Återupptagande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 17 maj 2001.

Meddelande från talmannen
Talmannen
Kära kolleger! Den 24 maj sköts Santiago Oleaga, finansdirektör vid den baskiska dagstidningen El Diario Vasco, med sju skott i ryggen, i San Sebastian.
Redan föregående dag hade terroristerna försökt döda en säkerhetsvakt vid Baskiens universitet, genom att placera en bomb under hans bil som lyckligtvis inte exploderade.
Så snart mordet på Santiago Oleaga blev känt, framförde jag å mina och Europaparlamentets vägnar mina uppriktiga kondoleanser och uttryckte vår solidaritet med hans familj och kolleger.
Ännu en gång har ETA tyvärr visat sitt verkliga ansikte - en blind terrorism som innebär att man föraktar demokratin och kränker all frihet, inbegripet den mest grundläggande, nämligen yttrandefriheten.
Jag ber er hålla en tyst minut.
(Kammaren höll en tyst minut.)

Föredragningslista
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fastställande av arbetsplanen. Förslaget till föredragningslista har delats ut och följande ändringar har gjorts eller föreslagits (artikel 111 i arbetsordningen).
Till att börja med har jag två upplysningar till er. Busquin kommer att redogöra för kommissionens meddelande som gäller det särskilda programmet för genomförande av Europeiska gemenskapens ramprogram för 2000-2006, å ena sidan, när det gäller åtgärder inom forskning och teknisk utveckling och demonstration, och Europeiska atomenergigemenskapens, å andra sidan, när det gäller forsknings- och utbildningsåtgärder.
Jag vill också informera er om att Mayers betänkande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden strukits från föredragningslistan, eftersom det ännu inte antagits av det behöriga utskottet.
När det gäller den gemensamma diskussionen om miljöpolitiken har rådet meddelat att Sveriges miljöminister Larsson vill närvara vid debatten om Hulthéns betänkande. Enligt överenskommelse med de politiska grupperna kommer också den gemensamma diskussionen att flyttas fram i föredragningslistan. Den kommer att äga rum före Myllers betänkande, också det för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om gemenskapens handlingsprogram för miljön.
Jag vill slutligen berätta att den tidsfrist som i dag fastställts för att lämna in begäran om separat omröstning, delad omröstning eller begäran om namnupprop flyttats fram till kl. 16, också detta på begäran av och i fullständigt samförstånd med samtliga politiska grupper.

 
(Arbetsplanen fastställdes med dessa ändringar.)

Muscardini
Fru talman! I dessa dagar har man kommit fram till en överenskommelse om ett förslag till en europeisk lagstiftning för kampen mot pedofili. Jag skulle vilja erinra om att denna överenskommelse framstår som något senkommen i förhållande till de tusentals namnunderskrifter som vi har haft förmånen att få överlämna till er, liksom även i förhållande till den ökade frekvensen av denna företeelse som, liksom under dessa veckor i Italien, har drabbat flera hundra barn.
Vi önskar en snabbare rättsskipning och strängare lagar: i själva verket finns det i alltför många fall ekonomiska intressen och ofta politiskt beskydd bakom detta motbjudande brott som märker tusentals barn för livet.
Vi önskar att detta parlament skall vända sig till kommissionen och ministerrådet för att ta initiativ till en kultur mot pedofilin som inför regler även för användningen av Internet, ett redskap som alltför ofta används av dem som gör sig skyldiga till pedofili. Barnen i hela världen, men i detta fall speciellt i Europa, begär av detta parlament att det talar om var det står. Man kan inte enbart förlita sig på senkomna eller begränsande dokument: vi måste börja handla med kraft!

McKenna
Fru talman! Jag skulle vilja ta upp frågan om ett mycket viktigt möte som ägde rum i går med ministrarna för rättsliga och inrikes frågor, vid vilket man nådde en överenskommelse som rör människors privatliv och deras rätt till privatliv, deras grundläggande rättigheter när det gäller tillgång till telekommunikationer.
Det handlar om vad som kallas Enfopol 29. Enfopol 29 har aldrig diskuterats i detta parlament. Man har diskuterat Enfopol 98, att skriva om internationella användarkrav, men detta är någonting helt annat. Det handlar om att tolka befintliga krav och fastställa hur de kommer att användas inom EU. Det är fullständigt oacceptabelt att långtgående beslut har fattats av ministrarna i rådet (rättsliga och inrikes frågor) utan att saken har diskuterats i detta parlament. Dessa beslut kommer att beröra oss alla, liksom de kommer att beröra alla utanför detta parlament: människor kommer inte att ha rätt till ett privatliv, och det här är en fråga som bör tas upp över hela linjen. Det är en fråga om grundläggande rättigheter.
(Applåder från Verts/Ale-gruppen)

Schröder, Ilka
Fru talman! Jag vill tala om samma sak. Det dåliga med att förnya dessa Enfopol-planer är att de går långt utöver det som planerades för tre år sedan. Det är inte bara traffic data och content data samt header i ett e-postmeddelande och innehållet som kontrolleras, utan många, många fler detaljer skall kontrolleras ända till kreditkorten, IP-ports, och det handlar om att kontrollera datorn helt och hållet. Det betyder att det inte längre finns någonting i kommunikationen som inte kontrolleras. Detta förelåg inte en gång som ett riktigt dokument i rådet. Vi har överhuvud taget inte någon möjlighet att komma åt informationen! Beslutet har ännu inte fattats, uppenbarligen på grund av ett formellt fel. Men det kan fattas när som helst, det krävs inte något ytterligare möte för det.
Jag vill upprepa kravet: Vi behöver en diskussion om detta. Vi hade nu ett tillfälligt utskott för Echelon, och vi är irriterade över att NSA och andra underrättelsetjänster kränker de allmänna fri- och rättigheterna. Det som händer är att man inom EU planerar något mycket värre, nämligen att verkligen allting kan övervakas!
(Applåder från Verts/Ale-gruppen )

Gorostiaga Atxalandabaso
Varje gång fru talman talar om Baskien är det för att måla upp en bild av sorg och smärta för kammaren, vilket är mycket beklagligt.
Det är anledningen till att jag systematiskt deltar när denna församling sörjer offren - alla offren - för vår mer än sekelgamla konflikt. Vi borde inse att det inte är lätt att finna en väg ut ur en av Europas mörkaste politiska tunnlar, särskilt inte om vi håller oss till samma vägar. Vi måste definitivt prova någonting nytt, och vi, Euskal Herritarrok, är angelägna om att ge all den hjälp vi kan.

Galeote Quecedo
Fru talman! Med er tillåtelse kommer jag att läsa upp ett stycke ur den ledare som publicerades i tidningen Diario Vasco vars ekonomichef, Santiago Oleaga, har mördats av ETA. Texten i stycket lyder: "Det råder inget tvivel om anledningen till mordet på Santiago. De dödade honom med en obeskrivlig sadism, för att genom hans död ingjuta rädsla och oro i alla de yrkesmänniskor som arbetar inom de olika kommunikationsmedier som ETA har valt till sin måltavla. Men terroristerna kunde inte ha valt ett mer talande offer för att visa vilken avsikt de egentligen har med sina aktioner: att tysta det ord som dessa kommunikationsmedier sprider för att på så vis tysta ett helt samhälle tills de underkuvar det med avskyvärd tyranni".
Fru talman, jag anser att den bästa hyllning vi kan ge Santiago Oleaga här i dag är att visa vårt fasta avståndstagande från de som vill påtvinga oss denna avskyvärda tyranni och även att uttrycka vårt mest absoluta förakt inför deras talesmän.
(Applåder)

Särskilt program för forskning och teknisk utveckling
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om det särskilda programmet för forskning och teknisk utveckling.
Jag har nöjet att lämna ordet till kommissionär Busquin.

Busquin
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! I dag har kommissionen antagit sina förslag för de särskilda programmen inom ramprogrammet för forskning för 2002-2006. Kommissionen har samtidigt antagit ett meddelande om möjligheten att utnyttja artikel 169 i fördraget för att genomföra ramprogrammet. De särskilda programmen är instrument för genomförande. Kommissionens förslag i frågan innehåller därför inget annat än förslaget till ramprogram som skall antas genom medbeslutande. Men förslagen ger ett antal preciseringar i frågan. Som ni vet antog kommissionen ramprogrammet den 21 februari i år, och detta nya ramprogram är särskilt utformat för att bidra till att genomföra det europeiska området för forskning.
Jag erinrar om huvudprinciperna i programmet. Inom denna ram har vi lagt fram ramprogrammet med strävan efter att samla ansträngningarna till ett begränsat antal prioriteringar där gemenskapens åtgärder har störst mervärde. Vi vill också försöka skapa en strukturerande effekt på den forskning som bedrivs i Europa, genom att bättre samla de nationella åtgärderna och inrätta ett mer enhetligt europeiskt område för forskning. Vi anser också att förvaltningen av våra ramprogram bör underlättas och förenklas genom de möjligheter till ingripande som finns.
För genomförandet av detta ramprogram föreslår vi en struktur med fem särskilda program. Det återspeglar ramprogrammet, och omvandlar dess politiska förslag till operativ verklighet. Strukturen är följande: ett program kallat "Integrera och förstärka det europeiska området för forskning" omfattar samtliga aktiviteter inom forskning och samordning när det gäller forskningspolitik i Europa, ett program kallat "Strukturera det europeiska området för forskning" innefattar verksamhet som gäller förbindelser mellan forskning och innovation, inom området rörlighet för forskare och inom området infrastruktur och frågor om vetenskap och samhälle, och dessa förbindelser med medborgarna, vilket är frågor som blir alltmer betydelsefulla i det europeiska samhället. Vi har också ett program för forskningsverksamhet inom Euratomområdet. Vidare två program för verksamheten vid det gemensamma forskningscentret respektive inom det nukleära och icke-nukleära området.
Innehållet i förslagen syftar till att precisera det vetenskapliga och tekniska innehållet, som läggs fram mycket mer detaljerat än i ramprogrammen. Men förslagen gäller även de nya instrumenten för genomförande som står i centrum för filosofin i ramprogrammet för 2002-2006, inrättandet av kompetensnätverk och integrerade projekt. Kompletterande preciseringar om hur det skall fungera kommer att finnas i reglerna för deltagande i och spridning av ramprogrammet, som antogs genom medbeslutande och där kommissionen senare kommer att lägga fram sina förslag.
Jag sade också att när det gäller meddelandet om genomförande av artikel 169 i fördraget, som aldrig riktigt genomförts, har vi låtit utarbeta ett antal förslag om hur man konkret skulle kunna få metoden att fungera med gemenskapens deltagande i nationella program som verkställs gemensamt. Det är betydelsen i denna artikel 169. Vår målsättning är alltså att inleda en politisk debatt om denna fråga. På grundval av dessa första resultat planerar kommissionen att senare lägga fram ett förslag till rambeslut som fastställer de allmänna villkoren för gemenskapens stöd, inom ramen för artikel 169, samt inom vilka områden det är möjligt att använda denna metod.
Jag tror därför, fru talman, att jag kan säga att kommissionen för första gången lägger fram sina förslag till särskilda program snabbt, efter att förslaget till ramprogram lagts fram. Vi tror därför att vi uppfyller ett önskemål från parlamentet i syfte att underlätta den politiska debatten genom att tillhandahålla denna serie av kompletterande information. Det finns också beståndsdelar för precision och klargörande, eftersom de nya instrumenten kräver det, och vi har också planerat ett informationsmöte med ledamöterna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi, den 5 juni. Jag tror därmed att vi kommer att ha gjort allt för att, inom planerade tidsfrister i parlamentet och med rådet, anta det nya ramprogrammet som är ett verktyg för detta europeiska område för forskning, och som jag tror har starkt stöd från Europeiska unionen.
(Applåder)

Talmannen
Tack, kommissionär Busquin, för detta meddelande.

