Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från igår har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Wijsenbeek
Fru ordförande, på sida sex i protokollet från gårdagens sammanträde finns ett omnämnande av tre betänkanden enligt den så kallade Hughes-proceduren. Jag skulle gärna se att man i fortsättningen anger den rätta reglementsartikeln istället för namnet på någon godtycklig parlamentsledamot.

Ordföranden
Vi har visserligen avslutat justeringen av protokollet, men jag skall meddela att vi kanske kommer att komplettera Hughes-förfarandet med ytterligare ett par detaljer, för att förklara det för kolleger som inte vet vad Hughes-förfarandet innebär.
(Protokollet justerades.)

Smith
Fru ordförande! Jag vill bara upplysa kammaren om att en minnesgudstjänst kommer att genomföras i Liverpool i morgon förmiddag, för vår avlidne kollega Ken Stewart. Ordförandens kansli har mycket vänligt samtyckt till att skicka ett kondoleansbrev. Jag vill att mitt tack till ordföranden därför skall tas till protokollet.
Om kommissionen är här så vill jag också nämna att kommissionen i förra veckan utfärdade ett pressmeddelande, som stödde en expedition för undersökning av vraket efter bulklastfartyget Derbyshire , som försvann i Stilla havet 1980. Det var en fråga som Ken Stewart drev länge och hårt i detta parlament under sina år här, och han skulle ha blivit mycket glad över att kommissionen undersöker detta. Ja, som vi alla vet så drev han energiskt alla frågor om sjötransporter, om säkerheten för dem som förtjänar sitt levebröd på, och de passagerare som reser med, fartygen. Så det gläder oss att kunna notera att kommissionen stöder expeditionen. Det skulle Ken ha gillat.

Ordföranden
Vi tackar er för dessa upplysningar.

Hallam
Fru ordförande! En ordningsfråga. Jag syftar på de tragiska tilldragelserna på gränsen mellan Israel och Jordanien igår. Jag uppmanar ordförandeskapet att tillsända det israeliska folket, och i synnerhet de berörda familjerna, ett kondoleansbrev.

Ordföranden
Tack så mycket Hallam!

Vallvé
Fru ordförande, jag vill bara ansluta mig till den framställning som den ledamot som talade före mig gjorde. Jag vill också beklaga attentatet som utfördes i Israel igår, där sex skolbarn och en lärare dödades vid gränsen till Jordanien. Det finns faktorer som motverkar fredsprocessen, men det finns ingenting så oersättligt som förlusten av människoliv. Mot denna bakgrund anser jag att Europaparlamentet bör beklaga och fördöma sådana här händelser.

Ordföranden
Tack så mycket Vallvé!

Sichrovsky
Fru ordförande, jag ber att få ansluta mig till de kolleger som engagerar sig i Mellanöstern. Jag anmodar parlamentet att hålla en spontan tyst minut för att här ge ett särskilt uttryck åt dessa tragiska händelser och visa det stora engagemang vi som europeiska parlamentariker känner allt som händer i Mellanöstern.

Ordföranden
Tack så mycket Sichrovsky!

Omröstning
Ford
Fru ordförande! Ett klarläggande. I går klargjorde kommissionär Marín att han insåg att detta beslut skulle behöva fattas med enhällighet. Men visst har väl kommissionen, vid tidigare diskussioner, vid informella överläggningar hävdat att det principbeslut som krävde enhällighet redan fattats, och att tillämpningsbeslutet bara skulle kräva kvalificerad majoritet? Kan kommissionen titta på detta och återkomma till oss i frågan?

Bangemann
Jag skall gärna se till att det kontrolleras ännu en gång, men jag kan av naturliga skäl här inte inta någon annan position än min kollega från igår.

Van der Waal
Fru ordförande, det finns många länder där det är bedrövlig ställt med respekten för de mänskliga rättigheterna, men i Burma är det frågan om en särskilt extrem situation. Militärregimen i detta land förtrycker människorna på ett förfärande sätt. Inte enbart i form av tvångsarbete vid anläggning av infrastrukturer utan också genom att använda medborgarna som lastdjur vid transport av vapen och ammunition till armén.
Slavarbete är, som föredraganden också gjort klart, inte det enda missförhållandet i Burma. Människor fördrivs, tvingas att flytta och misshandlas. Särskild uppmärksamhet bör här ägnas åt det utsatta läget för de ungefär två miljoner som tillhör Karen-minoriteten. 1948 utlovade Storbritannien, när man lämnade Burma, självbestämmanderätt åt denna övervägande kristna folkgrupp. För några veckor sedan startade Burmas armé en stor offensiv mot Karens nationella union. Detta satte igång en stor flyktingström till Thailand. Detta land vägrar dock att skydda flyktingarna. Det finns alltså många skäl för rådet att förutom tvångsarbetet också ta upp den fruktlösa överlevnadskamp som Karen-folket för, både hos den burmesiska juntan och hos Thailands regering.
Detta är första gången som kommissionen kommer med ett förslag om att tillämpa sanktioner i världshandeln på humanitära grunder. Kommissionen har därvid gått mycket grundligt till väga. Tvångsarbete utgör en av de diskrimineringsgrunder som omnämns i förordningens artikel 9. Om vi förstått kommissionären Marín rätt kommer rådet den 24 mars att enhälligt besluta om detta.
En fråga som har förblivit obesvarad är vilka villkor som är förenade med den kommande indragningen av förmånerna. Kommer förmånerna åter att beviljas om tvångsarbetet upphör? Eller har man ställt som villkor att situationen för de mänskliga rättigheterna rent allmänt måste förbättras? Och hur ställer sig då behandlingen av Burma sedd i relation till länder som Kina, Kuba och Libyen, där det också råder många missförhållanden på människorättsområdet. Vi förväntar oss att kommissionen i sinom tid informerar oss närmare om detta.
Till förslaget om att nu dra in tullförmånerna för Burma har vi förbehållslöst gett vårt stöd.
Betänkande (A4-0083/97) av Dybkjær

Díez de Rivera Icaza
Det är nästan med leda som man upprepar orden hållbar utveckling, som nästan lamslår Europeiska unionen när den skall utveckla konceptet på internationell nivå.
Vi vidhöll för parlamentet vid det tillfället att Rio-evenemanget inte skulle betyda mer än ett fotografi för många europeiska ledare. Tyvärr har vi fått rätt med tiden. Det finns ingen politisk vilja och utan politisk vilja och utan ekonomisk solidaritet samt med en obetydlig dialog mellan nord och syd blir det svårt att uppnå Agenda 21. I enlighet med föredragandens träffande uttalande har situationen för miljön på internationell nivå gått från att ha varit problematisk till att bli alarmerande.
Europeiska unionens ansvar att nå viss framgång vid konferensen i New York är stort. Vad vill ni att jag skall säga? Jag tror inte att den nuvarande exekutiva kommittén just nu är mest lämpad att göra detta. Därav vikten av att parlamentet tar det ansvar som medborgarna har gett det på detta område och stärker sin närvaro vid konferensen.
Min röst kommer framför allt att vara skeptisk.

Beviljande av bidrag för slutgiltig nedläggning av vinodlingsarealer
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0077/97) av Martin för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslag till rådets förordning (KOM(96)0706 - C4-0047/97-97/0009(CNS)) om ändring av förordning (EEG) nr 1442/88 om beviljande av bidrag för produktionsåren 1988/1989-1997/1998 för slutlig nedläggning av vinodlingsarealer.

Martin Philippe-Armand
. (FR) Fru ordförande, rådets förordning nr 1442/88 av den 24 maj 1988 om beviljande av bidrag för produktionsåren 1988/1989-1997/1998 för slutgiltig nedläggning av vinodlingsarealer har slutligen ändrats genom förordning 1595/96 av den 30 juli 1996.
Den ändrade förordningen förordar att medlemsstaterna skall ange vilka regioner som berörs av tillämpningen av nedläggningsförfarandet. Detta beslut kan anpassas till villkor som syftar till att säkerställa en miniminivå för produktionen i berörda områden och en respekt för den ekologiska jämvikten.
Jag vill påminna om att jag under debatten om paketpriset för 1996/1997, tillsammans med ett antal kolleger hade lämnat in några ändringsförslag angående nedläggningen. Vid plenarsammanträdet förkastades dessa med förevändningen att det inte fanns tillräckligt många vinodlingar i Europeiska unionen. Jag hade då lagt fram de specifika problemen i regionen Charentes. Emellertid var olyckligtvis inställningen hos vissa specialister ganska demagogisk.
Jag beklagar det, eftersom man på grund av produktionsutvecklingen i förhållande till konsumtionen av vinprodukter i Europeiska unionen måste konstatera att det för produktionsåret 1996/1997 finns ett strukturellt överskott motsvarande ungefär 15 miljoner hektoliter. Det tycks alltså nödvändigt att bättre anpassa nedläggningspolitiken till de ekonomiska och miljörelaterade behoven så att den blir mer attraktiv och förlorar sin oåterkalleliga karaktär.
Det behövs alltså snabba lösningar. Flera åtgärder kan föreslås i detta syfte. Den första handlar om en förlängning av giltighetstiden för återplanteringsrätten, som för närvarande bara uppgår till åtta produktionsår efter det år under vilket den vederbörligen anmälda röjningen utfördes. Vissa vinodlare är därför frestade att återplantera sina vinodlingar innan giltighetstiden utgår. Det nya systemet borde göra det möjligt att förlänga denna tidsfrist till tolv produktionsår och detta skulle även gälla de rättigheter som vinodlarna för närvarande har.
Vidare en bestämmelse om tillfällig nedläggning. Nedläggningsbidragen, såsom de definierats i förordning (EEG) nr 1442/88, medför en slutgiltig nedläggning vilket ger åtgärden en ytterst rigid karaktär som motverkar dess effektivitet. Det nya systemet som föreslår en tillfällig nedläggning under en period på tolv år, med ett bidrag på 40 % av bidraget för slutgiltig nedläggning, kan bli föremål för överföringar i enlighet med artikel 7.2 andra stycket i förordning (EG) nr 822/87 eller en återplantering inom en tidsfrist på åtta år räknat från röjningen.
Dessa åtgärder kan både möjliggöra en effektivare överlåtelse av företagen, bland annat genom att underlätta etableringen av unga vinodlare, och samtidigt en bättre anpassning av företagen till utvecklingen på marknaden. En tillfällig nedläggning är därför en dynamisk snarare än statisk reaktion på marknadens och företagens utveckling.
De åtgärder som föreslagits i detta kapitel går inte emot de nuvarande bestämmelserna som gäller för produktionsåret 1996/1997 utan ställer en rad kompletterande åtgärder till förfogande för vinsektorn för att tillåta en bättre flexibilitet i företagen i förhållande till utvecklingen på marknaderna.
Vad gäller den speciella situationen för viner som regleras av artikel 36 måste man ifrågasätta värdet av detta förfarande. Man kan konstatera att vinodlarna - det bästa exemplet är regionen Charentes - uppnår mycket höga avkastningar, som i hög grad överstiger den traditionella marknadens kapacitet, och följaktligen orsakar störningar på andra vinregioners traditionella marknader.
Slutligen vad gäller den regionala utvecklingen måste man hålla i minnet att vissa regioner är ekonomiskt beroende av vinodlingarna. En slutgiltig nedläggning medför en oåterkallelig förlust av en ekonomisk potential. Av uppenbara orsaker måste slutgiltiga och tillfälliga nedläggningar vara frivilliga och skall därför inte på något sätt vara förenade med tvång.
Fru ordförande, detta var vad jag hade att säga om detta betänkande.

Klaß
Fru ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Vi behandlar idag enligt förfarandet för aktuella och brådskande frågor förslaget från kommissionen om en förlängning av tidsfristen för ansökan om bidrag för slutgiltig nedläggning av vinodlingsarealer med en månad, nämligen från den 31 december 1996 till den 31 januari 1997, märk väl januari - vi har ju redan idag den 14 mars. Min partigrupp, PPE, stöder betänkandet av Philippe Martin. Martin föreslår att tidsfristen förlängs med tre månader istället för en. Detta är nog klokt, inte endast för att tidsfristen i vilket fall som helst redan skulle ha löpt ut, utan också för att förverkligandet av programmet med arealnedläggning rent faktiskt vållar problem i medlemsländerna.
Med ändringen genom förordningen 1595 från 1996 tilldelades för det första de enskilda medlemsländerna kvoter för nedläggningen. Mitt land, Tyskland, har t.ex. endast tilldelats 50 hektar för den slutliga nedläggningen av vinodlingsarealer. Bara frågan om hur denna lilla yta skall fördelas på de 13 vindistrikten vållar stora problem. Det måste vara möjligt att överföra de arealer från 1996/1997 som inte utnyttjats till nästa produktionsår, så att inte röjningsandelarna går förlorade.
Den slutliga nedläggningen av vinodlingsarealer och därmed borttagandet av arealer från vinproduktionen är en åtgärd för att stabilisera vinmarknaden i Europa. Det strukturella överskottet inom EU uppgår fortfarandet till ca. 15 miljoner hektoliter. Det första instrumentet för reglering av vinmarknaden måste vara att stimulera avsättningen. Vi måste uppbåda alla krafter för att behålla våra marknadsandelar, ja till och med öka dem genom export. Endast så kan vi behålla våra arbetsplatser i Europa, och endast så kan vi garantera att vår kultur och vårt kulturlandskap bevaras.
Vi har i Europaparlamentet krävt finansiella medel för att stimulera avsättningen av vin genom en nyreglering av vinmarknaden. Reformen för vinmarknadsregleringen låter som tidigare vänta på sig. Grundläggande förhållanden måste ändras. Vad vi åstadkommer nu är endast ett lappverk. Att röja vinodlingsarealer utan att erbjuda alternativ för enskilda regioner kan innebära ruinen för dessa regioner. Strukturella kompensationsåtgärder måste vidtas. Vinproduktionen är en ekonomisk faktor i Europa. Över hela världen odlas goda viner som utövar ett tryck på våra marknader, såväl inom som utanför EU.
Genom att ensidigt dra sig tillbaka från marknaden går inte endast en ekonomisk potential och arbetsplatser förlorade, utan också en del av vår kulturella identitet. Regleringar skall med andra ord alltid genomföras med mått och sans, och den slutliga nedläggningen av vinodlingsarealer måste - och även där är jag överens med min kollega Martin - alltid vara frivillig, och den måste också kunna styras så att de mindre gynnsamma lägena och de lägen som inte präglar kulturlandskapet kan tas ur produktion.
(Applåder)

