Afgørelse om uopsættelig forhandling
Formanden.
Vi begynder med at stemme om en anmodning om uopsættelig forhandling af forslaget til Rådets forordning om ændring, for 10. gang, og hvad angår undtagelser fra indefrysningen af aktiver og økonomiske ressourcer, af Rådets forordning (EF) nr. 881/2002 af 27. maj 2002 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder, der har tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaeda-organisationen og Taliban (KOM(2003) 41 - C5-0048/2003 - 2003/0015(CNS)).
Jeg giver først ordet til Hernández Mollar, formand for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender.

Hernández Mollar (PPE-DE)
Fru formand, det er rigtigt, at Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, som jeg er formand for, i går holdt et ekstraordinært møde for at behandle dette spørgsmål, og det blev vedtaget at forkaste anmodningen om uopsættelighed af to grunde. For det første fordi det ikke er tilladt at anvende uopsættelig forhandling fra den ene dag til den anden, og hverken Kommissionen eller Rådet fremførte på mødet tilstrækkeligt gode argumenter. For det andet fordi vi efter min mening skal forlange, at Rådet begrunder anvendelsen af uopsættelig forhandling, og at Parlamentet ikke behandles som en ren formalitet, selv om jeg må indrømme, at forslaget i dette tilfælde også afspejler Parlamentets holdning. Spørgsmålet bliver under alle omstændigheder behandlet på mandag på udvalgets ordinære møde.
Formanden.
Hvis ingen andre talere ønsker at få ordet, stemmer vi om anmodningen om uopsættelig forhandling.
Vi går nu over til afstemning om uopsættelig forhandling.
(Parlamentet forkastede uopsættelig forhandling)
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0021/2003) af Malliori for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Rådets henstilling om forebyggelse af narkotikamisbrug og reduktion af de med misbruget forbundne risici (KOM(2002) 201 - C5-0270/2002 - 2002/0098(CNS)).

Byrne
. (EN) Fru formand, dette forslag til henstilling fra Rådet er baseret på EF-traktatens artikel 152, som slår fast, at Fællesskabets indsats skal være et supplement til de nationale politikker og skal omfatte bekæmpelse af de større trusler mod sundheden. I traktaten omtales narkotika og narkotikarelateret skade på følgende måde: "Fællesskabet supplerer medlemsstaternes indsats for at begrænse narkotikarelaterede helbredsskader, herunder oplysning og forebyggelse".
Jeg vil minde om, at et af de tre mål for folkesundheden, der indgår i hovedinitiativerne til bekæmpelse af narkotikamisbrug - EU's narkotikastrategi 2000-2004 - er væsentligt at mindske forekomsten af sygdomme som følge af narkotikamisbrug og antallet af narkotikarelaterede dødsfald. Der indberettes i EU ca. 7.000 dødsfald om året, der er forårsaget af overdoser. Dødsfald, der er indirekte forårsaget af narkotikamisbrug, såsom aids, trafikulykker, vold eller selvmord bringer dette tal op på ca. 20.000 om året.
Forebyggelse af anvendelsen af ulovlige stoffer har højeste prioritet. Dette kan ske ved at begrænse både udbuddet og efterspørgslen efter stoffer. Forslaget til henstilling fra Rådet omfatter særlig efterspørgslen og tager over, hvor retshåndhævelsen ikke kan standse tilførslen af stoffer.
Vi skal helt klart forsøge at overtale folk til ikke at begynde at bruge ulovlige stoffer. Når en person imidlertid ikke kan tales fra at tage stoffer, er det yderst vigtigt, at der gøres så meget som muligt for at begrænse skaden på den pågældende person ligesom den indirekte skade, som brugeren kan forvolde andre. Misbrugeren skal deltage aktivt i disse bestræbelser. Det kaldes risikobegrænsning - eller af og til skadereduktion eller -minimering. Det er det, den væsentligste del af henstillingen drejer sig om. Metoderne til risikobegrænsning i henstillingen er veletablerede. De har været anvendt i næsten alle medlemsstater, men i forskellig grad.
Opiater såsom heroin er den egentlige årsag til de fleste narkotikarelaterede dødsfald. En af de ældste metoder til risikobegrænsning er kontrolleret brug af metadontabletter som erstatning for heroin, der indtages intravenøst. Metadon dukkede først op i EU sidst i 1960'erne som reaktion på den stigende anvendelse af opium. Da hiv dukkede op i 1980'erne, førte det til indførelse af programmer til udlevering af rene nåle og sprøjter.
I de seneste år har antallet af akutte narkotikarelaterede dødsfald i EU generelt stabiliseret sig på trods af et stigende narkotikamisbrug. Mange faktorer kan have bidraget til denne udvikling. Stiknarkomanien er faldet i nogle lande, og lægebehandlingen af overdoser er blevet forbedret. Metoderne til risikobegrænsning i henstillingen har imidlertid sandsynligvis i høj grad bidraget til denne positive udvikling.
Der skal være let adgang til narkotikahjælpetjenester, som hjælper dér, hvor narkotikamisbrugerne er, og ikke hvor vi ønsker, at de skal være. Det kaldes "opsøgende arbejde". Sådanne hjælpetjenester skal også tilbydes uden urealistiske krav - de kaldes af og til "lavtærskel-hjælpetjenester". Målet er at forhindre en yderligere forværring af misbrugernes sundhed og sociale forhold samt motivere dem til at søge behandling.
De mere kontroversielle metoder til risikobegrænsning er ikke nævnt i henstillingen, selv om de anvendes i nogle medlemsstater. Metoder såsom intravenøs indtagelse af heroin under opsyn, "shooting rooms", steder til fri indtagelse af stoffer og anonym analyse af stoffer på stedet skal undersøges og vurderes bedre, inden de kan anbefales generelt.
I henstillingen fremhæves vurdering som et nøgleredskab til at forbedre narkotikarelaterede foranstaltninger. Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug (EONT) i Lissabon spillet en væsentlig rolle i udviklingen af nøgleindikatorer til overvågning og sammenligning af narkotikamisbrug i medlemsstaterne. Centret yder også bistand til udarbejdelse af retningslinjer for vurdering af narkotikarelaterede projekter og vurderer forskellige programmer og politikker.
Kommissionen har fået en uvurderlig hjælp fra centret i Lissabon til udarbejdelse af henstillingen, som efter min mening er et positivt skridt for narkotikamisbrugere og folkesundheden generelt.

Malliori (PSE)
Fru formand, hr. kommissær, desværre er narkotikamisbrug et af de største sociale problemer i dag, hvilket betyder, at de hidtil gennemførte foranstaltninger og politikker har været utilstrækkelige. Narkotikamisbruget stiger sammen med de andre problemer i det moderne samfund. Årsberetningen for 2002 fra Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug (EONT) viser, at antallet af stofmisbrugere er ret stabilt med 2-9 misbrugere pr. 1.000 indbyggere i aldersgruppen 15-64 år, hvoraf 500.000-1.000.000 tager stoffer intravenøst. Det vil sige, at de er heroinmisbrugere. Derfor synes jeg, selv om hovedmålet i forbindelse med narkotikamisbrug er og altid vil være forebyggelse, at det er et meget vigtigt initiativ, og jeg lykønsker Dem, hr. kommissær, med Deres forslag om forebyggelse af narkotikamisbrug og reduktion af de med misbruget forbundne risici.
Jeg lægger ikke skjul på, at jeg ville have foretrukket, at forslaget havde været et forslag til lovgivning, da det er almindelig EU-politik eller i det mindste en lovgivningsstrategi, som gør EU's politikker effektive. Ikke desto mindre mener jeg, at henstillingen er et vigtigt skridt til beskyttelse af både folkesundheden og brugernes individuelle sundhed, og at vi udsender det rigtige politiske budskab om, at stofmisbrugere er patienter, der har brug for lægebehandling og social omsorg, og ikke kun er lovovertrædere, hvilket er holdningen i de fleste samfund i dag.
Vores ændringsforslag drejer sig hovedsageligt om den nødvendige indsats på lokalt niveau, hvis vi skal opnå de bedst mulige resultater på dette vanskelige og følsomme område. Det er vigtigt at styrke offentlighedens bevidsthed for at få accept af forskellige behandlingsformer og andre programmer til beskyttelse af brugerne, hvis vi skal være i stand til at gennemføre den foreslåede henstilling. Med andre ord, når vi taler om foranstaltninger til at begrænse skaden ved stofmisbrug, er hovedmålet stadig at helbrede misbrugeren. Som bekendt melder mange stofmisbrugere sig imidlertid ikke til behandlingsprogrammerne, og det er som regel denne gruppe, der har flest problemer.
Vi kan kun forhindre farlige sygdomme som hepatitis, aids og tuberkulose i at sprede sig, hvis vi oplyser denne gruppe om sundhedsrisikoen. Det burde også tilskynde misbrugerne til at være mere forsigtige, når de tager stoffer, og til at få en sundere livsstil. Det er også vigtigt at gennemføre foranstaltninger, der er målrettet mod miljøer med høj risiko såsom fængsler. Andelen af indsatte i EU, som man ved tager stoffer, ligger afhængig af det enkelte fængsel og land mellem 29 og 86 %. De indsatte er i høj grad udsat for sygdomme gennem brugen af fælles sprøjter og nåle samt seksuel kontakt. Det er uundgåeligt, at fængselspersonalet også udsættes for en umiddelbar risiko, og der er stillet en række ændringsforslag, som skal afbøde dette.
Som De ved, hr. kommissær, har narkotikadebatten været aktuel i nogen tid nu og giver altid anledning til mange, normalt modstridende synspunkter. Det er alligevel lykkedes os, og her vil jeg takke alle mine kolleger og særlig skyggeordførerne for deres samarbejde, at stille et forslag med relativ stor støtte her i plenarforsamlingen i dag trods de 103 oprindelige ændringsforslag. Jeg tror, at hvis medlemsstaterne gennemfører blot nogle af de foreslåede foranstaltninger, vil både misbrugerne, deres familier og EU-borgerne føle, at vi er fast besluttet på at gøre noget ved dette komplekse og vanskelige problem.

Bowis (PPE-DE).
Fru formand, jeg vil takke ordføreren for hendes betænkning og kommissæren for at stille dette forslag. Jeg tror, at kommissæren på dette stadie har ret i, at det bør være en henstilling. Der er forskellige kulturer i de enkelte medlemsstater, og det er vi nødt til at respektere, så henstillinger om god praksis er formodentlig den bedste fremgangsmåde på dette stadie.
Jeg vil også gøre ham og Dem opmærksom på, fru formand, at han skal gennemgå henstillingen for helt at sikre, at der ikke er noget i den, der kan få folk til at tænke, at henstillingen på nogen måde fremmer narkotikamisbrug. Der findes ikke et sikkert narkotikamisbrug. Det er et spørgsmål om, hvordan vi reducerer og forebygger skaden i forbindelse med et sådant misbrug.
I mit land er der 3 millioner mennesker, der tager ulovlige stoffer. 28 % af dem er 16-29 år, og 14 % er 14-15 år. Der indberettes årligt 12.000 nye misbrugere, 70.000 tilfælde, hvor misbrugere har overtrådt narkotikalovgivningen, og 1.200 narkotikarelaterede dødsfald. Hvis man ser på tallene for Europa fra EONT for tilfælde, hvor misbrugere har overtrådt narkotikalovgivningen, er overtrædelserne fordoblet siden 1991 og firdoblet i nogle lande såsom Frankrig, Grækenland og Spanien. De akutte narkotikarelaterede dødsfald er fordoblet siden 1985. Der er nogle, som bruger de samme argumenter, man af og til hører vedrørende aids, nemlig at vi skal glemme alt om de mennesker, som er smittet, men at vi bør beskytte og redde resten. Vi skal imidlertid ikke lade mennesker, som er fanget, i stikken. Tallene viser, at mange af dem er børn.
Vi er ved at tabe kampen, men vi må ikke give op. Vores mål skal være at ramme avlerne og producenterne, forhandlerne og pusherne og uddanne, afskrække og forebygge, men også begrænse skaden på misbrugerne og dem, som de kommer i berøring med. Det er netop, hvad henstillingen gør. Den enkelte medlemsstat er ikke tvunget til at gøre noget. Det går hånd i hånd med forebyggende foranstaltninger. Til min kollega, hr. Santini, vil jeg sige, at hvis hans ændringsforslag 60, 61, 63 og 64 var et supplement til forslagene i betænkningen, ville jeg med glæde acceptere dem. Det er kun, fordi de erstatter forslagene, at jeg ikke er rigtig glad for dem.
Det er ikke det rette tidspunkt at diskutere lovgivning, og jeg ved, at der er stillet ændringsforslag i den forbindelse. Derfor vil jeg ved denne lejlighed afvise diskussionen om lovgivning og afkriminalisering. Betænkningen sætter ikke andre foranstaltninger i stedet for skadereduktion, mindst af alt "BARE SIG NEJ", som ikke virker. Det ved jeg fra min tid som minister med ansvar for narkotikamisbrug. Man skal sige sandheden specielt til de unge. De skal kende både forsiden og bagsiden. Der var tilfældet med den unge pige Leah Betts, der døde af at tage ecstasy, som er et amfetamin. Bagefter tillod hendes forældre modigt, at der blev vist en video med liget af hende, så unge mennesker kunne forstå følgerne af at tage ecstasy. De hjalp os også med at sørge for, at der blev udsendt en vejledning til natklubber om, hvordan man kan undgå, at en sådan tragedie rammer andre. Det er et spørgsmål om tilstrækkeligt vand og hvilerum osv. og ikke om "shooting rooms", som er noget helt andet.
Der er så mange unge, som har brug for og fortjener vores støtte. Der er indført udlevering af rene nåle, der ikke kun beskytter stofmisbrugerne, men også de mennesker, som de er i kontakt med. Vi skal se på sundheden i fængslerne og standse narkotikamisbruget i fængslerne, men vi skal også sørge for skadereduktion, og at vi ikke indarbejder urimelige tilskyndelser til at tage stoffer.
Jeg glæder mig over betænkningen. Hele emnet skal behandles forsigtigt, og jeg ved, at kommissæren vil sikre, at det bliver tilfældet, når vi går videre til at anvende god praksis i hele EU.

Formanden.
Jeg giver ordet til fru Sandberg-Fries, som jeg vil byde velkommen tilbage til Europa-Parlamentet.

Sandberg-Fries (PSE).
Fru formand, denne betænkning handler om forebyggelse af narkotikamisbrug og reduktion af de med misbruget forbundne risici. Holdningen hos os svenske socialdemokrater har fra begyndelsen været, at henstillingen i alt for høj grad kun fokuserer på skadereduktion. Vores udgangspunkt er, at den vigtigste foranstaltning for at reducere skader er at forebygge selve misbruget. Det betyder ikke, at vi bestrider behovet for en skadereducerende indsats. En sådan indsats skal dog udgøre en del af en fælles strategi med det formål at opnå en vedvarende forandring, som kan skabe et liv uden narkotika eller andre stoffer. På dette punkt har udvalget imødekommet flere af de forslag, som vi har stillet.
Det er derfor meget underligt, at samme udvalg i samme betænkning også har accepteret et antal ændringsforslag, som går i den helt modsatte retning. Det gælder forslagene om såkaldte hvilerum, narkotikaklassificering, positiv information om narkotika og separate injektionsrum. Det er forslag, som vi under ingen omstændigheder kan støtte. Sådanne foranstaltninger ville betyde en social accept af narkotikamisbrug, og vi accepterer selvfølgelig heller ikke forslag, som grundlæggende strider mod FN's narkotikakonvention.
At en narkotikapolitik, der hviler på de tre bestanddele forebyggelse, behandling og kontrol, virkelig kan være vellykket, bliver efter min mening bekræftet af den seneste store undersøgelse, som blev gennemført i svenske skoler. Denne undersøgelse viser, at 92 af 100 elever i svenske skoler ikke engang har prøvet narkotika. Dette er et resultat, som i international sammenligning er meget, meget opmuntrende.

Ries (ELDR).
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne her i plenarforsamlingen gentage, at jeg, som anført i udvalget, støtter ordføreren, fru Malliori, når det gælder dette i høj grad følelsesladede og kontroversielle spørgsmål. Den tilgang, Kommissionen bevidst har valgt, og som ordføreren har valgt, hvor indsatsen koncentreres om opsøgende arbejde på lokalt plan, hvor der tilrettelægges målrettede programmer og fokuseres på brugere af hårde stoffer, er efter vores opfattelse korrekt. Det er efter alt at dømme den tilgang, som bedst vil kunne give konkrete resultater i miljøet og vende den nuværende tendens, som afgjort giver anledning til bekymring. Antallet af dødsfald i forbindelse med narkotikamisbrug er stigende, og denne tendens synes at være kendetegnende for de fleste medlemsstater.
Af disse årsager glæder Den Liberale Gruppe sig over de ændringsforslag, som har tilført henstillingen en merværdi, hvad angår folkesundheden. Ja, regeringerne bør prioritere særligt udsatte miljøer højest. På gaderne, i fængselsmiljøerne, i natklubber og i forbindelse med rave parties cirkulerer hårde stoffer frit og uden iagttagelse af minimumsforholdsregler, hvad angår sundheden. Der bør afgjort lægges vægt på indsatsen på gaden, i fængslerne, men også på diskoteker og i natklubber, som ofte er arnested for blandingsmisbrug. Hvad angår sidstnævnte praksis, hvor samtidig indtagelse af narkotika og alkohol forvolder skade ikke mindst blandt unge, og hvor vi ser, at blandingsmisbrugerne bliver stadig yngre, er det afgørende, at der sideløbende iværksættes foranstaltninger, som tager sigte på forebyggelse, oplysning, analyse af kemiske stoffer og hurtig indsats ved ildebefindende eller abstinenssymptomer, og at sådanne foranstaltninger sikres almindelig udbredelse. Vi skylder de 8.000 borgere, som hvert år dør i EU som følge af en overdosis eller som følge af stoffer, som er fortyndet for meget, eller sprøjter, som er udvekslet for meget, at EU gør en aktiv indsats for at reducere risiciene.
Jeg beklager, at det ikke i den foreliggende betænkning fuldt ud er lykkedes os at koncentrere os om de sundhedsmæssige aspekter. Vi risikerer, at budskabet dermed står mindre klart, og at vi vender tilbage til en etisk og overordnet debat, som endnu en gang vil vise sig at være en gold debat og en debat, som stiller forebyggelse over for bekæmpelse. Jeg vil derfor tilslutte mig hr. Bowis' argumenter, mens jeg ikke kan acceptere de af fru Sandberg-Fries fremførte.
Fru formand, afslutningsvis vil jeg anføre, at det er vigtigt at opstille realistiske mål i denne sammenhæng, således at vi i det mindste kan sige, at EU's nye narkotikahandlingsplan er lykkedes.

González Álvarez (GUE/NGL).
Fru formand, jeg vil først lykønske ordføreren, fru Malliori, der ligesom andre ordførere i forbindelse med de betænkninger, der udarbejdes, tager de andre gruppers holdninger i betragtning for at få et endeligt resultat, som vi alle kan acceptere. Det ser ud til, at der i dette tilfælde er nogle divergerende holdninger, men betænkningen kan efter min mening godkendes af et flertal her i Parlamentet.
Betænkningen og Kommissionens meddelelse omtaler forebyggelse og risikoreduktion. Det enkelte parlamentsmedlem kan her i Parlamentet give udtryk for hans eller hendes holdning til, hvordan man skal forebygge og reducere risiciene. 
I fru Mallioris betænkning fremhæves en begrænsning af udbud og efterspørgsel, integreret politik, udveksling af god praksis og resocialisering. Dette er grundlaget for betænkningen. For at nå disse mål er det nødvendigt at anvende en række metoder, herunder forebyggelsesprogrammer, ligesom vurdering af forskellige behandlings- og rehabiliteringsmetoder, der omfatter en indsats fra tidligere narkotikamisbrugere, deres familier og de lokalsamfund, der arbejder med dem.
I min egen region Asturien arbejder organisationen Proyecto Hombre på denne måde og opnår resultater, som jeg kan se hver dag, idet de tilskynder de lokale samfund til at oprette mobile enheder, der kan give information, rådgivning, bistand og førstehjælp i forbindelse med overdoser, samt - og her forstår jeg ikke en række af ændringsforslagene - mobile enheder, der kan uddele kondomer, nåle og sprøjter, hvilket har vist sig at reducere aids-smitte og andre sygdomme.
Endvidere er det nødvendigt at støtte de nyskabende forslag, der er et resultat af forsøg, der med et relativt godt resultat, som et godkendt ændringsforslag slår fast, er gennemført af en række medlemsstater med henblik på at forebygge dødsfald og reducere risiciene. Jeg ved, at der er forskellige opfattelser af dette, herunder i min egen gruppe, hvor min svenske kollega ikke deler min holdning. I dette tilfælde kan jeg tilslutte mig hr. Davies' ændringsforslag, der blev forkastet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, om at tillade og vurdere udskrivning af lægerecepter på heroin til stofmisbrugere således, at de kan slippe ud af forhandlernes kløer.
I mit eget land - og jeg hørte kommissæren sige, at han nu er rede til at godkende denne mulighed - skal der i en selvstyrende region, nemlig Andalusien, gennemføres et pilotprogram, der omfatter kronisk syge mennesker, der har gennemført resocialiseringsprogrammer, og hvor man giver kontrollerede doser heroin, der kun udleveres af læger til de stofmisbrugere, som har vist, at de ikke er i stand til at holde op med at tage stoffer. Der vil til sin tid blive foretaget en evaluering. Der er udvalgt 130 kroniske heroinmisbrugere for at se, om programmet giver resultat. Jeg mener for mit eget vedkommende, hr. kommissær, at det kan betale sig at gennemføre programmet, fordi det måske kan hjælpe os alle i fremtiden.
Jeg vil slutte med at gøre opmærksom på, at betænkningen også omhandler forholdene i fængslerne. Afhængig af det enkelte land er forholdene i fængslerne meget alvorlige, og der er mange indsatte, som er smittet med en række sygdomme, netop fordi de har taget stoffer og anvendt inficerede nåle og sprøjter.

Buitenweg (Verts/ALE).
Fru formand, en betænkning, der, som den foreliggende, beskæftiger sig med narkotikamisbrug, vil altid være kontroversiel i Europa-Parlamentet. Den berører nemlig vores manglende evne til at forme virkeligheden efter vores ønske, hvilket for os som politikere naturligvis er vanskeligt at acceptere. Jeg finder det derfor også både modigt og prisværdigt, at ordføreren har bevaret jordforbindelsen. I bemærkningerne anfører hun: "I en ideel verden ville narkotikamisbrug ikke forekomme. I den virkelige verden har narkotika imidlertid altid været en af livets kendsgerninger." Og det er helt korrekt. Det er ikke nogen løsning at tale om nultolerance eller endnu enklere helt at lukke øjnene for problemet. Det spørgsmål, der rejses over for politikerne, er derfor også, hvordan vi kan forbedre en virkelighed, som ikke behager os.
Ændringsforslag 24 beskriver en sådan mulig løsning, idet medlemsstaterne opfordres til at åbne mulighed for test af syntetiske stoffer. Der er i denne forbindelse tale om stoffer, som især anvendes af unge på diskoteker, under koncerter og til fester. Mange unge bruger disse stoffer, måske også vores sønner og døtre, men det er som oftest langtfra uskyldige stoffer. Især ikke hvis der ændres ved dem for at øge fortjenstmarginen yderligere. Jeg tænker naturligvis på ecstasy, hvis konsekvenser blev klart beskrevet af hr. Bowis. Brugen heraf medfører ofte ulykker med dødelig udgang. Test kan reducere sundhedsrisiciene. Herved bringes sundhedspersonalet i kontakt med brugere, og indsatsen bidrager endvidere til at kortlægge de farlige stoffer, der er på markedet. Test kan udføres i testcentre landet over, eller det kan ske på stedet i forbindelse med fester og koncerter.
Der er naturligvis grund til at være opmærksom på og sikre, at den omstændighed, at en pille er godkendt, ikke kan opfattes som ensbetydende med, at det er en god idé at bruge den pågældende pille. Rådgivning, oplysning og forebyggelse er selvsagt fortsat afgørende, men det forhindrer efter min opfattelse ikke, at det også er væsentligt, at myndighederne forsøger at gøre nattelivet mere sikkert. Det er en kendsgerning, at unge bruger de omhandlede piller, og jeg finder, det er væsentligt, at vi søger at undgå, at vores børn rammes af ulykker med dødelig udgang, når de færdes i nattelivet.

Blokland (EDD).
Fru formand, i betragtning af, hvor alvorlig narkotikaproblematikken er, finder jeg det uforståeligt, at såvel kommissær Byrne som Malliori-betænkningen anbefaler en politik, som beror på "lappeløsninger".
Det fremgik klart af Europa-Parlamentets beslutning om handlingsplanen for bekæmpelse af narkotikamisbrug (2000-2004), at misbrug af narkotika fører til fysiske, psykiske og sociale problemer, sygdom, familie- og beskæftigelsesmæssige problemer, kriminalitet, trafikulykker osv. Samtidig er narkotika en trussel for unge mennesker. Af disse årsager opfordres der i beslutningen fra 1999 til, at man sætter alt ind på først og fremmest at beskytte unge under 18 år og nedbringe antallet af dødsfald på grund af narkotika.
Der er som bekendt forskelle, alt efter hvilken type narkotika der er tale om. De alvorligste misbrugsproblemer vedrører stiknarkomaner, og dem findes der ifølge Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug (EONT) mellem 500.000 og 1 million af i EU. Stiknarkomani fører uundgåeligt til social udstødelse, da misbruget hurtigt fortrænger de vigtigste elementer i et normalt liv, arbejde, familie, personlige relationer og fast bolig.
Det betyder imidlertid ikke, at andre stoffer er uproblematiske. Det anføres i debatten med urette, at de såkaldte bløde stoffer er ufarlige. Det er en af årsagerne til, at forbruget af cannabis er steget voldsomt. Endvidere har videnskabelige undersøgelser godtgjort, at der er en sammenhæng mellem anvendelsen af disse stoffer og den psykiske sundhed. Risikoen for udvikling af skizofreni er således mellem 30 % og 50 % højere for personer, der bruger cannabis. Sidstnævnte stod den 23. november 2002 at læse i British Medical Journal.
Hertil kommer, at den tolerante politik, der føres med hensyn til bløde stoffer i eksempelvis Nederlandene, har medført stigende forbrug af disse stoffer især blandt unge. I praksis viser det sig også, at der nemmere sker en overgang fra bløde til hårde stoffer, når stofmisbrug nu engang allerede er accepteret.
Den foreliggende henstilling vedrører de med misbruget forbundne sundhedsrisici. Europa-Kommissionen lægger i højere grad vægt på begrænsning af risiciene end på forebyggelse. Ordføreren opfordrer til supplerende foranstaltninger, som tager sigte på at hjælpe misbrugerne på lokalt plan. Der kan eksempelvis være tale om at hjælpe narkotikamisbrugerne til at prøve at leve et sundere liv. Konkret peger ordføreren på en række grundlæggende sundhedstjenester, f.eks. rene sprøjter og blodprøver. Disse foranstaltninger kan måske nok være med til i en vis udstrækning at sikre bedre hygiejne, men de bidrager ikke i tilstrækkelig grad til at løse problemerne. Det er min faste overbevisning, at det bedste skridt hen imod et sundere liv består i at slippe ud af misbruget.
En politik, som beror på skadereduktion, er ikke virksom, da det viser sig, at den skade, misbruget forvolder, efter en tid tiltager på ny, og gratis udlevering af metadon synes kun at føre til øget misbrug. En liberal narkotikapolitik har den negative effekt, at misbrugere drages til visse områder. Dette er en af årsagerne til, at kriminalitet, forarmelse og manglende sikkerhed antager en alvorlig karakter i visse kvarterer.
Det er ikke rimeligt at feje ovenfor anførte argumenter af bordet med den begrundelse, at det i den foreliggende henstilling udelukkende drejer sig om sundhedsaspektet. En restriktiv politik er det mest effektive middel til begrænsning af sundhedsfarerne ved misbruget. Endvidere går jeg selvsagt også ind for, at der ydes behørig hjælp til misbrugere. Det er imidlertid ikke ligegyldigt, hvordan det sker. Vi hjælper ikke misbrugerne ved blot at behandle symptomerne. Den bedste løsning, hvis vi vil hjælpe stofmisbrugere til at bryde den onde cirkel, er - med eller mod deres vilje - at hjælpe dem fri af misbruget. I Nederlandene har vi set lykkelige eksempler på, at såkaldte håbløse tilfælde er blevet hjulpet til en tilværelse uden stoffer takket være den rette motivation. Det er med denne tilgang, vi bedst forbedrer sundheden.
Jeg støtter hr. Bowis' forslag om at betragte ændringsforslag 60, 61 og 64 som supplerende.

Thomas-Mauro (NI).
Fru formand, hr. kommissær, overalt vinder narkotika indpas på foruroligende vis. Samtidig opleves en social accept af markedsføringen af de pågældende stoffer til selskabeligt og undertiden dagligt brug. Narkotika er imidlertid ikke blot skæbnens bestemmelse, som man må finde sig i. Misbruget indebærer alvorlige infektionsrisici og giver anledning til reel social deroute. Vi bør kalde tingene ved deres rette navn. I betænkningen tales om risiko, men det drejer sig i virkeligheden om fare.
Jeg vil ikke lægge skjul på, at det undrer mig, at det ændringsforslag, jeg havde stillet i udvalget, ikke blev fastholdt. Det tog sigte på at undgå den fare, der ligger i, at anvendelsen af narkotika vinder almindeligt indpas. Hvordan skal vi kunne bekæmpe et onde, hvis vi tager udgangspunkt i den påstand, at det er uundgåeligt, ja, endog nødvendigt. Det er forstemmende og surrealistisk. Vi opnår ikke nogen reduktion af risikoen ved at henfalde til politisk korrekt uklarhed. Narkotikamisbrug er ikke acceptabelt. Det er en svøbe, som bør bekæmpes. Det giver ikke mening at tale om bløde stoffer. Det drejer sig afgjort om oplysning, men det er også vigtigt at undgå den fælde, der består i, at anvendelsen af narkotika vinder almindeligt indpas. Hvad angår den politik, der føres for at reducere risiciene, må den ikke have form af en fatalistisk accept af farerne. Det drejer sig hverken om at øge marginaliseringen af narkomanerne eller om at ødelægge de foranstaltninger, der tager sigte på at reducere risiciene, men det drejer sig om at vise, at der er en klar vilje til at forebygge. Den forebyggende indsats bør være rettet mod såvel udbud som efterspørgsel og mod vores sociale ansvarlighed. Ved ikke at ville acceptere, at narkotikamisbrug vinder almindeligt indpas, påtager vi os vores ansvar i forhold til de unge, som især er berørt af dette problem, og vi påtager os vores ansvar for de sociale bånd, som binder os alle sammen og aldrig må brydes.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Fru formand, hr. kommissær, jeg hører til dem, der mener, at når det drejer sig om den samlede virkning af narkotikamisbrug på folkesundheden, kriminaliteten og usikkerheden, ville det være hensigtsmæssigt om muligt at udarbejde EU-strategier. Jeg glæder mig derfor over dette forslag til henstilling og fru Mallioris udmærkede betænkning.
Vores politik til bekæmpelse af narkotikamisbrug har vist sig at være en fiasko. Forbudsstrategien har givet ny luft til handelen og gjort det muligt for den at blomstre og at få større og større fortjenester, idet den har øget både den organiserede kriminalitet og småkriminaliteten, korrumperet regimer og ydmyget os, fordi vi ikke har været i stand til at gøre noget. Endvidere er ødelæggelsen af narkotikamisbrugernes helbred bekymrende, men også sundhedsrisiciene i forbindelse med smitte såsom hiv, tuberkulose, hepatitis B og hepatitis C samt det stigende antal dødsfald forårsaget af overdoser og forgiftning. Når vi står over for sådanne problemer, er det umuligt at være helt sikker på, hvilken strategi vi skal anvende. Vi skal imidlertid bevæge os i en ny retning.
Selv om jeg mener, at debatten skal fortsætte i fred og ro i FN om virkningen af en eventuel afkriminalisering af visse stoffer på folkesundheden og kriminaliteten, mener jeg ikke, at det skal komme i første række. Vi skal først og fremmest udarbejde en rationel forebyggelsespolitik på grundlag af videnskabelig viden om det enkelte stof, men ikke på en følelsesmæssig reaktion på den gennemgribende strategi, som ved at behandle alle stoffer ens i sidste ende fjerner troværdigheden ved forebyggelse.
Vores anden prioritet er at indføre en politik til risikoreduktion. For de smittede, som behandling med frie stoffer ikke har givet positive resultater for, skal der indføres programmer til udlevering af metadon. Det er også vigtigt, at forsøg med udlevering af heroin under lægetilsyn til patienter, som behandling ikke har virket på, og med kroniske sygdomme gennemføres i andre medlemsstater. Vi skal også vurdere resultaterne. Mange af disse forsøg har givet positive resultater med at reducere kriminaliteten og antallet af overdoser på grund af forgiftning samt antallet af smittede med hiv, tuberkulose, hepatitis B og hepatitis C.

