Højtideligt møde - Costa Rica
Formanden
Bienvenido al Parlamento Europeo, presidente Arias! Præsidenten for Republikken Costa Rica, mine damer og herrer! På vegne af Europa-Parlamentet vil jeg gerne byde Dem, hr. præsident Arias, hjerteligt velkommen.
Hr. præsident, Deres besøg udgør en milepæl i relationerne mellem Europa-Parlamentet, EU, Costa Rica og Latinamerika.
Dr. Oscar Arias, De har været præsident for Costa Rica i 1986-1990 og blev i 2006 igen valgt til dette embede for fire år. Vi kender Dem først og fremmest som modtager af Nobels Fredspris, som De fik i 1987. De fik prisen for deres enorme anstrengelser for at finde veje til fred i Mellemamerika.
Præsident Arias anstrengelser i sin rolle som international mægler mundede ud i Esquipulasaftalen, der blev undertegnet af alle præsidenter i de mellemamerikanske lande den 7. august 1987. EU har støttet disse anstrengelser helhjertet.
Præsidenten for Costa Rica er dermed et forbillede for menneskene overalt i verden. Han har engang sagt, at det er nødvendigt at have værdier, principper og idealer og at kæmpe for disse. Det er det, De i årenes løb har gjort, hr. præsident, med stort engagement. Costa Ricas borgere har kvitteret for Deres store fortjenester ved at genvælge Dem for to år siden.
Ved det 5. topmøde mellem EU og Latinamerika/Caribien i Lima, som fandt sted i maj i år, har jeg i min tale understreget den regionale integrations fundamentale betydning for det 21. århundrede. Som en af EU's fædre, Jean Monnet, udtalte så rammende, drejer det sig ikke om at forbinde stater med hinanden, men at forene mennesker. Hr. præsident, også De har efterlevet og arbejdet aktivt for dette ideal.
Set ud fra Europa-Parlamentets synspunkt ville en snarlig indgåelse af en associeringsaftale mellem Mellemamerika og EU være ønskelig, hvilket jeg også har sagt i Lima, og jeg vil gerne tilføje, hvilket vi også netop har uddybet i vores samtale, at hvis der udbryder en krig et eller andet sted, så er der også straks milliardbeløb i dollars eller i euro eller i en hvilken som helst anden valuta til rådighed. Men hvis det drejer sig om at stabilisere freden, så skændes vi om få millioner. Vi må give freden en chance!
(Bifald)
Det er i dag vores budskab til de andre europæiske institutioner.
Hr. præsident, lad mig afslutningsvis sige, at vi tror, at Costa Rica og De, hr. præsident Arias, også fremover vil spille en afgørende rolle, når det gælder om at bringe disse forhandlinger til en vellykket afslutning.
På vegne af alle Europa-Parlamentets medlemmer vil jeg endnu en gang byde Dem hjerteligt velkommen. Jeg håber, at Deres besøg giver os mulighed for at udbygge de venskabelige bånd mellem Europa, Costa Rica og Latinamerika.
Mine damer og herrer, lad mig tilføje noget uden for protokollen. Det er dejligt, at præsidenten for Costa Rica er her, og det er et dejligt tilfælde - undtagelsesvis har jeg nu for en gangs skyld lov til at nævne alderen - at det medlem af Kommissionen, som er ansvarligt for udenrigspolitikken, kommissær Benita Ferrero-Waldner, i dag fejrer sin 60-års fødselsdag. Også det er en anledning til glæde samt en anledning til at lykønske hende hjerteligt.
(Bifald)
Óscar Rafael Arias Sánchez
Republikken Costa Ricas præsident. - Hr. formand! Jeg hilser Dem på vegne af en lille amerikansk republik, hvor godt og vel fire og en halv million mennesker tør leve og drømme hver dag, og hvor det har været muligt at gennemføre idealet om et samfund uden en hær, og hvor vi snart kan fejre 100 års demokrati. Jeg hilser Dem på vegne af en lille amerikansk republik, som i anden halvdel af det 20. århundrede var omringet af en række afskyelige diktaturer uden selv på noget tidspunkt at blive udsat for undertrykkelse, som nægtede at være en brik i den kolde krig, og som afholdt sig fra at bruge våben for at opnå fred. Jeg hilser Dem på vegne af Republikken Costa Rica.