Barthet-Mayer
Fru ordförande, ärade kolleger, för kommissionen är nedläggning ett av de främsta sätten att minska produktionen. Det finns dock en uppsjö av sätt. En traditionell metod är att destillera det färdiga vinet. I själva produktionsfasen tillgrips åtgärder som skörd av omogna druvor, minskning av gödningsmedel och tak för avkastningen. En förebyggande åtgärd är plantering av kvalitetsdruvsorter, vilket i sig framkallar en produktionsminskning. Slutligen har vi åtgärder som innebär en arealminskning genom slutgiltig nedläggning av vinodlingarna, kommissionens huvudsakliga medel och det enda som finansieras till 100 %. Emellertid kan man också minska vinproduktionen till exempel genom att diversifiera vinodlingens användningsområden. Jag tänker på druvsaft och på framställning av biprodukter, jag tänker också på druvsocker till exempel, även om denna utväg är av mindre betydelse.
För att återkomma till produktionsminskning genom kvalitetshöjning, måste man förstå att från och med nu och fram till år 2010 kommer 5 % av konsumtionen i Europa härröra från ekologiskt jordbruk - häri kommer vin att ingå. Dessutom - och detta är viktigt - kommer kvalitetsviner av typen "Vin med kontrollerat ursprung " eller lantvin att utgöra den största marknadsandelen.
Gemensamt för kvalitetsviner är den låga avkastningen per hektar. De möjliggör alltså en verklig kontroll över produktionen. Vad nedläggningen beträffar måste den först och främst förbli ett redskap avsett för omstrukturering och förbättring av vinodlingarna. På så sätt har avkastningen i min region, Alsace, tack vare en strikt kvalitetspolitik under tjugo år minskat från 120-130 hektoliter per hektar till ungefär 60 hektoliter för grand cru-viner. Genom införandet av denna strikta kvalitetspolitik har vinodlarna sålunda lyckats behålla sina intäkter alltmedan produktionsvolymen minskat utan att lägga ned och genom att utveckla sin exportmarknad.
Jag fortsätter att motsätta mig den övergripande politik som vore dödsstöten för vinodlingen i Europa, och som skulle syfta till att få kontroll över produktionen genom slutgiltig nedläggning, med alla de följder som man känner till för landskapet i vinregioner; jorderosion, övergivandet av mark, vilket medför ekonomisk tillbakagång, flykt från landsbygden och ungdomsarbetslöshet, för att inte tala om de produktionsmedel man avstår från på världsmarknaden. En sådan politik går stick i stäv mot önskan om en integrerad omläggning av landsbygden, mot skyddet av marken, och den motsäger också idén om den ekonomiska utvecklingen av våra regioner som man vet huvudsakligen är baserad på jordbrukstillgångar som vinodlingar och vin.
Jag kommer naturligtvis in på de kulturella, historiska och symboliska sidorna av denna odling som är mellan två och tre tusen år gammal i Sydeuropa. Att slutgiltigt lägga ned vinodlingar bör vara ett kirurgiskt ingrepp som man bara använder sig av i undantagsfall. Att röja vinodlingar för att återplantera dem inom ramen för en kvalitetsproduktion är det enda sunda sättet att utforma denna åtgärd på. Således måste all nedläggningspolitik vara selektiv och tillfällig och innehålla en ekonomisk aspekt - en höjning av bidrag per hektar -, en social aspekt - stöd till pensionering, stöd till etablering av unga vinodlare, - en miljöaspekt, jag tänker på markförbättrande träda, på bekämpning av erosionen. Detta är naturligtvis förenligt med en övervakningspolitik för regioner som i själva verket är överflödiga, de som inte har någon marknad.
Sammanfattningsvis skulle jag vilja säga att bara en realistisk politik som är anpassad till människans behov, till miljön och till en alltmer kvalitetsmedveten marknad är i stånd att uppfylla de mål som vi vill fastlägga i Europeiska unionens politik i fråga om vinodling. I detta sammanhang stöder naturligtvis Europeiska radikala alliansen vår kollega Martins betänkande.
(Applåder)

Berthu
Fru ordförande, i en del av Europas vinodlingsregioner ser vi en växande överproduktionskris som omedelbart borde hejdas genom väl avvägda åtgärder. Vi stödjer Martins betänkande, eftersom det både innehåller omedelbara åtgärder och förslag som är användbara i framtiden.
De omedelbara åtgärderna är de som föreslås av kommissionen för produktionsåren 1996, 1997 och 1998, men de lindrar bara. De löser inte allt. Därför har vår grupp med stort intresse studerat den andra delen av betänkandet om ett förbättrat nedläggningsförfarande.
För närvarande borde kommissionen snabbt lägga fram förslag med avseende på en reform av den gemensamma organisationen av vinodlingsmarknaderna, ett ärende som inte behandlats på två år, medan Europaparlamentet redan lagt fram förslag i samband med betänkandet av Fantuzzi. Inom ramen för denna reform bör man vid nedläggningsaspekten beakta föredragandens förslag.
Utöver den hotande krisen är det absolut nödvändigt att hålla fast vid en framtid för våra vinodlingsregioner. Därför är en frivillig, tillfällig och inte slutgiltig nedläggning det enda sättet. Jag beklagar att kammaren vid införandet av paketpriset för 1996-1997 inte följde vårt förslag och inte röstade på de ändringsförslag som vår grupp föreslog och som nu återupptagits av föredraganden.
Vi fick då veta att det inte fanns några överflödiga vinodlingar. Vi vet emellertid i dag att Europeiska unionen har varit tvungna att destillera inte mindre än 15 miljoner hektoliter under det nuvarande produktionsåret. Vilket slöseri och vilken förlust för våra vinodlare! Låt oss bevara en viss flexibilitet i skötseln av vinodlingsföretag med hjälp av tillfällig nedläggning. Låt oss komma ihåg att all slutgiltig nedläggning medför en likaledes slutgiltig förlust av produktionsrätten och att den mark som på så vis frigörs kan inte längre få hjälp med avseende på den gemensamma jordbrukspolitiken.
Vad beträffar exemplet med regionen Charentes skulle det innebära dödsstöten att slutgiltigt lägga ned ungefär 20 000 hektar, det vill säga 25 % av regionens vinodlingspotential, vilket vissa emellertid föreslår. Om denna mark skulle läggas i träda skulle man i denna region medverka till att göra sig av med det viktigaste ekonomiska trumfkortet och förstöra en traditionell, mänsklig balans.
Därför kräver vi att man snarast möjligt återupptar reformen om den gemensamma organisationen av vinmarknaderna.

Filippi
Fru ordförande, Klass har redogjort för hållningen inom den grupp till vilken jag hör och därför ska jag inte gå tillbaka till dess betänkande. Jag vill däremot ansluta mig till det allmänna temat som ligger bakom diskussionen idag på förmiddagen, närmare bestämt kravet på att ta upp några strukturella åtgärder inom vinodlingen för att anpassa ett numera ålderdomligt system som inte längre klarar de krav som nu ställs. Förvisso måste, man, som mina kolleger framfört, agera för att ytterligare minska överskottet och fokusera på kvalitet och marknad; dessutom måste man agera genom att vidta mått såsom nedläggning och återplantering som å ena sidan ytterligare förbättrar vinodlingen och å andra sidan tar hänsyn till den verkliga situationen inom de geografiska områdena i Europeiska unionen.
Jag vet inte om lösningen består i att man återupptar OCM vilket för övrigt Parlamentet godkände för ett och ett halvt år sedan; jag vet inte heller om de framförda förslagen i så fall behöver gås igenom även från vår sida. Jag vet däremot att jag själv förra året i " prispaketet" lade fram ett ändringsförslag som godkändes av jordbruksutskottet och där det mycket tydligt framgick att reglemente 1442/88 om nedläggningar var ett så antikverat, gammalt och stelbent reglemente att det inte längre borde förlängas och att det behövde fastställas ett nytt reglemente som tog hänsyn till behovet att åstadkomma jämvikt på marknaden mellan efterfrågan och tillgång genom att påverka de nationella staterna, men även vissa geografiska områden.
Jag har besökt regionerna i nordöstra Italien, där den lokala vinproduktionen säljs i sin helhet och där det finns ytterligare marknadsutrymme. Man måste således kunna ta fram ett smidigare verktyg som återspeglar de specifika situationerna inom regionerna i den Europeiska unionen.

Bangemann
Vi vill först tacka föredraganden och parlamentet för att ni accepterat att behandla detta förslag som en brådskande fråga. Det är ju också ganska uppenbart att vi måste få till stånd de föreslagna ändringarna om vi vill fullfölja åtgärderna, som hittills visat sig vara framgångsrika.
Naturligtvis handlar det här inte om en slutlig reglering av ett bättre system för vinodlingsarealer eller -marknader, det är helt klart. Talaren som påpekade att detta naturligtvis endast är en fortsättning på det vi redan har åstadkommit, har fullständigt rätt. Kommissionen har heller inte sagt något annat. Tvärtom har vi i denna förordning än en gång uppmärksammat att dessa åtgärder endast är nödvändiga så länge vi inte har presenterat och beslutat om de slutliga åtgärderna.
Jag vill passa på att tacka för debatten. Vi kommer att godkänna alla tre ändringsförslagen, så att vi sedan kan genomföra åtgärderna så fort som möjligt. Att de skall genomföras av medlemsländerna och att det då kan uppstå svårigheter, det är riktigt. Men så är det nu en gång med subsidiaritet. När uppgifter överförs enligt subsidiaritetsprincipen så blir det också svårare för dem som måste ta itu med dem.

Ordföranden
Tack så mycket herr kommissionär!
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Posselt (PPE).
Fru ordförande! Jag har naturligtvis gett mitt stöd åt det utmärkta betänkandet av kollegan Martin, eftersom rör sig om våra vinbönders intressen. Jag har emellertid gjort det med tungt hjärta, eftersom varje nedläggning av en vinodlingsareal också innebär ett bakslag för kulturen och civilisationen. Kollegan Klaß har med rätta hävdat att det är de dåliga arealerna som skall läggas ned. Striden gäller dock ofta vad som menas med en dåligt areal.
Vi har idag turen att sammanträda under en ordförande som företräder ett av de bästa vinodlingsområdena i Europa, nämligen Unterfranken. Det gläder mig också i hög grad att det här även ges positiva signaler, för vi måste vara på det klara med att nedläggning innebär ett bakslag. Vi bör helt enkelt i högre grad fokusera våra överläggningar på hälsoaspekterna av en måttlig vinkonsumtion. Vi borde trycka på rådets ordförandeskap att äntligen göra något. Irland och Nederländerna har tyvärr inte gjort något på detta område, men vi hoppas nu på vinlandet Luxemburg. Till slut vill jag bara säga att vi tydligt bör deklarera att detta med att vara europé också innebär att dricka mindre Coca-Cola och mer vin.

Ahlqvist, Andersson, Theorin, Waidelich och Wibe
Vi röstar mot detta betänkande, främst för att vi anser att hela politiken med omfattande bidrag för nedläggning av vinodlingar är felaktig. Det är marknaden och den enskilde bonden som skall bestämma när en odling skall läggas ned.
För det andra innebär förslaget till betänkande att ett högre bidrag ges till nedläggningar i regionen Charentes. Att sätta en längre tidsfrist underlättar också utbetalningar av bidraget. Sammantaget innebär alltså förslaget en utökning av bidragspolitikens omfattning, vilket vi omöjligen kan ställa upp på.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Garanti till Europeiska investeringsbanken för förluster på lån
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0078/97) av Tomlinson för budgetutskottet om förslag till rådets beslut (KOM(96)0586 - C4-0018/97-96/0278(CNS)) om beviljande av en gemenskapsgaranti för Europeiska investeringsbanken för förluster på lån till projekt utanför gemenskapen (Central- och Östeuropa, Medelhavsländerna, Asien och Latinamerika och Sydafrika).

Tomlinson
Fru ordförande! Garanterandet av Europeiska investeringsbankens lån till tredje land har länge utgjort ett bekymmer för budgetutskottet. Historiskt har vi sett uppkomsten av ett mönster med ombytta roller, där den europeiska budgeten tagit alla riskerna men där de stora politiska besluten samtidigt fattats av Europeiska investeringsbanken.
I en resolution om lån och garantier i juli förra året framförde parlamentet, ånyo vissa grundläggande principer som budgetutskottet länge omfattat: för det första nödvändigheten att skydda unionens allmänna budget mot att utsättas för ökade lånerisker; för det andra nödvändigheten av att säkerställa en tillräcklig påfyllning av garantifonden i förhållande till risktäckningsgraden; för det tredje antagandet att de uteblivna återbetalningarna när det gäller garantilån är i stigande, liksom också risken för Europeiska unionens budget.
Till följd av den historiska ståndpunkt vi intagit så var det parlamentet som vid tidpunkten för den senaste mer genomgripande revideringen av de ekonomiska perspektiven insisterade på att en separat garantifond skulle inrättas, för att skydda budgeten mot att blottställas för garantier man lämnat avseende lån från Europeiska investeringsbanken.
Europeiska rådet i Cannes och Madrid fastställde att Europeiska unionen skulle utsträcka gemenskapens ut- och inlåningsverksamhet till tredje land. Vi, som de säger, hade upprättat principer som vi ville se dessa garantier utställda i enlighet med. Det förslag som nu kommit från kommissionen söker, i stället för att förnya specifika mandat till de delar av världen som omnämns i rubriken (Latinamerika, Asien, Sydafrika och Medelhavsländerna), förnya lånen globalt i sin helhet, i form av ett enda mandat, samt också på samma gång ordna så att förfallodagarna sammanfaller med den period som omfattas av det ekonomiska perspektivet, samtidigt med en minskning av Europeiska investeringsbankens garanti till 65 %.
Trots att kommissionens förslag presenterades på korrekt sätt och i rätt tid så har Ministerrådet sannerligen varit söligt i sin handläggning av det. Än en gång vill jag göra kammaren uppmärksam på det faktum att en sakfråga, som kan vara föremål för förlikning, debatteras utan tillräcklig representation från rådets sida.
Vi har, i princip, antagit Ekofinrådets intention, vilken uttrycktes så tidigt som i november 1995: att Europeiska investeringsbankens ansvar för lånerisker bör ökas. Vi anser det förslag som valdes utgör en intressant ändring av inriktningen. Men det är uppenbart otillräckligt, enligt vår uppfattning, för att uppnå den utsagda intentionen. Vi anser att det fortfarande finns möjlighet för Europeiska unionens budget att exponeras för en större risk än tidigare, i det förslag rådet valt att följa. Minskningen av garantin kommer, tror vi, att medföra en ökning av totalbeloppet för de tillgängliga lånen, vilket således ökar den potentiella risken för Europeiska unionens budget. Europeiska investeringsbankens ansvar ökar, eftersom risken för att de uteblivna återbetalningarna skall uppgå till mer än 65 % ligger nära noll.
Vid övervägandet av vad som är ett mycket tekniskt, men också mycket politiskt förslag, har Europaparlamentets budgetutskott lagt fram två ändringsförslag, som ligger i linje med den traditionella uppfattning som hävdats här i kammaren. Samtidigt anbefaller budgetutskottet kammaren de något mer politiska, och mindre tekniska ändringsförslag, som antagits av tillämpligt utskott för att avge ett yttrande - utskottet för externa ekonomiska förbindelser.
Med dessa få inledande anmärkningar rekommenderar jag betänkandet. Jag anmanar enträget kammaren att stödja inte endast budgetutskottets två ändringsförslag, utan också dem som lagts fram av utskottet för externa ekonomiska förbindelser i dess yttrande och som sedermera antagits av budgetutskottet.