Corbey (PSE).
Fru formand, narkotikamisbrug er et kompliceret problem, som har alvorlige sociale konsekvenser for brugeren og dennes omgivelser, som indebærer sundhedsrisici og stadig kriminalitet. Der er imidlertid ikke kun tale om sociale konsekvenser, der er også sociale årsager. Ordføreren, Minerva Malliori, fortjener vores fulde støtte til den linje, hun følger. En målrettet tilgang, som ikke skærer alle misbrugere over en kam. Forebyggelse af brug og misbrug af narkotika må bero på respekt for misbrugeren. Der har i mange år hersket stor uenighed om, hvilken tilgang der er mest hensigtsmæssig, når det gælder misbrugsproblematikken, og fronterne er trukket hårdt op.
Kommissionen har valgt reduktion af risiciene eller begrænsning af skaderne som sin politiske linje. Det er helt korrekt, da reduktion af risiciene vil kunne begrænse konsekvenserne for sundheden. Kontrol med narkotika og udlevering af rene nåle kan redde menneskeliv. Men reduktion af risici må selvsagt ikke føre til resignation. Vi kan ikke slå os til tåls, når det gælder misbrugsproblematikken. Omvendt muliggør en politik, som tager sigte på at begrænse skaderne, netop en overbevisende indsats, når det gælder narkokriminalitet. Der er således ikke nødvendigvis et grundlæggende modsætningsforhold mellem en politik, der tager sigte på skadesbegrænsning, og en politik, der tager sigte på forebyggelse. Begge tilgange har fordele, og vi bør være åbne i så henseende Der vil kunne opnås meget ved en indsats på lokalt plan, som foreslået af fru Malliori, og det er en god idé at etablere mobile hjælpetjenester, som opererer i misbrugsmiljøerne. Men vi skal ikke nødvendigvis tilstræbe en og samme tilgang. Vi skal være villige til at lære af hinanden. Vi skal sammenligne de forskellige tilgange og vurdere, hvordan vi mest effektivt imødegår misbrug. Den foreliggende betænkning er en god anledning til at få kendskab til den tilgang, der anvendes i forskellige lande. Jeg vil i den forbindelse gerne invitere mine kolleger til at besøge Nederlandene og se, hvordan sagen gribes an hos os. Endnu en gang tak og min bedste kompliment til fru Malliori.

Davies (ELDR).
Fru formand, hundredtusinde mennesker dør hvert år af at bruge fuldt ud lovlige stoffer. Alligevel støtter vi tobaksdyrkning og skærer ned på cannabisplanter. Det giver ikke mening.
Sandheden er, at kernen i mange af vores problemer er forbud. Forbud skaber store fortjenester til kriminelle, som gerne vil udvide deres marked. Forbud giver næring til korruption og tyveri. Forbud forhindrer narkotikamisbrugere i at få den information om indholdet, som er tilgængelig for enhver, der nyder en drink om aftenen. Hvis sundhedsbudskaberne skal virke, og samfundet skal beskyttes, må vi sætte statslig styring i stedet for forbud. De kriminelle skal forhindres i at få deres fortjeneste, hvis vi skal have disse problemer under kontrol.
Betænkningen er et stort fremskridt. Den undgår den moralske harme, som så ofte er kommet til udtryk før i tiden. Den fokuserer på pragmatiske og fornuftige foranstaltninger til at informere befolkningen og begrænse skaden. Den står i grel modsætning til den svenske holdning, som efter min mening er fuldkommen afskrækkende. Som hr. Bowis sagde, er det ikke tilstrækkeligt blot at sige "nej". Det virker helt sikkert ikke i de fleste af de europæiske samfund. Idéen om, at vi skal forsøge at forhindre f.eks. udlevering af rene nåle, vil blot betyde flere dødsfald, flere blodforgiftninger og mere aids. Det er en forkastelig og grusom holdning.

Dell'Alba (NI).
Fru formand, kære kolleger, også de radikale parlamentsmedlemmer fra Italien er modstandere af denne betænkning. Ved lejligheder som denne, hvor vi skal drøfte narkotikaspørgsmålet, går Europa-Parlamentet - navnlig i lyset af de katastrofale resultater af 40 års forbudspolitik og forgæves forsøg, som kun har været halve løsninger, og som overhovedet ikke har været i stand til at dæmme op for udbredelsen af forbudt narkotika, men som tværtimod har forværret dens sociale, sundhedsmæssige og menneskelige konsekvenser - med fru Mallioris betænkning glip af muligheden for at sige nogle meget enkle sandheder, nemlig at forbudspolitikken har spillet fallit, og at det derfor er nødvendigt, at vi f.eks. gradvist arbejder på at opdele markederne, så vi undgår, at de, som bruger hash og marihuana - der ikke kan betegnes som narkotika - skal ud på det sorte marked og herved bliver fristet til at prøve andre stoffer. Vi bør ligeledes være opmærksomme på erfaringerne med fixerum og på de forsøg, man foretager i Schweiz og i andre europæiske lande, og vi bør finde en anden løsning end den nuværende forbudspolitik, som man stadig følger i de europæiske lande, og som man i det hele taget følger i de lande, der forgæves forsøger at bekæmpe narkotikamisbruget.
Derfor har vi sammen med andre parlamentsmedlemmer og legaliseringsbevægelsen IAL iværksat en omfattende kampagne, hvor vi kritiserer FN-konventionerne. Dette er vores holdning, og vi stemmer således imod fru Mallioris betænkning, eftersom den ikke indeholder noget nyt. Den understreger blot problemernes alvor uden at give noget bud på en løsning, og på nogle punkter gør den faktisk indfaldsvinkelen værre.

Santini (PPE-DE).
Fru formand, når det gælder narkotika, er der naturligvis tale om den totale krigsførelse og ikke bare om en mindre, midlertidig bekæmpelse. De former for bekæmpelse, som vi taler om i dag, er forebyggelse og skadesbegrænsning, men det er klart, at alle disse foranstaltninger under alle omstændigheder hænger sammen med de andre foranstaltninger, det vil sige bekæmpelsen af narkotikahandel og narkotikamisbrug.
Det skal tilføjes, at det også er nødvendigt at tage udgangspunkt i de menneskelige betingelser, nemlig narkomanens. Vi skal ændre vores opfattelse af narkomanerne, så de ikke længere bliver betragtet som kriminelle, men som syge mennesker, og vores foranstaltninger skal være i tråd med denne tankegang. Derfor skal der ikke være tale om social udstødelse, men om behandling, som har til formål at resocialisere narkomanerne. Hvis vi skal vælge mellem de to behandlingsformer, der også i dag er genstand for diskussion, foretrækker mange af os således stadig den mere menneskelige løsning, som behandlingshjemmene udgør, frem for den kemiske løsning med andre stoffer, der gives som erstatning for narkotika. Vi går ikke ind for udlevering af stoffer som metadon, medmindre der er tale om ekstreme kliniske tilfælde.
Det er ligeledes nødvendigt, at vi sikrer misbrugerne psykologhjælp og ikke bare lægehjælp og medicin. Og det er ikke mindst nødvendigt at styrke bekæmpelsen af narkotikahandlernes netværk, eftersom de desværre stadig er inde i billedet.
For nu at komme tilbage til metadonspørgsmålet vil jeg sige, at det er et erstatningsstof, som ikke løser afhængighedsproblemet, og som slet ikke er med til at resocialisere narkomanen. Det er lidt ligesom at give bedøvelse eller narkose til en patient, uden at der nogensinde foretages et kirurgisk indgreb. Også andre parlamentsmedlemmer - f.eks. hr. Blokland - mindede om det uheldige resultat, som legaliserings- og liberaliseringsforsøgene har haft på dette område. Der er således tale om løsninger, som vi ikke længere bør benytte os af.
Derfor har jeg også tilladt mig at stille nogle ændringsforslag, som hr. Bowis vil gøre rede for under afstemningen, og han vil foreslå ordføreren, at de bliver tilføjet til betænkningen i stedet for at erstatte noget af dens indhold. Disse ændringsforslag drejer sig ikke mindst om forebyggelse. I ændringsforslag 60 foreslås nogle idéer til, hvordan man kan komme ud af afhængigheden, og her tager vi således fat om ondets rod. Ændringsforslag 61 omhandler behandling uden narkotika, men med en omfattende psykologhjælp til den syge narkoman. I ændringsforslag 62 anbefales der stor forsigtighed, når det gælder adgangen til nåle, kondomer og sprøjter. Ændringsforslag 63 og 64 drejer sig om forebyggelse og om uddannelse af navnlig de personer, der skal iværksætte disse foranstaltninger. Endelig tager de andre ændringsforslag sigte på en indsats mod narkotika i fængslerne og - endnu en gang - mod uddelingen af erstatningsstoffer, som ikke alene er ude af stand til at begrænse skaderne, men også gør det sorte marked større.

Schmidt, Olle (ELDR).
Fru formand, jeg er dybt bekymret, hr. kommissær. At høre vores kollega, hr. Davies, er i høj grad dystert. Flere og flere af Europas unge havner i narkotikasumpen. Udviklingen går i den forkerte retning. Det synes Chris Davies også, men flere og flere af EU's lande synes at have givet op. De, der vil legalisere, liberalisere, opdele narkotika i farlige og mindre farlige stoffer, høres oftere og oftere - også her i Parlamentet.
Her i Parlamentet vil man ophæve FN's narkotikakonventioner. Det er, hvad vi har at holde os til, hr. kommissær. Jeg er bange for, at Europas narkotikapolitik befinder sig på det afsluttende plan. Malliori-betænkningen går som helhed desværre i denne retning, selv om visse dele er gode, bl.a. kravet om narkotikafrie fængsler. Samtidig er det helt urimeligt at begynde at tale om stoffernes "positive effekter", om hvilerum og om injektionsrum. Narkotikapolitikken skal få narkomaner ud af misbruget, ikke gøre misbruget stuerent. Den eneste vej derhen er at kombinere forbud, behandling, forebyggende arbejde og internationalt samarbejde.
Fru formand, målet må være et narkotikafrit samfund. Det må bestå. Vi svenske liberale vil stemme nej til betænkningen, da den savner denne kombinerede helhed.

Frank Vanhecke (NI).
Fru formand, jeg vil bruge de få sekunders taletid, der er mig til del, til for det første at gøre mine kolleger opmærksom på, at regeringen i mit land, i Flandern i Belgien, i de senere år på skændigste vis har negligeret narkotikaproblemet og på skændigste vis ladet misbruget vinde bredt indpas.
I Belgien er anvendelse af såkaldte bløde stoffer til eget brug reelt legaliseret, og man har sågar gjort reklame herfor på tv i ungdomsprogrammer, hvor siddende ministre har optrådt, som var de påvirket af selvsamme stoffer.
Der er i øjeblikket ingen i Belgien, der ved, hvad der egentlig er tilladt ifølge loven, og hvad der ikke er hverken legalt eller samfundsmæssigt tilladt, hvilket har alvorlige følger. Unge og børn i Belgien ved i øjeblikket ikke, hvad de skal holde sig til. Det signal, Europa-Parlamentet i dag sender, bør være et signal om et Europa, som sagligt og konsekvent går ind i bekæmpelsen af narkotika. Ved forebyggelse, afgjort, ved at hjælpe misbrugerne og deres familier, afgjort. Men også om nødvendigt ved at pålægge misbrugerne at lade sig afvænne og ved at straffe narkohandlerne hårdest muligt. Jeg savner disse to helt afgørende aspekter i den foreliggende henstilling, og jeg kan derfor beklageligvis heller ikke støtte betænkningen.

Väyrynen (ELDR).
Fru formand, fru Mallioris betænkning er som helhed acceptabel. Hovedgrundlaget for betænkningen er sundhedsmæssige årsager, men den generelle tone kunne opfattes, som om den tillader stoffer. Derfor understreger jeg, at vi skal behandle narkotikaproblemet strengt, og at vi i EU skal indføre minimumsstandarder både i lovgivningen og i de idømte straffe.
Troværdigheden af kampen mod stoffer svækkes af, at man i medlemsstaterne er tolerant over for brugen af andre rusmidler, nemlig alkoholiske drikke, eller endog idealiserer dem. Det tjener fru Mallioris betænkning til ære, at den nævner, at alkoholproblemer rangerer på linje med narkotikaproblemer. Det skal være vores strategi. EU skal hæve afgiften på alkohol og således begrænse forbruget og den skade, som det forvolder. Udgifterne til socialforsorg og sundhedspleje vil således falde og gøre det muligt at skære ned på andre former for afgifter. Medlemsstaterne skal også kunne opretholde beskyttelse mod importordninger, hvilket ville gøre en national sundhedsfremmende alkoholpolitik mulig.

Ebner (PPE-DE).
Fru formand, i starten benægtede vi, at problemet eksisterede. Så gik vi gradvis fra at benægte, at det eksisterede, til at nedtone dets vigtighed. Det varierede alt afhængig af det land og det samfund, som var berørt. Med denne betænkning får vi nu en mere holistisk tilgang. Generelt er betænkningen efter min mening positiv, om end den sagtens kan blive forbedret.
Analysen er meget omfattende og god. Hvis vi betragter de fem forskellige trin - produktion, transport, marketing, forbrug og følger - så konstaterer vi, at vi som samfund og som lovgiver bliver nødt til at gribe ind på flere forskellige områder og sektorer. Med hensyn til produktionen tror jeg, at vi bliver nødt til at gribe langt mere beslutsomt ind gennem udviklingshjælp, som er et andet område, men som er helt relevant her. For hvis vi ikke er i stand til at dele med andre af vores egen fri vilje nu, så vil vi bestemt blive nødt til det i fremtiden.
Hvad transport og marketing og den dermed forbundne kriminalitet angår, så er det efter min opfattelse her, at der skal gøres en større indsats, og det er vigtigt, at den går hånd i hånd med en skærpelse af de relevante foranstaltninger til forebyggelse og pleje. Selv om det ikke direkte er vores kompetenceområde, så tror jeg - nej, jeg er overbevist om - at dette emne må bringes på tale.
Forbruget fremstilles typisk som et individuelt problem. Men det er ikke kun et individuelt problem, det er en sag, der ikke kun vedrører den enkelte, familien og de nærmeste omgivelser, men også lokalsamfundet og samfundet i det hele taget. Følgerne er, som der er redegjort omfattende for i betænkningens analyse, også et problem for sundhedsvæsenet. Det er så et problem for hele samfundet, og jeg tror, at dette fænomen - som efter at have været bagatelliseret nu igen er på vej ind i en ny fase, hvor man har valgt en holistisk tilgang - kun kan overvindes gennem dialog og med hele samfundets hjælp og vilje - navnlig lokalmiljøets - til at yde støtte. Jeg håber, at samfundets indstilling hertil ændrer sig efterhånden, og at folk bliver mere villige til at gøre en større indsats her, for det er det, der kræves, hvis vi skal have held til at bekæmpe denne plage.

Byrne
. (EN) Fru formand, jeg glæder mig meget over fru Mallioris betænkning og særlig de mange kloge bemærkninger i begrundelsen, som viser et godt kendskab til dette område og en positiv holdning.
Lad mig først gøre det klart, at vi altid vil prioritere forebyggelse. Henstillingen lægger imidlertid vægt på risikobegrænsning. Det er ikke et alternativ, men et vigtigt andet led i bekæmpelsen af stoffer.
De fleste af ændringsforslagene styrker henstillingen. Det glæder mig at kunne sige, at Kommissionen kan tilslutte sig 41 af de 66 ændringsforslag. En række af ændringsforslagene overlapper hinanden, og det kan blive nødvendigt at omformulere dem af andre grunde. Ændringsforslagene vedrørende økonomiske forpligtelser bør behandles i henhold til de normale procedurer.
Jeg hilser særlig ændringsforslag 12 og 24 velkommen, der foreslår at udvide metoderne til risikobegrænsning til nye syntetiske stoffer såsom ecstasy. Dette kan strengt taget anses for at ligge i udkanten af henstillingens rækkevidde, da de fleste brugere af disse stoffer egentlig ikke er misbrugere. Stofferne anvendes imidlertid i stigende grad. Nogle brugere udviser et tvangsbrugermønster, og de er ofte med i et netværk, hvor stofmisbrug er meget almindeligt.
Som jeg allerede har sagt, kan vi støtte mange af ændringsforslagene, men der er ikke tid til at nævne dem alle. Der er 25 ændringsforslag, som jeg ikke kan støtte, ikke nødvendigvis fordi jeg er uenig i udfaldet af indholdet, men fordi de helt klart falder uden for henstillingens rækkevidde. Jeg har sørget for, at Parlamentets sekretariat får en liste, som skal vedføjes referatet fra denne debat, således at man kan få et bedre overblik og præcision.

Formanden.
Tak, hr. kommissær Byrne.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0008/2003) af Stihler for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens meddelelse om fællesskabsforanstaltninger og nationale foranstaltninger i relation til brystimplantater (Hughes-proceduren) (KOM(2001) 666 - C5-0327/2002 - 2002/2171(COS)).

Stihler (PSE)
. (EN) Fru formand, jeg vil gerne takke alle, der har bidraget til denne debat. Under hele processen har der været stor enighed, og til en forandring er de fleste af mine kolleger enige om, at det er nødvendigt at skride til handling. Derfor kan jeg tilslutte mig de tre ændringsforslag til betænkningen.
Hvordan nåede vi frem til dette stadie? For over otte år siden opsøgte en kvinde, som hed Margot Cameron, min kollega hr. Millers konsultation. Hun sagde, at ingen ville lytte til hende. Hendes historie gjorde så stort indtryk på min kollega, at der blev indgivet et andragende til Europa-Parlamentet, som viste, at Margot ikke var alene. Der er mange som Margot i Det Forenede Kongerige og overalt i EU med lignende historier om problemer med silikone. Andragendet har ført til, at Kommissionen har omklassificeret silikoneimplantater til klasse III-produkter under direktiv 93/42/EØF om medicinske anordninger. Medlemsstaterne skal indføre og offentliggøre de love, bestemmelser og administrative forskrifter, der er nødvendige for at overholde dette direktiv senest den 1. august 2003. Hvis jeg husker ret, er det første gang, at et andragende har ført til, at Kommissionen tager direkte affære. Jeg håber, at flere og flere EU-borgere finder løsninger på deres problemer ad denne vej.
Selv om Parlamentet hilser Kommissionens aktioner velkommen, vil vi gerne gå videre med sagen. Efterhånden som flere og flere kvinder vælger at få implantater - hvad enten det er af rent kosmetiske årsager, på grund af rekonstruktion efter brystkræft eller brystdeformiteter - skal vi sikre, at de træffer velbegrundede valg, og sætte patientsikkerheden i første række.
Min betænkning har til formål at give svar på tusinder af kvinders legitime bekymringer og behovet for at prioritere patientsikkerheden. Derfor opfordrer betænkningen medlemsstaterne til at gennemføre foranstaltninger til forbedring og udvidelse af patientoplysningen gennem sporing og overvågning, kvalitetskontrol og -sikring.
På baggrund heraf vil jeg særlig fremhæve tre hovedpunkter. For det første behovet for ansvarlig reklame. Dette omfatter alle former for direkte reklame, f.eks. i magasiner, og anvendelsen af "før og efter"billeder. Vi skal slå hårdt ned på denne form for vildledende reklame, som stimulerer efterspørgslen, og som mange kvinder sætter så meget håb til. Måske ville "før og efter"billeder af kvinder, som har oplevet, at der er sket ruptur på implantater, fortælle læserne af glitrende magasiner en helt anden side af historien. Jeg kunne godt tænke mig at få gennemført en aldersgrænse på 18 år - undtagen hvis der er tale om medicinske grunde - for at forhindre unge kvinder i at træffe ukloge skønhedsvalg.
For det andet kræver behovet for information hensigtsmæssig mærkning og markedsføring, herunder sundhedsadsvarsler, der forklarer de potentielle sundhedsrisici. Kvinder skal f.eks. være klar over, at brystimplantater skal udskiftes efter en vis tid. Det er alvorligt, at "skønhedscowboys" alt for længe er sluppet godt fra ikke at forklare disse enkle kendsgerninger. Derfor opfordrer vi til at oprette et internationalt brystimplantatregister for autoriserede plastikkirurger.
Endelig skal der finde ansvarlig forskning sted. Inden markedsføring af et brystimplantat skal fabrikanten indsamle kliniske data om produktets karakteristika og ydeevne. Det indebærer også, at fabrikanten skal kunne spore sit produkt. Derfor er det vigtigt at få oprettet et nationalt brystimplantatregister, der skal holde kvinderne underrettet i tilfælde af en produktfejl.
Problemet forsvinder ikke. Jeg håber, at flere kvinder for fremtiden vil kunne træffe velbegrundede valg, og at de ikke behøver at lide, som så mange andre kvinder ligesom Margot har gjort det før i tiden. Jeg håber, at Kommissionen vil kunne rapportere tilbage til Parlamentet om, hvor langt medlemsstaterne er kommet med gennemførelsen af omklassificeringen, og vil fortsætte med at overvåge spørgsmålet om silikonegel-implantater og altid sætte patientsikkerhed i første række.

Byrne
. (EN) Hr. formand, jeg vil begynde med at lykønske fru Stihler og medlemmerne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik med deres udmærkede arbejde. Jeg vil ligeledes lykønske medlemmerne af Udvalget for Andragender og Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, som også spillede en rolle i processen.
Betænkningen afspejler den politiske konsensus mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen. Det glæder mig at informere Parlamentet om, at Kommissionen i sidste uge vedtog et direktiv, der omklassificerer brystimplantater til direktivet om medicinske anordninger. Brystimplantater er nu underlagt de strengeste vurderingsprocedurer. Nærmere angivet er brystimplantater blevet omklassificeret fra klasse IIB til klasse III. Der kræves endvidere kliniske data og oplysninger om produktets egenskaber, særlig biokompatibilitet og fysiske og mekaniske egenskaber. Dette vil øge sikkerhedsniveauet for brystimplantater.
Endvidere er Den Europæiske Standardiseringsorganisation (CEN) på anmodning af Kommissionen og medlemsstaterne ved at foretage en grundig undersøgelse af de europæiske standarder for brystimplantater.
Kommissionen har modtaget opmuntrende oplysninger fra medlemsstaterne om de nationale foranstaltninger, der er gennemført eller yderligere udviklet, i henhold til henstillingerne i Kommissionens meddelelse fra november 2001. Oplysningerne bliver stillet til rådighed for Parlamentet i et arbejdsdokument fra Kommissionen om nationale foranstaltninger, som medlemsstaterne har eller planlægger at gennemføre i forbindelse med brystimplantater. Dette dokument vil blive gjort færdigt i løbet af de næste uger.
Kommissionen mener, at meddelelsen og udarbejdelsen af det kommende arbejdsdokument har haft en betydelig virkning. Medlemsstaterne er gået i gang med at kontrollere de gældende nationale politikker og er begyndt at indføre foranstaltninger som anbefalet i meddelelsen. Begge dokumenter vil fortsat være et nyttigt element, som interessegrupper og nationale myndigheder kan anvende på nationalt niveau for at fremme bedste praksis og som inspiration til yderligere aktioner.
Det udmærkede samarbejde mellem Parlamentet og Kommissionen om dette spørgsmål bør fremhæves, da det samlede resultat har været yderst positivt.

Klaß (PPE-DE)
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, tusindvis af kvinder har i andragender appelleret til Parlamentet om at tage stilling til de farer, der er forbundet med brystimplantater af silikone. Brystimplantater er underlagt standardkravene for medicinske produkters kvalitet og sikkerhed, idet de er omfattet af - som De også nævnte, hr. kommissær - direktiv 93/42/EØF.
Kommissionens meddelelse er udsprunget af en lobbyvirksomhed drevet af selvhjælpsgrupper bestående af kvinder, som lider under uønskede bivirkninger fra silikonegel-brystimplantater. Silikoneimplantater har været brugt i årevis, før der fandtes regler for eller kontrol med brugen af dem. Ordføreren for udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, min kollega fru Oomen-Ruijten, som desværre ikke kan være til stede i dag, henviser i særdeleshed til behovet for en åben og gennemskuelig information om silikoneimplantater.
Folkesundheden og sundhedssektoren henhører hovedsageligt under medlemsstaternes kompetence. Sammen med fru Stihler opfordrer vi nu alle medlemsstater til at indføre et nationalt register, hvoraf fremgår, hvordan den lægelige efterkontrol er sikret, og hvordan den bliver benyttet.
Privatlivets fred skal beskyttes. Adgangen til registrene skal derfor være begrænset, og indholdet skal behandles fortroligt. Bedste praksis skal frem i offentligheden og så anvendes i hele Europa. Vi har brug for forskning og videreudvikling på områderne sikkerhed og implantattolerance. Her kan indførelsen af et pas til implantatmodtagere og også obligatoriske opfølgningsundersøgelser være en hjælp med henblik på indsamling af data.
Rigtig information må ikke gives i form af reklame. Reklame vil øge efterspørgslen efter implantater. Det, der er behov for, er en afvejet information. Læger og sygeplejersker - både mandlige og kvindelige - har her et særligt ansvar med hensyn til at give patienterne en objektiv, udtømmende og videnskabelig up to date information i skriftlig form om alle detaljer vedrørende deres implantater, som f.eks. id-nummer, volumen og type.
Jeg vil gerne takke fru Stihler for hendes afbalancerede betænkning. Mine damer og herrer, brystimplantater er efter min mening også en del af sundheden. De bruges til rekonstruktion af bryster. Æstetiske grunde spiller ofte en rolle, men hvis en kvinde føler sig mindreværdig, så er det hendes almene sundhed, der lider herunder. Ved hjælp af implantater kan hun få sit velvære tilbage.

