Beslut om brådskande förfarande
Talmannen.
Vi börjar med att rösta om en begäran om att tillämpa brådskande förfarande på förslaget till rådets förordning om ändring, för tionde gången och när det gäller undantag från spärrande av tillgångar och ekonomiska resurser, av förordning (EG) nr 881/2002 beträffande införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa med Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna associerade personer och enheter [KOM(2003) 41 - C5-0048/2003 - 2003/0015(CNS)]
Jag ger först ordet till Hernández Mollar, ordförande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor.

Hernández Mollar (PPE-DE)
Fru talman! Mycket riktigt höll utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, som jag är ordförande i, ett extra möte i går för att behandla denna fråga, och vi beslutade att avvisa ett brådskande förfarande av två grundläggande skäl. För det första eftersom det inte är tillåtet att använda det brådskande förfarandet från den ena dagen till den andra. Vid mötet lade varken kommissionen eller rådet fram tillräckliga argument. För det andra eftersom jag tror att vi bör kräva av rådet att det skall motivera de brådskande förfarandena och att det inte bara behandlar parlamentet som en ren formalitet, även om man i detta fall måste säga att innehållet i förslaget motsvarar parlamentets åsikt. Hur som helst kommer frågan att behandlas på måndag på vårt utskotts ordinarie möte.
(Applåder)

Talmannen.
Om ingen ytterligare talare begär ordet, röstar vi om denna begäran om tillämpning av brådskande förfarande.
Jag låter begäran om tillämpning av brådskande förfarande gå till omröstning.
(Beslut har fattats om att inte tillämpa brådskande förfarande.)
Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0021/2003) av Malliori för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om förslaget till rådets rekommendation om förebyggande och begränsning av risker i samband med narkotikamissbruk [KOM(2002) 201 - C5-0270/2002 - 2002/0098(CNS)]

Byrne
Fru talman! Det här förslaget till rekommendation från rådet grundas på artikel 152 i fördraget, där det anges att gemenskapsåtgärder tillsammans med nationella åtgärder skall täcka hela bekämpningen av större hälsogissel. I fördraget omnämns narkotika och narkotikarelaterade skador på följande sätt: Gemenskapen skall komplettera medlemsstaternas åtgärder för att begränsa narkotikarelaterade hälsoskador, inbegripet upplysning och förebyggande. 
Får jag även påminna er om att ett av dess viktigaste initiativ i bekämpningen av narkotika - EU:s narkotikastrategi 2000-2004 - bland annat omfattar de tre viktigaste folkhälsomålen, ett för att avsevärt minska narkotikarelaterade hälsoskador och antalet narkotikarelaterade dödsfall. Det rapporterade antalet dödsfall i samband med överdoser av narkotika ligger i Europeiska unionen på cirka 7 000 om året. Om vi tar med dödsfall som har ett indirekt samband med användning av narkotika, till exempel aids, trafikolyckor, våld eller självmord, hamnar den siffran på cirka 20 000 om året. 
Förebyggande av olaglig användning av narkotika har högsta prioritet. Det kan ske genom att minska både tillgång och efterfrågan på narkotika. Det här förslaget till rekommendation gäller främst efterfrågan och tar vid där lagstiftningen misslyckats att stoppa tillgången till narkotika.
Naturligtvis borde vi i första hand försöka övertyga folk om att inte använda olaglig narkotika över huvud taget. Om en enskild person dock inte kan hindras från att använda narkotika så är det av största vikt att allt görs för att minska de skador som den personen utsätts för och de indirekta skador som användaren kan utsätta andra för. Den enskilda narkotikamissbrukaren måste bli aktivt engagerad i de här ansträngningarna. Det kallas riskbegränsning - eller ibland skadebegränsning eller skademinimering. Det är vad den viktigaste delen av rekommendationen handlar om. De metoder för riskbegränsning som ingår i rekommendationen är väletablerade. De har använts i de flesta eller alla medlemsstater, men i olika utsträckning.
Opiater, såsom heroin, är grundorsaken till de flesta narkotikarelaterade dödsfallen. En av de äldsta metoderna för riskbegränsning är kontrollerad användning av metadontabletter som ersättning för injicering av heroin. Metadon dök först upp i EU i slutet av sextiotalet som reaktion på den växande användningen av opiater. Uppkomsten av hiv på åttiotalet ledde till införandet av program för utbyte av nålar och sprutor.
Under senare år har antalet akuta narkotikarelaterade dödsfall stabiliserats inom EU som helhet, trots den ökade användningen av narkotika. Det är många faktorer som kan ha påverkat den utvecklingen. Injicering av narkotika har minskat i vissa länder, och den medicinska behandlingen av överdoser har förbättrats. De riskbegränsningsmetoder som omfattas av den här rekommendationen har dock troligen kraftigt bidragit till den positiva utvecklingen.
Narkotikatjänster måste vara lättillgängliga och nå ut till den plats där missbrukaren råkar vara, inte den plats där vi vill att han eller hon skall vara. Detta kallas uppsökande verksamhet. Sådana tjänster skall även erbjudas utan orealistiska krav - ibland kallat ?lågtröskeltjänster?. Syftet är att förebygga en ytterligare nedgång i missbrukarnas hälsosituation och sociala förhållanden och motivera dem att söka behandling.
De mer kontroversiella riskbegränsningsmetoderna nämns inte i den aktuella rekommendationen, fast de används i vissa medlemsstater. Metoder såsom heroininsprutning under tillsyn, injiceringslokaler, öppna drogscener och anonym provtagning på plats behöver mer utredning och utvärdering innan de kan rekommenderas allmänt.
I rekommendationen betonas utvärdering som ett viktigt instrument för förbättring av narkotikarelaterade åtgärder. Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk i Lissabon har en viktig funktion i utvecklingen av nyckelindikatorer för kontroll och jämförelse av narkotikabruket i medlemsstaterna. Centrumet ger även riktlinjer för utvärderingen av narkotikarelaterade projekt och gör en utvärdering av olika program och politiska inriktningar.
Kommissionen har fått ovärderlig hjälp från centrumet i Lissabon med att utarbeta den här rekommendationen, vilket jag ser som ett positivt steg för både narkotikamissbrukarna och folkhälsan i allmänhet.

Malliori (PSE)
Fru talman, herr kommissionsledamot! Narkotikamissbruk är tyvärr ett av de största sociala problemen i dag, vilket betyder att de åtgärder som har vidtagits hittills och den politik vi har fört på det här området har varit otillräckliga. Narkotikamissbruket ökar tillsammans med andra problem i det moderna samhället. Årsrapporten 2002 från Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk visar att narkotikamissbrukets omfattning är tämligen stabil; det uppskattas till att röra 2-9 fall per 1 000 invånare i åldersgruppen 15-64 år, av vilka 500 000 till 1 000 000 är sprutnarkomaner, det vill säga heroinmissbrukare. Jag anser därför att detta är ett mycket viktigt initiativ, även om det primära målet när det handlar om att ta itu med det här problemet fortfarande är och alltid kommer att vara förebyggande åtgärder, och jag gratulerar er, herr kommissionsledamot, till ert förslag om förebyggande och begränsning av risker i samband med narkotikamissbruk.
Jag sticker inte under stol med att jag hellre skulle ha föredragit att vi hade utarbetat ett lagstiftningsförslag, eftersom det är gemensam europeisk politik eller åtminstone en lagstiftande inriktning som gör vår politik effektiv. Trots det anser jag att förslaget till rekommendation är ett viktigt steg mot att skydda såväl folkhälsan som missbrukarnas personliga hälsa och att vi sänder rätt politiskt budskap: att narkotikamissbrukare är patienter i behov av medicinsk och social vård. De är inte bara lagöverträdare, vilket de flesta samhällen anser i dag.
I våra ändringsförslag tar vi huvudsakligen upp de åtgärder som måste vidtas på lokal nivå för att vi skall kunna nå bästa möjliga resultat när det gäller denna svåra och känsliga grupp. Att öka det allmänna medvetandet för att olika slags behandlingsmetoder och andra skyddsprogram för missbrukare skall accepteras är av yttersta vikt om vi skall kunna genomföra åtgärderna i förslaget till rekommendation. Med andra ord, när vi talar om åtgärder för att begränsa skadorna av narkotikamissbruk är det främsta målet fortfarande att bota missbrukarna. Vi vet att många narkotikamissbrukare inte vill delta i behandlingsprogram, och det är också i den gruppen de flesta problemen finns.
Det enda sättet att förhindra att farliga sjukdomar som hepatit, aids och tuberkulos sprids är att informera den här gruppen om hälsoriskerna. Detta bör även uppmuntra missbrukarna till att vara försiktigare när de tar droger och till att ta ett steg mot ett hälsosammare liv. Det är även ytterst viktigt att ta med åtgärder som innefattar högriskmiljöer, till exempel fängelser. Andelen intagna i Europeiska unionen som rapporteras någon gång ha använt narkotika varierar mellan fängelser och medlemsstater och rör sig mellan 29 och 86 procent. Fångar är starkt exponerade för drogrelaterade sjukdomar genom att de delar på sprutor och nålar och har sexuella kontakter. Därigenom är även personalen på fängelserna i riskzonen, och ett antal ändringsförslag har lagts fram i syfte att återspegla detta problem.
Herr kommissionsledamot! Som ni vet har drogdebatten varit aktuell länge nu, och den ger alltid upphov till väldigt många och vanligtvis motstridiga åsikter. Trots det, och jag tackar alla mina kolleger, särskilt de skuggföredragande, för deras samarbete, har vi i dag kunnat lägga fram ett förslag som har relativt stort stöd i plenum, trots att det ursprungligen fanns 103 ändringsförslag. Även om medlemsstaterna bara genomför några av de föreslagna åtgärderna tror jag att såväl missbrukarna som deras familjer och de europeiska medborgarna kommer att förstå att vi är fast beslutna att göra något åt detta komplicerade och svåra problem.

Bowis (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes betänkande och kommissionsledamoten för att ha lagt fram det här förslaget. Jag tror att kommissionsledamoten i det här skedet har rätt i att det var dags för en rekommendation. Det är olika traditioner i olika medlemsstater och det måste vi respektera, så rekommendationer om bra praxis är antagligen den väg vi måste ta i det här skedet.
Jag skulle också vilja påpeka för honom och för er, fru talman, att han behöver gå igenom texten i sitt meddelande för att ställa det utom allt tvivel att det inte finns något i det som kommer att skrämma folk att tro att den här rekommendationen på något sätt främjar narkotikabruk. Det finns inget säkert narkotikamissbruk; det är en fråga om hur vi begränsar och förebygger den skada som sådant missbruk kan orsaka.
I mitt land har vi tre miljoner personer som använder olaglig narkotika, 28 procent av dem är 16-29 år, 14 procent av dem är 14-15 år. Vi har 12 000 nyanmälda missbrukare, 70 000 narkotikabrott och 1 200 narkotikarelaterade dödsfall per år. Om man ser på de europeiska sifferuppgifterna från Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk så har brotten i EU fördubblats sedan 1991 och fyrdubblats i vissa länder såsom Frankrike, Grekland och Spanien. Akuta narkotikarelaterade dödsfall har fördubblats sedan 1985. Det finns de som använder samma argument som vi ibland hör om aids, enligt vilka vi kan glömma de personer som redan smittats men borde skydda och rädda resten. Vi får dock inte överge personer som har fastnat i sitt beroende. Många av dem, som framgår av de här siffrorna, är barn.
Vi förlorar slaget men får inte ge upp striden. Vårt mål måste vara att rikta in oss på odlare och tillverkare, handlare och langare, och på att utbilda, avskräcka och förebygga, men även på att begränsa skadorna för missbrukarna själva och dem som de kommer i kontakt med. Den här rekommendationen gör exakt det. Ingen medlemsstat är tvingad att göra något. Det här sker vid sidan av förebyggande åtgärder. Till min kollega Santini skulle jag vilja säga att om hans ändringsförslag 60, 61, 63 och 64 var tillägg till förslagen i betänkandet så skulle jag med glädje anta dem. Det är bara om de ersätter förslagen som jag inte är så glad.
Det här är inte rätt tillfälle för en debatt om legalisering, och jag vet att det finns några ändringsförslag om det. Det är därför jag i det här skedet skulle förkasta legaliserings- och avkriminaliseringsargumenten. I betänkandet ersätts inte skadebegränsningen med andra åtgärder, minst av allt ?JUST SAY NO?, vilket inte fungerar. Det vet jag sedan jag var minister med ansvar för narkotikamissbruk i mitt eget land. Särskilt till unga människor måste man säga sanningen. De måste få veta alla sidor av det hela. Vi hade fallet med Leah Betts, en ung flicka som dog efter att ha använt ecstasy, ett amfetamin. Efteråt tillät hennes föräldrar modigt att en video av hennes kropp visades så att ungdomar skulle inse effekterna av att ta ecstasy. De deltog också i arbetet med att ge riktlinjer till nattklubbar om hur de kan undvika att låta en sådan katastrof drabba andra personer. Det är en fråga om att tillhandahålla vatten och s.k. ?avsvalkningsrum? och så vidare, inte ?injiceringsrum?, vilket är en helt annan sak.
Det är så många ungdomar som behöver och förtjänar vårt stöd. Det finns nålbyten, vilket inte bara skyddar missbrukarna utan även dem de kommer i kontakt med. Fängelsehälsovården måste granskas och vi behöver stoppa missbruket av narkotika i fängelserna, men vi behöver även se till att det sker en skadebegränsning och att vi inte bygger in perversa stimulanser för ytterligare narkotikabruk.
Jag välkomnar det här betänkandet. Hela frågan måste hanteras med försiktighet, och jag vet att kommissionsledamoten kommer att se till att det blir så när vi går framåt för att vidta en bra praxis över hela Europeiska unionen.

Talmannen.
Jag ger ordet till fru Sandberg-Fries som jag passar på att hälsa välkommen tillbaka till Europaparlamentet.

Sandberg-Fries (PSE).
Fru talman! Detta betänkande handlar om förebyggande och begränsningar av risker i samband med narkotikamissbruk. Inställningen från oss svenska socialdemokrater har från början varit att rekommendationen i alltför hög grad enbart fokuserar på skadereducering. Vår utgångspunkt är att den viktigaste åtgärden för att minska skador är att förebygga missbruket i sig. Det betyder inte att vi förnekar behovet av skadereducerande insatser. Sådana insatser måste dock utgöra en del av en sammanhållen strategi med målet att åstadkomma en varaktig förändring, som syftar till ett liv utan narkotika eller andra droger. På denna punkt har utskottet tillmötesgått flera av de förslag som vi har framfört.
Det är därför mycket underligt att samma utskott i samma betänkande även har accepterat ett antal ändringsförslag som går i helt motsatt riktning. Det gäller förslagen om s.k. avsvalkningsrum, narkotikaklassificering, positiv information om droger och särskilda injiceringsrum. Detta är förslag som vi under inga omständigheter kan ställa oss bakom. Sådana åtgärder skulle innebära ett socialt accepterande av narkotikamissbruk, och vi accepterar självfallet inte heller förslag som i grunden strider mot FN:s narkotikakonvention.
Att en drogpolitik som vilar på de tre beståndsdelarna förebyggande, behandling och kontroll, verkligen kan vara framgångsrik, tycker jag bekräftas av den senaste stora undersökning som genomförts i svenska skolor. Denna undersökning visar att 92 av 100 elever i svenska skolor inte ens har provat narkotika. Detta är ett resultat som i en internationell jämförelse är mycket, mycket uppmuntrande.

Ries (ELDR).
Fru talman, herr kommissionsledamot, kära kolleger! Jag vill än en gång, liksom jag gjorde i utskottet, uttala mitt stöd för vår föredragande Malliori i ett ämne som i hög grad är känsloupprörande och omstritt. Den strategi som utskottet medvetet har valt genom vår föredragande, nämligen att inrikta sig på den lokala nivån, att införa skräddarsydda åtgärdsprogram, att framför allt inrikta sig på de narkotikamissbrukare som använder tunga droger förefaller oss vara den bästa och den som lättast kan ge konkreta resultat och vända den nuvarande tendensen, som är högst oroande. De dödsfall som är relaterade till narkotikamissbruk tycks öka i de flesta medlemsstater.
Allt detta gör att den liberala gruppen välkomnar de ändringsförslag som ger denna rekommendation ett mervärde för den allmänna hälsovården. Vi anser att våra regeringar måste prioritera högriskmiljöerna. Gatan, fängelserna, nattklubbarna, ravepartyn är alla platser där de tunga drogerna cirkulerar fritt och utanför minimikriterierna för den sanitära säkerheten. Man bör naturligtvis prioritera åtgärder som vidtas på gatan, i fängelserna men också på nattöppna nöjesställen som gynnar användningen av olika narkotikapreparat. Vad gäller det sistnämnda bruket med samtidig användning av narkotika och alkohol, som orsakar allvarliga skador, framför allt bland allt yngre ungdomsgrupper, är det viktigt att överallt införa gemensamma åtgärder för att förebygga, informera, analysera kemiska ämnen och att ingripa snabbt vid fall av illamående eller abstinens. De 8 000 medborgare som varje år dör i Europeiska unionen som offer för en överdos, av produkter som innehåller alltför många blandningar, av sprutor som använts av alltför många gör det angeläget att Europeiska unionen gemensamt går in för att minska skaderiskerna.
Jag beklagar här att vi inte har lyckats helt att i detta betänkande inrikta oss enbart på hälsoaspekten med risk för att försvaga vårt budskap och hamna i en allmän, etisk debatt, som än en gång skulle visa sig ofruktbar, och som skulle syfta till att ställa förebyggande och skadeinskränkande åtgärder mot varandra. Jag vill ansluta mig till de argument som framförts av min kollega Bowis, men jag kan inte ansluta mig till dem som framförts av min kollega Sandberg-Fries.
Fru talman! Till sist vill jag säga att vi här måste ställa upp mål som är möjliga att genomföra för att åtminstone i framtiden kunna säga att Europeiska unionens nya handlingsplan mot narkotika är en framgång.

González Álvarez (GUE/NGL).
Fru talman! För det första vill jag tacka föredraganden, Malliori, som inte bara i detta betänkande utan i alla de betänkanden vi utarbetar beaktar övriga gruppers åsikter i syfte att nå ett resultat vi alla kan acceptera. Det verkar som om det i detta fall finns några skiljaktigheter, men jag tror att betänkandet kommer att godkännas av majoriteten i detta parlament.
Betänkandet och kommissionens meddelande handlar om förebyggande och riskminskning. Varje ledamot kommer att uttrycka sin åsikt här om hur man förebygger och hur man minskar riskerna.
Mallioris betänkande handlar tydligt om minskningen av efterfrågan, minskningen av utbudet, integrerade politikområden, utbyte av god praxis samt omsorg och social återanpassning. Detta är betänkandets grund. Därför behövs program för förebyggande, utvärdering av olika behandlings- och rehabiliteringsmetoder, med beaktande av f.d. drogmissbrukares arbete, dessas familjer och de grupper som arbetar med dem.
I min region, Asturien, arbetar organisationen ?Proyecto Hombre? på det sättet - och de når synbara resultat som jag dagligen kan konstatera. Det görs genom att uppmuntra lokala grupper att skapa mobila enheter som ger information, rådgivning, omvårdnad och första hjälpen vid överdoser men också - och därför förstår jag inte vissa av de framlagda ändringsförslagen -, mobila enheter med utdelning av kondomer, nålar och sprutor, vilket har visat sig minska aidsinfektioner och andra sjukdomar.
Man bör också stödja - och här vet jag att det finns åsiktsskillnader också i min egen grupp, där svenskarna inte heller delar min uppfattning - de nyskapande förslag som några medlemsstater prövar med goda resultat för att minska dödligheten och minska riskerna, vilket kommer till uttryck i ett antaget ändringsförslag. I det fallet instämde jag med ett ändringsförslag av Davies - som avvisades i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor - där det föreslogs att man skulle bevilja och utvärdera förskrivning av heroin till missbrukare för att de inte skall behöva stå under langarnas kontroll.
I mitt land - och jag hörde kommissionsledamoten säga att det ännu är för tidigt att godkänna den möjligheten - kommer man i en självständig region, Andalusien, att genomföra ett pilotprogram med kroniskt sjuka som genomgått återanpassningsprogram. De kommer att ges heroin i kontrollerad förskriven form och endast till de missbrukare som visat att de inte kan lämna drogen. Därefter skall en utvärdering göras. Man har valt ut 130 kroniska missbrukare för att studera om programmet ger resultat. Herr kommissionsledamot! Jag tycker att det är mycket intressant eftersom det kan hjälpa oss alla i framtiden.
Fru talman! Jag avslutar med att säga att betänkandet också tar upp situationen på fängelserna. Situationen på fängelserna är, beroende på land, mycket allvarlig, och det finns oerhört många fångar som infekterats av olika sjukdomar som just beror på drogkonsumtion och användning av infekterade nålar och sprutor.

Buitenweg (Verts/ALE).
Fru talman! Ett betänkande som det här, om hur narkotikamissbruk skall hanteras, kommer alltid att vara omstritt i kammaren. Det konfronterar oss nämligen med vår oförmåga att forma verkligheten som vi vill, och det är svårt för oss politiker. Därför anser jag det vara mycket modigt och aktningsvärt att föredraganden har förmått stå kvar med båda fötterna på jorden. Hon säger i sin motivering, och jag citerar: ?I en idealisk värld skulle det inte finnas något narkotikamissbruk. I den verkliga världen har droger alltid varit en del av livet?, och så är det. Nolltolerans, eller att helt enkelt blunda för det, är ingen lösning. Frågan för oss politiker är hur vi skall kunna åstadkomma förbättringar i en realitet som inte tilltalar oss. 
En sådan möjlighet beskrivs i ändringsförslag 24 som uppmuntrar medlemsstaterna att göra det möjligt att utföra test av syntetiska droger. Här handlar det om droger som främst används av ungdomar när de går på diskotek, konserter och fester. Många ungdomar använder dem, kanske också våra söner och döttrar, men ofta är det inga oskyldiga droger. I synnerhet inte om de har bearbetats för att utöka vinstmarginalen. Här är det ecstasy jag tänker på, och även Bowis talade nyss om konsekvenserna av den drogen. Den leder ofta till dödliga olyckor. Att testa produkterna kan reducera hälsoriskerna. På så vis kommer hjälparbetare i kontakt med användare och dessutom bidrar det till att kartlägga farliga ämnen på marknaden. Testerna kan utföras på testcentrum ute i landet eller på plats på fester och konserter.
Nu måste man naturligtvis vara försiktig och se till att man inte tolkar det som en bra idé att börja använda godkända piller, för det är det naturligtvis inte. Information och förebyggande arbete är naturligtvis av avgörande betydelse, men inte desto mindre anser jag det vara mycket viktigt att myndigheterna försöker göra nattlivet säkrare. Det är ett faktum att ungdomar använder sådana här piller, och jag anser att det är viktigt att vi vidtar förebyggande åtgärder för att förhindra dödliga olyckor när våra barn går ut och roar sig på kvällarna.

Blokland (EDD).
Fru talman! Den ?ett steg framåt och två steg bakåt?-policy som höjs till skyarna av kommissionsledamot Byrnes och i Mallioris betänkande är för mig helt obegriplig med tanke på hur allvarlig drogproblematiken är.
I Europaparlamentets resolution om Europeiska unionens handlingsplan för narkotikabekämpning (2000-2004) angavs tydligt att missbruk av narkotika leder till biologiska, psykiska och sociala störningar, sjukdomar, och problem i familjeliv och arbetsliv, brottslighet, trafikolyckor, och så vidare. Samtidigt utgör narkotikamissbruk ett hot mot ungdomar. Av den här anledningen uppmanade man 1999 i samma resolution till att göra allt för att framför allt skydda ungdomar under 18 år och minska antalet dödsfall till följd av narkotikamissbruk.
Det är känt att det finns olika typer av droger. Den allvarligaste drogproblematiken återfinns bland sprutnarkomanerna. Enligt Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (ECNN) finns det mellan 500 000 och 1 000 000 sprutnarkomaner i EU. Injicering av narkotika leder oundvikligen till social utslagning, eftersom det mycket snabbt ersätter de viktiga delarna av ett normalt liv: arbete, familj, personliga relationer och fast bostad.
Det här innebär emellertid inte att det inte skulle vara någon fara med andra droger. I diskussionerna utgår man felaktigt från att de så kallade lätta drogerna skulle vara ofarliga. Delvis till följd av detta har användningen av cannabis ökat enormt. Dessutom är det vetenskapligt bevisat att det finns samband mellan bruket av dessa droger och den mentala hälsan. Risken att drabbas av schizofreni är till exempel 30 till 50 procent högre bland personer som använder cannabis. Jag citerar då British Medical Journal av den 23 november 2002.
Den toleranta narkotikapolitiken i exempelvis Nederländerna har gjort att användningen av lätta droger har ökat, framför allt bland ungdomar. I praktiken visar det sig också att steget till tung narkotika blir mycket lättare; bruket av droger är ju redan accepterat.
I den föreliggande rekommendationen handlar det om hälsorisker i samband med narkotikaberoende. Europeiska kommissionen lägger framför allt betoningen på begränsning av risker i ställer för förebyggande. Föredraganden förespråkar kompletterande åtgärder, främst vård av narkotikamissbrukare på lokal nivå. Narkotikamissbrukare skall exempelvis få hjälp att ta ett steg mot ett hälsosammare liv. Konkret tänker föredraganden på att tillhandahålla vissa grundläggande hälsovårdstjänster, som till exempel möjligheten att få rena sprutor och att ta blodprover. Detta bidrar förvisso till att man tar ett steg mot bättre hygien, men bidrar i otillräcklig grad till att lösa problemen. Jag är fast övertygad om att avvänjning är det bästa steget mot ett hälsosammare liv.
Skadebegränsningspolitiken fungerar inte, för det visar sig att de störningar som orsakas av narkotikamissbrukare med tiden tilltar igen och att gratis tillhandahållande av metadon endast leder till ett extra beroende. Den negativa effekten av en liberal narkotikapolitik är att narkotikamissbruket koncentreras till vissa områden. Delvis till följd av detta har brottsligheten, förslumningen och otryggheten antagit allvarliga former i vissa stadsområden.
Att vifta bort de tidigare nämnda argumenten med argumentet att det i den här rekommendationen endast handlar om hälsorisker är opassande. Det bästa sättet att reducera hälsoriskerna är med hjälp av en restriktiv politik. Vid sidan om det är jag naturligtvis också för en väl fungerande vård av missbrukare. Det är emellertid av avgörande betydelse hur den vården ser ut. Vi hjälper inte missbrukare genom att enbart bekämpa symtom. Vill vi hjälpa narkotikamissbrukare ur den negativa spiralen så är frivillig eller obligatorisk avvänjning det bästa alternativet. I Nederländerna finns det lyckligtvis exempel på så kallade hopplösa fall som, med den rätta motivationen, har fått hjälp att återigen leva ett drogfritt liv. Den här strategin gagnar hälsan mest.
Bowis förslag om att betrakta ändringsförslag 60, 61 och 64 som kompletteringar kan jag acceptera.

Thomas-Mauro (NI).
Fru talman, herr kommissionsledamot! Överallt sprider sig användningen av narkotika på ett oroande sätt. Detta fenomen sammanfaller med att samhället godtar saluförandet av narkotika i rekreationssyfte och ibland för dagligt bruk. Ändå är narkotika inte något oundvikligt, som man måste stå ut med. Missbruket för med sig allvarliga infektionsrisker och ger upphov till dödsfall i samhället. Man måste tala i klarspråk. I detta betänkande talas det om risker, när det i själva verket är fråga om en farsot.
Jag kan inte låta bli att förvåna mig över att det ändringsförslag som jag lade fram i utskottet inte har behållits, eftersom det innehöll en uppmaning att undvika farorna med att sprida narkotikamissbruket. Hur kan man bekämpa ett ont genom att utgå från antagandet att det är oundvikligt och till och med nödvändigt? Det är ytterst märkligt. Man minskar inte risken genom att förfalla till en felaktig tolkning av det som är politiskt korrekt. Narkotikamissbruk kan inte accepteras. Vi måste bekämpa detta gissel. Det finns inga ofarliga droger. Visst är det viktigt att informera, men vi måste kämpa emot den fälla som ligger i ett lättvindigt accepterande. Vad gäller den politik som talar för att begränsa riskerna kan den inte framstå som ett fatalistiskt sätt att acceptera farorna. Det gäller varken att ytterligare marginalisera narkotikamissbrukarna eller att upphöra med åtgärder för att begränsa riskerna utan att äntligen ge bevis på en tydlig vilja att förebygga missbruk. De förebyggande åtgärderna bör inverka såväl på tillgången som på efterfrågan och på vår känsla för socialt ansvar. Om vi vägrar att inta en lättvindig attityd till användningen av narkotika visar vi vårt ansvar både för ungdomarna, som är de huvudsakligen berörda, och för de sociala band som inte får upphöra att förena oss alla.

