til at gennemføre forvaltningen i udviklingslandene og først og fremmest, at Parlamentet bliver konsulteret fuldt ud og fuldt ud associeret i den interne reorganisation af Kommissionen.
Angående ECHO's funktion er det min mening - det har jo været genstand for en særlig betænkning - at det er nødvendigt at bevæge sig frem mod en styrkelse af dets muligheder og ikke imod en udvanding af de funktioner, det er blevet skabt for. Hvad angår NGO'erne er det nødvendigt ikke kun at bevare, men tværtimod yderligere at forstærke brugen af de særlige kriterier, alt efter disse organisationers behov og deres aktioners særpræg.

Corrie
Hr. formand, dette er en yderst belejlig betænkning, nu hvor vi bevæger os mod år 2000. En ny organisation er ved at blive stablet på benene for at administrere bistanden til AVS-landene. Jeg må lykønske hr. Goerens med den fremsynethed, han har udvist vedrørende en forbedring af EU-bistandens effektivitet. Når jeg siger »belejlig«, er det fordi, hvis man kigger tilbage og ser, at der er brugt mellem ECU 40 og 50 milliarder til bistand siden 1975, og at mange ansøgerlande endda er værre stillet i dag, end de var ved starten af Lomé-konventionen, må der være noget galt med systemet.
Der er mange grunde til dette: Regeringers ustabilitet, korruption og, i mange tilfælde, lande, der bærer på en gældsbyrde, som de aldrig vil slippe af med.
Nu hvor mange nationer skærer ned på den bilaterale bistand, og der sker en konstant stramning af EUfinansieringen, er det derfor vigtigt, at de midler der er til rådighed bruges bedre. Jeg mener, der er et virkeligt behov for en regional foranstaltning for at få projekter bedre integreret, så man sikrer, at de ikke spredes så meget, at de ikke er effektive.
Der er mange måder, som eksisterende midler kan anvendes bedre på. Reglerne må lempes, så EU-delegerede kan få mere at skulle have sagt over for beslutningstagerne. De kender til de lokale problemer og løsninger uden konstant henvisning til Bruxelles. De delegerede kunne organisere langt bedre koordinering af bilateral bistand og fællesskabsbistand for at undgå gentagelser. Det ville forbedre virkningen - købekraften - og give mulighed for at udføre ordentlige, detaljerede forundersøgelser og undersøgeler af virkningen, så situationen kan overvåges nøje. I mange tilfælde, er der ikke udført en undersøgelse af indvirkningen på miljøet, hvilket har medført ødelæggelse af det pågældende områdes økologi.
Betænkningen kræver også, at konditionalitetsprincippet håndhæves. Det støtter jeg. Demokrati, respekt for menneskerettighederne samt opfyldelse af mindstekrav om effektiviet og gennemskuelighed i den økonomiske forvaltning bør være en forudsætning for økonomisk bistand. Udviklingslande må forhandle sig ud af økonomiske problemer. Det er kun, hvis vi har stabile og gode regeringer, at udenlandske investorer vil hjælpe med til at skabe et miljø, der muliggør industriel udvikling.
Afrika er det næste indlysende kontinent med henblik på en sådan udvikling. Mange udviklingslande har ikke kapacitet på lokalt niveau til at gennemføre omfattende udviklingsprogrammer. Jeg ser en stor mulighed i at stille medarbejdere fra Europa til rådighed til at hjælpe med dette arbejde. Dette er en velafbalanceret betænkning med mange specifikke forslag, som jeg håber Kommissionen ikke blot vil overveje, men også følge op på. Min gruppe støtter fuldt ud denne betænkning.

Ryynänen
Hr. formand, vi er i gang med at behandle en glimrende betænkning om Fællesskabets udviklingsbistand og effektiviseringen af denne. Der er virkelig grund til at gratulere dens udarbejder, hr. Goerens, for et godt arbejde. Vores gruppe støtter forslagene i betænkningen fuldstændigt, og jeg vil herved bare fremhæve et par punkter i forslaget til beslutning.
Til at starte med anser jeg ordførerens initiativ om, at Kommissionen i dens samarbejdsprogram skal tage hensyn til faktorer vedrørende kønsaspektet, som værende meget vigtig. Kvindernes deltagelse har nemlig en central betydning for udviklingsprocessens succes. Kvindernes deltagelse kræver først og fremmest uddannelse rettet mod dem. Det er den bedste bistand vi i det hele taget kan yde. Kvindernes uddannelse og fødselstallene hænger helt klart sammen. Befolkningsvækst kan kun reduceres ved at uddanne kvinderne og derigennem give dem en chance for regulering af fødslerne. Efter en passende uddannelse og med en form for tilskudslån kan kvinderne også blive modige nok til at starte som iværksættere og ad den vej få mere selvstændighed og virkelig indflydelse på næringslivets udvikling.
Et andet vigtigt punkt i forslaget til beslutning er udviklingen af kompagniskab og fremhævelse af princippet om deltagelse i udviklingen. De lokale aktører, beneficiarer og NGO'er skal involveres i udviklingsarbejdet, hvis man ønsker at opnå resultater med det. Der er blevet vist flere succesfulde eksempler på dette, for eksempel i forbindelse med Phare-programmet.
Det er også på sin plads at kræve, at der gennemføres en demokratiklausul og at menneskerettighederne respekteres samt at der indføres større åbenhed og effektivitet i økonomien som betingelser for opnåelse af bistanden. I det mindste skal forsøg på at forbedre situationen være synlig i alle foranstaltninger.