Fourtou (PPE-DE)
 Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i 1998 modtog Udvalget for Andragender to andragender med i alt mere end 1.000 underskrifter. De var indgivet af kvinder, som var bekymrede eller ofre, som det i øvrigt påpeges af fru Stihler. Disse kvinder opfordrede EU til at se på de problemer, der knytter sig til brystimplantater og i særdeleshed brystimplantater af silikone.
Udvalget for Andragender lyttede til borgerne og reagerede på daværende tidspunkt ved at anmode STOA om at iværksætte en uafhængig og grundig undersøgelse om brystimplantater. Endvidere arrangerede man en høring, under stor mediebevågenhed, og jeg fik som ordfører til opgave at udarbejde det beslutningsforslag, som Europa-Parlamentet enstemmigt vedtog den 13. juni 2001.
Jeg finder det selvsagt glædeligt i dobbelt forstand, at vi i dag skal stemme om en meddelelse om fællesskabsforanstaltninger og nationale foranstaltninger i relation til brystimplantater. For det første fordi det vidner om anerkendelse af den indsats, der er ydet af Udvalget for Andragender, som har været den egentlige initiativtager til denne meddelelse. For det andet fordi fru Stihlers glimrende betænkning omhandler og styrker næsten alle de forslag, der indgik i beslutningen fra juni 2001. Det gælder bl.a. spørgsmål som reklame, patientoplysning, garanti for kvaliteten af implantaterne, forskning, producenters, kirurgers og klinikkers ansvar og opfordringen til, at medlemsstaterne fører nationale registre og indfører en samtykkeformular.
Jeg beklager blot, at tanken om at udstede et implantatregistreringskort til patienterne ikke blev fastholdt i den oprindelige betænkning, hvorfor jeg støtter ændringsforslag 3 til punkt 10 a, som er genfremsat af PSE-Gruppen, og som tager sigte på at genindføre tanken om et sådant registreringskort.
Der vil være dem, som mener, at det blot er endnu et stykke papir, men det er efter min opfattelse et effektivt redskab i forbindelse med opbygningen af en fremtidig europæisk database. Endvidere vil systemet ikke mindst sikre, at patienten besidder faktisk viden om implantatets særlige karakteristika.
Jeg glæder mig med andre ord over dette beslutningsforslag, som jeg vil stemme for, og som vidner om et godt samarbejde mellem Kommissionen og Europa-Parlamentets udvalg i bestræbelserne for at opfylde borgernes forventninger. Det vidner om, at Udvalget for Andragender, som ofte er den vej, borgerne vælger, når de ønsker at påpege fællesskabssystemets mangler, også kan bidrage til at skabe kreative og positive fællesskabsinitiativer. Hermed kan vi også vise andragerne, at vi opfylder vores forpligtelser.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne takke ordføreren, fru Stihler, for hendes glimrende betænkning og for det usædvanligt gode samarbejde, også på vegne af min kollega, fru Oomen-Ruijten, som ikke kan være til stede i dag af en meget vigtig grund, nemlig en ordenstildeling i Nederlandene. Hun beder Dem undskylde fraværet.
Brystimplantater er omfattet af direktivet om medicinsk udstyr. Det glæder mig meget, at Kommissionen - som hr. kommissær Byrne også forklarede tidligere - for nylig bebudede, at den vil omklassificere brystimplantater, og presser på for større patientsikkerhed.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater kan i det store og hele støtte meddelelsen fra Kommissionen og fru Stihlers betænkning. Vi må forholde os til følgende kendsgerning i Europa: Hvert år rammes 160.000 kvinder i EU af brystkræft. Det rammer hver ottende kvinde. Alene i Tyskland er det årligt mere end 50.000 kvinder.
Parlamentet er meget bevidst om, hvor aktuelt og følsomt emnet er. I efterbehandlingen af brystkræftpatienter er brystimplantater ofte en afgørende faktor for at øge deres livskvalitet. Hvad angår brystanomalier og skønhedskirurgiske behandlinger, så skal der også oplyses om mulighederne, og sikkerheden skal garanteres.
Vi kræver derfor, at der bliver truffet nogle afgørende foranstaltninger, som rækker ud over Kommissionens forslag. Det er helt uomgængeligt, at der skal fastsættes en minimumsalder for kosmetiske brystoperationer. Disse bør ikke foretages på yngre kvinder under 18 år. Operationer af medicinske grunde vil blive undtaget. Desuden bør reklame for sådanne implantater, der er rettet mod den brede befolkning, forbydes i overensstemmelse med den franske model. Det ville herefter kun være tilladt at offentliggøre objektiv information i en ikke-kommerciel sammenhæng.
Forud for operationen skal det garanteres, at patienten bliver rådgivet og informeret af en læge med speciale i plastisk kirurgi. Vi mener, at det er meget vigtigt, at dette møde finder sted mindst 4-6 uger, før der bliver aftalt et operationstidspunkt, så de berørte kvinder får en cooling off-periode, hvor de kan tænke de objektive og pålidelige informationer igennem, som de har modtaget.
Som på andre områder skal der lægges større vægt på patientinformation. Før operationstidspunktet bliver aftalt, skal de berørte kvinder derfor også have udleveret et informationsark. Det er vigtigt, at det bliver baseret på det indhold, som EQUAM allerede har udviklet. Det skal både indeholde en advarsel mod de potentielle sundhedsrisici og en klar appel til kun at aftale et operationstidspunkt, hvis alle uafklarede spørgsmål er blevet besvaret. Det er også baggrunden for mit ændringsforslag, som jeg har stillet til betænkningens punkt 9.
Hvad silikoneimplantater angår, er der behov for høje sikkerheds- og kvalitetsstandarder på internationalt plan. Derfor skal grænseoverskridende brystimplantatregistrering gøres obligatorisk på internationalt plan. EU-landene bør i den forbindelse opfordres til at blive medlem af det internationale brystimplantatregister.
Den videnskabelige forskning i de seneste år har resulteret i afgørende ny viden på dette område. Vi mener derfor også, at det er vigtigt at støtte denne forskning og garantere, at det videnskabelige arbejde fortsættes i hele Europa.
Samlet set er Kommissionens meddelelse og de af Parlamentet foreslåede ændringer et vigtigt skridt i den rigtige retning. Det drejer sig ikke om at gøre det sværere at benytte brystimplantater, hverken af medicinske eller kosmetiske grunde. Formålet med initiativet er at garantere en høj grad af produktsikkerhed, sikre, at der bliver givet udtømmende information og i sidste ende at øge livskvaliteten hos de berørte kvinder.
Jöns (PSE).
Hr. kommissær, mine damer og herrer, også jeg vil gerne takke fru Stihler for hendes glimrende og frem for alt vigtige betænkning.
Igen og igen klager kvinder over sundhedsskader på grund af brug af brystimplantater eller over operationer med et uønsket kosmetisk resultat. I øvrigt foretages 80 % af brystimplantationerne udelukkende af kosmetiske grunde. De konstante fysiske og psykiske lidelser som følge af implantationerne er ofte umådeligt store. De burde kunne undgås, for årsagen er ikke selve implantaterne. Det er blevet bekræftet i flere undersøgelser, særligt eftertrykkeligt i STOA-undersøgelsen fra 2000. Årsagen er snarere den, at implantaterne ikke bliver tilpasset af specialister, at produktet ikke bliver udskiftet efter nogle år samt den fortsat manglende, regelmæssige medicinske opfølgning, for slet ikke at nævne, at kvinderne fortsat ikke bliver informeret udtømmende om de potentielle risici før indgrebet, som kan variere fra patient til patient. Det er derfor bydende nødvendigt at opfordre medlemsstaterne til endelig at sikre, at kvinderne bliver informeret udtømmende før et sådant indgreb og frem for alt, at de sætter en stopper for de mange utilstrækkeligt kvalificerede skønhedskirurger ved at indføre yderligere kvalitetskrav og øge kontrollen af deres klinikker.
Hvis vi ønsker at optimere kvalitetssikringen, så er det det andet skridt, nu hvor vi allerede har taget det første sammen med Kommissionen, hvor vi vedtog skærpede standarder for produktsikkerheden. Jeg mener beslutningen for nylig om at omklassificere brystimplantater som kategori 3 inden for medicinsk udstyr.
Min gruppe kræver også, at der bliver indført et implantatpas, som både skal indeholde oplysninger om implantatets egenskaber og den nødvendige postoperative pleje samt om operatøren. Passet skal underskrives af lægen og patienten før operationen som en entydig samtykkeerklæring. I betragtning af de mange komplikationer, som kan opstå efter brystimplantationer - hvilket vi ikke mindst blev opmærksomme på efter de andragender, som tusindvis af kvinder indleverede i 1998 - er det efter min mening direkte skandaløst og helt uforståeligt, at der indtil nu kun er blevet indført et nationalt implantatregister i en medlemsstat. Så kan det heller ikke undre nogen, at vi for øjeblikket hverken har nøjagtige tal over de udførte implantationer eller udtømmende videnskabelige resultater vedrørende de uønskede bivirkninger, som kvinderne lider under. Det er derfor på allerhøjeste tid straks at begynde med at opbygge et nationalt register for brystimplantater i alle medlemsstaterne og til at tilslutte sig det internationale brystimplantatregister.
Hele miseren illustrerer efter min mening også, hvorfor vi har så hårdt brug for multidisciplinære brystcentre, hvor man kan behandle god- og ondartede sygdomme og foretage skønhedsoperationer under samme tag, og hvor der kan garanteres for kvaliteten.

Ries (ELDR).
Hr. kommissær, kære kolleger, hvert år får titusindvis af kvinder indopereret brystimplantater. Ser vi blot på Belgien, er der indopereret mere end 40.000 proteser inden for de seneste 10 år, og i 1999 var der 313 hospitalsindlæggelser, som skyldtes komplikationer i forbindelse hermed.
Der er således mindst tre grunde til, at dette initiativ på fællesskabsplan findes berettiget: Dels ønsket om forbedret patientoplysning i visse tilfælde. Dels ønsket om, især via forskningsindsatsen, fuldt ud at få belyst eventuelle følgevirkninger i forbindelse med brystimplantater. Og endelig selvsagt ønsket om at tage hensyn til de andragender, som er indgivet af grupper af borgere, og vurdere, hvorvidt kravet om straks at forbyde silikoneimplantater er begrundet. De tre ønsker kommer klart til udtryk i fru Stihlers betænkning. Jeg ønsker også her i plenarforsamlingen at lykønske ordføreren med denne betænkning, som Den Liberale Gruppe i alt væsentligt tilslutter sig. Jeg tænker i denne forbindelse bl.a. på forbuddet mod reklame direkte rettet mod offentligheden og kravet om, at implantation af proteser, når det gælder unge under 18 år, skal godkendes og kun må ske af rent medicinske årsager.
Den Liberale Gruppe kan imidlertid ikke i enhver henseende tilslutte sig de foranstaltninger, der foreslås i betænkningen, i særdeleshed ikke forslaget om obligatorisk registrering i nationale registre og heller ikke ændringsforslag 3, ifølge hvilket der foreslås indført et implantatregistreringskort til personer med brystimplantater. Vi finder ikke disse forslag hensigtsmæssige, selv om de umiddelbart kan forekomme tilforladelige. Ud over de umiddelbare spørgsmål, der rejser sig, om omkostningerne ved og gennemførligheden af disse initiativer må man spørge, om det er muligt på dette felt at stille krav, som rækker langt videre end de krav, der stilles i forbindelse med operationer, som er langt mere omfattende og udbredte. Jeg tænker eksempelvis på hjertekirurgien, hvor vi finder, at de krav, der er stillet fra Kommissionens side, er tilstrækkeligt strenge.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg påpege, at kvinderne venter klare svar på spørgsmål, som ofte vækker ængstelse og er traumatiserende, når de opstår i tilknytning til sygdom. Vi skylder dem selvsagt sande svar. Og det er ikke et sandt svar at nedlægge forbud, hvorved vi risikerer at henvise disse kvinder til løsninger uden for EU. De Liberale støtter i denne forbindelse aktivt ændringsforslag 2, som er stillet af Den Socialdemokratiske Gruppe. Et sandt svar gives ved at oplyse og beskytte kvinder, der ønsker denne form for operation, der, som det har været nævnt, vinder stigende indpas. Det er, hvad vi har forsøgt at gøre.

González Álvarez (GUE/NGL).
Hr. formand, som fru Fourtou højt og tydeligt sagde, stammer dette beslutningsforslag fra Udvalget for Andragender og er baseret på andragender fra tusinder af kvinder, som en formiddag deltog i en høring, hvor de gav udtryk for deres bekymring og ængstelse over de virkninger, som visse implantater havde haft på deres helbred.
Det resulterede i den STOA-rapport, hvor det slås fast, at der tilsyneladende ikke er bevis for en forbindelse mellem silikoneimplantater og f.eks. kræft. Det indrømmes imidlertid, at der er tydelige tegn på forskellige former for ubehag for kvinder, som ønsker eller føler, at de er nødt til at få indopereret implantater.
I fru Stihlers beslutningsforslag godkendes efter min mening de forslag, som vi alle er enige i, og som både nævnes i undersøgelsen i forbindelse med STOA-rapporten samt andre steder, og hvor der generelt opfordres til at gennemføre særlige foranstaltninger hurtigst muligt. En af de vigtigste foranstaltninger er bedre uafhængig information til kvinder, som ønsker at få indopereret implantater. Det foreslås også, at informationen ikke skal komme fra de private klinikker, der skal foretage operationen, at informationen skal være detaljeret, at der skal være en betænkningstid, således at de berørte kvinder kan overveje for og imod ved at få udført en brystoperation, at der gives tilsagn på forhånd, at der foretages en opfølgningsundersøgelse og overvågning af implantaterne samt en grundlæggende undersøgelse af sidstnævnte og først og fremmest, at medlemsstaterne skal føre streng kontrol med alle klinikker og særlig privatklinikker.
I mit eget land var der en sag, som gav anledning til en national debat, med en frisørsalon på De Kanariske Øer, hvor der blev udført implantatoperationer på et stort antal kvinder uden lægelig garanti. Sagen blev offentligt kendt, fordi en af de kvinder, som havde fået indopereret implantater, var nødt til at få begge bryster fjernet.
Det er helt sikkert et ekstremt tilfælde, som selvfølgelig normalt ikke forekommer, men det er vigtigt, at medlemsstaterne foretager streng kontrol af alle klinikker og produkter, der anvendes som implantater, således at de kvinder, der af den ene eller den anden grund føler, at de er nødt til at få indopereret implantater, kan få bedre forhold.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil lykønske fru Stihler med en udmærket betænkning.
Et af hovedpunkterne er forbudet mod reklamer for brystimplantater direkte med henblik på det brede publikum. I stedet bør man fremlægge ikke-kommerciel information gennem den nationale sygesikringsordning. Frankrig har allerede indført et forbud. Alle medlemsstater bør gøre det samme i forbindelse med brystimplantater, da der altid er en vis risiko forbundet med dem.
Reklamer for kosmetisk kirurgi generelt er et stort problem. Der bør træffes foranstaltninger til at forhindre situationer, hvor kvinder og så sandelig også mænd tvinges til unødvendige operationer, som kan indebære visse risici.
Det er rigtigt, at brystimplantater i mange tilfælde indopereres af helbredsmæssige og psykologiske grunde, men vi skal være forsigtige i den henseende. Jeg er enig med ordføreren vedrørende aldersgrænsen. Implantater hos kvinder under 18 år bør kun tillades af medicinske grunde. Enhver person under 18 år er yderst sårbar og kunne blive tvunget til noget, som de senere fortryder. Reklamer for kosmetisk kirurgi skal indeholde klare og tydelige helbredsadvarsler.
Vi skal fokusere mere på at tilskynde til og sikre, at kvinder accepteres, som de er, i stedet for at tillade reklamebranchen at påtvinge et bestemt skønhedsideal som det normale. Det gælder ikke kun for kvinder, men også for mænd. Hvis man kigger bagerst i magasiner for kvinder, ser man et stort antal reklamer, der opfordrer kvinder til at stoppe noget ekstra ind i visse dele af kroppen og fjerne dele fra andre steder. Reklamebranchen har meget at gøre rede for. Der er tilfælde, hvor det er nødvendigt af helbredsmæssige grunde, men det skal også - som ordføreren sagde - være godt sporet, og der skal være information til rådighed for patienterne. Hvad angår implantater udelukkende af kosmetiske grunde, skal vi se på, hvad reklamebranchen gør for at tvinge mennesker til noget, som de senere kan fortryde.

Mussa (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne lykønske fru Stihler med hendes betænkning. Som onkologisk kirurg og universitetsforsker har jeg læst hendes betænkning meget nøje, og jeg er enig i en stor del af de forslag, der stilles. Jeg mener dog, at spørgsmålet er blevet behandlet på en måde, hvor man overdriver advarslerne, og jeg vil nu forklare, hvorfor jeg har denne holdning. I ca. 50 år har silikone været meget benyttet i almindeligt udbredte produkter - drikkevarer, desserter, kager, lægemidler, pædiatrisk udstyr, pacemakere, hjerteklapper, læbestifter, cremer og tekstiler - og man har bevist, at alt dette ikke er kræftfremkaldende for mennesker. I de sidste 40 år har man i hele verden anvendt silikonebrystimplantater både af kosmetiske årsager, f.eks. i tilfælde af alvorlige psykologiske problemer, og af rekonstruktionsårsager, f.eks. når brystet var blevet fjernet som følge af brystkræft. I sidstnævnte tilfælde er der ingen aldersgrænse.
I 1986 undersøgte universitetet i Los Angeles 3.000 kvinder med brystimplantater i mindst seks år og konstaterede, at der ikke var nogen forøget kræftrisiko eller risiko for lækage. I 1992 undersøgte universitetet i Calgary 11.000 kvinder og kom til samme konklusion. Også den amerikanske reumatologforening har foretaget to undersøgelser af risikoen for autoimmunsygdomme hos kvinder med silikonebrystimplantater, og disse undersøgelser viste ligeledes disse implantaters gode tolerance. Det har vist sig, at implantaterne har en gennemsnitlig holdbarhed på mellem 15 og 25 år, og at et pludseligt brud på disse implantater ofte er usymptomatisk. Der er således ingen grunde, som er alvorlige nok til, at det er nødvendigt at forbyde brugen af disse implantater, undtagen når der er tale om unge piger under 18 år.
Jeg vil gerne understrege, at man i betænkningen ikke omtaler de brystimplantater, der foretages med forebyggende behandlingsformål, nemlig når resultaterne af de præsymptomatiske gentest, som bliver mere og mere udbredte inden for onkologien, viser en høj kræftrisiko hos patienterne. Disse test foretages navnlig på børn, hvis forældre har haft kræft, og det er en praksis, som bliver stadig mere udbredt.
Hvad punkt 10 a) angår, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at alle EU-landene allerede benytter sig af patientsamtykke, hvor patienterne skal skrive under på, at de har fået alle de nødvendige oplysninger inden en hvilken som helst form for behandling, herunder en indoperering af implantater. Derfor er det efter min mening overflødigt at indføre et pas. Efter min mening er det også hensigtsmæssigt at oprette et europæisk og nationalt register over oplysningerne om brystimplantater, som er blevet indopereret af såvel kosmetiske som medicinske årsager. Desuden er det vigtigt med en årlig kontrol og gratis ultralydsscanning hos en brystspecialist, så det ikke er nødvendigt med omfattende undersøgelser som mammografi og røntgenscanning, som trods alt altid udsætter patienten for stråling, og som er dyrere for det nationale sundhedsvæsen. En registrering af oplysningerne om de indopererede implantater og en reguleret opfølgning ville gøre det lettere at føre en ordentlig statistik, så der kan foretages en mere nøjagtig vurdering, som uden tvivl ville gøre alle kvinder mere rolige.

Van Brempt (PSE).
Hr. formand, kære kolleger, med enkelte undtagelser, herunder den foregående taler - måske hænger det sammen med, at han er en mand - er der på tværs af de politiske grupper usædvanlig bred enighed om dette emne.
Ikke uden grund er det især kvinder, der har udtalt sig i denne debat. Jeg tror ikke så meget, det har noget at gøre med personlige erfaringer, men vi føler os nært forbundet med de tusindvis af kvinder, der har indgivet det omtalte andragende til Europa-Parlamentet. Det er ikke sådan, at vi vågnede en morgen og sagde til os selv: Her er et område, vi må regulere. Spørgsmålet er rejst på græsrodsniveau, og vi har allerede i længere tid arbejdet på at etablere en god fællesskabsramme på dette felt. Jeg vil afgjort også gerne takke Catherine Stihler for en fremragende betænkning. Samtidig vil jeg takke kommissæren. Han vil forhåbentlig, som netop lovet, hurtigt fremlægge rapporten fra medlemsstaterne. Jeg håber, han også vil arbejde hårdt på at sikre, at der følges op på de henstillinger, vi i dag har fremsat.
Uden i øvrigt at ville gentage, hvad der allerede er sagt, vil jeg kort bemærke følgende. Hvad er særligt vigtigt, hvad er vores udgangspunkt? Vi ønsker frem for alt at beskytte patienterne. Vi vil ikke patronisere, men vi vil beskytte. Der er helt afgørende. Det drejer sig for os ikke om at udstede forbud. En kvinde bør have mulighed for efter sin overbevisning at afgøre, om hun ønsker et brystimplantat eller ej. Vi ønsker til gengæld, at hun er velinformeret, at hun kender ulemperne ved brystimplantater og de mulige farer herved. Det ønsker vi at sikre. Derfor finder vi reklame problematisk. Det er trods alt ikke en kaffemaskine, der skal sælges, det drejer sig om et medicinsk indgreb. Vi ønsker ikke, at kvinder af vildledende reklamer lokkes til at få foretaget brystoperationer.
Hvorfor er også registreringspligt så afgørende? I Europa ved vi for lidt om brystimplantater, vi ved for lidt om de farer, der knytter sig hertil, vi ved for lidt om, hvor de pågældende kvinder befinder sig, og hvilke konsekvenser operationen har. Derfor er behørig registrering så nødvendig.
Endelig er der spørgsmålet om beskyttelse af patienten. Ja, vi skal beskytte de unge. Ja, vi skal sørge for, at de får tid til at overveje spørgsmålet.

Meijer (GUE/NGL).
Hr. formand, mennesker, som mister en legemsdel enten som følge af en operation eller en ulykke, er som oftest glade for, at det i dag er muligt at genskabe de funktioner, der er mistet. Såfremt dette ikke er muligt, ønsker de, at den ydre skade gøres så lidt synlig som muligt. Det gælder selvsagt også kvinder, som er opereret på grund af brystcancer. Det syntes at være en god løsning at lade den mistede del af kroppen erstatte med kunstigt materiale, som frembyder samme smidighed som det oprindelige, levende materiale. I dag er der skuffede kvinder, som oplever, at de efter en sådan operation er blevet forgiftet. Det er netop dem, der advarer mod en gentagelse og anmoder om et forbud. Det nye materiale har normalt kun begrænset levetid. Efter et begrænset antal år kan der forekomme lækager af silikone, eller en del heraf kan spredes i kroppen. Den, der rammes, er måske kortvarigt smuk, men derpå langvarigt syg.
Det er positivt, at ordføreren i sit forslag vender sig mod reklame for denne løsning og anbefaler, at der i højere grad oplyses om de negative følger og om alternative løsninger. Måske kan man leve med silikoneimplantater, hvis de livet igennem med mellemrum erstattes med nyt materiale. Den model tager i højere grad end et regulært forbud hensyn til de kvinder, som efter en operation trues af psykiske problemer, og man forhindrer, at sådanne operationer fortsat udføres illegalt og uden behørig information. En mulig ulempe vil være, at godtroende kvinder, som ikke kan overskue konsekvenserne, og som på grund af omkostningerne eller af frygt for gentagne operationer lader gammelt implantatmateriale forblive i kroppen, dermed også fremover vil kunne komme i vanskeligheder. Lykkes det ikke at begrænse denne praksis markant, er jeg enig med fru McKenna i, at det kan være nødvendigt inden længe at indføre et forbud.

Schörling (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil også takke Kommissionen for dette forslag og gratulere Catherine Stihler med en udmærket betænkning om et vigtigt emne. Det er et område, som berører mange aspekter af sundheds- og forbrugerpolitikken. Tusindvis af kvinder, som det er gået dårligt, har henvendt sig til Europa-Parlamentet og ønsker, at vi skal udtale os om farerne ved silikonebrystimplantater. Dette viser, at de, som udfører disse operationer, ikke altid er seriøse, og at informationen er yderst dårlig.
Det billede, som ofte forekommer i reklamer, af, hvordan unge kvinder skal se ud, det vil sige smal talje og store bryster, gør, at brystimplantationer blandt meget unge piger er øget betydeligt. Ugebladene bidrager til dette ved at vise billeder "før og efter". Det er derfor på høje tid, at vi som ansvarlige politikere begynder at rydde op i denne jungel for at beskytte patienterne.
Jeg er helt enig med Catherine Stihler i, at dette bare er et skridt i den retning. Jeg tror, at der er behov for mange flere bindende foranstaltninger for dem, der udfører disse implantater. Den vigtigste del i forslaget er efter min mening 18-årsgrænsen, det vil sige, at ikke-medicinske implantater skal forbydes til piger, der er under 18 år. Forslaget om, at kirurger og klinikker må udfærdige garantier, er lige så vigtigt. I modsætning til mine kolleger synes jeg, at det er begrundet med registrering både på nationalt niveau og på EU-niveau. Når der ikke findes tilstrækkelig forskning, skal man have et register. Jeg er meget tilfreds med betænkningen. Vi, De Grønne, bakker helt op om betænkningen og de ændringsforslag, som er blevet stillet.

Miller (PSE).
Hr. formand, jeg vil også takke ordføreren og de af mine kolleger, som har arbejdet med denne betænkning, for at holde opmærksomheden henledt på dette emne.
Ordføreren fortalte historien om en kvinde, som hedder Margot Cameron, som opsøgte mig for otte år siden. Hun kom ind, ingen ville lytte til hende, og vi satte os ned og overvejede hendes problem og begyndte at organisere en kampagne. Det er en succeshistorie, fordi vi i dag sidder med en lovgivning, som vi fremsætter her i Parlamentet, hvilket er storartet.
Jeg vil gerne fortælle en anden historie, som ikke fik en lykkelig slutning. Som jeg har sagt, skete alt dette for otte år siden, da Margot Cameron opsøgte mig. Vi begyndte at organisere en kampagne og rejste spørgsmålet på nationalt niveau og til sidst på EU-niveau. På det tidspunkt havde vi kontaktet grupper over hele Europa og indbragt spørgsmålet for Udvalget for Andragender i 1998, selv om jeg, når jeg ser mig omkring her, ikke ser nogen, der var medlem af udvalget.
Jeg husker, at jeg gik til udvalget og sammen med kvinderne argumenterede for andragendet. Jeg husker imidlertid også, at Kommissionen sagde "beklager mester, det er ikke vores bord - det hører under medlemsstaterne". Den forsinkelse satte os flere år tilbage. Først i 2001 fik vi oprejsning fra Kommissionen. I den periode blev der udført yderligere 28.000 operationer alene i Det Forenede Kongerige. Det anslås, at 20.000 af disse implantater enten lækkede eller bristede. Hvad skete der som følge af den forsinkelse? Vi svigtede ikke kun de kvinder, der havde skrevet under på andragendet, men også mange kvinder, der havde fået indopereret implantater.
Det viser, at vi skal behandle disse spørgsmål og problemer hurtigere, efterhånden som de opstår, og ikke lade kvinder lide på den måde, som de har lidt før i tiden. Mange medlemsstater har forbudt soja- og saltvandsimplantater. Vi skal fremover overveje et forbud mod silikoneimplantater. Hvorfor? Fordi de påvirker menneskers helbred. Hvis det var mænd, som fik indopereret implantaterne, ville der komme et forbud i morgen, men det sker ikke, fordi det ikke er mænd, som får dem. Jeg vil komme med en afsluttende bemærkning. Betænkningen har titlen "brystimplantater", men det er også muligt at få silikoneimplantater til andre dele af kroppen, og de forårsager den samme skade.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg har bedt om ordet for at give udtryk for min solidaritet med de mennesker, som i mange år har kæmpet for at få dette problem sat på den politiske dagsorden. Det er naturligvis positivt, at der findes proteser for de mange kvinder, der har fået foretaget mastektomi. Vi må ikke glemme, at dette i sig selv betegner et vigtigt fremskridt. Det er til gengæld skandaløst, at man i dag uden blusel udnytter kvinder, som naivt tror, at træerne vokser ind i himlen, hvis de får indopereret brystimplantater af æstetiske årsager. Af hensyn til hvem i virkeligheden? Og hvorfor? Jeg finder det skandaløst, at bl.a. min kollega Van Brempt har måttet høre bebrejdelser fra dem, der tjener stort på disse indgreb.
Jeg tilslutter mig derfor også gerne de lykønskninger, der har lydt til fru Stihler, de lykønskninger, der skal lyde til dem, der i sin tid tog initiativ til det omhandlede andragende, og de lykønskninger, der skal lyde til dem, der nu vil gribe ind og udarbejde et forbud mod reklame for at sikre, at især de unge ikke går i den fælde, der lægges af vildledende reklamer, for at sikre, at produkterne selvsagt er pålidelige, og at den medicinske efterkontrol tilrettelægges på effektiv vis i alle medlemsstater.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi lever i et samfund, hvor medierne spiller en afgørende rolle, og hvor de æstetiske begreber, der er i højsædet, indebærer, at mange kvinder, men også mange mænd, ønsker at ændre udseende.
Nogle lader sig således underkaste kirurgiske indgreb af æstetiske årsager. For andre tjener plastikkirurgi til at udbedre skader, den bidrager til at læge deres sår, genskabe deres krop, men det er ikke desto mindre et fremmedlegeme, der indføres i kroppen. I alle tilfælde er det afgørende, at proteser i form af brystimplantater gøres til genstand for regulering og forskning, og at der i forbindelse med alle sådanne indgreb gives oplysninger om sikkerheden, samt at patienterne er under lægeligt opsyn i en længerevarende periode. Hvad alle disse aspekter angår, kan vi kun tilslutte os indholdet i fru Stihlers betænkning, ligesom vi kan acceptere de ændringer, der foreslås med henblik på at sikre patienterne, kvinder såvel som mænd, øget beskyttelse og oplysning.
Jeg vil personligt pege på nogle områder, som bør stå centralt i vores indsats. Silikoneimplantater er i høj grad bragt i miskredit, og har været gjort til genstand for talrige undersøgelser, men silikone er ikke den eneste komponent, der indgår i disse proteser. Jeg finder det derfor væsentligt, at der fortsat forskes og foretages kliniske undersøgelser på dette felt, især af hensyn til kvinderne, og forskningen bør fokusere på de langsigtede risici og på de øvrige komponenter. Jeg finder det i øvrigt vigtigt, at medlemsstaterne og disses sundhedsvæsner finder sammen i netværk, udveksler oplysninger, herunder oplysninger om bedste praksis på dette område, således at alle patienter i EU får de samme oplysninger og samme garantier, og således at forskningen fremmes.
Hvad angår oplysning og opfølgning, er det afgørende, at alle patienter kender alle data om de implantater og kirurgiske indgreb, der er tale om i det konkrete tilfælde. Det er også vigtigt, at de underrettes om de risici, de omkostninger, de fordele og ulemper, der knytter sig til at få og have indopereret brystimplantater. Det ville efter min opfattelse være interessant, hvis Europa for en gangs skyld lod sig inspirere af Thailand og iværksatte foranstaltninger, som tog sigte på at beskytte forbrugerne mod dette opreklamerede modefænomen, og ikke mindst udstedte et forbud mod, at unge piger får indopereret brystimplantater. Det bliver stadig vigtigere at give klar, videnskabeligt funderet og forståelig information til offentligheden, så ingen bliver ofre for reklameinitiativer eller falsk æstetik.
Af hensyn til patienterne og den lægelige efterkontrol går jeg ind for tanken om at oprette nationale og europæiske registre, som samler data og oplysninger på dette felt. Registrene må selvsagt anvendes under iagttagelse af bestemmelserne i loven om beskyttelse af personoplysninger og kun anvendes til undersøgelser og forskning vedrørende sundhedsmæssige anliggender, især kvinders sundhed.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, først vil jeg takke fru Stihler for at have udarbejdet denne betænkning og især Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik. Jeg fik for første gang kendskab til dette som et politisk emne i Udvalget for Andragender, da hr. Millers langvarige og hårde arbejde blev forelagt for os. Vi fik til sidst en reaktion fra Kommissionen om spørgsmålet. Jeg glæder mig derfor i dag over meddelelsen fra kommissæren om, at implantater er blevet omklassificeret til medicinske anordninger, og den virkning, som det vil få på fastsættelsen af bestemmelser for dem.
Der skal fastsættes regler specielt for reklamer for brystimplantater - ja, reklamer for enhver form for implantater. Det er ikke acceptabelt, at der skal reklameres for implantater som værende enkle og ligetil uden at anføre, at der er medicinske risici forbundet med dem. Der er særligt behov for at sikre, at personer under 18 år kun kan få indopereret implantater af medicinske grunde, og deres værger skal også være fuldt ud informeret om følgerne af sådanne operationer.
Der skal følges op på undersøgelser af virkningen af brystimplantater, og - som hr. Miller har gjort opmærksom på - af implantater i andre dele af kroppen. Der er spørgsmål vedrørende silikoneimplantater, som endnu i dag ikke er blevet besvaret af undersøgelser, og jeg opfordrer til at foretage yderligere undersøgelser.
Endelig vil jeg tage mild afstand fra fru Van Brempt, som har gjort et stort arbejde på dette område, og gøre hende opmærksom på, at mit køn bestemt ikke på forhånd har planlagt mine synspunkter om dette emne. Jeg tror ikke, at det er nødvendigt at understrege, hvilket køn de medlemmer, der taler her i Parlamentet, tilhører.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.
(Mødet udsat kl 11.54 og genoptaget kl. 12.00)
Redondo Jiménez (PPE-DE)
Hr. formand, jeg har taget ordet for at anmode Parlamentets tjenester om at sørge for, at en fejl bliver rettet, og at ordet "skovøkosystem", der anvendes i et af de godkendte ændringsforslag, ændres til "skove". Jeg anmoder om, at denne ændring foretages, noteres og tages i betragtning.
Jeg vil også anmode især Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, som ikke lytter lige nu, om at være opmærksom på ændringsforslag 41, som er blevet rettet. Vi skal stemme imod dette ændringsforslag, ellers bliver vores eget ændringsforslag uden virkning.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg kan ikke forstå, hvordan stemmelisten er blevet sat sammen, men det, der er sket, er, at anden del af ændringsforslag 49 var fuldstændig enslydende med anden del af ændringsforslag 15. Jeg forstår ikke, hvorfor flertallet har forkastet anden del af ændringsforslag 49, men det har det faktisk. Følgelig kan jeg ikke se, hvordan vi, når vi har forkastet anden del af ændringsforslag 49, nu kan vedtage anden del af ændringsforslag 15, som har nøjagtig samme ordlyd.