Valdivielso de Cué
Fru ordförande, gemenskapens garantier till Europeiska investeringsbanken för eventuella förluster på lån för genomförande av projekt i tredje land har stor betydelse för Europeiska unionens samarbetspolitik. Europeiska investeringsbankens lån styrs av samarbetspolitikens mål.
Syftet med utskottets förslag är global och samlad förnyelse av de mandat som fortfarande gäller för tredje land. Utnyttjandet av Europeiska unionens samarbetspolitik som instrument gör att de garantier som gemenskapen beviljar Europeiska investeringsbanken för externa lån bör fördelas likvärdigt mellan de olika regionerna.
Jag skulle vilja tacka budgetutskottet och Tomlinson för att de godkände och införde yttrandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser i betänkandet. Jag hoppas att det även godkänns av parlamentet. Det faktum att Europeiska investeringsbanken måste öka sin finansiering av gränsöverskridande mönsterprojekt mellan länderna i Medelhavsområdet, och avsaknaden av lämplig infrastruktur inom transport- och telekommunikationsområdet, utgör ett av de främsta hindren för utveckling av utrikeshandeln, handeln mellan regionerna och det regionala samarbetet.
Det är också nödvändigt att garantera ökad öppenhet i den finansiella satsningen. Det är viktigt att medborgarna blir medvetna om och får kännedom om gemenskapens genomförda samfinansieringar med andra internationella finansinstitut.
Utvärderingen av det nya garantisystemet måste inkludera en utvärdering av de ekonomiska och sociala effekterna i mottagarländerna. Detta är nödvändigt för att göra det möjligt för länderna att påskynda den ekonomiska utvecklingen och garantera en så effektiv användning som möjligt av gemenskapsbudgetens medel och garantier.
Jag skulle också vilja ta upp den tillfälliga sekvens som föreslagits i yttrandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser i samband med betänkandet och framställningen om regelbunden information från kommissionen till parlamentet om de ekonomiska och sociala effekterna i mottagarländerna. Jag vill också visa min tillfredsställelse med att ändringsförslag 4 godkänts, i vilket utskottet för externa ekonomiska förbindelser föreslår att den totala gränsen för garantin omfördelas mellan regionerna för att uppnå en sammanhängande jämvikt.
I kommissionens dokument finns en tidsplan för lånen för 1997-1999 där Asien och Latinamerika är de enda regioner där den garanterade lånevolymen ligger kvar på en nivå på 300 miljoner ecu. De senaste ändringsförslagen har löst detta och jag kommer att tacka parlamentet om det godkänner dessa ändringsförslag och Tomlinsons betänkande för budgetutskottet.

von Habsburg
Fru ordförande! I bibeln står det skrivet att Moses i sin vrede slog sönder tavlorna med de tio budorden när han såg judarna dansa runt den gyllene kalven. Jag kommer att tänka på denna scen när jag hör Tomlinson, för i bibeln står det också att denna vrede var helig och jag tackar Tomlinson för att han har låtit denna heliga vrede komma till uttryck i detta annars så fridfulla parlament.
Jag vill emellertid tillägga något till det som Tomlinson sagt. Det har visserligen inte direkt med detta att göra, men det finns ändå ett samband. Det handlar om det faktum att vi i vår kreditpolitik långsamt blir allt mer samvetslösa. Vi kritiserar albanerna för att de inte förbjöd pyramidspelen. Vi stöter emellertid på andra slags pyramidspel som vi dagligen medverkar i. Det som våra banker nu ägnar sig åt är inte längre godtagbart. De riskerar ju inte sina egna pengar, utan sina sparares, precis som vid pyramidspelen i Albanien. Jag läste i morse att vi åter ger Ryssland en stor kredit. Vi borde då börja tänka på att det finns politiska risker där som gör dess krediter mycket osäkra, och att vi därför borde vara mycket försiktigare.
Jag är skyldig Tomlinson ett stort tack för att han ännu en gång har dragit i nödbromsen även vad gäller Europeiska investeringsbanken, för vi kommer säkerligen i längden att bli mycket förvånade över de krediter vi nu ger Ryssland. Vi har redan spenderat alldeles för mycket. Däremot bromsas vissa länder, som t.ex. Ungern och Tjeckien, som befriats från kommunismen och som faktiskt har bevisat att de är samvetsgranna, medan Ryssland får obegränsade krediter, och detta kommer på sikt att innebära en risk för våra sparare. Jag vill därför tacka Tomlinson och be honom arbeta vidare så att det äntligen blir lite ordning på detta område.
(Applåder)

Virrankoski
Fru ordförande, Europeiska investeringsbanken grundades för att främja de ändamål, som EU håller för viktiga. Långivningen måste också inriktas på tredje länder. Europeiska investeringsbankens verksamhet är inte riskfritt, eftersom det inriktar sig på sådana projekt, där man också måste försvara allmänintressen och främja dessa. Om det vore riskfritt skulle man ju få pengar till utvecklingsprojekt också från andra kreditinstitut och Europeiska investeringsbanken skulle inte behövas.
I det betänkande, som vi nu har uppe till behandling, föreslås, att kreditriskerna skulle uppdelas på politiska och ekonomiska risker, och att Europeiska unionen endast skulle garantera de politiska riskerna. Politiska risker anser man förorsakas av förbud mot valutaöverföringar, expropriationer, krig och inre oroligheter. Definitionen kan tyckas klar, men i praktiken är det svårt att särskilja politiska och ekonomiska risker. Ekonomiska svårigheter förorsakas ju till exempel ofta av tillstånd av inre osäkerhet och oroligheter. Mycket ofta orsakar särskilt de politiska svårigheterna skador också på den ekonomiska aktiviteten. Därför anser jag, att man skulle skapa en praxis, där man i kreditbeslutet inbegriper en förhandsbedömning av den politiska risken, annars kan det vara frestande, i fall av kreditförluster, att enbart skylla på de politiska aktörerna.
Det kan vara fråga om två handlingssätt: antingen så, att varje land som kommer i fråga bedöms på förhand, där man för varje land avgör hur stor del av investeringsbankens risk i landet i fråga, som är av politisk natur, eller att man till varje kreditbeslut fogar en bedömning av fördelningen av politisk och ekonomisk risk. Som jag konstaterade beror betalningsoförmågan sällan på bara en faktor. Därför borde enligt min mening begreppet politisk risk tillämpas så, att i fall av kreditförlust skadan fördelas i proportion till en på förhand bestämd fördelning av den politiska och ekonomiska risken. Ett exempel, om kreditförlusten är en miljon ecu, och man på förhand bedömt den politiska risken vara 40 %, skulle Europeiska unionens garanti, enligt det betänkande, som vi nu behandlar, bara vara 400 000 ecu. Med andra ord skulle detta beslut inte få orsaka, att förhållandet mellan politisk och ekonomisk risk i efterhand skulle ändras. Herr ordförande, med dessa kommentarer är jag beredd att godkänna betänkandet.

Bangemann
Fru ordförande! Diskussionen har idag återigen med rätta kretsat kring frågan om hur sådana risker skall täckas, och detta är ju också vad Tomlinsons huvudförslag går ut på. Tomlinson vet att denna fråga har behandlats i kommissionen, dvs. i budgetkommittén. Vi har påpekat att det system som föreslås av Tomlinson enligt vår mening inte kan tillämpas på nuvarande tidpunkt av följande skäl - och tillåt mig säga det på engelska:
" Det nya garantisystemet för Europeiska investeringsbankens utlåning beror i praktiken av den betydande förbättringen med avseende på risken för uteblivna återbetalningar för 1997/1999, jämfört med den tid som alldeles nyligen gått, och sannolikheten för att garantifonden skall uppnå sitt målsatta belopp 1997, samt sannolikheten för att fonden skall kunna täcka eventuella uteblivna betalningar på medellång sikt." Detta var de skäl Tomlinson fick för kommissionens inställning. Han bad sedan om en not, vilket vi gav honom, och han var vänlig nog att anse den såsom intressant men inte relevant.
(Skratt) Vi beaktade naturligtvis också detta. Jag skulle vilja föreslå att vi för ögonblicket antar första halvan av det första ändringsförslaget, men vad resten angår håller kvar vid det nuvarande systemet, som vi sagt. Om parlamentet vill gå till ett förlikningsförfarande så vore detta intressant - och relevant! Kommissionen noterade den applåd med vilken Tomlinsons anförande hälsades av hans kollegor, och jag började frukta att han håller på att förbereda sig för en kabinettspost i nästa regering. Men när han lovordades av Otto von Habsburg försvann denna fruktan.
(Skratt)
Tomlinson
Fru ordförande! Jag utnyttjade med avsikt endast fyra och en halv av mina fem minuter, eftersom jag trodde att trettio sekunder kunde behövas för att svara på Bangemanns cirkus. När ni hörde de ord Bangemann läste upp framstår kommissionens siarförmåga såsom beroende av en kristallkula. Det var löftesrikt att allting i framtiden sannolikt kommer att bli bättre än de empiriska bevisen avseende den tid som just gått. Hoppet spirar för evigt! Vi måste vara mer förtänksamma med vårt ansvar för gemenskapens budget.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten för avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Ordet går till Fabre-Aubrespy enligt föredragningslistan.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, helt kort, Green, socialistgruppens ordförande är inte här, men jag är säker på att mitt inlägg kommer att framföras till henne.
Jag skulle faktiskt, såsom hon gjorde, vilja hälsa på besökarna som sitter på läktarna, som har kommit regelbundet...
(Ordföranden kopplade bort talaren.)

Ordföranden
Inga meddelanden nu tack! Förlåt Fabre-Aubrespy, men vi har nu kommit till omröstningen och detta är inte rätt tidpunkt för några meddelanden. Det går inte enligt föredragningslistan. Ni kanske kan säga det till Green personligen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Samarbete inom FoTU med de nya tillväxtekonomierna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0066/97) av Pompidou för utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om kommissionens meddelande (KOM(96)0344 - C4-0494/96) "Att främja samarbete inom FoTU med de nya tillväxtekonomierna i världen ".

Malerba
. (IT). Fru ordförande, herr kommissarie, jag är ställföreträdare för föredraganden, professor Pompidou, som kallats till Paris - som ni minns, fru ordförande - för andra uppdrag. Jag gör det med glädje både av respekt för denna församling och för den del jag har haft i diskussionerna om detta betänkande här och i utskottet för externa ekonomiska relationer.
Syftet med Kommissionens meddelande om samarbete inom vetenskap och teknologi med tillväxtekonomier är att ta fram och förverkliga särskilda instrument för samarbete som passar karaktären hos grupper av länder med en ekonomisk situation som inte kan klassificeras enligt de traditionella kategorierna för utvecklingsländer.
Det finns ett continuum av ekonomier i övergång mellan de rika och industrialiserade länderna, å ena sidan, och de länder som verkligen är under utveckling och fattiga, å andra sidan: ekonomier i övergång som går industrialiseringens väg i sin egen takt och som därför karaktäriseras av en kluvenhet, där de lever sida vid sida i välstånd och fattigdom, spjutspetsteknologi och tecken på underutveckling, ekonomiska och understödda områden och aggressiva företag på den internationella marknaden, befolkningstillväxt och ekonomisk expansion som, i sin tur, drar till sig utländska investeringar inom områden med högt tilläggsvärde, varför det numera är möjligt att samarbeta på ett jämlikt plan med våra företag och forskningsinstitut. Bland dessa länder med tillväxtekonomi skulle jag naturligtvis vilja nämna Kina, Indien, Brasilien liksom de sydostasiatiska länderna, de som en gång kallades " drakarna" .
Det faktum att man använder beteckningen " land i ekonomisk utveckling" på ett utvecklingsland betyder inte att detta land omedelbart övergår till kategorin industriland. Man måste snarare utreda, fall för fall, den bästa modellen. Jag minns apropå det att man, inom utskottet för externa ekonomiska relationer, i diskussionerna sagt att man för varje nytt associationsavtal som unionen upprättar med tredje länder borde införa en paragraf, ett särskilt protokoll för forskning och teknologiskt samarbete med uppräkning av de berörda områdena.
Utskottets betänkande om forskningen överensstämmer således med Europakommissionen om samtidigt användande av olika instrument för bistånd och samarbete med dessa länder, när dessa uppvisar dualistiska egenskaper. Förslaget om lösningar understryker nödvändigheten av att varje samarbete inom forskning och teknologi med länder med tillväxtekonomi inom avancerade områden måste organiseras i ett sammanhang av lika rättigheter och skyldigheter, så att man erhåller en verklig ömsesidig nytta, och tar hänsyn särskilt till det intellektuella arvet och till bevarandet av sysselsättningen.
En viktig punkt i Pompidous betänkande gäller igångsättandet av ett utbytesprogram för forskare med länderna med tillväxtekonomi. Europeiska unionen tar idag emot mindre än 10 % av de unga forskare som kommer från Asien för att arbeta i forskningslaboratorier i västvärlden, medan den stora majoriteten är koncentrerad till USA. Förutom att man ställer deras intellektuella kapacitet till förfogande för de länder som tar emot dem, återvänder dessa unga forskare ofta till sina ursprungsländer, där de blir en del av den styrande klassen, opinionsbildare och kulturskapare och med sig i bagaget har personliga relationer som skapats i det land som tagit emot dem. Med hänsyn till obalansen i närvaro av asiatiska forskare inom unionen finns det en verklig risk för brist på synlighet för den europeiska unionen som senare skulle kunna översättas i kommersiella svårigheter.
Initiativen till student- och forskarutbyte med länder i ekonomisk tillväxt måste förstärkas inom det Femte programmets ram, hela tiden på ett plan med största möjliga reciprocitet. Detta kriterium om ömsesidighet som riktlinje och stimulans till samarbete inom områden där länderna med tillväxtekonomi redan har visat höga kompetensnivåer och konkurrenskraft, är i de senaste analyserna den slutliga kärnan i Pompidous betänkande, som jag naturligtvis anbefaller till godkännande av församlingen.

Ordföranden
Tack, Malerba, för ert uttalande och för er effektivitet när ni ersatte Pompidou, vars stora vetenskapliga betydelse vi alla känner till.

Adam
Herr ordförande! Den socialistiska gruppen välkomnar varmt kommissionens meddelande om tillväxtekonomierna och behovet av ett närmare samarbete inom forsknings- och utvecklingsområdet, och välkomnar i hög grad Pompidous betänkande. Vi tycker det är synd att han inte är närvarande denna förmiddag, men vi gratulerar trots det föredraganden och vill också tacka Malerba för den mycket betydande uppmärksamhet han ägnat denna mycket viktiga fråga.
Dessa ekonomier utvecklas mycket snabbt. Vi vet att japanerna och USA redan etablerat sig mycket fast i dessa områden, varför det föreligger ett behov av att handla beslutsamt och snabbt. Den största svårigheten för oss är emellertid att sätta in det i någon sorts sammanhang. Med min post i dag fick jag några intressanta siffror om världens energibehov. Tittar man exempelvis på energianvändningen per capita, så använder de länder vi talar om som allra mest en tredjedel av vad vi använder. Några av dem kan man knappt se i diagrammet. Om man tittar på fordonstätheten så har vi kommit upp i 500 per 100.000 i befolkningen och tittar man på de länder vi talar om i detta betänkande så behöver man ett förstoringsglas för att försöka komma fram till deras fordonstäthet.
Vi kommer att få se en oerhörd explosion inom en inte alltför avlägsen framtid inom det vetenskapliga och tekniska området. De ämnesområden kommissionen pekat ut att vi bör vara uppmärksamma på inom det jordbruksindustriella området, inom hälsovården, inom kommunikationsteknologin, icke-kärnenergin och biotekniken, är samtliga mycket relevanta för denna explosion, och vi välkomnar varmt det sätt kommissionen ställt samman detta på. Särskilda arbetsgrupper kommer att tillsättas i några av länderna och en del särskilda undersökningar rörande rymdteknik, ingenjörsvetenskap, seismologi och avancerade material. Det framgår tydligt av meddelandet att mycket arbete lagts ner på det. Vi hoppas detta också kommer att bygga på de bilaterala avtal som redan finns ordentligt på plats mellan medlemsstaterna och dessa tillväxtekonomier. Det är viktigt att gemenskapen är med i detta. Det bör inte bara handla om bilateral hjälp. Vi behöver i verkligt hög grad också gemenskapsdimensionen.
De specifika åtgärder kommissionen har lyft fram utgör ett nödvändigt inslag i inriktningen, för att säkerställa att programmet inta bara blir ett som ser till de kortsiktiga industriella vinsterna, på bekostnad av effektiviteten på lång sikt och fördelaktigt samarbete. Kommissionen har fått det hela ganska rätt vad den saken anbelangar.
Vi måste också inse att alla dessa ekonomier inte är lika: några utvecklas snabbare än andra, och några utvecklas inom olika sektorer, varför ett mycket brett synsätt erfordras, men på samma gång ett mycket specifikt synsätt vad vart och ett av dessa länder beträffar. De sociala och miljömässiga frågorna rörande respektive land måste också beaktas. Jag hade möjlighet att närvara vid det symposium kommissionen genomförde nu i november, och jag skulle vilja göra kammaren uppmärksam på två mycket viktiga frågeställningar som det gav upphov till. Det förelåg ingen konsensus och jag hoppas att dessa frågor kommer att lösas med hjälp av detta program.
Den första är huruvida vi skall koncentrera oss på den vetenskapliga sidan av samarbetet, eller på teknologiutvecklingssidan av det. Man kan förete skäl för bäggedera. Jag måste erkänna att min personliga preferens ofta är att se mer till den teknologiska sidan än till den vetenskapliga sidan. Men jag tror inte att man kan åtskilja dem helt och hållet.
Den andra intressanta frågan var huruvida tekniskt samarbete leder till affärssamarbete, eller om det är affärssamarbete som leder till tekniskt samarbete. Svaret är förmodligen, liksom på de flesta frågor av detta slag, att det är en blandning av de två. Jag hoppas att det program kommissionen lagt fram kommer att hjälpa oss att bättre förstå dessa områden, eftersom det är det bidrag detta måste lämna, i det femte ramprogrammet, som vi verkligen måste inrikta oss på.