Uanset eventuelle problemer skal de lokale NGO'ers aktiviteter støttes selv under svære forhold. For at forbedre effektiviteten i Fællesskabets bistand kan der sikkert foretages meget også ved at tilpasse de forskellige sektorers foranstaltninger, som i forvejen har et fælles mål. De nationale initiativer og EU's initiativer skal også koordineres bedre. I bedste fald kan de i stedet for overlapninger komplementere hinanden, og på den måde genneføres det eftertragtede forøgelsesprincip.
Evaluering skal naturligvis være det centrale middel ved forbedring af effektiviteten. Hvis projekternes formål og hensigter er klare, kan evalueringen foretages realistisk. En evaluering alene er dog ikke nok, men det er vigtigt at oplyse resultater, hvis der ønskes en reel virkning. Erfaringsudvekslingen skal også øges, og den i indledningen nævnte centralenhed er måske netop det, der behøves for at sørge for denne.

Telkämper
Hr. formand, hr. Goerens har her som altid fremlagt en velgennemtænkt og idérig betænkning. Den er desuden aktuel, fordi vi står over for en omorganisering af udviklingspolitikken. Men hvad nytter sådanne gode betænkninger, når rammebetingelserne i denne politik ikke passer? Vi bliver konfronteret med, at vi igen og igen oplever katastrofer, igen og igen oplever hungersnødskatastrofer, igen og igen oplever naturkatastrofer, udviklingspolitikken bliver mere og mere presserende. Her i Parlamentet står vi dog i den situation, at vi som led i budgetproceduren årligt skal kæmpe for, at budgetnedskæringerne ikke bliver gennemført, men at vi i det mindste får samme bevillinger som året før. Desuden konfronteres vi årligt med, at vi har mangel på personale i Kommissionen.
Da jeg var budgetordfører for to år siden, havde Kommissionen lovet at ansætte mere personale til NGO'erne i GD VIII. Jeg tror, at NGO'ernes arbejde absolut er vigtigt netop for udviklingspolitikken og med hensyn til effektiviteten. Det er multiplikatorer, de kender tingene, de er forankret på stedet. Der er dog for lidt personale til, at der kan arbejdes virkelig effektivt. Jeg har netop fået et brev fra Tyskland fra Pharma-kampagner, hvori de klager deres nød. De skulle skære tre stillinger væk, fordi de ikke fik pengene fra Kommissionen.
Noget lignende gælder for Mozambique, i denne weekend et kulturarrangement eller næste uge i Frankfurt. Det hjælper heller ikke, at personalet forflyttes, og at nationalstaterne derefter får hjælp. Jeg tror, at Kommissionen selv skal organisere det. Det er en europæisk udviklingshjælp, og jeg håber, at det vil ændre sig i de kommende år, at vi virkelig kan blive effektive, bortset fra den politiske ramme. Jeg håber, at den gældsaks, som landene i den tredje verden sidder i, holder op med at tvinge dem mere og mere i knæ, hvorved den frie verdensfinanspolitik, sådan som vi ser det i Sydøstasien, gør verdensmarkedet mere og mere hæmningsløst, og at vi som følge heraf oplever hungersnødskatastrofer eller naturkatastrofer.

Hory
Hr. formand, jeg skal ikke udvise overdreven originalitet, for jeg vil også for min part lykønske ordføreren med hans fremragende og meget udtømmende arbejde og meddele, at Gruppen Europæisk Radikal Alliance fuldt ud deler hans opfattelse med hensyn til EUF's opførelse på budgettet, forbedringen af EU-bistandens synlighed og styrkelsen af dens politiske dimension, den interne, endnu utilstrækkelige, sammenhæng mellem instrumenterne og de forskellige aktionsformer og aktionsområder, samt, endelig, forbedringen af komplementariteten mellem bistandspolitikken og de øvrige EU-politikker! Vi er fuldstændig enige med betænkningen og beslutningsforslaget på alle disse punkter.
Til gengæld mener jeg ikke - som jeg allerede gav udtryk for under behandlingen af hr. McGowans betænkning om et nærliggende emne - at forbedring af komplementariteten mellem EU-bistanden og den nationale bistand er det, der trænger sig mest på lige i øjeblikket. Det vigtigste, det, der virkelig haster, er efter vores opfattelse, at man giver afkald på den neokolonialisme, som ofte skjuler sig bag det bilaterale samarbejde, og målrettet nærmer sig udviklingspolitikkens fuldstændige overførsel til EU.
Flertallet i Parlamentet går ind for institutionelle fremskridt inden for Unionen og en stadig større integration på alle det offentliges virkefelter. Unionen er endnu ikke kommet frem til en egentlig udenrigspolitik og kan ikke samlet gøre sin indflydelse gældende vedrørende de store spørgsmål, som optager det internationale samfund. Men i bistandspolitikken har vi et overordentlig stort felt, hvor det europæiske politiske projekt, som bygger på fælles humanistiske værdier, omsider kan få en konkret dimension.
Bortset fra nogle, næsten anekdotiske, historiske og kulturelle forskelle er der på dette område ikke noget indbyrdes modsætningsforhold mellem de europæiske interesser. Dette vil jeg i øvrigt gerne understrege i min egenskab af repræsentant for Frankrig, idet jeg i forbifarten glæder mig over at se en tidligere fransk minister for udviklingssamarbejde i formandssædet under dette møde. Jeg understreger det i min egenskab af repræsentant for Frankrig, for det må erkendes, at en overførsel af bistandspolitikken til EU ligger meget langt fra fransk tradition, Frankrigs nuværende praksis og, fornyet eller ej, politik. Og dog tror jeg, at Frankrig - som jeg her bruger som eksempel - har alt at vinde ved at lade sine erfaringer og sine samarbejdsmidler indgå i en europæisk bistandspolitik og dermed give dem en ny betydningsfuld dimension.