Moreira da Silva (PPE-DE).
Fru talman, herr kommissionsledamot! Jag hör till dem som anser att det är bättre att utveckla europeiska angreppssätt när det gäller att komma till rätta med de övergripande återverkningar som drogberoende får för folkhälsan, brottsligheten och osäkerheten i samhället. Jag välkomnar därför detta förslag till rekommendation och Mallioris utmärkta betänkande. 
Vår politik för att bekämpa drogberoende har visat sig vara ett misslyckande: ett angreppssätt med förbud har bara stimulerat narkotikahandeln, gjort det möjligt för den att blomstra och göra ännu större vinster, vilket har lett till att såväl den organiserade brottsligheten som småbrottsligheten har ökat, den korrumperar system och vi förödmjukas eftersom vi står maktlösa inför det här problemet. Det faktum att missbrukarnas hälsa försämras är allvarligt, men de hälsorisker som uppkommer av infektioner som hiv, tuberkulos, hepatit B och hepatit C samt det ökade antalet dödsfall på grund av överdoser och förgiftning är också ett allvarligt problem. När man står inför sådana problem är det omöjligt att vara helt säker på vilket angreppssätt man skall välja. Vi måste dock gå i en ny riktning.
Även om jag anser att debatten om de effekter som en eventuell avkriminalisering av en del droger kan få för folkhälsan och brottligheten måste fortsätta i lugn takt inom Förenta nationerna, anser jag inte att detta skall vara en prioritering för oss. Vår prioritering bör först och främst vara att utarbeta en förnuftig förebyggande politik som grundas på vetenskaplig kunskap om varje drog och inte på emotionella reaktioner eller på det radikala angreppssättet att behandla alla droger likadant, eftersom detta till sist leder till att alla förebyggande åtgärder förlorar trovärdighet.
Vår andra prioritering är att utveckla en politik för riskbegränsning. För dem som har smittats och där behandlingar med kostnadsfria droger inte har gett positiva resultat är det nödvändigt att gå vidare med substitutionsvård med exempelvis metadon. Det faktum att man i andra medlemsstater gör försök med att ge heroin under medicinsk övervakning till patienter som inte har varit mottagliga för behandlingsmetoder och har kroniska sjukdomar är även värt att notera. Vi måste också kunna genomföra en utvärdering av dessa resultat. Många av dessa experiment har gett positiva resultat när det gäller att minska brottsligheten, antalet överdoser av förgiftning och antalet personer som smittas av hiv, tuberkulos, hepatit B och hepatit C.

Corbey (PSE).
Fru talman! Narkotikamissbruk är ett komplicerat problem med stora sociala följder för användaren och för hans eller hennes omgivning, med risker för hälsan och med ständig kriminalitet. Men det finns inte bara sociala följder, det finns också sociala orsaker. Vår föredragande, Minerva Malliori, förtjänar vårt helhjärtade stöd för sin strategi. En skräddarsydd strategi, att inte dra alla narkotikamissbrukare över en kam, förebyggande av narkotikamissbruk och narkotikaberoende måste utgå från respekt för narkotikamissbrukaren. Sedan flera år tillbaka råder en stor oenighet om narkotikastrategin, och de ställningar som intas kan tyckas orubbliga.
Kommissionen har valt en politik som går ut på riskreducering eller skadebegränsning. Med rätta, för riskreducering kan begränsa hälsoföljder. En politik som syftar till kontroll av ämnen och rena sprutor kan rädda liv. Men riskreducering får naturligtvis inte leda till uppgivenhet. Beroendeproblematiken kan vi inte finna oss i. Omvänt möjliggör skadebegränsningspolitiken en övertygande strategi emot drogkriminaliteten. Det behöver inte finnas någon djup motsättning mellan skadebegränsningspolitiken och den förebyggande politiken. Vi måste stå öppna för fördelarna med varje strategi. Kollega Mallioris lokala insatser kan betyda mycket, och inrättandet av mobila hjälpenheter för narkotikamissbrukare är en bra idé. Men vi behöver inte sträva efter en enhetlig strategi. Däremot måste vi lära av varandra. Vi måste jämföra vilken strategi som fungerar för att motverka narkotikaberoende. Det här betänkandet ger oss tillfälle att lära känna strategin i olika länder. Jag hälsar mina kolleger välkomna till Nederländerna för att se hur situationen ser ut där. Än en gång vill jag rikta mitt tack och min uppskattning till kollega Malliori.

Davies (ELDR).
Fru talman! Hundratusentals personer dör varje år av användandet av helt lagliga droger. Ändå ger vi ekonomiskt stöd till odlingen av tobaksväxter samtidigt som vi skär ned cannabisväxter. Allt det är fullständigt nonsens.
Sanningen är att förbud ofta är själva kärnan i många av våra problem. Förbud skapar stora vinster för brottslingar som försöker utvidga sin marknad. Förbud medför korruption och stöld. Förbud förnekar narkotikamissbrukare den innehållsinformation som finns tillgänglig för var och en som tar sig en drink på kvällen. Om hälsomeddelanden skall fungera och samhället skall skyddas så måste vi ersätta förbud med statliga regler. Brottslingarna måste förnekas sina vinster om vi skall få de här problemen under kontroll.
Det här dokumentet är ett utmärkt steg i rätt riktning. Det innehåller ingen sådan moralisk indignation som så ofta uttryckts tidigare. Det koncentreras på pragmatiska och känsliga åtgärder för att upplysa människor och begränsa skadeverkningar. Det står i gräll kontrast till den svenska hållningen, vilken jag tycker är ytterst skrämmande. Som Bowis nyss sade så fungerar det inte att bara säga ?nej? - det fungerar säkerligen inte i de flesta av de samhällen som vi lever i. Tanken att vi till exempel skulle försöka förebygga utbytet av nålar kommer helt enkelt att innebära fler dödsfall, mer blodförgiftningar, mer aids. Det är en ondsint och grym hållning.

Dell'Alba (NI).
Fru talman, ärade ledamöter! Också de radikala italienska ledamöterna är negativa till detta betänkande. Vi har sett de katastrofala resultaten av fyrtio års förbudspolitik och lönlösa försök - vad man på italienska skulle kalla ?våtvarma omslag? [pannicelli caldi] - som inte på minsta sätt lyckas bromsa de förbjudna drogernas utbredning, utan som tvärtom förvärrar deras sociala, hälsomässiga och mänskliga konsekvenser. Speciellt mot denna bakgrund är det tråkigt att parlamentet vid tillfällen som detta, när vi talar om droger, vid behandlingen av Mallioris betänkande inte tar chansen att uttala några mycket enkla sanningar: för det första att prohibitionismen har misslyckats och att vi därför måste arbeta för att, om än successivt, till exempel dela upp marknaderna för att undvika att konsumenter av hasch och marijuana - som inte är droger - buntas ihop med grövre missbrukare på den svarta marknaden och leds in på marknaderna för andra droger. För det andra att noggrant titta på erfarenheterna av injektionsrum och på de experiment som görs i Schweiz och andra europeiska länder och för det tredje att söka en annan väg än den nuvarande, som har fått Europas länder, och länder som förgäves försöker bekämpa droger i allmänhet, att fortsätta med förbudspolitiken.
Det är därför som vi tillsammans med andra kolleger och med International antiprohibitionist league har lanserat en stor kampanj mot FN:s konventioner. Detta är vår inställning, och vi kommer således att rösta emot Mallioris betänkande, eftersom det inte tillför någonting nytt utan bara understryker allvaret i problemen utan att erbjuda någon som helst lösning. I vissa fall gör det till och med att vi kommer längre ifrån en lösning.

Santini (PPE-DE).
Fru talman! När man talar om droger talar man självklart om ett totalt krig: det räcker inte med bara någon enstaka batalj. De bataljer som vi talar om i dag är förebyggande och skadebegränsande åtgärder, men det är klart att alla dessa insatser ändå är beroende av de andra, nämligen kampen mot narkotikahandeln och narkotikakonsumtionen.
Det skall sägas att man också måste utgå ifrån ett mänskligt tillstånd: den drogberoendes tillstånd. Vi måste ändra inställning: den som är beroende av droger måste betraktas som en sjuk människa, inte som en kriminell person, och då måste vi också anpassa vår filosofi och använda behandlingar som leder till att den drogberoende tillfrisknar, inte blir socialt isolerad. Det är därför som många av oss fortfarande föredrar det mänskligaste alternativet av de två behandlingsformer som fortfarande diskuteras - framför kemiska ingrepp med alternativa ämnen som kan ersätta drogerna föredrar vi åtgärder för tillfrisknande från behandlingsinrättningarnas sida. Vi ställer oss inte bakom medicinering med ämnen som metadon, utom i extrema kliniska fall.
Det är viktigt att hjälpa drogberoende människor också psykologiskt, inte bara medicinskt och farmaceutiskt. Framför allt är det viktigt att utöka kampen mot langningsnätverken som hur som helst tyvärr finns med som aktörer i samband med dessa insatser och förebyggande åtgärder.
För att återgå till metadonet ett ögonblick skulle jag säga att det är en drogersättning som inte löser beroendeproblemet men, framför allt, inte leder till att den drogberoende tillfrisknar. Det är ungefär som att droga, bedöva, en sjuk människa utan att någonsin göra något kirurgiskt ingrepp. Några kolleger - Blokland till exempel - har också nämnt den olyckliga utgången av försöken till avreglering, legalisering på detta område: det är metoder som vi inte skall återvända till.
Av detta skäl har också jag tillåtit mig att lägga fram några ändringsförslag, som Bowis vänligt nog kommer att beskriva under omröstningen. De skall inte ses som alternativ, utan komplement till innehållet i betänkandet. Det är ändringsförslag som framför allt handlar om förebyggande åtgärder: ändringsförslag 60 innehåller några idéer för att råda bot på beroendet, det vill säga gå till roten med problemet. Ändringsförslag 61 handlar om behandling utan droger, men med väldigt mycket psykologisk hjälp till de drogberoende. Ändringsförslag 62 anbefaller stor försiktighet när det gäller tillgången till nålar, kondomer och sprutor. I ändringsförslag 63 och 64 talar jag om förebyggande och förberedande åtgärder, framför allt riktade till dem som skall göra dessa insatser. Övriga ändringsförslag handlar om åtgärder mot droger på fängelserna, för insamling av data om förebyggande åtgärder och - än en gång - mot ersättningsmedicinering, som inte bara leder till att skadan inte minskar, utan som ökar konsumtionen i stället för att minska den och leder till en större svart marknad.

Schmidt, Olle (ELDR).
Fru talman! Jag är djupt oroad, herr kommissionär. Att höra vår kollega Davies är över måttan dystert. Alltfler av Europas ungdomar hamnar i drogträsk. Utvecklingen går åt fel håll. Det tycker också Chris Davies, men alltfler av EU:s länder verkar har gett upp. De som vill legalisera, liberalisera, dela upp drogerna i farliga och mindre farliga droger, hörs allt oftare - också i denna kammare.
Här i parlamentet vill man riva upp FN:s narkotikakonventioner. Det är vad vi har att hålla oss i, herr kommissionär. Jag är rädd för att Europas drogpolitik befinner sig på det sluttande planet. Betänkandet av Malliori går som helhet tyvärr i denna riktning, även om vissa delar är bra, bl.a. kravet på narkotikafria fängelser. Samtidigt är det helt orimligt att börja tala om knarkets ?positiva effekter?, om avsvalkningsrum och om injiceringsrum. Drogpolitiken måste få narkomaner fria från missbruk, inte göra missbruket rumsrent. Den enda vägen dit är att kombinera förbud, vård, förebyggande arbete och internationell samverkan.
Fru talman! Målet måste vara ett narkotikafritt samhälle. Det måste kvarstå. Vi svenska liberaler kommer att rösta nej till betänkandet, eftersom det saknar denna kombinerade helhet.

Frank Vanhecke (NI).
Fru talman! Den korta talartid som är mig förunnad vill jag använda till att i första hand peka på att regeringen i mitt eget land, i Flandern i Belgien, har banaliserat och blundat för narkotikaproblemet på ett rent kriminellt vis under de senaste åren.
I mitt land är bruket av så kallade lätta droger för eget bruk i praktiken legaliserat, och det har till och med förekommit TV-reklam för det i ungdomsprogram med ministrar som föreställs röka marijuana.
För närvarande är det egentligen ingen som vet vad som är och vad som inte är tillåtet enligt lagen eller samhället i mitt land, vilket får många mycket allvarliga följder. Barn och ungdomar i mitt land vet inte längre vad de har att hålla sig till. Signalen som vi borde ge i dag är signalen om ett Europa som på ett allvarligt och konsekvent sätt kämpar emot droger genom förebyggande, självklart, genom stöd till narkotikaberoende och deras familjer, självklart, men om så krävs också genom obligatoriska avvänjningskurer för narkotikaberoende och genom att utdöma de hårdast möjliga straffen för langare. Jag saknar de två nödvändiga delarna i den föreliggande rekommendationen och kan tyvärr inte stödja betänkandet.

Väyrynen (ELDR).
Herr talman! Mallioris betänkande är i och för sig huvudsakligen godtagbart. Betänkandet utgår från sanitära aspekter, men den allmänna tonen kan tolkas som godkännande när det gäller droger. Därför betonar jag att man bör vidta stränga åtgärder mot droger, och att man inom EU måste införa miniminormer såväl inom lagstiftningen som i bestraffningspraxis. 
Förtroendet för vårt arbete mot droger försvagas av att man i medlemsstaterna förhåller sig frisinnat eller till och med idealiserande till användningen av övriga rusmedel, det vill säga alkoholdrycker. Till fördelarna i Mallioris betänkande bör räknas att alkoholproblemen där jämställs med drogproblemen. På den här vägen måste vi gå vidare. I EU måste man komma överens om en höjning av alkoholskatten varvid såväl konsumtionen som skadorna och social- och hälsovårdsutgifterna minskar och man kan lätta på den övriga beskattningen. Medlemsstaterna måste även kunna upprätthålla ett sådant importskydd som möjliggör en nationell hälsofrämjande alkoholpolitik.

Ebner (PPE-DE).
Fru talman! Vi hade en situation i vilken det först kom till en förträngning av problemet. Sedan övergick vi efter hand från förträngning till bagatellisering, olika beroende på stat och respektive stats samhällsskick. Nu står vi enligt min uppfattning genom detta betänkande inför ett försök till helhetssyn. Jag anser att betänkandet totalt sett är positivt, även om det säkert kan förbättras.
Analysen är mycket omfattande och bra. Om vi betraktar de fem olika stegen, produktion, transport, marknadsföring, konsumtion och konsekvenser, kan vi konstatera att vi som samhälle, som lagstiftare måste ingripa på olika områden och inom olika sektorer. När det gäller produktionen tror jag att vi måste engagera oss starkare på utvecklingshjälpens område - detta är ett annat område, men det har ju mycket stor betydelse i detta sammanhang. För om vi inte är i stånd att i tid frivilligt dela med oss kommer vi väl att vara tvungna att göra det i framtiden.
Vad transporten och marknadsföringen och den kriminalitet som har samband med dessa beträffar är jag av den uppfattningen att ytterligare ansträngningar krävs som absolut måste åtföljas av en skärpning av hithörande åtgärder i preventivt syfte och i fråga om vårdinsatser. Detta hör visserligen inte till vårt direkta ansvarsområde, men jag tror, ja jag är övertygad om, att vi måste vidta adekvata åtgärder på detta område.
Konsumtionen framställs i regel som ett problem för individen. Det är emellertid inte bara ett problem för individen; det är en fråga som berör såväl individen som dennes familj, den direkta omgivningen liksom även närsamhället och samhället i stort. Som framgår av den mycket omfattande analysen i betänkandet hör konsekvenserna också till folkhälsans problemställningar. Det är alltså ett problemområde som berör hela samhället, och jag tror att detta fenomen, som efter att ha bagatelliserats nu åter går in i en ny fas där man har en helhetssyn på problemet, särskilt när det gäller vården, endast kan ge resultat i en dialog, där hela omgivningens hjälp och beredskap mobiliseras, alltså den omedelbara omgivningen på orten. Jag hoppas att samhällets inställning i fråga om detta undan för undan ändras och att beredskapen till större insatser växer, vilket är förutsättningen för en framgångsrik kamp mot detta gissel.

Byrne
Fru talman! Jag uppskattar verkligen Mallioris betänkande och särskilt de många kloka påpekandena i motiveringen, vilket tyder på grundliga kunskaper inom området och en positiv inställning. 
Låt mig först klargöra att förebyggande åtgärder alltid kommer att vara vår prioritet. Rekommendationen är dock inriktad på riskbegränsning. Det är inte ett alternativ utan en viktig tillkommande del i narkotikabekämpningen.
De flesta av de ändringsförslag som lagts fram förstärker rekommendationen. Jag är glad att kunna säga att kommissionen instämmer i 41 av de 66 ändringsförslag som lagts fram. Några av ändringsförslagen är överlappningar, och ändringar i texten kan bli nödvändiga av andra skäl. De som gäller finansiella åtaganden skall behandlas i enlighet med normala förfaranden.
Jag välkomnar särskilt ändringsförslagen 12 och 24, i vilka föreslås ett tillägg av riskbegränsningsmetoder med anknytning till användningen av ny syntetisk narkotika såsom ecstasy. Det här kan strängt taget ses som något som ligger i utkanten av rekommendationens räckvidd eftersom de flesta som använder den narkotikan egentligen inte är beroende. Användningen av denna narkotika ökar dock. Vissa av de som använder den uppvisar ett tvångsmässigt användningsmönster och de ingår ofta i ett nätverk där narkotikamissbruk är mycket vanligt.
Som jag sade så kan många av de ändringsförslag som lagts fram få vårt stöd, men jag har inte tid att nämna dem alla. Det finns 25 ändringsförlag som jag inte kan ge mitt stöd, inte nödvändigtvis för att jag inte håller med om drivkraften bakom dem utan för att de klart hamnar utanför den här rekommendationens räckvidd. Jag har ordnat med en lista som skall överlämnas till parlamentets kansli som bilaga till protokollet för den här debatten för att ge bättre klarhet och exakthet.

Talmannen.
Tack, herr kommissionär David Byrne.
Jag förklarar härmed debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande från Stihler (A5-0008/2003) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om kommissionens meddelande om gemensamma och nationella åtgärder på området för bröstimplantat [KOM(2001) 666 - C5-0327/2002 - 2002/2171(COS)]

Stihler (PSE)
, föredragande. (EN) Fru talman! Jag vill tacka alla som bidragit till den här debatten. Under hela den här processen har det rått stor enighet och, för omväxlings skull, håller de flesta kolleger med om att åtgärder behöver vidtas. Det är därför jag accepterar alla tre ändringsförslag till det här betänkandet som lagts fram. 
Hur nådde vi fram till detta mål? För åtta år sedan kom en kvinna vid namn Margot Cameron till en av mina kolleger, Miller. Hon sade att ingen ville lyssna till henne. Hennes berättelse inspirerade min kollega så till den grad att en framställning inlämnades till Europaparlamentet som visade att Margot inte var ensam. Det finns många Margot i Förenade kungariket och i EU med liknande historier angående problem med silikon. Framställningen har lett till att kommissionen ändrat klassificeringen av bröstimplantat till en klass III-produkt i enlighet med direktiv 93/42/EEG om medicintekniska produkter. Medlemsstater skall anta och offentliggöra de lagar, förordningar och administrativa bestämmelser som behövs för uppfylla det här direktivet senast den 1 augusti 2003. Om jag inte tar fel så är det här första gången som en sådan framställning lett till direkta åtgärder från kommissionens sida. Jag hoppas att allt fler medborgare i EU kommer att hitta lösningar på sina problem via den vägen.
Hur mycket parlamentet än välkomnar kommissionens åtgärder så skulle vi vilja föra det här ärendet ännu längre. Då fler kvinnor väljer att ha implantat - av rent kosmetiska skäl, som rekonstruktion efter bröstcancer eller bröstdeformationer - så måste vi se till att de gör sina val välinformerade, och vi måste sätta patienternas säkerhet i första rummet.
Jag försöker i mitt betänkande ge ett svar både på tusentals kvinnors berättigade oro och på behovet att sätta patienternas säkerhet högst. Därför rekommenderas medlemsstaterna i betänkandet att vidta åtgärder för att öka och förbättra informationen till patienterna genom spårning och övervakning, kvalitetskontroll och kvalitetssäkring.
I det sammanhanget vill jag särskilt understryka tre huvudpunkter. För det första behovet av ansvarsfull reklam. Det omfattar alla slag av direktreklam, såsom i tidskrifter och användningen av ?före och efter?-bilder. Vi måste ta hårda tag mot sådan missledande reklam som driver på efterfrågan och som så många kvinnor fäster så stora förhoppningar till. Kanske ?före och efter?-bilder på kvinnor som drabbats av punkterade implantat skulle berätta om en helt annan sida av saken för läsarna av glittriga veckotidningar. Jag skulle vilja att 18-årsgränsen tillämpas - förutom om det finns medicinska skäl - för att skydda unga kvinnor från att göra skönhetsval grundade på dålig information.
För det andra gör informationsbehovet att det krävs lämplig märkning och marknadsföring, inbegripet hälsovarningar som förklarar de hälsorisker som förekommer. Kvinnor borde till exempel känna till att bröstimplantat kommer att behöva bytas ut efter en viss tid. Det har alltför länge varit så att kosmetikacowboys klarat sig från att behöva förklara dessa enkla fakta. Det är skälet till att vi begär att det upprättas ett internationellt register med erkända plastikkirurger.
Till sist så måste forskningen vara ansvarsfull. Innan bröstimplantat saluförs måste tillverkarna samla in kliniska data om deras produkters egenskaper och prestanda. Det betyder också att tillverkare av bröstimplantat behöver kunna spåra upp sina produkter. Därför är det viktigt att det inrättas ett nationellt bröstimplantatregister för att hålla kvinnor informerade om defekta produkter.
Den här frågan kommer inte att försvinna. Jag hoppas att fler kvinnor i framtiden skall kunna fatta informerade beslut och att de inte skall behöva lida på samma sätt som så många kvinnor som Margot gjort tidigare. Jag hoppas att kommissionen kommer att kunna rapportera tillbaka till parlamentet om hur långt medlemsstaterna nått i genomförandet av den här omklassificeringen och att den kommer att fortsätta övervaka frågan om silikonbröstimplantat, alltid med patientsäkerheten i första rummet.

Byrne
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera Stihler och ledamöterna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor till deras utmärkta arbete. Samma sak gäller ledamöterna i utskottet för framställningar och i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, vilka också var viktiga i den här processen.
Det här betänkandet återspeglar den politiska enigheten mellan Europaparlamentet och kommissionen. Det gläder mig att kunna informera parlamentet om att kommissionen förra veckan antog ett direktiv om omklassificering av bröstimplantat i enlighet med lagstiftningen om medicintekniska produkter. Bröstimplantat är nu föremål för mycket hårda bedömningsförfaranden. Bröstimplantat har nu mer exakt omklassificerats från klass IIB till klass III. Det gör att det nu även krävs kliniska data och tillverkningsuppgifter, nämligen om biologisk kompatibilitet, fysiska och mekaniska egenskaper. Det kommer att öka säkerheten hos bröstimplantaten.
Dessutom kommer CEN, det europeiska standardiseringsorganet, att på begäran av kommissionen och EU:s medlemsstater göra en ingående granskning av europeiska normer för bröstimplantat.
Kommissionen fick uppmuntrande information från medlemsstaterna angående de nationella åtgärder som vidtagits, eller vidareutvecklats, inom ramen för de rekommendationer som lades fram i vårt meddelande från november 2001. Den informationen kommer att göras tillgänglig för parlamentet i ett arbetsdokument från kommissionen angående nationella åtgärder som medlemsstater antagit eller planerar att anta avseende bröstimplantat. Den handlingen kommer att bli färdig under de kommande veckorna.
Kommissionen anser att dess meddelande och utarbetandet av det kommande arbetsdokumentet har givit en avsevärd effekt. Alla medlemsstater har reagerat genom att verifiera sin befintliga nationella politik och genom att börja införa åtgärder i enlighet med rekommendationerna i meddelandet. Båda handlingarna kommer att fortsätta vara nyttiga instrument som intressegrupper och nationella myndigheter får använda sig av, på nationell nivå, för att främja bästa praxis och inspirera till vidare åtgärder.
Det utmärkta samarbetet mellan parlamentet och kommissionen i den här frågan borde uppmärksammas eftersom slutresultatet har varit mycket positivt.

Klaß (PPE-DE)
- (DE) Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Tusentals kvinnor har vänt sig till parlamentet med en framställning och bett att få yttra sig om de faror som hör samman med implantat av silikonbröstproteser. Bröstimplantat faller under de grundläggande kraven för kvalitet och säkerhet hos medicinska produkter, för de faller under giltighetsområdet för direktiv 93/42/EEG, vilket ni också har påpekat, herr kommissionsledamot. 
Vad som har förorsakat kommissionens meddelande är den lobbyverksamhet som bedrivs av självhjälpsgrupper för kvinnor som lider av besvär som förorsakas av bröstimplantat av silikongel. Silikonimplantat hade använts i åratal innan användningen blev föremål för reglering och kontroll. I utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor pekar föredraganden av yttrandet, min kollega Ria Oomen-Ruijten, som tyvärr inte kan vara här i dag, särskilt på nödvändigheten av en öppen och lättillgänglig information om silikonimplantat.
De frågor som rör offentlig hälsa och hälsovård faller till största delen inom medlemsstaternas ansvarsområde. Vi uppmanar nu tillsammans med Stihler alla medlemsstater att inrätta ett nationellt register i vilket det fastslås hur den medicinska eftervården skall säkras och hur den skall tas i anspråk.
Skyddet för den personliga integriteten måste därvid garanteras. Därför måste registrens tillgänglighet vara begränsad och deras innehåll behandlas konfidentiellt. De bästa rutinerna måste tas fram och sedan komma till användning över hela Europa. Vi behöver forskning och vidareutveckling av behandlingar som är säkra och inte skadar patienten. Här kan även införandet av ett pass för mottagaren av ett implantat och obligatoriska efterkontroller vara till nytta för en kartläggning av data.
Riktig information och upplysning får inte ske i form av reklam. Reklam ökar efterfrågan på implantat. Vad som emellertid behövs i detta sammanhang är en välbalanserad information. Läkare och sjuksköterskor men även vårdnadshavare har här ett särskilt ansvar. Därtill hör även objektiva, uttömmande och vetenskapligt aktuella upplysningar i skriftlig form om alla egenskaper hos implantaten som identifikationsnummer, volym och typ.
Jag tackar Stihler för hennes välbalanserade betänkande. Bröstimplantat, mina damer och herrar, ingår för mig också i begreppet hälsa. De behövs vid en återuppbyggnad av bröstet. Estetiska skäl spelar ofta en roll, men om människan inte känner sig fullvärdig blir hela hennes hälsotillstånd lidande. Med hjälp av implantat kan man här återställa jämvikten.