Camisón Asensio
Herr ordförande, jag vill börja med att klargöra att vi stödjer resolutionsförslaget om att främja samarbete inom FoTU med de nya tillväxtekonomierna.
Jag vill påpeka att man bör vara försiktig när man klassificerar ett visst land som "tillväxtekonomi ", eftersom sammanställningen av makroekonomiska kriterier inte alltid gäller för just det fallet. Det är nödvändigt - och dessutom tillrådligt - att granska varje fall för sig, avtal för avtal, och för varje fall analysera om vinsterna går hand i hand med utvecklingen. Vi menar att i utvecklingen av avtalen måste man lägga störst vikt på i första hand de ömsesidiga fördelarna, både när det gäller att trygga resultat i samhället , som är av intresse för Europa, och sociala perspektiv , som är gynnsamma för Europeiska unionen, exempelvis skapande av arbetstillfällen. I andra hand kommer det rättsliga skyddet av resultaten och i tredje hand att finna en rättvis gemensam finansiering.
Med hänsyn till dualismen i sådana ekonomier tror vi också att en nödvändig följd är de mänskliga rättigheterna i tillväxtekonomierna förbättras, även om vi uppriktigt sagt anser att en sådan förbättring av de mänskliga rättigheterna kommer att fungera normalt med rätt projekt. Det är allmänt känt att sådana rättigheter alltid utvecklas parallellt med ökad samhällsnivå och kulturell nivå.
Detta förhållande tillsammans med det faktum att en rättvis samhällsutveckling försvaras i punkt 7, en solidarisk hållning förordas i punkt 11 och tillämpningen av de bilaterala avtalen betonas i punkterna 4 och 9, gör att ändringsförslag med liknande innebörd inte är nödvändiga.
Vi håller i huvudsak med innehållet i kommissionens meddelande samt inriktningen på resolutionsförslaget. PPE-gruppen vill också tacka Pompidou och kommissionen för meddelandet.

Marset Campos
Herr ordförande, vår grupp samtycker helt till innehållet i Pompidous betänkande. Pompidou har lämnat ett förtjänstfullt bidrag och gjort en omfattande förbättring av kommissionens meddelande om samarbetet inom forskning och teknisk utveckling med de nya tillväxtekonomierna.
Vi har dock presenterat ett ändringsförslag som syftar till att förbättra fackföreningarnas rättigheter i tillväxtekonomierna och som främjar upprättandet av samarbetsförbindelser inom forskningsområdet.
Vi anser att globaliseringen av den internationella ekonomin har beskurit det som bland annat huvudsakligen gradvis visar vägen för dessa länder, som påverkas av de stora fördelar som erhålls genom svältlönerna och avsaknaden av fackföreningars rättigheter - vilket också ger Europeiska unionen fördelar. Vi menar också att till processen för ökad lönsamhet i dessa ekonomiska strukturer läggs nu också forskningen som ett komplement till de låga lönerna.
Dessa utsikter gör att vi anser att det vore lämpligt att det eventuella samarbetet och Europeiska unionens åtagande beträffande forskningsprogram gjordes till en möjlighet för att kämpa mot en av globaliseringens allvarligaste konsekvenser: massarbetslöshet och omänskligt utnyttjande av arbetstagarna. Pompidou tar, tillsammans med utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi, på ett träffande sätt upp många villkor och försiktigheter. Utöver detta föreslår vi att man inför en klausul om respekt för fackföreningars rättigheter, eftersom vi har sett barnarbetare, avsaknad av föreningsfrihet, farliga förhållanden och risker på arbetsplatserna med ökat antal arbetsskador i dessa länder samt utnyttjande av våld. Till och med epidemiologen Jaime Breihl säger att en av de farligaste epidemierna i dessa länder är våldet. Vi anser därför att man bör stödja förslaget, men med det ändringsförslag som vi har presenterat.

Telkämper
Herr ordförande! I princip är ett samarbete med de nya tillväxtekonomierna att rekommendera. Det har redan sagts att dessa länder är mycket olika inbördes, men även inom länderna är skillnaderna i fördelning mellan fattigdom och rikedom mycket stora. Det är därför svårt att skriva ett betänkande som täcker alla situationer, och det ser man också i detta betänkande.
Man måste ta hänsyn till hela befolkningens basbehov och livsvillkor, och det är en positiv sak med betänkandet. Jag frågar mig här varför det inte kan förekomma någon delfinansiering. Detta medför att endast stora forskningsprojekt får stöd, vilket leder till en centralisering. Och man kan fråga sig om detta resulterar i en utjämning mellan fattiga och rika. Jag är av den åsikten att konkreta projekt för den fattiga delen av befolkningen och teknologi för att förhindra hungersnöd, t.ex. inom de områden som nämns här, också kan leda till synergieffekter.
Vi stöder också främjandet av regionalt samarbete och utbytesprogram för vetenskapsmän, forskare och ingenjörer. Att förbättra jordbrukssituationen är en mycket viktig uppgift. Det diskuterade vi på FAO-konferensen. Emellertid saknas en anmärkning om att denna situation ofta uppstår på grund av egendomsförhållandena i dessa länder. Många gånger råder det ingen hungersnöd, utan hungern är ett resultat av en ojämn egendomsfördelning; det beror inte heller på befolkningstillväxten, som nämns i betänkandet. BSE-skandalen visar att främjandet av agroindustriell produktion är en felaktig väg för nya tillväxtekonomier och utvecklingsländer.
Det har också sagts att situationen för de mänskliga rättigheterna också måste vägas in. Jag anser också att detta måste göras i avtal av det här slaget. När vi sluter avtal med Kina, måste vi naturligtvis också ta hänsyn till situationen för de mänskliga rättigheterna. Om detta inte är möjligt - vi har just nu en aktuell konflikt med Mexiko - skall man heller inte skriva under avtalen.
Till sist vill jag sammanfattningsvis säga följande om betänkandet: Jag anser att det kan ses som en blankocheck för kommissionen. Frågan är vad man använder den till. Jag hoppas att ni gör ert bästa kommissionär Bangemann, så att vi inte senare skall behöva tillsätta en undersökningskommitté för detta betänkande.

Lukas
Det är mycket viktigt för Europeiska unionens framtida position på en global världsmarknad att kommissionen och Europaparlamentet har uppmärksammat de s.k. nya tillväxtekonomiernas särskilda ställning, alltså de länder som inte längre helt och hållet kan betecknas som utvecklingsländer, men som heller inte är regelrätta industriländer. Dessa länder döljer en gigantisk och delvis outnyttjad potential av teknologiskt kunnande, drar till sig omfattande utlandsinvesteringar och är sedan länge våra konkurrenter på vissa högteknologiska områden. Dessa länder har redan inom några sektorer utvecklat en förvånansvärd ekonomisk styrka, och det är ingen tillfällighet att inte så få kända europeiska företag använder sig av t.ex. indisk mjukvara. Japan och USA har redan en stark position på dessa marknader. Detsamma gäller, om än i mindre utsträckning, för några medlemsstater i Europeiska unionen.
Det är emellertid hög tid att också kommissionen i större utsträckning inriktar sin politik i dessa länder på de redan utvecklade sektorerna och eftersträvar en europeisk närvaro på de högteknologiska marknaderna i dessa länder.
Den aktuella handlingsplanen är ett första steg i rätt riktning. Där framgår att EU måste vidta konkreta åtgärder för att inte låta Japans och USA: s försprång bli ännu större, utan tvärtom mindre. Det framgår klart i handlingsplanen att man inte längre uteslutande kan behandla länder som inom vissa områden redan har uppnått en mycket starkt position på världsmarknaden enligt kriterierna för utvecklingshjälpen. Tvärtom bör man sträva efter ett fungerande samarbete som gynnar båda parter, ett samarbete som bygger på ett partnerskap med lika rättigheter och skyldigheter och som bygger på ömsesidighet, som det står i kommissionens meddelande.

Heinisch
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kommissionens meddelande måste ses i ljuset av Europeiska unionens strategi inom ramarna för det fjärde ramprogrammet för forskning. Ett av de specifika målen i detta ramprogram är samarbetet med tredje länder och internationella organisationer på området forskning och teknisk utveckling inom det s.k. INCOprogrammet. Jag välkomnar som representant för PPE-gruppen betänkandet av Pompidou. Även jag är av den åsikten att det framtida samarbetet mellan Europeiska unionen och de nya tillväxtekonomierna inte uteslutande skall baseras på den hittillsvarande rent ekonomiskt grundade definitionen av detta begrepp.
Alla de berörda länderna har under de senaste årtiondena måst kämpa med en växande industrialisering utifrån olika förutsättningar och har utvecklats på motsvarande sätt. Detta har inte minst mina erfarenheter från arbetet i Latinamerikadelegationen visat. Därför anser jag att varje samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och de så kallade tillväxtekonomierna måste prövas individuellt.
Jag stöder de riktlinjer som kommissionen dragit upp, och anser framför allt att ett utbytesprogram för vetenskapsmän, forskare och ingenjörer måste presenteras inom kort, för att man skall kunna främja det framtida samarbetet på forskningsområdet. Dessutom vill jag betona att ett avslutande betänkande med en utvärdering av detta program vore önskvärt i slutet av 1998, när det fjärde ramprogrammet för forskning är avslutat.
Vi skall inte underskatta den starka position som flera nya tillväxtekonomier redan har på världsmarknaden. Dessutom kan vi förvänta oss att några av dagens tillväxtekonomier redan om tio, tjugo kommer att räknas till industriländerna. Andra, som behöver mer tid för utveckling, har en demografisk situation som gör dem oberoende av de stora avsättningsmarknaderna. Europeiska unionen måste ha en gemensam, stark och positiv strategi för forsknings- och utvecklingssamarbetet - ett intensivt samarbete, som inleds redan nu, kan nämligen visa sig bära frukt i framtiden.

Bangemann
Herr ordförande, det gläder mig att vi är överens med parlamentet i nästan alla viktiga frågor vad gäller samarbetet med de nya tillväxtekonomierna i våra forsknings- och utvecklingspolitiska projekt. Det är förmodligen också en följd av att vi sedan en tid tillbaka inlett en dialog med parlamentet i form av ett meddelande av principiell natur. Det visar sig återigen: Om en sådan dialog inleds på ett tidigt stadium, då är en rad problem redan lösta när man kommer till det praktiska genomförandet av det man kommit fram till. Detta är mycket glädjande, också därför att vi - som alla talare med rätta hävdat - definitivt måste ta nya initiativ på detta område. Och detta av flera skäl, och naturligtvis också eftersom de nya tillväxtekonomierna är att betrakta som en s.k. smältdegel. Å ena sidan är de fortfarande utvecklingsländer, och därför måste man säkert använda det ena eller andra utvecklingspolitiska argumentet. Och å andra sidan är de industriländer och som sådana naturligtvis våra framtida partner, möjligen också våra framtida konkurrenter.
Eftersom det handlar om länder som mycket långsamt växer ur utvecklingsstadiet, skall vi nu inte ta upp alla de stora svårigheter dessa länder brottas med eller de utvecklingspolitiska övervägandena. Det rör sig ju här om ett mycket klart avgränsat och konkret program, och jag anser det därför vara berättigat att vi nu inte befattar oss med alla problem som utvecklingspolitiken medför. De mänskliga rättigheterna har nämnts - det är ett allmänt problem i vår samarbetspolitik och kommer här inte att behandlas annorlunda än på andra områden.
Adams påpekade att vi möjligen måste välja mellan åtgärder för teknisk utveckling å ena sidan och för vetenskaplig forskning å andra sidan. Vårt femte ramprogram för forskning kommer - och det här är på sätt och vis en förberedelse för detta ramprogram - att inriktas mer på tekniska frågor, också av den anledningen att vi här kan dela upp ansvaret mellan unionen å ena sidan, som skall ägna sig åt dessa frågor, och medlemsländerna å andra sidan, som i mycket större utsträckning kan vara aktiva inom den s.k. grundforskningen på universitetsområdet. Detta kommer förmodligen att leda till att det som Adams sagt i allt större utsträckning blir verklighet, att tonvikten allt mer läggs på den tekniska utvecklingen även i denna samarbetsform.
En något kontroversiell punkt som debatterats mellan parlamentet och kommissionen - och här vill jag genast tillfoga att kommissionens ståndpunkt möjligen kan vidareutvecklas -, är frågan om forskningsprogrammens finansiering när företag som senare uppträder som konkurrenter samarbetar i forskningsprogrammen. Skall man finansiera ett sådant program helt och hållet eller skall man endast finansiera de europeiska företagens deltagande, eftersom de andra deltagarna senare kommer att uppträda som konkurrenter? Den klassiska hållning som kommissionen här valt att inta - där parlamentet för övrigt är initiativtagaren - är den att man i sådana fall endast finansierar de europeiska deltagarna. Jag säger klassisk, eftersom vi - som ni vet - i våra industripolitiska överväganden inte längre ser en lika stor motsättning mellan samarbete och konkurrens.
Man kan mycket väl samarbeta och samtidigt delta i konkurrensen, vilket för övrigt många företag gör. De lägger ihop sina medel för speciella ändamål och utifrån noggranna överväganden, och konkurrerar sedan på marknaden med produkten - en sådan produkt är ju endast en del i ett samlat erbjudande. Även detta kan man eventuellt överväga, men det är klart, moderna överväganden av det här slaget kräver tid och behöver kanske också övertygande exempel.
För övrigt tackar jag ännu en gång föredraganden och hans ställföreträdande för det utmärkta samarbetet. I betänkandet märks mycket av parlamentets arbete, och - som jag tidigare sagt - om man startar arbetet på ett tidigt stadium, då, Telkämper, behöver man överhuvudtaget inte tillsätta någon undersökningskommitté. Ni verkar betrakta en undersökningskommitté som något slags hot. Jag kan emellertid försäkra er att kommissionen betraktar undersökningskommittéer som ett normalt, demokratiskt inslag. Jag vill inte riktigt gå så långt att påstå att vi gläder oss över undersökningskommittéer, men vi accepterar dem naturligtvis.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi går nu till omröstning.
(Parlamentet antog resolutionen.) Jag ber Malerba att framföra vårt tack till Pompidou.

Hindley
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag undrar om ni kan godta ett rent misstag. Ni meddelade just att vi skall genomföra en omröstning med namnupprop, och jag tryckte automatiskt på knappen. Det här är inte min plats - detta är Lomas plats. Jag tryckte på knappen med Lomas kort i. Jag hoppas ni kan godta det som ett rent misstag, och att protokollet kan ändras på tillbörligt sätt.

Ordföranden
Man kommer att kontrollera detta och i ert fall kommer det att korrigeras i enlighet med er anmärkning.

Den demografiska situationen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0042/97) av BoogerdQuaak för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet (KOM(96)0060 - C4-0143/96) om den demografiska situationen i Europeiska unionen (1995).