Van Velzen
Fru talman! Jag vill gärna tacka kommissionären så hjärtligt för hans uttalande och framför allt också för att han kunnat hålla de avtalade tidsfristerna. Det är en stor framgång. Jag skulle också vilja be honom att så snabbt som möjligt besvara de frågor som utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi ställt till honom. Då kan vi också hålla oss till tidsfristerna och tycker jag är väldigt viktigt.
Fru talman! Jag har två konkreta frågor till kommissionären. För det första: i det särskilda programmet blir den viktigaste forskningen, och därmed även pengar, förbehållen det mänskliga genomet och bioteknik. Det är mycket riktigt ett viktigt forskningsområde, men ett som ger resultat under en tio- till femtonårsperiod.
Fru talman! Fortfarande dör tyvärr väldigt många medborgare i Europeiska unionen av tre kända åkommor, nämligen cancer, hjärt- och kärlsjukdomar och åldrandesjukdomar, såsom Alzheimer. I utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi växer undan för undan önskningen om ett särskilt life-science-program inom ramen för det mänskliga genomet och biotekniken. Min fråga till kommissionären är om han är beredd att tillsammans med oss fundera på att utarbeta ett sådant program.
Min andra fråga till kommissionären är mer teknisk: kommissionären gav en lång förklaring angående artikel 169 i fördraget. Varför tillämpar han inte artikel 168 i fördraget? Det är väl mycket mer praktiskt.

Busquin
. (FR) Fru talman! Jag skulle vilja säga till herr Van Velzen att frågorna överlämnades officiellt till oss i måndags, den 28 maj, och att vi gör allt för att kunna besvara dem innan veckan är slut. Ni får därför svaren i början av nästa vecka, det är jag angelägen om, och vi kan fortsätta denna dialog om denna typ av frågor.
När det gäller de två mer exakta punkterna tog Van Velzen, med rätta, upp hälsoproblemen såväl när det gäller neurologiskt degenerativa sjukdomar som cancerfrågor, och han kommer vid antagandet av särskilda program, när det gäller genom och hälsa, att se att perspektiv öppnats för att utföra arbete som har ett europeiskt mervärde i denna fråga. När det exempelvis gäller kliniska försök inom cancer och degenerativa sjukdomar finns det i det särskilda programmet möjligheter som ingår i det nya genomperspektivet. Men det hindrar inte att man kan göra det redan nu, så snart det finns ett obestridligt europeiskt mervärde.
När det gäller artikel 169 har vi, som jag sade, utarbetat ett dokument som inleder debatten i denna anda, och vi förklarar varför artikel 168 inte används på samma sätt. I svaret på frågorna får Van Velzen ett mycket uttryckligt svar.

Linkohr
Fru talman! Även jag vill gratulera kommissionären och kommissionen till detta förslag. Men om jag har förstått er rätt så har vi nu i det sjätte ramprogrammet för forskning mycket färre specifika program än i det femte, och jag skulle gärna vilja fråga er varför. Vilka är anledningarna? Vi har alltså färre specifika program för de sektorsvisa frågorna. Vi hade hittills ett för bioteknik, för energi, miljö osv. Allt detta kommer i framtiden att sammanfattas under ett tak. Befarar inte ni också att ramprogrammet för forskning därigenom blir mindre synligt? Måste man inte också befara att de enskilda yrkesgruppernas och sektorernas intresseorganisationer då kommer att delta i mindre utsträckning i det sjätte ramprogrammet, eftersom de inte vet exakt vilket område de nu hamnar under? Min fråga lyder: Kan ni tala om vad anledningen är till att ni denna gång har färre specifika program än tidigare?

Busquin
. (FR) Jag skulle vilja säga till herr Linkohr att målsättningen är att uppnå ett europeiskt område för forskning, och alltså bättre strukturera forskningen på denna nivå, och han är en av de första som inom parlamentet sagt att vi måste undvika att splittra forskningen. Ramprogrammet motsvarar ett stort belopp, men det är aldrig mer än 5 procent av de offentliga utgifterna för forskning i Europa. Man får därför inte kräva av ramprogrammet att det skall utföra all europeisk forskning. Vad programmet kan göra är att bidra till att påverka den europeiska forskningen och ge större enhetlighet. Om man har ett alltför sektoriellt synsätt, får man en katalog av åtgärder och en mycket stor spridning. Vi har därför försökt att ta upp problemet med beståndsdelar som har hög prioritet.
Jag har just nämnt problemet med genomen, som berör många områden beträffande hälsa, bioteknik, men inom områden, såsom det som Linkohr känner till väl, nanotekniken, vilket innebär att utarbeta teknik med hjälp av mer intelligenta processer, material som kräver mindre energi och råvaror, kommer ett stort antal sektorer att beröras, både bil- och flygsektorn och andra. Det finns alltså en vision om enhetlighet snarare än en förteckning över problem. Jag inser mycket väl att frågan om antalet särskilda program inte får förhindra en dialog om innehållet i prioriteringarna. Och när det gäller innehållet i prioriteringarna är det uppenbart att man kan vara mycket mer detaljerad. Ni skall få se att i och med antagandet av dessa särskilda program kommer ytterligare ett steg att ha tagits. Jag tror att den dialog som inletts med kommissionen kommer att göra det möjligt att ytterligare klargöra denna strävan efter att strukturera det europeiska området för forskning.
Jag tror att vi känner till de nuvarande bristerna. Vi sprider våra medel alltför mycket och Europa har inte en kritisk massa med stora forskningsmålsättningar jämfört med andra utvecklade länder, såsom Förenta staterna, Japan, och vi måste därför uppnå denna kritiska massa och det europeiska programmet kan bidra, även med nya villkor, såsom större anslutning från de nationella programmen. Vi måste stimulera enhetliga åtgärder. Det är lite av den anledningen som det inte finns lika många kataloger för de särskilda programmen per ämne.

Plooij-van Gorsel
Fru talman! Jag tackar kommissionären för hans uttalande. Jag tar mig dock friheten att inte hålla med om det sista han sade och ansluta mig till min kollega Linkohr: vare sig ett program omfattar tjugo olika ämnen eller om det är ett särskilt program så måste varje program bedömas efter dess egna meriter och få sin egen plats och budget. Dessutom tycker jag det måste vara tydligare för de som skall ansöka till programmen om de skiljs åt litet mer.
Det var dock inte det jag skulle fråga om. Jag skulle precis som min kollega Wim van Velzen vilja fråga när vi kommer att få svar på de skriftliga frågor vi ställt. Ni vet bättre än någon annan hur ofta jag redan frågat kommissionen vad som egentligen ligger till grund för vissa prioriteter i ramprogrammet och vilka kriterier som har tillämpats i det sammanhanget. Jag har aldrig fått något svar på den frågan, lika litet som alla andra som ställt liknande frågor. Jag hoppas att jag verkligen kan få svar på det nu.

Busquin
. (FR) När det gäller svaren på frågorna skulle jag bara vilja påpeka att vi fick frågorna i måndags. I dag är det onsdag, och vi skall alltså besvara dem före veckans slut. Jag anser att så korta tidsfrister visar på respekt för parlamentet och det arbete vi försöker utföra tillsammans. Jag vill verkligen att svaren skall vara betydelsefulla, så att dialogen blir alltmer tydlig och exakt.
Beträffande problemet med urval, tror jag att jag sagt att de stora prioriteringarna, och jag har redan haft tillfälle att svara parlamentet om detta, dels motsvarar arbete inom IPTS, och diskussioner med centrum för ekonomisk och social forskning (CRES) på olika nivåer som företräder de vetenskapliga råden i medlemsstaterna, dels den allmänna strömningen inom den vetenskapliga och industriella världen, vare sig det gäller genomen, nanoteknik, problemet med informationssamhället, livsmedelssäkerhet eller hållbar utveckling där jag instämmer med er att vi ytterligare måste precisera frågorna om transport, miljö och energi.
De stora riktlinjerna har, tror jag, fastställts enligt mycket objektiva kriterier, och jag har redan haft tillfälle att svara, men det har alltid funnits ett val. I slutändan ställer jag fortfarande frågan: vad mer vill ni tillägga? Låt oss diskutera det. Jag tror att det inom ramen för de särskilda programmen finns ett handlingsutrymme, under förutsättning att vi inte hamnar i spridningsprocesser som skulle undanröja ramprogrammets enande effekt.

Piétrasanta
Fru talman, kära kolleger! Jag skulle först vilja tacka kommissionär Busquin, inte bara för hans meddelande, utan även för att han hela tiden böjer sig för samrådet med oss, för vi ställer många frågor, men sakta men säkert får vi beståndsdelar för att arbeta, och jag tror att seminariet den 5 juni kommer att kunna ge oss kompletterande upplysningar.
Jag skulle vilja betona behovet av att strukturera det europeiska området för forskning och den innovation det innebär, göra det sjätte ramprogrammet mer flexibelt och lättare att få tillgång till, och jag tänker särskilt på detta europeiska mervärde som vi finner i alltmer utbyte inom unionens länder, bl.a. genom stipendier för ungdomar, så att de kan bedriva forskning och arbeta i övriga stater och lära känna varandra bättre. Vi måste också kunna behålla de värden och hjärnor som vi har i Europa, och inte bara se dem exporteras någon annanstans. När det gäller de särskilda programmen skulle jag slutligen, denna gång, vilja betona innovationen, när det gäller en hållbar utveckling. Det är mycket viktigt och något man talar mycket om, men som man ännu tillämpar alltför lite.
Jag fäster kollegernas uppmärksamhet på att gruppen De gröna arrangerar en konferens i ämnet här i parlamentet i Bryssel, nästa vecka den 6 juni. Vi inbjuder alla våra kolleger att komma och delge oss sina tankar om hållbar utveckling, energi, förnybar energi, miljö och ekologi, framför allt, så att vi kan ta hänsyn till det och lämna förslag inom detta område, som intresserar oss mycket.

Busquin
. (FR) Rörligheten är mycket viktig för att verkligen skapa en europeisk dimension inom forskningen. Aspekten omfattar två delar: för det första de nuvarande hindren för forskarnas och lärarnas rörlighet, etc. En högnivågrupp har träffats tillsammans med experter från samtliga medlemsstater och överlämnat en rapport till oss, som för övrigt kommer att diskuteras vid rådet (forskning) den 26 juni och lämnas till parlamentet för att visa på alla svårigheter när det gäller rörlighet i den vetenskapliga världen. Som jag så ofta sagt är det svårare för en erkänd forskare i Europa att bege sig till ett annat europeiskt land än till exempelvis Förenta staterna. Det finns alltså hinder där som man måste försöka bemöta och undanröja.
För det andra vet vi, när det gäller unga forskares rörlighet, att vi har programmet Marie Curie, som är en stor framgång, men vi vill i vårt förslag fördubbla medlen för unga forskares rörlighet, och även inrätta stipendier för att locka forskare till Europa, så att Europa på nytt skall bli attraktivt för de bästa forskarna i världen och i tredje land. Det finns därför mycket konkreta förslag i programmet beträffande rörligheten, vilket ni också kommer att se.
Den sista punkten slutligen, nämligen problemen med att konkretisera beståndsdelar för en hållbar utveckling, tror jag ingår i den politik som parlamentet, kommissionen och rådet kommer att diskutera i Göteborg. Inom dessa områden återstår forskning att göra, bl.a. beträffande konkreta exempel, för att stödja politiken för en hållbar utveckling. Herr Piétrasanta! Ni försvarade exempelvis idén om väl definierade ekologiska platser inom ett exakt område. Jag tycker att det är ett bra exempel på tillämpning av en hållbar utveckling på lokal nivå och jag tror att vi kan tänka oss att inrätta ett nätverk av ekologiska platser i Europa.

Jackson
Fru talman! Jag hoppas att ni inte kommer att anse att jag bryter mot arbetsordningen, men jag har en mycket specifik fråga till kommissionären, om forskning.
Jag har förståelse för mina kolleger som tycker att det sätt på vilket de nya programmen kommer att läggas upp gör det svårt att se vad som egentligen händer. Min specifika fråga är följande: En av de saker som det finns ett trängande behov av att forska i är hur effektivt det är att vaccinera vid utbrott av mul- och klövsjuka. Jag vet inte - och jag har forskat en del i detta - vad som är på gång i fråga om sådan forskning inom ramprogrammet, varken inom det nuvarande eller inom det som planeras.
Det skulle vara ytterst bra för många människor i Europa att veta vad som görs. På grundval av erfarenheten i Förenade kungariket är jag mycket rädd för att mul- och klövsjukan inte kommer att försvinna utan att vi kommer att ha att göra med den under en lång tidsrymd. Det är därför oerhört viktigt med europeisk forskning.