Fourtou (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionsledamot, kära kolleger! År 1998 lämnades två framställningar med sammanlagt mer än 1 000 namnunderskrifter in till utskottet för framställningar. De kom från oroliga kvinnor eller från offer, något som Stihler också har påpekat, som bad att Europeiska unionen skulle studera de problem som gäller bröstimplantat, framför allt silikonimplantat.
Utskottet för framställningar, som intresserar sig för medborgarnas problem, reagerade då genom att be STOA [Enheten för utvärdering av vetenskapliga och tekniska möjligheter] att göra en oberoende och grundlig forskningsstudie om implantat. Därefter anordnade utskottet en hearing som i stor utsträckning bevakades av medier, och i egenskap av föredragande fick jag i uppdrag att avfatta en resolution som antogs enhälligt av Europaparlamentet den 13 juni 2001.
Att vi i dag röstar om ett meddelande som handlar om gemensamma och nationella åtgärder som gäller bröstimplantat ger mig naturligtvis dubbel tillfredsställelse. Först och främst därför att det är ett erkännande av insatsen från utskottet för framställningar, som har varit den verkliga initiativtagaren till detta meddelande. För det andra därför att det utomordentliga arbete som Stihler har lagt ned upprepar och förstärker praktiskt taget alla de förslag som ingår i resolutionen från juni 2001, framför allt de om reklam, patientinformation, bättre kvalitetsgarantier för implantaten, forskning, det ansvar som vilar både på tillverkarna, kirurgerna och klinikerna samt uppmaningen till medlemsstaterna att införa nationella register och intyg om patientens medgivande.
Jag beklagar bara att förslaget att utfärda ett pass till de kvinnliga patienterna inte har behållits i det ursprungliga betänkandet, och därför kommer jag att stödja ändringsförslag 3 till punkt 10b, som på nytt har lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, och som syftar till att återinföra detta pass.
Vissa skulle kunna invända att det bara är ytterligare ett papper, men jag anser att det är en effektiv utgångspunkt för den europeiska databas som skall inrättas. Dessutom tillåter detta system framför allt patienten att få verklig kännedom om implantatets speciella egenskaper.
Slutligen gläder jag mig åt att rösta för denna resolution, vilken är ett bevis för det goda samarbetet mellan Europeiska kommissionen och våra parlamentariska utskott som svar på de europeiska medborgarnas förväntningar. Det bevisar att utskottet för framställningar, vilket medborgarna tenderar att använda för att peka på gemenskapssystemets bristfälligheter, också kan bidra till att inleda kreativa och positiva gemenskapsinitiativ. Det är också ett sätt för oss att bevisa för framställarna att vi håller våra löften.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsledamot, ärade kolleger! Jag tackar uttryckligen föredraganden Stihler för hennes mycket goda betänkande och för det ovanligt goda samarbetet, även för min kollega Ria Oomen-Ruijtens räkning, som av en mycket viktig anledning, nämligen en ordensutdelning i Nederländerna, inte kan vara här i dag. Hon ber även om ursäkt för detta.
Bröstimplantat tillhör tillämpningsområdet för direktivet om medicintekniska produkter. Jag gläder mig mycket över att kommissionen - kommissionsledamot Byrne förklarade ju också detta tidigare - nu klassificerar bröstimplantat på nytt sätt, placerar dem i en annan klass och kräver större säkerhet för patienterna.
Kommissionens meddelande och föreliggande betänkande av Stihler kan vi i PPE-DE-gruppen i stora drag stödja. Vi måste i Europa ta itu med följande faktum: för närvarande insjuknar årligen 160 000 kvinnor i bröstcancer i Europeiska unionen. Var åttonde kvinna drabbas av detta. Enbart i Tyskland är det årligen över 50 000 kvinnor.
Europaparlamentet är mycket medvetet om hur aktuella och känsliga de problem är som hänger samman med detta ämnesområde. I den efterbehandling som ges i samband med operationer av bröstcancer är bröstimplantaten ofta av avgörande betydelse när det gäller att förbättra patienternas livskvalitet. Även i fråga om missbildningar och kosmetiska bröstoperationer måste man visa på möjligheterna och garantera säkerheten.
Vi kräver därför utöver kommissionens förslag några avgörande åtgärder: det är absolut nödvändigt att fastställa en minimiålder för kosmetiska bröstoperationer. Sådana bör inte utföras på unga kvinnor under 18 år. Operationer av medicinska skäl utgör undantag. Dessutom bör den reklam för sådana implantat som vänder sig till den breda allmänheten förbjudas på ett sätt som motsvarar den franska modellen. I så fall vore endast publicering av objektiv information utan kommersiella syften tillåten.
Före en operation måste rådgivning och information hos en specialist i plastikkirurgi garanteras. Vi anser att det är av största vikt att samtalet äger rum minst fyra till sex veckor innan en överenskommelse om tid för operationen träffas för att ge de berörda kvinnorna en cool off period som betänketid i anslutning till objektiva och sakkunniga upplysningar.
Beträffande information och upplysningar till patienterna måste detta område även i andra sammanhang byggas ut på ett avgörande sätt. Sålunda skall de kvinnor som berörs likaså innan man bestämmer tidpunkten för en operation tilldelas ett formulär med information och upplysningar. Viktigt är att detta motsvarar det innehåll som redan har tagits fram av EQUAM. Det måste innehålla såväl en varning om de potentiella hälsorisker som eventuellt kan finnas som en tydlig uppmaning att bestämma en tid för operation först när alla frågor har blivit fullständigt utredda. Detta är också vad jag tar upp i mitt ändringsförslag, som jag har lagt fram i anslutning till punkt 9 i betänkandet.
När det gäller silikonimplantat behöver vi höga säkerhets- och kvalitetsstandarder på internationell nivå. Av denna anledning måste med nödvändighet internationella bestämmelser utfärdas om en gränsöverskridande registrering av bröstimplantat. EU-staterna bör i detta sammanhang rekommenderas att ansluta sig till det internationella registret över bröstimplantat.
Den vetenskapliga forskningen har under senare år gjort avgörande framsteg på detta område. Av den anledningen är det också angeläget för oss att garantera och främja fortsatta vetenskapliga ansträngningar på detta område över hela Europa.
Totalt sett utgör kommissionens meddelande tillsammans med de ändringar som parlamentet har föreslagit ett viktigt steg i rätt riktning. Det handlar inte om att försvåra användningen av bröstimplantat, varken på det medicinska eller det kosmetiska området. Initiativets mål är att garantera högsta produktsäkerhet, uttömmande upplysningar och slutligen ökad livskvalitet för de berörda kvinnorna.
(Applåder)

Jöns (PSE).
Herr kommissionsledamot, kära kolleger! Även jag skulle vilja tacka Catherine Stihler å det hjärtligaste för hennes utmärkta och framför allt så viktiga betänkande.
Gång på gång klagar kvinnor över att deras hälsa har tagit skada efter det att bröstimplantat har opererats in eller över operationer vilkas resultat varit misslyckade ur kosmetisk synpunkt. För övrigt görs 80 procent av bröstimplantaten uteslutande av kosmetiska skäl. Det lidande som gång på gång drabbar kvinnor till kropp och själ är ofta ofantligt stort. Det bör påpekas att detta i regel skulle kunna undvikas, för orsaken är inte implantaten i sig. Det har inte minst den studie som kom från STOA år 2000 bekräftat på ett övertygande sätt. Orsaken står i desto högre grad att finna i det faktum att operationen skett på ett icke fackmannamässigt sätt, att produkten inte efter ett par år automatiskt byts ut samt att fortfarande en regelbunden medicinsk eftervård saknas, för att inte tala om att det fortfarande är så att kvinnorna före ingreppet inte ges någon uttömmande information om eventuella risker, vilka är olika från fall till fall. Därför är det absolut nödvändigt att med eftertryck uppmana medlemsstaterna att äntligen garantera att kvinnorna före ett sådant ingrepp får uttömmande upplysningar och framför allt att genom ytterligare kvalifikationskrav och en förstärkt kontroll av klinikerna sätta stopp för ett flertal icke tillräckligt kvalificerade kirurger som utför skönhetsoperationer.
I vår strävan att uppnå en optimal kvalitetssäkring är detta det andra steget efter det första som vi nyligen tog tillsammans med kommissionen när vi införde strängare normer för produktsäkerhet. Jag syftar på beslutet att placera bröstimplantat i klass III av medicintekniska produkter.
Min grupp kräver förutom detta även att man inför ett implantatpass som ger upplysningar såväl om implantatets egenskaper som om den postoperativa eftervård som behövs, och som anger vem som har utfört operationen. Passet bör innehålla en entydig överenskommelse och undertecknas av läkare och patient före operationen. Med tanke på de många komplikationer som kan uppkomma efter bröstimplantationer, vilket inte minst framställningar från tusentals kvinnor 1998 har påmint oss om, är det i mina ögon direkt skandalöst och i högsta grad obegripligt att det till dags dato bara i en enda medlemsstat finns ett nationellt register över implantat. Då förvånar det inte heller att vi till dags dato varken förfogar över exakta tal över utförda implantationer eller över utförliga vetenskapliga rön i samband med kvinnornas besvär. Därför är det mycket hög tid att i alla medlemsstater omgående börja med uppbyggnaden av ett nationellt register över bröstimplantat, och att ansluta sig till det internationella registret över bröstimplantat.
Allt detta elände är för mig emellertid också mer ett exempel på att vi omgående behöver bröstcentrum med många discipliner där olika specialiteter samsas för behandling av god- och elakartade sjukdomar och där skönhetsoperationer utförs, allt under ett tak och med garanterad kvalitet.

Ries (ELDR).
Herr kommissionsledamot, kära kolleger! Varje år går tiotusentals kvinnor igenom en kirurgisk operation för att få bröstimplantat. Bara i Belgien har under de senaste tio åren mer än 40 000 proteser opererats in med 313 sjukhusvistelser på grund av komplikationer under år 1999.
Det finns därför minst tre skäl för denna åtgärd på gemenskapsnivå: att förbättra patientinformationen, i vissa fall också till de manliga patienterna; att klarlägga de eventuella biverkningarna av ett bröstimplantat, framför allt genom forskning; naturligtvis att ta hänsyn till de framställningar som inlämnas av medborgargrupper och att undersöka det berättigade i deras krav på ett omedelbart förbud mot dessa silikonimplantat. Dessa tre önskemål framgår tydligt i Sthilers betänkande, som även jag välkomnar, ett betänkande som den liberala gruppen godkänner i stora drag: jag tänker framför allt på förbud mot direktreklam till allmänheten och tillstånd att endast av strängt medicinska skäl operera in proteser hos kvinnor som är under 18 år.
Den liberala gruppen stöder likväl inte alla de åtgärder som föreslås i detta betänkande, framför allt inte den obligatoriska registreringen i nationella register eller ändringsförslag 3, där man föreslår att ett pass skall införas för personer som fått implantat inopererade, vilka båda två förefaller oss vara dåliga förslag. Förutom frågan om kostnaden och möjligheten att genomföra dessa åtgärder kan man undra om det är rimligt att här ställa krav som sträcker sig långt utöver de som gäller för andra svåra och vanliga operationer? Jag tänker till exempel på hjärtkirurgin, där de krav som kommissionen ställer förefaller oss vara tillräckligt tvingande.
Slutligen, herr talman, väntar sig kvinnorna tydliga svar på frågor som ofta är ångestfyllda och rent av traumatiska när de drabbats av en sjukdom. Vi är naturligtvis skyldiga att tala om sanningen för dem. Sanningen innebär inte att förbjuda, vilket helt enkelt skulle kunna innebära att sända dessa kvinnor till länder utanför våra europeiska gränser. I detta hänseende stöder liberalerna mycket aktivt ändringsförslag 2, som har lagts fram av den socialdemokratiska gruppen. Det gäller att informera och skydda de kvinnor som frestas att genomgå denna operation, som enligt uppgift börjar bli allt vanligare. Det är också vad vi har försökt göra.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! Som Fourtou så riktigt sagt kommer denna resolution från utskottet för framställningar och är motiverad av framställningarna från tusentals kvinnor som var närvarande vid en hearing en morgon och som uttryckte sin oro och sina bekymmer över de konsekvenser för hälsan som vissa implantat givit upphov till.
Det var grunden till STOA-rapporten enligt vilken det inte skulle finnas några belägg för en koppling mellan silikonimplantat och cancer t.ex., men som klart visade de olika besvär de gav upphov till för de kvinnor som ville eller såg sig tvingade att genomgå en implantatoperation.
Jag tror att Stihlers förslag sammanställer indikationerna i studien i STOA-rapporten och några till, som vi också håller med om, och som sammanfattningsvis begär att man skyndsamt skall vidta särskilda åtgärder som - en av de viktigaste - att förbättra den oberoende informationen till de kvinnor som vill ha implantat, att informationen inte skall komma från de privata kliniker som skall genomföra operationen, att denna information skall vara uttömmande, att det skall föreligga en betänketid så att kvinnorna har tid att tänka över för- och nackdelar med implantaten, att det skall föreligga samtycke innan operation och uppföljning och kontroll av implantaten samt en basundersökning. Och framför allt att det i medlemsstaterna skall göras stränga kontroller av alla kliniker, särskilt de privata.
I mitt land finns det ett fall som ledde till en nationell debatt. Det var en frisersalong på Kanarieöarna som genomfört implantat på många kvinnor utan någon medicinsk garanti. Problemet blev uppmärksammat eftersom man på en av dessa kvinnor med implantat blev tvungen att ta bort båda brösten.
Jag tror att det är ett extremfall, som vanligtvis inte händer, men det är nödvändigt med en strikt kontroll i medlemsstaterna av alla kliniker och alla produkter som implanteras för att förbättra situationen för de kvinnor som av en eller annan anledning har sett sig tvungna att göra ett implantat.

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Stihler till ett utmärkt betänkande.
En av de viktigaste frågorna är förbudet mot direktreklam till allmänheten om bröstimplantat. Icke-kommersiell information genom nationella hälsovårdsmyndigheter är rätt väg att gå. Frankrike har redan infört ett förbud. Alla medlemsstater borde göra likadant när det gäller bröstimplantat eftersom de alltid medför vissa risker.
Främjandet av kosmetisk kirurgi i allmänhet är ett större problem. Åtgärder borde vidtas för att förebygga situationer där kvinnor och även män pådyvlas onödiga kirurgiska ingrepp som kan innebära vissa risker.
Det är sant att det i många fall finns hälsoskäl och psykologiska skäl till bröstimplantat, men vi måste vara försiktiga i det avseendet. Jag håller med föredraganden i fråga om åldersgränsen. När det gäller kvinnor under 18 år borde implantat endast tillåtas av medicinska skäl. Alla som är under 18 år är extremt sårbara och kan tvingas in i något som de kanske ångrar senare i livet. Reklam för kosmetisk kirurgi borde förses med tydliga hälsovarningar.
Vi behöver inrikta oss mer på att främja och garantera att kvinnor accepteras som de är i stället för att tillåta reklamindustrin att införa en viss skönhetsidé som norm. Det gäller inte bara kvinnor utan även män. Om man läser längst bak i damtidningarna så kan man se flera annonser som uppmuntrar kvinnor att lägga till något på vissa ställen på kroppen och ta bort något på andra ställen. Reklamindustrin har en stor del av ansvaret. Det finns fall då det behövs på grund av medicinska skäl, men det behöver också - som föredraganden sade - spåras mycket noga och informationen måste finnas tillgänglig för patienten. När det gäller implantat för rent kosmetiska skäl behöver vi granska vad reklamindustrin gör i fråga om att påtvinga människor något som de kan komma att ångra senare i livet.

Mussa (UEN).
Herr talman, ärade ledamöter! Jag gratulerar Stihler till hennes betänkande. I egenskap av onkolog och universitetsforskare har jag läst betänkandet mycket noggrant, och instämmer i större delen av de förslag det innehåller. Emellertid tycker jag att ämnet avhandlas på ett lite för uppskärrat sätt, och jag skall förklara varför. Silikon används sedan cirka femtio år tillbaka utbrett i stora konsumtionsprodukter - drycker, puddingar, kakor, läkemedel, pediatriska material, pacemakrar, hjärtklaffar, läppstift, krämer och tyger -, och det har bevisats att detta inte orsakar cancer hos människor. Sedan femtio år används bröstimplantat av silikon i världen, både av estetiska skäl, till exempel vid allvarliga psykologiska problem, och för återuppbyggnad, till exempel efter en mastektomi till följd av bröstcancer där man inte kan sätta upp några åldersgränser.
1986 gjorde universitetet i Los Angeles en undersökning av tretusen kvinnor som hade haft implantat i minst sex år och fann inga risker för varken ökad neoplasi eller rörlighet. 1992 kom universitetet i Calgary fram till samma slutsatser, efter att ha studerat elvatusen kvinnor. Också det amerikanska reumatologförbundet har stått bakom två studier av riskerna för autoimmuna sjukdomar hos kvinnor med silikonimplantat, vilka visar att toleransen är god. Dessa visade att implantatens medellivslängd var mellan femton och tjugofem år och att det ofta inte uppstår några särskilda symtom om implantaten gör sönder. Därför finns det inte några skäl som är tillräckligt allvarliga för att motivera ett förbud mot användningen, utom för ungdomar under arton års ålder.
Jag tycker att det är viktigt att betona att man i betänkandet inte alls nämner de bröstimplantat som används av förebyggande skäl, det vill säga när resultaten av prediktiva genetiska test, som blir allt vanligare inom onkologin, har visat en stor cancerrisk hos patienten. Dessa test görs speciellt på döttrar till cancersjuka mödrar och blir allt mer utbredda.
Vad punkt 10b anbelangar skulle jag vilja framhålla att man redan använder informerat patientmedgivande i alla unionens länder, ett obligatoriskt instrument som patienten skall underteckna efter att ha fått all relevant information, innan någon som helst behandling sker, däribland bröstimplantat. Därför tycker jag att det är överflödigt att tala om en blankett. Jag tycker också att det är bra att man inför ett europeiskt register och ett nationellt register med uppgifter om bröstimplantat, som har gjorts både av estetiska och terapeutiska skäl. Dessutom är det viktigt med en årlig kontroll utförd av en bröstläkare med gratis ekografi, utan att man behöver ta till så invasiva undersökningar som mammografi eller CAT-scan, där patienten ju alltid utsätts för strålning och vilka är mer kostsamma för den nationella hälsovården. Insamlingen av data om bröstimplantat och tvånget på uppföljning skulle underlätta sammanställningen av fall för en noggrannare utvärdering, som säkerligen skulle lugna alla kvinnor.

Van Brempt (PSE).
Herr talman, kolleger! Med några undantag, bland dem den föregående talaren, kanske för att han är man, jag vet inte om det har något med det att göra , råder stor enighet över partigränserna i den här frågan.
Det är ingen slump att det framför allt är kvinnor som talar i det här ärendet. Jag tror inte att det har att göra med personliga erfarenheter, utan med det faktum att vi faktiskt känner ett starkt band till de tusentals kvinnor som har lämnat in en framställning till Europaparlamentet. Det är inte så att vi vaknade en morgon och tänkte: det här måste vi reglementera. Frågan har kommit nedifrån, och på grundval av den har vi nu arbetat länge för att skapa en gemensam ram. Jag vill absolut tacka Catherine Stihler för hennes strålande betänkande, men också kommissionsledamoten som, hoppas jag, vilket han lovade alldeles nyss, snart kommer att lägga fram rapporten från medlemsstaterna. Jag hoppas att han också arbetar hårt för att följa upp de rekommendationer som vi lägger fram i dag.
Utan att upprepa vad som sagts tidigare vill jag ändå snabbt ställa följande frågor: vad är det som är utomordentligt viktigt, vilka är våra utgångspunkter? Framför allt vill vi skydda patienterna. Vi vill inte spela förmyndare åt dem, däremot vill vi skydda dem. Det är av avgörande betydelse. Det handlar inte om att skapa förbud; en kvinna måste själv kunna avgöra om hon skall skaffa bröstimplantat eller inte. Däremot vill vi att hon är välinformerad, att hon känner till nackdelarna med bröstimplantat och vilka de möjliga riskerna är. Det vill vi garantera. Det är därför vi har så svårt för reklamen. Här handlar det inte om att sälja en kaffebryggare; här handlar det om ett medicinskt ingrepp. Vi vill inte att kvinnor på grundval av missledande reklam övertygas om att operera sina bröst.
Varför är det så viktigt med obligatorisk registrering? I Europa vet vi för lite om bröstimplantat, vi vet för lite om farorna, vi vet för lite om var de här kvinnorna befinner sig och vilka konsekvenserna är av det. Därför behöver vi absolut en bra registrering.
Slutligen, skyddet av patienten. Ja, att skydda ungdomarna, ja, se till att de får tid att tänka över saken.

Meijer (GUE/NGL).
Herr talman! Människor som till följd av en olycka eller en operation har mist en kroppsdel är för det mesta glada att det nu för tiden finns möjligheter att återställa förlorade funktioner. I de fall då det inte går att återställa förlorade kroppsfunktioner vill de åtminstone åtgärda skadorna till det yttre i så hög grad som möjligt. Det gäller självfallet också för kvinnor som har opererats till följd av bröstcancer. Det verkade som en idealisk lösning att fylla den förlorade delen av deras kropp med ett syntetiskt material som uppvisar samma fasthet som det ursprungliga levande materialet. Nu för tiden finns det kvinnor som efter en sådan behandling anser att de är förgiftade. Just de varnar för en upprepning och kräver ett förbud. Det nya materialet kan för det mesta bara användas ett visst antal år, därefter kan silikonet börja läcka och en del av det hamna i kroppen. Den som drabbas av det har kanske sett bra ut under en kort tid men är sedan sjuk under lång tid. 
Positivt i föredragandens förslag är att reklamen för den här lösningen motverkas och att information om de negativa följderna och om alternativen förstärks. Det kanske går att leva med silikonbröst om materialet med jämna mellanrum byts ut mot nytt under resten av livet. Den strategin tar större hänsyn till kvinnor som efter en operation riskerar att drabbas av psykiska problem och förhindrar att den här behandlingen fortsätter att ske olagligt, utan bra information. En möjlig nackdel är att godtrogna kvinnor som inte kan skapa sig en uppfattning om farorna och som på grund av kostnaderna eller rädsla för upprepade operationer behåller gammalt utbytesmaterial i sina kroppar kan råka ut för problem även i framtiden. Om en kraftig reducering inte lyckas kan det hända att ett förbud snart blir oundvikligt; på den punkten instämmer jag med McKenna.

Schörling (Verts/ALE).
Herr talman! Jag vill också tacka kommissionen för detta förslag och gratulera Catherine Stihler till ett utmärkt betänkande i ett angeläget ämne. Det är ett område som berör många aspekter av hälso- och konsumentpolitiken. Tusentals kvinnor som har råkat illa ut har hört av sig till Europaparlamentet och vill att vi skall uttala oss om farorna med silikonbröstimplantat. Detta visar att de som utför dessa operationer inte alltid är seriösa och att informationen är ytterst undermålig.
Den bild av hur unga kvinnor skall se ut som ofta förekommer i reklam, dvs. smal midja och stora bröst, gör att bröstimplantaten bland mycket unga flickor ökar avsevärt. Veckotidningarna spär på detta genom att visa bilder ?före och efter?. Det är därför hög tid att vi som ansvariga politiker börjar städa upp i denna djungel för att skydda patienter.
Jag är helt enig med Catherine Stihler om att detta bara är ett steg i den riktningen. Jag tror att det behövs många fler bindande åtaganden för dem som utför dessa implantat. Den viktigaste biten i förslaget tycker jag är 18-årsgränsen, dvs. att icke-medicinska implantat skall förbjudas för flickor som är under 18 år. Förslaget om att kirurger och kliniker måste utfärda garantier är likaså viktigt. I motsats till kollegerna tycker jag att det är motiverat med registrering både på nationell nivå och EU-nivå. När det inte finns tillräcklig forskning, så måste man ha ett register. Jag är mycket nöjd med betänkandet. Vi, De gröna, ställer oss helt bakom betänkandet och de ändringsförslag som har lagts fram.

Miller (PSE).
Herr talman! Jag skulle också vilja gratulera föredraganden och alla de kolleger som arbetat på det här betänkandet till att de har fört fram den här frågan i strålkastarljuset.
Föredraganden berättade om en kvinna vid namn Margot Cameron som besökte mig för åtta år sedan. Hon kom in, ingen ville lyssna till henne, och vi satte oss ned för att granska hennes problem och startade vår kampanj. Det blev en framgångshistoria eftersom vi i dag kan se den lagstiftning som läggs fram genom parlamentet, och den är mycket bra.
Jag skulle vilja berätta en annan historia också som inte har ett så lyckligt slut. Som jag sade så hände allt det här för åtta år sedan när Margot Cameron kom för att besöka mig. Vi startade kampanjen och tog upp frågan på nationell nivå och slutligen tog vi också upp den på europeisk nivå. Då hade vi redan kontaktat grupper över hela Europa och lagt fram frågan i utskottet för framställningar år 1998, fast när jag ser mig om här i kammaren så ser jag ingen som var med i det utskottet då.
Jag kommer ihåg när jag gick till utskottssammanträdet och argumenterade, tillsammans med kvinnan, för den framställningen. Jag kommer dock även ihåg att kommissionen sade: ?tyvärr har det här inget med oss att göra - det är en fråga för medlemsstaterna?. Det försenade oss med flera år. Det var först år 2001 som vi fick ut något tillfredsställande från kommissionen. Under den perioden utfördes ytterligare 28 000 operationer bara i Förenade kungariket. Det beräknas att 20 000 av dessa implantat antingen läckt eller brustit under den tiden. Vad hände till följd av den förseningen? Vi svek inte bara de kvinnor som hade undertecknat framställningen utan även många kvinnor som hade gått igenom allt vad det innebär att skaffa implantat.
Det här visar att vi måste ta upp de här frågorna och problemen mycket snabbare när de uppstår och inte låta kvinnor lida på det sätt de gjort tidigare. Många medlemsstater har förbjudit triglycerinfyllda implantat och har förbjudit implantat med saltlösning. I framtiden kan vi se ett förbud mot silikonimplantat. Varför? För att de påverkar människors hälsa. Om det var män som fick sådana implantat skulle ett förbud komma i morgon, men det sker inte eftersom det inte är män som får dem. Jag skulle vilja säga en sak till slut. Det här betänkandet har titeln ?bröstimplantat?, men det går också att få silikonimplantat för andra delar av kroppen och de orsakar samma skador.

Maes (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionsledamot, ärade kolleger! Jag är här för att betyga min solidaritet med de människor som under flera år har försökt att äntligen få upp den här frågan på den politiska dagordningen. Det faktum att proteser finns tillgängliga för de många kvinnor som tyvärr blivit tvungna att genomgå bröstamputationer är naturligtvis en fördel, och vi får inte glömma att det i sig är ett viktigt framsteg. Å andra sidan är det skandalöst hur människor nu för tiden missbrukar många kvinnors naivitet genom att inbilla dem att himmelriket på jorden väntar dem om de låter implantera bröstproteser av kosmetiska skäl. För vem då egentligen? Och varför? Att människor, och jag tänker på min kollega Van Brempt, har fått inkassera förebråelser för det av samma människor som tjänar grova pengar på det här anser jag verkligen vara en skandal. 
Således instämmer jag gärna i de gratulationer som har riktats till Stihler, i gratulationerna till de personer som en gång i tiden tog initiativet till den här framställningen och i gratulationerna till de som nu vill göra något åt saken, närmare bestämt genom att införa ett reklamförbud för att förhindra framför allt ungdomar från att gå på den här missledande reklamen, se till att produkterna självklart är pålitliga och att den medicinska eftervården organiseras effektivt i alla medlemsstater.
(Applåder)

Zrihen (PSE).
Herr talman, herr kommissionsledamot, kära kolleger! Vi befinner oss i ett mediesamhälle inriktat på en viss estetisk uppfattning som gör att många kvinnor, men även många män, frestas att ändra sitt utseende.
Vissa bestämmer sig för att anlita plastikkirurgin av estetiska skäl. För andra är plastikkirurgin till hjälp för att korrigera defekter och återställa kroppen, men det innebär att de tar emot en främmande beståndsdel som måste assimileras med deras egen kropp. I båda fallen är det mycket viktigt att bestämmelser införs för sådana proteser som bröstimplantat, att de blir föremål för forskningsstudier samt att alla ingrepp åtföljs av upplysningar om säkerheten och om den medicinska uppföljningen, som för de kvinnliga patienternas del bör vara långsiktig. Av denna anledning måste vi ansluta oss till Stihlers betänkande och godkänna de föreslagna ändringarna för att åstadkomma bättre skydd och förbättrad information till de kvinnliga och även till de manliga patienterna.
För min del vill jag peka på några områden där vi måste inrikta våra åtgärder. Även om silikonimplantaten är hårt kritiserade och har varit föremål för många forskningsstudier är silikon inte den enda beståndsdelen i proteserna. Därför anser jag att det är viktigt att fortsätta att bedriva forskning och kliniska studier inom detta område, i synnerhet vad gäller kvinnor, genom att koncentrera forskningen på långsiktiga risker och på övriga centrala problem med bröstimplantat av silikon. Dessutom anser jag att det är viktigt att våra stater och deras hälsovårdsmyndigheter bildar nätverk, utbyter informationer och erfarenheter inom detta område, för att alla europeiska patienter skall kunna få nytta av samma upplysningar och samma garantier, och att forskningen stimuleras.
När det gäller information och medicinsk uppföljning är det av yttersta vikt att samtliga kvinnliga patienter har tillgång till alla data som gäller deras implantat och de kirurgiska ingrepp som de går igenom. Det är också viktigt att de blir underrättade om riskerna, kostnaderna samt för- och nackdelarna med att låta operera in och bära bröstimplantat. Jag tycker att det vore intressant om Europa för en gångs skull drog lärdom av Thailand för att utveckla åtgärder som syftar till att skydda konsumenterna inför detta reklam- och modefenomen och i synnerhet för att förbjuda att man opererar in implantat hos unga flickor. Det blir allt viktigare att ge tydlig, vetenskaplig och begriplig information till alla människor för att undvika att de blir offer för reklamen eller för vilseledande skönhetsuppfattningar.
Med tanke på de kvinnliga patienternas bästa och den medicinska uppföljningen av dem vill jag försvara införandet av nationella europeiska register för att sammanställa data och uppgifter på detta område. Med tanke på respekten för skydd av personuppgifter borde de naturligtvis endast användas för studier och forskning på hälsoområdet, i synnerhet med tanke på kvinnor.

De Rossa (PSE).
Herr talman! För det första skulle jag vilja tacka Stihler för utarbetandet av det här betänkandet och naturligtvis utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. Första gången jag kom i kontakt med det här som en politisk fråga var i utskottet för framställningar när Millers långa och hårda arbete lades fram för oss. Vi fick till sist lite rörelse i kommissionen i frågan. Därför välkomnar jag kommissionsledamotens tillkännagivande i dag att implantat har omklassificerats som medicintekniska produkter, vilket kommer att få effekter för hur de kan kontrolleras. 
Reklam om bröstimplantat - självklart all reklam om implantat - borde särskilt regleras. Det kan inte accepteras att dessa implantat annonseras så enkelt och direkt utan uppgifter om att de kan medföra medicinska risker. Det finns ett särskilt behov av att se till att personer som är yngre än 18 år endast får ha implantat som en medicinsk nödvändighet, och deras målsmän bör också få fullständig information om vad sådana operationer kan medföra.
Det finns ett särskilt behov av uppföljande forskning om effekterna av bröstimplantat och, som Miller påpekat, implantat i andra delar av kroppen. Det finns frågetecken i samband med silikonimplantat som hittills inte har klargjorts i undersökningar, och jag vill yrka på fortsatt forskning i ämnet.
Slutligen så skulle jag vilja svara Van Brempt, som har uträttat mycket arbete inom det här området, och påpeka för henne att mitt kön verkligen inte förprogrammerat mina åsikter i den här frågan. Jag tror inte att det är nödvändigt att fästa uppmärksamhet vid vilket kön de ledamöter har som uttalar sig i vissa frågor här i parlamentet.

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.54 och återupptogs kl. 12.00.)

Redondo Jiménez (PPE-DE)
Herr talman! Jag talar för att be kammarens tjänstemän rätta till en lapsus som uppstått och att man i ett antaget ändringsförslag ersätter orden ?skogarnas ekosystem? med ?skogar?. Jag ber att detta beaktas, att det antecknas och ändras.
Jag skulle också vilja be, särskilt Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna - som för närvarande inte lyssnar -, att de skall uppmärksamma ändringsförslag 41 som har korrigerats. Vi måste rösta mot eftersom vårt eget ändringsförslag annars faller.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag begriper inte riktigt hur omröstningslistan har sammanställts, men vad som har hänt är att andra delen av ändringsförslag 49 är exakt likadan som den andra delen av ändringsförslag 15. Jag förstår inte varför en majoritet har förkastat andra delen av ändringsförslag 49, men det har de faktiskt gjort. Eftersom de har förkastat andra delen av ändringsförslag 49 kan jag inte begripa hur vi kan anta den andra delen av ändringsförslag nr 15, som är exakt likadan.