Hr. formand, mine damer og herrer:
Der er to begivenheder, der er gået forud for mig i dag, som er adskilt af århundreder og årtier, men som er så knyttet til fremtiden som morgenrøden her til morgen. I dag for 225 år siden afsluttedes USA's uafhængighedskrig med undertegnelsen af Paristraktaten, og det var den første uafhængighedsbølge på praktisk taget hele det amerikanske kontinent. Og i dag er det også 69 år siden, at Anden Verdenskrig startede med Frankrigs og Det Forenede Kongeriges krigserklæring mod Tyskland, og det betød samtidig, at der opstod en blok af allierede med deltagelse af en stor del af Amerika. Jeg nævner disse begivenheder, for når jeg står på dette podium, der er symbolet for fællesskabet mellem forskellige folk, er jeg bevidst om den historiske bagage, jeg bærer på mine skuldre, og som alle de nationer, som De repræsenterer, også bærer på. Vi er ikke kommet her for at grundlægge forbindelser mellem vores to kontinenter, men for at anerkende, at disse forbindelser har eksisteret meget længe, og at ethvert forsøg på at forbedre dem må ske med udgangspunkt i et forsøg på at forstå dem fuldt ud.
Med den åbenhed, der bør være blandt venner, må vi erkende, at skabelsen af vores fælles historie er den ene civilisations dominans af en anden. Amerika lærte Europa at kende på grund af dets magt, snarere end via dets idéer. Erobringen var kendetegnet af frygt, og koloniseringen var kendetegnet af harme. Og ikke desto mindre kunne vi ikke lade være med at beundre denne tusindårige gamle kultur. Til trods for de kampe, vi stod over for, er det en kendsgerning, at Europa tændte fornuftens lys i vores land, og at det introducerede os til menneskehedens bedste værdier, som vi ikke opgav med uafhængigheden.
For enogtyve år siden var det disse værdier, der førte mig til Europa under min første periode som præsident for Costa Rica. Jeg kom den gang for at bede om dette kontinents styrke i forbindelse med bestræbelserne på at opnå fred i Mellemamerika, hvor fem nationer kæmpede for deres liv midt i en borgerkrig. Blodsudgydelserne delte vores folk, og vi kæmpede broder mod broder. I et grusomt eksperiment brugte datidens magter os som testområde for at påvise deres herredømme: De gav os våbnene, vi led under dødsfaldene. Antallet af omkomne steg ifølge visse vurderinger til 350 000 personer. Det svarer proportionelt til, at der hver dag døde næsten 4 millioner nordamerikanere i krigen i Irak. Det var kun ved at opnå fred, at vi kunne sikre en fremtid for vores region.
Europa var dengang svaret på vores bønner. Det europæiske kontinents moralske opbakning legitimerede vores bestræbelser for at finde en diplomatisk løsning på konflikten, en mellemamerikansk løsning på mellemamerikanske problemer. Den internationale bistand, De gav os dengang, var omfattende og generøs, og den var et symbol på den sande europæiske vilje til at bidrage til de mellemamerikanske nationers fremskridt.
Enogtyve år senere vender jeg tilbage til Europa, og som munken Luis de León, da han blev fri efter fire års fangenskab, føler jeg mig tilskyndet til at begynde med et "Som vi sagde i går...", for på mange områder er vi nødt til at fortsætte, hvor vi slap. Forholdet mellem Europa og Mellemamerika, der var så intenst under krigen, er blevet mere fjernt i fredstid. Bistanden fra Europa til Mellemamerika, der var så generøs under undertrykkelsen, er blevet mere afmålt, nu hvor vi har frihed. Vi havde aldrig regnet med, at vi, når vi trådte over tærsklen til freden, ville træde ind i glemslens rige. Jeg ville gerne tro, at tiden er inde til at vise, at de venner, der støttede os i den mørke tid, også vil gøre det i de lyse tider, og netop fordi tiderne er lyse.