Formanden.
De ansvarlige tjenestegrene vil undersøge sagen, hr. Ribeiro e Castro. Men nu har Parlamentet stemt, og vi kan ikke lade afstemningen gå om.
(Parlamentet vedtog den lovgivningsmæssige beslutning)

Betænkning (A5-0021/2003) af Malliori for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om forslag til Rådets henstilling om forebyggelse af narkotikamisbrug og reduktion af de med misbruget forbundne risici (KOM(2002) 201 - C5-0270/2002 - 2002/0098(CNS)) 
(Parlamentet vedtog den lovgivningsmæssige beslutning)
Bernié, Butel, Esclopé, Mathieu, Raymond og Saint-Josse (EDD)
Selv om man siden 1986 har talt om det indre marked, er fællesmarkedet stadig ikke en realitet. Udvidelsen med 10 nye lande vil betyde, at vi fjerner os yderligere fra denne målsætning, og på ny må forlænge den frist, der er sat til 2013.
Vanskeligheden består ikke så meget i at få vedtaget et direktiv med flertal eller enstemmigt, men derimod i at producere en tekst, som er forståelig og gennemførlig. Detaljerne er mange og væsentlige, hvilket giver anledning til et stigende antal fortolkningstvister og krænkelsessøgsmål.
Strategien bør være at reducere konflikterne, ikke at løse dem ad retlig vej. Det er udelukkende et spørgsmål om at have vilje og evne til at gennemføre teksterne, når man konfronteres med den økonomiske og sociale virkelighed. Vi burde ikke pege på nye ambitiøse mål, men kalde Kommissionen til orden, fordi den mangler vilje og handler i ond tro, når det drejer sig om at vurdere betydningen af liberalisering af de offentlige tjenester.
I betænkningen hedder det, idet ensartede sundhedsydelser står i centrum, at anvendelsen af beskyttelsesklausuler kan skade ensartetheden. Det må siges at være en unødvendig bemærkning, men den understreger den principielle modstand mod enhver hensyntagen til den eksisterende mangfoldighed, og den understreger de farer, der truer den eksisterende samhørighed.
Vi er således imod denne betænkning.

Figueiredo (GUE/NGL)
Ordføreren står fast på den tanke, der ligger til grund for Kommissionens meddelelse om at fremskynde den igangværende liberalisering, og følger nøje forslagene fra den sammenfattende rapport til Det Europæiske Råds forårsmøde, hvor der opfordres til at fremskynde Lissabon-strategien. Det er et forsøg på at gøre de potentielle fordele ved det indre marked så store som muligt, idet man ser bort fra den store fattigdom, udstødelse og ulighed i EU, manglen på kvalitet i de arbejdspladser, der skabes, hvoraf de fleste er usikre, og hr. Delors' løfter i den berømte hvidbog om, at der ville blive skabt 15 millioner job. Det mål er nu udskudt til 2010.
Ordføreren ser også bort fra de muligheder for økonomisk vækst, der er spildt ved gennemførelsen af en restriktiv monetær politik og budgetpolitik med en relativt lav global investering og lave reallønsstigninger. Dette har undergravet den indre efterspørgsel og øger risikoen for deflation i euroområdet, særlig i Tyskland.
Det alvorligste er, at ordføreren på baggrund af alle disse problemer i stedet for at overveje den nuværende politik på ny gør sig til talsmand for at fremskynde de nuværende liberaliserings-, privatiserings- og afreguleringspolitikker og endog foreslår, at medlemsstaterne skal underskrive en formel erklæring om fremskyndelse af gennemførelsen af det indre marked ...
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Marques (PPE-DE)
Jeg lykønsker hr. Harbour med hans udmærkede betænkning om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om evaluering af strategien for det indre marked - 2002 - indfrielse af løfterne. Jeg går fuldt ud ind for, at løfterne indfries, særlig med henblik på behovet for at gennemføre foranstaltninger og initiativer, der fremmer den fuldstændige gennemførelse af et indre marked for tjenester, særlig foranstaltningerne til at forbedre gennemførelsen i national ret af bestemmelser vedrørende det indre marked og til at sætte en stopper for overdrevent komplicerede gennemførelser.
I denne forbindelse vil jeg fremhæve vigtigheden af, at Kommissionen i samarbejde med Parlamentet tilrettelægger et nyt forum for det indre marked for at give borgerne og erhvervslivet, især SMV'er, mulighed for at komme frem med deres bekymringer og drøfte løsninger til gennemførelse af det indre marked og give dette emne hovedprioritet på det økonomiske topmøde i 2003.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg undlod at stemme om betænkningen om Kommissionens meddelelse om en strategi for det indre marked. Et fuldt funktionsdygtigt indre marked for varer og tjenesteydelser er et integrerende led i opfyldelsen af Lissabon-målene om økonomisk reform. Jeg kan derfor tilslutte mig ordføreren, når han erklærer, at et fuldt funktionsdygtigt indre marked for tjenester vil øge forbrugernes valgmuligheder og gøre dem i stand til at nyde godt af tjenester, der leveres i andre medlemsstater. Jeg kan imidlertid ikke tilslutte mig det pres, ordføreren lægger på medlemsstaterne, for at begrænse anvendelsen af beskyttelsesklausuler til et minimum, eller at han endog henstiller til Kommissionen om at sørge for, at der indføres tilstrækkelige garantier for udarbejdelsen af beskyttelsesklausuler og tilsynet hermed. Endvidere hævder ordføreren endog, at medlemsstaternes anvendelse af beskyttelsesklausuler kan skade EU-lovgivningens ensartethed. Medlemsstaternes suverænitet skal respekteres, når det overvejes, om der er behov for at etablere eller indføre flere beskyttelsesklausuler inden for visse områder af deres økonomi. Ellers fastlægger Fællesskabet bestemmelser for alting, hvilket kunne skade principperne om subsidiaritet og proportionalitet.

Mathieu (EDD)
Vi kan ikke tilslutte os Forest Focus-forordningen og heller ikke Redondo Jiménez' betænkning, hvilket er begrundet i følgende forhold.
For det første er der ikke opnået forståelse herfor blandt de berørte aktører - skovbruget og papirindustrien osv. som i enighed har forkastet Europa-Kommissionens forslag.
Dernæst finder vi det ændrede retsgrundlag bekymrende. Skovene skal ikke længere henhøre under landbrugsområdet, men indgå som en ny bestanddel af miljøpolitikken. Er vi på vej hen imod en fælles miljøpolitik og dermed en forstærket indsats for at nedbryde den fælles landbrugspolitik?
Den definition, der gives på fællesskabsplan af begrebet "skov", er urealistisk, da den er for restriktiv, når det gælder overfladeangivelsen. Der tales om "landområder, der er større end 0,5 ha, bevokset med træer (?) med en kronedækningsgrad på mindst 10 % af arealet", hvorfor stort set ethvert buskads vil være omfattet af bestemmelserne i denne forordning.
Endvidere er det, set i lyset af de forskelle, der kendetegner Unionens bjergområder og de geografiske og klimatiske vilkår i EU, ikke hensigtsmæssigt at lade EU's fælles politikker omfatte skovene.
Kommissionen ønsker, at Forest Focus-programmet skal udvikle sig til et supplement til direktivet om beskyttelse af vilde fugle og direktivet om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, hvilket vi finder uacceptabelt i betragtning af de vanskeligheder, der eksisterer, når det gælder gennemførelsen og finansieringen af de pågældende direktiver.
Endelig glemmer Kommissionen, at skovenes rolle i landdistrikterne primært består i at bidrage til at sikre økonomisk udvikling.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Selv om jeg opfatter beslutningsforslaget som meget positivt, er der et spørgsmål, som efter min mening skulle have været behandlet mere indgående, nemlig skovenes rolle som kulstofdræn. FN's rammekonvention om klimaændringer vurderer, at en af de politikker, der burde gennemføres med henblik på at mildne klimaændringerne, er at fremme skovene til fiksering af kulstof ved hjælp af skovplantnings- og genplantningsaktiviteter. Kyoto-protokollen fastlægger den maksimumsmængde af kulstofdræn, som staterne må anvende for at opfylde målene for reduktion af udledningen af drivhusgas. På grund af det skrøbelige videnskabelige grundlag for skoves rolle som kulstofdræn var EU imidlertid ikke begejstret for at overveje denne foranstaltning i Kyoto-protokollen, og den blev til sidst accepteret som en indrømmelse, der var nødvendig for at blive enig, især med Japan og Rusland. Da der nu er truffet en beslutning om dette spørgsmål, og særlig efter Marrakech-konferencen, burde EU udnytte Forest Focus til at udarbejde en EU-strategi for anvendelse af kulstofdræn.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning på grund af dens enorme vigtighed for en bæredygtig udvikling og for vedtagelsen af bedre foranstaltninger til bekæmpelse af de faktorer, der er medvirkende til at ødelægge skovene i EU. Dette er af særlig vigtighed for Portugal, der har den største skovtæthed i Europa og hvert år plages af skovbrande. Det er yderst bekymrende, at 1 % af skovene i Middelhavsområdet hvert år går tabt som følge af skovbrande. Det er en væsentlig forudsætning for at bevare vores miljøarv, som Europa nidkært skal beskytte, at der etableres nye aktiviteter til forvaltning af den biologiske mangfoldighed i skovene, jorden, klimaændringen og fastsættelse af kulstofmængden i skovene. Skovene er den mest komplekse form for økosystem, og selv om der stadig findes store skovområder, og der er en stor biologisk mangfoldighed, har de begrænsninger, som vi skal overvåge omhyggeligt. Bæredygtig anvendelse af skovene er vigtig, som en ekspert på området, Masahiro Saito, fortæller os. På gunstige betingelser begynder en skov, der producerer træ og trækul, først efter 20 år at genvinde sit oprindelige omfang og gøre det muligt at anvende den igen. Vi skal vedtage foranstaltninger til forebyggelse af skovbrande, idet vi især skal være opmærksomme på, at de skal være i ...
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg støtter den vigtige forordning og aktioner til støtte for mødre eller kommende mødre i udviklingslande samt rådgivning om reproduktiv sundhed, særlig gennem uddannelses- og informationskampagner. Jeg ønsker at se kampen ført mod fattigdom og forebyggelse af rystende menneskelige og sociale forhold. Jeg beklager ikke desto mindre, at flertallet forhindrede, at der blev opnået enighed, og forkastede særlige bestemmelser for mødre i vanskeligheder. Jeg beklager, at man insisterede på ikke at tydeliggøre det anvendte ordvalg, og at misforståelser kunne gøre international støtte til abortpolitik med EU-midler mulig.
Indlæggene i plenarforsamlingen i går fra tilhængerne af betænkningen og modstanderne af mine ændringsforslag taler for sig selv. Som supplement til det, som jeg allerede har sagt, vil jeg citere et indlæg fra en repræsentant for Maria Stopes International, som jeg ikke havde tid til at læse højt i sin helhed i går.

Formanden.
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 12.45 og genoptaget kl. 15.00)

Bastos (PPE-DE)
I forbindelse med bistand til de fattigste lande kan EU ikke påtvinge en udviklingsmodel ved at gennemføre foranstaltninger vedrørende reproduktiv og seksuel sundhed og rettigheder. Jeg tænker især på sterilisation og abort. EU kan ikke i forbindelse med bevilling af bistand under påskud af uegennytte fremme og endnu mindre tilskynde til sådanne fremgangsmåder af to væsentlige grunde. Den første er respekt for menneskerettighederne - og især at beskytte retten til liv - og den anden grund er de grænser, som landenes suverænitet og de befolkninger, der får gavn af den økonomiske støtte, pålægger. Indholdet i betænkningen er ambivalent og kunne føre til misbrug som følge af den underforståede tilskyndelse til abort. Enhver valgmulighed eller foranstaltning, der vedtages på dette område i forbindelse med sundhed, kan kun fastsættes af de enkelte medlemsstater i overensstemmelse med de nationale love. Vi kan kun stemme for en betænkning, der garanterer det uomstødelige princip om retten til liv og respekt for medlemsstaterne suverænitet. Vi har ingen betænkeligheder i forbindelse med betænkningens erklæringer om, at abort under ingen omstændigheder kan betragtes som en metode til familieplanlægning og i endnu mindre grad som en ydelse på området for reproduktiv og seksuel sundhed.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Det foreslås i dette beslutningsforslag, at der indføjes en ny budgetpost med det sigte at bekæmpe dødeligheden i de fattige lande i forbindelse med graviditet og fødsel.
Vi støtter dette initiativ, dets begrænsninger til trods. Den nye budgetpost følges således ikke op med nye bevillinger. De nødvendige midler skal hentes på det eksisterende budget.
Vi anmoder om, at denne støtte ydes, og at midlerne til formålet hentes på budgettet for erhvervsstøtte. Uanset hvilke argumenter man fremfører for sidstnævnte, er det et faktum, at erhvervsstøtten ikke bidrager til at opretholde beskæftigelsen - tværtimod er der overalt i Europa markant tilbagegang på dette felt - men i virkeligheden er med til at gøre aktionærerne endnu rigere.

Caudron (GUE/NGL)
Jeg har stemt for denne betænkning, selv om jeg i visse henseender anlagde en anden vurdering eller ønskede en anden tilgang. 
Det er lykkedes Europa-Parlamentet at modstå det reaktionære pres, der blev udøvet fra den yderste højrefløj.

Caullery (UEN)
Det er vanskeligt at forstå, hvorfor fru Sandbæks betænkning i den grad blev et stridens æble. Der skulle nemt kunne skabes konsensus, når det gælder behovet for forbedring af sundhedsydelser og -infrastrukturer i de berørte lande.
Tvivlen nager imidlertid, når det gælder ordførerens og Kommissionens egentlige hensigter, hvad angår muligheden for abort, som ifølge forslaget skal finansieres af de europæiske skatteydere. Åbnes der mulighed herfor, legitimeres denne foranstaltning, selv om holdningerne på dette felt er mange og vel at mærke uforenelige. Det er beskæmmende, hvis en demokratisk forsamling accepterer, at der på fællesskabsniveau føres en politik, som flere medlemsstater afviser, og der således på europæisk plan gennemtvinges valg, befolkningen i medlemsstaterne tøver med at træffe eller vender sig imod.
Hvad angår det såkaldte kompromis, der er skabt i det ansvarlige parlamentariske udvalg, kunne man have ønsket sig andet og mere end en samling udeladelser, som må vække mistanke, idet man omhyggeligt har fjernet ethvert forsøg på i teksten at vægte begrebet værdighed og dermed sikre, at kvinders sundhed og børns liv ikke bliver uforenelige begreber.
Vi vælger således, stillet over for en urimeligt forenklet holdning - valget mellem at stemme ja eller nej - at påberåbe os forsigtighedsprincippet og stemme imod denne betænkning.

Darras (PSE)
EU's samarbejds- og udviklingspolitik tager sigte på at fremme bæredygtig udvikling og økonomisk vækst i udviklingslandene, sikre, at disse integreres i verdensøkonomien, og bekæmpe fattigdommen.
For at nå dette mål, er det helt nødvendigt, at EU etablerer et instrument til støtte for politikker og initiativer vedrørende reproduktiv og seksuel sundhed og rettigheder, idet vi ikke må glemme den uomtvistelige sammenhæng mellem fattigdom og manglende rettigheder, når det gælder reproduktiv og seksuel sundhed. Der er således efter min opfattelse ingen tvivl om, at udvikling bl.a. giver sig udslag i varig forbedring af befolkningens sundhed og velfærd. Det er derfor påtrængende nødvendigt, at vi yder bistand til kvinderne i disse lande, hvor vi finder 99 % af de 600.000 kvinder, der hvert år dør i forbindelse med graviditet, at vi ved bistand og oplysning, ved moderne familieplanlægning, sikrer, at parrene frit og ansvarligt kan afgøre, hvor mange børn de ønsker. Man kan således hvert år konstatere, at en tredjedel af graviditeterne er uønskede eller ikke planlagte. Det medfører, at kvinderne søger abort, og denne gennemføres under omstændigheder, som indebærer betydelige risici og hvert år koster 78.000 kvinder livet.

De La Perriere (NI)
Det er positivt, at EU hjælper udviklingslandene til at løse de sundhedsmæssige opgaver. Bistand er imidlertid ikke ensbetydende med, at vi skal trække vores europæiske modeller ned over lande med en anden kultur og andre traditioner. Det er moralsk uacceptabelt, hvis vores bistand gøres betinget af, at modtagerne fornægter deres identitet og ubetinget tilslutter sig vores opfattelse af begrebet familieplanlægning.
Det er endvidere uantageligt at betragte abort som en ny form for fødselsbegrænsning. Det bliver ikke destro mindre konsekvensen af denne betænkning, om end fru Sandbæk benægter det. Abort er en forbrydelse, som dræber barnet og skader moderen. Tilbyder vi kvinderne abort som eneste mulighed, i stedet for at hjælpe dem, påfører vi dem blot yderligere vanskeligheder og nye traumer. Jeg støtter derfor de ændringsforslag, der tager sigte på at udvikle en politik, som bygger på institutioner, som tager imod og følger fremtidige mødre, som er i en vanskelig situation, for at støtte dem i deres valg af moderskab. På den måde kan vi sikre, at de får den moralske og materielle støtte, de har behov for.
Det er også baggrunden for, at jeg har stemt imod denne betænkning, som ikke vil være til støtte for de vanskeligt stillede, men kun vil sætte dem i en endnu vanskeligere situation.

Kinnock (PSE)
Afstemningen i dag om fru Sandbæks betænkning var en klar understregning af behovet for en hurtig reaktion under førstebehandlingen fra Europa-Parlamentet på forordningen om bistand til politikker og aktioner vedrørende reproduktiv og seksuel sundhed og rettigheder i udviklingslande. Ved at støtte beslutningsforslaget har vi banet vej for, at Kommissionen kan finansiere aktiviteter og organer, som sætter fokus på behovet for at reducere spædbørns- og børnedødeligheden og barselsdødeligheden for kvinder. Vi har anerkendt alle menneskers ret til sundhedspleje og -ydelser og til at vælge, hvor mange børn de vil have og hvornår.
Vi har stemt for at forny og øge finansieringen til 74,95 millioner euro. Kommissæren understregede, at han ikke officielt kunne forpligte Kommissionen til det beløb, men gjorde det klart, at det ikke skulle afholde os fra at blive enige om en aftale under førstebehandlingen, da han er sikker på, at vi nok skal finde en løsning. Vi forkastede nye ændringsforslag, der har til formål at aflede forordningens fokus og indhold. Udvalget om Udvikling og Samarbejde og Parlamentet er blevet enige om en tekst, som ikke gør hverken mere eller mindre end det, der blev aftalt i handlingsprogrammet fra den internationale konference om befolkning og udvikling (ICPD), der fandt sted i Kairo i 1994, og Kay-aktionerne, som blev vedtaget i 1999.

Mathieu (EDD)
Fru Sandbæks betænkning har affødt megen debat og bragt sindene i kog. Betænkningen indeholder imidlertid kun nogle helt fornuftige ændringsforslag.
De anførte målsætninger, når det gælder nedbringelse af barselsdødeligheden og fremme af lige rettigheder og adgang til seksuel og reproduktiv sundhedspleje og -ydelser, følger af konklusionerne fra den internationale konference om befolkning og udvikling (ICPD), der fandt sted i 1994, og som jeg afgjort støtter.
I mange udviklingslande kæmper kvinderne for deres reproduktive og seksuelle rettigheder. Forudsætningen for at opnå disse rettigheder er, at kvinderne frit kan vælge, hvor mange børn de ønsker og hvornår.
Modsætter man sig en sådan adgang til oplysning, og modsætter man sig, at disse rettigheder vinder almindeligt indpas, hindrer man også indsatsen til bekæmpelse af fattigdom, og man forsinker den økonomiske udvikling, der hænger nøje sammen med bedre sundhedspleje og -tilstand i udviklingslandene.
Der er ikke desto mindre kolleger, som har afvist disse grundlæggende rettigheder, og som foreslår en anden vej, nemlig at man støtter og følger kvinder i valget af moderskab. Man tilslører dermed, at der reelt er tale om at nægte kvinderne adgang til abort, som imidlertid er en ukrænkelig rettighed.
Jeg har af disse årsager fuldt og helt og med overbevisning støttet Sandbæk-betænkningen.

Scallon (PPE-DE)
Da ændringsforslag 53 ikke blev vedtaget, kan jeg ikke støtte denne vigtige tvangsmæssige forordning på området for udviklingsbistand.
Ordføreren sagde i et irsk radioprogram den 19. november 2002, at EU's skatteydere gennem denne forordning kommer til at give penge til at finansiere aborter i de fattigste lande, og at dette hørte under EU's retlige kompetence.
Idet ændringsforslag 53 ville have sikret kvinder den bedste lægehjælp og forebygget dødeligheds- og sygdomsfrekvensen for kvinder, ville det have tydeliggjort Parlamentets, Kommissionens og Rådets hensigter. Det ville også have beskyttet den irske forfatningsmæssige stilling og beroliget repræsentanterne for ansøgerlandene og de mindst udviklede lande, som er dybt bekymret over, at nogle vendinger i forordningen kunne gøre det muligt for EU at indføre en retlig kompetence på området for udviklingsbistand, som det ikke har i Unionen.
På grund af den tvivl, som ordførerens bemærkninger skaber, og i mangel af ændringsforslag 53 skal den irske regering, som har udtalt, at bestemmelser om abort udelukkende skal fastsættes af de enkelte lande, på rådsniveau sikre, at forslaget til forordning i dets nuværende form ikke gør det muligt at anvende skatteydernes penge til at finansiere aborter i de fattigste lande.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck og Wachtmeister (PPE-DE)
Vi moderate mener, at narkotikamisbrug skal bekæmpes af alle kræfter. Politikere og myndigheder skal derfor tydeligt markere, at enhver form for narkotikamisbrug er uacceptabel. Vi accepterer ikke de foranstaltninger, der foreslås i betænkningen, og som kan forbyde anvendelsen af visse former for narkotika. Skadereduktion risikerer at blive en indfaldsvej for unge til narkotikamisbrug snarere end en sikkerhedsforanstaltning. Vi er desuden modstandere af sprøjteudvekslingsprogrammer, da dette kan tolkes som myndigheders og plejeinstitutioners samtykke til injektionsmisbrug.
Betænkningen følger ikke subsidiaritetsprincippets retningslinjer. Det er medlemsstaternes opgave at udvikle behandlingsformerne selv inden for den del af sundhedssektoren, der beskæftiger sig med misbrug. EU's opgave består i stedet i at forebygge narkotikamisbrug gennem en koordineret indsats mod kriminalitet som f.eks. indførelse og indsmugling af narkotika i Unionen.
Vi moderate stemmer derfor mod ovenstående betænkning.
Caudron (GUE/NGL)
Denne udmærkede betænkning, der betegner et skridt i den rigtige retning, nemlig i retning af en realistisk holdning i modsætning til en reaktionær ideologisk holdning, vandt bred tilslutning. Det er positivt, hvorfor jeg har stemt for betænkningen.

Ducarme (ELDR)
I 1990'erne steg forbruget af cannabis markant i de fleste af EU's medlemslande. Stiknarkomaner og brugere af hårde stoffer er imidlertid vanskeligere at nå og uundgåeligt dømt til social udstødelse, som det også fremgår af betænkningen. Vi må derfor gribe til handling.
For det første er det bydende nødvendigt, at vi prioriterer forebyggelse højt og i den forbindelse lægger vægt på oplysning. Der er brug for midler til finansiering af sådanne initiativer, og der bør især i skolerne iværksættes kampagner, som gør de unge mere bevidste om disse spørgsmål. Der kræves oplysning, oplysning og atter oplysning for at sikre, at gældende normer ikke udviskes, men fortsat står klart for de unge i EU.
For det andet er det afgørende, at alle aktører inddrages. Det gælder forældrene, men også undervisere, politi og retsvæsen og endelig, og måske allervigtigst, foreninger, der yder bistand til narkomaner. Der er således grund til at glæde sig over, at der er tale om en henstilling, som opmuntrer lokale samfund til at træffe foranstaltninger for at hjælpe narkotikamisbrugerne til at forsøge at leve et sundere liv.

Figueiredo (GUE/NGL)
Betænkningen bør bredt hilses velkommen, og derfor stemte vi for den. Vi vil alligevel understrege, at det er vigtigt at sikre, at der, hvis man griber ind i meget risikable og vanskelige situationer, som det tit sker i forbindelse med narkotikamisbrug, skal anvendes en flerdimensional strategi, således at der skabes synergier, der giver meget større effektivitet. Der vil f.eks. være situationer, hvor indgreb til reducering af risikoen og begrænsning af skaden ved at indtage ulovlige stoffer skal gå hånd i hånd med forbedringer af de pågældendes livsbetingelser og livskvalitet, med jobtilbud, resocialisering, genskabelse af bystrukturen, bekæmpelse af handel med stoffer og effektive foranstaltninger til en primær forebyggelse enten i skolen eller målrettet mod unge i højrisikosituationer.
Den type situationer kræver et multidisciplinært indgreb og lederskab med mange facetter og ressourcestyring, som skal passe til en given situation, hvilket kun er muligt, hvis den enkelte medlemsstat tager ansvaret. Det ville derfor være velkomment, hvis beslutningsforslaget foreslog oprettelse af strukturer på dette niveau - om nødvendigt egentlige svarforanstaltninger til yderst vanskelige situationer - og ikke fastlagde vage og diffuse ansvar for familier og samfund på dette område.

Maaten (ELDR)
Jeg hilser Europa-Parlamentets beslutning om at tage fat på narkotikaproblemerne i Europa velkommen. Det er positivt, at medlemmerne af Europa-Parlamentet omsider er åbne for den måde, Nederlandene behandler misbrugerne på. Nederlandene er i mange år blevet betragtet som paria på dette felt, men nu lyder der lovord om den måde, hvorpå vi håndterer disse problemer. Afstemningsresultatet er således en anerkendelse af den nederlandske narkotikapolitik.
Det glæder mig, at medlemmerne ved den foreliggende betænkning opfordrer medlemsstaterne til at føre en narkotikapolitik, som sætter fokus på forebyggelse og reduktion af risici. Der bør i denne forbindelse tilbydes faciliteter, som hjælper misbrugerne til at slippe ud af misbruget. Endvidere bør tidligere misbrugeres erfaringer i højere grad udnyttes i forbindelse med oplysningsvirksomhed på skoler og i lokalcentre. Ved at styrke oplysningsvirksomheden ønsker vi at sikre, at unge får øget forståelse for, hvilke konsekvenser narkotikamisbrug kan få. Vi bør ikke mindst sætte fokus på fængslerne. Det vil efter min opfattelse være positivt, hvis medlemsstaterne sikrer, at der slet ikke findes narkotika i fængslerne.
Jeg har derfor stemt for forslaget.

Meijer (GUE/NGL)
Der lægges ofte hindringer i vejen for debatten om narkotikamisbrug og følgerne heraf. På den ene side er der dem, som mener, at et hvilket som helst narkotikamisbrug umiddelbart kan fjernes ved lovfæstede forbud, fængsling og politimæssig indsats. På den anden side er der dem, som går ind for fuld frihed, som ser de i praksis eksisterende muligheder for indtagelse af stoffer som en erhvervet rettighed, myndighederne generelt ikke skal anfægte. Begge opfattelser forhinder god oplysningsvirksomhed og bedre sundhedstilstand. Det er således langt bedre i stedet at skelne mellem bløde og hårde stoffer, og yde en målrettet indsats til bekæmpelse af hårde stoffer ved at oplyse de unge om de yderst negative konsekvenser af narkotikamisbrug. Vi kan i den forbindelse udnytte de erfaringer, vi har gjort i indsatsen til bekæmpelse af afhængighed af alkohol eller tobak. Jeg støtter ordførerens forslag om at udnytte tidligere misbrugeres erfaringer og ønsket om at sikre oplysning og rådgivning, sundhedspleje og bedre muligheder for støtte til at slippe ud af misbruget. Ordføreren ønsker med rette kontrol med den kemiske sammensætning af stoffer som eksempelvis ecstasy, der som bekendt i vid udstrækning anvendes af unge i forbindelse med fester. Ligeledes med rette argumenterer ordføreren for bedre registrering af bedste praksis og mindste risiko.

Moraes (PSE)
Som medlem af Europa-Parlamentet for London har jeg en stor interesse i at bekæmpe og begrænse narkotikarelaterede dødsfald og sygdomme såsom hiv, hepatitis B og C og tuberkulose, som er et af målene i EU's narkotikastrategi 2000-2004, der blev vedtaget af Rådet i 1999.
Jeg støtter fru Mallioris betænkning med nogle få undtagelser. Selv om der foreslås en række ikke-bindende foranstaltninger, er det rigtigt at understrege de lokale myndigheders rolle, særlig politiets, socialrådgivernes og de lokale sundhedsmedarbejderes rolle.
Jeg går især ind for opfordringen til medlemsstaterne om at være mere opmærksom på miljøer med høj risiko såsom fængsler og til at træffe foranstaltninger vedrørende anvendelsen af de nye "stofmønstre" såsom designerdrug, som er i stigning i min valgkreds.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg undlod at stemme om denne betænkning. Selv om jeg deler ordførerens bekymringer og hendes endelige mål, er jeg nødt til at beklage, at der i betænkningen indgår punkter, som efter min mening vil virke lige modsat af hensigten. Jeg beklager også, at hr. Bloklands og hr. Santinis udmærkede ændringsforslag blev forkastet af et snævert flertal, hvilket er tegn på, at man ikke ønsker en afbalanceret tekst, som der er bredere enighed om. Jeg beklager derfor mange af de vedtagne forskrifters tøvende art. Selv om de forekommer demokratiske, kunne de bevirke, at der anvendes fejlslagne modeller og fordrejede synspunkter i kampen mod narkotikamisbrug. Ordføreren kunne have gået længere i kampen mod den ambivalente holdning til brugen af stoffer, som er så almindelig i nogle dele af den europæiske venstrefløj, der nægter at se narkotikamisbrug som et brud på den enkelte borgers ansvar over for sine medborgere. Rapporten fra 1997 fra FN's kontor for kontrol med narkotika og forebyggelse af kriminalitet slog fast, at bestræbelserne på at reducere narkotikaforbruget over hele verden vil være mindre effektive, hvis programmer til reducering af efterspørgslen undergraves af krav om, at stoffer skal gøres lovlige. Sandheden er, at fejlslagne politikker desværre altid resulterer i menneskelige katastrofer på bunden af samfundet.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg har stemt mod betænkningen, som blev vedtaget med 375 stemmer for, 46 stemmer mod og 35, der undlod at stemme.
En reduktion af risiciene strider mod såvel ånd som bogstav i FN's narkotikakonventioner. Derfor er det dybt ulykkeligt, at Rådet i fire af sine 12 henstillinger i punkt 2 foreslår netop en reduktion af risiciene som metode. I praksis betyder det en omskrivning af de narkoliberales tidligere ideologiske nøglebegreb, nemlig "skadereduktion", som af forklarlige årsager er kommet i vanry. Rådets henstillinger giver med andre ord udtryk for en kapitulation, hvad angår fuld rehabilitering og helbredelse af narkomaner.
Ordføreren understreger, at der forekommer narkotika i institutioner og foreslår, at der skal forefindes desinfektionsmidler til sprøjter og nåle i fængslerne. Jeg forholder mig kritisk til denne opgivende indstilling. I så fald skulle narkotikamisbruget i institutionerne legitimeres. I stedet skal indsatsen rettes mod at gøre institutionerne narkotikafrie.
Et af fru Mallioris initiativer tager sigte på at lempe lovgivningen for narkokriminalitet ved at indføre alternativer til fængselsstraf, hvilket er et meget tvivlsomt forslag. Det er udelukkende ved alvorlig narkotikakriminalitet, f.eks. ved opbevaring eller salg i stor målestok, at der idømmes fængselsstraf. En nedsættelse af strafferammerne ville, for såvel kriminelle som almenheden, betyde, at man sender det forkerte budskab, nemlig at samfundet ser mindre alvorligt på narkotikakriminalitet.
Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Hele diskussionen om, hvordan man dræber "på behørig vis" eller fører krig uden at dræbe civile, er i sig selv surrealistisk. Ikke mindst i den aktuelle kontekst, hvor vi ved, at USA med de europæiske stormagters erklærede eller hykleriske medvirken forbereder sig på inden for de nærmeste dage at indlede en krig mod Irak, som, uanset at den måtte føre til diktatoren Saddam Husseins fald, vil koste tusindvis af civile livet.
Vi benytter lejligheden til at give udtryk for vores protest mod denne imperialistiske krig mod Irak.
Vi har stemt for de afsnit, som indeholder forslag om forbud mod antipersonelminer, selv om vi er klar over, at forslagene er kraftesløse og ikke får nogen effekt. Vi har imidlertid stemt imod den samlede tekst, idet den med henvisning til ønsket om at sikre, at krige afvikles i overensstemmelse med international ret, legitimerer imperialistiske angreb før, nu og fremover.