Busquin
. (FR) Fru talman! När det gäller problemen med forskning om mul- och klövsjukan i det nya ramprogrammet har frågan om livsmedelssäkerhet liksom fodrets kvalitet blivit en prioritet. Vi har för övrigt planerat att avsätta 600 miljoner euro för denna del av programmet. Vi får då, tror jag, större möjligheter också att anpassa programmet till nya problem. Det är en punkt som vi betonar: att kunna behålla ett manöverutrymme, ett utrymme för anpassning till krissituationer, så att vi inte i dag begränsar oss genom att anta det nya ramprogrammet fram till 2005, utan att planera för vad som kan hända då.
I de särskilda programmen anger vi därför hur vi anser att man varje år bör ha möjlighet att inrätta brådskande och exakta program. När det gäller forskning som bedrivits om mul- och klövsjukan, både tidigare och i ramprogrammet, tillåter jag mig att informera om det som vi redan har till vårt förfogande i kommissionen, jag skall närmare bestämt be mina enheter att meddela er dem så snart som möjligt.

Caudron
Fru talman! Jag skulle i min tur vilja tacka kommissionären både för hans tillgänglighet och för att han respekterar de tidsfrister vi ömsesidigt kommer överens om när vi frågar ut varandra. Jag vill också bekräfta för honom att vi är överens om den allmänna utformningen av hans förslag. Jag vill ändå, efter att ha hört honom berätta om innehållet i de fem särskilda programmen, erinra honom om att vi i parlamentet är oroade över att detta antal är alltför lågt och jag skulle vilja fråga honom vad han föreslår när det gäller möjligheter att kontrollera dessa särskilda program, både inom parlamentet och i ministerrådet.
Den andra frågan gäller instrumenten. Jag skulle vilja höra vad han säger om den nödvändiga flexibilitet, som förefaller oss oundviklig, mellan de nya instrument han föreslår och åtminstone ett tillfälligt bibehållande av vissa tidigare instrument.
En tredje fråga slutligen: vilka garantier har han hittills för att rådet godkänner det belopp på 17,5 miljarder euro som han föreslår?
Och sedan en extra fråga: är han personligen anhängare av att det gemensamma forskningscentret bibehålls under mycket goda förhållanden?

Busquin
Jag tackar herr Caudron. Naturligtvis skulle alla dessa frågor förtjäna att utvecklas omfattande men jag skulle, i den telegrafiska stil som vi har möjlighet till i dag, vilja försöka att redan nu ge honom några svar. När det gäller programmet för att kontrollera prioriteringar, såväl för rådet som för parlamentet, eftersom det handlar om medbeslutande i ramprogrammet, är det uppenbart att fördelen med att ha ett särskilt program som tar upp alla prioriteringar skapar en mindre krets, men en krets som så att säga kan delas upp utifrån intresseområden. Jag tror att i diskussionen är problemet inte nödvändigtvis antalet, utan möjligheten att ha en fördjupad debatt om ett antal prioriteringar. Jag tror alltså att vi kan diskutera villkoren för arbete och tillämpning och se hur vi skall bemöta denna invändning.
När det gäller problemet med nya instrument och tidigare - där måste man vara tydlig - anser vi att det nya ramprogrammet skall spela en roll som verktyg för att strukturera Bryssels europeiska område. De tidigare bedömningarna av föregående program visar att de är till nytta, eftersom de skapar kontakter på europeisk nivå, men att de inte har en tillräckligt strukturerande effekt. Det är fullständigt klart. Det är därför det krävs nya instrument. Jag förstår oron varje gång man talar om "nytt". Anpassningen till förändringar är svår och det är normalt. Det är alltså en fullständigt begriplig mekanism och jag förstår viss oro och det är därför nödvändigt att förklara sig noga. Jag skulle emellertid vilja säga att förslagsinfordran fortfarande är aktuellt i det som kallas "den åttonde prioriteringen", där stödet till politiken och den framväxande politiken samlas. Där finns alltså över 1,6 miljarder euro som är tillgängliga för förslagsinfordran i termens traditionella mening. Förslaget är alltså noterat.
När det gäller den allmänna budgeten anser jag för min del att även om den förefaller få lite bifall från rådet, har jag tyckt mig förstå att förslaget från det svenska ordförandeskapet blir att vid rådet (forskning) den 26 juni ha en första informell diskussion om budgeten. Jag hoppas att vårt förslag kommer att godkännas. Det är ett försiktigt förslag som för övrigt ingår i budgetplanen som fastställdes i Berlin om kommissionens olika politikområden. Det förefaller mig därför som om det finns en möjlighet.
Avslutningsvis, har vi det gemensamma forskningscentrumet. Som ni vet har vi ansträngt oss för att det gemensamma forskningscentrumet skall fokuseras på uppgifter som det är mest lämpat för - dvs. uppdrag med gemensamma kontroller, gemensamma tester och vetenskaplig expertis när det gäller miljö, hälsa, vissa aspekter av kärnenergin samt säkerhet när det gäller informationssamhället. Vi har här verktyg, och vi har naturligtvis ett program inom det gemensamma forskningscentrumet vars budgetanslag förvisso inte ökat, men som bättre koncentrerar centrumets roll. Jag tror därför att det gemensamma forskningscentrumet fortfarande har en framtid, under förutsättning att det får uppdrag som är till nytta för hela Europeiska unionen.

Mulder
Fru talman! Jag skulle vilja ta upp de problem som de senaste månaderna och åren förekommit inom sektorn djurprodukter.
Vi har två problem: BSE, för vilket bättre tester kan utvecklas, och mul- och klövsjukan, för vilken ett markörvaccin kan utvecklas. Jag skulle gärna från kommissionären vilja veta vilka konkreta åtgärder som han tänkt vidta på kort sikt i det sammanhanget.
Jag tror att allmänheten inte längre kan acceptera masslakt av friska djur. Det måste vi från EU:s sida så snabbt som möjligt göra något åt och jag skulle gärna vilja att kommissionären svarar på frågan om när Europeiska unionen kommer att bidra till utvecklingen på det området.

Busquin
(utan mikrofon) (FR) ...problem med forskningen, eftersom jag talar om forskningen. När det gäller sjukdomar, bl.a. galna kosjukan och överföring av spongiform encefalopati, har 48 forskningsprojekt fastställts i föregående program till följd av processens uppkomst. Vi har alltså ett dokument som samlar hela den forskning som bedrivs och vid det senaste ministerrådet (forskning) beslutades som en första etapp att inrätta ett möte på europeisk nivå med samtliga forskare, jag talar inte om veterinärer eller skolor för veterinärexpertis, när det gäller problemen med galna kosjukan men också om problemen med Creuzfelt Jacobs sjukdom som för människorna är särskilt oroande och krävande.
Jag har nöjet att meddela parlamentets ledamöter att vi har utfört ett arbete som erkänts som unikt i sitt slag, genom att det just upprättar en förteckning över alla forskningsprojekt i Europa. Det är redan ett intressant arbete i sig eftersom duktiga forskare från olika länder var förvånade över att få veta att det fanns andra i andra länder som bedrev liknande forskning. Dokumentet kommer att finnas tillgängligt vid ministerrådet (forskning) den 26 juni och kommer att offentliggöras. Jag har redan haft tillfälle att hålla en presskonferens för att avisera det och berätta om huvuddragen, men jag tror att allt detta är mycket konkret.
När det gäller frågan om att slakta eller ej, tror jag att man måste hänvisa till mina kolleger Byrne eller Fischler, eftersom det är politik som fastställs antingen inom hälsa och konsumentskydd eller inom jordbrukspolitiken.

Maes
Fru talman! Vi talar här om djursjukdomar, även hos människan förekommer det fortfarande mycket dramatiska sjukdomar, herr kommissionär!
Spridningen av skenbart oförklarliga sjukdomar hos människor har ofta ändå förklarliga orsaker, såsom uran, utarmat eller inte, och sjukdomar i immunitetssystemet som skulle kunna ha förorsakats av ämnen i miljön. Kan ni försäkra att tillräcklig vikt kommer att läggas vid forskningen inom det området?
Mer allmänt skulle jag vilja fråga er: kommer det att bli slut på Europas eftersläpning gentemot Förenta staterna? Europa släpar efter, bland annat när det gäller budgetanslag. Kan kommissionären försäkra oss om att mer medel kommer att anslås, både från gemenskapen och från medlemsstaterna? Kommissionären har hela tiden sagt oss att det inte är så relevant att ständigt ta upp skillnaderna mellan grundläggande och tillämpad forskning. Får vi ändå utgå från att den grundläggande forskningen i Europa inte skall hamna på efterkälken?

Busquin
När det gäller den första frågan är det fullständigt klart att i de särskilda program som vi antog i förmiddags i kommissionen, skall ni få se, fru Maes, att det finns mycket tydliga avsnitt om miljöns inverkan på hälsan, och därmed exempelvis effekterna av kemiska produkter. Studier av denna typ planeras. Det har redan förekommit, men ni har rätt i att det handlar om förebyggande. Hälsorisker knutna till miljön - ni kommer att se det i dokumentet -, granskas på sidan om prioriteringen "livsmedelssäkerhet och hälsorisker".
När det gäller de medel som Europa ställer till förfogande för forskningen vill jag säga att det är nödvändigt att göra en ansträngning som totalt sett är större. Det var budskapet i meddelandet om det europeiska området för forskning - vi använder bara 1,9 procent av vår BNI, Förenta staterna 2,7 och Japan 3,1. Jag tror att vi blev mer medvetna efter toppmötena i Lissabon och i Stockholm. Statscheferna talar regelbundet om det europeiska området för forskning. Jag läste för övrigt med glädje att Jospin i sitt tal om Europeiska unionen talar om behovet av ett europeiskt område för forskning, men medlemsstaternas vilja krävs. De måste öka sina ansträngningar. Det är anledningen till att frågan om " benchmarking" , som vi inför, jämförelser mellan forskningsansträngningar, och utvecklingen av möjligheter för att styra denna forskning genom att inrätta integrerade projekt och genom att strukturera det europeiska området, tack vare att kommissionen lämnar stöd för att de nationella programmen skall kunna samlas, bör skapa dynamik till förmån för denna forskning.
På samma sätt gör ni fullständigt rätt i att betona ett grundläggande problem på europeisk nivå, nämligen problemet med unga forskare. Det kan inte tillräckligt betonas att medelåldern bland europeiska forskare är högre än medelåldern bland den europeiska befolkningen. Det betyder att det finns ett problem, att det inte förekommit någon rekrytering eller förkovran av den vetenskapliga forskningen i våra medlemsstater. Totalt sett har det de senaste tjugo åren funnits ett specifikt problem, och det finns därför för närvarande behov av att locka också ungdomar till en forskarkarriär, och att låta dem förkovra sig. Det är tydligt att i ett antal medlemsstater är det, jag säger det kanske lite brutalt, något skandalöst med den status man ger åt unga forskare när det gäller social och ekonomisk förkovran.
Det är alltså ett problem som vi måste ta oss an överallt i Europa, och där tror jag att vi kan tillföra jämförelser för att varje medlemsstat skall kunna ta sig an problemet, och jag kan säga att man nu är mottaglig. Alla vet att kunskapssamhället är motorn i ekonomin för de kommande åren. Toppmötet i Lissabon erkände att 25-50 procent är knutet till kunskap och därmed till forskning och innovation. Det finns här en positiv dynamik som vi också försöker att återspegla så mycket som möjligt. Ramprogrammet bör här spela en roll för att öka medvetenheten om denna fråga.

Schwaiger
Fru talman, kommissionär Busquin! Ni kräver ett starkare nätverk för forskningsaktiviteterna dels på den europeiska sidan, dels på den nationella, regionala och internationella nivån. Det finns ett mycket typiskt exempel i min region, nämligen samarbetet mellan det tyska cancerforskningscentrumet i Heidelberg och Transuran-Institut i Karlsruhe. Man kan ställa sig följande fråga: Bör vi inte i framtiden införa en europeisk nätverksvecka, där man visar upp bra exempel, och kommer skapandet av nätverken inte också att medföra att det krävs ekonomiskt bidrag från Europeiska unionen, med vars hjälp särskilt framgångsrika gemensamma forskningsföretag skulle kunna stödjas?