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, ärade kollegor, idag skall vi ta upp betänkandet om det demografiska läget i Europa. Och innan jag säger vad som behöver sägas i denna fråga vill jag först tacka kommissionen och mina kollegor för deras samarbetsvillighet, för jag tycker att vi har lyckats hålla betänkandet kompakt och inte göra en massa utvikningar, men att vi ändå har fått sagt det vi ville ha sagt.
Det demografiska läget är föränderligt. Vi kan alltså inte längre föra en politik som grundar sig på en förutsättning om att det demografiska läget är statiskt och sådant som vi just nu ser det. Tvärtemot måste man vänta sig att förändringarna kommer att bli allt mer drastiska och försiggå snabbare än under de senaste årtiondena. Hur är då läget? Befolkningspyramiden står på huvudet. Å ena sidan kommer folkökningen inom EU att vara minimal och å andra sidan kommer befolkningens sammansättning att ändras på ett genomgripande sätt. Befolkningsgruppen under 20 år kommer att minska medan antalet personer över 65 år kommer att öka kraftigt. Denna utveckling har en kraftig återverkan på politikområden som till exempel socialförsäkringar, pensioner, arbetsmarknad, sjukvård, regionalpolitik och jordbruk. Ett ständigt minskande antal aktiva måste försörja ett ständigt ökande antal icke-aktiva. Kostnaderna för pensioner och sjukvård kan i vissa medlemsstater till och med öka så mycket att det får inflytande på konvergenskriterierna för EMU om vi inte förhindrar detta.
Den demografiska utvecklingen kan alltså snabbt bli ett aktuellt ämne. För ögonblicket låter jag statistiken vara. Den finns att läsa på annat håll. Nu gäller det frågan: vad skall vi göra? Kan vi som Europaparlament, eller bredare uttryckt som europeisk union, ha något inflytande på den demografiska utvecklingen? Jag tycker inte att vi bör göra oss några illusioner på den punkten.
" To have a baby for Europe" , som en av mina kollegor sade, tycker jag inte är realistiskt. Jag tycker inte heller att det är något som vi som politiker skall befatta oss med. Inte heller de immigrationsströmmar som måste tillväxa för att kompensera befolkningsminskningen kan vara någon verklig lösning. Även om vi av humanitära skäl inte behöver vara så rädda för dem.
Vi har alltså inte tillgång till så många verktyg för att utöva inflytande på befolkningsstatistiken. Men däremot har vi som politiker de verktyg som behövs för att svara upp mot de förändrade förhållandena. Det innebär att vi inom arbetsmarknadspolitiken framför allt måste inrikta oss på att få ett stort deltagande av den potentiella yrkesverksamma befolkningen. Och detta innebär att människor som nu är utestängda från arbetsmarknaden på nytt måste integreras i arbetsprocessen.
För att uppnå detta måste man ägna stor uppmärksamhet åt undervisning och utbildning eftersom många utestängda grupper nu inte har de kunskaper och färdigheter som arbetsmarknaden efterfrågar. Tanken att utbildning av människor som fyllt fyrtio år inte ger något måste överges, dels för att den yrkesverksamma befolkningen blir äldre och dels för att ett livslångt lärande i ett samhälle som ständigt blir mer informatiserat är en nyckelfaktor för konkurrensläget i Europa. Vi har tidigare under denna vecka påpekat detta i samband med rapporterna från kollegorna Waddington och van Velzen.
Vidare kan deltagandegraden ökas genom att man avlägsnar juridiska, skattemässiga och praktiska hinder. Man kan till exempel förskjuta skatten på arbete i riktning mot andra skatteobjekt som till exempel produktionen eller energiförbrukningen. Givetvis måste vi föra en politik som skapar förutsättningar på barntillsynsområdet så att män och kvinnor i samma utsträckning kan delta på arbetsmarknaden, liksom när det gäller försörjning av äldre och handikappade. Beträffande detta har jag övertagit ett tilläggsförslag från EVP och jag vill också än en gång fästa er uppmärksamhet på kvinnoutskottets betänkande.
En stor utmaning när det gäller den demografiska utvecklingen ligger enligt min mening också i socialförsäkringarna och pensionerna. Jag tycker att tiden är mogen, med tanke på den ökande individualiseringen och flexibiliteten på arbetsmarknaden, för en revidering av medlemsstaternas socialförsäkringssystem. Naturligtvis ligger problemets lösning i ett system av åtgärder som till exempel flexibilisering av pensionsåldern, större användning av kapitalfunktionssystem - här hoppas jag att herr Bangemann är överens med mig - och premiedifferentiering.
Men bortsett från dessa åtgärder anser jag att vi måste gå ett steg längre. Vi måste få ett mer integrerat synsätt på våra system för socialförsäkringar i kombination med våra sjukvårdssystem.
Jag tror att Europa i bred mening måste ta ett första steg för att göra de olika systemen mer flexibla och mer individanpassade - det låter väl vackert i Era öron, herr Bangemann? - men samtidigt med respekt för de solidaritetsprinciper som utgör grundvalen för vår europeiska sociala modell. Till en del kan lösningen ligga i en förnyelse av socialförsäkringarna, något som för övrigt redan har påbörjats i många länder, bland annat i mitt eget.
Dessutom ger en större konkurrens på arbetsmarknaden för privata försäkringar och ålderspensioner och större skattemässig och juridisk frihet för enskilda initiativ mer ändamålsenlighet och lägre kostnader. Det råder alltså ingen brist på nya idéer, men stelheten i vissa länders nuvarande system gör att sådana planer inte blir genomförda alls eller bara i otillräcklig grad.
Jag vill också plädera för att tillgängliga demografiska uppgifter kompletteras på ett sådant sätt att det blir möjligt att jämföra data från olika medlemsstater med varandra. EU står inför uppgiften att stimulera en integrerad politik så att man på ett optimalt sätt kan svara upp mot förändrade omständigheter. I detta sammanhang kommer medlemsstaterna inte att kunna undandra sig förnyelseåtgärder som på kort sikt kan vara smärtsamma. För närvarande är det dock fortfarande så att rådet inte har genomsyrats av allvaret i den demografiska revolutionen. Man tar fortfarande emot statistiken för kännedom men gör sedan ingenting åt den.
Jag vill också plädera för att den demografiska utvecklingen på ett integrerat sätt skall tas med i den årliga verksamhetsberättelsen, den så kallade Essen-proceduren. Det låter kanske uttjatat, men den tidsinställda bomben tickar bara vidare mitt framför våra ögon. Om vi vill leva med de konsekvenser som denna bomb oundvikligen kommer att medföra måste vi seriöst tänka igenom vår arbetsmarknadspolitik och vår sociala modell i den närmaste framtiden. Bättre att göra det nu än i morgon. Samhället väntar inte tålmodigt på att vi skall vakna. Om Europa vill behålla sin position på världsmarknaden och sin sociala modell måste vi sluta upp med att springa ifrån verkligheten. Det borde inte få vara rädslan som leder os in i det tjugoförsta århundradet utan istället modet och entusiasmen för att gripa tag i möjligheterna.
(Applåder)

Bennasar Tous
Herr ordförande, på utskottet för kvinnors rättigheter och min grupps vägnar skulle jag vilja tacka Boogerd-Quaak för hennes goda arbete i det andra årliga betänkandet om den demografiska situationen och utvecklingen i Europeiska unionen. Vi vill tacka henne för att hon införlivat nästan hela innehållet i yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter.
Som brukligt är i parlamentet när man behandlar frågor som direkt rör kvinnor, familjen och, som i det här fallet, äldre personer, placeras dessa punkter sist på föredragningslistan. Ärade kollegor, betänkandet ger en bild av hur Europa utvecklas och hur utvecklingen kan påverka projektets framgång eller misslyckande. Projektet baseras för tillfället på en produktions- och teknologiekonomi som är mer inriktad mot konkurrenskraft och effektivitet än på mänskliga resurser.
Effekterna av den minskade nativiteten och den kraftigt åldrande befolkningen kommer att på ett genomgripande sätt förändra verkligheten i det sociala Europa under 2000-talet. Det gamla Europa kommer att vara fullt av äldre personer. Till pensionärerna bör läggas en fjärde kategori, nämligen åldringarna, vars behov i hög grad kommer att påverka det sociala området, hälsovården och pensionssystemet. Det kommer att finnas två icke-produktiva generationer och den produktiva generationen kommer att fortsätta minska. I den här debatten kommer man naturligtvis att ta upp centrala frågor som arbetskostnad, eventuell höjning av pensionsåldern, villkor för förtidspension, privata pensionssystem och kostnaden för försäkringskassan. Mot denna bakgrund uppmanar föredraganden kommissionen att inleda en debatt om framtiden för pensionerna i Europa och utarbeta en rad kreativa lösningar och nya finansieringssystem. Jag tackar föredraganden för hennes förslag eftersom det krävs både fantasi och god förvaltning av alla befintliga tillgångar för att förnya de offentliga hälsovårdssystemen så att de motsvarar medborgarnas behov.
Vi bör glädja oss åt den ökade förväntade livslängden men vi kan inte glömma att den i vissa fall kommer att vara oberoende och i andra fall beroende. Förlusten av självständigheten skapar ett behov av stöd, både kvantitativt och kvalitativt, utan att utgifterna i stater med välfärdspolitik för den sakens skull ökar överdrivet mycket.
Det är nödvändigt att betona det faktum att det under de senaste tjugo åren har skett markanta förändringar i familjestrukturen. På det sociala området har antalet personer per familjeenhet minskat och kvinnans uppgift har omdefinierats. Detta försvårar situationen för äldre personer som inte kan klara sig själva och som räknar med det traditionella stödet från familjen som det var förr i tiden. Problemet är värre i städerna där bostäderna är små och där det finns arkitektoniska hinder, men det förvärras även av ekonomiska problem och brist på alternativa lösningar. Antalet äldre personer som bor ensamma har ökat. Detta förhållande har erkänts som en social riskfaktor.
Man måste utveckla innovativa vårdformer som införlivas i välfärdspolitiken och garanterar ökad livskvalitet för barn och äldre personer. Detta innebär daghem för barn och dagcenter för äldre, hemtjänst och framför allt utvärdering av resultaten av åtgärderna. Dessa sammanför det privata och det offentliga området och tvingar människorna och de offentliga myndigheterna att fastställa varaktiga prioriteringar i förhållande till tillgängliga medel vid varje givet ögonblick. Man måste främja åtgärder så att familj och arbete går att förena. Det kan röra sig om en allmän arbetstidsförkortning och föräldraledighet som i lika stor utsträckning kan begäras av män som av kvinnor. Det är viktigt att hjälpa barnfamiljer, i synnerhet ensamstående föräldrar och föräldrar med handikappade barn. Genom att göra det lättare för kvinnor att delta i arbetslivet ökar den ekonomiska tillväxten. Jag skulle dock inte vilja avsluta mitt inlägg utan att erinra om den stora betydelse som kvinnorna har för familjen och som alla fruar till arbetstagare har för egen räkning. Deras värde återfinns inte i statistiken och deras situation har Europeiska unionen behandlat sedan 1986.
Om Europeiska unionen verkligen vill ha en bra aktiv befolkning bör den beakta kvinnornas möjligheter. Vi säger ja till den så kallade tredje sektorn, men de nya formerna av deltidsarbete, oregelbundna och tillfälliga tjänster bör delas med männen utan att försaka utvecklingen inför eurons ankomst. I regeringskonferensen bör vi ge frågan om människors värdighet tillräckligt med utrymme.

Andersson
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka föredraganden Boogerd-Quaak för ett alldeles utmärkt betänkande och för ett alldeles excellent samarbete under tiden som betänkandet har utarbetats.
Detta är en oerhört stor samhällsomvandling som vi är mitt uppe i. I mitt hemland, Sverige, har vi inte en lika dramatisk utveckling framför oss som vi kanske har haft bakom oss. Vi är i olika fas i denna utveckling. Det gäller att undvika att bli pessimistisk på grund av detta. Man kan se kostnader staplas ovanpå varandra, men det finns också möjligheter i denna utveckling. Utvecklingen är dramatisk och kommer att påverka alla samhällsområden. Antalet äldre ökar dramatiskt, framför allt blir de allra äldsta som behöver mycket sjukvård m.m. allt fler. Samtidigt minskar både den yrkesverksamma befolkningen och antalet barn och ungdomar.
Detta påverkar som sagt alla samhällsområden, t.ex. pensionssystemen. Jag tror att pensionssystemen måste förändras i varje land inom EU. Det gäller att få flexibla system som innebär att man gradvis kan gå över från ett yrkesverksamt liv till ett liv, då man kanske är aktiv t.ex. ideellt, men ändå kan användas som en resurs i samhället. Det gäller också att få jämlika pensionssystem. De privata systemen är inte det i dag, eftersom de räknar rent ekonomiskt, och eftersom kvinnor i regel lever längre än män, får de betala mer för pensionsförsäkringarna. Därför behövs offentliga system som är jämlika med en god grundpension, men som också är jämlika mellan män och kvinnor.
Vi behöver bygga ut hälso- och sjukvården, framför allt för de allra äldsta. Det behövs nya boendeformer. Vi måste förändra samhället, kollektivtrafiken, tillgängligheten och bygga om våra bostäder så att de blir tillgängliga för alla människor. Detta är ett annat samhällsområde som påverkas.
Utbildningen har någon redan varit inne på. Om vi ser på förändringen bland de yrkesverksamma, är det så att gruppen med de yngsta yrkesverksamma minskar, medan gruppen med yrkesverksamma personer i åldern 40-65 år ökar.
Samtidigt har vi en snabb teknologisk utveckling som förändrar samhället ständigt. Det säger oss att det inte räcker med någon grundutbildning för ungdomar. Vi måste ha en ständigt återkommande utbildning för dem som finns i förvärvslivet, för att vi skall kunna konkurrera. Det är där de flesta människorna finns, och det är de som behöver ta del av den nya teknologiska utvecklingen.
Vi måste givetvis få upp födelsetalen. Om vi ser på arbetsmarknaden, är det inte så att invandringen kan lösa detta åt oss. Det skulle behövas jättelika tal för att vi skulle kunna lösa det genom invandring, utan det måste i stor utsträckning ske genom kvinnornas inträde på arbetsmarknaden. På detta område har vi kommit olika långt i olika länder och denna utveckling kommer att fortsätta. Med detta följer dock också att det inte är kvinnorna som ensamma kan ta ansvar för de äldre och barnen, utan vi måste gemensamt, män och kvinnor, ta hand om detta ansvar. Samhället måste också finnas med. Det måste bygga ut barnomsorgen och skapa försäkringssystem som gör det möjligt att förena föräldraskap med ett yrkesverksamt liv.
Jag vill avsluta med att säga: Låt oss inte bara se problemen i detta, utan även möjligheterna. Det finns möjligheter, inte minst när det gäller den tredje sektorn och när det gäller att utnyttja de äldre som resurs.