Der er utallige argumenter herfor, humanitære, økonomiske... Men kunne jeg kun fremføre ét, ville jeg, for at vende det på hovedet, vælge det kynismens argument, som der oftest henvises til. Hvor store nationale interesser er der tale om, i form af politisk indflydelse eller økonomisk gevinst? Jeg er overbevist om, at Frankrigs indflydelse vil forsvinde til fordel for USA's, sådan som flere nyligt stedfundne kriser har vist, hvis den ikke meget snart afløses af EU's. Så selvom mit synspunkt i dag kan virke en smule utopisk - det er jeg udmærket klar over - vil jeg gerne kraftigt understrege over for de franske ledere, at det er i Frankrigs egen interesse nu omsider at forlade sin lille bilaterale politik og blive en del af et stort europæisk projekt for udviklingsbistand.

Sandbæk
Hr. formand, i de nødvendige bestræbelser på at gøre EU-bistanden mere effektiv bør nøgleordet være at optimere, medens dårlige eksempler på manglende effektivitet ikke må foranledige reduktioner i bistanden. Dette er der desværre mange andre kræfter, der tilstræber. Jeg bifalder en lang række af Goerens' forslag. Overgangen til den sektorspecifikke analyse betyder en nødvendig fokusering, hvorved også prioriteterne i modtagerlandene fremgår mere tydeligt. Med projekttilgangen skydes der for tilfældigt fra hoften. Yderligere er det absolut nødvendigt med gode forundersøgelser, øget inddragelse af NGO'er og modtagerlandene samt forbedringer af kapaciteten i modtagerlandene. Kommissionens problemer med underbemandingen skal heller ikke betvivles. Kohærens i EU's politikker og koordinering mellem medlemslandene fremmer også effektiviteten. Koordinering er gavnlig, men ordet samordning giver en forkert klang. EU-bistanden bør nemlig være et supplement til medlemsstaternes bistand, også selvom den har sin selvstændige berettigelse. Formuleringen i punkt 5 er derfor uheldig. Evalueringsbehovene er for forskellige, og medlemslandene bør derfor ikke underkaste sig EU's metoder, selvom en tilnærmelse er fornuftig.
Jeg må også modsætte mig idéen om at adskille den politiske beslutningstagen fra projektforvaltningsopgaverne. De organisatoriske problemer må løses på anden vis, som det allerede er påbegyndt. Selvom jeg bestemt ikke er fortaler for komitéer, er jeg overbevist om, at Rådets forvaltningskomitéer næppe har noget at gøre med forsinkelser i gennemførelsen. Forsinkelserne skyldes derimod lange procedurer i Kommissionen. Tværtimod er disse forvaltningskomitéer et kvalitetscheck. Der ville næppe have været gennemført forbedringer i det nuværende omfang med hensyn til integration af køns- eller miljøaspektet, hvis ikke det havde været på grund af et konstant pres fra medlemslandene i disse komitéer og her fra Parlamentet. Yderligere er referencen til fødevarebistanden i punkt 7 uheldig, idet evalueringen af denne var yderst kritisk og fører til, at den form for bistand begrænses.

Howitt
Hr. formand, dette er en meget omfattende betænkning, og der er meget i den, som jeg er enig i, herunder behovet for en sammenlignelig evaluering mellem EU-udviklingsprojekter og projekter på medlemsstatsniveau, vores langsigtede krav om, at EUF opføres på budgettet og behovet for at offentliggøre de europæiske bistandsprogrammers mange positive resultater.
En udeladelse, som hr. Vecchi henviste til, er de dyre, uøkonomiske, hemmelighedsfulde og tidskrævende udvalgsprocedurer, som er mere tilbøjelige til at forringe end forbedre kvaliteten af vores bistand.
Nu vil jeg dog koncentrere mig om to punkter i betænkningen. Først og fremmest må vi forstå inkonsekvensen i de europæiske udviklingsprogrammer som følge af den geografiske fordeling af ansvar i Kommissionen. Uanset om et projekt foregår i Afrikas Horn, bjergene i Nepal eller den brasilianske regnskov, bør al bistand overholde en fælles fremgangsmåde baseret på rettigheder, der er i overensstemmelse med anerkendte standarder inden for menneskerettigheder. Sådanne principper omfatter behørig omhu, ikke-diskrimination, hensigtsmæssighed, medbestemmelse og ansvarlighed. Når noget går galt, skal der rettes op på det. Jeg vil gerne bede kommissæren overveje i hvor høj grad han på grundlag af eksisterende arrangementer kan have tillid til, at sådanne standarder opretholdes i alle tilfælde.
For det andet er jeg enig med mine mange kolleger, der har påpeget det vedvarende problem med personalemangel i Kommissionen. Dette får personalet til at engagere sig i det, der så ejendommeligt er beskrevet »stuffing«, hvor koncentrationen er lagt på store projekter for at nå målene på budgettet med for lille vægt på kvalitet. Sidste år forblev en tredjedel af stillingerne inden for den overordnede ledelse i GD IB, der beskæftiger sig med Asien og Latinamerika, ledige; 40 % af personalet i GD I, IA og IB er ansat på kortvarige kontrakter, mens et stort antal centrale opgaver udføres af eksterne konsulenter.