Talmannen.
Det kommer berörda tjänstemän att kontrollera. Å andra sidan har kammaren tagit ställning, och vi kan inte göra om denna omröstning.
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0021/2003) av Minerva Melpomeni Malliori för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till rådets rekommendation om förebyggande och begränsning av risker i samband med narkotikamissbruk (KOM(2002) 201 - C5-0270/2002 - 2002/0098(CNS)) 
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)
Bernié, Butel, Esclopé, Mathieu, Raymond och Saint-Josse (EDD)
Trots att den gemensamma marknaden blev enhetlig år 1986 har den ändå inte genomförts. Utvidgningen till tio nya länder kommer att avlägsna oss från detta mål, och det möte som är avsett att äga rum år 2013 kommer att uppskjutas på nytt.
Snarare än att lyckas anta ett direktiv med majoritet eller med enhällighet ligger svårigheten i att åstadkomma en begriplig och tillämpbar text. På grund av det stora antalet viktiga detaljer ökar tolkningssvårigheterna och de förfaranden som gäller överträdelser.
Den bästa metoden torde vara att minska konflikterna och inte att lösa dem med juridiskt tvång. Det är endast viljan och förmågan att tillämpa texterna som betyder något, när man står inför den ekonomiska och sociala verkligheten. Snarare än att tillkännage nya ambitioner vore det nödvändigt att tillrättavisa kommissionen för dess brist på god vilja och trovärdighet när det gäller att utvärdera följderna av att liberalisera den allmänna sektorn.
Med sikte på en samordning av hälsovårdstjänsterna innehåller betänkandet en förklaring om att en skyddsklausul kan skada enhetligheten. Det är en meningslös påminnelse, om den inte syftar till att demonstrera en principiell fientlighet till mångfalden och de faror som hotar den nuvarande sammanhållningen.
Vi motsätter oss därför detta betänkande.

Figueiredo (GUE/NGL)
Föredraganden ställer sig till fullo bakom den grundläggande filosofin i kommissionens meddelande om att påskynda den avregleringsprocess som nu har inletts och följer noggrant förslagen i den rapport som skall läggas fram under Europeiska rådets vårmöte, vars syfte är att påskynda genomförandet av Lissabonstrategin. Detta är ett försök att maximera de potentiella fördelarna med den inre marknaden, men man förbiser de höga nivåerna av fattigdom, social utslagning och ojämlikhet som finns i Europeiska unionen, bristen på kvalitet i de arbetstillfällen som skapas, av vilka de flesta är osäkra, och det löfte som ges i Delors berömda vitbok, där det förutsägs att 15 miljoner arbetstillfällen skall skapas, ett mål som nu har skjutits upp till år 2010. 
Föredraganden förbiser även de möjligheter till ekonomisk tillväxt som har förslösats på grund av att man har fört en restriktiv monetär politik och budgetpolitik, med relativt låga nivåer av globala investeringar och reella löneökningar. Dessa faktorer har undergrävt den interna efterfrågan, och risken för deflation ökar i euroområdet, särskilt i Tyskland.
Den allvarligaste aspekten är att föredraganden mot bakgrund av alla dessa problem förespråkar att den politik för avreglering, privatisering och avveckling som för närvarande förs skall påskyndas i stället för att ompröva den nuvarande politiken, och han föreslår till och med att medlemsstaterna bör underteckna en formell förklaring i syfte att påskynda fullbordandet av den inre marknaden ...
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Marques (PPE-DE)
Jag gratulerar Harbour till det utmärkta betänkande som han har utarbetat om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Översyn av strategin för den inre marknaden 2002 - Att uppfylla löftena. Jag stöder betänkandet helt och fullt, särskilt när det gäller behovet av att fastställa åtgärder och initiativ för att stimulera ett fullständigt genomförande av den inre marknaden för tjänster, i synnerhet åtgärderna för att förbättra medlemsstaternas införlivande av åtgärder i anslutning till den inre marknaden och sätta stopp för överdrivet komplicerat genomförande. 
I det här sammanhanget vill jag betona att det är viktigt att parlamentet och kommissionen samarbetar för att anordna ett andra forum för den inre marknaden i syfte att göra det möjligt för medborgare och näringsliv, i synnerhet små och medelstora företag, att ge uttryck för sina synpunkter och problem och diskutera lösningar för fullbordandet av den inre marknaden och för att den här frågan skall ges högsta politiska prioritet vid det ekonomiska toppmötet år 2003.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag lade ned min röst i omröstningen om detta betänkande om kommissionens rapport om översyn av strategin för den inre marknaden 2002. En helt fungerande inre marknad för varor och tjänster ingår som en väsentlig del i de ekonomiska reformmål som fastställdes i Lissabon. Jag instämmer därför i föredragandens åsikt att en helt och hållet fungerande inre marknad för tjänster kommer att öka konsumenternas valmöjligheter och ge konsumenter möjlighet att erhålla tjänster från andra medlemsstater. Dock är jag oense med föredraganden när det gäller frågorna om att sätta press på medlemsstaterna för att begränsa kraven på skyddsklausuler till ett minimum, att han går så långt som att uppmana kommissionen att se till att tillräckliga garantier skapas för medlemsstaternas utarbetande av skyddsklausuler och att medlemsstaterna skall ansvara för tillsynen av detta. Dessutom hävdar föredraganden till och med att medlemsstaternas tillämpning av skyddsklausuler kan skada enhetligheten i gemenskapslagstiftningen. Medlemsstaternas suveränitet måste respekteras i övervägandet av behov av att inrätta skyddsmekanismer i vissa delar av deras ekonomier. Annars kommer gemenskapen att reglera allt, vilket skadar principerna för subsidiaritet och proportionalitet.

Mathieu (EDD)
Vi motsätter oss förordningen Forest Focus och Redondos betänkande av följande skäl:
För det första eftersom det saknas samförstånd mellan aktörerna på området - skogsägarna, papperstillverkarna osv. som enhälligt har förkastat förslaget från Europeiska kommissionen.
För det andra är vi oroade av den förändrade juridiska utgångspunkten; skogen kommer inte längre att tillhöra jordbruket utan kommer att utgöra en särskild del av miljöpolitiken; går vi i riktning mot en ?GMP?, en gemensam miljöpolitik, för att ytterligare fördärva GJP, den gemensamma jordbrukspolitiken?
Det är orealistiskt att definiera skogen på gemenskapsnivå, eftersom den blir alltför inskränkt när det gäller ytan, ?med en krontäckning över 10 procent och med en yta på över 0,5 hektar?. Praktiskt taget varje träddunge kommer att ingå i förordningens tillämpningsområde.
Med tanke på skillnaderna mellan skogsområdena och mellan de geografiska och klimatiska förhållandena i Europeiska unionen finns det ingen anledning att låta skogen ingå i Europeiska unionens gemensamma politik.
Kommissionen vill att programmet Forest Focus skall utgöra en kompletterande förordning till EU:s direktiv om bevarande av vilda fåglar och livsmiljöer för djur och växter, något som vi inte kan acceptera med tanke på svårigheten att tillämpa och finansiera dessa båda direktiv.
Slutligen har kommissionen glömt den viktigaste funktionen som skogarna har för landsbygden: den ekonomiska utvecklingen.

Moreira da Silva (PPE-DE)
. (PT) Jag anser att resolutionsförslaget är mycket positivt, men det finns dock en fråga som jag tycker man borde ha gått in djupare på - den funktion som skogarna fyller som kolsänkor. Enligt Förenta nationernas konventioner om klimatförändringar är främjandet av skogar som medel för att producera kol genom beskogning och återbeskogning en av de åtgärder som skall genomföras i syfte att mildra effekterna av klimatförändringar. I Kyotoprotokollet fastställs den maximala kvantiteten kolsänkor som staterna kan använda för att uppfylla sina mål för att minska sina utsläpp av växthusgaser. På grund av att de vetenskapliga grunderna för skogarnas funktion som kolsänkor är svag var Europeiska unionen emellertid aldrig särskilt entusiastisk över att denna åtgärd skulle beaktas i Kyotoprotokollet, men gjorde slutligen en eftergift och godtog den, eftersom det var en nödvändighet för att nå en överenskommelse om protokollet, särskilt med Japan och Ryssland. Nu när man har fattat beslut om den här frågan, och särskilt efter Marrakechkonferensen, bör Europeiska unionen dra fördel av programmet Forest Focus för att utveckla en europeisk strategi för användning av skogsbaserade kolsänkor.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jag röstade för det här betänkandet eftersom jag anser att det är oerhört viktigt att inom ramen för en hållbar utveckling anta åtgärder för att motverka de faktorer som bidrar till att Europeiska unionens skogar försämras. Denna fråga är av väsentlig vikt för Portugal som har den högsta tätheten av skogar i Europa och som varje år drabbas av skogsbränder som ställer till stor skada. Det är oerhört tråkigt att 1 procent av Medelhavsområdets skogar förstörs varje år till följd av skogsbränder. Att införa nya åtgärder för att övervaka skogarnas biologiska mångfald, mark, klimatförändring och kolupptagning i skogar är en nödvändig förutsättning för att garantera att vårt miljöarv bevaras, som Europa måste skydda och vaka över. Skogen är det mest komplicerade ekosystemet, och även om det fortfarande finns stora skogsområden med stor biologisk mångfald har de sina begränsningar, och detta måste vi övervaka noga. Hållbar förvaltning av skogar är av yttersta vikt. Vi fick höra från en expert på det här området, Masahiro Saito, att vid gynnsamma förhållanden kan en skog ge timmer först efter 20 år, och det är först då som kolmängden återställs och skogen kan utnyttjas igen. Vi måste vidta förebyggande åtgärder mot skogsbränder och särskilt tänka på att dessa måste vara ... 
(Röstförklaringen kortades ned i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen.)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag stöder den ytterst viktiga förordningen och förslagen om åtgärder för att stödja mödrar eller blivande mödrar i utvecklingsländer genom rådgivning om reproduktiv och sexuell hälsa, särskilt genom upplysning och informationskampanjer. Jag vill se att man på allvar tar itu med att bekämpa fattigdom och förebygger fruktansvärda mänskliga och sociala situationer. Jag beklagar dock att majoriteten förhindrade ett samförstånd om den här frågan och att ändringsförslaget om särskilda bestämmelser för blivande mödrar med problem förkastades av en majoritet. Jag beklagar också att man inte krävde att språkbruket förtydligades, eftersom oklara bestämmelser på det här området kan leda till att främjande av abort på internationell nivå finansieras med medel från Europeiska unionen. 
De inlägg som gjordes i går i plenum av ledamöter som stöder betänkandet och av motståndare till mina ändringsförslag talar för sig själva. Som ett tillägg till vad jag redan har sagt citerar jag en företrädare för Marie Stopes International; jag hann nämligen inte läsa upp hela citatet i går.

Talmannen.
Omröstningarna är avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.45 och återupptogs kl. 15.00.)

Bastos (PPE-DE)
När det gäller stöd till de fattigaste länderna kan Europeiska unionen inte tvinga fram en utvecklingsmodell genom att genomföra åtgärder på området för sexuella och reproduktiva hälsorättigheter. Jag tänker särskilt på sterilisering och abort. Europeiska unionen kan inte, under sken av oegennytta, främja och ännu mindre uppmuntra sådan praxis av två grundläggande skäl: för det första för att de mänskliga rättigheterna måste respekteras - detta gäller särskilt skyddandet av rätten till liv - och för det andra beroende på de begränsningar som staternas suveränitet och de befolkningar som kommer att dra nytta av vårt ekonomiska stöd medför. Innehållet i det här betänkandet är ambivalent och kan ge upphov till missbruk på grund av det underförstådda främjandet av abort. Det är endast staterna som kan fatta beslut om alternativ eller åtgärder på hälsoområdet i enlighet med de nationella lagstiftningarna. Vi kan endast rösta för ett betänkande där den obestridliga principen om rätten till liv och respekt för staters suveränitet skyddas. Vi instämmer helt och fullt i det som sägs i betänkandet om att abort under inga omständigheter kan betraktas som en metod för familjeplanering och ännu mindre skall ses som en tjänst avseende sexuell och reproduktiv hälsa.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
I denna resolution har man föreslagit att det skall inrättas en ny budget för att bekämpa dödligheten bland kvinnorna i fattiga länder i samband med graviditet och förlossning.
Vi har stöttat detta initiativ trots dess begränsningar. Denna nya budgetpost åtföljs inte av någon ny finansiering. De pengar som krävs kommer att tas från den nuvarande budgeten.
Vi anser att denna hjälp skall finansieras genom att man tar från budgeten för de bidrag som betalas ut till företagen. Vilka förevändningar man än åberopar för att betala ut dessa bidrag, används de nämligen inte för att skydda sysselsättningen, som fortsätter att försämras kraftigt i hela Europa, utan i själva verket för att göra aktieägarna ännu något rikare.

Caudron (GUE/NGL)
Jag har röstat för detta betänkande, trots att jag på vissa punkter har en avvikande mening eller rent av ett annat synsätt.
Europaparlamentet har lyckats stå emot de reaktionära påtryckningarna från traditionalistiskt högerhåll.

Caullery (UEN)
Det är svårt att förstå hur Sandbæks betänkande har kunnat bli en sådan stridsfråga: behovet att förbättra tjänsterna och infrastrukturerna för hälsovården i de berörda länderna kunde lätt vara föremål för verkligt samförstånd.
Men ett hemskt tvivel svävar över föredragandens och kommissionens verkliga avsikter när det gäller möjligheten till abort, en åtgärd som följaktligen skulle finansieras av europeiska skattebetalare. Så snart man planerar en sådan åtgärd blir den legitim, trots att åsikterna i denna fråga i hög grad skiljer sig från varandra, och framför allt är oförenliga. Att på gemenskapsnivå införa en politik som förkastas av vissa av våra medlemsstater, med andra ord att på europeisk nivå framtvinga valmöjligheter som våra respektive folk hyser betänkligheter mot eller rent av är fientligt inställda till, är vanhedrande för en demokratisk församlig.
Vad gäller de så kallade kompromisserna som har framlagts av det behöriga parlamentsutskottet hade man väntat sig något bättre än den misstänkta anhopning av utelämningar som på ett samvetsgrant sätt har avlägsnat alla försök att ge texten en värdig inriktning, det vill säga att anta ett synsätt som både tar hänsyn till kvinnornas hälsa och till barnens liv.
Eftersom vi har tvingats inta en helt befängd inställning - att rösta ja eller nej - väljer vi av försiktighetsskäl att rösta emot detta betänkande.

Darras (PSE)
Den gemensamma politiken för samarbete och utveckling avser att främja en hållbar utveckling och ekonomisk tillväxt i utvecklingsländerna och att stödja deras integration i världsekonomin och kampen mot fattigdomen.
För att uppnå ett sådant mål måste man, såvitt man inte bortser från det tydliga sambandet mellan fattigdom och frånvaron av rättigheter avseende fortplantning och sexualitet, införa ett gemenskapsinstrument som stöd för strategier och åtgärder för hälsa och rättigheter rörande fortplantning och sexualitet. Jag anser att det är mycket uppenbart att ett av resultaten av utvecklingen är den hållbara förbättringen av befolkningarnas hälsa och välbefinnande. Därför är det angeläget att stödja dessa länders kvinnor, vilka utgör 99 procent av de 600 000 kvinnor som varje år dör till följd av en graviditet, och att genom modern familjeplanering hjälpa och informera föräldrarna att på ett fritt och ansvarsfullt sätt avgöra hur många barn de vill ha: varje år är en tredjedel av alla graviditeter inte önskade eller planerade. Denna situation gör att kvinnorna tillgriper en form av abort som utförs under farliga omständigheter och som orsakar ett stort antal dödsfall: 78 000 varje år.

de La Perriere (NI)
Det är positivt att Europeiska unionen hjälper utvecklingsländerna att vårda deras hälsa. Att hjälpa innebär emellertid inte att applicera vårt europeiska mönster på länder med annorlunda kultur och traditioner. Det är moraliskt oacceptabelt att vår hjälp skall ske på villkor av att folkets identitet förnekas och att de tvingas godkänna vår uppfattning om familjeplanering.
För övrigt är det obegripligt att man upphöjer abort till att utgöra en ny form av preventivmedel. Det är emellertid vad betänkandet leder till, även om Sandbæk försvarar sig mot detta. Abort är ett brott som tar livet av barnet och som fördärvar modern. Genom att erbjuda kvinnor abort som enda alternativ, i stället för att hjälpa dem, tillfogar man ännu ett trauma till deras redan svåra situation. Det är därför jag stöder ändringsförslagen som syftar till att utveckla en strategi för att ta emot och bistå blivande mödrar och att stödja dem i valsituationen inför moderskapet. Det är på så sätt man kan ge dem den psykiska och materiella hjälp som de är i behov av.
Det är också därför som jag kommer att rösta mot detta betänkande, i vilket man - långt ifrån att hjälpa befolkningar i svåra situationer - endast ökar deras förvirring.

Kinnock (PSE)
Omröstningen om Sandbækbetänkandet i dag var ett tydligt understrykande av behovet av att i Europaparlamentets första behandling ge ett snabbt svar på förordningen om reproduktiv och sexuell hälsa och därtill hörande rättigheter i utvecklingsländerna. Genom att stödja den här förordningen har vi banat väg för kommissionen att finansiera verksamheter och organ med inriktning på behovet att minska dödligheten hos spädbarn, barn och mödrar. Vi har erkänt den rätt som alla personer har till vård och tjänster och till att välja hur många barn de vill ha och när de skall ha dem.
Vi har röstat för att förnya och öka finansieringen till 74,95 miljoner euro. Kommissionsledamoten betonade att han inte formellt kunde binda kommissionen vid det beloppet, men klargjorde att det inte bör hindra oss från att komma överens i förstabehandlingen och sade att han var säker på att vi skulle hitta en lösning. Vi förkastade nya ändringsförslag som var utformade för att störa inriktning och innehåll i förordningen. Utskottet för utveckling och samarbete och parlamentet har enats om en text som inte gör mer eller mindre än vad vi kom överens om i det handlingsprogram som blev resultatet av den internationella konferensen om befolkning och utveckling i Kairo 1994, och de viktigaste åtgärderna antogs år 1999.

Mathieu (EDD)
Betänkandet av min kollega Sandbæk har vållat en stor debatt och utlöst häftiga känslor. Detta betänkande utgör emellertid endast förnuftiga ändringsförslag.
Att minska dödligheten bland mödrar, främja en jämlik tillgång till vård och tjänster avseende reproduktiv hälsa och reproduktiva rättigheter är målsättningar som härrör från den internationella konferensen om befolkning och utveckling som hölls 1994, och det är målsättningar som jag kraftigt stöder.
I många av utvecklingsländerna kämpar kvinnor för sina reproduktiva rättigheter och för en kontrollerad sexualitet. För dessa kvinnor inbegriper det möjligheten att fritt kunna välja det antal barn som de önskar ha såväl som födslarnas fördelning.
Om man motsätter sig denna tillgång till information och en allmän spridning av dessa rättigheter stänger man dörren för kampen mot fattigdomen. Man försenar också den ekonomiska utvecklingen som är nära förbunden med en förbättrad hälsovård och ett förbättrat hälsotillstånd hos befolkningen i utvecklingsländerna.
Vissa kolleger har emellertid velat tillbakavisa dessa grundläggande rättigheter genom att föreslå en annan väg: att bistå blivande mödrar i valsituationen inför moderskapet. Det är ett dolt sätt att förvägra rätten till abort, som är en kvinnas oförytterliga rättighet.
Av alla dessa orsaker har jag både mentalt och intellektuellt stött Sandbækbetänkandet.

Scallon (PPE-DE)
Eftersom ändringsförslag 53 inte fick något stöd kan jag inte ställa mig bakom den här viktiga obligatoriska förordningen inom området utvecklingsbistånd. 
Föredraganden sade i ett irländskt radioprogram den 19 november 2002 att denna förordning kommer att innebära att EU:s skattebetalare skall bidra med pengar till att finansiera aborter i de fattigaste länderna och att detta inte ligger utanför EU:s juridiska rättigheter. 
Samtidigt som kvinnor skall garanteras bästa möjliga sjukvård, och förebyggande av sjukdom och död i barnsäng, skulle ändringsförslag 53 ha klargjort parlamentets, kommissionens och rådets avsikter. Det skulle också ha skyddat den irländska grundlagsställningen och lugnat representanterna för kandidatländerna och de minst utvecklade länderna som är djupt oroade över att vissa delar av den här förordningen kan tillåta Europeiska unionen att införa en juridisk befogenhet inom utvecklingsområdet som den inte har inom unionen. 
På grund av att föredragandens kommentarer präglas av tvivelaktighet, och utan ändringsförslag 53, måste den irländska regeringen, som har uttalat att ?endast enskilda länder kan fatta beslut om förordningar om abort?, få garantier på rådsnivå för att förslaget till förordning i sin nuvarande form inte tillåter att skattebetalarnas pengar används för att finansiera aborter i de fattigaste länderna.

Arvidsson, Cederschiöld, Grönfeldt Bergman, Stenmarck och Wachtmeister (PPE-DE)
. Vi moderater anser att narkotikamissbruk kraftfullt måste bekämpas. Politiker och myndigheter skall därför tydligt markera att varje form av narkotikamissbruk är oacceptabel. Vi accepterar inte åtgärder som föreslås i betänkandet som kan underlätta användningen av vissa droger. Så kallad harm reduction riskerar att bli en inkörsport för ungdomar till narkotikamissbruk snarare än en säkerhetsåtgärd. Vi är även emot sprututbytesprogram, eftersom det kan tolkas som myndigheters och vårdinstitutioners medgivande till injektionsmissbruk.
Betänkandet följer inte riktlinjerna i subsidiaritetsprincipen. Det är medlemsstaternas uppgift att själva utveckla behandlingsformerna inom missbruksvården. EU:s uppgift är i stället att förebygga narkotikamissbruk genom samordnade insatser mot kriminalitet som t.ex. införsel och insmuggling av narkotika i unionen.
Vi moderater röstar därför emot ovanstående betänkande.

Caudron (GUE/NGL)
Detta nyttiga betänkande som går i rätt riktning, dvs. i realismens riktning emot en reaktionär ideologi, har vida lovordats. Det är positivt! Det är därför som även jag har röstat för.

Ducarme (ELDR)
Under 1990-talet ökade användningen av cannabis markant i de flesta EU-länder. Narkotikamissbrukare utgör en mer svårfångad grupp som oundvikligen är dömd till social utslagning, såsom framgår av betänkandet. Vi bör motarbeta detta.
För det första är det i dag absolut nödvändigt att förespråka förebyggande åtgärder genom att tillgripa informationsmedel. Det finns därför anledning att tillhandahålla ekonomiskt stöd och gå från ord till handling genom att organisera kampanjer i framför allt skolorna för att göra ungdomarna medvetna om detta. Det gäller att sprida information, åter och åter igen, för att undvika att gällande normer inte skall vara luddiga i våra unga européers ögon.
För det andra är det väsentligt att blanda in alla aktörer: föräldrar, men också lärare, polis och rättsväsende och, slutligen och framför allt, hjälporganisationer för narkotikamissbrukare. Därför kan man glädja sig åt rekommendationen som uppmuntrar lokala samhällen att hjälpa narkotikamissbrukare att ta ett steg mot ett hälsosammare liv.

Figueiredo (GUE/NGL)
Betänkandet bör i stort sett välkomnas, och vi röstade därför för det. Trots det vill vi betona att det är ytterst viktigt att man kan garantera att de insatser som görs i komplicerade situationer med stora risker, vilket är vanligt när det gäller narkotikaberoende, är flerdimensionella i syfte att skapa samverkan, vilket gör insatserna effektivare. Det kommer exempelvis att uppstå situationer där insatser för att minska riskerna och minimera skadorna av konsumtion av olagliga droger måste kombineras med åtgärder för att förbättra personernas livsvillkor och livskvalitet, med anställningserbjudanden och social återanpassning, genom att förbättra urbana strukturer samt bekämpning av narkotikahandel och effektiva åtgärder för primärt förebyggande, antingen på skolor eller genom att rikta in sig på grupper av unga människor i hög-risksituationer. 
För att handskas med detta slags situationer krävs det flerdimensionella insatser och en mångfasetterad ledarskaps- och resurshantering som avpassas för en given situation, och detta är endast möjligt om det är medlemsstaterna som har ansvaret för dessa insatser. Det skulle därför vara välkommet om förslag om att inrätta strukturer på den här nivån fanns med i resolutionen - verkliga åtgärder för att hantera extremt allvarliga situationer där det är nödvändigt - i stället för att lägga ett vagt och diffust ansvar på familjerna och samhället.

Maaten (ELDR)
Jag välkomnar Europaparlamentets beslut att ta sig an den europeiska drogproblematiken. Det är bra att parlamentets ledamöter äntligen står öppna för det sätt på vilket vi i Nederländerna behandlar narkotikaberoende. I flera år har Nederländerna behandlats som paria, men nu lovordas vårt sätt att hantera sådana här frågor. Resultatet av den här omröstningen är ett erkännande av den nederländska narkotikapolitiken.
Jag gläder mig åt ledamöternas beslut att i det här betänkandet uppmana medlemsstaterna att betrakta förebyggande och riskbegränsning som centrala begrepp i narkotikapolitiken. Inom ramen för detta måste narkotikaberoende kunna få hjälp att bli drogfria. Vid sidan om det borde före detta missbrukares erfarenheter utnyttjas bättre i informationen till exempelvis skolor och ungdomsgårdar. Med bättre information måste ungdomar komma till bättre insikt om vad narkotikamissbruk kan leda till. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt fängelser. Jag anser att medlemsstaterna gör klokast i att få fängelserna helt drogfria.
Därför har jag röstat för förslaget.

Meijer (GUE/NGL)
Ofta blockeras debatten om narkotikaberoende och dess följder. Å ena sidan finns det de som tror att man utan vidare kan utrota varje form av missbruk med lagar och förbud, fängelseceller och polisinsatser. Å andra sidan finns det förespråkare för fullständig frihet, som betraktar den möjlighet som i praktiken finns att bruka narkotika som en förvärvad rättighet som myndigheterna inte skall lägga sig i. Båda uppfattningarna blockerar vägen för bra information och för att vidhålla god hälsa. I stället för det är det mycket bättre att göra en åtskillnad mellan lätta droger och tunga droger, och att bekämpa tunga droger med information till den unga generationen om de ytterst negativa följderna av drogbruk. I det avseendet kan vi lära oss av kampen mot beroendet av alkohol och tobak. Jag stöder föredraganden eftersom hon vill använda sig av tidigare missbrukares erfarenheter och vill tillhandahålla information, vägledning, hälsovård och utvidgning av möjligheterna att få hjälp att bli av med sitt beroende. Med rätta vill hon möjliggöra kontroll av den kemiska sammansättningen av ämnen som exempelvis ecstasy, som tyvärr förekommer i stor utsträckning på nattöppna nöjesställen för ungdomar, och förespråkar hon en bättre inventering av de bästa metoderna och de minsta riskerna.

Moraes (PSE)
Som parlamentsledamot för London har jag stort intresse av att bekämpa och begränsa antalet narkotikarelaterade dödsfall och narkotikarelaterade sjukdomar såsom hiv, hepatit B och C och tuberkulos, ett av målen med EU:s narkotikastrategi (2000-2004) som undertecknades av Europeiska rådet år 1999.
Jag stöder Mallioribetänkandet med några smärre undantag. Även om det föreslås en serie icke-bindande åtgärder är betonandet av lokala myndigheters roll, särskilt polisen, socialarbetare, hälsovårdspersonal och andra, en riktig betoning.
Jag stöder särskilt uppmaningen till medlemsstaterna att ägna mer uppmärksamhet åt högriskmiljöer, såsom fängelser, och uppmaningen till vidtagande av åtgärder med avseende på nya ?narkotikamönster? såsom användningen av ?designer drugs?, något som ökar i mitt valdistrikt.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jag lade ned min röst i omröstningen om det här betänkandet. Även om jag delar föredragandens oro och hennes grundprinciper, måste jag beklaga några punkter som har tagits med i betänkandet, vilka enligt min åsikt kommer att få motsatt verkan än avsett. Jag beklagar också att det utmärkta ändringsförslag som Blokland och Santini lade fram förkastades av en mycket snäv majoritet, eftersom vi på så vis inte får en balanserad text med bredare samförstånd. Jag tycker att det är tråkigt att många av de bestämmelser som har antagits är svävande; de kan förefalla vara demokratiska men kan leda till misslyckade metoder och snedvridna ståndpunkter i kampen mot narkotikaberoende. Föredraganden kunde ha gått längre när det gäller att bekämpa det ambivalenta resonemanget om narkotikamissbruk, vilket är vanligt bland vissa delar av den europeiska vänstern, som vägrar att inse att narkotikamissbruk innebär att människor bryter sitt medborgerliga ansvar. I en rapport från Förenta nationernas organ för narkotikakontroll och brottsbekämpning (ODCCP) från år 1997 förklaras det att ?ansträngningarna för att minska världskonsumtionen kommer att bli mindre effektiva om programmen för att minska efterfrågan undergrävs av krav på legalisering av droger?. Det är tyvärr så att missriktad politik alltid leder till mänskliga tragedier i verkligheten.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag har röstat emot betänkandet, vilket antogs med röstsiffrorna 375/46 och 35 nedlagda.
Termen ?riskbegränsning? strider mot såväl anda som bokstav i FN:s narkotikakonventioner. Därför är det djupt olyckligt att rådet i fyra av sina tolv rekommendationer under punkt 2 föreslår just ?riskbegränsning? som metod. I praktiken innebär det en omskrivning av drogliberalernas tidigare ideologiska nyckelbegrepp, nämligen ?skadebegränsning? (harm reduction), vilket hamnat i vanrykte av förklarliga skäl. Rådets rekommendation ger med andra ord uttryck för en kapitulation i frågan om att fullt ut rehabilitera och bota narkomaner.
Föredraganden betonar att det förekommer droger på anstalter och föreslår att det i fängelserna skall tillhandahållas desinfektionsmedel för sprutor och nålar. Jag är kritisk till denna uppgivenhet. Drogmissbruket på anstalterna skulle då legitimeras. I stället skall insatser inriktas på att få anstalterna drogfria.
Ett av Mallioris initiativ syftar till att mildra lagstiftningen kring narkotikabrott genom att införa alternativ till fängelsestraff, vilket är ett mycket tveksamt förslag. Det är endast vid tunga narkotikabrott, t.ex. vid stort innehav eller försäljning, som fängelsestraff utdöms. En mildring av straffsatserna skulle, för såväl brottslingar som allmänhet, innebära att man sänder ut det felaktiga budskapet att samhället ser mindre allvarligt på narkotikabrott.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
Hela den här diskussionen om vilket det bästa sättet är för att kriga anständigt eller att kriga utan att döda civila är i sig surrealistisk. Och det här framstår än mer surrealistiskt i dagens situation då man känner till att Förenta staterna, med ett öppet eller hycklande samförstånd från de europeiska stormakterna, förbereder sig för att inom den närmaste tiden sätta i gång ett krig mot Irak. Och även om de lyckas störta diktatorn Saddam Hussein är detta något som kommer att kräva tusentals döda civila.
För vår del griper vi tillfället att uttrycka vår protest mot detta imperialistiska krig mot Irak.
Vi har röstat för de fåtal avsnitt där man föreslår ett förbud mot truppminor, även om vi vet att dessa förslag är fullständigt vaga och inte kommer att få några effekter. Men vi har röstat mot denna text i sin helhet på grund av att den, under förevändning att vilja krig i ?linje med relevant internationell lagstiftning?, rättfärdigar imperialistiska aggressioner ur det förflutna, de nu rådande och de framtida.