I dag vil jeg gerne foreslå Dem tre mulige handlingsforløb, som kan styrke vores forbindelser, så vi skulder ved skulder kan kæmpe for at opnå de utopier, som De selv lærte os at stræbe efter, dvs. undertegnelsen af associeringsaftalen mellem Mellemamerika og EU, Costa Rica-konsensussen og "Peace with Nature".
Jeg ved udmærket, at der her i Parlamentet er mange forskellige holdninger til frihandelen. Men jeg ved også, at disse holdninger kommer til udtryk med baggrund i det "højtliggende" perspektiv, som mennesker, der er så heldige at leve i et udviklet samfund, har. Jeg vil gerne fortælle Dem, hvordan perspektivet ser ud fra lavlandet. For et land som mit, et af de mindste i verden, er der ikke mulighed for at producere alt det, vi forbruger. Vi er tvunget til at være de moderne tiders fønikere. I globaliseringens æra er det dilemma, som udviklingslandene står over for, lige så barsk, som det er enkelt: Hvis vi ikke er i stand til at eksportere stadig flere varer og tjenesteydelser, vil vi ende med at eksportere flere og flere mennesker.
Det er klart, at Europa er nødt til at varetage europæernes interesser. Men det er også klart, at de europæiske befolkningers interesse, og enhver anden befolknings interesse, i stadig større omfang afhænger af menneskehedens fælles skæbne. Ingen nation kan forholde sig roligt til, at der på den anden side af dens grænser hersker sult, uvidenhed, vold og sygdomme. Så længe forskellene mellem vores nationer fortsat er så store, vil den globale diaspora blive ved med at føre tusindvis af mennesker over oceaner, floder og mure for at søge de muligheder, de ikke kan finde i deres egne lande.
Associeringsaftalen mellem Mellemamerika og EU, den første aftale mellem regioner, som EU indgår, er den mest nærliggende, åbenlyse og umiddelbare mulighed for Europa til at genoplive dets tilstedeværelse i Latinamerika. Siden oprettelsen af Det Mellemamerikanske Fællesmarked er der få initiativer, der har haft et større potentiale for at fremskynde den økonomiske vækst på den mellemamerikanske landtange, for at modernisere vores institutioner og for at give de mellemamerikanere, der stadig lever i fattigdom, nye muligheder. En indgåelse af denne aftale ville for Europa være ensbetydende med at genoptage det lederskab, det har mistet, og besætte den ledige post i spidsen for kampen for udviklingen af vores Latinamerika. I går var vi allierede i kampen for freden, i dag kan vi være partnere i kampen for udviklingen.
Der er dog også enorme forskelle mellem Mellemamerika og Europa, som bør tages i betragtning. Den første er den forskel, der er mellem vores to integrationsmodeller: Europa bør acceptere, at den mellemamerikanske integration finder sted på den måde, som vores institutionelle udvikling tillader. Vi er allerede den mest integrerede region blandt verdens udviklingslande, og derfor mener vi ikke, at det er fair, at vi bliver pålagt betingelser om vores integration, for at forhandlingerne kan fortsætte. Det er vanskeligt for Mellemamerika at opfylde disse betingelser, og derudover bliver andre regioner i verden ikke stillet over for de samme betingelser.
Den anden og måske vigtigste forskel mellem vores regioner er forskellen mellem vores udviklingsniveauer. Det er helt afgørende, at aftalens kommercielle element tildeler Mellemamerika en asymmetrisk behandling, og ikke mindst, at den undgår den uhensigtsmæssige praksis med at fastholde hindringer inden for de områder, hvor Mellemamerika faktisk har komparative fordele. Hvis vi kan nå til enighed på grundlag af disse forudsætninger, vil Europa tage et kæmpe spring til gavn for borgerne i Mellemamerika, men også i Europa, for i tider med internationale kriser kunne det europæiske kontinent drage stor nytte af en økonomi, der er vokset omtrent dobbelt så hurtigt som den europæiske i de seneste fem år.