Det Forenede Kongerige og Tyskland beskæftiger mere end dobbelt så mange personer, pund for pund, mark for mark, inden for administrationen af deres bistandsprogrammer. Indtil medlemsstaterne i fællesskab bliver enige om en løsning på personaleproblemet i Kommissionen, vil beslutninger til fordel for bistandskvalitet ikke nå meget længere end det papir, de er skrevet på.

Blokland
Hr. formand, Goerens-betænkningen drejer sig først og fremmest om forholdsregler, som Den Europæiske Union kan tage for at forbedre effektiviteten i udviklingsbistanden. Vi kan for så vidt godkende de foreslåede forholdsregler, men ifølge Kommissionens grønbog ligger årsagen til den lave effektivitet først og fremmest hos udviklingslandene selv. Hvis Kommissionens analyse er rigtig, vil forundersøgelser og indvirkningsvurderinger i Unionen ikke forbedre effektiviteten af EU-bistanden, men der skal derimod først træffes forholdsregler i udviklingslandene. Denne notits kommer efter min mening ikke rigtigt frem i Goerens-betænkningen.
Argumentationen i Fabra Vallés-betænkningen for en bedre koordinering af den humanitære nødhjælp med den, der ydes af medlemsstaterne, støtter jeg. Europa-Kommissionen kan her optræde som koordinator. Men jeg har ikke behov for en EU-aftale med generelle principper for en samordnet udviklingspolitik, sådan som ordføreren forestiller sig det. Ikke mindst hvor det drejer sig om mere strukturel udviklingshjælp bør medlemsstaternes hjælpeprogrammer foretrækkes. Mange EU-lande har særlige forbindelser med bestemte udviklingslande. De særlige bånd skal Unionen respekterer.
I den forbindelse er det iøjnefaldende i Fabra Vallés-betænkningen, at skylden for det mangelfulde samarbejde ensidigt lægges hos medlemsstaterne. De skulle gøre utilstrækkeligt brug af kommissionstjenesternes ekspertise. Det kan godt være, men kan vi ikke med lige så god ret vende sagen om? Har Kommissionen i tilstrækkelig grad gjort brug af medlemsstaternes viden og erfaring? Det synes mig, at medlemsstaterne gennem deres mangeårige erfaring med bestemte udviklingslande råder over en bunke erfaringer, som et kontor som ECHO, der med seks års erfaring lige er begyndt, kan lære meget af.

Wynn
Hr. formand, jeg fremsætter kun nogle bemærkninger til Fabra Vallés-betænkningen som medlem af Budgetkontroludvalget. Jeg vil først og fremmest minde Parlamentet om, at denne betænkning handler om at sikre, at penge fra Den Europæiske Union bruges på bedst mulig måde. Budgetkontroludvalget forsøger bestemt ikke at bemægtige sig Udvalget om Udvikling og Samarbejdes rolle. Når alt kommer til alt, er betænkningen Budgetkontroludvalgets svar på Revisionsrettens særberetning.
Nogle ville sige, at det blot drejer sig om, at udvalget holder med Revisionsretten mod Kommissionen. Det er absolut ikke rigtigt. Det er et seriøst forsøg på at få noget sund fornuft ind i et meget kompliceret system. Systemet har mange gode punkter, som vi bør rose i begrundelsen, hvilket vi også gør. Men vores udvalg mener stadig, at der er mangler. Fabra Vallés-betænkningen er et forsøg på at samle ekspertisen, erfaringen og de bedste fremgangsmåder, ikke kun i Den Europæiske Union, men også i medlemsstaterne for at udskifte de nuværende 16 forskellige og ukoordinerede systemer. Lad os ikke glemme, at vi taler om humanitær bistand, ikke udviklingsbistand som sådan.
Når vi taler om humanitær bistand, mindes jeg, da jeg var i Addis Abeba før Mengistu-regimets fald. På det tidspunkt var Etiopien af forskellige årsager centrum for resten af verdens opmærksomhed. En højere etiopisk tjenestemand sagde til mig: «Problemet med jer europæere er, at jeres egne kapitalinteresser tilsyneladende prioriteres højst. I spørger ikke os, hvad vi ønsker. I forsøger at sikre, at det I giver os, er det vi har behov for«. Og han gav mig et eksempel. »Da vi havde brug for transportmidler til at transportere vand og mad, var medlemsstaterne i Unionen særdeles gode. Tyskerne gav os lastbiler, de gav os Mercedes Benz. Franskmændene gav os lastbiler, de gav os Renault. Italienerne gav os lastbiler, de gav os Fiat. Og englænderne gav os lastbiler, de gav os Leyland. Men hvad de ikke gav os, var oplæring af vores mekanikere samt reservedele. Vi havde en vognpark af lastbiler, alle sammen behøvede de forskellige dele, og mange af dem kunne vi slet ikke bruge«. Han sagde også: «Den dag Bob Geldorf kom til Addis Abeba siddende oven på en lastbil i spidsen for konvojen af fødevarehjælp, sank mit hjerte. Jeg så på lastbilen, han sad på, og tænkte: det er endnu en af dem, vi ikke har«. Denne sande historie siger meget om manglen på koordinering og samarbejde mellem medlemsstaterne og Unionen. Det er det, Fabra Vallésbetænkningen anerkender.