Mann, Thomas
Herr ordförande, Europa ökar vad människornas ålder beträffar. Europa minskar vad antalet människor beträffar. Är vår ställning hotad? Kan man redan utläsa några huvuddata för denna utveckling? Kan man utarbeta strategier utifrån dessa? Av kommissionens andra årsrapport om den demografiska situationen framgår tydligt att det till de hittillsvarande tre generationerna - studerande, yrkesverksamma och pensionärer - har tillkommit en ny, de som är över 75 år. Deras andel växer kraftigt. Det är glädjande att människor tack vare medicinska framsteg och bättre hälsovård kan vara aktiva längre. Men vi ser också en brist på omsorg, vård, integration och solidaritet.
Den ökande åldern får allvarliga följder för det sociala säkerhetssystemet. Menings- och fördelningsstriden rasar i medlemsländerna. Det handlar om pensionsnivån: än om grundskyddet, än om det nödvändiga prestationskravet, än om förhöjd pensionsålder och än om ofrivillig förtidspensionering med höga kostnader för samhället, som knappast har lett till ökad rekrytering av yngre arbetskraft.
Som tidigare blir kvinnorna lidande vid pensionsberäkningen. Naturligtvis måste åtgärder kunna finansieras, alltså säger vi ja till en omstrukturering av socialpolitiken, men också nej till en avveckling av socialpolitiken. Vi gratulerar Boogerd-Quaak till hennes betänkande, som anger precisa tyngdpunkter. Vi stöder betänkandet när det handlar om ökad differentiering med tanke på vitala, regionala skillnader mellan tätbefolkade städer och glesbygdssamhällen. Effekterna för trafikplanering, regionsplanering, bostadspolitik, socialpolitik och även för våra europeiska strukturfonder är genomgripande. De förslag som lämnats in av oss, Europeiska folkpartiets grupp, har nästan alla integrerats, t.ex. på arbetsmarknadsområdet. Här är allt färre människor sysselsatta, men de som har arbete är högproduktiva. Speciellt storföretag ger avkall på erfarenhet. Den blir till ett handikapp. Människor skiljs från sina arbetsuppgifter eller avskedas för att de anses vara för gamla, istället för att man utnyttjar deras kunskap, noggrannhet och tillförlitlighet, och deras höga innovationspotential underskattas grovt.
Delaktigheten på arbetsmarknaden måste bli större. Detta gäller även för de yngre, vars andel minskar drastiskt, vilket emellertid inte gör det berättigat att dra ner på utbildningsåtgärderna, tvärtom. Framtidsmöjligheterna ökar med en bred grundutbildning, med mångsidiga kvalifikationer och språkkunskaper. Detta gäller inte minst för kvinnor, som fortfarande förfördelas på alla områden, alltifrån lön till arbetstid.
Vad gör vi egentligen politiskt för att skapa ett barnvänligare samhälle, också med tanke på de presenterade demografiska uppgifterna? Här har vi ett brett fält för att åstadkomma ett europeiskt mervärde, för att koordinera, utvidga och - för att hålla kvar bilden - befrukta den nationella politiken.

Daskalaki
Herr ordförande, också jag skulle vilja, för min grupps räkning, varmt gratulera föredraganden till detta utomordentligt intressanta betänkande. Det faktum att Europa blir äldre är ingenting nytt, det vet vi alla. Den dramatiska minskningen av antalet födslar på vår kontinent, parallellt med ökningen av medellivslängden och den hastiga ekonomiska utvecklingen, samt ökningen av befolkningsmängden i andra delar av världen gör att situationen här är synnerligen ofördelaktig. I Boogerd-Quaaks betänkande ges det inte bara en tydlig bild av vad som sker, utan det ger oss också en konkret förvarning. Det är det andra betänkandet angående den demografiska situationen i Europeiska unionen, med 1995 som referensår. Det har den särställningen att det har en selektiv karaktär den här gången, eftersom den syftar till att ge en första generell bild på gemenskapsnivå angående den dominerande karaktären av vår framtida demografiska situation, det vill säga utbredningen och accelerationen av åldrandeprocessen inom befolkningen.
Jag skulle vilja uppehålla mig vid tre punkter som föredraganden anser som grundläggande områden som kommer att lida av allvarliga konsekvenser på grund av befolkningens åldrande, därför att de är mycket intressanta: arbetsmarknaden, socialförsäkringssystemen och hälsovården och omsorgen. Man vill att egenavgifterna på arbetsmarknaden ökas i synnerhet för de grupperna vars motsvarande avgifter är lägre än genomsnittet. Vi talar om kvinnorna, de unga, invandrarna och de gamla. Betänkandet tar också upp konsekvenserna på socialförsäkringsområdet, inom kategorin riskförsäkringar, på finansieringsålägganden och på fördelningen. Dessutom undersöks grundligt ett fenomen som kommissionen omnämner nästan i förbigående: det handlar om de olikheter som den demografiska utvecklingen förorsakar och som existerar för det första mellan regioner och för det andra mellan tätortsområden och landsbygden. Det är också värt att notera det faktum att den demografiska utvecklingen medför betydande konsekvenser för den ekonomiska och sociala situationen inom unionen.
På grund av alla de orsaker som togs upp stödjer vår grupp betänkandet, och vi kommer att rösta för det.

Ribeiro
Herr ordförande! Befolkningsfrågan är, och det måste den vara, grunden för alla samhällsyttringar. Därför att människan är, och det måste hon vara, samhällets ytterlighet och själva dess nav.
Men befolkningsfrågan får inte ses som statistiska uttryck eller numrering den isolerade människan, var och en, varje nummer, en och en. I det som verkar vara en oskyldig siffra ligger en verklig och förklarande historik över hur det är att leva i grupp.
Den oro som föredras för oss i detta betänkande - och jag tar tillfället att lyckönska vår kollega Boogerd-Quaak å det varmaste för hans komprometterande och utomordentliga arbete - är utifrån kommissionens handlingar mycket befogad, den är grundläggande och skulle förtjäna en mycket större uppmärksamhet och tas upp som ytterligare en punkt i vårt arbetsschema.
Befolkningsutvecklingen är, inom vissa gränser, förutsebar. De demografiska strukturerna förändras enligt regler som vi känner till och kan påverka. Deltagandet på arbetsmarknaden, den sociala tryggheten och pensionerna, hälsovården och de regionala olikheterna är, som det kan verka onödigt att nämna, outplånligt märkt av den förutsebara demografiska utvecklingen. Att ignorera det, spela förvånad och lappa ihop det som kunde ha förutsetts och reparerats i tid visar bara att man inte ha satt människan i centrum.
Problem med nedskärningen av arbetstiden, inom ramen för en fördelning av livslängd utifrån åldersstrukturerna, och med finansieringen av den sociala tryggheten skulle inte finnas, eller skulle ha en helt annan dimension, om det inte fanns ett samhälle som är som stirrat sig blint på lönsamhetsmål och lagring av finansieringskapital.
Vi är Europa. En kontinent som man säger håller på att tappa demografisk vikt. Vilket kan vara kvantitativt riktigt, men diskuterbart om man värderar den livskvalitet som det skulle ge att ha fler gamla, mer livs- och arbetserfarenhet, och ett riktigt humant kapital.
Den här debatten frustrerar oss för att den inte är alla debatters grund. Låt oss i alla fall se en potential i det lilla vi uppnått. Låt oss använda detta betänkande som ett medel att befrämja en fortsatt reflexion och debatt.

Van Dijk
Herr ordförande, jag tycker att fru Boogerd-Quaak har producerat ett bra betänkande, men naturligtvis finns det en del som jag saknar på min fraktions vägnar. Jag skall inte slå in några öppna dörrar, och jag har inte för avsikt att tjuta med vargarna om hur hemskt det står till med den demografiska utvecklingen. För ärligt talat är det kanske inte någon så dum idé att vi blir något färre i framtiden, med tanke på utnyttjandet av de naturliga källor till hjälp som vi har beviljat oss själva. När det gäller miljön tycker jag att det bara är bra med en sådan framtida utveckling. På kort sikt är den naturligtvis en utmaning för att hitta en lösning på de problem som den orsakar på kort sikt. På den punkten är vi naturligtvis helt överens.
För att möta de här problemen tror jag ärligt talat inte att det är så klokt att börja dela ut avelspremier. Jag tror inte att vi bör få ett talesätt i Europa som skulle kunna lyda: " Lie back and think of Europe " . Det tycker jag inte skulle vara någon bra utveckling, bortsett från frågan om det alls skulle fungera.
Vad som behövs är att vi sörjer för att vi verkligen får en barnvänlig miljö där inte bara kvinnorna utan också männen ansvarar för barnens uppfostran och där det alltså finns tillräckligt med föräldraledighet och barntillsyn så att barnen kan behandlas normalt och så att det för kvinnorna och också för männen inte längre blir så komplicerat att sätta barn till den här världen och så att de också kan besluta om en lämplig tidpunkt för att göra detta. För närvarande är det utomordentligt besvärligt och det är inte för inte som kvinnorna allt längre skjuter upp beslutet att skaffa sig barn.
I betänkandet från fru Boogerd-Quaak pläderas för mer marknadsinflytande på till exempel pensionsområdet. Jag vet inte om det är någon bra idé. För samtidigt innebär ett större marknadsinflytande just att kvinnor kommer att få betala högre pensionspremier på grund av att de faktiskt kommer att leva längre. Vad mig beträffar är den stora frågan om vi vill ha det på det viset. Om man tittar på ett större marknadsinflytande på skatterna drar vi med rätta slutsatsen att mer vård kommer att behövas och att skatterna måste höjas om vi inte vill överlåta vården till kvinnorna utan vill sörja för att ansvaret tas kollektivt. Då innebär detta alltså att skatterna måste höjas. Och vilken är tendensen inom EU? Vi drar ut till inbördes strid mellan medlemsstaterna om hur vi skall konkurrera just med skatterna och om hur man skall kunna banta de kollektiva åtagandena.
Till sist har det nederländska ordförandeskapet bestämt sig för att ta bort åldern ur ickediskrimineringsartikeln. Hur skall nu detta gå till när vi i framtiden kommer att behöva uppmana fler och fler äldre att förbli aktiva, inte bara i sin omgivning utan också på arbetsplatsen?

Féret
Herr ordförande, detta betänkandets enda förtjänst är att det riktar uppmärksamheten på den katastrofala demografiska situationen i Europeiska unionen. Men betänkandet förtiger underligt nog orsakerna till den sjunkande nativiteten som föredraganden låtsas ovetande om, och de föreslagna åtgärderna tycks mig strida mot det mest grundläggande sunda förnuft.
Om europeiska par skaffar färre barn är det naturligtvis för att framtiden tycks dem mycket osäker och för att Europeiska unionens länder inte ger någon eller en alltför liten ekonomisk uppmuntran till att bilda stora familjer.
Möjligheten till föräldraledighet inom ramen för förkortad arbetstid är ett förslag vars tillämpning skulle förbli verkningslös. Endast införandet av en föräldralön, som skulle göra det möjligt för kvinnorna eller de män som önskar det att helt och hållet ägna sig åt sina barns uppfostran, kan höja nativiteten. Denna åtgärd som sedan en kort tid tillbaka tillämpas i Frankrike, om än i blygsam och otillräcklig skala, har redan visat sig ha positiva effekter.
För övrigt kan man inte behandla problemet med den sjunkande nativiteten utan att påminna om de barnamördarlagar som antagits av Europeiska unionens länder, lagar som alldeles ostraffat har tillåtit ett folkmord utan tidigare motsvarighet i historien, ett verkligt brott mot Europas folk. I detta avseende blir vi tvungna att konstatera att de frimurarlaboratorier som inspirerat till denna massaker på oskyldiga är de samma som i dag planerar kampanjerna till förmån för dödshjälp. Efter de ofödda barnen är det gamlingarnas tur. I egenskap av läkare och humanist har jag redan länge ställt följande oroväckande fråga: Var kommer de att sätta stopp?
Bland de lösningar som föreslås av föredraganden är den lösning som starkast betonas förbryllande. Den syftar till att öka strömmen av invandrare från tredje världen och ansluter sig härmed till vad en belgisk minister, en socialist som ännu inte hamnat i fängelse, utan att dra på munnen yttrat: "Invandringen är en välsignelse för vårt land ". Och detta medan köerna växer sig oändligt långa av arbetslösa av alla utomeuropeiska nationaliteter, av politiska pseudoflyktingar som kommer till Belgien för att de där tjänar mera utan att arbeta än de gör om de arbetar i sitt hemland, medan andelen utomeuropeiska utlänningar i belgiska fängelser stigit från 15, 4 till 28, 7 %, vilket bevisar, som om nu det ytterligare en gång skulle behövas, ineffektiviteten hos den kostsamma politiken för att integrera invandrarna.
Jag är också förvånad över att i detta betänkande se att man föreslår en ny europeisk politik för utvecklingen av landsbygden. Om det rör sig om att dra tillbaka de självmordsåtgärder som med jämna mellanrum röstas fram av parlamentet om att lägga odlingsbar mark i träda, att fastställa kvoter eller lägga ned vinodlingar är det självklart att jag entusiastiskt skriver under på detta.
Till slut, herr ordförande, slogs jag under läsningen av detta betänkande av detta uttryck, som är ett socialistiskt påfund: "Den obestridliga rätten till hälsa ". Ingen läkare kan, hur kvalificerad han än må vara, garantera sina patienters hälsa. Bara Gud kan skänka hälsa. Det är bättre att tala om allas rätt till bästa vård. Utan denna grundläggande försiktighet skulle man på samma sätt - varför inte - kunna efterfråga den obestridliga rätten till intelligens.
På tal om hälsa finner man i detta betänkande den eviga liberala refrängen: Låt oss privatisera socialförsäkringssystemet. Hur kan man för ett enda ögonblick föreställa sig att försäkringsbolagen, vars enda ambition är att tjäna pengar, bättre skulle klara av att finansiera en på grund av tekniska framsteg och ökad livslängd allt dyrare sjukvård än de system som grundas på den statliga nationella solidariteten?
Naturligtvis finns det reformer att ta itu med som kommer att vara kännbara för vissa. Jag tänker särskilt på avpolitiseringen av försäkringskassorna i Belgien. Och avslutningsvis, herr ordförande, måste man om och om igen säga att man inte kommer att kunna skapa sysselsättning i Europa så länge som vi låter oss invaderas av alla produkter som tillverkats utanför våra gränser, i länder där kostnaden för arbetskraften är mellan 40 och 50 gånger lägre än hos oss.
Man måste befria företagen från de sociala avgifter som de dignar under och ersätta dem med en social mervärdesskatt som våra produkter skulle vara befriade från vid export, men som skulle tillämpas på importvaror. Man måste alltså vända sig bort från frihandelssystemet på världsnivå, bort från den vilda och statslösa liberalism som till slut kommer att utarma våra befolkningar.

Schmidbauer
Herr ordförande! Även jag skulle vilja att gratulera Boogerd-Quaak för hennes utmärkta betänkande, men också rikta ett tack till kommissionen för deras rapport om den demografiska situationen i Europeiska unionen. De har här gett oss ett dokument i handen som tydligt talar om för alla inblandade - parlamentet, kommissionen och framför allt rådet - att det nu är hög tid att handla.
Siffrorna är i sig inget nytt, ingen överraskning. Vi har alla diskuterat problematiken intensivt under 1993 - det europeiska året för äldre och för solidaritet mellan generationerna. Kommissionen gav då ut många upplysande studier, och parlamentet antog enhälligt betänkandet av Fayot-Chanterie, i vilket också rekommendationerna från seniorparlamentet var inarbetade.
Vad har hänt sedan dess? Fastän ingen betvivlar att vi är i stort behov av handling på grund av den alarmerande demografiska utvecklingen, har till dags dato inget hänt - eller? Fastän den förutsägbara förändringen av den demografiska strukturen framförallt får effekter på arbetsmarknaden, och det är absolut nödvändigt att främja utbildning och fortbildning och framförallt kvinnors möjlighet att förvärvsarbeta genom åtgärder som barnomsorg, förvandlas i medlemsländerna trygga arbetsplatser till tillfälliga arbetsplatser utan socialt skydd, utbildningar skärs ned eller stryks och finansieringen av barnomsorgen bantas.
Arbetslösheten i EU blir ett allt mer överhängande problem. Trots detta har rådet hittills inte kunnat besluta sig för att ta med ett kapitel om bekämpandet av arbetslösheten i samband med översynen av fördragen.
Och nu till pensionerna. Det är framförallt de äldre kvinnorna som får otillräckliga ålderspensioner. Kravet på en minimipension som garanterar alla människor ett människovärdigt liv på ålderns höst har varit uppe till behandling sedan några år. De medlemsstater som måste handla har hittills inte gjort någonting. Att garantera hälsovård, sjukvård och äldreomsorg blir allt mer komplicerat på grund av den snabba ökningen av antalet äldre och mycket gamla människor. Vad gör medlemsländerna? De skär nästan överallt ned på sjukvården, och det görs praktiskt taget ingenting för att garantera vården genom att bygga ut omsorgen eller utbilda vårdpersonal.
Vad har hänt på EU-nivå sedan 1993? Handlingsprogrammet för äldre löpte ut 1996. Rådet, dvs. mitt land Tyskland - jag skäms för att säga det - och Förenade kungariket har blockerat ett nytt program för informationsutbyte och främjande av innovativa projekt.
Parlamentet och kommissionen har inför översynen av fördragen krävt en ickediskrimineringsklausul, och det irländska ordförandeskapet har tack och lov tagit med den i rådets förslag.
Förra veckan fick vi så veta att diskrimineringsförbudet på grund av ålder och handikapp preliminärt är struket, och jag vädjar till de 15 regeringarna: ta tillbaka förbudet mot diskriminering på grund av ålder och handikapp i utkastet till översynen av fördragen.