Casaca (PSE)
Resolutionsförslagen om skadeverkningar av ammunition som innehåller utarmat uran inskränks, precis som de tidigare texterna för två år sedan, till upprepningar av beskyllningar som saknar all grund eller vetenskaplig trovärdighet. Dessa texter bidrar till att förvränga problemen och skadorna och skadar parlamentets trovärdighet. 
Utarmat uran, som finns i många apparater överallt i vår omgivning, innebär inga risker för radioaktiv förorening och används till och med för att skydda mot strålning. Faran för kemisk förorening, särskilt under förbränning, är förvisso hög, och de råd om hur man skyddar sig som man kan finna i västerländska handböcker på Internet är därför motiverade. I alla händelser är inte utarmat uran, som är inaktivt i sig självt, farligare än bly i jaktpatroner eller i vattenledningar.
Användningen av plutonium för att tillverka så kallat MOX-bränsle eller annat kärnavfall för att ersätta utarmat uran bör undersökas mycket noggrant. Det faktum att man har funnit uran 236 i blodprov från soldater som tjänstgjorde i Kosovo - vilket en tidning har hävdat - kan betyda att det är på det viset.
Detta är vad Europaparlamentet bör diskutera och undersöka i stället för att anta förklaringar där man bara ger prov på fördomar och okunnighet, något som jag tyvärr måste ta avstånd från.

Figueiredo (GUE/NGL)
Även om jag är starkt kritisk mot några aspekter som diskuteras i resolutionen, särskilt acceptansen av den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken och av militära aktioner i enlighet med denna politik, anser jag att resolutionen innehåller positiva aspekter, särskilt med tanke på det nuvarande internationella läget och Förenta staternas administrations oacceptabla, illegitima och olagliga hot om ett militärt angrepp mot Irak. Jag värdesätter bland annat begäran att införa omedelbara moratorier för att förebygga vidare användning av militära sprängämnen som inte exploderat (landminor och ammunitionsdelar från multipelbomber) och ammunition som innehåller utarmat uran i väntan på ett totalförbud så snart man har genomfört en undersökning. 
Jag har nyligen besökt Irak, och jag vill därför utnyttja den här röstförklaringen för att uttrycka min personliga avsky mot de effekter som många av de vapen som Förenta staternas militär har använt mot befolkningen i landet har gett, och vad som är mest intolerabelt, mot de barn som jag fick tillfälle att möta. Avslutningsvis vill jag betona den politiska betydelsen av att PPE-DE-gruppen har reserverat sig mot den gemensamma resolutionen och har röstat mot den.

Korakas (GUE/NGL)
 Det har gått två år sedan larmet om de många - ibland livshotande - sjukdomar som orsakats av de vapen med utarmat uran som Förenta staterna och Förenta nationerna har använt i Gulfområdet och i före detta Jugoslavien, och fortfarande har ingenting gjorts åt saken. Tvärtom, det finns en överhängande fara för att dessa vapen och ännu farligare vapen kommer att användas igen i det hotande kriget mot Irak, där många fall med födselskador och barn med leukemi och andra cancerformer redan har rapporterats. 
Även i Grekland finns det soldater som har drabbats; de lider nu av flera olika former av cancer och behandlas i hemlighet. Dessa vapen är utspridda över hela Grekland. Efter att i början ha ljugit och förnekat att försvaret har sådana vapen har regeringen sedan dess försökt att bagatellisera problemet. Som den grekiska läkarsammanslutningen för miljöskydd mot hot från kärnvapen och biokemiska vapen nyligen med rätta förklarade, ?rör det sig om ett litet kärnvapenkrig som redan har orsakat ohjälpliga skador i Balkanområdet?.
Det kära gamla världssamfundet har, trots att det blandar sig i frågor som terroristlagstiftning och snabbinsatsstyrkor, vilket det inte har rätt till, inte gjort någonting för att förbjuda vapen med utarmat uran.
Europaparlamentets resolution innehåller några bra punkter, men man vågar inte sträcka sig till att kräva ett fullständigt förbud, utan begär bara moratorier i väntan på vidare undersökningar.

Ducarme (ELDR)
Såsom man kan läsa i motiveringen har ?uppmärksamheten på implantat av silikongel sedan 1990-talet [?] resulterat i många olika epidemiologiska studier som genomgående visat att det inte föreligger någon allvarlig risk för allvarliga sjukdomar?.
Den kosmetiska kirurgin har under de senast åren gjort avsevärda framsteg och de tekniker som tillämpas har nått en säkerhetsnivå som är mer än tillfredsställande. Men genom att flerdubbla varningarna om riskerna och att överbeskydda konsumenten är det läkarna som riskerar att bli modlösa.
För att ta exemplet med kejsarsnitt; dess antal har ökat markant eftersom kvinnorna är lamslagna av idén att ta den minsta lilla risk. Det är sålunda förtroendet gentemot läkarkåren som är ifrågasatt. Om det gäller att skydda patienten finns det anledning att även skydda serviceföretaget genom att åtminstone ge det ett minimiförtroende.

Maaten (ELDR)
Jag ser nödvändigheten av bättre information och bättre kvalitetsgarantier för bröstimplantat. Det går emellertid för långt om Europa anser att kvinnor måste skyddas mot sig själva. Vi skall alltså inte reglera ?självkänslan och andra principiella alternativ till bröstimplantat? på europeisk nivå. Inte heller skall parlamentet yrka på att medlemsstaterna ?skall arbeta för en bild av kvinnan, sådan hon verkligen ser ut, samt för att denna bild skall accepteras?. Europa skall inte föreskriva ?nationella register över bröstimplantat? eller ?obligatoriska eftervårdsundersökningar? varje år. Detta förstärker bara bilden av unionen som en förmyndare. Det är mycket bättre att medlemsstaterna själva lagstiftar om detta.
Jag anser att kvinnor själva kan fatta beslut och inhämta råd från sina läkare, och att ett reklamförbud därför inte är nödvändigt. Vi hetsar som vanligt upp oss över detaljer. Är det här Europas uppgift? Ibland undrar man vilken tjänsteman som har suttit bakom sitt skrivbord och tänkt ut det här.
Därför har jag röstat emot Europaparlamentets resolution.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
. Detta betänkande berör ett privat och känsligt ämne för många kvinnor, som antingen av estetiska eller medicinska skäl har låtit operera in bröstimplantat.
Vi stöder idén om att information om risker, alternativa möjligheter och postoperativa undersökningar bör nå alla inblandade patienter. Samtidigt är vi övertygade om att detta kan ske på annat sätt än genom en integritetskränkande, obligatorisk registrering, en åtgärd som vi inte anser överensstämma med vår politik.
Dessutom berör vissa delar av betänkandet patientfrågor, något som faller utanför EU:s kompetensområde. Enligt vår uppfattning är därför bröstimplantat en fråga - om än så viktig - som bättre hanteras på nationell nivå. Vi har därför valt att rösta emot betänkandet som sådant.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Mot bakgrund av det stora antal olyckor som har inträffat med bröstimplantat och att dessa blir allt vanligare, särskilt bland minderåriga under 18 år, förtjänar detta meddelande från Europeiska kommissionen ett varmt välkomnande. Jag anser att Europaparlamentet har bidragit till att förbättra det ursprungliga förslaget genom att lägga fram ändringsförslag som syftar till att garantera följande: åtagande för vetenskaplig forskning, bättre information till allmänheten, medicinsk övervakning och observation efter bröstimplantat och ett förbud mot att operera in bröstimplantat på patienter under 18 år, förutom när det finns medicinska behov.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag har röstat nej till punkterna 19-21, där Europaparlamentet ?rekommenderar med eftertryck att uppgifter om bröstimplantatoperationer skall registreras i EU genom obligatorisk nationell registrering av bröstimplantat i varje medlemsstat?.
Vid tidigare tillfälle, år 2001, har jag uttryckt mitt betydande tvivel vad gäller det meningsfulla och ändamålsenliga i att bygga upp nationella och europeiska register över personer som begärt och fått bröstimplantat. Folkhälsoområdet är nationellt, med nationell lagstiftningskompetens.
Bättre än register för att sanktionera bröstimplantat som en naturlig medicinsk verksamhet, är att följa rekommendationen till medlemstaterna i punkt 19 om att, såsom Frankrike gjort, förbjuda direktreklam för bröstimplantat. Det är grundläggande att förmedla värderingar om självkänsla och tolerans som alternativ till bröstimplantat, vilket görs i punkterna 15 och 16.
Jag välkomnar också, som föreslås, positiva kampanjer hos medlemsstaterna ?för en bild av kvinnan, sådan hon verkligen ser ut, samt för att denna bild skall accepteras, snarare än med hjälp av okontrollerad reklam påtvinga folk ett skönhetsideal såsom något slags norm?.
Bättre kunde det inte ha författats!

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalande av kommissionen om krisen inom järn- och stålsektorn samt åtgärder att vidta på gemenskapsnivå.
Jag ger ordet till kommissionsledamot Byrne.

Byrne
Herr talman! Den europeiska stålindustrin har gått igenom en svår period de 20 senaste åren. Det behövdes en övergripande omstrukturering av sektorn. Nuförtiden är den europeiska stålindustrin mycket konkurrenskraftig. För att behålla sin globala ställning måste dock företagen engagera sig i en kontinuerlig process av strukturanpassning.
Industrin strävar fortfarande efter effektivitet, men även om återstående överkapaciteter läggs ned kan vi, från näringslivssynpunkt, inte tala om en verklig kris av den storlek som vi hade på åttiotalet utan snarare om en social kris på grund av nya nedläggningar. Omstrukturering betyder ofta samma sak som förlorade arbetstillfällen som kan få tragiska sociala konsekvenser i varje region, men särskilt i de regioner som har en låg potential för skapande av nya arbetstillfällen.
Kommissionen är mycket medveten om medborgares och arbetstagares behov att känna sig trygga i påfrestande tider. De senaste veckorna har vi återigen sett mycket skilda erfarenheter och uppfattningar om hur man skall hantera storskaliga omstruktureringar av företag. I vissa fall är dessa åtgärder väl utarbetade i förväg med fullt deltagande av arbetstagarnas representanter, med vederbörlig hänsyn tagen till sökandet efter mindre skadliga lösningar samt aktiva försök i god tid att förbereda de arbetstagare som troligen kommer att drabbas på att ta den utmaning som plötslig arbetslöshet innebär.
I andra fall vidtogs dessa åtgärder utan att någon hänsyn över huvud taget togs till de drabbade. Varje gång har kommissionen uppmärksammat följande grundläggande principer. För det första är beslut om omstrukturering företagsledningens privilegium och ansvar. Det betyder att när företag överväger att vidta åtgärder som troligen kommer att få allvarliga sociala konsekvenser skall de alltid aktivt söka och välja de minst skadliga lösningarna.
För det andra måste allt göras, om avskedanden visar sig oundvikliga, för att förbättra de berördas möjlighet till nya anställningar. Det kräver förutseende och lämplig förvaltning av dessa processer.
För det tredje så kan ingenting berättiga frånvaron av information till och samråd med arbetstagarrepresentanter, i god tid och på ett effektivt sätt. Bakom dessa grundläggande påståenden finns en bred enighet i Europa. Det är, tack och lov, allt ovanligare att man ser företag som ägnar sig åt skadliga omstruktureringar och som struntar i dessa grundläggande principer, men det händer ibland. Det sätt på vilket Metaleurop genomförde nedläggningen av anläggningen i Pas de Calais är det värsta tänkbara exemplet på avsaknad av hänsyn till arbetstagarnas intressen, oro och rättigheter samt även till den kringboende befolkningens hälsa och säkerhet.
Det är naturligtvis rättvisande och nödvändigt att understryka andra tillvägagångssätt: Arcelor, som motsatsexempel, står också inför en omstruktureringsprocess med oundviklig smärta för arbetstagarna, men hanterar det hela på ett annat sätt. Kommissionen vill dock inte ingripa i den ekonomiska logiken bakom ledningens avsikter; det är ledningens sak att göra det i nära samråd med arbetstagarnas representanter. Arcelor vidtog flera positiva och produktiva åtgärder, långt innan de nyligen tillkännagivna åtgärderna inleddes, för att föregripa problemen. Ledningen bekräftade nyligen sin avsikt att starta effektiva samråd med arbetstagarrepresentanter på alla nivåer. Samrådsprocessen omfattar: det ekonomiska resonemanget bakom den planerade nedläggningen, oberoende expertrådgivning i hela ärendet, vidtagande av alla möjliga åtgärder för att undvika nedläggningarna eller begränsa deras sociala konsekvenser samt försök att rengöra den lokala miljön och avindustrialisera de nedlagda anläggningarna.
Det här omfattande programmet är seriöst och betraktas som det av alla berörda parter. Det är resultatet av en annorlunda typ av industriella relationer som lett, till exempel, till en överenskommelse om information till och samråd med arbetstagare över nationsgränserna, och det betraktas allmänt som mycket avancerat och effektivt. De tre platserna i styrelsen för representanter för arbetstagare, fast det för närvarande inte finns någon juridisk skyldighet till det, är också en illustration av samma positiva handlingssätt. Det här föregriper faktiskt den europeiska företagsstadgan.
I Europeiska unionen har vi de senaste åren byggt upp en omfattande uppsättning instrument som uppfyller dessa aspekter. Direktiven om kollektiva friställningar, företagstransaktioner, information och samråd samt direktivet om det europeiska företagsrådet är några exempel.
I de allra senaste texterna främjas engagemang av arbetstagare på högre nivå, främst i strategiska frågor och i förutsägbar sysselsättningsutveckling inom företag. Det är enda sättet att hjälpa de europeiska arbetstagarna att klara förändringarnas utmaningar genom att det ger utrymme för tidig utveckling av arbetstagares anställbarhet och anpasslighet.
De två fall som jag nämnde kan bara fungera som bekräftelse av dessa påståenden, ett positivt och ett negativt. Det är upp till nationella domstolar och andra myndigheter att se till att gemenskapens direktiv uppfylls. Kommissionen kommer naturligtvis att uppfylla sin slutgiltiga roll att kontrollera tillämpningen av gemenskapslagstiftningen om överträdelser inte sanktioneras effektivt.
Dessa aspekter kommer att utgöra några av de viktigaste delarna i den kommande revideringen av direktivet om europeiska företagsråd. Ännu viktigare är det att kommissionen verkligen hoppas att arbetsmarknadens parter i Europa kan hitta och använda de medel som behövs för att utarbeta en bra praxis för omstrukturering av företag i EU, vilket de gjorde när de reagerade positivt på förra årets samråd i den här frågan.
Denna goda praxis sträcker sig mycket längre än information till och samråd med arbetstagare. Den omfattar åtgärder i syfte att föregripa marknaden och den tekniska utvecklingen, investering i fast personal, utveckling av anställbarheten, sökandet efter alternativ till nedläggning och friställning, nyanställning, i möjligaste mån, av arbetstagare som drabbats av omstruktureringsåtgärder och så vidare - exakt sådan bra praxis som jag hoppas kommer att hjälpa Arcelors arbetstagare att komma över de nuvarande svårigheterna och som är så påtagligt frånvarande i Metaleurop.
Det är också nyttigt att i det här sammanhanget minnas andra kommissionsinitiativ i fråga om företags sociala ansvar, social dialog och Europeiskt centrum för övervakning av förändringar.
Förutom dessa politiska aspekter är vi i dag mest bekymrade över den senaste tidens fall av omstrukturering. Kommissionen skulle tydligt vilja tala om att vi framför allt delar er oro angående möjliga sociala konsekvenser för de som kan drabbas. Jag hoppas verkligen att allt görs för att förebygga eller dämpa den genom dialog mellan alla berörda parter.

Hansenne (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsledamot, kära kolleger! Jag måste erkänna för kommissionsledamoten att jag fann hans inlägg vara ytterst nedslående. Han gav uttryck för en mängd allmänna påpekanden om en situation som vi väl känner till. Dessa påpekanden kretsar kring omstruktureringar av företag inom en rad sektorer, men de problem som vi i dag upplever i många regioner berörs inte närmare. Jag måste tillstå att jag blev förvånad över att höra kommissionsledamoten stigmatisera attityden hos det företag som alla anser ha uppträtt särskilt förargelseväckande, nämligen Metaleurope, och samtidigt höja ett annat företag till skyarna som varit förstasidestoff under de senaste månaderna, dvs. Arcelor.
Arcelors beslut att gradvis lägga ned sina stålindustrianläggningar på fastlandet mottogs givetvis med bestörtning i de berörda regionerna. Beslutet mottogs även med vrede, i synnerhet i Liègeregionen, eftersom man därigenom bryter det löfte som gavs av Usinor innan dess sammanslagning med den nya gruppen Arcelor. Löftet innebar att man skulle investera i masugnarna i Liège i syfte att säkra ett upprätthållande av produktionen från dessa masugnar. Löftet stod i relation till ett ömsesidigt åtagande från de anställda att anstränga sig för en ökad produktivitet så att anläggningens konkurrenskraft kunde säkras. Åtagandet från de anställda har hållits men löftena från Usinor är numera hävda, och de anställda känner sig lurade. Det är därför regionens friska krafter i samlad trupp, men även den vallonska regeringen och den belgiska förbundsregeringen, i dag avkräver en förklaring från Arcelor.
Jag anser att det är viktigt att Europeiska kommissionen ansluter sig till detta perspektiv. Den resolution som vi tillsammans har ingett har som främsta syfte att förmå Arcelor att stå fast vid sina åtaganden. Arcelor bör än mer stå fast vid sina åtaganden, vilket ni har indikerat - och det är den viktiga delen i ert uttalande -, för att inte stålindustrin skall genomgå en krissituation och eftersom företagen generellt sett var konkurrenskraftiga företag. Det finns alltså ingen anledning för Arcelor, med undantag av att vilja följa en rent finansiell logik, att dra tillbaka de löften man gett. Det handlar alltså inte om att föreställa sig en omställning av produktionen hos först Cockerill-Sambre och sedan Usinor. Liègeregionen har redan känt av och betalat ett högt pris för krisen inom stålindustrin. Vad som i dag behövs för att kunna säkerställa en omställning av produktionen är tid.
Något som vi inte accepterar vad beträffar Liègeregionen är att man bryter dessa löften, vilket leder till att tidsfristen man gett oss förkortas, och följaktligen ber vi uttryckligen kommissionen att påminna Arcelor om deras åtaganden. Vi bör också granska Arcelors agerande sedan vi har fått veta att detta företag ämnar förvärva ett antal områden i ett av kandidatländerna, ett land som i morgon kommer att vara en del av Europa. Detta väcker en hel del frågor på den europeiska nivån.
(Applåder)

Dehousse (PSE).
Herr talman! För att till fullo hålla kvar andemeningen i min kollega Michel Hansennes anförande skulle jag först och främst vilja påminna den ärade talesmannen för kommissionen om att han är arvtagare till Europeiska kol- och stålgemenskapens höga myndighet. Denna myndighet skapades varken för att organisera en nedläggning av industrin i Europa eller för att katalogisera de olika formerna för en nedläggning av industrin i våra regioner, och den skapades inte heller för att fungera som ett samhälleligt Röda korset gentemot arbetare och de hårt olycksdrabbade regionerna.
Det talar för hur mycket vi, liksom Hansenne, mer än någonsin anser att en ståndpunkt från kommissionen var nödvändig, men vi anser också att den var ytterst otillräcklig. Det gäller i synnerhet mig personligen, eftersom jag har överlämnat bevis till kommissionen om Arcelors önskan att verka inom det polska fastlandets industriområden, samtidigt som man just har berättat om hur industriområdena inom tre europeiska regioner till sin natur är dömda att gå under. Jag skall nu inte tala mer om detta, herr talman, utan låta andra kolleger yttra sig.

Ducarme (ELDR).
Herr talman, herr kommissionsledamot, kära kolleger! Jag skulle också vilja framhålla en första ståndpunkt som jag anser vara väsentlig: kommissionens uttalande är ett torftigt sådant. Kommissionens ansvar i dag är uppenbarligen att gestalta rollen som offentlig myndighet inom ramen för de befogenheter som den har ärvt av Europeiska kol- och stålgemenskapens höga myndighet. Det är för övrigt lämpligt att från första början erinra om att kommissionen inte bör vara en åskådare utan i stället en offentlig aktör inom förvaltningen av stålindustrin på Europeiska unionens nivå.
Den resolution som lagts fram omfattar fyra ämnen som vi anser vara viktiga. Jag hoppas att kommissionen mycket tydligt kan ge svar på fyra frågor som är relaterade till dessa fyra ämnen. För det första, eftersom vi vet att europeisk stabilitet är nödvändig för en rättvis spridning av stålproduktionen på världsbasis, kommer kommissionen att verka för att den polska regeringen, i syfte att stödja Arcelor-gruppens alla eventuella projekt i Polen, inte på något sätt skall kunna intervenera finansiellt i den industriella processen? För det andra, anser kommissionen att den är fullständigt kompetent att garantera Europeiska unionen valet och upprätthållandet av stålindustrin, eller inväntar man endast att denna industri skall dö ut? Med andra ord, är kommissionen väl medveten om att den alltjämt har tilldelats ett ansvar enligt artikel 3 i EKSG-fördraget, eller har man glömt bort denna artikel? För det tredje, vad beträffar den regionala omplaceringens faktorer och dess sociala följder, är kommissionen beredd att använda samtliga av de europeiska medel som står till förfogande inom ramen för ett program som förhandlas fram tillsammans med behörig myndighet, dvs. myndigheten för den vallonska regionen i Belgien, så att de eventuella stöden koncentreras på omplaceringen och de sociala följderna allt under det att man hindrar statliga stöd från att betalas ut till andra regioner? Den fjärde frågan: vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att de redan befintliga europeiska sociala rättigheterna skall respekteras innan något beslut fattas av en företagsgrupp vilken det än må vara? Detta avser i synnerhet respekten för ett antal kollektivavtal. I samma anda och i fråga om företagens rättigheter, är kommissionen beredd att åberopa artikel 5 i EKSG-fördraget, enligt vilken kommissionen har i uppdrag att övervaka upprätthållandet av den sociala verksamheten när produktionen på europeisk basis generellt sett inte är i fara?
Herr talman! Europa genom kommissionen har i dag en skyldighet att visa prov på kommersiell stabilitet gentemot övriga världen och att främja en industri som är socialt förebyggande och där omställningen av produktionen är ändamålsenlig. Slutligen är det nödvändigt att kommissionen utövar sin roll som offentlig myndighet så att arbetsrätten och företagsrätten på europeisk nivå blir en realitet. Jag gläds åt att få höra kommissionens svar, och jag hoppas att det anförande som följer på ledamöternas yttranden inte kommer att vara av en sådan karaktär att det generellt ligger i linje med kommissionsledamotens första inlägg.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman! Jag tror att det redan finns en enighet som har utvecklats under de första inläggen: varken kommissionens svar eller dess förslag är för närvarande situationen vuxen.
Man kan verkligen inte annat än att konstatera och beklaga den flerdubbling av omstruktureringar som har skett inom företag, åtföljda av sociala planer och uppsägningar, vars konsekvenser naturligtvis är katastrofala för de anställda, men också för hela den region som drabbas. Ett flertal sektorer är berörda och alldeles särskilt stålindustrin.
Man hävdar att den minskade tillväxten inte är gynnsam. Majoriteten av företagen använder sig förvisso av argumentet att omstruktureringarna och fabriksnedläggningarna är nödvändiga för att kunna bemöta den internationella konkurrensen. Men faktum är att styrelserna för dessa företag använder en i huvudsak ekonomisk logik, och inte alltid en industriell logik, när det gäller att definiera de egna strategierna. Deras mål är att uppnå maximal lönsamhet utan att fästa något avseende vid de sociala eller miljömässiga följderna. Detta leder ofta till utlokaliseringar till tredje länder där reglerna inom det här området är så gott som obefintliga.
Herr kommissionsledamot! Ni hänvisade till Metaleurope. Även om detta gäller metallindustrin och inte specifikt stålindustrin så utgör det ett lärorikt exempel: detta mycket miljöfarliga företag kommer att avskaffa tusentals arbetstillfällen utan att ta på sig det minsta sociala eller miljömässiga ansvar.
Men jag tror att man i denna situation framför allt ställer sig frågan vilka ambitioner Europa avser att ägna sig åt inom ramen för utarbetandet av ett nytt fördrag. Kommer Europeiska unionen att godta sådana beteenden från de företag som rikligen har kunnat dra fördel av de europeiska politiska stöden? Ni har givetvis hänvisat till att den befintliga lagstiftningen bör tillämpas. Jag anser emellertid att nya åtgärder måste vidtas för att upplysa fackföreningarna och företagsnämnderna om de mottagna stöden. Man bör också vidta åtgärder som tvingar företagen att redogöra för hur de har använt de beviljade medlen och att återbetala dessa om de inte har uppfyllt sina åtaganden.
Inför utvidgningen bör Europa dessutom, något som har nämnts med anledning av ett annat företag, utrusta sig med andra redskap för att främja en ambitiös industripolitik. Denna politik bör kunna garantera ett upprätthållande och en modernisering av en stark stålindustrisektor, där man har införlivat nödvändiga sociala och miljömässiga normer inom ramen för en hållbar utveckling. Om man inte gör detta, herr kommissionsledamot, går man inte i riktning mot en solidarisk union utan mot en union av väldiga motsättningar löntagare och medborgare emellan.
När vi nu talar om socialt styre gäller det att lagstifta ännu mer. Jag anser att nya europeiska lagtexter i högre grad bör tvinga de befintliga företagen inom unionen att ta på sig sitt ansvar.
Kommissionen och medlemsstaterna bör anta en mer förebyggande strategi inför industriella omstruktureringar och dess sociala följder. Jag anser att det även handlar om en etisk fråga. Är det möjligt att man i ett Europa som avser att skydda de grundläggande rättigheterna hos dess medborgare stillatigande kan se på när tusentals löntagare kastas ut på gatan som vore de simpla handelsvaror? Det är precis det motsatta tillvägagångssättet som man bör främja för att få till stånd en ny dynamisk industri i Europa. Löntagarna bör få åtnjuta nya rättigheter inom företagets alla nivåer. Naturligtvis hänvisar man till lagstiftningen om de europeiska företagsnämnderna. Men jag tror att en demokratisering inom bolagsstyrelserna skulle kunna undvika ett stort antal omstruktureringar och avvecklingar som föreskrivits av företagsledningar som i huvudsak lyder under ett ekonomiskt tryck och som inte på långt när kan bemöta kraven inom industrin. I detta hänseende anser jag att unionen bör tvinga de berörda företagen att i högre grad ta hänsyn till de alternativa förslagen från fackföreningarna innan de fattar några beslut.