Det er forståeligt, hvorfor medlemsstaterne gør dette. De har kapitalinteresser. Men det er i sidste ende ikke det bedste for den humanitære hjælp. Jeg ved, at det kræver en stor indsats at få gang i tingene, men det er det, betænkningen forsøger at gøre. Det er ikke som sådan et angreb på Kommissionen - lad os få det på det rene. Det handler i lige så høj grad om at få medlemsstaterne til at indse, at gennemsigtighed ikke altid handler om at flytte ting et trin ned, det handler om at gøre tingene på det rette niveau. I forbindelse med humanitær bistand kan gennemsigtighed meget vel være ensbetydende med at flytte det et trin op og få det koordineret på fællesskabsplan, snarere end at det føres ned på medlemsstatsniveau.
Jeg er bekymret for, at betænkningen, når vi har stemt om den, vil blive liggende på en hylde et eller andet sted. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til at følge op på betænkningen, specielt punkt 4 og 7, hvor vi beder om en særlig indsats fra Kommissionens side. Det handler om at foretage en politisk udmelding for at sætte tingene i værk, ikke blot komme med yderligere en forordning, men at starte med at gøre noget. Forestil jer, hvad vi kunne gøre med alle de penge, hvis medlemsstaterne og Kommissionen kunne begynde at arbejde effektivt sammen. Pengene ville være givet langt bedre ud.

Maij-Weggen
Hr. formand, i denne debat om effektiviteten af Den Europæiske Unions hjælp til udviklingslandene og om den nødvendige ekstra hjælp til udviklingslande med stor gæld, må vi først fastslå, at de emner i høj grad hænger sammen. De fattige lande, der er tyngede af store gældsbyrder og derfor årligt skal afdrage en al for stor del af deres årlige budget som renter, har alt for få penge tilbage til deres egen politik, og de bliver derfor stadigt fattigere og mere afhængige af udviklingsbistand blandt andet fra Unionen. Det er derfor en god ting, at Unionen støtter Verdensbankens og IMFs initiativ om at lette gældsbyrden. Det var det første punkt, som jeg ønskede at fremføre her.
Det synes mig i øvrigt vigtigt i den forbindelse, at der laves aftaler med landene for at undgå, at de på ny pådrager sig stor gæld eller med lande for at modvirke, at de ikke påtager sig gæld i forventning om, at den før eller senere eftergives. Jeg vil faktisk gerne vide om kommissæren kan oplyse, om der gives sådanne garantier.
Hr. formand, jeg vil fortrinsvis koncentrere mine bemærkninger om Goerens-betænkningen om bistandshjælpens effektivitet. Jeg er overbevist om, at der ikke er tale om en sort-hvid problematik. Virkeligheden er, at i nogle tilfælde forarbejdes hjælpen meget positivt og i andre ikke, og at det langt fra altid er et spørgsmål om kvaliteten af hjælpen, men at det også skyldes andre forhold som naturkatastrofer, dårlig ledelse, politisk ustabilitet eller krige.
Det ændrer dog ikke noget ved, at det altid er godt at maksimalisere hjælpens effektivitet, og derfor finder vi følgende fem punkter vigtige. Bistanden må ikke være tilfældig. Den skal passe til, og jeg tilslutter mig her en af de foregående talere, karakteren og forholdene i det pågældende land, og befolkningens engagement skal være maksimalt. Ellers skaber man såkaldte hvide elefanter. Det er projekter, der står et eller andet sted, og som aldrig mere anvendes.
Donorerne skal koordinere hjælpeprogrammerne på en god måde, så man støtter hinanden og ikke arbejder på tværs af hinanden. Mangfoldigheden af programmer af NGO'er fra forskellige vestlige lande, af Verdensbanken, IMF og af FN giver for det enkelte land ofte et så kaotisk billede, at det ikke er så mærkeligt, at det samlede resultat ikke er hensigtsmæssigt og koordinering på EU-plan er derfor meget vigtig. En god demokratisk regering med respekt for mindretal og menneskerettigheder er også en betingelse for at øge effektiviteten af bistanden. Hvis disse betingelser ikke opfyldes skal man også have mod til at udsætte bistanden. Det betyder naturligvis ikke, at man ikke kan yde humanitær hjælp, men ægte udviklingsbistand må der ikke mere kunne gives.
Hjælpen skal stimulere mennesker til selv at tage initiativer og må ikke gøre folk afhængige. I en række lande har for megen hjælp faktisk været en katastrofe. Tænk på et land som Zambia, hvor to tredjedele var afhængige af bistand.
Til sidst bør et land, der modtager udviklingsbistand, faktisk være åbent for principperne om en social markedsøkonomi. Ikke for at påtvinge et land en ideologi, men for at hjælpe et land til i en globaliserende verden at vælge en positiv vej.
Se her, hr. formand, er en række elementer til at forbedre effektiviteten med, og om De nu fastlægger dette i en aftale eller i andre spilleregler, finder vi ikke så vigtigt. Det vigtigste for os er, at den slags principper gennemføres i politikken. Vi takker for Goerens-betænkningen, og vi ønsker kommissær Pinheiro held og lykke med gennemførelsen af denne politik og anmoder hr. Van Den Broek om at meddele dette til hr. Pinheiro.