Busquin
. (FR) Jag instämmer helt i Schwaigers inlägg. Det är precis det vi vill göra. Jag kan säga honom att när det gäller de stora forskningscentrumen i Europa som inte faller under Europeiska unionens behörighet, såsom CERN - European Organisation for Nuclear Research i Genève och Institutet för molekylärbiologi i Heidelberg, har vi inlett en politik för kontakt med dem. Vi försöker för första gången skapa synergi mellan dem. De träffades här i Bryssel, tillsammans med kommissionen, de är oberoende men de skapade effekten av en kritisk massa. Ert exempel med Heidelberg och cancerforskningsinstitutet har jag tagit mig friheten att lämna till INSERM (Institut National de la Santé et de la recherche médicale) i Frankrike - eftersom ni vet att det finns ett franskt forskarlag som arbetar i Heidelberg med det tyska cancerforskningsinstitutet. Det är mycket viktigt att vi bidrar till att inrätta dessa nationella synergier. Det är antingen artikel 169 eller stödet till samarbetet i de nationella programmen.
Men er idé att konkret visa dessa anslutningar är utmärkt, och jag kanske tar mig friheten att föra den vidare för att visa vad som redan finns, och vad som måste utökas. Kommissionens roll blir att göra det möjligt för alla att delta, utifrån sina intressen och inom ett visst antal områden, men det är tydligt att initiativ har tagits. Dynamiken i det europeiska området märks redan i en rad nationella institutioner som vinnlagt sig om denna dynamik.

Bowis
Fru talman! Jag välkomnar att kommissionären säger att han är inställd på att lyssna. Jag undrar om han skulle kunna lyssna särskilt till de människor som arbetar inom folkhälsoområdet och till deras oro över att vad som har varit ett mycket bra program för skydd av folkhälsan, främjande av hälsa och förebyggande av sjukdomar tycks försvinna.
Som jag förstår saken är insatserna på hälsoområdet, inom de första sju kategorierna av forskningsprogram, begränsade till starkt vetenskapliga biomedicinska forskningsprogram. När människor undrar vad som händer i fråga om forskningen som avser skydd av folkhälsan, får de höra att den ingår i den allomfattande kategori 8, som snarast är en loppmarknad för program, med en mycket snäv finansiell ram.
De får höra att kommissionens generaldirektorat redan bjuds in att lägga bud, så Generaldirektoratet för jordbruk bjuder över Generaldirektoratet för miljö, som bjuder över Generaldirektoratet för hälsa och konsumentskydd och så vidare. Och det verkar som om folkhälsoområdet får stryka på foten, på samma gång som det genom Amsterdamfördraget förs upp på dagordningen för Europeiska unionen. Kommer han att undersöka detta? För om vi skall få till ett bra forskningsprogram, måste vi se till att det finns forskning i forskningsprogrammet samt lyssna till dem som arbetar inom området.

Busquin
. (FR) Jag förstår fullständigt frågan. Jag tror att detta är betydelsen av den diskussion vi skall ha. Innehållet i prioriteringarna till att börja med. Inom ramen för genomforskningen är det uppenbart att det även finns hälsovårdspolitik. Jag har redan svarat van Velzen när det gäller problemet med cancer och problemet med Alzheimers sjukdom som kommer att fortsätta att granskas. Jag deltog nyligen i ett möte med Europas bästa specialister när det gäller cancerforskning. Alla vet att genomforskning är en möjlig lösning när det gäller denna sjukdom, eftersom vi går mot alltmer individuella behandlingar, som innebär att man tar hänsyn till genomforskningen. Och det är inte den teoretiska genomforskningen om tio eller femton år, utan tillämpningar som man kan visa på. Att inrätta detta nätverk med de bästa cancerforskarna ingår alltså i vår målsättning. Det finns inte alls någon motsättning här.
Ni har rätt när ni påpekar att studier om folkhälsa som förefaller ha en mindre vetenskaplig dimension, och snarare är inriktade på epidemiologi, också måste bedrivas. Det stämmer att det inte ingår i den åttonde prioriteringen. Det planeras inom en annan sektor som man kanske inte har framhållit tillräckligt, nämligen samarbetet inom de nationella programmen. Man skulle därför kunna sätta "samarbeta" om exempelvis samtliga epidemiologiska uppgifter. 400 miljoner euro har avsatts för att förstärka det europeiska området för forskning. Det finns flera angreppsvinklar. Ni har helt rätt när ni säger att vi inte kan bortse från allt som kan bidra till att skapa en europeisk dimension av problemet. Dessa aspekter måste alltid beaktas.

Westendorp y Cabeza
Fru talman! Jag vill framför allt understryka det utmärkta samarbete som parlamentet har haft med kommissionär Busquin och Europaparlamentet genom det utskott jag är ordförande för när det gäller forskningsfrågor. Jag vill även ta tillfället i akt för att ta upp två frågor som oroar ett praktiskt taget enigt forskarsamhälle.
Den första frågan gäller det faktum att forskarsamhället utan reservationer stöder idén med ett gemensamt område för forskningsverksamhet. Men det hyser även allvarliga tvivel om att synergieffekten och det europeiska mervärdet kan gå förlorade genom en koncentration av de olika forskningsprojekten; det vill säga att ju mindre kärnan blir och ju mer dessa projekt koncentreras, desto större risker finns det för att dessa synergier inte uppstår på europeisk nivå.
Den andra frågan handlar om instrumenten. Tre instrument förutses: nätverk mellan spetsforskningscentrum, integrerade projekt och de resurser som finns att tillgå i enlighet med artikel 169 i fördraget. Forskarsamhället är oroat över det faktum att dessa tre instrument är nya och att de kommer vara de enda instrument som tillämpas. Den fruktar att andra instrument som har tillämpats och som forskarsamhället är förtroget med vid det här laget går förlorade. De fruktar även att en hel rad forskningslag som har växt fram plötsligt försvinner till följd av att det är endast dessa tre instrument som kommer att tillämpas.
Jag skulle därför vilja att kommissionären ger svar på dessa två oroande frågor.

Busquin
. (FR) Westendorp ställer en grundläggande fråga. Vi försöker besvara den vartefter. Jag tror att man måste sätta sig in i den dynamik vi haft för avsikt att skapa, dvs. en större koncentration, ett europeiskt mervärde i projekten, en dynamik för att strukturera det europeiska området. Jag har redan sagt det. Vilken är då frågan? Det är det faktum att det finns hinder mot denna strukturering, för att förslagen splittrats upp alltför mycket. Med öppningen mot kandidatländerna, med utvidgningen, riskerar denna uppsplittring att öka. Vi kommer då att få alltför små projekt, vilket skapar problem som den vetenskapliga världen själv tar upp: problem med tidsfrister, byråkrati, och det faktum att projekten inte är tillräckligt ambitiösa. Det är den negativa aspekten.
Vi måste därför hitta en gyllene medelväg, med mer ambitiösa projekt, mer integrerade, och där man inte bortser från hela den vetenskapliga världen. Dessa projekt är för övrigt mer vända mot den vetenskapliga världen, eftersom de har ett europeiskt mervärde och pågår under längre tid. Expertnätverken är exempelvis något som kommer och som mer berör den vetenskapliga världen än det som finns nu. Jag är medveten om nödvändigheten av att hitta en balans mellan viljan att inrätta detta europeiska område, projektdimensionen, och det faktum att ingen skall behöva känna sig utanför. Här måste vi alltså informera och förfina arbetet, särskilt som de tre instrumenten är instrument för de prioriterade områdena men de är inte prioriterade inom ramen för den åttonde prioriteten, där det finns projekt som är förbundna med stödet till unionens politik, och därmed med traditionella förslag.
Men jag tror att hela debatten kommer att handla just om att finna den gyllene medelvägen mellan förändring och en viss överensstämmelse som orsakade en hel del förvaltningsproblem för alla projekt. Vi förvaltar hela 14 000 projekt.
Jag upprepar återigen att det europeiska området för forskning inte bara består av det europeiska ramprogrammet. Det europeiska ramprogrammet ingår i det europeiska området för forskning. Detta område kommer också att inrättas genom medlemsstaternas strävan efter att samarbeta lite mer sinsemellan när det gäller forskningsverktyg. Vi bör därför bidra till detta. Det är vår målsättning.

Rovsing
Fru talman! Jag vill gärna tacka kommissionären, därför att jag tycker att det är ett av de viktigaste områdena över huvud taget, som vi behandlar här i dag. Det handlar ju om skapandet av de värden som skall säkerställa välfärden i Europa under många år framöver. Tråkigt nog ligger ansvaret för forskningen främst hos regeringarna, och de har i alla europeiska länder - nästan utan undantag - bara skurit ned, och jag är inte heller säker på att vårt svenska broderfolk gör något för att stödja de nationella grundforskningsprogram som genererar ny kunskap. Om vi genom det sjätte ramprogrammet skall kunna se till att de innovativa små företagen kan få tillgång utan att deras immateriella rättigheter förstörs, måste vi få vissa mekanismer som gör det möjligt för ett företag utifrån att få tillgång till de stora forskningsprogrammen, och att det går att sluta kontrakt utan påföljande onödig byråkrati. En grundläggande fråga är därför: Har rådet slutligen sett till att ge forskningsavdelningen ett sådant mandat att den kan sluta kontrakt utan att det behövs tjugo underskrifter? Om man inte har det, så är dess handlingskraft, herr kommissionär, mycket begränsad. Det är frustrerande att behöva vänta på tjugo underskrifter när man är ett litet företag eller en universitetsavdelning, därför att rådet har dikterat dessa villkor; och har vi i samband med omstruktureringen av kommissionens förfaranden tagit hänsyn till denna viktiga fråga? Det gläder mig att rådet för en gångs skull är närvarande, och det kommer att glädja mig att få höra kommissionens svar.

Busquin
. (FR) Jag instämmer helt i detta inlägg. De nya instrumenten skall ge större ansvar och större flexibilitet. Vi vill undvika alltför tvingande och avvärjande regler för deltagande i det sjätte ramprogrammet. Reglerna för deltagande skall därför bättre tjäna de små och medelstora företagen, och den vetenskapliga världen, än vad de gör i dag. Det är fullständigt klart. Det är i den riktningen som de integrerade projekten kommer att ge större flexibilitet, och vi skall undvika regler som är så tvingande att de undanröjer de små och medelstora företagen.

Nisticò
Fru talman! Med mitt inlägg vill jag tacka kommissionär Busquin för den utomordentliga möjlighet som han ger oss genom sin fortlöpande kontakt med Europaparlamentet.
Visst, i huvudsak anser vi att programmet duger, men det måste förbättras. Detta är den uppgift som vi har att utföra tillsammans. Förbättringarna avser till exempel tillvägagångssättet som fortfarande är alltför byråkratiskt: det måste klargöras bättre i sina delar liksom även fördelningen av den finansiella strukturen, enligt min mening, måste göras tydligare. Enligt min åsikt måste vi faktiskt prioritera de hälsoproblem som är de mest brådskande och allvarligaste och inte kan vänta.
När vi sedan talar om nätverk och om "centres of excellence", tror jag att kommissionären också känner behovet, nödvändigheten av ett utbyte med parlamentet. När det gäller vårt parlamentsutskott så föreställer vi oss en hel serie av "centres of excellence" som skall vara aktiva i Europa. Därför anser jag, sammanfattningsvis, att denna fortlöpande kontakt kan bidra till att programmet förbättras och att brådskande frågor besvaras, såsom till exempel de som har framförts av Jackson eller Bowis. Vi bör med andra ord inte arbeta med en uppdelning i vattentäta skott: vi har utarbetat ett europeiskt program för folkhälsan som säkerligen kan vara till stor nytta för kommissionären och jag är säker på att han redan i stor utsträckning har beaktat det.

Busquin
. (FR) Tack, herr Nisticò. Jag tror att det uttryck han använde, när han sade att programmen inte skall vara alltför uppdelade är svaret, uttryckt i andra ord, på det jag sagt, dvs. att man måste försöka undvika system som är alltför stela, alltför uppdelade, och ta stora frågor, såsom självfallet allt det som är knutet till neurologi, genom, som är problem som kommer att beröra hälsan och som berör olika områden, och alltså ha ett mer tvärvetenskapligt synsätt, skapa expertnätverk och ta hänsyn till alla dessa beståndsdelar, det är det som är tanken. Men idén måste göra framsteg, naturligtvis, genom en dialog mellan olika vetenskapliga världar.
I det hänseendet har självfallet parlamentsledamöterna möjlighet att till att börja med komma med frågorna från den vetenskapliga världen som jag ser dyka upp, men även förslag till att inrätta expertnätverk inom områden som är intressanta för Europeiska unionen och som definitivt har ett europeiskt mervärde. Det är det grundläggande kriteriet. Som jag sade i början tror jag att vi den 5 juni, nästa tisdag, får en eftermiddag med arbete där vi kommer att försöka hitta konkreta beståndsdelar utifrån de särskilda programmen såsom de fastställts, men även utifrån berättigade utfrågningar om de nya instrumenten.