Casaca (PSE)
De tekster, som Parlamentet har stemt om, vedrørende farerne ved at anvende forarmet uran i våben begrænser sig ligesom tidligere tekster for to år siden til at gentage beskyldninger uden grundlag for kendsgerninger eller videnskabelig troværdighed. Teksterne fordrejer problemerne og skader Parlamentets troværdighed.
Forarmet uran, som findes i mange anordninger rundt omkring os, udgør ikke en fare for radioaktiv forurening og anvendes endog til at beskytte mod stråling. Der er imidlertid en stor risiko for kemisk forurening, især under forbrænding, og derfor råder vestlige militærmanualer på internettet med rette til beskyttelse. Under alle omstændigheder er forarmet uran, når det slumrer i naturen, ikke farligere end blyet i jagtpatroner eller i vandledninger.
Anvendelsen af plutonium/blandet oxidbrændsel eller andre former for atomaffald i stedet for forarmet uran skal bestemt undersøges omhyggeligt. At der er fundet uran 236 i blodprøver fra soldater, der gjorde tjeneste i Kosovo - som en avis har hævdet - kan være tegn på, at det er tilfældet.
Det er det, som Europa-Parlamentet skal drøfte og undersøge, i stedet for at vedtage erklæringer, der udelukkende er tilkendegivelser om fordomme og uvidenhed, som jeg føler mig tvunget til at tage afstand fra.

Figueiredo (GUE/NGL)
Selv om jeg er stærkt uenig i nogle af aspekterne i beslutningsforslaget, særlig godkendelsen af den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik og militæraktioner i henhold hertil, synes jeg, at den indeholder positive elementer, især i forbindelse med den nuværende internationale situation med den amerikanske regerings uberettigede og ulovlige trussel om et militært angreb mod Irak. Jeg sætter bl.a. pris på opfordringen til straks at indføre et moratorium for den videre brug af klyngebomber og ammunition med forarmet uran (samt andre sprænghoveder med uran) med henblik på direkte at forbyde dem, når der er foretaget en undersøgelse.
Hvad angår dette spørgsmål, må jeg faktisk anvende denne udtalelse til efter et nyligt besøg i Irak at udtrykke min egen følelse af afsky over virkningerne af det amerikanske militærs anvendelse af sådanne våben på den irakiske befolkning og som det mest utålelige på de børn, som jeg mødte. Til sidst vil jeg fremhæve den politiske betydning af, at PPE-DE-Gruppen her i Parlamentet har forkastet det fælles beslutningsforslag og stemt imod det.

Korakas (GUE/NGL)
Der er gået to år siden ramaskriget om de talrige og af og til skæbnesvangre sygdomme forårsaget af de våben med forarmet uran, som USA og ???? anvendte i Golfen og Jugoslavien, og der er stadig ikke sket noget. Tværtimod er der en overhængende fare for, at disse og/eller farligere våben bliver anvendt igen i den nært forestående krig mod Irak, hvor der allerede er berettet om adskillige tilfælde af nyfødte med fødselsdeformiteter og børn med leukæmi og andre former for kræft.
I Grækenland er der også soldater, der er blevet ramt, og som nu har forskellige typer kræft og behandles i hemmelighed. Sådanne våben er spredt over hele Grækenland. Regeringen, som oprindelig løj og benægtede, at de væbnede styrker havde sådanne våben, har siden forsøgt at neddæmpe problemet. Som den græske lægeforening for beskyttelse af miljøet mod nukleare og biokemiske trusler for nylig meget rigtigt sagde, har vi en mindre atomkrig, som allerede har forurenet Balkanlandene uopretteligt.
Det gode gamle internationale samfund har på trods af, at det vedtager love mod terrorisme og om hurtige udrykningsstyrker, ikke gjort noget for at forbyde våben med forarmet uran.
Parlamentets beslutningsforslag indeholder nogle gode synspunkter, men burde støtte et fuldstændigt forbud og opfordrer kun til at indføre et moratorium efter en nærmere undersøgelse.

Ducarme (ELDR)
"Fokus på silikoneimplantater siden 1990'erne har ført til mange forskellige epidemiologiske undersøgelser, der dog ikke har givet noget bevis for seriøs risiko for alvorlige sygdomme", hedder det i begrundelsen.
Der er i de senere år gjort betydelige fremskridt, når det gælder kirurgiske indgreb med æstetisk sigte, og sikkerheden i forbindelse med de anvendte teknikker er efterhånden særdeles tilfredsstillende. De talrige advarsler om faremomenter og overbeskyttelsen af forbrugeren kan imidlertid medføre, at lægerne mister modet.
Som eksempel kan vi nævne kejsersnit. Antallet af indgreb er steget i bemærkelsesværdig grad, fordi kvinderne er panikslagne ved udsigten til selv de mindste risici. Det er dermed tilliden til lægestanden, der sættes spørgsmålstegn ved. Vi skal beskytte patienten, men der er også grund til at sikre lægen og vise ham eller hende et minimum af tillid.

Maaten (ELDR)
Jeg forstår udmærket, at der er behov for øget information og bedre kvalitetssikring, når det gælder brystimplantater. Man går imidlertid for vidt, når man ser det som EU's opgave at pålægge kvinderne at beskytte sig selv. Vi skal således ikke på europæisk plan regulere forhold som "selvrespekt og andre begrebsmæssige alternativer til brystimplantater". Parlamentet skal heller ikke henstille "til medlemsstaterne snarere at fremme et realistisk billede af kvinder og en accept heraf". EU bør ikke foreskrive nogen "national brystimplantatregistrering" eller årlige "obligatoriske opfølgningsundersøgelser". EU opleves i forvejen som en patroniserende institution, og disse forslag vil blot forstærke dette indtryk. Det er langt bedre, at medlemstaterne selv lovgiver om sådanne forhold.
Jeg mener, kvinder udmærket selv kan træffe beslutninger, og de kan få vejledning hos deres egen læge, hvorfor et forbud mod reklamer ikke er påkrævet. Vi har en tendens til at begrave os i detaljer. Er dette et anliggende for EU? Nogle gange spørger man sig selv, om det igen er en embedsmand, der i sit elfenbenstårn har fostret den tanke.
Jeg har derfor stemt imod Europa-Parlamentets beslutningsforslag.

Malmström, Paulsen og Olle Schmidt (ELDR)
Betænkningen vedrører et privat og følsomt emne for mange kvinder, som af enten æstetiske eller medicinske årsager har fået indopereret et brystimplantat.
Vi støtter idéen om, at information om risici, alternative muligheder og postoperative undersøgelser bør nå frem til alle involverede patienter. Samtidig er vi overbevist om, at dette kan foregå på anden vis end gennem en integritetskrænkende, obligatorisk registrering, en foranstaltning, som ikke er i overensstemmelse med vores politik.
Desuden berører visse dele af betænkningen patientanliggender, noget, som ikke henhører under EU's kompetenceområde. Efter vores mening er spørgsmålet om brystimplantater derfor et anliggende - hvor vigtigt det end er - som håndteres bedre på nationalt plan. Vi har derfor valgt at stemme mod betænkningen som sådan.
Moreira da Silva (PPE-DE)
Når man tager det store antal uheld med brystimplantater og den stigende anvendelse af dem i betragtning, særlig til unge under 18 år, skal Kommissionens meddelelse hilses hjerteligt velkommen. Parlamentet har efter min mening været med til at forbedre det oprindelige forslag ved at stille ændringsforslag, der forpligter til videnskabelig forskning, bedre information af offentligheden, lægeovervågning, og at der foretages en opfølgningsundersøgelse af implantaterne, samt at der indføres forbud mod implantater til personer under 18 år, undtagen af medicinske grunde.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg har stemt nej til punkt 19-21, hvor Europa-Parlamentet "kraftigt anbefaler, at enkeltheder om brystimplantater registreres i EU via obligatorisk national brystimplantatregistrering i hver medlemsstat".
Jeg har tidligere, i 2001, forholdt mig meget tvivlende over for det meningsfulde og formålstjenlige i at etablere nationale og europæiske registre over personer, som har ansøgt om og fået brystimplantater. Folkesundhedsområdet er et nationalt anliggende, med national lovgivningskompetence.
I stedet for et register med henblik på at sanktionere brystimplantater som en naturlig medicinsk foranstaltning er det bedre at følge henstillingerne til medlemsstaterne i punkt 19 om - sådan som Frankrig har gjort - at forbyde direkte reklamer for brystimplantater. Det er grundlæggende at formidle værdier om selvrespekt og tolerance som alternativ til brystimplantater, hvilket er tilfældet i punkt 15 og 16.
Jeg bifalder også - som det foreslås - positive kampagner i medlemsstaterne for "et realistisk billede af kvinder og en accept heraf via positive oplysningskampagner i stedet for at påtvinge et skønhedsideal som norm via ukontrolleret reklamepraksis".
Det kunne ikke skrives bedre!
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om krisen i stålsektoren og de foranstaltninger, der skal iværksættes på fællesskabsplan.
Jeg giver ordet til kommissær Byrne.

Byrne
Hr. formand, den europæiske stålsektor har været gennem en vanskelig tid i de sidste 20 år. Der var behov for en generel omstrukturering af sektoren. I dag er den europæiske stålsektor meget konkurrencedygtig. For at kunne bevare deres globale stilling skal virksomhederne imidlertid foretage en løbende tilpasning af deres strukturer.
Sektoren kæmper stadig for at opnå effektivitet, men selv om den resterende overkapacitet bliver afviklet, er der set fra et industrielt synspunkt ikke tale om en egentlig krise af det omfang, som vi oplevede i 1980'erne, men snarere om en social krise på grund af nye lukninger. Omstrukturering er ofte synonymt med tab af arbejdspladser, hvilket kan få tragiske konsekvenser for den sociale struktur i enhver region, men særlig i regioner, hvor der ikke er så mange muligheder for jobskabelse.
Kommissionen er meget opmærksom på borgernes og arbejdstagernes behov for at føle sig trygge i hårde tider. Vi har i de seneste uger igen været vidne til yderst forskellige erfaringer med og strategier for, hvordan man klarer større omstruktureringer af virksomheder. I nogle tilfælde forberedes de i god tid og inddrager fuldt ud arbejdstagernes repræsentanter, og man bestræber sig på at finde løsninger, der forvolder mindre skade, forsøger aktivt og i god tid at forberede de arbejdstagere, der sandsynligvis bliver berørt, på at klare en pludselig arbejdsløshed.
I andre tilfælde er omstruktureringen blevet iværksat og gennemført uden hensyn til eller bekymring for de berørte. Ved flere tidligere lejligheder har Kommissionen altid fremhævet følgende grundprincipper: For det første er beslutninger om omstrukturering ledelsens ret og ansvar. Det betyder, at når virksomheder planlægger operationer, der kan få alvorlige sociale konsekvenser, skal de altid aktivt forsøge at finde og vælge de mindre skadelige løsninger.
For det andet skal man, når afskedigelser er uundgåelige, bestræbe sig til det yderste på at forbedre de berørtes muligheder for at finde ny beskæftigelse. Det kræver planlægning og hensigtsmæssig styring.
For det tredje kan intet berettige manglen på rettidig og relevant information og høring af arbejdstagernes repræsentanter. Disse grundlæggende principper har bred tilslutning i EU. Det forekommer heldigvis mere og mere sjældent, at virksomheder går i gang med en ødelæggende omstrukturering og ser bort fra disse grundlæggende principper, men det sker af og til. Den måde, som Metaleurope gennemførte lukningen af fabrikken i Pas de Calais på, er det værst tænkelige eksempel på, at man har ignoreret arbejdstagernes interesser, bekymringer og rettigheder samt den omgivende befolknings sundhed og sikkerhed.
Det er selvfølgelig rimeligt og nødvendigt at fremhæve andre strategier. Ydertilfældet er Arcelor, som også står over for en omstrukturering, med uundgåelige lidelser for arbejdstagerne, men de griber det an på en anden måde. Kommissionen ønsker ikke at blande sig i den økonomiske logik bag ledelsens hensigter. Det er ledelsens rolle at gøre dette i tæt samråd med arbejdstagernes repræsentanter. Arcelor tog en række positive og frugtbare skridt i god tid, før foranstaltningerne i forbindelse med den nylige meddelelse var blevet påbegyndt for at komme problemerne i forkøbet. Ledelsen bekræftede for nylig igen dens hensigt om at indlede en hensigtsmæssig høring af arbejdstagernes repræsentanter på alle niveauer. Høringen omfatter den økonomiske grund til de planlagte lukninger, indhentning af uafhængige ekspertudtalelser om hele sagen, at træffe alle mulige foranstaltninger til at undgå lukningerne eller begrænse den sociale virkning heraf og at forsøge at rense det lokale miljø og genåbne de lukkede fabrikker.
Dette omfattende program er vigtigt, og det mener de involverede parter også. Det er resultatet af en anden type forhold mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, som f.eks. har ført til en aftale om tværnational information og høring af arbejdstagere, der generelt betragtes som meget fremsynet og effektivt. De tre pladser i bestyrelsen til arbejdstagernes repræsentanter, selv om der for tiden ikke er nogen retlig forpligtelse hertil, er også et eksempel på den samme positive holdning. Dette foregriber faktisk statutten for det europæiske selskab.
Vi har i EU i de seneste år etableret en lang række instrumenter, som imødekommer disse bekymringer. Direktiverne om kollektive afskedigelser, overførsel af virksomheder, information og høring samt om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg er eksempler herpå.
De seneste tekster opfordrer klart til inddragelse af arbejdstagerne på de første trin i produktionskæden, særlig vedrørende strategiske spørgsmål og den forudsigelige udvikling i beskæftigelsen i virksomheden. Det er den eneste måde, man kan hjælpe den europæiske arbejdsstyrke med på en vellykket måde at klare udfordringerne i forbindelse med forandringer, fordi det gør det muligt at forbedre arbejdstagernes mulighed for at finde anden beskæftigelse og tilpasse sig i god tid.
De to tilfælde, som jeg nævnte før, kan kun bekræfte dette, det ene på en positiv og det andet på en negativ måde. Det er op til de nationale domstole og andre myndigheder at sikre overensstemmelse med EU-direktiverne. Kommissionen vil selvfølgelig leve op til forpligtelsen til at foretage den endelige kontrol af gennemførelsen af EU-lovgivningen, hvis overtrædelser ikke straffes effektivt.
Disse aspekter vil være nogle af hovedelementerne i den kommende revision af direktivet om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg. Kommissionen håber som det vigtigste, at arbejdsmarkedets parter i EU fastlægger og finder midler til at udfærdige regler for god praksis for omstrukturering af virksomheder i hele EU, som de besluttede, da de reagerede positivt på høringen sidste år om dette emne.
Disse regler for god praksis går langt ud over information og høring af arbejdstagere. De omfatter aktioner med henblik på at foregribe markedet og den teknologiske udvikling, investere permanent i mennesker, forbedre muligheden for at finde anden beskæftigelse, finde alternativer til lukninger og afskedigelser og om muligt genansætte arbejdstagere, der berøres af omstruktureringen osv. Det er netop sådanne regler for god praksis, som forhåbentlig kan hjælpe arbejdstagerne hos Arcelor til at finde en løsning på de nuværende problemer, som er totalt fraværende hos Metaleurope.
Det er også nyttigt i denne forbindelse at gøre opmærksom på andre af Kommissionens initiativer vedrørende virksomhedernes sociale ansvar, den sociale dialog og Det Europæiske Overvågningscenter for Forandringer.
Ud over disse politiske aspekter er Kommissionens umiddelbare bekymring i dag de nylige omstruktureringer. Kommissionen ønsker klart at understrege, at vi frem for alt deler Deres beklagelse af og bekymring over de mulige sociale konsekvenser for de arbejdstagere, der kan blive berørt. Jeg håber oprigtigt, at der gøres alle mulige bestræbelser for at forebygge eller afbøde dem gennem en dialog mellem de berørte parter.

Hansenne (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg medgiver, at jeg fandt kommissærens redegørelse særdeles skuffende. Kommissæren fremsatte en række generelle betragtninger om en situation, vi udmærket kender. Betragtningerne vedrører omstruktureringer i virksomheder inden for en række sektorer, men kommer ikke mere specifikt ind på de problemer, vi i dag oplever i flere regioner. Jeg medgiver, at jeg fandt det overraskende at høre kommissæren fordømme en virksomhed, vi alle finder har optrådt særdeles skandaløst, nemlig Metaleurope, samtidig med at han i høje toner roste en anden virksomhed, som har været på avisernes forsider, nemlig Arcelor.
Arcelors beslutning om gradvist at lukke sine højovnsbaserede aktiviteter i virksomheder placeret på kontinentet vakte selvsagt forfærdelse i de berørte regioner. Beslutningen vakte også vrede, især i Liège-området, da den betegner et radikalt brud på den aftale, Usinor indgik i forbindelse med fusionen med den nye Arcelor-koncern, og som indebar en forpligtelse til at foretage de fornødne investeringer i højovnene i Liège for at opretholde disse produktionslinjer. Forpligtelsen blev modsvaret af en forpligtelse fra arbejdstagernes side til at gøre en indsats for at forøge produktiviteten og dermed sikre, at virksomheden fortsat var konkurrencedygtig. Arbejdstagerne holdt deres del af aftalen, mens der nu stilles spørgsmålstegn ved Usinors del, hvorfor arbejdstagerne føler sig snydt. Det er baggrunden for, at alle bærende kræfter i regionen samt den wallonske regering og den føderale belgiske regering i dag kræver Arcelor til regnskab.
Jeg finder det afgørende, at Europa-Kommissionen ser sagen i samme perspektiv. Det beslutningsforslag, vi i fællesskab har stillet, tager primært sigte på at få Arcelor til at opfylde sine forpligtelser. Der er al mulig grund til at kræve, at Arcelor opfylder sine forpligtelser, eftersom stålindustrien efter Deres udsagn - og det er det væsentlige element i Deres redegørelse - ikke befinder sig i en krisesituation, eftersom virksomhederne generelt er konkurrencedygtige, og eftersom der således ikke er nogen grund til, at Arcelor søger at løbe fra sine forpligtelser, medmindre der er tale om ren og skær kassetænkning. Det er således ikke i første række et spørgsmål om at forestille sig en omstruktureringsproces sammen med først Cockerill-Sambre og efterfølgende Usinor. Krisen i stålindustrien har allerede kostet Liège-regionen dyrt. Det, der er behov for i dag for at give mulighed for omstrukturering, er tid.
I Liège-regionen kan vi imidlertid ikke acceptere, at man bryder aftaler og dermed forkorter de frister, der var sat. Vi beder derfor udtrykkeligt Kommissionen minde Arcelor om de forpligtelser, virksomheden har påtaget sig. Vi må også sætte spørgsmålstegn ved Arcelors dispositioner, når vi erfarer, at virksomheden agter at opkøbe virksomheder i et kandidatland, som snart vil være medlem af EU. Det rejser også en række spørgsmål på europæisk plan.
Dehousse (PSE).
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne, i klar forlængelse af den holdning, min kollega Michel Hansenne gav udtryk for i sit indlæg, erindre den ærede ordfører for Kommissionen om, at Kommissionen er arvtager efter EKSF's Høje Myndighed, som ikke blev etableret for at tilrettelægge europæisk industris undergang. Den fik heller ikke til opgave at opregne forskellige måder, hvorpå en sådan nedlæggelse af industrielle aktiviteter i vores regioner kunne gennemføres, ligesom den heller ikke skulle varetage opgaven som social nødhjælpsorganisation i forhold til arbejdstagerne i de hårdt ramte regioner.
Vi finder således som hr. Hansenne, at der mere end nogensinde var behov for en redegørelse fra Kommissionen, men vi finder også den redegørelse, vi har fået, klart utilstrækkelig. Jeg har i særlig grad denne følelse, da jeg har tilstillet Kommissionen dokumentation for, at Arcelor har planer om initiativer i Polen, i virksomheder på kontinentet, mens man netop i tre europæiske regioner har redegjort for, at virksomheder på kontinentet uomtvisteligt er dømt til undergang. Jeg vil slutte her, hr. formand, for at give plads for kolleger, der ønsker at udtale sig om denne sag.

Ducarme (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, indledningsvis må jeg som andre påpege, at jeg grundlæggende finder Kommissionens redegørelse idefattig. Der påhviler nemlig i den aktuelle situation Kommissionen en opgave som offentlig myndighed i henhold til de beføjelser, Kommissionen har overtaget fra EKSF's Høje Myndighed. Der er i øvrigt grund til at erindre om, at Kommissionen ikke bør være tilskuer, men offentlig aktør, når det gælder forvaltningen af stålindustrien på EU-niveau.
Det foreliggende beslutningsforslag omhandler fire emner, som vi finder afgørende. Jeg ønsker, at Kommissionen i forbindelse med disse fire emner besvarer fire helt konkrete spørgsmål. For det første er der som bekendt behov for en fast europæisk politik for at sikre en retfærdig fordeling af stålproduktionen på verdensplan. Vil Kommissionen sikre, at den polske regering under ingen omstændigheder med finansielle initiativer kan gribe ind i de erhvervsmæssige processer og støtte Arcelor-koncernens projekter i Polen? Finder Kommissionen for det andet, at den fuldt og helt kan sikre og opretholde stålsektorens aktiviteter i EU, eller venter den blot på, at denne sektor skal forsvinde? Er Kommissionen med andre ord bevidst om, at den stadig har et ansvar i henhold til artikel 3 i EKSF-traktaten, eller har Kommissionen helt glemt denne artikel? For det tredje er der spørgsmålet om regional omstrukturering og sociale ledsageforanstaltninger. Er Kommissionen på dette felt parat til allerede nu at gøre brug af alle de redskaber, der er til rådighed på europæisk plan, i forbindelse med et program, som fastlægges i samråd med den ansvarlige myndighed, i dette tilfælde den wallonske regionale myndighed i Belgien, således at en eventuel støtte koncentreres om sociale ledsageforanstaltninger og omstrukturering, samtidig med at man sikrer, at der ikke ydes statsstøtte i andre regioner. For det fjerde vil jeg gerne spørge, hvilke foranstaltninger Kommissionen agter at træffe for at sikre, at gældende fællesskabsbestemmelser på det socialretlige område altid respekteres, når koncernerne træffer deres afgørelser? Det drejer sig naturligvis især om overholdelse af visse kollektive overenskomster. Er Kommissionen i den forbindelse parat til, når det gælder de selskabsretlige bestemmelser, at henholde sig til artikel 5 i EKSF-traktaten, hvilket betyder, at Kommissionen har til opgave at sikre, at den sociale indsats opretholdes, når den generelle produktion på europæisk niveau ikke er i fare?
Hr. formand, Europa skylder i den aktuelle situation, via Kommissionen, at vise beslutsomhed i kommerciel henseende i forhold til resten af verden og vælge en industripolitik, som er socialt målrettet og tager sigte på hensigtsmæssig omstrukturering. Endelig bør Kommissionen varetage rollen som offentlig myndighed og sikre, at fællesskabsrettens socialretlige og selskabsretlige bestemmelser virkeliggøres. Jeg glæder mig til at høre Kommissionens svar, og jeg håber, det indlæg, der følger efter parlamentsmedlemmernes indlæg, bliver af mindre generel karakter end kommissærens indledende indlæg.

Ainardi (GUE/NGL).
Hr. formand, allerede de første indlæg viser efter min opfattelse, at der er bred enighed om, at Kommissionens svar, eller rettere dens forslag, indtil videre ikke opleves som tilfredsstillende set i lyset af den aktuelle situation.
Man må således konstatere og beklage, at der forekommer et stigende antal omstruktureringer af virksomheder med tilhørende socialplaner og afskedigelser, som har ulykkelige konsekvenser for arbejdstagerne, selvsagt, men også for flere regioner, som således bliver ofre. Mange sektorer er ramt, og ikke mindst stålsektoren.
Det anføres, at konjunkturerne med svagere økonomisk vækst ikke er gunstige. Det er korrekt, at hovedparten af de omhandlede virksomheder i argumentationen har henvist til, at det var nødvendigt at omstrukturere og lukke virksomheder for at kunne imødegå den internationale konkurrence. Vi må imidlertid konstatere, at ledelsen i de pågældende virksomheder primært er styret af finansielle hensyn og ikke altid, ja, langtfra, af hensynet til industrien, når de lægger deres strategier. Det er målet at opnå maksimal rentabilitet uden hensyntagen til sociale eller miljømæssige konsekvenser. Det betyder ofte, at virksomheder flyttes til tredjelande, hvor der næsten ikke findes bestemmelser på dette felt.
Hr. kommissær, De henviste til Metaleurope. Det drejer sig ganske vist ikke specifikt om stålindustrien i dette tilfælde, men om jernindustrien, og det er korrekt, at virksomheden er et eksempel til skræk og advarsel. Virksomheden er stærkt forurenende og ønsker at nedlægge tusindvis af stillinger uden at påtage sig noget som helst ansvar i social eller miljømæssig henseende.
Denne situation giver efter min opfattelse anledning til mere generelt at spørge, hvilke ambitioner EU har i forbindelse med udarbejdelsen af en ny traktat. Vil EU acceptere, at virksomhederne handler på denne måde - og lad os ikke glemme, at der er tale om virksomheder, som har nydt gavn af betydelig politisk støtte fra EU's side? De henviste ganske vist til gældende lovgivning og til, at denne må sikres gennemført. Jeg mener dog, der er behov for nye foranstaltninger for at informere faglige sammenslutninger og virksomhedernes samarbejdsudvalg om den støtte, der er modtaget. Der bør også træffes foranstaltninger, som tager sigte på at pålægge virksomhederne at aflægge regnskab for anvendelsen af midlerne og betale disse tilbage, såfremt de forpligtelser, der er indgået, ikke findes opfyldt.
Udvidelsen bringes på bane foranlediget af en anden virksomheds forhold, og også set i dette perspektiv bør EU sikre, at man råder over midler, som fremmer en ambitiøs industripolitik, som gør det muligt at opretholde og modernisere en stærk stålindustri, og som både sikrer bæredygtig udvikling og omfatter de nødvendige sociale og miljømæssige standarder. I modsat fald bevæger vi os ikke i retning af en Union, som beror på solidaritet, men i retning af en Union præget af udtalte indbyrdes modsætningsforhold arbejdstagerne og borgerne imellem.
Man taler om sociale styreformer, men endnu vigtigere er det at sikre retsforskrifter på området. De nye fællesskabsretlige bestemmelser bør efter min opfattelse i højere grad pålægge virksomheder, der er etableret i EU, at påtage sig et ansvar, hvad disse forhold angår.
Kommissionen og medlemsstaterne bør fastlægge en mere målrettet strategi, når det gælder de industrielle omstruktureringer og de sociale konsekvenser heraf. Det er efter min opfattelse også et etisk spørgsmål. Kan man i EU, som ønsker at sikre borgernes grundlæggende rettigheder, se passivt til, mens tusindvis af arbejdstagere sættes på gaden, som var der tale om ting? Det er netop den modsatte holdning, vi skal fremme for at tilføre den industrielle udvikling i Europa ny dynamik. Arbejdstagerne bør sikres nye rettigheder i virksomhederne, på alle niveauer. Vist henvises der til bestemmelserne om europæiske samarbejdsudvalg. Efter min opfattelse ville demokratisering af virksomhedernes bestyrelser sikre, at vi undgik en række omstruktureringer og likvidationer af selskaber, som er vedtaget af ledelser, som primært tager finansielle hensyn og langtfra opfylder den industrielle sektors krav. Jeg mener, at EU i den forbindelse bør pålægge de berørte virksomheder i højere grad at tage hensyn til alternative forslag fra de faglige organisationers side, inden afgørelser træffes.