Bösch
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer. I et arbejdsdokument fra Budgetudvalget om SEM 2000, som blev uddelt for kort tid siden, konstaterer vores kollega Colom i Naval, at EuropaKommissionens direkte finansieringer egentlig skulle være et eksempel på gennemsigtighed, korrekthed og effektivitet. Desværre er dette ifølge dokumentet ofte ikke tilfældet. I forbindelse med vores kollega Fabra Vallés' betænkning, som jeg anser for at være meget god, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi konstaterer dette igen og igen i vores betænkninger om de udenrigspolitiske hjælpeprogrammer. Når man læser Fabra Vallés' betænkning, så kunne man lige så godt indflette konklusionerne fra vores kollega Hoff, som skriver om problemerne med Tacis-programmet: dårlig koordination og uklar deling af ansvaret mellem Kommissionen og de udenlandske hjælpeorganisationer, rådgivende virksomheder, kontraktmodtagere og de ukrainske partnerorganisationer.
Alt dette stemmer ligeledes i vid udstrækning overens med Revisionsrettens kritik af Echo-programmet respektive Unionens hjælpeprogram, hvis vi udelader adjektivet ukrainsk. Jeg synes egentlig, at det er så beklageligt, at vi igen og igen skal gøre Kommissionen opmærksom på disse problemer. Det er egentligt unødvendigt, at man skal læse nøjagtig det samme i Frankfurter Allgemeine Zeitung den 14. januar, nemlig om vurderingen af EUhjælpeprogrammerne i Bosnien, når vi ved, at en stor del af vores midler er gået til det tidligere Jugoslavien, og avisen skrev, at EU-hjælpeprogrammerne vurderes til at være lige fra ikke gode over elendige til farlige.
Det er den vurdering, som den europæiske offentlighed lejlighedsvis giver vores medborgere af vores hjælpearbejde, som i hvert fald beløbsmæssigt er stort. Derfor vil jeg gerne bede om, at man er opmærksom på ordførerens nr. 16 med opfordringen om snart at oprette en central enhed, som skal overtage ansvaret for evalueringen af udviklings- og hjælpeprogrammer inklusive Echo, Meda, Phare og Tacis inden for Kommissionen, at man snart beslutsomt tager fat på denne sag fra Kommissionens side. Hertil hører, at man også kigger nøjere på nr. 14, hvor vores kollega Fabra Vallés konstaterer, at man snart skal holde op med at rekruttere medarbejdere underhånden, når man ved, at der til dels er meget tætte kontakter mellem de berørte tjenestesteder og bestemte hjælpeorganisationer.
De ved, at hver tredje ecu, som gives ud gennem de ikke-statslige organisationer, afvikles via franske hjælpeorganisationer. Hvis man så sætter tingene i denne forbindelse, så ville det også være et bidrag til gennemsigtigheden og den vellykkede gennemførelse af hjælpeprogrammerne, hvis vi følger vores værdsatte ordfører på dette punkt.

Van den Broek
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordførerne Fabra Vallés og Goerens for deres foreliggende betænkninger. Tillad mig at begynde med betænkningen af Fabra Vallés og derefter komme ind på Goerens-betænkningen.
Ikke alene vil jeg takke ordføreren og ordføreren for udtalelse fru Carlotti for denne betænkning, men jeg vil også udtrykke min respekt for de konstruktive bidrag fra medlemmerne af de pågældende parlamentariske udvalg vedrørende henstillingerne i Revisionsrettens rapport om humanitær hjælp i perioden 1992-1995. De forskellige konstruktive drøftelser har bidraget til en berigelse af diskussionen ved fremsættelse af idéer for den fremtidige humanitære hjælp. Kommissionen deler de fleste af resultaterne som de kommer til orde i forslaget til beslutning og særligt nødvendigheden af at forbedre koordinationen mellem de forskellige aktører på området for humanitær hjælp herunder også medlemsstaterne. Også for at give eksperterne på dette område en egen ramme på grund af deres vigtige koordinerende og kontrollerende rolle. Med henblik herpå er Kommissionen aktivt i gang med at udarbejde en referenceramme i form af en håndbog.
Ønskeligheden af at forsyne den humanitære hjælp med en juridisk basis i primær ret. Kommissionen beklager, at Amsterdam-traktaten ikke har kunnet omfatte denne specifikke foranstaltning på et så vigtigt område af Unionens udenrigspolitisk.
Så nødvendigheden af at udvikle strategiske forbindelser særligt i tilfælde af store humanitære kriser med de øvrige aktører på området for humanitær hjælp, både statslige og ikke-statslige organisationer og også FN-agenturer.
Jeg vil henlede Deres opmærksomhed på, at Kommissionen i øjeblikket arbejder på en differentiering af et nyt effektivt partnerskab til optimering af resultaterne af de humanitære operationer. Endvidere undersøger Kommissionen mulighederne for bedre at kunne evaluere virkningerne af humanitære aktioner.
Men lad mig også komme ind på to henstillinger i forslaget til beslutning, hvor Kommissionen ikke deler EuropaParlamentets holdning. Udarbejdelsen af en humanitær pagt for at definere orienteringerne og principperne i EU's humanitære politik, finder vi ikke nødvendig. Rådets forordning af 20. juni 1996, men også Kommissionens meddelelse om forbindelse mellem humanitær hjælp, rehabilitering og udvikling udfylder, mener vi, dette tomrum og udgør også en klar juridisk ramme. Jeg mener også, at fru Carlotti, ordfører for Udtalelse fra Udviklingsudvalget, faktisk også deler Kommissionens opfattelse. I øvrigt var dette ikke tilfældet, da Revisionsretten lavede sin rapport, det vil sige spørgsmålet i Kommissionens meddelelse om forbindelserne mellem humanitær hjælp, rehabilitering og udvikling. Derfor kunne denne rapport ikke tage det op.