Europa kan begynde at spille en ny hovedrolle i udviklingslandene, men før det sker, skal Europa sikre sig, at dette lederskab netop sker til gavn for udviklingen. Som Goethe sagde, er der ikke noget, der skader en ny sandhed mere end en gammel fejl. Vi kan ikke træde ind i en ny etape med internationalt samarbejde, hvis vi bærer rundt på fortidens byrder, især byrden af nogle militære udgifter, der i sig selv er en stor fornærmelse over for de næsten 200 millioner latinamerikanere, der lever i fattigdom. Tiden er inde til, at det internationale finansielle samfund forstår at skille klinten fra hveden og erkender, når det bliver stillet over for beviserne, hvilke udgifter der vil udmønte sig i en bedre levestandard for menneskene, og hvilke der ikke vil.
Det er ikke en æresbevisning, at militærudgifterne i Latinamerika i 2007 nåede op på 36 milliarder dollar i en region, der med undtagelse af Colombia, i dag ikke har nogen væbnede konflikter. Med de penge, der bliver brugt på et enkelt fly at typen Sukhoi Su-30k, kunne vi købe ca. 200 000 computere af mærket MIT Media Lab XO til vores studerende. Med de penge, der bruges på en enkelt Black Hawk-helikopter, kunne man i ét år betale et stipendium på 100 dollar om måneden til 5 000 latinamerikanere. Verdens udviklede lande må ikke via bistand og midler støtte beslutninger, der træffes af personer, der foretrækker at udstyre deres soldater i stedet for at uddanne deres børn. Det er derfor, mine damer og herrer, at min regering har offentliggjort Costa Rica-konsensussen, der er et initiativ til etablering af mekanismer til eftergivelse af gæld og finansiel støtte til udviklingslande, som investerer mere og mere i miljøbeskyttelse, uddannelse, sundhed og boliger til deres befolkninger og mindre og mindre i våben og soldater. Det er mit håb, at Costa Rica-konsensussen en dag med Deres opbakning kan blive til virkelighed.
Jeg håber også, at vi kan vedtage et projekt, der er tæt forbundet med konsensussen, nemlig traktaten om våbenoverførsel, som Costa Rica har foreslået i FN, og som forbyder landene at overføre våben til stater, grupper eller individer, når der er berettiget grund til at tro, at disse våben vil blive anvendt til at krænke menneskerettighederne eller folkeretten. Jeg ved ikke, hvor længe vi kan blive ved med at overleve endnu uden at indse, at det at dræbe mange, lidt efter lidt, dag efter dag, er lige så forkasteligt som at dræbe mange på en enkelt dag. Den destruktive kraft, som udgøres af de 640 millioner små og lette våben, der findes i verden i dag, og hvoraf 74 % er i hænderne på civile, har vist sig at være mere dødelige end atombomber, og de er en af de største drivkrafter bag borgernes usikkerhed, såvel nationalt som internationalt. Frygten for at dø må ikke være den toneart, som fremtiden for vores befolkninger skrives i. I dag kan vi gøre noget for at sikre, at det ikke bliver tilfældet.
Jeg har kun enkelt ting mere, jeg gerne vil sige til Dem, og den har også med vold og ødelæggelse at gøre, men ikke kun mod menneskene, men mod alle former for liv. Hver skov vi fælder, hvert ton kuldioxid, som vi sender ud i luften, og hver flod, vi forurener, bringer os et skridt nærmere mod porten til udryddelse af vores art, og på hvis dørtærskel vi er nødt til at opgive ethvert håb - som ved porten til Dantes helvede. Jeg nægter at være vidne til, at menneskeheden går over tærsklen til denne port.
For 60 år siden havde den tidligere præsident for Costa Rica, José Figueres, den vision at afskaffe den nationale hær og erklære fred med verden. Vi har nu besluttet at erklære fred med naturen. Vi ønsker at være et CO2-neutralt land i 2021, når vi skal fejre vores 200-års uafhængighed. Sidste år blev vi det land, der har flest træer pr. indbygger og pr. kvadratmeter i verden ved at plante 5 millioner træer. I 2008 vil vi plante yderligere syv millioner træer. Vi står i spidsen for et internationalt korstog mod den globale opvarmning, og i dag beder jeg Dem ydmygt om at slutte Dem til os.