Flautre (Verts/ALE).
Hr. kommissær, De sagde, at omstruktureringerne inden for såvel stålindustrien som metalindustrien generelt ikke er noget nyt fænomen. Det er en udvikling, som har stået på i 25 år. Jeg vil dog gerne understrege, at omstruktureringerne har ændret karakter.
For 20 år siden lagde man som bekendt hele områder øde, berøvede dem arbejdskraft og beskæftigelsesmuligheder i moderniseringens og produktivitetens navn. Det var meget smerteligt, men man havde i de berørte områder en vis forståelse for, at der var tale om en udvikling, som, med rette eller urette, fandtes nødvendig, og man følte således nok, at områder blev lagt øde, men man følte sig også som del af en historie, som man til dels kunne se en mening med.
I dag er problemet, at det hele ikke længere giver mening. Man erkender med andre ord, at de aktuelle omstruktureringer er styret af mangfoldige interesser, især aktionærernes interesser, som uden videre gennemtvinges, uventet og på brutal, barbarisk og tilfældig vis.
Omstruktureringerne giver ikke længere mening, hvilket gør dem så fortvivlende i enhver henseende. Folk er enten oprørte eller totalt opgivende. Og ikke mindst er de ved at opgive EU, da alle disse omstruktureringer sker på EU-niveau. Vi oplever også - som det er tilfældet med Arcelor-koncernen - en slags pingpong af typen: Vi lukker her, vi opkøber andetsteds, aktuelt i Polen for Arcelors vedkommende. Alle har indtryk af, at det er alles kamp mod alle. Jeg må kraftigt understrege dette forhold. Hvordan kan man forvente, at borgerne skal fæste den mindste lid til EU eller have den mindste lyst til at engagere sig i EU, når de primært må opleve EU som en kampplads, hvor undertiden uhæderlige aktionærer har herredømmet. Er det nødvendigt her i Europa-Parlamentet, hvor nogle medlemmer helst ikke ser, der nævnes navne, at omtale Glencor som eksempel på en sådan uhæderlig aktionær? Kan man lægge afgørelser om strategier for industrien og økonomisk udvikling, kan man lægge afgørelser om tusindvis af stillinger i hænderne på en uhæderlig aktionær, som ikke viger tilbage for at lade Prestige synke, at opkøbe små "perler" inden for Metaleurope-koncernen og efterlade en region i utilladeligt forurenet tilstand? Og vi bør efter min opfattelse i den forbindelse også tale om den forfærdelige forurening af de pågældende områder, de alvorlige sundhedsskader, der rammer arbejdstagerne, disses børn og disses familier.
Hvem bærer ansvaret herfor? Hvem skal betale regningen? Skal vi betragte virksomhederne som en slags umennesker, der presser citronen til sidste dråbe og styres af aktionærernes interesser, mens de overlader alle skader, der forvoldes, til det offentlige? Eller vil EU skaffe sig de værktøjer, der kræves for at regulere disse forhold, og stille visse krav i så henseende? Der er nogle ganske enkle midler, man kan tage i anvendelse. Det er afgørende, at arbejdstagernes rettigheder styrkes på europæisk plan. Arbejdstagerne bør have mulighed for at overveje og deltage i virksomhedernes strategilægning og føre fælles kamp.
Alle har i deres indlæg i dag beklaget, at Kommissionens redegørelse ikke var mere ambitiøs. Det er helt korrekt, at redegørelsen er lidet ambitiøs, det skal jeg ikke benægte. Men, kære kolleger, vi må også gøre os klart, at Kommissionen nok kan afvise en fusion med henvisning til, at den vil indebære en monopolstilling og ikke være i overensstemmelse med de konkurrenceretlige bestemmelser, men Kommissionen kan ikke afvise en omstrukturering, som ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne om information og høring af arbejdstagerne. Jeg beder om, at man overvejer dette spørgsmål i forbindelse med drøftelserne i konventet om det sociale Europa. Overskriften i et dagblad lød for nylig: "Konventet udraderer det sociale Europa". Lad os overveje disse spørgsmål. Ønsker vi at berøve borgerne enhver tillid til Europa? Jeg ønsker, at Kommissionen får mulighed for at afvise en omstrukturering, som krænker europæisk lovgivning. Det er imidlertid ikke Kommissionen, som ikke har ønsket en sådan ret, det er medlemsstaterne, som i Rådet har valgt at forbeholde sig den juridiske og administrative ret til at godkende eller afvise omstruktureringer. Hvordan tror De, det vil fungere? Personligt ønsker jeg, at Kommissionen skal have beføjelse til at afvise omstruktureringer, som krænker arbejdstagernes rettigheder, som lader hånt om miljøet og retablering af de ramte områder. Og det bør efter min opfattelse være et anliggende for konventet.
Kære kolleger, jeg opfordrer til, at De i de politiske grupper lægger pres på alle medlemmer af konventet, alle De er i forbindelse med, for at sikre fremskridt, når det gælder det sociale Europa. Ellers får vi et fortvivlende Europa, og jeg kan forsikre, at borgerne ikke vil støtte det, når de bliver hørt ved folkeafstemning.
Grosch (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, krisen i stålsektoren, og i særdeleshed Arcelors seneste beslutninger, er ikke et regionalt belgisk problem, det er et europæisk problem. Man behøver ikke være nabo til en af højovnene for at forstå, hvilke menneskelige konsekvenser disse beslutninger har, herunder også måden, de er truffet på, og for at forstå, at de har økonomiske konsekvenser, som rækker langt ud over Liège-regionen, ja, ud over landets grænser.
Det er imidlertid ikke det eneste forhold, som anskueliggør, at det problem, der her rejses, ikke blot rummer regionale, men også europæiske aspekter. Det er i øvrigt ikke et problem, som kun vedrører stålsektoren. Det må tilskrives en virksomhedskultur, hvor den økonomiske rentabilitet prioriteres højere end de helt reelle kvaliteter, der knytter sig til nærhed og ikke mindst overholdelse af de forpligtelser, der er indgået med henblik på at sikre bæredygtig udvikling i EU's regioner. Når vi reagerer på en udvikling af denne art med forholdsvis kraftesløse erklæringer, bekræfter vi således, at vi er ude af stand til på den ene side at sikre overholdelse af grundlæggende socialretlige bestemmelser og på den anden side udøve kontrol med, ja, forbyde anvendelsen af offentlige midler til oprettelse af "billige" stillinger på bekostning af kvalitativt højere rangerende stillinger, som nødvendigvis er dyrere.
Takket være muligheden for at kræve kontrol med anvendelsen af offentlige midler har vi allerede i dag handlemuligheder, som rækker videre end løfter og erklæringer. Men den aktuelle situation vidner efter min opfattelse også om, at de midler, vi i dag råder over, er utilstrækkelige. Og i den forbindelse er der grund til at spørge, hvilke ambitioner vi har for morgendagens Europa. Vi nærmer os udvidelsen, og det er også i den forbindelse afgørende, at vi fastlægger de sociale forskrifter, markedet aldrig af sig selv vil fastlægge, for at undgå illoyal og selvødelæggende konkurrence regionerne imellem i EU. Vi må ikke glemme, at de finansielle ordninger, som i dag bidrager til at udpine visse regioner til fordel for andre inden for EU, fremover vil udpine Europa til fordel for regioner i andre dele af verden.
Debatten drejer sig således om Europas fremtid i social, men afgjort også økonomisk henseende. Det er derfor påtrængende nødvendigt, at de nationale regeringer og parlamenter, men også Kommissionen, sikres effektive instrumenter, som gør det muligt at styre ikke blot EU's økonomiske dimension, men også den sociale dimension. Det er ikke et spørgsmål om, hvorvidt man er i stand til at sikre overholdelse af gældende forskrifter og vedtagelse af nye, det er et spørgsmål om, hvorvidt der er politisk vilje hertil. Først og fremmest drejer det sig om ikke at se liberalisering som skæbnebestemt, og det drejer sig om at sætte sig ud over en vis regional og national snæversynethed og give EU beføjelser i de anliggender, der bedst styres på europæisk plan, således at vi får en stærk økonomi, men også et arbejdsmarked, som kvalitativt er på højde med den sociale model, vi bestandig taler om.

De Keyser (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, der er konsensus i Europa-Parlamentet, og det er denne gang ikke en kraftesløs konsensus. Fra såvel højrefløjen som venstrefløjen sendes et stærkt signal til Kommissionen. Om kort tid vedtager vi et beslutningsforslag om stålsektoren. Vi støtter det fuldt og helt.
Når dette er sagt, tillader jeg mig at gå videre end beslutningsforslaget, og som socialdemokrat, som borger i Liège og dermed bosat i umiddelbar nærhed af det område, som i første række berøres af Arcelors omstruktureringsplan, må jeg give udtryk for min vrede. Vi lider i dag, som det også er blevet påpeget, alle under den manglende forskriftsmæssige ramme, som kunne gøre det muligt på europæisk plan at sætte ind over for de multinationale virksomheders ultraliberale vildspor. Nogle vil trække på smilebåndet, når de hører denne udtalelse. Men jeg fastholder den alligevel. Vi kan ikke længere acceptere beslutninger, som udelukkende beror på økonomiske hensyn, og som med et enkelt pennestrøg kan slette en region af landkortet, uden hensyntagen til de familier, der bor i området uden hensyntagen til de arbejdstagere, der har været med i opbygningen, og de børn, der nu vokser op på stedet. Det er Liège, der er målet i dag, i morgen er det måske Firenze og i overmorgen Bremen og virksomheden EKO Stahl. I dag drejer det sig om stålsektoren. I morgen kan det være højteknologiske sektorer, der er i fokus. Denne vilkårlighed kender ingen grænser.
Hr. kommissær, De præsenterede Arcelor som klassens artige dreng i Europa. Verdens førende virksomhed inden for stålsektoren spiller efter min opfattelse en ynkelig rolle, som forekommer både skændig og latterlig. Arcelor nøjes ikke med at løbe fra sine forpligtelser i forhold til Cockerill - videreudvikling af teknologisk innovation, fornyelse af udstyr, øget beskæftigelse - der fremsættes også trusler. Ledelsen oplyser, at rationaliseringsindsatsen skal videreføres, idet man ellers må imødese lukning tidligere end ventet, ja, måske straks. Og disse ledere bruger spontant ordet lockout, det 19. århundredes og kapitalismens løsen. Samtidig med at Arcelor annoncerer, at højovnsbaserede virksomheder på det europæiske kontinent må lukke, står koncernen, som det har været nævnt, i begreb med at opkøbe polske virksomheder, og ikke mindst foretager koncernen investeringer i den højovnsbaserede stålindustri i Brasilien. Det er, hr. kommissær, hvad jeg betegner som virksomhedens skændige optræden.
Det latterlige aspekt ser vi, når Arcelor på sit websted - i fuldt alvor - lancerer et image som en virksomhed, der viser borgersind, er bevidst om sin rolle i Fællesskabet og involveret i støtte- og mæcenvirksomhed vedrørende videnskab, medicin, sport og kunst. Det er afgjort ikke mæcenvirksomhed og heller ikke hverken kunst eller sport, der er på programmet i dag. Det er en regions fremtid. Og Arcelor søger i denne forbindelse at berolige med løfter om socialplan og førtidspensioneringsordninger. Gør man nar? Ud over de 1.700 arbejdstagere, som er direkte berørt, og dermed kan nyde gavn af en socialplan, hvad stiller man så op med de mellem 5.000 og 7.000 personer, der som underleverandører og leverandører står tilbage på slagmarken?
Hr. kommissær, lad os sørge for, at vi omsider får midler i hænde, der gør det muligt at støtte sammenhængende, integrerede politikker, som både har opnået økonomisk blåstempling, men også er overbevisende i social henseende. Jeg anmoder Rådet og Kommissionen om at sikre, at vi omsider får en retlig ramme og undgår, at den almægtige økonomiske tankegang skader forbindelsen mellem EU og den enkelte borger. Det er en skrøbelig forbindelse, og hvad nytter det, at Europa fremstår som en økonomisk kæmpe, hvis kæmpen fortærer sine børn, som sagnet lyder?
Formanden.
Jeg giver ordet til fru Boogerd-Quaak og byder hende hjerteligt velkommen tilbage i Europa-Parlamentet.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Hr. formand, kære kolleger, det kan måske forekomme besynderligt, at en, som ikke er bosat i det berørte område, ikke desto mindre interesserer sig for dette problem. Vi har imidlertid i ELDR-Gruppen indgående drøftet den omhandlede sektors konkurrenceevne og især den omstændighed, at sektoren bør operere under vilkår, vi kunne betegne som level playing field. Jeg var derfor også lidt skuffet over Deres indlæg, hvad angår EU's muligheder på dette felt. Vi må konstatere, at der langtfra altid har været tale om level playing field overalt i Europa, og det er heller ikke tilfældet i øjeblikket. Især i Verdenshandelsorganisationen og OECD ligger der fortsat betydelige muligheder.
Endvidere er det af stor betydning for de berørte, det være sig inden for den her omhandlede sektor, som er i vanskeligheder, eller i et helt andet område, at der gøres en betydelig indsats med hensyn til innovation og forskning. Vi har i Europa fonde, der kan bringes i anvendelse. Det er ikke sådan, at Europa-Kommissionen står magtesløs. Jeg erindrer om, at Deres forgænger, hr. Bangemann, da vi i EU konstaterede, at vi var bagud i forhold til informationssamfundet, etablerede en platform, som ansporede medlemsstaterne til at bringe sig på niveau. Også på dette felt - og set i lyset af den forestående udvidelse med østeuropæiske lande - er det vigtigt, at vi ikke svarer ved at forbyde virksomhedsflytning, men vi må svare ved at søge fortsat at styre innovationen, hvilket betyder, at forskningsmidlerne afgjort kan spille en rolle, og der kan også udgå incitamenter fra Europa-Kommissionen.
Afslutningsvis beder jeg Dem være opmærksom på Den Europæiske Socialfond. Jeg finder det naturligt, at der ydes et ekstra incitament via Den Europæiske Socialfond til områder, hvor der allerede findes en god sociallovgivning, og hvor virksomhederne selv gør en indsats, således at mennesker, såfremt afskedigelse er uundgåelig, tilbydes muligheder i kraft af omskoling og ikke efterlades på gaden. Spørgsmålet er, om vi sammen kan skabe et Europa, som ikke er støbt i den form, USA i øjeblikket præsenterer. Jeg går i høj grad ind for et liberalt Europa, men det skal være et socialliberalt Europa. Jeg savner i Deres indlæg en tydeligere tilkendegivelse af de incitamenter, der kan komme på tale på såvel europæisk som nationalt plan.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, de af Arcelor planlagte virksomhedslukninger er en skandale. Koncernen, som er verdens førende inden for stålsektoren og fremviser et solidt overskud, kundgør koldt og kynisk, at man helt vil lukke seks højovne i Belgien, Tyskland og Frankrig og dermed sende tusindvis af arbejdstagere på gaden, kaste disses familier ud i fattigdommens trængsler og påføre hele regioner økonomisk ruin.
Når en sådan afgørelse kan træffes i et bestyrelseslokale, som udtryk for en håndfuld finansfolks krav, vidner det om, i hvor høj grad det system, der forsvares, må betragtes som pengenes diktatur. At en sådan afgørelse kan træffes, uden at den afføder nogen reaktion fra politisk hold, bortset fra enkelte hykleriske klagetoner, viser med al ønskelig tydelighed, at arbejdstagerne ikke kan forvente, at myndighederne varetager deres interesser.
Vi får at vide, at periodiske omstruktureringer i industrien er uundgåelige. Men hvorfor er det altid arbejdstagerne, som må betale for sådanne omstruktureringer, aldrig aktionærerne eller virksomhedsejerne?
Jeg ved, det ikke kun drejer sig om stålsektoren. I øjeblikket oplever vi også i Frankrig, at luftfartsselskabet Air Lib opgiver og afskediger 3.200 ansatte. Air Lib er ikke en stålindustriel virksomhed, men bag selskabet fandt man for to år siden samme finanskoncern, Marine Wendel, som har tjent en formue takket være den indsats, der er ydet, ved slid og slæb, måske endda med livet som indsats, af generationer af arbejdere i stålsektoren. Det er koncernens aktionærer, med baron Sellière fra den franske arbejdsgiversammenslutning, Medef, i spidsen, som trak deres kapital ud af virksomheden og dermed er ansvarlige for Air Libs sammenbrud.
Jeg må derfor sige til arbejdstagerne, det være sig i stålsektoren eller luftfartssektoren og i øvrigt over alt i Europa, hvor arbejdstagere er ofre for kollektive afskedigelser, at vi må kæmpe for et nyt styrkeforhold, som sætter arbejdstagerne i stand til at pålægge et forbud mod kollektive afskedigelser, idet der ellers vil blive tale om ekspropriation. Man bør hente midler fra virksomhedernes overskud, om nødvendigt ejernes og aktionærernes private formuer, således at det sikres, at der er løn til de mange arbejdstagere, der er berørt af omstruktureringerne.

Zrihen (PSE).
Hr. kommissær, kære kolleger, jeg fandt som andre kommissærens svar smerteligt. Jeg følte, jeg stod med en oversigt over indholdet i en nødhjælpskasse til brug, når ulykken er sket, og dermed selvsagt når denne må betragtes som uafvendelig. Der er imidlertid ingen grund til at skjule sandheden. Vi har her et klart eksempel på globalisering og deregulering.
Da den amerikanske stålsektor i marts 2002 - altså for snart et år siden - begrundede protektionistiske forholdsregler med ønsket om at beskytte den indenlandske stålsektor mod en formodet invasion af lavprisprodukter, besluttede EU, repræsenteret af hr. Lamy og Kommissionen, at svare igen. Og kommissær Lamy udtalte i den forbindelse her i Europa-Parlamentet, at EU agtede at forsvare sine industrivirksomheder og beskæftigelsen og ville anvende alle til rådighed værende foranstaltninger. Hr. Lamy udtalte ligeledes, at sådanne forsvarsforanstaltninger skulle træffes under nøje iagttagelse af de internationale forpligtelser, EU har påtaget sig, altså forpligtelser inden for Verdenshandelsorganisationens rammer. I samme indlæg omtalte hr. Lamy den europæiske stålsektor som omstruktureret, produktiv, stærk og konkurrencedygtig, og tilføjede, at han måtte medgive, at vi havde betalt en høj pris herfor i perioden fra 1980 til 1990 i både social og økonomisk henseende, men at vi nu med stolthed kunne konstatere, at der generelt var nået et positivt resultat, og ikke mindst at vi nu ikke behøvede at frygte fremtiden. I forlængelse heraf besøgte han virksomheden Sidmar i Gent, en produktionsenhed i Arcelor-koncernen. Samme virksomhed sætter i dag tusindvis af arbejdstagere på gaden og bringer en hel region i fortvivlelse.
Det var selvsagt utænkeligt, at Europa kunne udvikle sig til "det Vilde Vesten", hvor enhver kan handle efter forgodtbefindende, hvor de stærke uundgåeligt sejrer over de svagere. Kommissionen medgav, at manglende retsforskrifter indebærer, at markedskræfterne får frit spil, og kun styrkeforholdet bliver afgørende, og vi reagerede derfor ved at overholde love og forskrifter. I dag oplever vi, at verdenshandelsordenen er i opløsning. Arcelor afventede således ikke en regulering af markedet, det er reelt, hvad det drejer sig om. Amerikansk protektionisme har konsekvenser for os, og Arcelor fandt således anledning til at gøre markedskræfternes regulering gældende, altså anlægge egne kriterier i bestræbelserne for at berolige aktionærerne, som higer efter størst mulige fortjenstmarginer.
EU bliver således i social henseende "det Vilde Vesten". Vi oplever dagligt, at multinationale virksomheder beslutter at afskedige medarbejdere og lukke virksomheder for at åbne andetsteds - og så skal jeg helt undlade at komme ind på de store virksomheder, som indtager en brug-og-smid-væk-holdning til arbejdstagerne og de små virksomheder. De omhandlede multinationale virksomheder bringer de nationale sociale ordninger i indbyrdes konkurrence, hvilket får landene til at begrænse arbejdstagernes rettigheder. Selvsamme virksomheder modtager i øvrigt støtte og nyder undertiden visse fortrinsrettigheder. De overholder ikke deres forpligtelser, og forstår at finde de mindste sprækker, også dem, der stadig kan findes i forbindelse med udvidelsen. Det er tydeligt, at fællesskabsrettens bestemmelser er utilstrækkelige, når det gælder det sociale aspekt, og der er stadig ansvarlige europæiske politikere, især i konventet, som mener, at EU ikke bør blande sig i socialpolitiske anliggender.
I dag er det Arcelor, for nogen tid siden var det Renault i Vilvoorde. Eksempler, som må anspore os til her i Europa-Parlamentet at kæmpe for, at EU får en social dimension. Uden den ingen Union. Vi må under ingen omstændigheder acceptere, at arbejdstagernes rettigheder fortsat krænkes, som det har været tilfældet. Det er afgørende at sikre, at virksomhederne på helt frivillig basis påtager sig det sociale ansvar. Det kræver forpligtelser i flere henseender. EU bringer på udmærket vis forskrifterne for en ambitiøs industripolitik i erindring: Hvordan sikrer vi, at vi fortsat er konkurrencedygtige, når det gælder traditionelle industrigrene, såsom stålsektoren, telekommunikation, gas og elektricitet? EU kunne efterfølgende uden mindste problem se passivt til, mens der pågår omstruktureringer og lukninger, og vi kunne her i Europa-Parlamentet, vi, der er folkevalgte og repræsenterer arbejdstagerne og befolkningen i medlemsstaterne, sidde med korslagte arme og acceptere denne udvikling, idet vi blot åbner forbindingskassen og spørger os selv, hvordan vi får hidkaldt Røde Kors!
Den udvikling, vi ser i stålsektoren, var forudsigelig. Kommissionen synes netop at have fået øje på den, hvilket må vække undren. Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne påpege, at den europæiske integration startede med EKSF-traktaten og de forpligtelser, den indebar. De har været omtalt i debatten. Vil vi ikke endnu en gang sige til borgerne, at EU ikke er for dem, det er pengenes Union, må vi efter min opfattelse udvikle en særlig model for indgreb, som er tilpasset stålsektorens problemer.

Byrne
. (EN) Hr. formand, jeg har med interesse lyttet omhyggeligt og opmærksomt til denne vigtige debat. Det kan ikke undgås, at man bliver bevæget af den styrke og lidenskab, med hvilken parlamentsmedlemmerne har givet udtryk for deres holdning til dette triste emne. Der er blevet fremsat en række interessante idéer under debatten, og Kommissionen undersøger dem alle meget omhyggeligt.
Jeg behandlede de fleste af de rejste punkter i mine indledende bemærkninger, og jeg vil ikke omtale dem nærmere nu. Lad mig igen understrege det grundlæggende princip, der slår fast, at beslutninger om omstrukturering er ledelsens ret, men også dens ansvar.
Der synes at være bred enighed i EU om, hvordan man skal behandle kriser i forbindelse med virksomheders behov for at tilpasse sig, industrielle forandringer og omstrukturering af virksomheder. Lad mig igen understrege vigtigheden af relevant, rettidig og omfattende information og høring af arbejdstagernes repræsentanter.
De har givet udtryk for andre bekymringer, som jeg gerne vil forklare Kommissionens foreløbige holdning til. Først vil jeg imidlertid samle op på et par af de omtalte punkter. Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab er f.eks. blevet nævnt, og jeg blev spurgt, om artikel 3 og 5 kan anvendes under disse omstændigheder. Det synes at være tilfældet, at artikel 3 og 5 ikke længere kan anvendes, da EKSF-traktaten er udløbet. Statstilskud er som bekendt heller ikke en mulighed. EU har ikke kompetence til at behandle mange af de spørgsmål, som de ærede medlemmer har rejst under debatten i eftermiddag.
Jeg kan kun citere, hvad fru Zrihen sagde i hendes indlæg for lidt siden, nemlig at lovgivningsarsenalet er utilstrækkeligt. Det er helt sikkert tilfældet. Der er i mange tilfælde ikke meget at gøre i forbindelse med en række af de rejste spørgsmål af den grund, som fru Zrihen nævnte.
Jeg vil nu omtale nogle af disse spørgsmål. Hvad angår handelstvisten i stålsektoren mellem USA og EU, fortsætter Kommissionen en meget aktiv linje med hensyn til de unilaterale foranstaltninger, som USA har indført, for at beskytte sin stålindustri. Disse forsvarsforanstaltninger omfatter ud over intensive bilaterale kontakter til løsning af konflikten gengældelsesforanstaltninger og anvendelse af WTO's system for bilæggelse af tvister. Min kollega, kommissær Lamy, arbejder ihærdigt på dette spørgsmål.
Et andet emne, som blev rejst under debatten, var problemer i forbindelse med udvidelsen. For stålindustrien samt for mange andre sektorer er udvidelsen først og fremmest et mulighedernes vindue, der betyder, at de kan udvikle deres virksomheder i deres egen og arbejdstagernes interesse. Der er problemer i forbindelse med overholdelse af standarder i de nye medlemsstater, særlig på det sociale område og miljøområdet. Disse problemer løses imidlertid gennem teknisk bistand til hjælp til tilpasning af deres industrier samt gennem tilsagn om, at de nye medlemmer vil overholde den relevante fællesskabslovgivning fra tiltrædelsesdatoen.
En del parlamentsmedlemmer har nævnt de sociale midler osv. og særlig fri anvendelse af fællesskabsmidler, særlig Den Europæiske Socialfond, til at yde tilskud til uddannelse og faglig omstilling af arbejdstagere, der berøres af omstruktureringer.
Jeg vil komme med et par bemærkninger til dette. Efter at EKSF-traktaten udløb, er den eneste mulighed at anvende Den Europæiske Socialfond og interventioner fra strukturfondene. Den primære målsætning på lang sigt skal være omstilling af lokale erhvervsaktiviteter. Det vil få meget større indvirkning på regionerne end direkte socialhjælp til arbejdstagerne, selv om visse overgangsforanstaltninger kan overvejes. Vi må ikke glemme, at det stadig i princippet er forbudt at yde tilskud til redning og omstrukturering af virksomheder i jern- og stålindustrien, ligesom investeringstilskud heller ikke er tilladt. Det samme gælder for de lande, der søger om optagelse, og med hensyn til nye tilskud.
Det blev også nævnt, at offentlig støtte skulle afhænge af, om beskæftigelsen bevares. Generelt gælder sådanne betingelser allerede for offentlig støtte til virksomheder. En række af de eksisterende instrumenter gør statstilskud afhængige af, at virksomheden forpligter sig til at holde folk beskæftiget i en minimumsperiode. Retningslinjerne for de nationale regionalstøtteordninger slår fast, at tilskud til jobskabelse skal være betinget af, at den skabte beskæftigelse bibeholdes i mindst fem år. Ligeledes omfatter Kommissionens bestemmelser for statstilskud til jobskabelse betingelser om, at en sådan støtte kun kan bevilges, hvis beskæftigelsen bibeholdes i mindst tre år eller to år i tilfælde af SMV'er. Der skal også garanteres vedvarende beskæftigelse til arbejdstagere, hvis der er tale om tilskud til ansættelse af ugunstigt stillede og handicappede arbejdstagere.
Bestemmelserne for strukturfondene indeholder ikke lignende betingelser, men det er klart, at hvis strukturfondene anvendes til at medfinansiere statsstøtteordninger, skal de relevante forpligtelser til at holde folk beskæftiget i en minimumsperiode opfyldes.
Det blev også nævnt, at en af de pågældende virksomheder angiveligt har til hensigt at opkøbe virksomheder i Polen. Hvis Arcelor har til hensigt at erhverve visse fabrikker i Polen eller andre tredjelande, vil Kommissionen undersøge det i henhold til forordning nr. 4064/89 om kontrol med sammenslutninger af virksomheder. Kommissionen understreger, at den kun tillader sammenslutninger, som er forenelige med det fælles marked. Kommissionens vurdering omfatter udelukkende de konkurrencemæssige aspekter uden at blande sig i en privat virksomheds erhvervspolitik. Jeg bør også sige, at Kommissionen ikke har oplysninger om, at den pågældende virksomheds eventuelle planer om opkøb er blevet gennemført.
Endelig har industrielle forandringer økonomiske konsekvenser og følger for beskæftigelsen og den sociale samhørighed. Det giver imidlertid også muligheder under planlægningen, udarbejdelsen og styringen. Nøgleelementerne i EU's svar på dette problem er dialog, gennemskuelighed, hensigtsmæssig inddragelse af arbejdstagerne, planlægning, risikostyring og forbedring af de berørtes mulighed for at finde anden beskæftigelse. Lad os gøre vores bedste for at etablere lovgivningsinstrumenter eller en anden form for instrumenter, som kan fremme disse principper.

Formanden.
Tak, hr. kommissær.
I tilknytning til denne forhandling har jeg modtaget fire beslutningsforslag.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er debatten om tilfælde af krænkelse af menneskerettighederne, demokratiet og retsstatsprincippet.
Jeg giver ordet til hr. Ribeiro e Castro, som har en bemærkning til forretningsordenen.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg har en begæring fra min kollega, António Mussa, som er midlertidig formand for Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Kasakhstan og de andre lande i området, om at få udsat afstemningen om beslutningsforslagene til et senere tidspunkt. Delegationen var overrasket over, at beslutningsforslaget ikke blev forelagt til overvejelse. Situationen i området er tilsyneladende ret skrøbelig. Delegationen har fulgt den nøje, og delegationsmedlemmerne, og særligt formanden, ville have foretrukket at få lejlighed til at studere forslaget.
Tilgiv mig, hr. formand, jeg skulle først have rådført mig med forretningsordenen. Der er stillet ændringsforslag, og jeg er ikke helt sikker på det proceduremæssige grundlag for begæringen, men jeg imødekommer en begæring fra en kollega, som er formand for en af Parlamentets delegationer, og jeg beder Parlamentets Præsidium og Parlamentet om at overveje dette.

Formanden.
Kære kollega, jeg har forståelse for den begæring, der er fremsat af delegationens formand. Jeg må imidlertid henholde mig til forretningsordenen, hvori det hedder, i artikel 146, at det skal meddeles formanden senest 24 timer forinden, at der vil blive stillet forslag om udsættelse af forhandlingen, hvorefter formanden straks underretter Parlamentet herom.
Da den omhandlede begæring ikke er modtaget rettidigt, vil forslaget, i overensstemmelse med forretningsordenen, blive sat under afstemning umiddelbart efter forhandlingen. Jeg har fuld forståelse for Deres begæring, men jeg skylder at henholde mig til Europa-Parlamentets forretningsorden.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om menneskerettigheder i Kasakhstan og Centralasien:
B5-0135/2003 af van den Berg m.fl. for PSE-Gruppen om situationen i Kasakhstan;
B5-0136/2003 af Morgantini m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om krænkelse af menneskerettighederne i Kasakhstan og Centralasien;
B5-0143/2003 af Maat m.fl. for PPE-DE-Gruppen om menneskerettighederne i Kasakhstan og Centralasien;
B5-0144/2003 af Staes og Isler Béguin for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Kasakhstan;
B5-0147/2003 af Di Pietro for ELDR-Gruppen om situationen i Kasakhstan;
B5-0152/2003 af Belder for EDD-Gruppen om situationen i Kasakhstan.

Bordes (GUE/NGL).
Hr. formand, både i Kasakhstan og i Tadsjikistan er der tale om autoritære styrer eller diktaturer, hvor der lades hånt om grundlæggende frihedsrettigheder, hvor politisk aktivitet kvæles, og hvor der fortsat anvendes tortur. Vi støtter selvsagt kravene om respekt for demokratiske rettigheder og friheder i de to lande, og vi vender os imod de henrettelser, der fortsat finder sted i Tadsjikistan. Der er imidlertid grund til at påpege, at det kasakhiske styres manglende overholdelse af menneskerettighederne ikke generer de store oliekoncerner, som sætter milliarder af dollars ind i kampen om Kasakhstans energireserver - mere præcist 13 milliarder, altså mere end i Rusland - eller koncerner inden for bygge- og anlægssektoren, bl.a. Bouyges, som har tjent betydelige summer i forbindelse med anlægsarbejder i den nye hovedstad Astana.
Disse store koncerner, som er blandt kapitalismens primære støtter i de såkaldte demokratiske lande i Vesten, støtter samtidig diktaturer i såvel Centralasien som Mellemøsten og andetsteds.