Flautre (Verts/ALE).
Herr kommissionsledamot! Ni sade att omstruktureringar inom stålindustrin, men även inom metallindustrin, hör det förflutna till. Detta har pågått i 25 år. Vad jag skulle vilja betona är skillnaderna inom dagens omstruktureringar.
För 20 år sedan degraderades hela områden och löntagare förlorade sina arbeten i moderniseringens och produktivitetens namn. Det var oerhört smärtsamt, men det fanns en känsla av att det inbegrep en viss utveckling vilken felaktigt eller med rätta betraktades som nödvändig. Följaktligen kände man sig degraderad, men det var till följd av något som man nästan förstod meningen med.
Vårt problem i dag är att allt detta inte har någon mening, det vill säga att man i dag har insett att omstruktureringar är en rättighet för vem den än må vara, och särskilt för aktieägarna, som gör sig kända på så sätt, genom ett brutalt, grymt, egenmäktigt och oberäkneligt sätt.
Dessa händelser har inte längre någon mening, och detta faktum gör dem fullkomligt hopplösa. Det innebär att folket antingen är i uppror eller så har de fullständigt mist hoppet. Och de misströstar i synnerhet om Europa, för det är på europeisk basis som alla omstruktureringar äger rum. Vi har fallet med gruppen Arcelor som kan liknas vid ett pingpongspel: jag lägger ner här, jag köper mer där, i föreliggande fall - i Polen. Följaktligen har alla en känsla av att konkurrera med alla. Och jag framhåller bestämt denna punkt. Hur kan ni tro att medborgarna skall hysa det minsta förtroende för Europa eller ha den minsta vilja till Europa, om detta Europa framför allt framstår som ett territorium där det råder en stridslysten tävlan med dessa stundtals dubiösa aktieägare som ger order? Kanske bör vi tala om Glencor - även om det finns vissa personer i denna församling som inte tycker om att man nämner namn -, denna dubiösa aktieägare? Kan man verkligen överlåta strategier för industrin och för den ekonomiska utvecklingen, för tusentals anställda, i händerna på en dubiös aktieägare som är kapabel att sänka ?Prestige?, att köpa loss de små vinstgivande juvelerna ur gruppen Metaleurope och att överge en region i ett läge av oacceptabel miljöförstöring? Och här anser jag att man även bör tala om den fasansfulla föroreningen vid anläggningarna, de allvarliga skadorna på hälsan hos de anställda, deras barn och familjer.
Vem bär ansvaret? Vem skall betala? Är det inte företagen, dessa slags rovdjur som pressar saften ur aktieägarnas lag och som lämnar åverkan i händerna på de offentliga myndigheterna? Eller kanske kan Europa utrusta sig med resurser för att reglera allt detta och göra vissa saker gällande? Det finns vissa mycket enkla saker att genomföra. Det är absolut nödvändigt att förstärka löntagarnas makt på europeisk nivå. De anställda måste kunna reflektera över och delta i företagens strategier, samordna sig och föra sin kamp tillsammans.
Alla här har beklagat det föga ambitiösa uttalandet från kommissionen. Det är sant att det var föga ambitiöst, det motsäger jag inte. Men det gäller också att inse, kära kolleger, att även om kommissionen skulle kunna neka till en sammanslagning under förevändning av att det skulle skapa en monopolställning och att konkurrensrätten inte skulle respekteras, så kan den inte neka till en omstrukturering som görs utan hänsyn till lagstiftningen om att informera och överlägga med de anställda. Jag ber att man reflekterar över detta i den debatt som förs i konventet om det sociala Europa. En tidning hade nyligen följande rubrik: ?Konventet utplånar det sociala Europa?. Låt oss fundera över detta. Vill vi att medborgarna skall förlora allt hopp om Europa? Jag önskar att kommissionen kunde säga nej till en omstrukturering som innebär att den europeiska lagstiftningen överträds. Men här är det inte kommissionen som har motsatt sig, utan det är våra medlemsstater inom rådet som har valt att förbehålla sig den rättsliga och administrativa makten att tillåta eller inte. Hur skulle ni vilja att det fungerade? För egen del önskar jag att kommissionen hade makten att säga nej till de omstruktureringar som kränker de anställdas rättigheter och som varken bryr sig om miljön eller att anläggningarnas verksamhet återupprättas. Detta avgörs, enligt min åsikt, inom ramen för konventet.
Kära kolleger! Jag ber er utöva påtryckningar på alla ledamöter av konventet inom era respektive grupper, på alla dem som ni har förbindelser med, för att det sociala Europa skall avancera. Annars kommer detta Europa att sluta hoppas, och ni kan förvissa er om att medborgarna inte kommer att stödja detta Europa när de rådfrågas genom en folkomröstning.

Grosch (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionsledamot! Krisen inom stålindustrin och i synnerhet de beslut som nyligen fattades av Arcelor är inte ett regionalt belgiskt problem, utan det är ett europeiskt problem. Man behöver inte leva vid foten av en masugn för att förstå de mänskliga följderna av de beslut som har fattats och det sätt på vilket de har beslutats, eller för att inse innebörden av dess ekonomiska effekter som kommer att sträcka sig långt bortom Liègeregionen och som till och med kommer att vara gränsöverskridande.
Men detta är inte den enda faktorn som belyser såväl den regionala som den europeiska aspekten på det problem som har uppstått. Det här problemet är för övrigt inte utmärkande för stålindustrin. Det lyder under en företagaranda där den ekonomiska lönsamheten gynnas till förfång för meriter, vilka var betydande, för grannskapet, och framför allt för de löften som avgetts till förmån för en hållbar utveckling i de europeiska regionerna. Följaktligen, om vi bemöter den här sortens utveckling genom förhållandevis kraftlösa uttalanden bekräftar vi vår oförmåga att å ena sidan se till att upprätthålla en grundläggande social rättighet och att å andra sidan kontrollera eller rent av förbjuda användningen av offentliga medel för skapandet av billiga arbeten till förfång för kvalificerade tjänster som nödvändigtvis skulle vara dyrare.
De åtgärder som vi redan i dag kan vidta, utöver löften och uttalanden, ligger i att ta hänsyn till rätten till kontroll av hur de statliga medlen används. Men denna aktualitet visar också att de medel som vi förfogar över är, enligt min åsikt, otillräckliga. Och därigenom uppstår frågan: Vad har vi för ambitioner för morgondagens Europa? När nu utvidgningen närmar sig är det avgörande att vi fastställer de sociala villkor som marknaden aldrig själv kommer att fastställa om vi vill förhindra en konkurrens mellan Europas regioner som är illojal och dömd att misslyckas. Vi skall inte glömma att de ekonomiska villkor som i dag bidrar till att tömma vissa europeiska regioner till förmån för andra i morgon kommer att tömma Europa till förmån för andra regioner i världen.
I denna debatt handlar det alltså förvisso om den sociala framtiden, men även om Europas ekonomiska framtid. Det är följaktligen brådskande att de nationella regeringarna och parlamenten, men även kommissionen, förser sig med effektiva redskap för att kunna förvalta såväl ett ekonomiskt som ett socialt Europa. Att se till att rättigheter upprätthålls och att lagstifta för att bättre kunna förvalta ett framtida Europa är inte en fråga om förmåga utan om politisk vilja. Det gäller framför allt att distansera sig från den fatalistiska inställningen till liberalisering och från viss regional och nationell egoism genom att betro Europa med det som på europeisk nivå kan förvalta denna region på bästa sätt, så att det skapas en stark ekonomi men också kvalificerade arbeten som är värdiga den sociala modell som vi hela tiden talar om.

De Keyser (PSE).
Herr talman, herr kommissionsledamot! Det råder konsensus från vänster till höger i denna församling. Och den här gången är det inte en kraftlös sådan, utan det är verkligen ett tydligt tecken som ges till kommissionen. En resolution om stålindustrin kommer strax att gå till omröstning. Vi kommer alla att ge den vårt fulla stöd.
Med detta sagt skulle jag, utöver resolutionen och i egenskap av socialist och Liègebo, och som boende i närheten av den första anläggningen som berördes av Arcelors omstruktureringsplan, vilja uttrycka min ilska. Vi lider alla i dag, och det har vi sagt tidigare, av att inte ha någon föreskriven miljö där vi, på europeisk nivå, kan tillåtas kämpa mot det ultraliberala och multinationella vanstyret. Jag vet att denna mening kan väcka löje, men jag håller fast vid den. Vi orkar inte med några fler beslut som enbart grundar sig på ekonomisk logik och som i ett drag kan stryka ut en region från världskartan utan hänsyn till de familjer som lever där, de arbetare som har utformat regionen och de barn som där växer upp. I dag är det Liègeregionen som åsyftas, i morgon kan det vara Florens, det kan vara Bremen, EKO Stahl; i dag gäller det stålindustrin, i morgon kanske det gäller den högteknologiska industrin. Detta godtycke tar aldrig slut.
Herr kommissionsledamot! Ni har framställt Arcelor som Europas mönsterelev. Detta företag nummer ett inom stålindustrin spelar här ett bedrövligt nummer som än går mot det avskyvärda, och än mot det löjeväckande. Inte nog med att Arcelor bröt sitt löfte till Cockerill - att utveckla tekniska innovationer, modernisera verktygen och främja sysselsättningen - man tog även till hot. Dess företagsledare meddelade att rationaliseringarna måste fortsätta, annars skulle anläggningen tvingas stänga tidigare, kanske rentav omedelbart. Och kapitalismens lockout under 1800-talet väcktes åter till liv genom dessa ledares ord. Samtidigt som Arcelor meddelade undergången för dessa europeiska masugnar kandiderade gruppen, vilket nämndes tidigare, till att köpa upp de polska företagen, men framför allt har denna grupp investerat rejält i den brasilianska stålindustrin. Detta är det avskyvärda, herr kommissionsledamot.
Vad beträffar det löjeväckande så ligger det i den egna profil som Arcelor annonserar på sin hemsida på Internet, och jag citerar utan att skämta ?en medborgare som är medveten om sin roll inom gemenskapen, som engagerar sig i stödåtgärder och donationer inom områdena för vetenskap, medicin, sport och konst?. Tyvärr är det varken donationer eller konst eller sport som det handlar om i dag, utan det är framtiden för en region. Och när det gäller detta vill Arcelor vara betryggande. Man utlovar en social plan och förtidspensioner. Men vem är det man försöker lura? Förutom de 1 700 anställda som är direkt berörda, och som således är förmånstagare av den sociala planen, vad tänker man göra för de övriga 5 000, eller 7 000 leverantörer och underleverantörer som kommer att bli åsidosatta?
Herr kommissionsledamot! Ge oss en gång de medel som behövs för att kunna bära upp en europeisk politik som är konsekvent och enhetlig, som antagligen är präglad av ekonomin, men som också är socialt övertygande. Jag kräver av rådet och av kommissionen att man till sist skall förbereda en reglementsenlig ram som gör det möjligt att förhindra att en makt som styrs av en ekonomisk logik inte skall kunna bryta sönder förbindelsen mellan Europa och dess medborgare. För denna förbindelse är ömtålig, och vad skulle det tjäna till om Europa i dag vore en ekonomisk gigant som, likt de människoätande jättarna i sagor, slukade sina barn?
(Applåder)

Talmannen.
Jag ger ordet till fru Boogerd-Quaak, som jag också vill hälsa välkommen tillbaka till denna församling.

Boogerd-Quaak (ELDR).
Herr talman, kolleger! Det kanske är konstigt att någon som inte bor direkt i området ändå känner sig berörd av det här problemet. Men inom ELDR-gruppen har vi haft en utförlig diskussion om den här industrins konkurrensförmåga och i synnerhet om de lika villkor, the level playing field, som den här industriella sektorn borde röra sig i. Därför var jag lite besviken över att höra vad ni hade att bidra med till diskussionen om vad Europeiska unionen kan göra. Vi måste ju ändå konstatera att lika villkor inte alltid har funnits och fortfarande inte finns över hela Europa. Främst i Världshandelsorganisationen och OECD finns det fortfarande stora möjligheter. 
För människorna i området, och vare sig det rör sig om den här industrin som det går dåligt för eller en annan region, kommer det vara av stor vikt att mycket görs på området för innovation och forskning. I Europa har vi fonder som vi kan arbeta med. Det är inte så att Europeiska kommissionen inte kan göra ett dugg. När vi som europeisk union kom på efterkälken på området för informationssamhället skapade er företrädare Bangemann en plattform som stimulerade de europeiska medlemsstaterna att hämta in andra länders försprång. På det här området - vi står inför en utvidgning mot Östeuropa - får vi inte heller säga att företag inte får flytta på sig, men vi måste säga att vi måste försöka hålla ledningen över innovationen, och det innebär att forskningsfonder säkert kan spela en roll och att även Europeiska kommissionen kan spela en stimulerande roll.
Slutligen vill jag fästa er uppmärksamhet på de europeiska socialfonderna. Det förefaller mig logiskt att det på de platser där det finns en bra social stadga och företag anstränger sig skulle kunna tillkomma en extra ansträngning via Europeiska socialfonden, så att människor, om det verkligen är oundvikligt att friställa personal, erbjuds nya perspektiv via omskolning till andra yrken och inte lämnas åt sina egna öden. Frågan vi står inför i framtiden är om vi tillsammans kan ge Europa en annan form än den Förenta staterna uppvisar för närvarande. Jag är absolut för ett liberalt Europa, men ett socialt liberalt Europa. Och i ert tal hörde jag för lite av de stimulanser som hade kunnat finnas där både på europeisk och nationell nivå.

Laguiller (GUE/NGL).
Herr talman! De fabriksnedläggningar som Arcelor planerar är förargelseväckande. Denna grupp, som är den internationellt största inom stålindustrin och som är överhopad av profit, meddelar kallsinnigt att man tänker lägga ned totalt sex masugnar i Belgien, Tyskland och Frankrike, avskeda tusentals anställda, döma deras familjer till fattigdom och ödelägga hela regioner.
Att ett sådant beslut kan fattas i hemlighet inom en bolagsstyrelse genom att man hörsammar kraven från ett litet antal finansmän visar i vilken grad detta system som ni försvarar stämmer överens med kapitalets diktatur. Att något sådant kan inträffa utan att det ens medför en reaktion från de politiska myndigheterna förutom något hycklande jämmer visar i vilken ringa grad de anställda kan räkna med att myndigheterna skall försvara deras intressen.
Man hävdar att de periodiska omstruktureringarna är oundvikliga inom industrin, men varför är det alltid de anställda som tvingas betala för dessa omstruktureringar och aldrig aktieägarna eller företagarna?
Jag är medveten om att det inte bara handlar om stålindustrin. För närvarande i Frankrike har också flygbolaget Air Lib smitit från hyran och avskedat 3 200 personer. Air Lib är inte ett företag inom stålindustrin, men bakom detta bolag fanns för två år sedan samma finansgrupp, Marine Wendel, som har gjort sig en förmögenhet på de generationer av arbetare inom stålindustrin som har betalat genom möda och hårt arbete. Det är aktieägarna inom denna grupp och deras förgrundsgestalt, baron Sellière, från den franska arbetsgivarföreningen Medef, som genom att återta sitt kapital gjort sig ansvariga för sammanbrottet inom Air Lib.
Det är därför jag säger såväl till de anställda inom stålindustrin och flygtransporten som till dem som över hela Europa får vidkännas kollektiva uppsägningar att vi måste kämpa för att skapa ett maktförhållande som gör det möjligt för de anställda att få igenom ett förbud mot kollektiva uppsägningar, vid vite av expropriering. Man bör kunna uppbära avgift på företagens vinster och vid behov på dess ägares och aktieägares privata förmögenhet, varmed lönerna kan garanteras för alla de anställda som berörs av omstruktureringarna.

Zrihen (PSE).
Herr kommissionsledamot, kära kolleger! Även jag anser att kommissionsledamotens svar var bedrövligt. Jag fick intrycket av att befinna mig inför en inventering av en förbandslåda, när olyckan plötsligt inträffade, och givetvis ansåg man att den var oundviklig. Men här gäller det trots allt att inte titta bort, för här står vi inför ett lysande exempel på en globalisering i olag.
I mars 2002 - för nätt och jämnt ett år sedan, snart ettårsjubileum - när de protektionistiska åtgärderna inom den amerikanska stålindustrin motiverades av en vilja att skydda deras nationella stålindustri mot en påstådd invasion av billiga produkter beslöt Europa, genom Lamy och kommissionen, att bemöta detta. Följaktligen talade kommissionsledamot Lamy om för oss i denna församling att Europeiska unionen, jag citerar ?avsåg att skydda sina industrier och sina anställda genom att vidta alla åtgärder som stod till förfogande?. Lamy preciserade även att dessa försvarsåtgärder borde skrivas in i de internationella förbindelser som unionen har samtyckt till, nämligen inom ramen för Världshandelsorganisationen. I samma inlägg talade Lamy om vår stålindustri som ?omstrukturerad, produktiv, stark och konkurrenskraftig?, och han tillade att han kunde erkänna att vi hade betalat ett mycket högt socialt och ekonomiskt pris under 1980- och 1990-talen, men att vi i dag kunde vara stolta eftersom resultatet i sin helhet var positivt och att vi framför allt inte behövde frukta morgondagen. Medan han var i farten besökte han fabriken Sidmar i Gent, en produktionsenhet inom gruppen Arcelor, samma företag som i dag avskedar tusentals anställda och försätter en region i förtvivlan.
Uppenbarligen var det otänkbart att Europa skulle bli ett ?Far West?, där var och en handlar efter egen vilja, där de starkare ofrånkomligen vinner över de svagare. Kommissionen erkände att avsaknaden av rättsregler lämnar fältet fritt för ett enskilt maktförhållande, och det är därför vi har reagerat genom att upprätthålla lagar och regler. Det gör att vi i dag har en desorganiserad världshandel, en handel där Arcelor inte förväntade sig att marknaden skulle vara reglerad, för det är i själva verket just det som det handlar om. Den amerikanska protektionismen har lett till konsekvenser som har medfört att Arcelor har dikterat marknadens regler utifrån egna kriterier i syfte att tillförsäkra de egna aktieägarna oerhörda vinstmarginaler.
Vi har alltså blivit ett äkta socialt ?Far West? på Europanivå. De multinationella företagen - jag besparar er de stora företag som betraktar de anställda och de mindre företagen som vore de pappersnäsdukar som man slänger när man har använt dem tillräckligt mycket - beslutar dagligen att avskeda personal och lägga ned fabriksanläggningar för att starta andra. De utsätter de nationella sociala systemen för konkurrens och forcerar länderna att inskränka de anställdas rättigheter. Dessa företag mottar dessutom bidrag och emellanåt även särskilda förmåner. De uppfyller inte sina åtaganden, hittar på alla möjliga brister, till och med sådana som man ännu kan upptäcka i systemet med utvidgningen. Det är tydligt att Europeiska unionens lagstiftande redskap vad beträffar det sociala området visar sig vara otillräckliga, och det finns fortfarande ansvariga europeiska politiker, särskilt inom konventet, som anser att Europeiska unionen inte på något sätt bör intervenera på det socialpolitiska området.
I dag handlar det om Arcelor och i går var det Renault Vilvoorde. Dessa båda är exempel som driver oss att kämpa här i denna församling för att framföra att Europa bör vara socialt eller annars inte. Det gäller att inte under några omständigheter fortsätta att förfördela arbetstagarnas rättigheter såsom man har gjort. Det är en tvingande nödvändighet att se till att företagen på en helt och hållet frivillig basis accepterar sitt sociala ansvar. För att göra detta måste vi åta oss ett visst antal förpliktelser. Europa kan mycket väl påminna oss om reglerna för en ambitiös industripolitik. Hur skall man kunna förbli konkurrenskraftig inom de traditionella industrisektorerna såsom stålindustri, telekommunikation, gas och elektricitet? Detta Europa skulle sedan utan svårighet i tysthet kunna iaktta omstruktureringar och nedläggningar, och vi inom denna församling, de valda parlamentsledamöter som representerar arbetarna och befolkningarna, vi skulle acceptera detta med armarna i kors, öppna brandskåpet och fråga oss hur vi kan anropa Röda korset!
Det som händer inom stålsektorn var förutsägbart. Man kan förvånas över att kommissionen verkar ha upptäckt det. Vad jag skulle vilja avsluta med att säga, herr talman, är att om den europeiska integrationsprocessen uppstod ur Europeiska kol- och stålgemenskapen vars förpliktelser man har erinrat oss om, och om man inte ännu en gång vill säga till medborgarna att detta Europa inte är till för dem utan till för kapitalet så anser jag att vi bör utveckla en särskild interventionsmodell som är anpassad till problemen inom stålindustrin.

Byrne
Herr talman! Jag har lyssnat mycket noga och med stort intresse till denna mycket viktiga debatt. Man kan inte låta bli att bli rörd av den kraft och passion med vilken parlamentsledamöter uttryckt sina åsikter i denna tråkiga fråga. Några intressanta idéer har utvecklats under debattens gång och kommissionen kommer att undersöka dem alla mycket noga. 
Det mesta som tagits upp behandlade jag redan i mitt inledande anförande, och jag tänker inte gå in på detta i detalj just nu. Låt mig än en gång understryka den grundläggande principen om att beslut angående omstruktureringar är företagsledningens privilegium men även deras ansvar.
Det verkar råda en bred enighet i Europa om hur man skall hantera kriser som kan uppstå på grund av företags behov av att anpassa sig, av industriella förändringar och av företags omstruktureringar. Låt mig än en gång bekräfta betydelsen av effektivt, tidigt och omfattande samråd med arbetstagarnas representanter.
Ni har dock även uttryckt andra typer av betänkligheter, och jag skulle vilja ge er kommissionens preliminära syn på saken. Innan jag gör det skulle jag vilja ta upp ett par saker som sades. Det gjordes till exempel hänvisningar till Europeiska kol- och stålgemenskapen, och jag tillfrågades huruvida artiklarna 3 och 5 är tillämpliga under dessa omständigheter. Det verkar vara så att artiklarna 3 och 5 inte längre är tillämpliga eftersom EKSG inte längre gäller. Det är inte heller möjligt med statliga bidrag. Det vet vi alla. Det finns ingen befogenhet på EU-nivå att hantera många av de frågor som tagits upp av ledamöter i eftermiddagens debatt.
Jag kan bara citera det som Zrihen sade i sitt anförande för en liten stund sedan, när hon sade att lagstiftningsarsenalen är otillräcklig. Det är verkligen så. I många fall är det inte mycket som kan göras med avseende på några av de frågor som ni tagit upp, just på grund av det som Zrihen nyss sade.
Jag skall nu behandla några av de frågor som ni tagit upp. För det första följer kommissionen, i handelstvisten mellan USA och EU, en mycket aktiv linje med hänsyn till de unilaterala åtgärder som vidtagits av USA för att skydda sin stålindustri. Dessa defensiva åtgärder omfattar, förutom intensiva bilaterala kontakter i syfte att lösa konflikten, vedergällningsåtgärder och utnyttjande av WTO:s tvistlösningsmekanism. Min kollega, kommissionsledamot Lamy, driver just den frågan med kraft.
En annan fråga som togs upp i debatten var en fråga i samband med utvidgningen. För stålindustrin, liksom för många andra näringsbranscher, är utvidgningen främst en möjlighet att utvidga verksamheten i eget intresse och i arbetstagarnas intresse. Vissa frågor har samband med uppfyllandet av normer i de nya medlemsstaterna, främst inom social- och miljöområdet. De frågorna behandlas dock genom tekniskt stöd för att hjälpa deras industrier att anpassa sig samt genom garantin att dessa nya medlemmar måste uppfylla gällande gemenskapslagar från och med anslutningsdatumet.
Flera ledamöter hänvisade till socialfonder och så vidare och särskilt till fri användning av gemenskapsfonder, främst Europeiska socialfonden, för att stödja utbildning och omskolning av arbetstagare som drabbats av omstrukturering.
Jag skulle vilja säga några saker om det. Efter det att EKSG-fördraget slutat gälla finns den enda möjligheten i Europeiska socialfonden och i ingripanden från strukturfonderna. På lång sikt måste huvudmålet vara en omställning av den lokala industriverksamheten. Det kommer att ha mycket större effekt på regionerna än direkta socialbidrag till de anställda, fast vissa övergångsåtgärder kan övervägas. Vi får inte glömma att bidrag för att rädda och omstrukturera företag i svårigheter i princip fortsätter att vara förbjudet för järn- och stålindustrin, liksom allt investeringsstöd. Samma regel gäller för de länder som ansöker om anslutning och i fråga om nytt stöd.
Det pratades också om att göra offentligt stöd beroende av ett upprätthållande av sysselsättningen. Allmänt sett gäller redan den typen av villkor för offentligt stöd till företag. Flera av de nuvarande instrumenten gör en specifik koppling mellan erhållandet av offentligt stöd till skyldigheten att hålla personalen sysselsatt under en viss minimiperiod. I riktlinjerna för nationella regionalbidrag klargörs det att bidrag för skapande av arbetstillfällen måste ges på villkor att den sysselsättning som skapats behålls i minst fem år. Kommissionens förordning om statligt sysselsättningsstöd innehåller också bestämmelser som fastslår att sådant stöd endast kan ges om sysselsättningen behålls under minst tre år, eller två år när det gäller små och medelstora företag. Arbetstagare skall även garanteras fortsatt sysselsättning i samband med bidrag för rekrytering av arbetstagare med funktionshinder.
Strukturfondernas regler innehåller inte några liknande villkor, men det är klart att i den mån strukturfonder används för att samfinansiera statliga bidragsprogram måste relevanta skyldigheter att behålla personalen under en minimiperiod respekteras.
Några hänvisningar gjordes till ett av de berörda företagens påstådda ambitioner att göra nyförvärv i Polen. Om Arcelor eventuellt skulle förvärva fabriker i Polen eller andra tredje länder så skulle det bli föremål för en utredning av kommissionen i enlighet med förordning 4064/89 om kontroll av företagskoncentrationer. Kommissionen understryker att den endast tillåter koncentrationer som är förenliga med den inre marknaden. I sin utvärdering drar kommissionen endast en slutsats om konkurrensaspekter utan att blanda sig i ett privat företags industripolitik. Jag skulle också vilja säga att kommissionen inte har fått någon information om några förvärvsplaner som det företaget skulle ha lyckats med.
Slutligen så har industriella förändringar ekonomiska konsekvenser och påverkar sysselsättning och social sammanhållning. De ger dock även upphov till utmaningar om dessa förutses, förbereds och förvaltas. Dialog, öppenhet och insyn, lämpligt arbetarengagemang, förutseende, riskförebyggande och utveckling av anställbarheten är det viktigaste i vårt europeiska svar på den här företeelsen. Låt oss göra vårt bästa för att skapa de juridiska eller andra instrument som kan främja dessa principer.

Talmannen.
Tack, herr kommissionsledamot.
Som en avslutning på denna debatt har jag mottagit fyra resolutionsförslag.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatter om fall av kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt av demokratiska och rättstatliga principer.
Ribeiro e Castro har ordet för en ordningsfråga.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman! Jag begär för min kollega António Mussa, som är tillfällig ordförande för delegationen till de parlamentariska samarbetskommittéerna EU-Kazakstan, EU-Kirgizistan och EU-Uzbekistan samt för förbindelserna med Tadzjikistan, Turkmenistan och Mongoliet, att omröstningen om dessa resolutionsförslag skall skjutas upp. Ledamöterna är förvånade över att resolutionsförslagen inte har lagts fram inför delegationen för att den skall kunna yttra sig. Läget i regionen är uppenbarligen känsligt. Delegationen har följt utvecklingen mycket nära och ledamöterna, särskilt delegationens ordförande, skulle ha velat få tillfälle att granska resolutionsförslagen. 
Herr talman! Ursäkta mig, jag skulle ha sett efter i arbetsordningen; det har lagts fram ändringsförslag, och jag är inte helt säker på den procedurmässiga grunden för min begäran, men jag uppfyller en begäran från min kollega, som är ordförande för delegationen i fråga, och det tillkommer sekretariatet och kammaren att fatta beslut om den här frågan.

Talmannen.
Kära kollega! Jag har full förståelse för kravet från er delegationsordförande. Jag är inte desto mindre tvungen att hålla mig till arbetsordningen som i artikel 146 föreskriver att en avsikt att begära uppskjutande skall anmälas till talmannen minst 24 timmar i förväg. Talmannen skall omgående informera parlamentet.
Eftersom denna begäran inte överlämnades inom utsatt tid så kommer vi alltså i slutet av debatten att omedelbart övergå till omröstningen i enlighet med bestämmelserna i vår arbetsordning. Ni skall veta att jag har förståelse för ert krav, men jag är skyldig att tillämpa vår institutions regler.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om följande sex resolutionsförslag om mänskliga rättigheter i Kazakstan och Centralasien:
B5-0135/2003 från Van den Berg m.fl. för PSE-gruppen om läget i Kazakstan,
B5-0136/2003 från Morgantini m.fl. för GUE/NGL-gruppen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Kazakstan och Centralasien,
B5-0143/2003 från Maat m.fl. för PPE-DE-gruppen om mänskliga rättigheter i Kazakstan och Centralasien,
B5-0144/2003 från Staes och Isler Béguin för Verts/ALE-gruppen om läget i Kazakstan,
B5-0147/2003 från Di Pietro för ELDR-gruppen om läget i Kazakstan,
B5-0152/2003 från Belder för EDD-gruppen om läget i Kazakstan.

Bordes (GUE/NGL).
Herr talman! Såväl Kazakstan som Tadzjikistan är auktoritära regimer eller diktaturer, där man kränker de grundläggande rättigheterna, där den politiska verksamheten har hejdats och där man ännu utövar tortyr. Vi stöder givetvis kraven på respekt av de demokratiska fri- och rättigheterna i dessa två länder, och vi fördömer de avrättningar som fortsätter att äga rum i Tadzjikistan. Det är viktigt att betona att det faktum att de mänskliga rättigheterna inte respekteras av regimen i Kazakstan, något som Europaparlamentet förbereder sig på att avslöja, inte är något som besvärar de stora oljekartellerna. De grälar om Kazakstans omfattande energikällor där miljarder dollar - 13 miljarder, mer än i Ryssland - står på spel. Inte heller besväras byggnadsföretagen, t.ex. Bouyges, som har tjänat stora belopp tack vare uppbyggandet av den nya huvudstaden Astana.
Det innebär att dessa karteller, mitt ibland kapitalismens huvudsakliga stöttepelare i västländerna som påstår sig vara demokratiska, samtidigt är diktaturernas stöttepelare såväl i Centralasien som i Mellanöstern eller annorstädes.