Med hensyn til oprettelsen af en central enhed i Kommissionen, der har til opgave at evaluere eksterne støtteprogrammer, ECHO, MEDA, PHARE og TACIS, vil jeg minde om, at Kommissionen den 15. oktober sidste år har besluttet at lave en ny struktur for styringen og evalueringen af disse programmer. Det humanitære kontors deltagelse i denne nye struktur vil være begrænset på grund af den humanitære hjælps specifikke karakter og de påtrængende forhold og de særlige procedurer for gennemførelsen af disse projekter.
Til sidst vil Kommissionen holde Parlamentet orienteret om den debat, der snart starter om den humanitære hjælp i sigt af år 2000, så Parlamentet er orienteret om emner af fælles interesse, der kræver særlig opmærksomhed, som for eksempel det humanitære personales sikkerhed eller den humanitære etik. Det er en selvfølge, at Kommissionen forsat vil orientere Parlamentet om iværksatte aktiviteter både vedrørende operationerne og de ansvarlige aktører samt evalueringen af resultaterne. I den forbindelse håber Kommissionen om kort tid at kunne forelægge det bemyndigede parlamentariske udvalg beretningen for 1997 for at opgøre balancen og sammen at overveje de generelle orienteringer for næste år. Hertil lige to bemærkninger.
For det første har flere af de ærede medlemmer talt om personalesituationen i Kommissionen og særligt for dem, der er beskæftiget med at udarbejde og gennemføre hjælpeprogrammerne. Det er en årligt tilbagevendende diskussion, og hvert år kan vi også læse i Revisionsrettens beretninger, at såfremt der ikke gøres noget ved personaleforholdene, vil man uden tvivl føle sig tvunget til i det kommende år at gentage disse bemærkninger. Det er rigtigt. Hvis man sammenligner hvor mange medarbejdere, der er til disposition i nogle af medlemsstaterne og også i andre internationale organisationer, der beskæftiger sig med udenrigshjælp, sammenlignet med Kommissionen, så kommer man ved en sammenligning frem til tre til en, fire til en, hvor Kommissionen er ringest stillet. For eksempel har Tyskland 5, 7 medarbejdere for hver ti millioner dollar i udgifter, hvor vi har 2, 7. Det kan vi beklage os over. Vi kan endvidere sige, at hele systemet med ansættelse af eksperter på treårskontrakter fremmer gennemstrømningen af medarbejdere og lignende. Vi har ikke engang beføjelse til at forlænge disse kontrakter, med andre ord strømmer know-how'en hurtigt ud. Samtidigt får vi også pålagt begrænsninger med hensyn til udvidelsen af Kommissionens stab af faste medarbejdere. Vi må altså arbejde med de midler vi har. Lad os derfor forsøge med den stab vi har at gøre arbejdet så godt som muligt og ikke beklage os for meget over, at vi har for lidt personale. Det kan der ikke gøres ret meget ved. Men man må selvfølgelig være kritisk, når det drejer sig om at ansætte personale og vedrørende dets kvalitet.
Den anden bemærkning, inden jeg kommer ind på betænkningen af hr. Goerens, drejer sig om den såkaldte programvurdering, som også er blevet forsvaret. Kommissionen deler faktisk den opfattelse, at det ville være mere opportunt at vælge en mere global vurdering og det særligt i de tilfælde, hvor der er tale om kriser, der med hensyn til deres rækkevidde og også deres kompleksitet er af længere varighed, og hvor det ikke så meget drejer sig om en ad-hoc-intervention, men en mere strukturel intervention. Ikke desto mindre mener Kommissionen, at den individuelle vurdering af projekter, særligt i forbindelse med kriser som følge af naturkatastrofer og lignende eller akutte epidemier, fortsat bør foretrækkes. Med andre ord udelukkes en mere global vurdering ikke, men i de fleste tilfælde vil en individuel vurdering af projekterne blive foretrukket og i mindre grad en lad os sige programmæssig vurdering.
Jeg har noteret endnu en bemærkning vedrørende en klage om, at bestemte ikke-statslige organisationer i en bestemt medlemsstat i mindre grad end andre får mulighed for at deltage i gennemførelsen af programmerne. Lad mig sig det kort og godt: Jeg har selv den erfaring med denne type bemærkninger, der fremsættes, når det drejer sig om TACIS- og PHARE- hjælpeprogrammerne. Jeg kan ikke sige andet end at effektiviteten og kvaliteten af gennemførelsen skal være afgørende for anvisningen af hjælpeprojekter. Hvad det angår, er vi alle tjent med, at det også vedbliver med at være udgangspunktet. Hvis der er medlemsstater, hvor NGO'erne eller virksomhederne er mindre kendte med regionen eller landene, hvor gennemførelsen finder sted og af den grund kvalificerer sig mindre højt ved indskrivningen på projekter, så kan der også gøres noget ved dette efterslæb via workshops eller information fra Kommissionen. Men jeg er, hvad det angår, altid villig til en åben diskussion, og jeg er ikke rigtigt overbevist om, at de klager, der fremsættes på dette punkt altid er lige retfærdige og velunderbyggede.