Maat (PPE-DE).
Hr. formand, det er med en vis beklagelse, vi på ny har sat Kasakhstan på dagsordenen, ikke mindst da der er tale om et fantastisk land med fantastiske indbyggere og måske også et land med gode muligheder, når man ser på dets økonomi og det gryende demokrati. Det giver imidlertid også EU et medansvar for at sikre, at vi i samarbejdet med Kasakhstan som gode venner drøfter den holdning, vi hver især indtager. Og det er netop baggrunden for vores bekymring. Vi finder det bekymrende at se, hvorledes demokratiet har udviklet sig, og hvorledes pressefriheden i stigende grad begrænses. Som eksempel kan jeg nævne journalisten Duvanov, som blev arresteret efter at have offentliggjort nogle kritiske artikler, ligesom han på tvivlsomt grundlag blev anklaget for at have begået en sædelighedsforbrydelse, uden at sagen gav anledning til en regulær offentlig retssag. Der kan nævnes flere eksempler på intimidering af denne art.
Det er endvidere vigtigt at påpege, at det bliver stadig vanskeligere at stifte politiske partier og etablere sociale organisationer i Kasakhstan, da der stilles stadig strengere krav, og da der efterhånden kun gives tilladelse til at stifte sådanne organisationer, såfremt det kan godtgøres, at de har titusindvis af medlemmer i hver region. Det er forhold, som ikke fremmer udviklingen af en demokratisk retsstat. Set i lyset af de samarbejdsaftaler, EU har indgået, har EU et medansvar for relationerne til Kasakhstan. Dette forhold giver yderligere anledning til bekymring, men giver os også yderligere ansvar for, hvordan aftalerne gennemføres, og hvorledes Kasakhstans videre udvikling forløber. Det er baggrunden for, at jeg indtrængende anmoder Kommissionen og Rådet om på grundlag af de pågældende samarbejdsaftaler at være opmærksom på situationen og tage kontakt til præsident Nasarbajev og regeringen i Kasakhstan for, som en sand ven, at være med til at finde en løsning, som styrker opbygningen af demokratiet i landet og sætter øget fokus på menneskerettighederne. Sande venner taler ærligt til hinanden, det bør vi også kunne i dette forhold. Jeg håber, Kommissionen og Rådet på grundlag af de aftaler, der er indgået, også er parate til at påtage sig denne opgave.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. kommissær, i modsætning til vores kollega er vi tilfredse med, at Europa-Parlamentet med dette beslutningsforslag i dag retter blikket mod Kasakhstan og dermed mod Centralasien.
EU retter ganske vist opmærksomheden mod flere dele af verden, men netop dette geografisk vidtstrakte og skrøbelige subkontinent, der er splittet mellem Rusland og Kina, har alt for ofte unddraget sig vores opmærksomhed og krav. Landene er uden for EU's synsvidde, og dermed også uden for vores rækkevidde. De signaler, der når os fra Kasakhstan, minder imidlertid i højere grad om tilbagevenden til sovjettidens metoder end om overgang til en retsstat, til demokrati og et styre, som respekterer menneskerettighederne.
Hvordan skal man ellers fortolke disse eksempler på intimidering og forfølgelse af journalistmiljøer og oppositionspolitikere? Hvilke mindelser vækker disse skinprocesser eller vilkårlige processer, som senest bl.a. fru Petrushova, hr. Abbyazov og hr. Zhakiyanov har været udsat for? Og må man ikke, eftersom disse fænomener forekommer i stigende omfang, i højere grad se dem som led i en rehabiliteringsproces til fordel for tidligere tiders autoritære styre end som de uundgåelige tilbageslag, der vil forekomme i en overgangsperiode på vejen til demokrati?
Vi kan ikke, mere end 10 år efter Sovjetunionens sammenbrud, acceptere sådanne tilbageslag eller alibier. EU's årvågenhed har i de senere år været på vågeblus, når det gælder de her omhandlede republikker i Centralasien, og vi bør nu mobilisere reserverne og stå fast i indsatsen for at fremme EU's principper og værdier i den pågældende region. Snart vil nogle af de tidligere sovjetrepublikker blive optaget i EU. EU udgør allerede i dag et økonomisk og industrielt kraftcenter på europæisk og globalt plan. Denne situation bør tjene som politisk løftestang i vores bestræbelser for at bringe styrer til fald i ikke-demokratiske tredjelande, som så brændende ønsker at tiltrække fællesskabsinvesteringer.
Vi råder således helt åbenbart over midler, som kan bringes i anvendelse for at lægge pres på Kasakhstan og landene i denne del af Centralasien, som set i lyset af globaliseringen og EU's udvidelse ikke længere er og heller ikke bør være uden for vores horisont. Vi har mulighed for og pligt til at bringe situationen i Kasakhstan i overensstemmelse med internationale aftaler og traktater, og ikke mindst partnerskabs- og samarbejdsaftalen mellem EU og Kasakhstan.
Jeg vil gerne her i Europa-Parlamentet plædere for, at sagen vedrørende den kasakhiske journalist Serguei Duvanov, som det var tilfældet med sagerne vedrørende professor Baudajevski fra Belarus eller hr. Chbih Ould Cheikh Melainine fra Mauretanien, bidrager til at stadfæste EU's opfattelse, når det gælder den politiske udvikling og udviklingen i menneskerettighedssituationen i Kasakhstan.

Belder (EDD).
Hr. formand, i betragtning C i det foreliggende beslutningsforslag anmoder Europa-Parlamentet om, at der også sættes fokus på den stigende tendens til intimidering og forfølgelse af religiøse mindretal i Kasakhstan. Og med rette. Den nederlandske fredssammenslutning Stichting Friedensstimme Nederland fortæller, at denne triste udvikling har stået på i mere end halvandet år. Denne udvikling, når det gælder overgreb begået af myndigheder og politi, som også giver sig udslag i, at kristne gudstjenester afbrydes, bringer ifølge velunderrettede kilder mindelser om kommunisttidens repressalier.
I begyndelsen af denne måned var det to ikke-registrerede baptistmenigheder, der blev ramt. Lørdag den 1. februar trængte politiet på brutal vis ind i Jevgenjevka-menighedens bedehus i det nordøstlige Kasakhstan. Konfiskation og ødelæggelse fulgte i kølvandet, og selv personlige ejendele tilhørende menighedens præst blev beslaglagt, selv om Kasakhstans forfatning ikke indeholder noget direkte forbud mod ikke-registrerede religiøse sammenslutninger. Og så har vi endda slet ikke nævnt den officielle bøde, samme menighed diskret blev pålagt i november sidste år.
Dagen efter, den 2. februar, afbrød en politibetjent ledsaget af en kollega og to berusede "vidner" morgentjenesten i den ikke-registrerede baptistmenighed i byen Leninogorsk.
Jeg anmoder Kommissionen og Rådet om over for Kasakhstans myndigheder at påpege disse eksempler på misbrug og indtrængende anmode om, at kristne mindretals stilling i Kasakhstan forbedres.

Ford (PSE).
Hr. formand, jeg undskylder over for mine kolleger, at jeg ikke havde forudset, at debatten ville blive fremskyndet. Jeg regnede med, at den ville starte kl. 16.30.
Jeg havde sidst i september og i begyndelsen af oktober 2002 lejlighed til at aflægge et kort besøg i Kasakhstan og Kirgisistan sammen med Delegationen for Forbindelserne med Kasakhstan, Kirgisistan, Usbekistan, Tadsjikistan, Turkmenistan og Mongoliet. Jeg må sige, at der er tegn på, at Kasakhstan er ved at glide ind i et autoritært styre. Pressen modtager flere og flere trusler og forfølges i stigende grad. Sagen med hr. Duvanov, som blev idømt tre et halvt års fængsel, er almindelig kendt og er blevet nævnt. Et andet eksempel er sagen med Irina Petrushova fra Respublika Weekly, der blev idømt halvanden års fængsel. Der verserer endvidere en række nye straffesager.
En ny lov om oprettelse af oppositionspartier kræver, at de skal have 50.000 underskrifter, før de kan stille op. Mange af partierne i EU ville ikke være i stand til at mobilisere så stor støtte! Selvfølgelig er der et øget pres på oppositionen.
Der er stadig problemer med lovgivningen, og særlig med at der stadig foregår skændig tortur, og at der ikke findes nogen klar definition af, hvad tortur er. Vi ønsker selvfølgelig en dialog i Kasakhstan mellem regeringen og oppositionen, og at de skal overholde international lov. I mellemtiden opfordrer vi Rådet og Kommissionen til med bestemthed at rejse disse spørgsmål på det næste møde mellem Rådet, Kommissionen og Kasakhstans regering.

Bowis (PPE-DE).
Hr. formand, jeg kan berolige Dem med, at vi ikke har ændret sammensætningen af Delegationen for Forbindelserne med Kasakhstan, Kirgisistan, Usbekistan, Tadsjikistan, Turkmenistan og Mongoliet. Jeg er stadig næstformand, hr. Di Pietro er stadig formand, og hr. Koukiadis er også stadigvæk næstformand. Hr. Mussa var så venlig at repræsentere os på mødet i går. Vi glæder os over EU's reelle dialog med den kasakhstanske regering, parlamentet, oppositionen og det brede samfund.
Kasakhstan er på vej fra at være en sovjetrepublik til at blive en uafhængig demokratisk stat. Vores opgave er at sørge for, at landet bliver på vejen. Det har vores sympati og støtte til at løse de mange problemer, som det står over for, såsom forureningskilder, græshopper og aids for blot at nævne tre af dem. Vi er klar over, hvor langt Kasakhstan allerede er kommet på vejen til demokrati og menneskerettigheder. Landet forstår vores behov for at lufte bekymringer, når de opstår, og når de forelægges for os. Dette forslag har i nogen grad allerede givet nogle svar. Ombudsmandsordningen kunne f.eks. udvides. Måske kunne EU hjælpe landet med det. Det er i det mindste den første ombudsmandsordning i et SNG-land.
Regeringen var begyndt at slå ned på religiøse minoriteter, men det glæder mig at høre, at præsidenten har nedlagt veto mod det. Retssagen mod hr. Duvanov var lukket for offentligheden. Det er ikke helt tilfredsstillende. USA's og Hollands ambassader kunne have været repræsenteret, men hvorfor var de kasakhstanske menneskerettighedsgrupper ikke repræsenteret? Der er nu oprettet et råd for oppositionspartier, selv om et de største oppositionspartier ikke er repræsenteret i det. Vi har brug for flere oplysninger om præsidentdekretet af 19. januar, som blev indført for de politiske partier. Den forbyder nogle oppositionsbevægelser at operere lovligt i Kasakhstan.
Kasakhstan må ikke glide på vejen. Vi holder øje, lytter og støtter. De bekymringer, som vi giver udtryk for i beslutningsforslaget, skal sættes på dagsordenen. Vi er nødt til at bede Parlamentets Delegation for Forbindelserne med Kasakhstan, Kirgisistan, Usbekistan, Tadsjikistan, Turkmenistan og Mongoliet om at opføre dem på dagsordenen for de drøftelser om partnerskabs- og samarbejdsaftaler, som vi snart skal have med repræsentanterne for Kasakhstan, og derefter rapportere tilbage til Parlamentet.

Byrne
. (EN) Hr. formand, i de seneste år er de demokratiske forhold i de fleste lande i Centralasien blevet forværret. Kommissionen forstår imidlertid, hvorfor Parlamentet under denne debat fokuserer på Kasakhstan.
Kasakhstan blev engang betragtet som et af de "håbefulde" lande i området, men de sidste to år er der blevet slået hårdt ned på den politiske opposition og de kritiske medier. De hårdest ramte var de, der havde mod til at kritisere korruptionen på højeste niveau, herunder præsidenten og hans familie. Kommissionen er enig i, at der var mange tegn på, at retssagerne om korruptionsanklager mod hr. Ablyazov og hr. Zhakianov, som er ledere af oppositionsbevægelsen Democratic Choice for Kazakhstan, var politisk motiveret. Kommissionen har endvidere med dyb bekymring set, at der i stigende grad forekommer tilfælde af trusler mod en lang række kritiske medier i Kasakhstan. Det har omfattet brandbomber mod kontorer, hærværk mod senderudstyr med et maskingevær, en hovedløs hund, der var sømmet fast til døren til kontoret til en avis og fysiske angreb mod individuelle journalister. Gerningsmændene til disse forbrydelser er aldrig blevet pågrebet, og mange sager er simpelthen blevet lukket. En række aviser er endvidere blevet retsforfulgt i form af utallige besøg af skatte- og sikkerhedsinspektører og store bøder, som i en række tilfælde har resulteret i lukninger.
Kommissionen er også enig i, at den nylige retssag mod hr. Duvanov med anklager om voldtægt blev skæmmet af store uregelmæssigheder. Vi opfordrer derfor indtrængende til, at retssagen bliver gennemgået.
Det er på denne baggrund, at præsident Nazarbaevs nylige udtalelser om, at Kasakhstan vil finde sit eget tempo for en demokratisering, som skal være gennemført senest i 2030, og at vestlige normer ikke automatisk skal anvendes i Kasakhstan, skal tages med forsigtighed. Romano Prodi understregede vores dybe bekymring over Kasakhstans nylige mangel på demokrati under præsidentens besøg i Bruxelles den 29. november 2002.
På den anden side er det vigtigt også at tage en række positive skridt i Kasakhstan i betragtning. Fængselsområdet er blevet overført fra indenrigsministeriet til justitsministeriet, og vi håber, at faciliteterne til varetægtsfængsling snart følger efter. Der er vedtaget en lov om at gøre fængselsforholdene mere humane, og det ser ud til, at der bliver gjort en seriøs indsats for at gennemføre en fængselsreform. Kasakhstan og andre lande i Centralasien har også oprettet en stilling som menneskerettighedsombudsmand, selv om der stadig er meget at gøre med hensyn til at styrke hans beføjelser og muligheder. Et "permanent råd" for yderligere demokratisering og udvikling i det civile samfund blev godkendt ved præsidentielt dekret den 29. december 2002. Forhåbentlig bliver dets anbefalinger, f.eks. vedrørende loven om politiske partier, fulgt op.
Kommissionen har bemærket, at Parlamentets beslutningsforslag kun drejer sig om Kasakhstan. Kommissionen mener imidlertid, at spørgsmålet om menneskerettigheder i Kasakhstan skal ses i den regionale sammenhæng. Det kan ikke nægtes, at der er blevet slået hårdt ned på ikke-statslige medier og oppositionen i Kasakhstan. Kommissionen mener imidlertid ikke, at demokratiets og menneskerettighedernes tilstand i Kasakhstan - eller for den sags skyld i Kirgisistan eller Tadsjikistan - ikke kan forbedres. Vi mener, at EU fortsat kan have indflydelse på de demokratiske forhold i disse lande gennem en kritisk, men konstruktiv dialog, i forbindelse med partnerskabs- og samarbejdsaftalerne.
Vi er mere bekymrede for Usbekistan og Turkmenistan, om hvilke Parlamentets beslutningsforslag er tavst. Usbekistan har ingen uafhængig presse, mens Turkmenistan ikke har en presse, der er navnet værdig. Der eksisterer ikke oppositionspartier i de to lande. Kasakhstan og Kirgisistan er nu i et stykke tid blevet nøje undersøgt af menneskerettighedsvogtere på grund af forværringen af de demokratiske forhold. Undersøgelsen har bestemt været berettiget. Vi må imidlertid ikke glemme, at der i Usbekistan, og særlig i Turkmenistan, i mange år ikke har været noget demokrati tilbage at ødelægge. I disse lande risikerer enhver aktivist fra oppositionen, en kritisk journalist eller ganske enkelt enhver muslim, der praktiserer sin tro, at ende i et torturkammer, en straffekoloni eller på dødsgangen for anklager om terrorisme, religiøs ekstremisme eller et attentat mod præsidenten.
Oppositionen og det civile samfund i Kasakhstan, Kirgisistan og i en vis grad i Tadsjikistan er under pres, men det har i det mindste indtil videre ikke gjort dem mindre ukuelige eller højtråbende. Gennem en konstruktiv dialog og målrettet støtte kan EU stadig gøre en forskel i disse lande.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted umiddelbart efter den igangværende debat.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om Venezuela:
B5-0134/2003 af Salafranca Sánchez-Neyra og Fernández Martín for PPE-DE-Gruppen om situationen i Venezuela;
B5-0137/2003 af Miranda m.fl. for GUE/NGL-Gruppen om Venezuela;
B5-0141/2003 af van den Berg m.fl. for PSE-Gruppen om situationen i Venezuela;
B5-0146/2003 af Frassoni m.fl. for Verts/ALE-Gruppen om situationen i Venezuela;
B5-0149/2003 af Sanders-ten Holte m.fl. for ELDR-Gruppen om situationen i Venezuela;
B5-0153/2003 af Queiró og Ribeiro e Castro for UEN-Gruppen om situationen i Venezuela.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, Europa-Parlamentet har nu i nogen tid overvåget situationen i Venezuela med interesse. Jeg vil især gøre opmærksom på den delegation af parlamentsmedlemmer, der besøgte landet for at vurdere skaderne i forbindelse med oversvømmelserne i staten Vargas. Da delegationen vendte tilbage, udarbejdede den et beslutningsforslag og tilvejebragte betydelige økonomiske midler for at give udtryk for EU's solidaritet med de berørte.
Parlamentets seneste delegation til Venezuela opdagede, at der var fare for en anti-demokratisk tendens. Det vigtigste tegn herpå var ophævelsen af de venezuelanske parlamentsmedlemmers mandat foran det latinamerikanske parlament.
I dag er landet midt i en politisk, økonomisk og social krise, som har krævet mange ofre, ligesom lignende kriser i denne weekend i Colombia og tidligere i Bolivia. Dette er yderligere i modstrid med Venezuelas fredelige traditioner.
Derfor mener jeg, at EU generelt og Parlamentet i særdeleshed skal støtte bestræbelserne i Organisationen af Amerikanske Stater og Gruppen af Venezuelas Venner i deres forsøg på at tilvejebringe en situation, hvor landet igen på en eller anden måde kan føle rytmen i en økonomisk og samfundsmæssig udvikling og slå ind på en vej med stabilitet, demokratisk konsolidering og overholdelse af grundlæggende rettigheder og friheder.
Kommissionen skal imidlertid hjælpe os med denne opgave, og de foranstaltninger, som Kommissionen indførte i forgårs, for at begrænse og ændre den generelle ordning for fællesskabspræferencer hjælper selvfølgelig ikke meget, når man skal klare den nuværende situation i Colombia, Ecuador og Venezuela.
Parlamentet skal efter min mening reagere og uden tøven fastsætte prioriterede områder til at hjælpe de nævnte lande, som er truet af mange ting. I Venezuelas tilfælde skal vi endvidere i betragtning af den alvorlige situation i landet finde en fredelig demokratisk forhandlingsløsning.

Morgantini (GUE/NGL).
Hr. formand, den politiske situation i Venezuela fortjener den størst mulige interesse og opmærksomhed fra Europa-Parlamentets side. Min gruppe fordømmer ikke mindst mændene bag statskuppet den 11. april, hvor man på en uansvarlig måde forsøgte at vælte landets legitime, forfatningsmæssige og demokratiske institutioner. Vi fordømmer navnlig den accept, som EU's Råd viste kupmagerne på daværende tidspunkt. Vi har stadig ikke glemt, at EU-formandskabet straks sendte en støtteskrivelse til kupmagerne, hvilket var er sort kapitel i det europæiske diplomatis historie.
Det er vigtigt, at man overholder den venezuelanske forfatning, som er udarbejdet af en demokratisk valgt forsamling, og som på lige så demokratisk vis er blevet ratificeret af et meget bredt flertal af venezuelanerne. Derfor ligger de regeringsfjendtlige handlinger fra den del af oppositionen, som er med i Demokratisk Koordinering, så afgjort uden for Venezuelas forfatningsmæssige rammer, og de skyldes i øvrigt kun de økonomiske og handelsmæssige interesser hos kræfter uden for Venezuela, som blot for at kunne bevare deres privilegier og forfølge specifikke målsætninger ikke har tøvet med at drive hele landet ud i ruin. Det betyder dog ikke, at vi ukritisk bifalder alt, hvad den legitime venezuelanske regering foretager sig.
Vi støtter den moderate indsats fra den forhandlings- og aftalegruppe, som i øjeblikket arbejder i Venezuela, og vi støtter ligeledes Carter-fondens mæglingsindsats, som bygger på respekten for det venezuelanske folks vilje, der flere gange er kommet til udtryk på demokratisk vis. Her skal det understreges, at præsident Chavez gentagne gange har erklæret sig villig til at følge den venezuelanske forfatnings ordlyd og underkaste sig en folkelig høring, når halvdelen af hans embedsperiode er omme. At respektere de politiske erfaringer, som Venezuela gør sig, er at respektere værdigheden hos et folk, der har besluttet at tage sin skæbne i egne hænder. Det er også vores opgave at støtte denne proces og sørge for, at situationen i Latinamerika ikke bliver så kompleks, at der hele tiden sættes spørgsmålstegn ved de latinamerikanske befolkningers selvstyre.
Også derfor anmoder vores gruppe netop om, at det beslutningsforslag, som vi har udarbejdet i fællesskab, bliver vedtaget uden ændringer.
Sánchez García (ELDR).
Hr. formand, hr. kommissær, Venezuela er medlem af Andespagten, og landet har en bred demokratisk tradition, har været generøst i den nyere historie og har oplevet, at der er kommet mange nye borgere, som søger efter et bedre liv og har bestræbt sig på at bidrage til et velstående Venezuela. Det er et Venezuela, som i de seneste år har oplevet to fuldstændigt forskellige begivenheder i det indenrigspolitiske liv, som institutionelt, politisk, økonomisk og socialt har ændret den måde, som landet kan styres på. Først var der et mini-statskup den 11. april, der skulle fortrænge præsident Chavez, som blev valgt i 1998 i henhold til Venezuelas forfatning. Dernæst var der en strejke, der blev indledt i begyndelsen af december, og som betød et væsentligt brud på samfundsstrukturen. Vi må heller ikke glemme spørgsmålet om olie.
På baggrund af dette scenario med social og politisk konfrontation og krise har regeringen og oppositionen henvendt sig til det internationale samfund for at få støtte til en demokratisk forhandlingsløsning. Derfor kan EU ikke blive stående i udkanten, da det, ud over den demokratiske solidaritet, som det skal tilbyde i lyset af dette alvorlige problem i Venezuela, skal tage i betragtning, at der bor hundredtusinde, ja, millioner af borgere fra EU-medlemsstater i Venezuela. Derfor skal Parlamentet efter min mening inddrages og aktivt hjælpe Venezuela med at komme ud af den nuværende krise, samtidig med at man respekterer landets suverænitet og uafhængighed. Derfor bør vi alle støtte beslutningsforslaget. Jeg ønsker imidlertid også, at De støtter hr. Ribeiro e Castros ændringsforslag, der opfordrer til ikke at glemme de europæiske indvandrere i Venezuela.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil begynde med at takke den forrige taler for hans ord, da det faktisk efter vores mening er et yderst vigtigt punkt i denne sammenhæng. Vi har i Portugal været meget triste og bekymrede over at se, hvad der sker i Venezuela, som er vores ven, og hvor der bor hundredtusinde portugisere, især fra Madeira.
De bånd, der binder os til det venezuelanske folk og landet, har dybe rødder. Det bekymrer os at se, at det, der engang var et af de mest stabile demokratier og et af de mest velstående, stabile og fredelige samfund i Latinamerika, bliver ødelagt. Præsident Chavez' uheldige mandat, som ganske vist blev valgt, bærer en meget stor del af ansvaret. Det ser ud til, at han ville føre en politik, der skulle oppiske en stemning i Latinamerika, hvilket desværre skete for nogle årtier siden med forfærdelige følger, bl.a. den vold, som stadig præger så mange latinamerikanske lande, som er vores venner.
Vi støtter derfor beslutningsforslaget, men ønsker at komme med et par præciseringer, ikke kun til vores ændringsforslag, men også til den opdelte afstemning, som vi anmodede om. Vi mener, at vores rolle er at fremme en moderat løsning, dialog, demokrati og overholdelse af menneskerettighederne.
Vores udtryk for respekt for forfatningen i teksten kunne blive brugt uheldigt i Venezuela af et af de berørte partier. Vi går selvfølgelig ind for respekt for den demokratiske forfatning, men vi ved, at med hensyn til de spørgsmål vedrørende Venezuela, der drøftes for tiden, har præsident Chavez anvendt argumentet uheldigt for at forhindre eller forsøge at forhindre indførelsen af demokrati i Venezuela. Hvis vi følgelig anvender argumentet uheldigt i denne sammenhæng, sender vi det forkerte signal. Derfor har vi anmodet om en opdelt afstemning, som vi også beder om Parlamentets støtte til.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, krisen i Venezuelas topartistyre førte til, at man forsøgte at finde en løsning i forhold til, hvad man kunne kalde en populistisk patentløsning. Der er nu sket det, at topartistyret efter 40 år med relativ politisk stabilitet er blevet miskrediteret som følge af beskyldninger om korruption, og om at de demokratiske institutioner fungerer dårligt.
Løsningen fik form af et styre, der i næsten alt væsentligt var baseret på en folkeafstemning, en ny forfatning og en præsident, der havde betydelig folkelig støtte, men hvor de demokratiske institutioner ikke fungerede rigtigt.
Dette er rent faktisk ikke et fænomen, der er enestående for Latinamerika. I Europa er der også for tiden en vis tendens til at søge efter løsninger i denne form for populisme, der medfører miskreditering af parlamentariske og repræsentative institutioner. Jeg tror, at vi ligesom Winston Churchill kan sige, at parlamentarisk demokrati er det værst tænkelige politiske system - undtagen for alle de andre. Jeg mener, at venezuelanerne nu er nødt til at overveje, hvilken ny forfatningsform de ønsker.
Det er imidlertid ikke op til os at fortælle venezuelanerne, hvad de skal gøre. Formålet med beslutningsforslaget er ikke at anbefale den ene vej frem for en anden til venezuelanerne. Det er et resultat af et kompromis mellem forskellige politiske sider, og derfor forkaster vi på nuværende tidspunkt forslagene om opdelt afstemning om en række elementer i hr. Ribeiro e Castros beslutningsforslag, selv om vi rent faktisk støtter hans ændringsforslag om anerkendelse af indvandrernes situation.
Der er behov for, at Europa-Parlamentet sammen med andre fællesskabsinstitutioner griber ind for at hjælpe med at skabe et klima af forståelse blandt venezuelanerne selv. Parlamentet har allerede erfaring med at gribe ind i kriser, f.eks. i Mellemamerika - nærmere betegnet El Salvador, Nicaragua og Guatemala - samt i Sydamerika og nærmere betegnet Chile og Paraguay.
Et sådant indgreb i samarbejde med parlamentsmedlemmer fra Latinamerika kunne være hensigtsmæssigt til at skabe det klima af tillid, der er nødvendigt i Venezuela, hvis landet skal fungere hensigtsmæssigt.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, situationen i Venezuela er stadig meget bekymrende, og det er den netop på et tidspunkt, hvor valget af præsident Lula og præsident Gutiérrez vækker store forhåbninger om kontinentets demokratisering og genopblomstring. Vi håbede, at vi ikke længere skulle tale om statskupforsøg og situationer, hvor de demokratiske institutioner bliver væltet. Vi vil i øvrigt gerne minde om, at præsident Chavez, som i dag er truet, og som risikerede et statskup i april 2002, i sin tid selv forsøgte et statskup. Vi kan således se, at den slags metoder under alle omstændigheder ikke er blevet fuldstændigt afskaffet på det latinamerikanske kontinent.
Vi tror, at det værste nu er overstået. Det glæder os, og derfor støtter vi beslutningsforslaget, som understreger dette. Vi glæder os over de stadig hyppigere forsøg på at få en dialog i gang, og vi er også overbevist om, at den internationale og positive rolle, som Gruppen af Venezuelas Venner og Organisationen af Amerikanske Stater spiller, så afgjort er en positiv nyhed i Latinamerika, hvor mægling i interne situationer bestemt ikke er noget, man er vant til. Vi er ligeledes af den opfattelse, at Venezuelas krise - navnlig strejkerne og boykotaktionerne inden for oliesektoren - har medført en destabilisering, som ikke er helt uden betydning. I den forbindelse spørger jeg mig selv, hvad EU kan gøre, og her er jeg helt enig i det, som hr. Salafranca Sánchez-Neyra lige sagde.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, hvis jeg ikke tager fejl, så stammer alle de, som har udarbejdet forslag eller talt indtil nu under debatten, fra den romanske del af Europa. Det viser den særlige solidaritet, som de føler, men jeg ville egentlig også understrege, at dette problem med Venezuela vedrører alle europæere, i det mindste til en vis grad.
Venezuela er et land, som spiller en vigtig rolle, ikke kun i økonomisk henseende på grund af råmaterialerne, olien og mange andre naturressourcer. Det er et land, som over en meget lang periode har bidraget meget væsentligt til den politiske stabilitet i Andesregionen. Derfor hilser jeg de bestræbelser velkommen, som Europa gør for at hjælpe landet med at genvinde den indre stabilitet ved at gribe ind her. Jeg vil særligt takke hr. Salafranca m.fl. for at have påtaget sig denne opgave igen og igen, og jeg tror, at der er to punkter i dette forslag, som er af særlig stor betydning.
For det første fremhæves Venezuelas venners rolle, altså den gruppe af lande, som bestræber sig særligt på at tilbyde mægling. To lande i EU, nemlig Spanien og Portugal, hører til denne gruppe og har et særligt ansvar her, som de lever op til på fremragende vis. Det vil jeg gerne takke dem for og sige, at EU håber, at Spanien og Portugal virkelig kan spille en central og positiv rolle her, og det er jeg overbevist om, at de kan.
For det andet fremhæves det i beslutningsforslaget, hvor vigtigt det er for Europa-Parlamentet selv at være præsent på stedet. Jeg vil gerne understrege dette krav og sige, at Europa-Parlamentet bestemt ikke ønsker at blande sig i politik i hele verden, men gerne vil tilbyde gode mæglertjenester, uanset hvor et nogenlunde velfungerende demokrati måtte være i fare, fordi det er truet af populisme på den ene side og af angst og usikkerhed på den anden. Her må de forskellige politiske kræfter bringes sammen omkring samme bord, for kun ved at styrke retsstatsprincipperne, kun ved at styrke institutionerne, men også kun ved at styrke pluralismen i dette urolige land vil vi endnu en gang kunne undgå en alvorlig krise dér og de varige skader, som den ville påføre landet og regionen som helhed.
Som sagt vil jeg derfor appellere til at acceptere Europa-Parlamentets tilbud om at optræde som mægler. Jeg mener ikke, at vi ønsker at gå omkring og fortælle andre lande, hvad de skal gøre. Det har vi ikke ret til, men vi er forpligtet til at tilbyde vores tjenester og optræde som mæglere.