Maat (PPE-DE).
Herr talman! Det är med en viss bedrövelse vi återigen debatterar Kazakstan, inte minst för att det är ett fantastiskt land med fantastiska invånare och kanske också strålande möjligheter om man ser till ekonomin och det faktum att en helt ny demokrati har byggts upp. Men just det ger oss, Europeiska unionen, ett eget ansvar för att vi, i vårt samarbete med Kazakstan, talar om varandras ställning som goda vänner, och nu är det just det som är vårt bekymmer. Vi bekymrar oss för demokratins utveckling och de vidare inskränkningarna av pressfriheten. Jag skall nämna ett exempel som rör journalisten Duvanov: efter att ha publicerat kritiska artiklar arresterades han; på tämligen dubiösa grunder beskylldes han för ett sexualbrott, vilket ledde till en föga offentlig rättegång. Det finns flera exempel på sådana trakasserier.
En annan viktig punkt är det faktum att det blir allt svårare att bilda politiska partier och samhällsorganisationer eftersom allt strängare krav ställs och eftersom de här organisationerna med tiden bara har rätt att existera om de kan påvisa att de verkligen har tiotusen medlemmar per region. Det främjar inte utvecklingen av en demokratisk rättsstat. Med tanke på samarbetsavtalen som vi har slutit är vi i Europeiska unionen delvis ansvariga för förbindelserna med Kazakstan. Just den punkten gör oss också extra bekymrade, men också mer ansvariga för att de upprätthålls och för Kazakstans vidare utveckling. Det är av den anledningen jag uttryckligen ber kommissionen och även rådet att på grundval av samarbetsavtalen uppmärksamma situationen och kontakta president Nazarbajev och regeringen i Kazakstan för att finna en väg som leder till en bättre uppbyggnad av demokratin, till större uppmärksamhet för mänskliga rättigheter, och då ur en riktig väns perspektiv. Riktiga vänner berättar sanningen för varandra; det måste vara möjligt i det här förhållandet. Jag hoppas att kommissionen och rådet på grundval av de fördrag som vi har slutit också kommer att spela den rollen.

Isler Béguin (Verts/ALE).
Herr talman, herr kommissionsledamot! I motsats till vår kollega är vi nöjda att Europaparlamentet i dag, genom denna resolution, fäster blicken på Kazakstan och på Centralasien.
För även om Europeiska unionen fokuserar uppmärksamheten på världens regioner så undgår alltför ofta denna vidsträckta och bräckliga subkontinent, som slits mellan Ryssland och Kina, vår vaksamhet och våra krav. Dessa länder ligger långt ifrån unionens perspektiv, och därför också långt ifrån dess kontroll. De signaler som kommer från Kazakstan påminner emellertid mer om en återgång till de sovjetiska metoderna än om en övergång till en demokratisk rättsstat med en regim som respekterar de mänskliga rättigheterna.
Hur skall man annars tolka dessa fall av hot och förföljelser gentemot journalistiska kretsar och kandidater inom oppositionen? Till vilken historisk händelse för oss dessa manipulerade eller godtyckliga rättegångar där nyligen personer som Petrusjova, Ablyasov och Zjakijanov var offer? Och det faktum att dessa fenomen ökar påminner inte det mer om en pågående återupprättelse av den föregående auktoritära regimen än om oundvikliga skakningar i en övergång till demokrati?
Mer än ett decennium efter Sovjetunionens sammanbrott är sådana förvandlingar eller förevändningar oacceptabla. Om verkligen dessa förbehåll ännu består vad beträffar Europeiska unionens vaksamhet under de senaste åren gentemot dessa centralasiatiska republiker så bör Europeiska unionen hädanefter uppvisa en äkta bestämdhet för att dess principer och värden skall främjas i denna del av världen. I en nära framtid kommer vissa av republikerna ur det forna Sovjet att ansluta sig till vår union. Redan i dag har unionen samlat en ekonomisk och industriell styrka som är dominerande inom Europa och i världen. Man bör nyttja denna som en politisk hävstång för att kullkasta de ickedemokratiska regimerna inom dessa tredje länder som i stor utsträckning strävar efter att erhålla gemenskapens investeringar.
Vi har uppenbarligen medel för att utöva påtryckningar mot Kazakstan och mot de länder i denna centralasiatiska region som vid en tidpunkt av globalisering och när Europeiska unionen utvidgas inte längre borde befinna sig utanför vårt synfält. Vi har både styrkan och skyldigheten att få verkligheten i Kazakstan att samstämma med konventionerna, de internationella fördragen och framför allt med partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Kazakstan.
Jag skulle vilja plädera här i vår institution för att fallet med den kazakiska journalisten Sergej Duvanov, liksom fallet med läraren Baudajevskij från Vitryssland eller Shbih Ould Cheikh Melainine från Mauretanien skall bedömas av Europeiska unionen inom ramen för den politiska utvecklingen och de mänskliga rättigheterna i Kazakstan.

Belder (EDD).
Herr talman! I skäl C i föreliggande resolutionsförslag ber kammaren om uppmärksamhet för de tilltagande trakasserierna och förföljelserna av religiösa minoriteter i Kazakstan. Med rätta, för stiftelsen Friedensstimme Nederland talar till och med om en sorglig trend som redan har pågått i ett och ett halvt år. Myndigheternas och polisens växande aggressivitet, som förenas med att kristna gudstjänster störs, påminner om repressalierna under kommunisttiden; så bedömer de invigda saken.
I början på den här månaden fick två icke-registrerade baptistförsamlingar känna av det. Lördagen den 1 februari gjorde polisen ett brutalt tillslag i bönehuset i kommunen Jevgenjevka, i nordöstra Kazakstan. Konfiskationer och förstörelse följde. Till och med böneledarens personliga ägodelar beslagtogs. Samtidigt finns det inget direkt förbud mot icke-registrerade religiösa grupperingar i den kazakstanska grundlagen. Då har vi ännu inte sagt ett ord om den officiella boten som i hemlighet ålades samma församling i november förra året.
En dag senare, söndagen den 2 februari, störde en polisfunktionär i sällskap med en kollega och två berusade ?vittnen? en gudstjänst som hölls av den icke-registrerade baptistförsamlingen i staden Leninogorsk.
Kommission och råd! Jag uppmanar er båda att informera de kazakstanska myndigheterna om dessa missförhållanden och uppmana till en förbättring av kristna minoriteters samhällsposition i landet.

Ford (PSE).
Herr talman! Jag ber mina kolleger i den här debatten om ursäkt för att jag inte insåg att debatten skulle börja. Jag förväntade mig att den skulle börja kl. 16.30.
Jag hade förmånen att göra ett kort besök i Kazakstan och Kirgizistan tillsammans med delegationen till Centralasien i slutet av september och början av oktober 2002. Jag måste säga att alla tecken tyder på att det finns en risk för att Kazakstan glider in i ett auktoritärt system. Det förekommer allt mer hot mot och förföljelse av pressen. Fallet med Duvanov, dömd till tre och ett halvt års fängelse är välkänt och har tagits upp. Fallet med Irina Petrusjova vid tidningen Respublika weekly, dömd till ett och ett halvt års fängelse, är ett annat exempel. Det finns även flera nya rättsfall.
I en ny lag om bildandet av oppositionspartier krävs 50 000 namnteckningar innan de kan registreras. Många av våra partier i Europeiska unionen skulle inte kunna samla in ett sådant stöd! Naturligtvis är det ett ökat tryck på oppositionen.
Vi har fortfarande problem i fråga om lagstiftningen, särskilt det faktum att den brottsliga verksamheten tortyr fortfarande utövas, och det finns ingen tydlig definition av vad tortyr egentligen är. Vi vill naturligtvis skapa en dialog i Kazakstan mellan regeringen och oppositionen; vi vill att de skall respektera internationella lagar. Under tiden uppmanar vi rådet och kommissionen att med kraft ta upp de här frågorna vid nästa möte mellan rådet, kommissionen och Kazakstans regering.

Bowis (PPE-DE).
Herr talman! Jag kan försäkra er att vi inte ändrat befattningar för delegationen till Centralasien. Jag är fortfarande vice ordförande, Di Pietro är fortfarande ordförande och Koukiadis är fortfarande också vice ordförande. Mussa var mycket vänlig att ersätta oss vid ett möte i går. Vi välkomnar den uppriktiga dialog som vi har med Kazakstans regering, parlament, opposition och samhällskrafter.
Kazakstan befinner sig i övergångsprocessen från Sovjetrepublik till en oberoende och demokratisk stat. Vår uppgift är att hjälpa dem att hålla rätt kurs. De har vår sympati och vårt stöd i att ta sig an de många problem de möter: föroreningar, parasiter och aids, för att bara nämna tre. Vi inser hur långt Kazakstan redan färdats på vägen mot demokrati och mänskliga rättigheter. De inser vårt behov av att lufta vår oro när den väcks. I viss mån har det här resolutionsförslaget redan givit några svar. Ombudsmannasystemet kunde till exempel utvidgas. Kanske kan Europeiska unionen hjälpa dem att göra just det. Det är i alla fall det första ombudsmannasystemet i ett OSS-land.
Regeringen siktade in sig på religiösa minoriteter, men jag är glad att höra att presidenten nu lagt in sitt veto mot det. Duvanovs rättegång skedde innanför stängda dörrar. Det är inte riktigt tillfredsställande. De amerikanska och nederländska ambassaderna var kanske representerade, men varför var inte de kazakiska människorättsgrupperna det? Ett oppositionspartiråd har nu bildats, även om ett av de största oppositionspartierna inte är representerat. Vi behöver veta mer om den lag av den 19 januari som ålades politiska partier. Den hindrar vissa oppositionsrörelser att fungera lagligt i landet.
Kazakstan får inte halka av den väg de färdas på. Vi observerar, lyssnar och stöder. Den oro som vi uttrycker i det här resolutionsförslaget måste fastslås. Vi behöver uppmana parlamentets delegation till Centralasien att ta upp dessa frågor på dagordningen för de diskussioner om partnerskaps- och samarbetsavtal som vi inom kort kommer att ha med representanter för Kazakstan och sedan rapportera tillbaka till parlamentet.

Byrne
Herr talman! På senare år har de demokratiska förhållandena försämrats i de flesta centralasiatiska länderna. Kommissionen inser dock varför parlamentets uppmärksamhet i den här debatten är fäst på Kazakstan.
En gång betraktades landet som ett av de ?hoppfullaste? i området, men de två senaste åren har vi sett en hårdare kontroll av den politiska oppositionen och kritiska medier. Särskilt hårt drabbades de som hade modet att kritisera korruptionen på högsta nivå, vilket inbegrep presidenten och hans familj. Kommissionen håller med om att rättegångarna om korruptionsanklagelserna mot Ablyasov och Zjakijanov, de två ledarna för oppositionsrörelsen ?Democratic Choice for Kazakhstan?, av allt att döma verkade vara politiskt motiverade. Kommissionen har vidare med stor oro observerat den skrämselkampanj som pågått mot ett stort antal kritiska medier i Kazakstan. Det har inneburit brandbomber mot kontor, vandalisering av sändutrustning med maskingevär, en hund med avhugget huvud uppspikad på dörren till ett tidningskontor samt fysiska attacker mot enskilda journalister. Förövarna av dessa brott har aldrig gripits och många fall har helt enkelt lagts ned. Flera tidningar har dessutom utsatts för rättsliga åtgärder, ändlösa besök av skatte- och säkerhetsinspektörer och tunga böter, vilket i några fall lett till nedläggning.
Kommissionen håller också med om att den nyligen hållna rättegången mot Duvanov om våldtäktsanklagelser vanpryddes av grova oegentligheter. Därför anser vi verkligen att den rättegången borde omprövas.
Det är mot den bakgrunden som president Nazarbajevs nyligen gjorda uttalanden om att Kazakstan kommer att hålla sin egen demokratiseringstakt - för att uppnås 2030 - och att västerländska normer inte automatiskt skall tillämpas för Kazakstan, måste tas med vederbörlig försiktighet. Ordförande Prodi underströk vår djupa oro över Kazakstans demokratiska historia den senaste tiden vid presidentens besök i Bryssel den 29 november 2002.
Å andra sidan är det viktigt att även uppmärksamma några positiva utvecklingar i Kazakstan. Fängelserna har överförts från inrikesministeriet till justitieministeriet, och vi hoppas att häktena också kommer att följa inom kort. En lag om att göra förhållandena i fängelserna mer mänskliga har gått igenom, och allvarliga försök verkar nu göras för att genomföra fängelsereformen. Kazakstan, liksom andra länder i Centralasien, har även infört befattningen ombudsman för mänskliga rättigheter, även om mycket återstår att göra för att förstärka dess mandat och möjligheter. Ett ?ständigt råd? för ytterligare demokratisering och utveckling i samhället godkändes i ett presidentsbeslut den 29 december 2002. Förhoppningsvis kommer dess rekommendationer, till exempel avseende lagen om politiska partier, att följas upp.
Kommissionen noterar att parlamentets resolution endast riktas mot Kazakstan. Kommissionen anser dock att frågan om mänskliga rättigheter i Kazakstan måste ses i ett regionalt sammanhang. Det kan inte förnekas att icke-statliga medier och oppositionen i Kazakstan nu utsätts för hårdare kontroll. Kommissionen anser dock inte att demokratins eller de mänskliga rättigheternas ställning i Kazakstan - eller i Kirgizistan eller Tadzjikistan för den delen - inte går att återställa. Vi tror att EU kan fortsätta ha ett inflytande på de demokratiska förhållandena i dessa länder genom kritisk men konstruktiv dialog inom ramen för partnerskaps- och samarbetsavtal.
Vi är mer oroade för Uzbekistan och Turkmenistan, som parlamentets resolution tiger om. Uzbekistan har ingen oberoende press, medan Turkmenistan inte har någon press alls som är värd namnet. Oppositionspartier finns det inte i de här två länderna. Observatörer för mänskliga rättigheter har under en tid nu hållit Kazakstan och Kirgizistan under noga uppsikt på grund av de försämrade demokratiska förhållandena. Den här uppsikten har verkligen varit berättigad. Vi får dock inte glömma att det i Uzbekistan, och absolut i Turkmenistan, i flera år inte funnits någon demokrati alls att försämra. I de här länderna riskerar varje oppositionsaktivist, kritisk journalist eller helt enkelt varje muslim som utövar sin religion att hamna i en tortyrkammare, en straffkoloni eller i en dödscell anklagad för terrorism, religiös extremism eller mordförsök på presidenten.
Opposition och samhälle i Kazakstan, Kirgizistan och, i viss mån Tadzjikistan, står under tryck, men det har, åtminstone inte hittills, gjort dem mindre spänstiga eller högröstade. Genom konstruktiv dialog och riktat stöd kan EU fortfarande göra något av betydelse i de här länderna.

Talmannen.
Tack så mycket, herr kommissionsledamot.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av debatten.

Talmannen.
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om följande sex resolutionsförslag om Venezuela:
B5-0134/2003 från Salafranca Sánchez-Neyra och Fernández Martín för PPE-DE-gruppen om läget i Venezuela,
B5-0137/2003 från Miranda m.fl. för GUE/NGL-gruppen om Venezuela,
B5-0141/2003 från Van den Berg m.fl. för PSE-gruppen om läget i Venezuela,
B5-0146/2003 från Frassoni m.fl. för Verts/ALE-gruppen om läget i Venezuela,
B5-0149/2003 från Sanders-ten Holte m.fl. för ELDR-gruppen om läget i Venezuela,
B5-0153/2003 från Queiró och Ribeiro e Castro för UEN-gruppen om läget i Venezuela.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Herr talman! Europaparlamentet följer sedan länge med intresse läget i Venezuela. Jag skulle särskilt vilja påminna om en grupp Europaparlamentariker som åkte till landet för att utvärdera de skador som orsakats av översvämningarna i staten Vargas. Denna grupp utarbetade då den kom tillbaka en resolution och uppbådade stora ekonomiska resurser för att uttrycka unionens solidaritet med de drabbade.
Detta parlaments senaste officiella delegation i landet såg en möjlig risk för antidemokratisk nedgång vars mest betydande uttryck var att de två venezuelanska parlamentarikernas mandat i det latinamerikanska parlamentet upphörde.
I dag lever landet i en politisk, ekonomisk och social kris som gett upphov till många offer, som denna helg i Colombia eller i går i Bolivia. Och det är verkligen i motsats till den fredliga traditionen i landet.
Därför anser jag att Europeiska unionen, i allmänhet, och vårt parlament, i synnerhet, måste stödja arbetet som görs i organisationen av amerikanska stater och ?Grupo de amigos? för att försöka uppnå att landet på något sätt skall kunna hitta tillbaka pulsen i sin ekonomiska och sociala utveckling och slå in på vägen till stabilitet, demokratisk konsolidering och respekten för de grundläggande rättigheterna och friheterna.
Herr talman! Kommissionen måste dock hjälpa oss i denna uppgift, och naturligtvis kommer inte de åtgärder som kommissionen antog i förrgår om en minskning och ändring av gemenskapens allmänna preferenssystem att vara till stor hjälp i den situation Colombia, Ecuador och Venezuela genomlever.
Herr talman! Jag tror att detta parlament måste reagera och lägga sina prioriteringar på bordet då hjälp ges till dessa länder, som lever under många hot. I fallet med Venezuela måste vi söka en fredlig och demokratisk samförståndslösning på den allvarliga situation landet genomlever.

Morgantini (GUE/NGL).
Herr talman! Den politiska situationen i Venezuela förtjänar största möjliga varsamhet och uppmärksamhet från Europaparlamentets sida: Min grupp fördömer först och främst de ansvariga bakom kuppen den 11 april, som på ett oansvarigt sätt försökte störta landets demokratiska, legitima och konstitutionella institutioner. Framför allt fördömer vi att Europeiska unionens råd uppförde sig som en medbrottsling till kuppmakarna när det begav sig. Vi har fortfarande inte glömt att unionens ordförandeskap omedelbart spred ut att man stödde kuppmakarna och på så sätt inledde ett mörkt skede i den europeiska diplomatins historia.
Det är viktigt att respektera den venezuelanska konstitutionen, som har utarbetats av en demokratiskt vald församling och, likaså demokratiskt, har ratificerats av en överväldigande majoritet av befolkningen. Den del av oppositionen som identifierar sig med den demokratiska coordenadora har begått sådana handlingar gentemot regeringen att de fullständigt har ställt sig utanför den ram som den venezuelanska konstitutionen ställer upp. Dessutom drivs de uteslutande av ekonomiska intressen och handelsintressen som krafter utanför Venezuela har. Dessa tvekar inte att försätta hela landet på bar backe, bara de kan fortsätta att åtnjuta sina privilegier och förverkliga sina speciella mål. Detta innebär verkligen inte att vi okritiskt ställer upp på allt vad den legitima venezuelanska regeringen gör.
Vi stöder de modererande insatser som Mesa de negociaciones y acuerdos gör i Venezuela, liksom medlingen från Carterstiftelsens sida. Denna grundar sig på respekt för det venezuelanska folkets vilja, vilken flera gånger har uttryckts på ett demokratiskt sätt. Här är det viktigt att komma ihåg att president Chavez flera gånger har sagt sig vara beredd att respektera den venezuelanska konstitutionen och underkasta sig en folkomröstning efter halva mandatperioden. Att respektera den politiska situation som Venezuela upplever är att respektera värdigheten hos ett folk som har bestämt sig för att ta sitt öde i egna händer. Också vi måste bidra till denna process och se till att man inte heller i Latinamerika skall behöva genomleva så komplexa situationer att folkens självbestämmande ständigt skall ifrågasättas.
Bland annat av detta skäl yrkar vår grupp på att det resolutionsförslag som vi tillsammans har utarbetat skall antas utan ändringar.
(Applåder)

Sánchez García (ELDR).
Herr talman, herr kommissionsledamot! Venezuela är ett land i Andinska gemenskapen, med en bred demokratisk tradition. Det har varit generöst under hela sin nutidshistoria och tagit emot många människor som sökt en bättre tillvaro och som med sitt arbete bidragit till ett framgångsrikt Venezuela. Ett Venezuela som förra året genomlevde två helt nya erfarenheter i sitt interna liv som förändrade det institutionella, politiska, ekonomiska och sociala styret i landet. Å ena sidan en ministatskupp den 11 april för att störta president Chavez, som valts 1998, i enlighet med den venezuelanska konstitutionen och å den andra en strejk som inleddes i början av december och som innebar ett betydande socialt avbrott, och man får inte glömma oljan.
Med detta scenario med sociopolitiska sammandrabbningar och kris har regering och opposition vänt sig till världssamfundet för att söka stöd för en förhandlad demokratisk lösning. Europeiska unionen kan inte stå utanför med tanke på de tusentals - eller miljoner - medborgare från Europeiska unionen som bor där, förutom att ge det demokratiska solidariska svar som man måste ge detta allvarliga problem Venezuela har. Därför anser jag att det är positivt att parlamentet engagerar sig och ställer upp för Venezuela för att hjälpa landet att komma ur den aktuella krisen, med respekt för landets suveränitet och oberoende naturligtvis. Jag skulle därför vara tacksam om alla stöder förslaget till resolution, men jag skulle också vilja be om stöd för det ändringsförslag Ribeiro e Castro lagt fram med en begäran att man inte skall glömma de europeiska emigranter som bor i Venezuela.

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr kommissionsledamot, ärade kolleger! Jag vill börja med att tacka den föregående talaren för hans ord, eftersom detta faktiskt är en punkt som vi anser vara mycket viktig i det här sammanhanget. I Portugal är vi mycket ledsna och oroade för vad som sker i Venezuela, ett land som är vår vän, där hundratusentals portugisiska medborgare är bosatta, varav många kommer från Madeira. 
De band som förenar oss med det venezuelanska folket och den venezuelanska staten är mycket djupa. Det bekymrar oss att se att Venezuela, som har varit en av de mest solida demokratierna och ett av de mest välmående, stabila och fredliga samhällena i Latinamerika förstörs. President Chavez, som valdes av folket, det är sant, har ett mycket stort ansvar för vad som sker i landet. Det förefaller som om han har velat föra en politik för att hetsa upp stämningen i Latinamerika, vilket tyvärr inträffade för några årtionden sedan och som fick fruktansvärda konsekvenser, bland annat det våld som fortfarande finns i så många latinamerikanska länder som är våra vänner.
Vi stöder därför den här resolutionen, men vill göra några förtydliganden, inte bara om det ändringsförslag som vi har lagt fram, utan även om vår begäran om delad omröstning. Vi anser att vår uppgift är att främja en sansad inställning, dialog, utveckling av demokratin och respekt för de mänskliga rättigheterna.
Den punkt om att Venezuelas författning måste respekteras fullt ut, som finns med i texten, kan utnyttjas på ett olämpligt sätt av de berörda parterna i Venezuela. Vi vill naturligtvis att den demokratiska författningen skall respekteras, men när det gäller de frågor om Venezuela som vi diskuterar för närvarande vet vi att detta är ett argument som president Chavez har utnyttjat på olämpligt sätt för att hindra eller försöka hindra den demokratiska utvecklingen i landet. Om vi använder det argumentet på olämpligt sätt i det här sammanhanget kan det hända att vi sänder fel signaler. Det är skälet till att vi har begärt delad omröstning, och vi ber kammaren att stödja den begäran.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Krisen i Venezuelas tvåpartiregering ledde till sökandet efter en lösning vi skulle kunna kalla populistiskt universalmedel, dvs. att tvåpartiregeringen efter 40 år av relativ politisk stabilitet hade förlorat förtroendet till följd av anklagelser om korruption och dålig skötsel av de demokratiska institutionerna.
Lösningen fann man i ett styre som var så gott som direkt, med en ny konstitution och en president med stort folkligt stöd, men i vilket de demokratiska institutionerna inte fungerade fullt ut.
Egentligen är det inte ett fenomen som är exklusivt för Latinamerika. Även i Europa har vi nu en viss tendens att söka lösningen i denna form av populism, ett förlorat förtroende för de parlamentariska och representativa institutionerna. Jag tror att man med ett citat av Winston Churchill kan säga att ?den demokratiska parlamentarismen är det värsta styret om man räknar bort alla övriga?, och jag tror att venezuelanerna nu måste fundera över den nya form av konstitution de vill ha.
Men det är inte upp till oss att tala om vad venezuelanerna skall göra. Förslaget till resolution handlar inte om att rekommendera venezuelanerna att välja den ena eller andra vägen. Den är resultatet av en kompromiss mellan olika politiska krafter, och därför avvisar vi för närvarande förslagen till separata omröstningar om vissa delar i Ribeiros resolution. Däremot stöder vi hans ändringsförslag om erkännande av invandrarnas situation.
Det som skulle behövas är en insats av detta parlament tillsammans med andra gemenskapsinstitutioner för att hjälpa till att skapa en förstående miljö bland venezuelanerna själva. Detta parlament har redan erfarenhet att göra insatser vid kriser, t.ex. i Centralamerika i El Salvador, Nicaragua och i Guatemala, och i Chile och Paraguay i Latinamerika.
Den insats som gjorts tillsammans med parlamentariker från Latinamerika skulle kunna användas till att skapa det förtroendefulla klimat som venezuelanerna behöver för att kunna fungera på lämpligt sätt.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Situationen i Venezuela är fortfarande mycket oroande, och detta just vid en tidpunkt då valen av presidenterna Lula och Gutiérrez väcker stora förhoppningar om demokratisering och revansch för denna kontinent. Vi hade hoppats att inte längre behöva tala om försök till statskupper och situationer där man vill störta demokratiska institutioner. För övrigt minns vi ju att president Chavez, som hotas i dag och som hotades av statskupp i april 2002, själv försökte göra en statskupp. Vi ser alltså att metoder av detta slag fortfarande inte helt har utrotats på den här kontinenten.
Vi tror att det värsta nu är över. Det är vi glada för, och därför stöder vi resolutionen som understryker det. Vi är nöjda med de försök till dialog som håller på att byggas upp och förstärkas, och vi är också övertygade om att den internationella roll, den positiva roll som gruppen av vänner och Amerikanska samarbetsorganisationen spelar utan tvivel är en positiv nyhet för Latinamerika, där medling i inrikes förhållanden verkligen inte är någonting vanligt. Vi anser också att krisen i detta land, i huvudsak strejkerna och bojkottaktionerna mot oljebranschen, har skapat en destabilisering som inte är helt oskyldig. Utifrån denna synpunkt sett undrar jag vad Europeiska unionen kan göra, och stöder det som Salafranca just sade till fullo.

Posselt (PPE-DE).
Herr talman! Om jag har förstått rätt har alla hittillsvarande talare och författare varit från den romanska delen av Europa. Detta vittnar om deras särskilda samhörighet, men jag vill egentligen också klargöra att problemet Venezuela på något sätt angår alla européer.
Venezuela är ett land som spelar en stor roll, inte bara ekonomiskt genom sina råvaror, sin olja och mycket annat. Det är ett land som mycket länge högst avsevärt har bidragit till den politiska stabiliteten i regionen kring Anderna. Därför välkomnar jag de ansträngningar som görs för att hjälpa detta land att återvinna inre stabilitet i och med att Europa här ikläder sig en medlarroll. Jag skulle alldeles särskilt vilja tacka vår kollega Salafranca och andra för att de i så hög grad gång på gång åtar sig denna uppgift, och jag tror att två punkter i denna resolution är av mycket stor betydelse.
För det första framhävs den roll som Venezuelas vänner spelar, alltså den grupp av stater som på ett särskilt sätt bemödar sig om att medling sker. Och det är två stater i Europeiska unionen, nämligen Spanien och Portugal, som hör till denna grupp och som har ett särskilt ansvar som de också tar på ett utmärkt sätt. Jag skulle här vilja tacka dem, och jag skulle vilja säga följande: Europeiska unionen hoppas att Spanien och Portugal verkligen kan spela en central och positiv roll, och jag är övertygad om att de kommer att göra det.
För det andra framhåller vi i resolutionen hur viktigt det är att Europaparlamentet självt är närvarande på ort och ställe. Detta krav skulle jag vilja understryka, och jag skulle vilja säga att Europaparlamentet säkert inte vill blanda sig i politiken överallt på jorden, men det vill ställa sina tjänster till förfogande för att göra ett gott medlingsarbete i länder där en någorlunda väl fungerande demokrati äventyras, för att den från ett håll hotas av populism och från det andra hållet av skräck och skrämsel. Här måste de olika politiska krafterna föras samman och mötas, för bara genom att stärka rättssäkerheten, bara genom att stärka institutionerna, men även genom att stärka pluralismen i detta hotade land kan vi än en gång undvika en svår kris med långvariga skador som följd i detta land och i denna region.
Därav - som sagt - min vädjan att anta Europaparlamentet som medlare, men inte i egenskap av någon som går omkring och tillrättavisar andra folk. Det har vi ingen rätt till, men det är vår plikt att erbjuda våra goda tjänster och vara beredda att verka som medlare.

Linkohr (PSE).
Herr talman! Det värsta med denna situation i Venezuela är att de båda sidorna inte längre talar med varandra. Oförmågan till dialog leder till att samhället upplöses, att staten upplöses och efterlämnar ett vakuum i vilket andra odemokratiska grupper kan göra intrång.
Jag skulle därför i detta sammanhang vilja framhålla att ett initiativ har kommit från det latinamerikanska parlamentet och från Europaparlamentet som går ut på att bilda en gemensam grupp för att inleda en dialog med parlamentariker på båda sidor i Venezuela och därmed också stödja gruppen med Venezuelas vänner i deras ansträngningar att sammanföra de båda sidorna. Jag hoppas att resultatet blir att vi kan genomföra detta brobygge.
För övrigt antar jag, mot bakgrund av den pågående krisen i Irak, att ju längre denna konflikt pågår, desto troligare blir det att Förenta staterna agerar på grund av oljan. Långt över 10 procent av den amerikanska oljan kommer från Venezuela. Detta saknar inte sina följder. Detta är för övrigt inte heller utan konsekvenser för de övriga latinamerikanska staterna, för oljepriset går upp, inte minst med Venezuela som en bidragande orsak. Detta får småfolket i de latinamerikanska länderna betala för.
Vad kan man göra vid sidan av uppgiften att sammanföra de båda sidorna till en dialog? Jag tror att förr eller senare kan man inte undgå att låta folket bestämma. I denna fråga tycks det mig emellertid vara viktigt att man står kvar på författningens grund - denna författning har trots alla sina brister inte ifrågasatts. För Latinamerika föregås av ryktet att författningar inte respekteras. Desto mer måste vi, när nu en författning även är internationellt erkänd, se till att vi står på denna författnings grund. Om den skall förändras måste båda sidor godkänna detta så att ett val kanske också kan äga rum på ett tidigt stadium.
Men den enda utvägen tycks mig vara att folket och ingen annan bestämmer!
(Applåder)

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Herr talman! Jag välkomnar å det grekiska kommunistpartiets vägnar det venezuelanska folkets seger över de lokala och utländska krafter som försöker undergräva landets demokrati och författning. Ett år efter den misslyckade kuppen, som backades upp av Förenta staterna, som Europeiska unionen stillatigande tolererade och som öppet stöddes av Spanien som då innehade ordförandeskapet, har fienderna till utveckling, demokrati och social rättvisa återigen försökt att störta president Chavez och den konstitutionella ordningen. Allt de strejkande affärsmännen lyckades göra var dock att lamslå landets ekonomi innan de oordnat slog till reträtt.
Den tid då imperialisterna kunde tillsätta diktatorer var de än ville är över. Folken i Venezuela, Colombia, Ecuador, Bolivia, Brasilien, Argentina, Uruguay, i hela Latinamerika, intensifierar sin kamp för demokrati och sociala förändringar, och vi ger dem vår solidaritet och vårt odelade stöd.