Forslaget til beslutning og betænkningen af hr. Goerens. Kommissionen glæder sig over forslaget til beslutning, hvori det ligesom i den foregående betænkning understreges, hvor nødvendigt det er, at forbedre hensigtsmæssigheden og effektiviteten i vores hjælpeprogrammer. Denne nødvendighed har vi allerede længe erkendt, og der er gennemført mange undersøgelser for at fastslå effektiviteten af hjælpen. Heraf fremgår det klart, at hjælp er effektiv, når den har til formål at støtte en god udviklingspolitik og ikke til at erstatte en sådan politik. Også denne bemærkning er med rette fremsat i debatten her i aften.
Bistand kan ikke erstatte en sund økonomisk styring, kan ikke erstatte respekten for menneskerettighederne og et frit demokrati. Hjælpekilder kan kun være effektive, hvis vores partnerlande sørger for den rigtige økonomiske, sociale og politiske ramme for udviklingen.
I årenes løb har vi konstant gjort fremskridt ved integreringen af dette princip i vores programmeringsprocedurer. Allerede ved Lomé III blev koncentrationen af programmerbar bistand omkring et begrænset antal områder eller sektorer indført. Dette princip er i det sidste tiår konstant blevet uddybet.
I de seneste år er procedurerne for udarbejdelsen og evalueringen af de af os finansierede aktiviteter blevet stadigt mere udførlige, men også mere systematiske. Det foreliggende forslag til beslutning henviser derfor også og med rette, efter min mening, til brugen af den logiske ramme i alle faser af projektcyklusen.
Udkastet til beslutning understreger endvidere bestemte emner, der spiller en stadigt stigende rolle i vores bistandspolitik og ved metodikken ved udarbejdelsen af projekter. I Generaldirektorat VIII er der oprettet en kvalitetsstøttegruppe, der søger for, at de indgivne finansieringsforslag helt er i overensstemmelse med en sådan politik.
Udkastet til beslutning fastslår, at Kommissionens aktiviteter i vidt omfang begrænses af personalemangel. Så er vi tilbage til dette emne igen. Europa kan have sin egen stemme, spille en vigtig rolle i den internationale debat om bistandens effektivitet, men så må vi råde over en tilstrækkelig stor stab til at give denne rolle indhold. Jeg har allerede tidligere fremsat bemærkninger herom, men også påpeget de begrænsede muligheder herfor.
Efter drøftelserne med medlemsstaterne i 1995 bliver der nu gennemført udførlige evalueringer af alle vores samarbejdsaktiviteter med de fattige lande i verden. I de fleste tilfælde er den forberedende fase afsluttet, og arbejdet i marken kan nu begynde. Resultaterne vil sandsynligvis være til disposition ved årets udgang.
Også her vil i den nærmeste fremtid, som jeg allerede var inde på ved behandlingen af Fabra Vallés-betænkningen, den nye struktur for de eksterne hjælpeprogrammer spille en væsentlig rolle. Som det også fremhæves i Fabra Vallés-betænkningen, vil jeg endnu en gang understrege betydningen af en intensiv koordination mellem donorerne, men først og fremmest mellem medlemsstaterne og Kommissionen. Jeg er bange for, at denne koordination, og det siger jeg også på foranledning af hr. Bloklands bemærkninger, alt for ofte er enrettet trafik, hvor informationsstrømmen udelukkende udgår fra Kommissionen til medlemsstaterne.
Inden for EU må vi da være i stand til at forbedre det indbyrdes samarbejde, ikke kun for at vise en tydeligere politisk profil over for vores partnerlande, men også for at øge udbyttet af vores bistand.
Til afslutning vil jeg kort komme ind på de bemærkninger, der er gjort med hensyn til bistanden til Det Tidligere Jugoslavien. Det er rigtignok et særtilfælde. Jeg vil ikke komme ind på detaljerne, men i betragtning af, at "Frankfurter Algemeinne« har fået fat i en intern evalueringsrapport fra mine tjenester og derved også en rapport, som vi har uddelegeret til konsulentfirmaet Bereschot, vil jeg sige, at vi allerede i det sidste halve år, og blandt andet også på foranledning af de diskussioner vi har haft med Parlamentet, men også med andre donatorer, har været i gang med at undersøge, hvordan vi kan gøre hjælpen, særligt til Jugoslavien, genopbygningshjælpen, bedre og mere effektiv.
Jeg vil gerne påtage mig ansvaret der, hvor der også er opstået forsinkelser som følge af organisationen af vores arbejde. Jeg vil samtidigt anmode om forståelse for, at vi i Bosnien naturligvis også i høj grad er afhængige af de lokale myndigheders medvirken. Og det siger ikke så lidt. De måneder, som vi har måttet vente på tilladelse, godkendelse, underskrivelse af "memoranda of understanding« med myndighederne, har været mange. Ikke desto mindre, vi udvider nu vores delegation i Sarajevo, vi har også på ny undersøgt vores organisation i Bruxelles, vi har forslag liggende, der i næste uge sendes til Rådet, og som vi også snart anmoder om Deres hjælp til, særligt hvor det drejer sig om at gøre forordningen om genopbygningshjælpen til Jugoslavien mere fleksibel, så vi får flere muligheder for at arbejde hurtigere. For man må ikke glemme, at vi arbejder på basis af juridiske forordninger, der også er fastsat af Rådet, og som også indeholder en række elementer, der på den ene side sikrer fuld transparens over for medlemsstaterne, men som samtidigt indeholder meget tidsrøvende procedurer. Det er også et element ved trægheden i gennemførelsen af hjælpen.
Til sidst lover jeg fru Maij, at jeg vil ønske hr. Pinheiro held og lykke med hans programmer, særligt med hensyn til AVS-landene.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 19.15)