Linkohr (PSE).
Hr. formand, det værste ved situationen i Venezuela er, at de to sider er holdt op med at tale med hinanden. På grund af deres manglende evne til at indlede en dialog er samfundet, ja, selv staten ved at gå i opløsning og efterlader sig et tomrum, som andre udemokratiske grupper er mere end villige til at udfylde.
Jeg vil derfor henlede opmærksomheden på, at Det Latinamerikanske Parlament og Europa-Parlamentet har taget initiativ til at danne en fælles gruppe for at indlede en dialog med parlamentsmedlemmerne på begge sider i Venezuela og dermed også støtte gruppen af Venezuelas venner i deres bestræbelser på at bringe de to sider sammen. Jeg håber, at det vil være muligt for os at bygge denne bro.
Jeg formoder for øvrigt på baggrund af den nuværende krise i Irak, at jo længere denne konflikt varer, jo større er sandsynligheden for, at USA vil kræve handling på grund af olien. Den kendsgerning, at langt over 10 % af USA's olie kommer fra Venezuela, vil ikke være helt uden følger for dem eller for de andre latinamerikanske lande, for olieprisstigninger skyldes, i det mindste til en vis grad, situationen i Venezuela. Det er manden på gaden i de latinamerikanske lande, som kommer til at betale.
Hvad skal der ellers gøres ud over at få de to sider til at tale sammen? Før eller senere tror jeg ikke, at der vil være et alternativ til at lade folket træffe en afgørelse. Her finder jeg det vigtigt at have forfatningen som grundlag, for på trods af dens mangler er denne forfatnings gyldighed ikke blevet anfægtet. Latinamerika har ry for ikke at overholde forfatninger. Så meget desto mere må vi sikre, at vi, når en forfatning er anerkendt på internationalt plan, også overholder den. Hvis den skal ændres, så skal begge sider være enige heri, så der måske kan blive afholdt valg på et tidligt tidspunkt.
Men som jeg ser det, er den eneste udvej at lade det venezuelanske folk træffe en afgørelse, og ikke nogen som helst andre!
Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, på vegne af det græske kommunistparti glæder jeg mig over den venezuelanske befolknings sejr over de lokale og udenlandske kræfter, der har undergravet demokratiet og forfatningen. Et år efter det mislykkede USA-støttede kup, som EU stiltiende accepterede, og som Spanien, der dengang havde formandskabet, åbent støttede, har fjenderne af fremskridt, demokrati og social retfærdighed igen forsøgt at vælte præsident Chavez og det konstitutionelle system. Alt, hvad det imidlertid lykkedes de skarpe forretningsmænd at gøre, var at lamme/lemlæste landets økonomi, før de trak sig tilbage i uorden.
Den tid, hvor imperialisterne indsatte diktatorer overalt, er forbi. Befolkningen i Venezuela, Colombia, Ecuador, Bolivia, Brasilien, Argentina, Uruguay, ja, i hele Latinamerika, optrapper deres kamp for demokrati og et ændret samfund, og vi tilbyder dem vores solidaritet og udelte støtte.

Byrne
. (EN) Kommissionen er dybt bekymret over den nuværende krise i Venezuela og har understreget behovet for en demokratisk og fredelig løsning gennem dialog og med al respekt for Venezuelas forfatning, menneskerettighederne og de demokratiske værdier.
EU støtter helt og fuldt Organisationen af Amerikanske Stater (OAS), FN's Udviklingsprogram (UNDP) og Carter Centret i den tresidede arbejdsgruppe i deres bestræbelser på at fremme en national dialog mellem regeringen og oppositionen.
Kommissionen har hilst oprettelsen af Gruppen af Venezuelas Venner (Brasilien, Chile, Mexico, Portugal, Spanien og USA) velkommen og håber, at de vil yde et bidrag til OAS's bestræbelser på at finde en løsning på den nuværende krise.
Kommissionen mener, at den tidligere amerikanske præsident Carters forslag, der alternativt foreslår en forfatningsmæssig ændring, som ville føre til et snarligt valg eller en folkeafstemning den 19. august om præsident Chavez' styre, er et godt grundlag for forhandlingerne mellem de to parter.
Kommissionen har godkendt et projekt, der skal bistå OAS i bestræbelserne på at gennemføre mulige aftaler mellem parterne i den dialog, som OAS har formidlet. Ud over at fremme den løbende dialog omfatter det tre hovedelementer, som er støtte til frie og retfærdige valg, undersøgelse af begivenhederne i april 2002 og afvæbning af den civile befolkning. De tre elementer er opført på dagsordenen for "forhandlingsbordet".
Endvidere håber Kommissionen, at mediernes ytringsfrihed, hvis den anvendes ansvarligt, vil kunne hjælpe til med at få bugt med den nuværende verbale konfrontation i Venezuela.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted om lidt, når vi har afsluttet forhandlingen.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om menneskerettigheder i Zimbabwe:
?5-0112/2003 af Van Orden, Corrie, Deva, Foster, Parish, Tannock, Banotti, Gahler, Korhola, Lehne, Maij-Weggen, Posselt og Sacrédeus for PPE-DE-Gruppen om Zimbabwe;
?5-0138/2003 af Sylla, Cossutta og Miranda for GUE/NGL-Gruppen om Zimbabwe;
?5-0142/2003 af Kinnock og van den Berg for PSE-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Zimbabwe;
?5-0145/2003 af Maes, Rod, Lucas, Lannoye, Schörling og Isler Béguin for Verts/ALE-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Zimbabwe;
?5-0148/2003 af van den Bos for ELDR-Gruppen om menneskerettighedssituationen i Zimbabwe;
?5-0151/2003 af Belder for EDD-Gruppen om situationen i Zimbabwe.

Deva (PPE-DE).
Hr. formand, jeg taler på vegne af min ven, hr. Van Orden, og de britiske konservative parlamentsmedlemmer. Jeg taler også på vegne af det undertrykte folk i Zimbabwe, som skriger på retfærdighed. Alligevel skal vi igen til at diskutere med Zimbabwe. Man kan spørge sig selv, hvorfor vi gør det nu. Situationen i Zimbabwe er blevet værre og værre med påtvungen sult, stadige krænkelser af menneskerettighederne og politisk undertrykkelse.
Det mest presserende spørgsmål for øjeblikket vedrører imidlertid aktioner, som EU selv skal gennemføre. Det er utroligt, at det var nødvendigt med en lang diskussion i Rådet om fornyelse af sanktioner, der skal træde i kraft senest den 18. februar. Hvem skulle have troet, at fornyelsen af dem skulle afhænge af, om Rådet indvilligede i, at Mugabe kunne aflægge besøg i Paris! Mugabe er hovedophavsmanden til undertrykkelsen af det zimbabwiske folk og dets elendighed og det forudsatte hovedmål for EU-aktioner. Problemet med EU-sanktionerne har været manglen på streng håndhævelse. Nu er det planen at lade Mugabe og hans følge rejse til Paris. Det kan ikke undre, at EU ikke bliver taget alvorligt. Vi skal trods alt ikke være med til at finde måder til at hjælpe Mugabe med at undgå vores egne sanktioner. I stedet skal vi gøre sanktionerne mere effektive. Det er om noget nødvendigt at udvide omfanget af dem! Vi bør ikke være overrasket over, at de afrikanske lederes støtte til internationale foranstaltninger er halvhjertet, når EU tydeligvis mangler beslutsomhed.
EU's svagheder står i stærk kontrast til den modige holdning, som de zimbabwiske cricketspillere Henry Olonga og Andy Flower indtager. Før de gik på banen i Zimbabwes åbningskamp i cricket-verdensmesterskabet, sagde de: "Vi kan ikke med god samvittighed gå på banen og se bort fra, at millioner af vores landsmænd er (...) undertrykt. (...) vi opfordrer indtrængende de ansvarlige til at standse krænkelsen af menneskerettigheder i Zimbabwe. Dermed beder vi til, at vores lille aktion kan bidrage til at genoprette fornuften og værdigheden i vores land." De har sat deres liv og levebrød på spil med deres mod. De fortjener al den støtte, som vi kan give dem og det lidende zimbabwiske folk.
Jeg opfordrer medlemmerne af Parlamentet til at støtte beslutningsforslaget uden ændringer.

Sylla (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, her har vi efter min opfattelse netop et eksempel på, hvad vi ikke skal gøre. Det, min kollega netop har anbefalet, er det modsatte af, hvad man bør gøre i en sag som denne. Vi har efter min mening tværtimod begået en alvorlig fejltagelse. Et er at konstatere, at der sker krænkelser af menneskerettighederne i Zimbabwe. Noget andet er at hjælpe oppositionen og gøre alt for at få indført demokrati. Den skærpelse af sanktionerne, der foreslås af min kollega, er ikke hensigtsmæssig i et land, hvis befolkning er hærget af sult og sygdom. Sanktionerne rammer ikke hr. Mugabe, de rammer befolkningen.
Jeg er fortsat af den opfattelse, at det var en alvorlig fejltagelse, at vi aflyste møderne i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU. Når Belgien udsteder visum til statsborgere fra et AVS-land, når de berørte forhandlere er til stede, når andre har ret til at deltage i et møde, der afholdes på samme tidspunkt, og når vi på autoritær vis ensidigt nægter dem adgang til Europa-Parlamentet, fratager vi os selv muligheden for at udvirke, at afrikanere og europæere sammen kan få vedtaget et beslutningsforslag, som fordømmer det, der sker i Zimbabwe. I stedet har vi styrket dem, der støtter Mugabe. Han har fået fremragende reklame ad denne vej. Det er ikke ansvarligt, hvis man siger, at Frankrig ikke har ret til at formene en person adgang til det fransk-afrikanske topmøde, som den pågældende er i sin gode ret til at deltage i, da det netop giver os mulighed for at konfrontere ham med vores holdning.
Ønsker vi varig fred i den omhandlede del af verden, og vil vi undgå, at de mindst begunstigede i de pågældende lande i stigende grad udsættes for diskrimination og vold, må vi inddrage de regionale organisationer, og ikke mindst Den Afrikanske Union. Det kræver, at vi sætter os sammen og taler sammen. De glemmer landets fortid som koloni. Vist er landet i dag præget af volden mod de hvide farmere, men vi må også erkende, at det i dag betaler for en fortid som koloni, hvor det store flertal af den sorte befolkning ikke havde adgang til jordbesiddelse, mens der i dag gennemføres en jordreform i landet. Man løser således ikke problemerne ved at rette skytset mod Mugabe, men ved at alle sætter sig sammen. Jeg er således ganske uenig i Deres metode.

Ford (PSE).
Hr. formand, der har hersket lidt forvirring. Hr. Sylla var ikke en af forfatterne til beslutningsforslaget. Han er imod det. Jeg ved ikke, hvordan den misforståelse er opstået.
Vi i PSE-Gruppen støtter beslutningsforslaget og stemmer imod ændringsforslaget fra hr. Posselt, fordi det udvander kritikken af Mugabe. Zimbabwe er ikke længere et demokratisk land. Parlaments- og præsidentvalget og de nylige lokale valg har været præget af trusler, undertrykkelse, stemmesvindel og statsstøttet politisk vold. Vi står med en situation, hvor mere end 7 millioner zimbabwere - over halvdelen af befolkningen - er på sultens rand. Hvis man vil have statskontrollerede fødevarer, skal man have et medlemskort til ZANU-PF. Arbejdsløsheden er på 70 %, inflationen på over 100 %, og 50 % af landet bliver ikke længere dyrket. Der er også det sædvanlige afrikanske problem med aids.
Parlamentet har til stadighed krævet udvidelse og streng håndhævelse af sanktionerne samt andre foranstaltninger for at gøre de internationale skridt mod Mugabe-regimet mere effektive. Dette beslutningsforslag fordømmer den manglende sammenhæng i EU's politik og opfordrer Rådet og medlemsstaternes regeringer til ikke at gøre undtagelser fra EU's egen sanktionsordning, som kan fejlfortolkes. Sanktionerne mod Mugabe-regimet skal fortsættes uden afbrydelse og uden undtagelse.
Anklagerne mod oppositionen og Morgan Tsvangirai er forfalskede og grundløse. Vi ønsker en udvidelse af de nuværende sanktioner for at gøre dem stærkere og mere effektive. Vi opfordrer Kommissionen og Rådet til at fremlægge flere oplysninger om indefrysningen af bankkontiene for de personer, der er omfattet af EU-sanktionerne. Vi opfordrer til, at det overvejes at indføre yderligere sanktioner mod regimet i Zimbabwe, herunder en international boykot af sportsarrangementer og kulturelle arrangementer, men ingen sanktioner, som ville øge den zimbabwiske befolknings lidelser.
Vi udtrykker anerkendelse af de zimbabwiske cricketspillere Andy Flowers og Henry Olongas mod, idet de bar sorte armbind som symbol på manglen på demokrati og menneskerettigheder i Zimbabwe. Vi støtter det engelske cricketlandsholds længe påkrævede holdning, der betyder, at de nu har nægtet at spille i Zimbabwe. Det er tid at gennemføre yderligere aktioner og at styrke sanktionerne.
Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, lad mig præcisere, at jeg heller ikke er medforfatter til det fælles beslutningsforslag. Jeg har udarbejdet et beslutningsforslag, som blev stillet for at rette en alvorlig anklage mod den måde, Zimbabwe håndterer menneskerettighederne på. Ikke mindst ønskede vi at understrege, hvilken fare hr. Tsvangirai udsættes for, når der uberettiget føres en retssag mod den mand, som under normale omstændigheder ville have været sit lands præsident, hvis der ikke havde været tale om valgfusk.
Jeg kan imidlertid ikke bruge de resterende sekunders taletid til yderligere at rette anklager mod menneskerettighedssituationen. Parlamentet foretrækker nemlig endnu en gang at gentage alt og på ny lægge vægt på en skærpelse af sanktionerne, til trods for at alle medlemsstater, inklusive Storbritannien, henviser til artikel 3, hvor det i stk. 3 hedder, at der bør gøres en undtagelse, når der er tale om placering af internationale møder. EU har da også med henvisning til den pågældende paragraf, stk. 3, besluttet at lade Mugabe rejse til Paris og tale under det planlagte topmøde om menneskerettighedssituationen.
Mine damer og herrer, kære kolleger, hvordan skal vi dog slippe ud af denne tvetydighed? Endnu en gang sår dette spørgsmål splittelse, om end vi er enige om at fordømme sanktionerne. Det er ikke acceptabelt, at vi i Europa-Parlamentet systematisk ønsker flere sanktioner end de enkelte medlemsstater, vi tilhører, når Rådet, som i øvrigt igen er fraværende, ikke griber ind og vælger en entydig løsning. Vi argumenterer i vores gruppe klart for, at dialogen fastholdes, at der udvikles sanktioner, som kan gennemføres, men at der ikke henvises til sanktioner, som udelukker al dialog. Vi har netop hørt, hvorledes det går i Venezuela, og der er der ingen dialog! Der kræves dialog, og det gælder også i dette tilfælde!
Der er adskillige punkter i beslutningsforslaget, vi gerne tilslutter os. Man kan naturligvis heller ikke forvente heltemod af lande, hvis økonomi er så stærkt sammenvævet med Zimbabwes, men det er større end det, vores egne EU-medlemsstater opviser. De vover end ikke i fællesskab at anmode om, at der sendes en FN-repræsentant til Zimbabwe for at undersøge menneskerettighedssituationen i landet. Vi må derfor stemme imod flere punkter, og vi kan heller ikke tilslutte os det samlede beslutningsforslag, men vi vil fortsat føre samme kamp for menneskerettighederne og mod dette ulykkelige styre.

Van den Bos (ELDR).
Hr. formand, så længe medlemsstaterne forfølger egne mål, skabes der ikke en europæisk udenrigspolitik. Heller ikke konventet kan ændre noget herved. End ikke over for Zimbabwe er EU i stand til at føre en konsekvent, energisk og entydig politik. En skandaløs menneskerettighedssituation, politisk undertrykkelse, økonomisk tilbagegang og hungersnød vejer i sidste ende ikke så tungt som franske interesser i Afrika. Vi må ikke glemme, at skadelige sanktioner er alternativet til straffeforanstaltninger, som rammer befolkningen. Den zimbabwiske befolkning lider i forvejen alt for hårdt.
Ikke desto mindre bryder Frankrig aftalerne og inviterer Mugabe, hvorved EU's troværdighed sættes på spil. Rådet synes nu at ville svække sanktionerne ved undtagelsesbestemmelser. Hr. formand, der er et påtrængende behov for lige netop det modsatte. Straffeforanstaltningerne mod dette styre bør ikke afbrydes, de bør udvides og skærpes. Der bør afgjort ikke udstedes visum til hr. Mugabe og hans håndlangere, og cricketspillere, som er parat til at spille i Zimbabwe bør dømmes ude af spillet, allerede inden det starter. Heldigvis indtager Europa-Parlamentet, i alt fald de fleste partier, en konsekvent holdning, og den bør vi fastholde. Indtager Europa ikke en konsekvent holdning, hvordan skal vi så kunne forvente, at de afrikanske lande gør det?
Det er meget beklageligt, at Sydafrika og Nigeria synes at støtte Mugabe og ønsker Commonwealth-sanktionerne ophævet. Der er på kort sigt behov for frie og retfærdige valg. Skinprocesser mod oppositionsledere bør straks bringes til ophør, og FN bør indsætte en særlig menneskerettighedsinspektør. Kun ved en betingelsesløs indsats mod styret er det muligt at udfri befolkningen af dens lidelser. Udsultede og terroriserede ofre for den tidligere modstandshelt må kunne stole på vores støtte. Det er på tide, at medlemsstaterne skubber egne kommercielle dagsordener i baggrunden og på europæisk plan sætter fokus på menneskerettighederne.
Belder (EDD).
Statsterrorisme fører sammen med korruption og tørke til national katastrofe. Igen giver situationen i Zimbabwe anledning til en uopsættelig debat. 7,2 millioner zimbabwere, mere end halvdelen af landets befolkning, befinder sig på randen af hungersnød. Det er i den forbindelse afskyvækkende, at styret misbruger fødevaredistributionen som våben i kampen mod politiske modstandere. Frygt er i øjeblikket altdominerende i dette land.
Den økonomiske krise forværres, og i takt hermed når undertrykkelsen fra myndighedernes side nye højder. Der meldes i stigende grad om tilfælde af tortur, personer udsættes for elektriske stød, forgiftning og voldtægt. Det er i sig selv livsfarligt at være MDC-tilhænger. Dette gælder for tilhængerne af denne oppositionsbevægelse, og det gælder ikke mindst for dens ledere. Morgan Tsvangirai, Welshman Ncube og Renson Gasela blev for nylig på falsk grundlag anklaget for landsforræderi.
Set i lyset af disse dystre meldinger må det vække den største undren, at Frankrig netop har inviteret denne diktator til at deltage i det fransk-afrikanske topmøde i Paris. Det er letkøbt som påskud at henvise til, at topmødet begynder den 19. februar, mens sanktionerne oprindeligt var gældende til den 18. februar. Jeg må med henvisning til punkt 12 klart afvise også dette ensidige politiske træk fra fransk side. Ikke det eneste, vi oplever i disse dage.
Endelig, hr. formand, støtter jeg den aftale om forlængelse af sanktionerne med yderligere 12 måneder, man i sidste ende er nået til enighed om i EU, idet jeg dog må protestere mod den franske handlemåde. Jeg anmoder Rådet og Kommissionen om med enstemmighed at sikre fuld gennemførelse af de fornyede sanktioner, uden at acceptere før omtalte opt outs.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, jeg kan oplyse, at den tyske Forbundsdag helt tilfældigt også diskuterer Zimbabwe i dag, og jeg tror, at det ud fra en politisk synsvinkel er vigtigt for os ikke kun at diskutere dette emne i Europa-Parlamentet - eller måske også af historiske grunde i London - men også i andre parlamenter i Europa for at gøre offentligheden bevidst om situationen.
Det er desværre nødvendigt at forlænge de sanktioner, der er iværksat over for Mugabe-regimet. Befolkningen har desværre ikke med demokratiske midler formået at blive af med en potentat, der som ingen anden bærer ansvaret for landets tilbagegang i økonomisk, social og politisk henseende og også med hensyn til overholdelse af menneskerettighederne. Jeg er ikke enig i det, som hr. Sylla sagde. De sanktioner, som vi indførte, rammer ikke befolkningen generelt. De eneste, der bliver berørt heraf, er dem, som alligevel har penge nok til at rejse. Men da f.eks. "propagandaministeren", hr. Moyo, rejste til Sydafrika i julen for at shoppe, lød der også et offentligt ramaskrig i det demokratiske samfund over, at en person så tæt på regimet opførte sig på den måde.
Jeg beklager overordentlig meget, at diskussionerne om at forlænge sanktionerne udartede sig til en politisk studehandel, fordi Frankrig kun ville stemme for forlængelsen, hvis hr. Mugabe fik lov til at komme til Paris til det fransk-afrikanske topmøde. Jeg kritiserer nødigt en regering, hvis politiske holdninger ligger tæt på mine, men i dette tilfælde anmoder jeg den franske regering om at overveje, om det er i afrikanernes interesse at engagere sig i afrikansk politik på den måde. Mange europæiske lande har i tidligere årtier kun haft et afgørende kriterium for, om de lod sig inddrage i afrikansk politik, nemlig om det var til gavn for deres egne økonomiske interesser. Resultatet kan ses i lande som Côte d'Ivoire og Congo.
Det er tværtimod vigtigt at demonstrere enighed fra Europas side. Det glæder mig derfor, at Portugal snarere er indstillet på at udskyde EU-Afrika-topmødet, end at lade hr. Mugabe få indrejsetilladelse. Derudover må europæerne i forbindelse med det 59. møde i FN's Menneskerettighedskommission konsultere andre lande på et tidligt tidspunkt for at sørge for, at ethvert forslag til en resolution vedrørende Zimbabwe ikke bliver stemt ned, som det skete sidste år, men at det bliver taget af dagsordenen på forhånd.
Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er ikke første gang, at jeg taler om den fortsatte og ulykkelige saga om Zimbabwe og landets diktator Robert Mugabe. Vores holdning er uændret. Vi fordømmer stærkt Mugabes regime, de ekstremt voldelige, løbende og skamfulde krænkelser af menneskerettighederne, den måde, som han ødelægger sit eget land på og dømmer sit folk til fattigdom. Det er utåleligt, og vores fordømmelse er urokkelig. Jeg vil imidlertid blot sige, at vi nu skal handle klogt. En sanktionspolitik har været på plads i et år nu. Det er for tidligt at sige, om udfaldet af denne politik bliver positivt eller negativt, men uanset udfaldet ved vi alle, hvad der er foregået. Vi ved også, at en sådan sanktionspolitik altid kræver, at der er en proces til rådighed. Jeg stiller mig selv det spørgsmål, om det ikke på grundlag af de opståede vanskeligheder, som vi selv har kunnet mærke, i forbindelse med den midlertidige ophævelse af Den Paritetiske Forsamling AVS-EØF, som også har kunnet mærkes i det britiske statssamfund, og som også nu deler Europa, ikke ville være bedre at handle mere klogt.
Jeg vil gerne foreslå en alternativ plan, selv om jeg har set, at der allerede er opnået flertal her i Parlamentet! Lad os vedtage et moratorium på tre måneder, og hvis Robert Mugabes regime ikke har gennemført seriøse foranstaltninger til overholdelse af menneskerettighederne ved udløbet af moratoriet, indfører vi enstemmigt vedtagne sanktioner. I mellemtiden kan vi undersøge mulighederne for en dialog mellem EU og Afrika og igen trække tæppet væk under fødderne på Mugabe i stedet for at give hans propaganda næring.
Endvidere skal vi etablere en massiv bevægelse af positiv solidaritet for Morgan Tsvangirai, som bliver uretfærdigt og i betænkelig grad forfulgt i sit eget land. Vi har her i Parlamentet mulighed for at gøre det og mobilisere den offentlige mening i Europa. Morgan Tsvangirai er som bekendt allerede to gange blevet nomineret til Sakharov-prisen, som Parlamentet tildeler en gang om året. Hvis man kunne etablere en massiv støttebevægelse således, at Morgan Tsvangirai kan få Sakharov-prisen sidst på året, ville det være mere effektivt end en hvilken som helst sanktionspolitik.

Byrne
. (EN) Kommissionen følger menneskerettighedssituationen i Zimbabwe nøje. Den er opmærksom på, at forholdene stadig er ustabile og er dybt bekymret over de stigende tilfælde af politisk motiveret vold, som er konstateret for nylig.
I lyset af situationens alvor har Kommissionen foreslået Rådet at udvide foranstaltningerne mod Zimbabwe i henhold til artikel 96 i Cotonou-aftalen, som blev vedtaget i februar sidste år. Disse foranstaltninger omleder midler til det sociale område og områder, som befolkningen direkte har gavn af. Dette gælder en periode på et år, som kan fornys.
Kommissionen kan tilslutte sig formandskabets forslag om en ny fælles holdning, som ændrer og udvider sanktionerne, såsom visumforbuddet og indefrysning af zimbabwiske aktiver i den samme yderligere periode på et år.
Kommissionen har fået oplyst, at ca. 770.000 euro er blevet indefrosset på konti i medlemsstaterne eller i deres afhængige territorier i overensstemmelse med Rådets holdning.
Fællesskabsstøtten bidrager fortsat til projekter, som direkte støtter befolkningen på områder såsom demokratisering, overholdelse af menneskerettighederne og retsstatsprincippet. Det europæiske initiativ for demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne omfatter Zimbabwe som fokusland.
Kommissionen er særlig bekymret over fødevarekrisen i Zimbabwe og har meget aktivt forsøgt at finde en løsning på situationen. Fra april til december 2002 bevilgede vi omkring 80 millioner euro til nødhjælp og humanitær bistand.
Kommissionen mener, at alle veje til dialog skal udforskes for at forbedre situationen i Zimbabwe. Vi vil støtte ethvert homologt pres, som det internationale samfund og særlig de afrikanske statsoverhoveder lægger på Zimbabwes regering på området for overholdelse af de væsentlige elementer i Cotonou-aftalen, nemlig menneskerettigheder, demokrati og retsstatsprincippet.
Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er krisen i stålsektoren

Ducarme (ELDR).
Hr. formand, det glæder mig, at beslutningsforslaget blev vedtaget, og jeg vil gerne fremhæve to forhold.
For det første vil jeg gerne som reaktion på kommissærens indlæg tidligere i dag henlede opmærksomheden på, at Fællesskabet i henhold til artikel 5 i EKSF-traktaten skal oplyse og bistå de berørte i deres virke ved at indhente oplysninger, tilrettelægge drøftelser og opstille generelle målsætninger.
Efter min opfattelse ville den wallonske regionale myndighed hilse sådanne initiativer fra Kommissionens side velkommen.
For det andet mener jeg, det ville være hensigtsmæssigt, at Europa-Parlamentet i forlængelse af de rapporter, Kommissionen tilstiller os, udarbejder en initiativbetænkning om udviklingen inden for stålsektoren set i lyset af de udfordringer, udvidelsen uundgåeligt frembyder.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Arlette Laguiller gav i sit indlæg på alles vegne udtryk for modstanden mod de virksomhedslukninger og afskedigelser, Arcelor forbereder. Der er kun en måde, hvorpå vi kan hindre, at de store finanskoncerner tager sådanne initiativer, nemlig ved at forbyde kollektive afskedigelser og sikre arbejdstagernes løn ved at hente midlerne hertil fra virksomhedernes overskud.
Den foreliggende kompromistekst begrænser sig til nogle protektionistiske foranstaltninger og supplerende forskrifter, som arbejdsgiverne alligevel ikke overholder, og den indeholder således ingen konkrete foranstaltninger til beskyttelse af arbejdstagerne.
Vi kan derfor under ingen omstændigheder støtte denne tekst. Når vi ikke stemte imod, skyldes det udelukkende, at teksten indeholder forslag om visse supplerende beføjelser til faglige sammenslutninger, hvilket vi ikke ønsker at modsætte os. Høring af faglige sammenslutninger retfærdiggør imidlertid ikke afskedigelser.

Formanden.
 Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries og Theorin (PSE)
Vi svenske socialdemokrater valgte at stemme mod flere af ændringsforslagene i betænkningen om overvågning af Fællesskabets skove og disses samspil med miljøet (Forest Focus).
Vores holdning til en forøget indsats i forbindelse med fællesskabspolitikken på skovområdet er meget tøvende. Vi mener, at forudsætningerne inden for EU er så forskellige, at der dermed kan stilles spørgsmålstegn ved, hvilken merværdi en sådan fællesskabspolitik skulle have.
Ud fra den holdning valgte vi at stemme imod de punkter, der handler om at medtage forebyggelse af skovbrande i forordningen. Risikoen er, at det vil stjæle mange ressourcer fra andre områder for overvågning. Brandforebyggende foranstaltninger indgår desuden allerede i EU's forordning om udvikling af landdistrikter.
Vi valgte i den endelige afstemning, trods vores tøvende holdning, at stemme ja til betænkningen. Det gjorde vi, fordi Parlamentet har fået vigtige skrivelser med om subsidaritetsprincippet og om vigtigheden af, at medlemsstaterne deltager i arbejdet med at udvikle denne forordning.

Crowley (UEN)
Uanset hvad nogle personer her i Parlamentet siger eller ønsker, har EU absolut ingen retlig kompetence på abortområdet.
Enhver har ret til at have sin egen mening, og jeg benægter ikke, at der er forskellige etiske rammer i de enkelte medlemsstater. Det er ikke det, der er spørgsmålet.
Spørgsmålet er, hvor og hvordan EU har retlig kompetence til at handle. I betænkningen foreslås i denne forbindelse et uhyrligt EU-misbrug af magt og kompetence.
Hvis man lovgiver om, at EU-midler skal bruges til at yde enhver form for abortydelse, ville det være et angreb mod medlemsstaternes suveræne ret til at lovgive på dette område.
Som irsk medlem af Parlamentet kan jeg ikke støtte sådan et uhyrligt overgreb på den forfatningsmæssige ret, som de mennesker, jeg repræsenterer, har til at vedtage en abortpolitik. Denne ret er nedfældet i Maastricht-traktaten, og jeg vil forsvare den ihærdigt og utvetydigt.
Det er ligeledes forkert at forsøge at påtvinge lande, som ikke ønsker det, at indføre fri abort, og det er forkert at give det signal, at Parlamentet kun vil støtte lande, som har indført fri abort, hvilket ikke er rigtigt.

Sacrédeus (PPE-DE)
Jeg har, sammen med De Kristelige Demokrater, PPE-DE-Gruppen, stemt for ændringsforslag 53, som dog blev forkastet med 181 stemmer for, 264 stemmer mod og 11, der undlod at stemme.
Betænkningen havde vundet meget ved, at ændringsforslag 53 i stedet var blevet godkendt. I så fald havde begrebet "reproduktiv og seksuel sundhed og rettigheder" fået en tydelig definition af beskyttelsen af det ufødte barn med følgende formulering: "Inden for rammerne af denne forordning kan abort, som aldrig bør nyde fremme som metode til familieplanlægning, ikke betragtes som en tjeneste, der garanterer seksuel og reproduktiv sundhed".
Nu står vi i stedet, beklageligvis, tilbage med usikkerheden om, hvorvidt bistandsorganisationer, på EU's anmodning og med støtte fra Unionens finansielle midler, under henvisning til "reproduktiv og seksuel sundhed og tjenester" også foretager aborter som en del af bistanden, selv om dette er ulovligt i visse EU-medlemsstater som Irland og Portugal. Det er også stadig uklart, om disse aktiviteter de facto finder sted i tredjeverdenslande på trods af lignende lovmæssig beskyttelse af fosterets liv, det vil sige i direkte modstrid med modtagerlandets retsopfattelse.
Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries og Theorin (PSE)
Vi svenske socialdemokrater valgte at stemme nej til betænkningen om forebyggelse af narkotikamisbrug og reduktion af de risici, der er forbundet med misbruget. Det gjorde vi, fordi Parlamentet stemte for flere ændringsforslag, som direkte eller indirekte betyder en social accept af narkotikamisbrug. Vores indstilling til henstillingen har allerede fra begyndelsen været, at den i alt for høj grad kun fokuserer på en reduktion af skaderne. Vores udgangspunkt er, at den vigtigste foranstaltning til at mindske de risici, der er forbundet med narkotikamisbrug, er at forebygge misbruget i sig selv. At Parlamentet under afstemningen valgte at støtte formuleringen fra udvalget om betydningen af forebyggende virksomhed og narkotikafri rehabilitering af narkotikamisbrugere, er positivt, men det er ikke tilstrækkeligt til en godkendelse fra vores side.