Talmannen
Tack, kommissionär Busquin. Jag tackar alla kolleger som yttrat sig.
Jag förklarar debatten avslutad.

 

Purvis
Tillåt mig att komma med ett förslag för framtiden. I början av det här sammanträdet viftade jag under lång tid gång på gång med händerna. Kanske hade jag eller kanske hade jag inte förts upp på listan, men jag hade ingen aning om vilket som var fallet. Skulle en av era medhjälpare möjligen kunna visa att han eller hon har sett våra viftningar, så att vi vet när vi kan sluta och om vi är med på listan eller inte. Det skulle hjälpa oss.

Talmannen
Utmärkt, herr Purvis. Jag godtar förslaget.

Nicefördraget och Europeiska unionens framtid
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0168/2001) av Méndez de Vigo och Seguro för utskottet för konstitutionella frågor om Nicefördraget och Europeiska unionens framtid.

Méndez de Vigo
. (ES) Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! För fyra år sedan när jag tillsammans med min vän Dimitri Tsatsos hade äran att lägga fram ett yttrande om Amsterdamfördraget för parlamentet avslutade jag det inlägg jag gjorde då med att erinra om Miguel de Cervantes ord, som vid det laget gammal och trött, less på livet, sade att det fanns tillfällen då man måste välja mellan att vara väg eller värdshus, mellan att fortsätta framåt eller stanna upp, och jag sade: "vi måste vara en väg, vi måste fortsätta framåt". Amsterdam är ännu ett steg i den riktningen. Och jag kommer ihåg att kommissionären, vår gode vän Marcelino Oreja, även han svarade mig med ett citat av Miguel de Cervantes om trollkarlar, som kan ta ifrån oss allt, men aldrig hoppet.
Är då Nicefördraget det hopp som Europaparlamentet förlitade sig till? Svaret är klart: nej, det var inte det här Europaparlamentet ville. Europaparlamentet ville nämligen ha en djupgående reform av institutionerna; Europaparlamentet ville förbereda Europeiska unionen inför utvidgningen; Europaparlamentet ville behandla problem som oroar medborgarna. Men sanningen är att regeringarna, vilka är de som dominerar regeringskonferensen, fattade ett annorlunda beslut och därför har dagordningen blivit vad den blivit och inte den som Europaparlamentet ville ha.
De flesta av de här frågorna har inte lösts genom Nicefördraget. Endast vissa frågor har fått en lösning, i vissa fall på ett tillfredställande sätt, och i andra fall på ett otillräckligt sätt. Jag tror att förtjänsten - om det är så att det finns någon - med den resolution och det betänkande som Antonio Seguro och jag lägger fram är det ett välbalanserat dokument, vilket är vad som kännetecknar ett parlament som har upphört att blott och bart vara en drivande kraft för att i stället vara ett medbeslutande organ. Ett medbeslutande parlament innebär att det är ansvarsfullt och därför måste göra saker på ett välbalanserat sätt.
Jag vill hylla alla ledamöter i utskottet för konstitutionella frågor, som har utfört ett enormt arbete i samförstånd, från ordföranden, Giorgio Napolitano, till min gode vän, Antonio Seguro, som har varit en trygg, intelligent och även lojal kollega.
Vi talar därför om ett välbalanserat dokument, i vilket vi klart och tydligt pekar på de fel som finns och det som vi vill se ändrat i framtiden, eftersom avtalen, och Nicefördraget är ett avtal, inte varar för alltid - ordet alltid är bara ett tidsadverbial - vilket innebär att de är möjliga att reformera. Själva Nicefördraget är alltså början på denna reform. Jag anser att vi med den här resolutionen blickar mot framtiden, vi ser mot förklaring nr 23, och genom den förklaringen banas väg för en ny metod för reformer.
Vi har i konstruktiv anda velat hjälpa det svenska ordförandeskapet som vi har haft många kontakter med under de senaste månaderna, och målet med det är att man under Europeiska rådet i Göteborg skall kunna enas om hur Europeiska unionens framtid skall se ut och dess institutionella svar.
Fru talman, vad vi vill se är att det upprättas nationella kommittéer i alla medlemsstater för att människor skall diskutera på riktigt, inte på låtsas, för att vi på så vis skall få reda på hur medborgarna vill att framtidens Europa skall se ut.
Parlamentet satsar även på en demokratisk metod för att förbereda regeringskonferensen. Vi anser att den rätta demokratiska metoden är det konvent som utarbetade stadgan om de grundläggande rättigheterna. I dag när vi ser så många förslag från både det ena och det andra hållet - vilket är positivt - vill jag påpeka att vad Europaparlamentet vill ha är ett konvent som grundas på den modell som stadgan om de grundläggande rättigheterna utarbetades efter: på den metoden och inte på någon annan, eftersom den visade sig vara framgångsrik och förenade flera olika legitimitetsområden för att nå önskat resultat.
På grundval av konventmetoden vill vi att resultatet av denna även skall bli det dokument som regeringarna studerar vid regeringskonferensen. Vi kommer att lägga fram konstitutionella förslag, och man får inte vara rädd för begreppet konstitutionell; när vi talar om legitimitetsprincipen och om institutionell arkitektur talar vi nämligen om konstitutionella frågor.
Det resultat vi vill uppnå är att Europa får en konstitution och jag vill säga detta rakt ut, att det finns en europeisk konstitution, av vilken det klart framgår vilka befogenheter alla har, och framför allt, vilka uppgifter de olika institutionerna har inom den institutionella arkitekturen. Vi vill att den skall vara färdig innan år 2004, innan valen till Europaparlamentet, så att de politiska grupperna kan gå till dessa val och försvara våra möjligheter.
Fru talman, jag tror - och jag upprepar det jag sade i början av mitt inlägg - att detta är en hoppets väg. Vi står inför eurons Europa, inför utvidgningen, och om denna väg skall vara en hoppets väg eller en väg som leder oss till en situation med blockering av Europeiska unionen ­ vilket ingen vill ha - beror på oss själva. Därför vill jag att denna resolution skall bli ett konstruktivt bidrag till denna hoppets väg som blir allt bredare, och att vi tack vare denna blir allt mer europeiska.

Seguro
Fru talman, fru rådsordförande, herr kommissionär Michel Barnier! Det överraskar nog ingen att jag börjar mitt inlägg med att upprepa vår besvikelse över resultaten från Nicekonferensen, de alternativ man beslutat sig för och den räddhågsenhet med vilken regeringskonferensen arbetade i Nice. Nice var för oss en andra del av Amsterdam, och därför var det en förlorad chans för Europa att ta ett fast och stort steg framåt, för att nå ett större politiskt och socialt djup. Europaparlamentet arbetade för att stadgan om de grundläggande rättigheterna skulle införlivas i fördragen. Regeringskonferensen godkände den, men införlivade den inte i fördragen. Europaparlamentet ville att fler frågor skulle komma att beslutas med kvalificerad majoritet i stället för med enhällighet, situationen är redan nu besvärlig med 15 länder, och blir ännu värre med 27 länder, men regeringskonferensen gick precis motsatt väg. Europaparlamentet ville att regeln om kvalificerad majoritet för rådets beslut skulle bli ett medbeslutande med detta parlament, men regeringskonferensen valde inte det vi ansåg vara det riktiga. I Nice hade man den kortaste föredragningslistan i regeringskonferensernas historia, men trots det tog den det blygsammaste steget av alla fördragsreformer.
I stället fick vi i Nice en bild av ett Europa av egenintressen i stället för ett Europa med gemensamma värden, en bild av Europa där det verkar som om varje land bara brydde sig om sig själva och inte om Europa. Europa betyder inte att var och en sköter sitt, i Europa tar vi alla hand om alla, detta för att hedra grundarna till det europeiska projektet. Men rådet var medvetet om detta när det godkände sin "Förklaring 23", genom att det sade och medgav att resultatet var klent i Nice. I viss mån erkände det också att förberedelsemetoden inför denna regeringskonferens var helt uttömd.
Vi anser dock att Nice, bland andra positiva aspekter, gjorde det möjligt att fortsätta vägen mot en utvidgning. Det är precis i den här triangeln och i denna balans som min kollega Iñigo Méndez de Vigo sade att Europaparlamentet placerar sig, med tanke på resultaten från Nice, som gjorde oss besvikna, med tanke på möjligheten att fortsätta utvidgningen och med tanke på att en debatt och en ny metod för förberedelser och revidering av fördragen inleds som gör det möjligt att tänka på Europa på ett mer allmänt, seriöst, konsekvent och framför allt djupare sätt. Inte genom att som i Maastricht, säga "ja" till Nicefördraget, inte genom att som i Amsterdam säga "ja" till Amsterdamfördraget, men inte heller genom att stoppa utvidgningsprocessen, utan genom att således samarbeta på ett positivt sätt för att utvidgningen skall kunna förverkligas. Eller med andra ord: Europaparlamentet vill inte utgöra en del av problemet utan av lösningen.
Därför upprepar vi här att vi i vårt betänkande inte underställer utvärderingen av Nicefördraget slutsatserna från rådet i Laeken, utan vi tar hänsyn till slutsatserna från Göteborg och rådet i Laeken när Europaparlamentet skall avge ett yttrande med anledning av nästa regeringskonferens sammankallande. Varför det? Därför att vi vill ha seriösa och djupa lösningar. Därför föreslår vi för det första en ny förberedelsemetod för fördragsrevideringen. Vi vill ha ett konvent. En sak förstår vi för övrigt inte: om den mellanstatliga metoden misslyckades i Nice och om konventet var en framgång i utarbetandet av stadgan om grundläggande rättigheter som rådet skrev under, av vilka skäl använder man inte det goda exemplet från konventet för att utarbeta fördragsreformen? Vi förstår för övrigt inte av vilka skäl de nationella parlamenten och Europaparlamentet inte skall kunna delta i detta konvent. Vi förstår inte rådets rädsla, för det vi vill är inte att ersätta regeringarna, det vi vill är att delta på lika villkor med regeringarna i debatten och när det gäller de positiva förslagen för Europeiska unionens framtid. För det andra vill vi ha en bred debatt, och inte en debatt som är begränsad till bara de fyra ämnen som finns i "Förklaring 23". Men med mänskligt ansikte: det räcker inte med en site (hemsida), vi vill att det skall bildas kommittéer som aktiverar debatten, att det skall finnas handlingar som återger förslag i linje med konventet och att det kommer ett konstitutionellt förslag från konventet som kan utgöra en grund för den framtida fördragsreformen, vilken vi hoppas skall ske vid ett konvent.
Fru talman! Jag avslutar med att uttrycka min tacksamhet: för det första till min kollega Iñigo Méndez de Vigo, för hans erfarenhet, kompetens, intelligens, men också för den ärlighet och noggrannhet han har visat i detta arbete. Därefter vill jag tacka alla kolleger i utskottet för konstitutionella frågor, och utskottsordföranden Giorgio Napolitano för att han på ett exemplariskt sätt hela tiden har lett arbetet. Jag vill också tacka för allas bidrag, trots alla mycket olika inställningar, så att Europaparlamentet lyckades komma fram till en stark och fast ståndpunkt, med konkreta förslag. Slutligen vill jag tacka sekretariatet i utskottet för konstitutionella frågor, som såg till att vi i tid fick ändringsförslagen och förslagen på alla språk. Vårt mål, fru talman, är att återhållsamt arbeta för att Europaparlamentet skall bidra till ett Europa som är närmare medborgarna, ett Europa som stärker kommissionen och parlamentet mer, och rådet mindre, ett Europa med stiftelser och institutioner som bryr sig mer om alla europeiska medborgares välfärd och inte bara om ländernas egoistiska intressen. Jag upprepar all min respekt, all min uppskattning och all min beundran för rådets ordförande, jag är säker på att hon accepterar att jag påminner om hennes närvaro här i debatten och att vi är mycket tillfredsställda över dess politiska betydelse: det handlar om ett litet klistermärke med texten: Ja till ett konvent! Tänk på detta klistermärke när ni lägger fram era förslag och när ni röstar om dem tillsammans med era partner och övriga regeringsmedlemmar i unionen.
(Applåder) (Talaren riktar sig till rådets ordförande och överräcker det nämnda klistermärket.)