Secchi
Herr ordförande, vi för en mycket viktig debatt om följderna av befolkningsutvecklingen inom den Europeiska unionen; det är häpnadsväckande att notera att, å ena sidan, demografi är en av de vetenskaper där man med förhållandevis stor noggrannhet kan förutsäga den framtida utvecklingen, där det å andra sidan knappast tas hänsyn till följderna av den förväntade framtiden i den politik som ska möta problemen på nationell nivå och, i viss grad, även på Unionsnivå.
I denna församling har man rört vid mycket viktiga ämnen: följderna av de nya jämvikterna som håller på att utvecklas för arbetsmarknaden, för immigrationspolitiken - ett ämne som vi säkerligen måste återkomma till - och för reformeringen av socialstaten och pensionssystemen; i allt detta är det möjligt att fortfarande finna att illusionen finns kvar att man genom ingripande från det allmännas sida kan ge ett svar på alla dessa problem.
Förvisso kan ett ingripande från det allmänna bidra till delar av de lösningar som de nya systemen kräver, det kan ge ett lämpligare regelverk, till exempel vad gäller arbetsmarknaden, men det råder inget tvivel om att vi måste ge större tyngd åt familjens roll och den tredje sektorn när det gäller att ge ett svar på dessa problem. Familjen måste åter stå i centrum för våra ansträngningar och vårt handlande. Det är faktiskt där vi kan finna ett svar, i form av ett ökat födelsetal, en bättre befolkningsjämvikt och det är där vi finner svaret även på problem inom omvårdnaden som angår ett samhälle som alltmer består av äldre.
Den tredje sektorn kan utveckla en mycket viktig roll. Eftersom vi talar mycket om understöd måste vi återupptäcka den fundamentala betydelsen av den respons som kommer från medborgarna, från familjen, från den tredje sektorn och ge rätta dimensioner åt illusionen att staten och det allmännas ingripande kan ge ett tillfredsställande svar på dessa problem.

Marset Campos
Herr ordförande, som man har sagt tidigare instämmer vår grupp helt med Boogerd-Quaaks betänkande och de viktiga ändringar och förbättringar som gjorts av utskottet för kvinnors rättigheter, vilket påpekades av Benassar Tous.
Jag vill ändå påpeka att demografi och demografiska företeelser inte är självständiga samhällsföreteelser, utan ett resultat av den ekonomiska modellen. Det har varit så sedan förhistorisk tid ända fram till idag. Ökningen av den mänskliga befolkningen i förhistorisk tid berodde på förändringar under äldre stenåldern, ökningen under medeltiden berodde också på de förändringar som uppstod och detsamma skedde under början av den industriella revolutionen. Att befolkningen i Europa minskar och har problem beror på vår ekonomiska modell som ger ett tydligt budskap till befolkningen: det finns för mycket människor och ungdomar och följaktligen finns det ingen möjlighet för befolkningen att öka.
På grund av detta anser vi att vi måste ta vårt ansvar. Vi bör ifrågasätta en ekonomisk modell som stöter ut ungdomar från arbetsmarknaden och vi måste förändra den. Vi går mot vår egen undergång och därför föreslår vi följande: för det första måste arbetstiden omgående förkortas, om detta inte sker kommer det inte att finnas arbete för alla, för det andra måste välfärdsstaten bevaras eftersom det tillsammans med ökad sysselsättning är det enda sättet att bevara pensionerna och den ger nödvändiga förutsättningar för hälsovården, socialförsäkringen etc., och för det tredje måste kvinnan helt införlivas på arbetsmarknaden med hänsyn till alla hennes rättigheter.
Det är enbart på detta sätt som man kan uppnå ett samhälle med full sysselsättning, vilket är den enda garantin för att utsikterna för den demografiska situationen i Europa skall vara gynnsamma och positiva. Om inte detta sker ger vi dubbla budskap.

Malone
Herr ordförande! Detta betänkande ligger i allas vårt intresse, eftersom ingen av oss blir yngre.
Också jag vill gratulera föredraganden till hennes utmärkta betänkande om kommissionens andra årsrapport om den demografiska situationen i Europeiska unionen.
Jag kommer från ett land, Irland, som i vissa avseenden ligger i otakt med de övergripande demografiska tendenser som är uppenbara i andra EU-medlemsstater. Nyligen framlagda siffror visar att befolkningen kan komma att öka med upp till 10 % de närmaste 10 till 15 åren. Födelsetalen har visserligen fallit i anmärkningsvärd grad sedan omkring år 1980, men vi har fortfarande en av de största andelarna unga människor i vår befolkning. Den irländska ekonomins aktuella hälsotillstånd, däribland en arbetsmarknad som vuxit med 10 % de senaste fem åren, har inneburit att vår beroendekvot faktiskt förbättras.
Föredraganden identifierar korrekt de viktigare demografiska utmaningar vi står inför här i Europeiska unionen, och som vi kommer att tvingas ta itu med i framtiden. För det första - och många har sagt detta - har vi hela frågan om antalet kvinnor som arbetar, och det kommer självklart nu att öka. Detta innebär i sin tur att vi kommer att behöva arbetsmarknadspolitik som är betydligt kvinnovänligare än tidigare: vi behöver kortare arbetstid, fler delade jobb och förbättrad moderskapslagstiftning.
För det andra så bör vi uppmuntra äldre personer att stanna kvar i yrkeslivet längre, om de så önskar. Kommissionen kan ta ett betydelsefullt steg i detta avseende, nämligen genom att överge sin fåniga åldersdiskrimineringspolitik.
För det tredje så måste medlemsstaterna ändra på sin pensionspolitik - och också det har många talare tagit upp - så att principen med solidaritet mellan generationerna kan vidmakthållas. Kommissionen måste naturligtvis nu omedelbart sätta igång debatten om framtiden för ålderspensionerna i Europa, och utarbeta nya sätt för finansiering av dessa system. Folk kan inte fortsätta att arbeta tills de kommit upp i nittioårsåldern. Vi måste hitta fram till något skäligt sätt att finansiera dessa pensioner i framtiden, och nu har vi ansvaret och tidpunkten att göra det.
Slutligen måste den politik Europeiska unionen och medlemsstaterna bedriver i högre grad inrikta sig på att vidmakthålla en hälsosam demokratisk uppdelning mellan stadsbygds- och landsbygdsområden. Vid översynen av strukturfonderna måste kommissionen beakta de olika regionala obalanserna.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Först vill jag gratulera Boogerd-Quaak till hennes betänkande och jag välkomnar naturligtvis också kommissionens rapport. Jag anser det vara av stor vikt att detta ämne tas upp på nytt, eftersom vi helt enkelt har ansvar för de kommande generationerna. Därför är det viktigt att engagera sig i denna fråga.
Jag skulle vilja ta upp en punkt som visserligen ofta förs på tal, men som mycket sällan uttalas. Nämligen den roll som den sunda familjen spelar inom ramen för den demografiska utvecklingen. I de regioner i Europa där den traditionella familjen fortfarande har en stark ställning är de samhällsekonomiska förändringar som hänger samman med förskjutningen av ålderspyramiden betydligt mindre märkbara och lättare att hantera än i de regioner, och framförallt då i storstadsområdena, där upplösningen av familjen är längre gången. En fungerande familj är helt enkelt bättre rustad att klara av svårigheter, eftersom familjemedlemmarna inte är lika beroende av statlig hjälp.
Jag vill också tydligt påpeka att när jag talar om familjer menar jag samlevnaden mellan föräldrar och barn och, när så är möjligt, ytterligare en generation, och inte ett formlöst förhållande mellan personer av samma kön eller en äktenskapsliknande relation, som tyvärr felaktigt gynnas t.ex. i betänkandet av Lindholm.
Vår skattelagstiftning leder tyvärr i de flesta fall till en bestraffning av barnfamiljer, samtidigt som barnlösa, homosexuella par gynnas materiellt och därmed kraftigt bidrar till en negativ utveckling av åldersstrukturen och för den materiella fördelningen. I detta avseende ser jag betänkandet som ett klart appell att i framtiden ge familjen ett större stöd och inte ständigt ge efter åt små minoriteter som gör sina röster hörda.

Pomés Ruiz
Herr ordförande, Boogerd-Quaaks utmärkta betänkande förtjänar vårt beröm eftersom det demografiska problemet utan tvekan är ett allvarligt problem. Vår ålderspyramid ser ut som ett träd med klen stam som inte kan hålla uppe sig själv. Vi måste hindra det åldrade Europa från att förfalla och sjunka ihop. Det är parlamentets uppgift att se till att detta undviks.
I det utmärkta betänkande som vi debatterar idag betonas vikten av att bekämpa effekterna av den demografiska krisen. Man måste försöka bringa orsakerna i jämvikt. De demografiska rörelserna skiftar bara om man gör någonting åt orsakerna. Detta sker i alla fall bara på medellång sikt.
Av denna anledning anser jag att betänkandet som på ett bra sätt tar upp socialvårdens ståndpunkt bör kompletteras med flera olika ståndpunkter.
För det första, den kulturella frågan. Det är nödvändigt att ge familjen högre anseende. I utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik satsar vi pengar för att öka eurons anseende. Vi bör också öka familjens anseende och de värden som familjen och föräldraskapet utgör samt avlägsna den hedonistiska och materialistiska inställning som finns i hjärtat av vårt moderna samhälle. Man måste öka anseendet för familjen och föräldraskapet samt respekten för äldre personer. Alla dessa faktorer måste främjas kulturellt i likhet med kvinnors rättigheter och framtiden för den gemensamma valutan.
Slutligen, när det gäller de direkta skatterna får aldrig familjekostnaderna beskattas, vilket fortfarande sker i några medlemsstater.

Ordföranden
Banotti vill delta i debatten. Jag ber därför Bangemann att vänta några minuter. Ni har ordet, Banotti.

Banotti
Herr ordförande! Ni och jag har haft många glada sammanträffanden här på golvet.

Ordföranden
Om ni inte är utanför salen är det för att ni inte vill det.

Banotti
Vi närmar oss slutet på en lång vecka. Stort tack för inbjudan.
Herr ordförande! Det finns många saker som von Habsburg och jag inte är överens om. Tyvärr, för de feministiska kvinnorna, har familjen kommit att bli ett slags slagfält. Det oaktat måste jag, utifrån feministiska meriter, säga att jag fortfarande anser att familjen är den mest lyckade och effektiva sociala föreningen för vård av såväl de unga som de gamla. Det innebär inte att kvinnorna skall vara de primära vårdgivarna och att övrig verksamhet i dessa enheter skall utföras av männen.
Jag anser familjen ha verklig relevans såväl i början som slutet av livet. Malone har helt rätt när hon säger att våra födelsetal stiger, men tyvärr så stiger det inom områden där barnen inte har de bästa möjligheterna för framtiden. Min mor dog för en månad sedan. Hon var mor till sex barn och vi kunde alla ge henne den vård och kärlek hon behövde i slutet av sitt liv. Jag har ett barn, liksom många här i kammaren. Vem skall ta hand om oss när den tiden kommer - inte bara ekonomiskt, utan dessutom med den kärlek och uppmärksamhet som äldre behöver i det skedet av sina liv?
Vi måste tänka igen det här. Vi måste sätta ett faktiskt värde på dem som vårdar såväl i början som i slutet av människors liv. Det gäller såväl män som kvinnor. Det gläder mig att kunna konstatera att i omvårdnadsinrättningarna så blir män i allt större utsträckning exempelvis utexaminerade sjuksköterskor, som tillhandahåller underbar vård och som livar upp de gamla damerna. Jag hoppas att många män finns på plats när jag behöver vård i slutet av mitt liv. Det skulle ge mitt liv betydligt mer glädje - och också ert Bangemann.