Byrne
Kommissionen är fortfarande djupt oroad över den nuvarande krisen i Venezuela och har betonat behovet av en demokratisk och fredlig lösning genom dialog och med tillbörlig respekt för Venezuelas grundlag, mänskliga rättigheter och demokratiska värden. 
EU stöder helt OAS, tillsammans med UNDP och Cartercentrumet i trepartsgruppen, i deras insatser för att få till stånd en nationell dialog mellan regering och opposition.
Kommissionen har välkomnat bildandet av gruppen Venezuelas vänner (Brasilien, Chile, Mexiko, Portugal, Spanien och USA) och hoppas att den kommer att fortsätta bidra till OAS:s ansträngningar att hitta en lösning på den aktuella krisen.
Kommissionen anser att den före detta amerikanska presidenten Carters förslag - om antingen en grundlagsändring som skulle leda till tidigareläggning av valet eller en folkomröstning om tillbakadragande av president Chávez' regel av den 19 augusti - är en bra grund för förhandlingar mellan båda parter.
Kommissionen har godkänt ett projekt om stöd till OAS i dess ansträngningar att genomföra eventuella avtal som uppnåtts mellan parterna i den dialog som OAS medlar i. Förutom att underlätta den pågående dialogen har den tre huvuddelar: stöd för fria och rättvisa val; utredning av händelserna i april 2002; och avväpning av civilbefolkningen. Dessa tre delar ingår i dagordningen för förhandlingarna.
Dessutom hoppas kommissionen att mediernas yttrandefrihet, om den utnyttjas på ett ansvarsfullt sätt, skulle kunna hjälpa till att överbrygga det nuvarande klimatet av verbal konfrontation i Venezuela.

Talmannen.
 Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av debatten.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag om de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe:
A5-0112/2003 av Van Orden, Corrie, Deva, Foster, Parish, Tannock, Banotti, Gahler, Korhola, Lehne, Maij-Weggen, Posselt och Sacrédeus för PPE-DE-gruppen om Zimbabwe,
A5-0138/2003 av Sylla, Cossutta och Miranda för GUE/NGL-gruppen om Zimbabwe,
A5-0142/2003 av Kinnock och Van den Berg för PSE-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe,
A5-0145/2003 av Maes, Rod, Lucas, Lannoye, Schörling och Isler Béguin för Verts/ALE-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe,
A5-0148/2003 av van den Bos för ELDR-gruppen om situationen för de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe,
A5-0151/2003 av Belder för EDD-gruppen om situationen i Zimbabwe.

Deva (PPE-DE).
Herr talman! Jag talar för min vän, Van Orden, och de brittiska konservativa. Jag talar också för den förtryckta befolkningen i Zimbabwe som ropar på rättvisa. Återigen tvingas vi sitta här och diskutera Zimbabwe. Varför, kan man undra, gör vi det nu? Situationen i Zimbabwe har blivit allt värre, med större svält och fortsatta kränkningar av de mänskliga rättigheterna och politiskt förtryck.
Den mest brådskande frågan just nu handlar dock om åtgärder som EU självt skall vidta. Det är otroligt att det behövdes en längre diskussion i rådet om förnyelse av sanktionerna, vilka skall träda i kraft den 18 februari. Vem hade trott att en förnyelse av dem skulle bero på rådets medgivande till att Mugabe besöker Paris! Mugabe är den främsta anstiftaren av den zimbabwiska befolkningens förtryck och misär och det troliga målet för EU-åtgärder. Problemet med EU:s sanktioner har varit deras brist på ordentligt genomförande. Nu är planen att låta Mugabe och hans sällskap resa till Paris. Inte konstigt att EU inte tas på allvar. Det är ju ändå så att vi inte borde försöka hitta sätt hjälpa Mugabe att undvika våra egna sanktioner. I stället borde vi försöka göra sanktionerna effektivare. Om något, behöver deras räckvidd breddas! Vi får inte bli förvånade om afrikanska ledare är halvhjärtade i sitt stöd för internationella åtgärder när EU saknar beslutsamhet.
EU:s svaghet står i stark kontrast mot den modiga hållningen hos de zimbabwiska cricketspelarna, Henry Olonga och Andy Flower. Innan de gick in på planen för Zimbabwes öppningsmatch i cricket-VM sade de: ?vi kan inte med gott samvete gå in på planen och glömma att miljoner av våra landsmän är (...) förtryckta. (...) vi sänder en stilla vädjan till de ansvariga att stoppa kränkningarna av mänskliga rättigheter i Zimbabwe. Vi ber nu en bön om att vår lilla aktion kan hjälpa till att återställa förståndet och värdigheten i vår nation.? De ställde liv och leverne på spel genom sitt mod. De förtjänar allt stöd vi kan ge dem och den lidande befolkningen i Zimbabwe.
Jag uppmanar ledamöterna att stödja resolutionen utan ändringar.

Sylla (GUE/NGL).
Herr talman, kära kolleger! Jag anser att det där i synnerhet är en demonstration av vad man inte bör göra. Det som min kollega just har berättat är raka motsatsen till vad som behöver göras under dessa slags omständigheter. Jag tror att vi annars skulle begå ett allvarligt misstag. Att erkänna kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe är en sak, att stödja oppositionen och att göra allt för att upprätta en demokrati är något annat. Kort sagt, att förstärka sanktionerna som min kollega föreslår är olämpligt i ett land som är underminerat av hungersnöd och av pandemier. Dessa sanktioner kommer inte att drabba Mugabe men väl befolkningen.
Jag står fast vid min åsikt att det var ett allvarligt misstag att lämna återbud till sammanträdet för AVS-EU:s gemensamma församling. När Belgien beviljar visum till medborgare från ett land vars berörda delegationer är närvarande, liksom andra, och som just då har rätt att delta i ett möte, men som vi på ett auktoritärt och ensidigt sätt förvägrar tillträde till denna byggnad så medför det att vi går miste om möjligheten att vi tillsammans, afrikaner och européer, skall kunna anta en resolution som fördömer det som sker i Zimbabwe. I stället har vi stärkt alla dem som stöder Mugabe. Vi har gjort stor reklam för honom. Vad som inte är vidare seriöst är att ni sade att Frankrike inte har rätt att hindra en person att delta i ett franskt-afrikanskt toppmöte där denne har sin plats, eftersom just detta skulle göra det möjligt för oss att ansikte mot ansikte tala om vad vi anser.
Om vi önskar få en varaktig fred i denna region, om vi inte vill att diskrimineringen och våldet mot de mest värnlösa skall avancera ännu mer i det landet, i så fall måste vi associera de regionala organisationerna och framför allt Afrikanska unionen med vår verksamhet. Det kräver att vi sätter oss ned tillsammans med dem och diskuterar. Vad ni gör är att ni glömmer bort det koloniala förflutna i ett land där det i dag förvisso förekommer våldshandlingar gentemot de vita lantbrukarna, men där man också för närvarande, vilket bör erkännas, gör upp räkningen med detta koloniala förflutna. Under dessa år hade den omfattande svarta majoriteten av befolkningen inte tillgång till jorden, och därför är landet i dag föremål för en jordreform. Det är alltså inte genom att försöka skylla på Mugabe som man löser problemen, utan genom att sätta sig vid förhandlingsbordet, och jag är fullständigt emot era idéer och metoder.

Ford (PSE).
Herr talman! Det har uppstått lite förvirring. Sylla var inte en av författarna till resolutionen. Han motsätter sig resolutionen. Jag vet inte hur det misstaget skedde.
Vi i PSE-gruppen stöder resolutionen och kommer att motsätta oss ändringsförslaget från Posselt eftersom det urvattnar kritiken mot Mugabe. Zimbabwe är inte längre ett demokratiskt land. De parlaments-, presidents- och kommunalval som nyligen hölls kännetecknades av hot, förtryck, valfusk och statligt stöttat politiskt våld. Vi har en situation där över sju miljoner zimbabwier - mer än hälften av befolkningen - befinner sig på gränsen till svält. Om man vill ha regeringskontrollerad mat så måste man ha ett medlemskort i ZANU-PF. Arbetslösheten närmar sig 70 procent, inflationen är högre än 100 procent och 50 procent av marken brukas inte längre. Vi har också det vanliga afrikanska aidsproblemet.
Parlamentet har konsekvent uppmanat till en utökning och sträng kontroll av sanktioner, och andra åtgärder, för att göra internationella åtgärder mot Mugabe effektivare. I den här resolutionen fördöms bristen på konsekvens i EU:s politik, och rådet och medlemsstaternas regeringar uppmanas att inte söka undantag från EU:s egna sanktionsordning, vilket skulle kunna misstolkas. Sanktioner mot Mugaberegimen borde fortsätta utan avbrott och utan undantag.
Anklagelserna mot oppositionen, mot Morgan Tsvangirai, är falska och ogrundade. Vi vill utöka de nuvarande sanktionerna för att göra dem kraftigare och effektivare. Vi vill att rådet och kommissionen ger mer information om frysningen av de sanktionerades bankkonton. Vi vill ha mer omfattande sanktioner mot regimen i Zimbabwe, inbegripet en internationell idrotts- och kulturbojkott. Det skulle inte öka lidandet för Zimbabwes befolkning.
Vi hyllar de zimbabwiska cricketspelarnas - Andy Flowers och Henry Olongas - mod att bära de svarta armbindlarna som symboliserade bristen på demokrati och mänskliga rättigheter i Zimbabwe. Vi stöder det engelska cricketlandslagets försenade ståndpunkt att vägra spela i Zimbabwe. Det är dags att vidta ytterligare åtgärder och att förstärka sanktionerna.
(Applåder)

Maes (Verts/ALE).
För tydlighetens skull, herr talman, jag är inte heller författare till den gemensamma resolutionen, jag är författare till en resolution. Resolutionen som vi lade fram syftade till att rikta allvarliga anklagelser med avseende på situationen för de mänskliga rättigheterna i Zimbabwe och att i synnerhet betona faran som Svangirai löper i en orättvis rättegång som förs mot mannen som under normala omständigheter hade kunnat vara landets president om inget valfusk hade förekommit.
Jag kan emellertid inte använda mina återstående sekunder till att fördöma situationen för de mänskliga rättigheterna. För vår kammare föredrar att upprepa allt igen och än en gång lägga tonvikt på att förstärka sanktionerna. Detta samtidigt som alla medlemsstater i Europeiska unionen, inklusive Förenade kungariket, var gång på nytt hänvisar till artikel 3 vars punkt 3 säger att undantag måste gälla när det handlar om internationella sammanträden som måste äga rum någonstans. Med hänvisning till den artikeln och till punkt 3 har Europeiska unionen nu beslutat att Mugabe skall åka till Paris för att under toppmötet nästa vecka tala om situationen för de mänskliga rättigheterna.
Mina damer och herrar, kolleger! Hur i herrans namn skall vi undvika den här tvetydigheten? Än en gång splittras vi i den här frågan, samtidigt som vi tillsammans vill fördöma sanktionerna. Men det kan väl ändå inte vara så att vi i Europeiska unionen systematiskt vill ha fler sanktioner om medlemsstaterna som vi ingår i unionen med, om hela rådet, som för övrigt är frånvarande igen, inte ingriper och inte väljer någon entydig lösning. Vi i vår grupp pläderar för att hålla dialogen vid liv, att utfärda sanktioner som kan tillämpas, men att inte åberopa oss på sanktioner som gör det omöjligt att föra en dialog. Alldeles nyss hörde vi om situationen i Venezuela, där äger ingen dialog rum! Man säger att det finns ett behov av en dialog; här är den dialogen också nödvändig!
Det finns en mängd punkter i vår resolution som vi skulle vilja godkänna. Men det är naturligtvis också så att man inte bör förvänta sig något hjältemod från de länder vars ekonomi är så sammanvävd med Zimbabwes, men som är större än ekonomierna i våra egna europeiska medlemsstater som inte ens har modet att tillsammans begära att en FN-representant skall undersöka situationen för mänskliga rättigheter på plats i Zimbabwe. Därför kommer vi att rösta emot ett antal av de här paragraferna, och vi kommer inte att kunna godkänna resolutionen som helhet, men vi fortsätter att kämpa för de mänskliga rättigheterna och emot den här ödesdigra regimen.

van den Bos (ELDR).
Herr talman! Så länge medlemsstaterna fortsätter att sätta sin egen agenda i första rummet kommer det inte att bli något av en europeisk utrikespolitik. Vad den saken beträffar hjälper inte ens en konvention. Inte ens i fråga om Zimbabwe klarar Europeiska unionen av att föra en konsekvent, genomgripande och entydig politik. En skandalös situation för de mänskliga rättigheterna, politiskt förtryck, ekonomisk tillbakagång och hungersnöd väger naturligtvis mindre tungt än de franska intressena i Afrika. Vi får inte glömma att våra smala sanktioner är det enda alternativet till straff som drabbar befolkningen. Invånarna i Zimbabwe lider redan alldeles för mycket.
Inte desto mindre bryter Frankrike avtalen genom att bjuda in Mugabe och sätter därmed hela Europeiska unionens trovärdighet på spel. Rådet tycks nu vilja lätta på sanktionerna med hjälp av undantagsbestämmelser. Motsatsen, herr talman, motsatsen är vad som krävs. Straffåtgärderna mot regimen bör utan avbrott utvidgas och intensifieras. Absolut inga visum till Mugabe och hans hejdukar, och cricketlag som vill spela matcher i Zimbabwe är all out på förhand. Lyckligtvis är vår kammare, åtminstone de flesta partierna, konsekventa, och det måste vi för allt i världen fortsätta att vara. Om Europa inte är konsekvent, hur skall vi då kunna förvänta oss av afrikanska länder att de är det?
Det är mycket illa att Sydafrika och Nigeria tycks ta Mugabe i försvar och vill häva samväldets sanktioner. Fria och rättvisa val måste genomföras inom kort. Skenrättegångar mot oppositionsledare måste upphöra omedelbart, och Förenta nationerna måste utse en särskild övervakare av de mänskliga rättigheterna. Endast ovillkorliga aktioner mot regimen kan förlösa befolkningen ur deras lidande. Utsvultna och terroriserade offer för den före detta motståndshjälten måste kunna räkna med vårt stöd. Det är dags för medlemsstaterna att slå igen sina affärsagendor och plocka fram det europeiska registret för mänskliga rättigheter.
(Applåder)

Belder (EDD).
Statsterrorism, i kombination med korruption och torka, konvergerar i en nationell katastrof. Återigen ger situationen i Zimbabwe anledning till en brådskande debatt. 7,2 miljoner zimbabwier, mer än hälften av befolkningen, riskerar att dö av hunger. Något som är stötande i det här sammanhanget är det faktum att regimen missbrukar fördelningen av livsmedel som vapen i kampen mot politiska motståndare. För tillfället är det rädslan som regerar det här landet.
I takt med att den ekonomiska krisen blir allt svårare förvärras också myndigheternas förtryck. Det kommer allt fler rapporter om människor som torteras med elchocker, förgiftning och våldtäkter. Att vara MDC-anhängare är förenat med livsfara, och i än högre grad gäller det för ledare inom MDC. För en tid sedan åtalades Morgan Tsvangirai, Welshman Ncube och Renson Gasela för landsförräderi på oegentliga grunder.
Mot den här dystra bakgrunden är det rent ut sagt stötande att Frankrike har bjudit in den här diktatorn till det fransk-afrikanska toppmötet i Paris just nu. Förevändningen att toppmötet börjar den 19 februari, medan sanktionerna ursprungligen gällde fram till den 18 februari, låter billig. Med kraft fördömer jag, med punkt 12, det här unilaterala draget i den franska politiken. Inte det enda dessa dagar.
Slutligen, herr talman, vill jag uttrycka min uppskattning för det samförstånd som till slut uppnåddes inom EU om förlängningen av sanktionerna med tolv månader, men inte utan en protest mot det franska agerandet. Jag uppmanar rådet och kommissionen att i enstämmighet tillämpa de förnyade sanktionerna till punkt och pricka, utan att tolerera nämnda avhopp.

Gahler (PPE-DE).
Herr talman! Jag får meddela er att av en ren tillfällighet diskuterar i dag även den tyska förbundsdagen samtidigt Zimbabwe, och jag tror att det är politiskt viktigt att vi inte bara behandlar detta ämne här i Europaparlamentet eller kanske av historiska skäl även i London, utan att vi även tar upp det i andra parlament i Europa för att göra allmänheten mottaglig för detta ämne.
Det är tyvärr nödvändigt att förlänga de sanktioner som har utfärdats mot Mugaberegimen. Människorna i landet har tyvärr inte lyckats att med demokratiska medel bli av med en potentat som mer än någon annan bär ansvaret för landets förfall i ekonomiskt, socialt, politiskt och människorättsligt hänseende. Jag måste säga emot vår kollega Sylla. Vi har infört sanktioner som faktiskt inte drabbar befolkningen. De enda som drabbas är de som i alla fall har de pengar som behövs för att resa. Men när till exempel ?propagandaministern? Moyo till julen åkte till Sydafrika för att shoppa upphävde även där det demokratiska etablissemanget ett ramaskri över detta agerande hos en nära anhängare till regimen.
Jag beklagar mycket att man före förlängningen av sanktionerna hemfallit åt politisk kohandel, eftersom Frankrike bara godkänner förlängningen om Mugabe kan komma till Paris och den franska toppkonferensen om Afrika. Jag kritiserar ogärna en regering som står mig nära politiskt, men i föreliggande fall ber jag den franska regeringen innerligt att överväga huruvida man på detta sätt kan bedriva en Afrikapolitik som också tjänar afrikanernas intresse. Tyvärr har man från många europeiska länders sida under de gångna årtiondena bedrivit en Afrikapolitik vars avgörande kriterium alltid har varit om den tjänar de egna ekonomiska intressena. I länder som Elfenbenskusten och även i Kongo ser man vad detta faktiskt leder till.
Det är tvärtom viktigt att visa enighet från Europas sida. Jag välkomnar därför att Portugal snarare är berett att skjuta upp toppmötet EU-Afrika än att tillåta Mugabe att resa in. Men även bortsett från detta måste vi från européernas sida vid det 59:e sammanträdet med FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna genom konsultationer i god tid undvika att ett resolutionsförslag om Zimbabwe åter avvisas som skedde förra året, utan vi måste tillse att det redan i förväg tas bort från dagordningen.
(Applåder)

Ribeiro e Castro (UEN).
Herr talman, herr kommissionsledamot, ärade kolleger! Det är inte första gången jag talar om den bestående och olyckliga historien om Zimbabwe och landets diktator Robert Mugabe. Vår ståndpunkt har inte förändrats: vi fördömer kraftfullt Mugabes regim, de oerhört våldsamma, fortgående och skamliga överträdelserna av de mänskliga rättigheterna och det sätt på vilket Mugabe förstör sitt eget land och dömer sitt folk till fattigdom. Detta är oacceptabelt, och vårt fördömande är orubbligt. Jag vill dock säga att vi nu måste agera intelligent. Vi har fört en sanktionspolitik i ett år nu. Det är för tidigt att se om resultatet av den här politiken kommer att bli positivt eller negativt, men vilket resultatet än blir vet vi alla vad som har pågått. Vi vet också att det alltid dröjer innan en sanktionspolitik blir verkningsfull. Jag frågar mig, bör vi inte agera mer intelligent med hänsyn till de svårigheter som har uppstått och som vi själva har märkt av, eftersom Gemensamma parlamentsförsamlingen AVS-EU tillfälligt har avbrutit sin verksamhet, vilket även har märkts av i samväldet, vilket är en fråga som också delar Europa för närvarande?
Jag vill föreslå en alternativ plan, även om jag har märkt att en majoritet av kammaren redan har nåtts! Mitt förslag är att vi antar ett tre månader långt moratorium. Om Robert Mugabes regim inte har vidtagit allvarliga åtgärder för att respektera de mänskliga rättigheterna beslutar vi därefter om ett verkligt samstämmigt sanktionssystem. Under tiden kan vi undersöka möjligheterna till en dialog mellan Europeiska unionen och Afrika för att än en gång rycka undan marken under Mugabes fötter, snarare än att ge näring åt hans propaganda ...
Dessutom bör vi sätta i gång en omfattande rörelse av positiv solidaritet för Morgan Tsvangirai, som är utsatt för orättvisa och allvarliga förföljelser i sitt land. Vi i kammaren har förmåga att göra detta och att mobilisera den europeiska allmänna opinionen. Tsvangirai har, som ni vet, redan nominerats två gånger till Sacharovpriset som parlamentet delar ut varje år. Att inleda en omfattande stödkampanj för att Morgan Tsvangirai skall tilldelas Sacharovpriset i slutet på detta år skulle vara mycket effektivare än sanktionspolitik.

Byrne
Kommissionen följer noga människorättssituationen i Zimbabwe. Den är medveten om att förhållandena fortsätter vara instabila, och är djupt oroad i fråga om den ökade förekomst av politiskt motiverat våld som kunnat observeras den senaste tiden.
Mot bakgrund av allvaret i situationen har kommissionen till rådet föreslagit en förlängning av de åtgärder mot Zimbabwe i enlighet med artikel 96 i Cotonouavtalet som antogs i februari förra året. Dessa åtgärder innebär en omdirigering av finansiella medel till sociala sektorer och områden som direkt är till nytta för befolkningen. Det är för en period på ett år med möjlighet till förlängning.
Kommissionen instämmer med ordförandeskapets förslag om en ny gemensam ståndpunkt som ändrar och förlänger sanktionerna, såsom viseringsförbudet och frysningen av tillgångar som riktas mot Zimbabwe, i samma tilläggsperiod på ett år.
Kommissionen har informerats om att cirka 770 000 euro har frysts i konton i medlemsstater eller deras underlydande områden i enlighet med rådets ståndpunkt.
Gemenskapen fortsätter att bidra med bistånd till projekt som ger direkt stöd till befolkningen inom områden som demokratisering, respekt för mänskliga rättigheter och rättssäkerheten; i det europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter ingår Zimbabwe som ett land som skall prioriteras.
Kommissionen är särskilt oroad över livsmedelskrisen i Zimbabwe och har varit mycket aktivt engagerad i att reagera på situationen. Mellan april och december 2002 anslog vi cirka 80 miljoner euro till nödbistånd och humanitärt bistånd.
Kommissionen anser att alla vägar till dialog skall utforskas för att förbättra situationen i Zimbabwe. Vi kommer att stödja varje likartad press som den internationella gemenskapen, och särskilt Afrikas stats- och regeringschefer, kan komma att utöva mot Zimbabwes regering när det gäller de grundläggande aspekterna av Cotonouavtalet: mänskliga rättigheter, demokrati och rättssäkerhet.
(Applåder)

Talmannen.
Debatten är avslutad.
Vi skall nu inleda omröstningen.

Talmannen.
 Nästa punkt på föredragningslistan är omröstning om uttalandet av kommissionen om krisen inom järn- och stålsektorn samt åtgärder att vidta på gemenskapsnivå.

Ducarme (ELDR).
Herr talman! Jag gläds åt att rösta om resolutionen, och jag skulle vilja framhålla två punkter.
Jag skulle först och främst vilja reagera på det som kommissionsledamoten yttrade tidigare, och fästa hans uppmärksamhet vid det faktum att artikel 5 i EKSG-fördraget föreskriver att gemenskapens roll är att belysa och förenkla verksamheten för de intresserade genom att samla in information, organisera rådfrågningar och definiera allmänna målsättningar.
Jag anser att det skulle vara välkommet ifall kommissionen, visavi den regionala vallonska myndigheten, övervägde en sådan verksamhet.
För det andra anser jag att det kunde vara användbart att parlamentet, som en följd av de olika rapporter som kommissionen lägger fram, utarbetar ett initiativbetänkande om utvecklingen inom stålindustrin inför de utmaningar som ovedersägligen kommer att uppstå i samband med utvidgningen.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
I sitt inlägg uttryckte Arlette Laguiller å våra vägnar ett fullständigt motstånd mot de företagsnedläggningar och uppsägningar som Arcelor har planerat. Det enda sättet att förhindra dessa finansgrupper från att verka är att förbjuda de kollektiva uppsägningarna och att trygga arbetstagarnas löner genom att uppbära medel från företagets vinster.
I kompromisstexten, där man begränsat sig till att inbegripa ett antal protektionistiska åtgärder och tilläggsregler som arbetsgivarna hur som helst inte kommer att respektera, föreslås inte någon konkret åtgärd för att skydda arbetstagarna.
Det kommer alltså inte på fråga att vi skulle stödja denna text. Att vi inte har röstat emot är endast på grund av att man föreslår ett fåtal extra privilegier till fackföreningarna som vi inte vill motsätta oss. Men uppsägningarna är inte längre berättigade om de åtföljs av överläggningar med fackföreningarna.

Talmannen.
 Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE)
. Vi svenska socialdemokrater valde att rösta emot flera av ändringsförslagen i betänkandet kring övervakning av skogar och miljösamspel i gemenskapen (Forest Focus).
Vår inställning till en ökning av inslagen av gemenskapspolitik inom skogsområdet är mycket tveksam. Vi anser att förutsättningarna inom EU är så olika att det därmed kan ifrågasättas vilket mervärde en sådan gemenskapspolitik skulle ha.
Utifrån den inställningen valde vi att rösta emot de punkter som handlar om att ta in förebyggande av skogsbränder i förordningen. Risken är att det kommer att stjäla mycket resurser från andra områden för övervakning. Brandförebyggande åtgärder ingår dessutom redan i EU:s förordning om landsbygdsutveckling.
Vi valde i slutomröstningen, trots vår tveksamma inställning, att rösta ja till betänkandet. Detta gjorde vi med anledning av att parlamentet fått med viktiga skrivningar om subsidiaritetsprincipen och om vikten av att medlemsstaterna är delaktiga i utvecklingsarbetet av denna förordning.

Crowley (UEN)
Vad vissa personer här i parlamentet än säger eller önskar så har Europeiska unionen absolut ingen som helst behörighet i abortfrågan.
Varje person har rätt att ha en egen åsikt, och jag förnekar inte att det finns olika etiska ramar i olika medlemsstater. Det är inte det som är frågan.
Frågan är när och hur Europeiska unionen har juridisk rätt att agera. I det avseendet föreslås i betänkandet en oerhörd överträdelse av unionens befogenhet och behörighet.
Att lagstifta om att EU-medel skulle kunna användas för att tillhandahålla någon typ av aborttjänster vore en attack mot medlemsstaternas suveräna rätt att lagstifta i den frågan.
Som irländsk parlamentsledamot kan jag inte stödja en sådan monstruös överträdelse av den grundläggande rättigheten för det folk som jag representerar att själva besluta om abortpolitik. Det är en rättighet som omhuldas i Maastrichtfördraget och en som jag kraftfullt och entydigt kommer att försvara.
Det är också lika fel att tvinga abort på länder som inte vill ha det, och det är fel att ge en signal om att parlamentet endast skulle stödja länder som inte ger möjlighet till abort, vilket inte är rätt.

Sacrédeus (PPE-DE)
. Jag har, tillsammans med den kristdemokratiska PPE-DE-gruppen, röstat för ändringsförslag 53, som dock avslogs med röstsiffrorna 181 för, 264 mot och 11 nedlagda.
Betänkandet hade vunnit mycket på att ändringsförslag 53 i stället hade bifallits. Då hade begreppet ?reproduktiv och sexuell hälsa och rättigheter? fått en tydlig definition avseende skyddet av det ofödda barnet genom följande formulering: ?Inom ramen för denna förordning kan abort, som aldrig bör främjas som en familjeplaneringsmetod, inte betraktas som en tjänst som garanterar sexuell och reproduktiv hälsa?.
Nu kvarstår, beklagligtvis, i stället osäkerheten kring ifall inte biståndsorganisationer, på EU:s uppdrag och med stöd av unionens finansiella medel, med åberopande av ?reproduktiv och sexuell hälsa och tjänster? även utför fosterfördrivningar som en del av biståndet, trots att detta är olagligt i vissa medlemsstater i EU som Irland och Portugal. Oklart förblir även ifall denna verksamhet de facto äger rum i länder i tredje världen, trots liknande lagligt skydd för fostrets liv, dvs. i direkt strid med mottagarlandets rättssyn.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Karlsson, Sandberg-Fries och Theorin (PSE)
. Vi svenska socialdemokrater valde att rösta nej till betänkandet om förebyggande och begränsning av risker i samband med narkotikamissbruk. Detta med anledning av att parlamentet röstade igenom flera ändringsförslag som direkt eller indirekt innebär ett socialt accepterande av narkotikamissbruk. Vår inställning till rekommendationen har redan från början varit att den i allt för hög grad fokuserar på enbart skadereducering. Vår utgångspunkt är att den viktigaste åtgärden för att minska riskerna med narkotikamissbruk är att förebygga missbruket i sig. Att parlamentet i sin omröstning valt att stödja skrivningarna från utskottet om vikten av förebyggande verksamhet och drogfri rehabilitering av narkotikamissbrukare är positivt, men räcker inte för ett godkännande från vår sida.