Talmannen
Tack, herr Seguro. Klistermärket passar perfekt till ministerns dräkt. Det är ett gott tecken!
Fru tjänstgörande rådsordförande, jag ger er genast ordet.

Lindh
, rådet. Fru talman! Ärade ledamöter! Europas framtid formas nu när Europeiska unionen samlar sig inför utvidgningen. Det gäller den historiska uppgiften att ena Europa och att önska kandidatländerna välkomna tillbaka till den europeiska familjen.
På västra Balkan gör unionen allt för att förhindra nya krig i Europa, ett nytt Srebrenica eller en ny etnisk rensning. Hittills har vi kunnat bidra till att förhindra fullskaliga konflikter i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och i södra Serbien. EU:s framtid ligger i att samordna utrikespolitiken så att vi kan förebygga väpnade konflikter.
Unionen håller nu också på att utveckla samarbetet med Afrika. En EU-trojka besöker just nu Västafrika. EU:s ansvar och EU:s framtid innefattar också ett globalt ansvar.
Samarbetet fördjupas nu inom en rad områden i Europa. Europa måste innebära mer än en marknad. Full sysselsättning, jämställdhet och social och ekonomisk balans är mål för framtidens EU.
Unionens arbetsformer utvecklas nu med rättsakten om allmänhetens tillgång till handlingar och med reformarbetet inom institutionerna. EU:s framtid ligger i en öppen och demokratisk union.
Samtidigt vet vi att mycket återstår när det gäller rättvis och fri handel, kampen för mänskliga rättigheter och arbetet för miljöfrågorna. Framtidsdebatten handlar om hur vi skall lyckas med dessa framtidsfrågor och hur vi skall skapa institutioner som gör att vi blir framgångsrika.
Genom Nice-fördraget förberedde vi unionen för anslutningen av nya medlemmar och klargjorde samtidigt engagemanget för en fortsatt fördjupning. Vi lyckades gå från enhällighet till majoritetsbeslut när det gäller ytterligare ca trettiofem bestämmelser. Själv hade jag dock, och många med mig, gärna hoppats att vi skulle ha kommit längre när det gäller det sociala området och den tredje pelaren. Vi lyckades också utsträcka medbeslutandeförfarandet till att omfatta nya områden, där Europaparlamentet tillsammans med de nationella regeringarna kan säkra den demokratiska förankringen i beslutsprocessen.
Detta var viktiga beslut, och vi lyckades nå längre än de tre frågor som pekades ut i Amsterdam. Samtidigt är de flesta överens om att - jag är övertygad om att vi kommer att få många exempel här i dag - nästa regeringskonferens behöver gå betydligt längre än Nice och att vi därför behöver denna breda debatt om Europas framtid.
Ett viktigt mål måste vara att göra medborgarna mer delaktiga i det europeiska projektet. Det svenska ordförandeskapet som, tillsammans med det kommande belgiska ordförandeskapet, fick uppdraget att sätta i gång debatten har tagit det på stort allvar.
Den gemensamma hemsida som kommissionen sköter öppnades redan i början av mars. Där finns redan inlägg från många stats- och regeringschefer och mängder av kommentarer från Europas medborgare. Hemsidan kommer att byggas ut till att omfatta samtliga elva EU-språk, och jag hoppas att den skall leva vidare i den debatt som kommer att fortsätta fram till och parallellt med regeringskonferensen. Institutionerna planerar också en rad gemensamma seminarier och konferenser. Till detta kommer alla de nationella initiativ som har dragits igång, både i medlemsländer och kandidatländer.
Vi vänder oss nu för första gången direkt till Europas medborgare i förberedelserna inför en regeringskonferens. Deras förväntningar och förhoppningar kommer säkert att sträcka sig bortom de fyra institutionella frågor som pekades ut i Nice. Det tycker jag är bra. Jag menar att framtidsdebatten i första hand handlar om politik, och i andra hand om institutioner. Innan vi försöker definiera våra verktyg, måste vi veta vad verktygen skall användas till. Samtidigt måste vi självfallet också föra de principiella resonemangen om unionens karaktär och väsen. Därför välkomnar jag såsom ordförande i rådet de mer långsiktiga visioner vi nu börjar se i debatten.
Det kan vara frestande att förenkla debatten genom att titta för mycket på själva begreppen och för litet på vad begreppen egentligen står för. Vi ser t.ex. att många vill dra en klar skiljelinje mellan de radikala "federalisterna" och dem som har mer modesta ambitioner vad gäller de institutionella frågorna. Varje land har emellertid sin historia och sina referensramar, som också avgör hur man där ser på begreppen. Själva begreppet " federalism" tolkas positivt och som decentralisering i några länder, medan det kan vara ett rött skynke och ses som centralisering i andra länder. Detsamma gäller debatten om en " konstitution" . De befintliga fördragen utgör redan, som flera har sagt, en sorts konstitution. De innehåller bestämmelser om vilka uppgifter vi skall ha, om ansvarsfördelningen mellan olika institutioner och om procedurregler. Det intressanta är vad de grundläggande reglerna innehåller, inte vad vi väljer att kalla dem. På liknande sätt målas det ofta upp en motsats mellan dem som menar att den demokratiska legitimiteten utgår från folkvalda i det egna landet, och dem som menar att den måste sökas i en ny politisk modell för det europeiska samarbetet. Jag anser att vi måste försöka hitta olika sätt att stärka sambandet mellan Europapolitik och nationell politik. Demokrati är inget nollsummespel. Jag är övertygad om att vi kan göra mycket för att stärka den europeiska demokratin, utan att bygga om unionen från grunden. När samspelet mellan den europeiska och den nationella nivån utvecklas, så vinner demokratin, och medborgarnas inflytande stärks.
Vi måste komma bort från den konstlade uppdelningen mellan europeiskt och nationellt. Både nationella och europeiska parlamentariker har ett direkt folkligt mandat. Vad är det som hindrar att nationella parlamentariker mer regelbundet framträder i Europaparlamentet och Europaparlamentariker mer regelbundet i de nationella parlamenten?
Kraven på folklig förankring och den omfattande dagordningen kommer att ställa särskilda krav på förberedelserna inför nästa regeringskonferens, och många har framfört att man måste hitta ett öppnare sätt än tidigare. Somliga tycker att en liten grupp av s.k. vise män skulle lägga fram förslag. En sådan grupp kan arbeta snabbt, men det skulle samtidigt betyda att alla länder inte kan vara representerade.
Många, inte minst här i parlamentet, har föreslagit att man skall använda ett öppet forum, liknande det konvent som utarbetade stadgan om de grundläggande rättigheterna förra året. Flera länder har dock betonat att ett öppet forum, ett konvent, inte får inskränka eller föregripa debatten med medborgarna. Efter det att ett öppet forum avslutat sitt arbete, måste resultatet kunna bli föremål för debatt, kommentarer och förankring.
Om jag ett ögonblick får tala som svensk ordförande och svensk utrikesminister och inte enbart som ordförande för rådet, vill jag säga att jag gärna skulle önska att vi kunde tillsätta ett öppet forum i början av 2002. Ett sådant forum skulle få arbeta under ungefär ett år, med uppgift att lägga fram rekommendationer till vilka frågor som skall tas upp på regeringskonferensens dagordning och att också komma med olika förslag när det gäller svaren och synpunkterna på de frågorna.
Samtidigt är det viktigt att den breda debatten fortsätter och att vi också tar till oss vad som sker i de nationella debatterna. Ett sätt att säkerställa det kan vara att sammanfatta de nationella debatterna och att redovisa för Europeiska rådet varje halvår. Det kommer säkert också att bli nödvändigt med ett tekniskt utredningsarbete, eftersom de frågor som togs upp i Nice är ganska komplicerade.
Sammanfattningsvis tror jag , med ledning av de diskussioner jag har fört med medlemsländer och kandidatländer, att det blir svårt att hitta en enskild förberedelseform som är lämplig för alla frågor. Vi behöver en kombination. Jag tror att vi behöver ett konvent, att vi behöver tekniska förberedelser och att vi behöver redovisa de nationella debatterna.
Det svenska ordförandeskapet kommer att fortsätta diskussionerna med Europaparlamentet, vid sidan av överläggningarna i rådet. Den resolution som ni antar i dag - jag vill verkligen tacka Méndez de Vigo och Seguro - kommer att vara ett mycket viktigt inlägg i den debatten. Detta blir naturligtvis också ett viktigt underlag för ordförandeskapet när vi skall presentera en rapport i Göteborg. Dessa frågor kommer där att ges en framträdande plats och förhoppningsvis bidra med nya impulser till den fortsatta diskussionen.
Jag ser nu fram emot era synpunkter!
(Applåder)

Colom i Naval
. (ES) Fru talman! Yttrandet från budgetutskottet är i viss mån sammanfattat i punkterna 2, 3 och 40 i förslaget till resolution; men ni förstår säkert att jag inte kommer att ge efter för frestelsen att avsluta mitt inlägg här. Jag tar mig därför friheten att ytterligare illustrera och nyansera yttrandet.
Vi håller fullständigt med om den mening i punkt 2, vilken lyder: "beklagar djupt att Nicefördraget ger ett blygsamt och i vissa fall otillräckligt svar ". Detta är en av de faktorer som mest frustrerar budgetutskottet: att vi för tillfället inte har varit förmögna att ta itu med budgetfrågorna och lösa dem innan vi går in i den effektiva fasen av utvidgningsprocessen.
I punkt 3 i förslaget från våra kolleger i utskottet för konstitutionella frågor står det att regeringskonferensen "gör beslutsprocessen inom unionen än mer diffus och ogenomblickbar". När det gäller den saken och ur budgetsynpunkt kan jag bara säga er att om ni ser på budgetsaldona och jämför dessa med medlemsstaternas röstvikter i rådet kanske röstningsförfarandet inte är så förvirrat.
Om vi går in på budgetaspekterna förväntade vi oss, som jag sade, en högre ambitionsnivå från medlemsstaternas sida, vi förväntade oss att de nu på ett uppriktigt sätt skulle ta itu med frågan om budgetförfaranden och att de till och med skulle bestämma sig för, för att säga det så, för en modell som finns i den tyska konstitutionen, vilken innehåller ett avsnitt som heter den "finansiella konstitutionen", enligt vilken en (Finanzausgleich), en ekonomisk kompensation föreskrivs mellan de delstater - lander - som ingår i den tyska förbundsrepubliken. Det här var det rätta ögonblicket att göra detta, utan att vänta till senare.
När det gäller det interinstitutionella avtalet är det fortfarande fullständigt godtyckligt, så till den grad att det finns 5 artiklar i det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin i vilka föreskrivs majoriteter som inte förutses i fördraget. Detta juridiska problem löstes inte i Nice. Detta förorsakar frustration i parlamentet. Vi skulle ha föredragit att budgetplanerna fastställdes och definierades, vetandes att detta inte skulle medföra någon särskild fördel för parlamentet, men däremot för unionen.
Budgetplanerna nämns i alla fall i fördraget men de definieras inte, vilket innebär att vi inte uppnår några större förbättringar. Nya utgifter och nya aktiviteter föreslås, Europaparlamentet förutsätts hålla med, men det föreskrivs inga ekonomiska medel för att göra detta.
Eftersom jag har ont om tid, ärade kolleger, vänder jag mig nu till rådets ordförande med anledning av att han har erinrat om våra olika kulturer, politik och traditioner, men det finns en sak som förenar oss alla: parlamenten skapades i Europa för att fungera som företrädare för medborgarna i syfte att kontrollera de offentliga utgifterna och godkänna härskarens utgifter. Budgeten är den hårda kärnan i den representativa demokratin och om vi vill ha en representativ demokrati i Europa måste vi avancera mycket mer i budgetförfarandena.
(Applåder)