Bangemann
Herr ordförande! Som ni vet är det en praxis i kommissionen - som accepterats av parlamentet - att en kommissionär på fredagen, oberoende av ansvarsområde, tar emot betänkandena. Ni kan nog föreställa er att detta inte alltid är en populär uppgift bland mina kolleger i kommissionen, eftersom man måste yttra sig i frågor som inte alls behöver falla inom det egna ansvarsområdet och där man därför inte känner sig särskilt hemma.
Jag måste emellertid säga att dagens debatt för det första har visat hur viktigt problemet är och hur bra betänkandet är och för det andra att egentligen alla oberoende av arbetsområde borde befatta sig med problemet. För den demografiska utvecklingen rymmer ett slags nyckelbegrepp för många politiska områden, för övrigt också för många sätt att driva politik, och detta framgår mycket tydligt i diskussionen. Nu tror jag att man kan närma sig problemtet på två olika sätt. Till exempel - om man så vill - rent statistiskt eller kanske snarare traditionellt när det gäller resultatet - i och med att man säger vad som har hänt och vad som måste göras, och sedan drar bestämda slutsatser. Jag tror dock inte att detta är tillräckligt här. Det tycks mig däremot vara mycket bättre att fundera kring varför dessa fenomen uppträder, eftersom man då kan förutsäga vilka konsekvenser de politiska åtgärder som vi alla tillsammans driver får. Då uppstår frågan: kan man, om man så vill, påverka denna utveckling genom bestämda politiska aktioner? Detta tycks mig vara en mycket intressantare infallsvinkel, eftersom detta i grund och botten är en möjlig väg att lösa många problem - utifrån en helhetssyn, som man säger på tyska; jag vet inte om ordet går att översätta.
Detta är nödvändigt om inte annat därför att experternas synsätt - om det så är experter på pensionssystem, arbetsrätt, sociala frågor eller vård av sjuka och gamla - av naturliga skäl alltid är för snävt. Det handlar om det gamla problemet att experter vet allt mer om allt mindre, och i förlängningen vet de allt om ingenting. Detta är också den typ av resultat man ibland får med en sådan expertpolitik. Vi för ju denna diskussion om pensionssystemens framtid i alla våra medlemsländer. Om man då endast anlitar experterna på sociala frågor, säger de direkt att systemet inte går att förändra. Detta är helt fel. Alla system går att förändra, och man kan skapa övergångsperioder där också finansieringen av det gamla systemet kan klaras med ett nytt.
Jag har själv upplevt det när jag - inte som socialpolitiker, men som partiordförande - på ett tidigt stadium lagt ett förslag som här också dykt upp i debatten, nämligen att göra skillnad mellan de åtaganden som samhället i princip måste bära och de som man kan överlåta på var och en. Detta är nämligen en mycket principiellt viktig fråga för hur sådana här problem skall hanteras. Vad kan man förvänta sig av samhället? I exemplet med socialhjälp - jag använder här det tyska uttrycket - är det uppenbart att samhället måste träda in också finansiellt för att inte dess medborgare skall hamna i existentiell nöd, och det helt oavsett om den drabbade själv har skuld däri eller inte. Det hör till människovärdigheten att så sker i ett samhälle. Det är ju egentligen ganska logiskt att man då också kan överföra denna modell till pensionsförsäkringssystemet. Varför egentligen inte? Jag har hittills inte hört något argument som talar mot att man skulle kunna finansiera en sådan grundtrygghet även för äldre med allmänna skattemedel.
Sedan följder den andra delen, och här, när det inte längre gäller att säkra existensen, kan man mycket väl grunda pensionerna på om man under sitt aktiva liv har sörjt för sin ålderdom eller inte. Om man inte har gjort det så får man också nöja sig med existensminimum. Dagens system ingriper emellertid alldeles för mycket i denna andra, mer frivilliga del och kan därför inte finansieras, naturligtvis också för att den i stor utsträckning belastar själva arbetet.
Vi har ju redan i vitboken hävdat att en betydande del av arbetslösheten, åtminstone på de områden där det inte handlar om mycket kvalificerat arbete, beror på att man belastar dessa arbeten ytterligare genom sociala avgifter och därigenom gjort arbetsplatserna omöjliga. Det sade vi redan den gången. Detta visar för övrigt hur nära allt hänger samman politiskt. Om vi fullföljer detta synsätt, då blir man tvungen att tänka över hela situationen - det vore en diskussion värd att fördjupa mellan parlamentet och kommissionen, för här finns nya perspektiv även för unionspolitiken. Vi kan precisera vissa miniminivåer, vi kan ge impulser, vi kan kanske till och med hjälpa den inkörda nationella diskussionen på traven, om vi utvecklar ett system där sådana övergångar från den gamla systemet till det nya organiseras och föreslås. Ett vill jag dock säga med bestämdhet, och några kommentarer som gjorts under diskussionen pekar också tydligt på detta: om man angriper problemet ur ett traditionellt perspektiv kommer man inte att kunna lösa det, oavsett om det är frågan om vänster-, höger-, eller mittentraditioner.
Ta diskussionen om arbete. Begreppet arbete har fullständigt förändrats. Ta t.ex. frågan om arbetstidsförkortning - detta har jag återigen fått höra från den yttersta vänstern. Det är i sig ett perspektiv som inte leder någon vart om man inte samtidigt sänker lönerna, och det är det ju aldrig tal om. Det är också - och det är mycket allvarligare - i grund och botten ett reaktionärt perspektiv, eftersom arbetet idag ser helt annorlunda ut än för 20 eller 30 år sedan. Arbetet kommer med den moderna teknologin att i vårt samhälle i allt mindre utsträckning vara beroende av tiden, utan istället av innehållet, dvs. av kvaliteten, innovationsförmågan och allt det som har med skapande arbete att göra. Vi är på väg in i ett sådant samhälle av kreativt arbete. Det betyder naturligtvis också att man måste fundera över - van Dijk, här måste jag dessvärre avslöja er som en smula konservativ, men det blir ni tvungen att vänja er vid - vad som händer med de människor som inte besitter dessa skapande kvaliteter. Det har för övrigt inte med intelligens att göra, måste jag påpeka för vår talare från den yttersta högern, utan kommer i framtiden att få en mycket vidare konnotation. Frågan är vad ett samhälle som lever på medborgarnas kreativa initiativförmåga gör med de människor som inte besitter dessa kvaliteter, men som har andra förmågor?
Banotti har helt rätt: Det finns många människor som har stora kvaliteter i yrken som helt orättvist klassas som okvalificerade. Att vårda en annan människa kan vara en fullt tillfredsställande sysselsättning för båda parter. Vad har detta för betydelse för familjepolitiken? Familjepolitiken är nu inte så okomplicerad att man kan hävda att familjen är en tillflyktsort där alla dessa kvaliteter kommer att finnas och hållas levande även i framtiden. Detta är helt enkelt en allt för stark förenkling, eftersom många människor inte upplever familjen på det sättet. Och också detta måste man ta hänsyn till. Jag är mycket glad över att jag för många av mina inlägg får applåder från vänsterflygeln och protester från högerflygeln och tvärtom, eftersom jag då får en känsla av att jag åtminstone är på väg att formulera oideologiska och moderna tankegångar.
När det nu finns människor som inte vill leva i en familj, när det finns människor som inte vill gifta sig, eller omvänt, när det finns människor som vill skapa livsgemenskaper med andra av samma kön, ja vem har då egentligen rätt att förbjuda dem att göra det? Vem besitter den rätten?
(Applåder) Varför skulle vi inte acceptera att människor lever så som de själva vill? Under alla omständigheter måste vi organisera vårt samhälle därefter - det är helt klart -, sedan får vi se hur vi kan hantera de oavsiktliga följderna för t.ex. befolkningsutvecklingen. Detta gäller i princip också för den grundläggande frågan: skall man överhuvudtaget försöka påverka den demografiska utvecklingen? Det kan man endast göra såtillvida att man respekterar den grundläggande, medborgerliga friheten att skaffa barn eller inte, och för det andra genom att man verkligen underlättar för dem som vill skaffa barn. Om vi tittar närmare på detta förhållande, så kan vi konstatera att så inte är fallet i vårt samhälle. Här har vi en springande punkt, och det är något vi måste försöka ändra på.
(Applåder) Detta påverkar många områden. Inte utan anledning har landsbygden och Irland här förts på tal. Jag lever på landsbygden i Frankrike. Där har vår jordbrukspolitik, som dessvärre får ett mycket aktivt stöd av Europaparlamentet, lett till att det finns allt färre rörelser med allt större arealer. De stora arealerna gör att alla platser med träd och buskar jämnas med marken, att alla djur försvinner och att vi får ett slags öken där man producerar så mycket som möjligt med så liten arbetsinsats som möjligt. Ja, här måste jag hålla med er van Dijk. Detta har naturligtvis lett till att många människor inte längre har någon möjlighet att försörja sig i dessa regioner, eftersom de få människor som fortfarande behövs för att upprätthålla denna agrarproduktion inte längre behöver några hantverkare; det finns då inte kvar några affärer, utan endast någon slags centralpunkter.
Detta innebär att om man verkligen vill övergå till att driva en politik som ger resultat, då måste man titta på varje enskild politisk disciplin och fråga sig vad denna till syvende och sist gör för vårt samhälle. Detta skulle vara samhällspolitik, och demografisk politik är början till en sådan politik. Om vi emellertid redan kommit dithän, överlåter jag åt er att bedöma.
(Applåder)
Schmidbauer
Herr ordförande, jag har egentligen bara en fråga att ställa till kommissionär Bangemann. Efter hans lyriska redogörelse över världssituationen i allmänhet vill jag bara veta om han verkligen anser att alla de olika inläggen från parlamentarikerna var reaktionära och ideologiskt färgade och endast hans redogörelse var modern och fri från ideologier?

Boogerd-Quaak
Herr ordförande, jag tackar kommissionären för hans klargöranden, men jag hörde inte att han sade att resolutionen innehåller så goda rekommendationer och omfattar ett så brett spektrum att han ville överta den. Det skulle jag gärna vilja höra.

Bangemann
Kommissionen kan acceptera dessa förslag. Det följer också av vad jag har sagt tidigare, men jag kan bekräfta det ännu en gång. Till Schmidbauer vill jag säga följande: Jag har sagt att det i de enstaka inläggen finns - och jag har varken namngett eller räknat upp dem alla - vissa traditionella eller, om ni så vill, konservativa eller reaktionära synsätt, och jag har försökt att visa på ett annat perspektiv. Detta visar att vi behöver en politisk debatt, så att vi kan komma fram till ett resultat som stöds av så många som möjligt.
Ni kan nu inte utgå från - som ni ibland tycks göra - att en kommissionär endast läser upp något som hans kolleger har skrivit ned åt honom och som då blir en slags byråkratisk bekräftelse av några bestämda punkter. När en kommissionär nu faktiskt lyckas inta en bestämd politiskt ståndpunkt och här företräder denna, då får ni stå ut med att den inte överensstämmer med er.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Vi går nu till omröstning.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Berthu
Kommissionens rapport om den demografiska situationen i Europeiska unionen, liksom Europaparlamentets betänkande som framlagts av Boogerd-Quaak, är ganska nedslående dokument, eftersom de tydliggör vidden och accelerationen av våra befolkningars åldrande, vilken de anser som "den dominerande faktorn i vår demografiska framtid ", men den lyckas vare sig analysera dess orsaker eller föreslå botemedel som skulle kunna hejda den.
I själva verket lyckas parlamentets betänkande bara med att lägga fram ofullständiga förslag för att anpassa arbetsmarknaden, socialförsäkringssystemen och hälsovården till den framtida större andelen av äldre människor, vilken tycks oundviklig. Men dessa anpassningar leder inte särskilt långt. Kommissionen förklarar för övrigt i sin text att man för att kompensera de globala finansiella utgifterna för åldrandet, borde lyckas med att uppnå en produktivitetsökning som är mycket högre än vad som tidigare kunnat noteras, en osannolik hypotes, eftersom själva åldrandet genom sin förhöjning av den aktiva befolkningens medelålder förmodligen minskar produktiviteten.
Denna situation tycks än mer oroande då de ökade sociala kostnaderna som frambringas av äldre människor på medellång sikt ytterligare kommer att försämra de europeiska ländernas konkurrenskraft i förhållande till den unga befolkningen i Sydostasien. I denna värld behärskad av ett frihandelssystem utan motvikt, något som Europeiska unionen just helt oansvarigt medverkat till att upprätta, är den börda åldrandet kommer att utgöra för oss ytterligare ett handikapp, vilken kommer att öka arbetslösheten, vilken i sin tur som alla vet, alstrar nya sociala utgifter och nya handikapp. För att begränsa de negativa effekterna borde man vid tiden för GATT-förhandlingarna ha drivit igenom vissa kompensationsrättigheter för de ökade sociala kostnaderna. Men tyvärr är vi i dag längre bort från detta än någonsin.
Följaktligen förbereder vi troligtvis i detta avseende sociala katastrofer som ingen av våra ansvariga politiker torde ha haft mod att bekämpa, och oftast heller inte tillräckligt stor klarsynthet för att kunna förutse. I vilket fall som helst andas inte de betänkandet och rapporten som i dag granskas ett ord om detta och även detta förhållande måste vi beklaga.
De andas inte heller ett ord om den enda radikala lösningen, möjligheten att stimulera nativiteten genom familjepolitiken. Denna politik befinner sig i själva verket i många europeiska länder, och under alla förhållanden i Frankrike, i en total återvändsgränd, på grund av kortsiktiga budgetskäl, men också av andra anledningar som man talar mindre om, kanske för att de alltför väl tydliggör den onda cirkel som vi befinner oss i.
Enligt statistik som nyligen publicerats i Frankrike är 70 % av familjer med fler än sex barn utländska, liksom 50 % av familjer med fem barn. Dessutom måste den stimulerande effekten av en förbättrad familjepolitik logiskt sätt vara starkare bland utländska föräldrar som kommer från fattiga länder. Kort sagt är nedkomsterna i Frankrikes flerbarnsfamiljer till två tredjedelar av afrikanskt eller nordafrikanskt ursprung, vilket snart hotar att skapa ännu större integrationsproblem än i dag.
På det hela taget vågar alltså ingen regering stimulera familjepolitiken, av rädsla för att den minskning av utgifterna för åldrandet som skulle bli följden av en sådan gott och väl skulle vägas upp av en ökning av integrationskostnaderna (vilka också de, vilket vi i förbigående kan understryka, kan utgöra ett handikapp i den internationella konkurrensen). Det råder en total låsning.
På så vis hänger allting samman. Om Europeiska unionens länder inte radikalt förändrar sin immigrationspolitik finns det hög risk för att man vare sig kommer att kunna lösa frågan om familjepolitiken, nativiteten, åldrandet eller den om den väldiga förlust av konkurrenskraft som avtecknar sig mellan vår kontinent och resten av världen.

Raschhofer
Betänkandet om kartläggningen av den demografiska situationen i Europeiska unionen är genomtänkt och upplysande, eftersom den det säger något väsentligt om utvecklingen i EG och ger alla en möjlighet att sätta sig in i konsekvenserna av enstaka projekt inom bestämda områden.
Även vi beklagar den ojämna åldersfördelningen bland befolkningen, de stigande kostnaderna för socialförsäkringssystemet och förändringarna i familjelivet.
Vi anser dock inte att invandringen och de förbättrade möjligheterna för invandrare att komma in på arbetsmarknaden är den rätta lösningen. Lösningar bör istället sökas i reformer som spänner över allt ifrån familjepolitik, skatteförmåner och bättre social trygghet till en omstrukturering av socialförsäkringssystemet i riktning mot ett kombinerat system med både individuell och allmän omsorg.
Särskilt i tider av hög arbetslöshet - under veckan har vi ju fått ett smakprov på vad som händer på gatan - bör vi framförallt se till att våra egna medborgare har arbete.
Under året mot rasism och främlingsfientlighet bör vi hålla i åtanke att arbetslöshet och social otrygghet ofta utlöser attacker mot invandrare, som då görs till syndabockar för denna kortsiktiga politik. Och detta måste vi förhindra.
Mot bakgrund av detta klargörande röstar vi liberaler för betänkandet av Boogerd-Quaak.

Stenmarck
När antalet äldre inom EU: s medlemsländer blir allt större i förhållande till den yrkesverksamma befolkningen, blir en politik som syftar till ekonomisk tillväxt allt viktigare. Detta framgår inte tillräckligt tydligt av betänkandet.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ford
Detta är inte någon röstförklaring, utan en uppföljning av det påpekande jag gjorde tidigare idag. Som ledamöterna minns så tog jag upp en sak rörande resolutionen om upphävandet av det allmänna tullpreferenssystemet för Burma, och bad kommissionen klarlägga om det, faktiskt, erfordrades enhällighet eller omröstning med kvalificerad majoritet för att genomföra åtgärden, eftersom det inte var principbeslutet utan genomförandebeslutet.
Jag kan med tillfredsställelse och tacksamhet rapportera att sedan saken togs upp i förmiddags, så har budskapet förmedlats till kommissionär Marín, och han har bekräftat att beslutet kommer att fattas med omröstning med kvalificerad majoritet, och inte med enhällighet, vilket hävdades i debatten igår, och detta innebär naturligtvis att inget enskilt land kommer att kunna blockera åtgärden när den diskuteras den 24 mars. Jag vill framföra mitt tack till kommissionen, och i synnerhet till kommissionär Marín, för det raska klarläggandet av vad som gäller.

Ordföranden
Tack, Ford. Jag betvivlar inte att Bangemann kommer att lämna detta meddelande till Marín. Hallam har begärt ordet för en ordningsfråga. Ni har ordet, Hallam.

Hallam
Herr ordförande! En ordningsfråga. Som ni vet så kommer allmänna val att genomföras i Förenade kungariket inom bara några veckor. En ledamot av denna kammare är faktiskt en uttalad kandidat i dessa allmänna val. Jag hade nästan räknat med att få se honom närvara denna vecka, eller kanske till och med rösta. Jag undrar om det kanske är möjligt för er, såsom ordförande, att skriva till väljarna i Putney i London och påpeka att Sir James Goldsmith knappt alls deltagit i denna kammares sammanträden under den tid han varit vald. Varför i hela världen söker han ett annat jobb, när det är helt uppenbart att han inte räcker till för det jobb han redan har?

Ordföranden
Hallam, ert inlägg är ingen ordningsfråga och det ni begär ingår inte i ordförandeskapets uppgifter.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Mina damer och herrar, vi har gått igenom hela föredragningslistan. Jag får ofta äran att avsluta delsessionerna och jag vill gärna tacka alla våra oersättliga medarbetare för den hjälp som vi får. Samtidigt vill jag också tacka er, ärade ledamöter, för den hjälp ni ger ordförandeskapet som ni tillåter tala i lugn och ro utan att förringa innehållets betydelse. Den här veckan vill jag verkligen betona mitt tack. Jag är säker på att den här sessionen kommer att hjälpa mig att få en fantastisk helg.
Jag förklarar Europaparlamentets session för avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.00.)