Stigningen i temperaturen på jorden har gjort det muligt, at der vokser oliventræer ved de engelske kyster, og det er et særdeles bekymrende tegn for det videnskabelige samfund. I modsætning til bibelhistorien bringer duen denne gang ikke olivengrenen som et tegn på ro, men som et tegn på fare. I dag beder jeg Dem om, at vi sender denne due hen til klodens fjerneste hjørner, så den kan vende tilbage med en vilje til ændring fra alle verdens nationer. Det er kun i fællesskab, at vi kan danne en ny alliance, nu ikke mellem Gud og mennesket, men mellem mennesket og Guds skaberværk.
Den store argentinske forfatter Jorge Luis Borges plejede at sige, at han var en europæer i eksil, hvorved han henviste til en stor del af befolkningen på vores amerikanske kontinents europæiske oprindelse. Efter århundreder med blanding og udveksling blandt racerne findes der sandsynligvis også her mange amerikanere i eksil. Vi blev sendt i eksil på grund af geografiske omstændigheder forårsaget af et ocean, og historien har svinget som et pendul, der nogen gange bringer os tæt sammen og andre gange fjerner os fra hinanden alt efter omstændighederne. Jeg synes, at tiden er inde til at stoppe pendulet og indgå unioner og til igen at slå ind på den vej, som vindene fulgte for 180 millioner af år siden, før Jorden blev kløvet, og Europa stødte op til Amerika, og hvor det ville have været muligt at gå fra Paris til New York.
Vi tilhører alle den samme race, som fortsat er i stand til at plukke de bedste blomster i livets have. Vores drømme er en fælles arv, og vores beslutninger har indflydelse på alle andre menneskers liv, uanset om vi bryder os om det eller ej. Efter min mening er dette langtfra en trussel, men derimod en fantastisk mulighed. Jeg synes, at det, som en af Costa Ricas største digtere, Jorge Debravo, udtrykte det, især er fantastisk at vide, at vi har magten til at vække selv de fjerneste ting, vi berører, til live, og til at se ud i den endeløse horisont, for alle de ting, vi ser på, bliver, sammen med os, uendelige. Jeg er sikker på, at vi vil være i stand til at anvende denne endeløse magt til alles bedste, både europæernes og amerikanernes, og at vi side ved side vil følge en stjerne, der bebuder en mere retfærdig og fri morgendag.
(Stående bifald til taleren)
Formanden
Hr. præsident Arias! På vegne af Europa-Parlamentet vil jeg gerne takke Dem hjerteligt for denne storartede og vigtig tale, hvori De udtrykte, at De og Deres land repræsenterer demokrati og frihed. De arbejder imod vold, terror og diktatur. Når De siger, at Costa Rica er et lille land, vil jeg sige, at det ikke kommer an på, hvor mange indbyggere et land har, og hvor stort et geografisk areal landet omfatter. Det kommer an på, hvilken ånd der hersker i et land og hos dets præsident. Når man lytter til Deres tale, siger man, at præsident Arias og Costa Rica står for frihed og demokrati. Derfor er Costa Rica et stort land på denne jord.
(Bifald)
De er en fredens mand, og derfor har De i 1987 modtaget Nobels Fredspris. Men dermed har De ikke trukket Dem tilbage. Der er gået 21 år, og i dag arbejder De for fred mellem mennesker og fred med naturen. Og når det gælder disse principper, finder De Europa-Parlamentet ved Deres side.
Jeg vil også gerne byde de ministre fra Deres regering, der ledsager Dem, hjerteligt velkommen: hr. udenrigsminister Stagno Ugarte og hr. økonomiminister Ruiz Gutiérrez, der også er til stede her i mødesalen, samt de mange borgere fra Costa Rica, der bor her i Bruxelles og i Belgien. De kan være stolt af Deres land! Ikke ud fra et nationalistisk synspunkt, for så ville jo også lande, hvor der hersker diktatur og voldsregime, være stolte. Nej, De kan være stolt af Deres land, Costa Rica, fordi De repræsenterer de rigtige værdier: demokrati, frihed og fred!
Endnu engang hjerteligt tak! Mange tak, præsident Arias!
(Bifald)