Brok
Herr talman, ärade kolleger! När det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken ser vi ett typexempel på resultaten från Nice och fördraget i sin helhet. Europeiska unionen är stark överallt där Monnets metod tillämpas. Europeiska unionen är svag överallt där den mellanstatliga metoden tillämpas. Vi ser detta i fråga om utrikes- och säkerhetspolitiken med de dubbla strukturerna, som påverkar vår handlingsförmåga negativt. Vi ser det exempelvis också på att man tillämpar det stärkta samarbetet överallt där man kanske inte behöver det; där man bäst skulle behöva det - i fråga om försvaret - tillämpar man det dock inte.
Vi bör komma ihåg varför konferensen i Nice ägde rum. Den skulle stärka Europeiska unionens handlingsförmåga inför utvidgningen och samtidigt minska bristen på demokrati. I inget av fallen nådde man något resultat, i fråga om beslutsstrukturerna uppstod det rent av försämringar. Av den anledningen måste vi inse att den nuvarande metoden inte längre fungerar. Jag hade två gånger äran att företräda parlamentet - i Amsterdam och Nice - och jag vet att detta sätt att förbereda regeringskonferensen inte bäddar för de nödvändiga framstegen. Det kan bara göras av ett konvent, där de nationella parlamenten och även Europaparlamentet vid sidan av kommissionen och regeringarna deltar på lämpligt sätt.
Fru rådsordförande, det öppna forumet är inte något alternativ till konventet. Det kan tjäna som en förberedande åtgärd, men konventet - som består av parlamentsledamöterna - kan kanalisera detta öppna forum, den offentliga debatten, för att lägga fram ett resultat för er som stats- och regeringschefer, och tjäna som förhandlingsunderlag för er. Därför är det ett sätt att bygga upp den offentliga processen och inte något alternativ till den offentliga processen.
Vi måste komma fram till att medborgarna i detta Europa får det de har rätt till. Därför måste stadgan bli bindande. Vi måste se till att Europeiska unionen kan besluta där den har behörighet, så att man kommer fram till acceptans om beslutsförmågan. Vi måste göra Europeiska unionen demokratisk. Därför måste det i alla lagstiftningsfrågor finnas ett medbeslutande, även inom jordbrukspolitiken. Vi måste utforma öppenheten så att medborgarna vet vem som är ansvarig för ett felaktigt beslut. Därför måste de möten som hålls av rådet som lagstiftare vara offentliga. Det är de avgörande åtgärder som vi måste genomdriva i denna regeringskonferens!
(Applåder)
Därvid är det också nödvändigt att stärka de nationella parlamenten. Det räcker inte, som Jospin har föreslagit, att införa en kinesisk folkkongress i Europa, där det en gång om året förs stora debatter. Nej, vi vill stärka de nationella parlamenten där hemma, så att de som medlemmar av rådet kan kontrollera sina nationella regeringar. Det måste vara rätt utgångspunkt!
(Applåder)
Vi befinner oss nu i en situation där Europas ansikte och storhet kommer att präglas under de närmaste två och ett halvt åren. Vi påverkar ansiktet genom att vi för denna författningsdebatt på förnuftigt sätt och kommer fram till ett resultat, och genom att åstadkomma utvidgningen - båda sakerna tillsammans.
Jag hoppas att vi kommer att ha den styrkan och inte visa den fåfänga som flera regeringar gör, som anser att de måste fortsätta att sitta och kura på det existerande, för att förhindra framsteg! Därför bör man ge konventet chansen, där Europas valda företrädare, Europaparlamentet och de nationella parlamenten kan bidra till att prägla detta ansikte!
(Applåder)

Langenhagen
Herr talman, ärade kolleger! Det räcker med en enda punkt för att klargöra mitt utskotts besvikelse. Jag företräder fiskeripolitiken. Men den är ett av de få europeiska politikområden som uteslutande faller under gemenskapens ansvar. Detta har till följd att samtliga rättsnormer från Bryssel på detta område direkt angår unionens medborgare. Desto mer uppenbar blir den med all rätt kritiserade bristen på demokrati för alla deltagande. Ett faktiskt deltagande i lagstiftningen förnekas fortfarande oss som parlament, den enda institution som är legitimerad av folket.
Jag menar medbeslutandeförfarandet, vilket i strid mot våra krav fortfarande inte möjliggjorts för fiskeripolitiken. Det europeiska fiskets framtid från och med år 2003 utformas just nu. Därför är det särskilt viktigt för mig att i denna fas efter Nice upprepa den ståndpunkt vi hade före Nice, ja att bekräfta den. Ett enkelt samråd med parlamentet räcker inte. Vi vill verkligen medverka när de viktigaste frågorna definieras. Vi kräver därför med eftertryck att man tar upp medbeslutandebestämmelserna i artiklarna 32-38 i EG-fördraget, och vi ber om ert stöd!
Ytterligare en brist när det gäller parlamentets deltagande i fråga om fisket konstaterar jag fortfarande när det gäller slutande av internationella avtal. Vi kräver ett obligatoriskt godkännande från Europaparlamentets sida i fråga om de internationella avtal som kommissionen förhandlar fram, vilka också är av budgetpolitisk betydelse!
Avslutningsvis: Vi vill ha en egen rubrik i EG-fördraget, och allt detta, käre Elmar, som tillägg till jordbrukspolitiken. Det är bara konsekvent. Bara på så vis får vi en överensstämmelse med det stora regelverket i denna europeiska politik som nu är mycket långt utvecklad!
(Applåder)

Attwooll
Utskottet för sysselsättning och socialfrågor beklagar att Nicefördraget innebar långt färre specifika förändringar på området för sysselsättnings- och socialpolitik än vad det hade önskat. Utskottet hoppas att dessa frågor kommer att tas upp i det andra betänkandet från utskottet för konstitutionella frågor och vid nästa regeringskonferens.
När det gäller de bredare institutionella frågorna, som för närvarande diskuteras, välkomnar vi kraven i betänkandet på ett konvent som skall förbereda nästa regeringskonferens och på en debatt med aktivt deltagande av alla Europas medborgare. Vi skulle vilja uppmana konventet att under diskussionernas gång ha nära kontakt med arbetsmarknadens parter och med det civila samhället. Vi skulle i synnerhet sträva efter samråd - både inom medlemsstaterna och med kandidatländerna - när det gäller frågan om en rättslig grund för det civila samhällets deltagande i Europeiska unionens beslutsprocesser.
Vi skulle också vilja se att medlemsstaterna uppmuntras att upprätta forum där medborgarna kan utbyta åsikter om Europas framtid med sina egna parlament. Vi tror också att det fram till och även efter nästa regeringskonferens skulle vara bra med gemensamma årliga möten mellan delegationer från utskottet för sysselsättning och socialfrågor från Europaparlamentet, från medlemsstaterna och kandidatländerna och från Europarådets parlamentariska församling. Vi hoppas att det kommer att gå att finna ett sätt att stödja sådana möten.
Slutligen litar vi på att stadgan om de grundläggande rättigheterna kommer att införlivas i fördragen på ett juridiskt bindande sätt och vi ser fram emot ett brett och aktivt deltagande i framtiden i diskussionen om unionens framtid.

Westendorp y Cabeza
. (ES) Herr talman! Jag anser att det förslag till resolution som vi skall rösta om och som handlar om Nicefördraget och Europeiska unionens framtid är en positiv och välbalanserad text i vilken Europaparlamentets huvudroll i processen av byggandet av Europa upprätthålls. Därför förtjänar det ett fullständigt stöd från kammaren, och jag hoppas att det blir med majoritet.
Som ordförande för utskottet för industri, utrikeshandel, forskning och energi har jag lagt fram ett yttrande som jag kommer att sammanfatta i fyra punkter. Den första gäller artikel 157.3 om särskilda stödåtgärder på industriområdet. Den andra handlar om de ekonomiska följderna av att EKSG-fördraget upphör att gälla år 2002. Den tredje punkten gäller artikel 181a om ekonomiskt, finansiellt och tekniskt samarbete med tredje land. Slutligen så berör punkt 4 de otillfredsställande ändringarna av artikel 133 om den gemensamma handelspolitiken. Dessa fyra punkter har ett gemensamt fel, de utgör nämligen inte något bidrag till att komma till rätta med det uppenbara demokratiska underskott som finns i dessa frågor och där Europaparlamentet i vissa fall inte deltar alls, och i andra fall har en funktion som begränsas till att det endast rådfrågas, när man skulle ha gått längre.
Jag förlitar mig på att detta yttrande som bifogas förslaget till resolution längre fram kommer att innefattas i en ny handling från Europaparlamentet och jag förlitar mig även på att dessa frågor även finns med på dagordningen för nästa konvent som kommer att utmynna i en regeringskonferens.
(Applåder)

Poettering
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Först vill jag tacka kollegerna Méndez de Vigo och Seguro för deras utmärkta betänkande. Vår grupp anser att det är viktigt att vi i grundläggande frågor också kommer fram till ett samförstånd mellan grupperna, ty vi, Europaparlamentet, måste vara en garant för gemenskapens Europa. Därför har vi ett gemensamt ansvar. Därför var det också bra att de båda kollegerna lade fram ett gemensamt betänkande.
Dessutom är detta bidrag från kollegerna Méndez de Vigo och Seguro också ett bidrag till ett grannsämjeförhållande, ty ofta har ju partner, som befinner sig geografiskt nära varandra, svårt att hålla sams. Detta var ju därför också ett bra spansk-portugisiskt bidrag till Europas utveckling, ytterligare en positiv effekt.
Jag välkomnar naturligtvis att rådets ordförande är här i dag. Beträffande kommissionen har vi ju alltid nöjet att ha dem närvarande. Fru rådsordförande, vi uppskattar detta. Vi har ju tidigare också sagt en del kritiska saker. Jag hoppas att ert positiva exempel, när ni är här i dag, också är ett exempel för kommande ordförandeskap. Vi förväntar oss att ministerrådets närvaro här i Europaparlamentet blir betydligt bättre och att vi också i det hänseendet kommer fram till en överenskommelse!
Vad Nice anbelangar - många har sagt det - är vi inte tillfreds. Beslutsförfarandet i rådet är mer komplicerat än tidigare. Det har inte gjorts någon väsentlig utvidgning av majoritetsbeslutet i rådet. Framför allt finns det - det är en punkt vi är mycket kritiska till - ingen väsentlig utvidgning av Europaparlamentets medbeslutande tillsammans med ministerrådet. Vi är ju lite förvånade över att den franske premiärministern i sitt tal, där det naturligtvis också finns positiva aspekter, inte på något sätt yttrar sig om en utvidgning av Europaparlamentets befogenheter, utan bara säger, jag citerar: "Behörigheten för församlingen i Strasbourg måste definieras tydligare." Vi förväntar oss av premiärministern i ett stort land, att han arbetar för mer demokrati i Europa, för mer befogenheter för Europaparlamentet!
(Applåder) Det vi behöver, kollegan Brok har just berört detta - är tydliga ansvarsområden för parlamentet. Europaparlamentet är den parlamentariska kontrollören på europeisk nivå gentemot kommissionen och en likaberättigad lagstiftare tillsammans med ministerrådet. De nationella parlamentens uppgift är att i större utsträckning kontrollera sina egna regeringar. Vi vill inte ha någon kongress av nationella ledamöter, utan vi vill att Europaparlamentet skall iaktta sitt ansvar i Europa och att våra nationella kolleger skall göra det på nationell nivå!
(Applåder)
Efter Nice kvarstår den andra och tredje pelaren. Det måste vi ändra på. Det är ett mellanstatligt samarbete, när vi nu ser framåt. Mellanstatligt samarbete betyder inte bara att vi inte kan agera, utan mellanstatligt samarbete betyder också att det inte finns någon demokratisk parlamentarisk kontroll och ingen granskning från EG-domstolens sida. Därför är det mellanstatliga samarbetet inte bara ett uttryck för en brist på handlingsförmåga, utan det motsäger också våra värderingar i fråga om demokrati och rättsprinciper. Därför måste vi ändra det för framtiden!
(Applåder)
Fru rådsordförande, låt mig avslutningsvis säga följande: Ni har åstadkommit en hel del under ert ordförandeskap. Det kommer ju en tid, när vi måste värdesätta det, exempelvis i fråga om öppenhet och liknande frågor. Men för vår grupp är det dock avgörande hur man fortsätter att metodiskt utforma framtiden. Vi förväntar oss att man i Göteborg inte lägger några hinder i vägen för ett beslut i Laeken om ett konvent, utan vi förväntar oss att man i Göteborg visar vägen för bra beslut i Laeken, så att vi på grundval av ett konvent sedan kan gå in i den europeiska framtiden.
Fru ordförande, jag kommer inte med någon present till er, men inte därför att jag har något emot den röda färgen. Färgen är vacker i och för sig. Innehållet, när det används politiskt, är ibland inte helt acceptabelt. Ni har ju själv talat om en röd duk, vilket ju inte alltid är så förebildligt. Men vi önskar er framgång i Göteborg! Om ni har framgång, är det vår gemensamma framgång. Alltså, lycka till i Göteborg!
(Applåder)

Barón Crespo
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Jag vill först av allt å den socialistiska gruppens vägnar säga att vi stöder det betänkande som Méndez de Vigo och Seguro gemensamt har utarbetat och att vi kommer att rösta för det. De har utfört sitt arbete med allvar, elegans och med en samarbetsanda som inte bara är iberisk utan även europeisk. Denna samarbetsanda tror jag kan utvidgas till andra områden eftersom jag i denna debatt om "efter­Nice" som vi har påbörjat ser att de förslag som har gjorts av ledarna för min politiska familj: Jospin (Frankrikes premiärminister) och Schröder kritiseras av de framstående ledarna för PPE-gruppen. Jag kan bara säga en sak: vi väntar otåligt på bidragen från herrarna Aznar och Berlusconi. Vi minns alla (protester och applåder) de insatser som vår kollega, Berlusconi, har gjort till fördel för Europa i denna kammare.
Herr talman, jag kommer inte att gå in på en kritisk analys av fördraget, eftersom våra två kolleger redan har utfört det arbetet. Jag riktar mig nu till den tjänstgörande ordföranden för rådet, eftersom hon har sagt två viktiga saker. För det första har hon sagt att ett virtuellt forum har lanserats. Det stämmer, detta forum finns nu på Internet; det är ett forum och jag tackar dessutom den tjänstgörande ordföranden för rådet för att Europaparlamentet till slut har gått med i forumet i den senaste versionen. Vi kan till och med finna metoder för att kunna klicka oss fram till våra egna debatter och ansluta oss till dem. Forumet finns nu. Det svenska ordförandeskapet skall ha heder för att detta forum är öppet och demokratiskt i enlighet med de allra främsta svenska traditionerna.
Rådsordföranden har påpekat att det kanske skulle vara lämpligt att upprätta en kommitté med vise män. Jag tycker att det är bra att de erfarna politiska ledarna inte blir arbetslösa. Man skulle kunna leta reda på några politiska ledare som ger oss råd. Men hur som helst finns det inte något forum som kan ersätta konventmetoden, för den - och jag erinrar om att det är rådets påhitt, och inte parlamentets i Köln - är en metod i enlighet med vilken vi inte kommer med rekommendationer utan diskuterar frågorna och formulerar förslag inför regeringskonferensen. Jag anser att man i det här sammanhanget måste vara klar: det är inte bara Europaparlamentet som begär detta för närvarande. Om jag har förstått saken rätt uttalade sig COSAC (Konferensen mellan organen för gemenskaps- och EU-frågor vid medlemsstaternas parlament) förra veckan för konventmodellen efter en ganska livlig debatt i Stockholm. Detta innebär logiskt nog att det europeiska folkets företrädare, vilka är valda enligt de två vägarna, är överens om att ett konvent måste finnas av en anledning som vi anser vara grundläggande och som inte är något annat än, herr talman - och med detta avslutar jag - en öppen, offentlig och genomblickbar debatt, med ljus och stenografer och framför allt är det viktigt att den är förståelig för alla våra medborgare.
(Applåder)

Cox
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Min grupp kommer att stödja föredragandenas arbete, och jag gratulerar dem till den eleganta balansen i betänkandet. Det är i det här skedet helt och hållet på sin plats att Europaparlamentet inte uttrycker en slutgiltig åsikt om Nicefördragets kvaliteter, eftersom vi inser att mer måste göras, något som också framgår av fördraget. Vi vill aktivt driva på och påverka så att mer görs, härav vårt engagemang för idén med ett konvent. Och det gläder mig mycket att höra rådets ordförandes positiva ord i det hänseendet.
Ni har även talat om uppdelning i både den nationella dimensionen och den bredare offentliga debatten. Jag hoppas att jag inte lyssnar till skapandet av ett konvent som kommer att vara som ett slags pub utan öl. Vi skulle faktiskt vilja se dessa saker införlivas på ett sätt som innebär att det skulle vara kraftfullt och representativt för en bredare uppfattning.
I mitt hemland, republiken Irland, hålls om åtta dagar en folkomröstning om Nicefördraget, vilket är unikt bland de 15 medlemsstaterna. Under upptakten har det drivits en mycket aktiv nej-kampanj på tre breda teman: nej med motiveringen att det inte är nödvändigt att säga "ja" till Nicefördraget för utvidgningen, nej med motiveringen att reformerna i fråga om kvalificerad majoritet och de mindre staternas roll är för långtgående och nej i protest mot den så kallade militariseringen av EU.
Jag blandar mig normalt inte i den nationella politiken, men i dag vill jag av ett europeiskt skäl tydligt förklara för kammaren att det att rösta "ja" till Nicefördraget i Irland är att rösta för att avlägsna det sista formella hindret för en betydande utvidgning. Och jag uppmanar, med gott samvete, folk att rösta ja, och jag kommer själv, med gott samvete, att rösta ja. Det är ett "ja" som garanterar att vi uppfyller de politiska villkoren som man enades om i Helsingfors: att vi i EU bör vara redo för denna historiska resa mot utvidgning senast i slutet av 2002. En "ja"röst är en röst för att återförena Europa. Jag uppmanar mina landsmän i Irland att beakta det.
Man kan kritisera Nicefördraget för mycket när det gäller kvalificerad majoritet och de mindre staternas roll, men människor som är ärliga och rationella kan knappast kritisera fördraget för att det gick för långt. Problemet med Nicefördraget är att så mycket lämnades till senare. Den som påstår motsatsen spelar på populistiska strängar i stället för att ägna sig åt innehåll och fakta.
Slutligen, angående argumentet om militarisering: som irländare gör det mig illamående att lyssna till föreläsningar av Adams med flera i Sinn Féin som i dag fortfarande upprätthåller en väpnad vapenvila i Nordirland, som vägrar att nedmontera vapen och som, innan de gick med på att delta i fredsprocessen, fläckade irländarnas namn genom en kampanj av mord och terror under tre årtionden. Det är en travesti att dessa människor beskriver Europas stora fredsrörelse - den europeiska integrationsprocessen - som en väg mot militarisering. Dessa människor är själva fortfarande ofullständiga demokrater. Vi bör inte lyssna till deras föreläsningar i detta ämne.
General Morillon, som är här denna eftermiddag, tjänstgjorde med värdighet i Srebrenica och på andra platser, trots att han hade ett mycket svårt och i själva verket omöjligt FN-mandat. Vi vet att Nato och USA inte skulle ingripa och inte ingrep. Vi, EU, kunde inte ingripa. Utan Nato fanns det ingenting. Vi har en moralisk och etisk skyldighet att se till att vi är redo för den typen av uppdrag i framtiden, med till exempel snabbinsatsstyrkan. Detta är ett uttryck för ansvar och mognad i Europa, inte militarisering. Ännu en gång, människorna i Irland bör inte lyssna på dem som predikar om militarism, för detta är en falsk premiss.
(Applåder)

Talmannen
Jag har varit mycket generös med tid för de tre politiska gruppledarna. Jag kommer inte att vara så tolerant i fortsättningen, men ni hade verkligen ett starkt stöd i kammaren, Pat Cox.

Voggenhuber
Herr talman! Vad vore det för storsinthet om ni skulle inskränka er till de stora grupperna? Det skulle då vara en storsinthet som riktar sig till makten, och det vill jag inte beskylla er för!
Ledamöter i kammaren, om vi vill lösa krisen med den europeiska integrationen är det på tiden att vi talar öppet. Vi bevittnar och deltar i en maktkamp i Europa. Det handlar här inte om förbundsstat mot statsförbund, inte om superstat mot subsidiaritet. Det handlar om demokrati, mot maktanspråken från de nationella verkställande organen, mot ett Europa med hemligt regeringssamarbete och en faktisk regeringslagstiftning. Det handlar om att förvandla projektet Europa från att vara en sak för förvaltningseliten till en res publica.
Regeringskonferensen i Nice misslyckades. EU har varken blivit mer demokratiskt eller mer handlingsdugligt, och inte heller mer kapabelt till en utvidgning. Regeringskonferensen har visat sig vara ett odugligt instrument. Stats- och regeringscheferna gör Europa till en basar för nationella intressen. Vid halv fyra taget på natten sitter de i ett trevligt hörn och byter fiskkvoter mot grundläggande rättigheter, godkännande av utvidgningen mot jordbrukssubventioner. Efter Nice firades de inte för det som de gjort för Europa, utan för det som de har undanhållit Europa. I stället för att fullgöra det uppdrag de har enligt fördraget, nämligen att föra Europa framåt, har de uppträtt som advokater för den nationella identiteten, och sedan är de förvånade över Haider och Berlusconi.
De som misslyckades i Nice vill nu inte längre bara vara regering och lagstiftare och fördragens herrar, utan de vill också skapa en författning för Europa! Ledamöter, det är på tiden att Europas parlament erinrar sig sin speciella uppgift, nämligen att de och uteslutande de är utsedda att skapa en författning. Det är på tiden att man sätter upp en europeisk demokrati och ett socialt europeiskt område gentemot detta riksfurstarnas Europa. Det är parlamentens stund. Det är parlamentens uppgift, och jag gläder mig över att detta parlament tar på sig uppdraget att smida en allians mellan parlamenten för en europeisk demokrati! Mina damer och herrar, debatten om förbundsstater och statsförbund finner jag oerhört uttråkande! Vi kan tryggt överlåta den på nästa generation, men det kan vi inte göra med frågan om den europeiska demokratin. Detta är utmaningen, så att vi en dag kan säga: Vive la République d'Europe! Leve den Europeiska republiken!
(Applåder)

Kaufmann
Herr talman, fru rådsordförande, kommissionär Barnier! Många kolleger i kammaren är kritiska till Nicefördraget. Även jag och min grupp är ytterst oroade över Europeiska unionens framtid, ty många av de frågor som bestämmer människornas vardagliga sorger och bekymmer är fortfarande olösta eller behandlas bara halvhjärtat. Nice har försvagat gemenskapen. Nice var en integrationspolitisk tillbakagång. Det fanns inte ett spår av stärkt demokrati, större öppenhet, mer handlings- och beslutsförmåga! Fördraget har, så som det står i betänkandet, möjligen på sin höjd formellt undanröjt hindren för utvidgningen. Därför vill jag tacka mina båda kolleger, Méndez de Vigo och Seguro, för deras engagerade arbete som föredragande, ty deras betänkande återspeglar denna kammares i stort sett kritiska åsikt om fördraget.
Rådet i Nice uppenbarade att regeringarna slutligen bara kämpar för att upprätthålla sina nationella vetorätter. Unionen står inför den största utmaningen i sin historia, men i stället för att energiskt ta itu med de brådskande problemen, splittrar sig regeringarna inom stängda dörrar. Därför måste också ur min synpunkt tiden efter Nice utnyttjas till att rädda unionen från Nice.
Jag vill här ta upp några punkter som är viktiga för mig. Det är absolut nödvändigt att man genast ändrar antalet platser för Tjeckien och Ungern i Europaparlamentet. Det får inte finnas någon diskriminering av dessa båda länder när det gäller deras parlamentariska representation i denna kammare. Efter Nice måste man ta itu med en ambitiös, verkligt genomgripande reform, en reform för att åstadkomma två saker: För det första får de uppnådda integrationsframstegen inte annulleras, och här vill jag med eftertryck påpeka att jag inte delar den tyska förbundsregeringens idé om att åternationalisera jordbrukspolitiken och i synnerhet strukturfonderna, eftersom detta går ut på att ifrågasätta en av unionens centrala pelare, principen om ekonomisk och social sammanhållning och solidariteten mellan medlemsstaterna.
För det andra behövs det en reform som verkligen gör unionen framtidsduglig. Därför måste det inledas ett författningsliknande förfarande, som resulterar i att man med hjälp av de europeiska medborgarnas vilja konstituerar ett enat Europa. Hit hör naturligtvis en öppen och bred offentlig debatt i hela Europa, ja den är absolut nödvändig, men jag vill också understryka följande: I Nice blev det tydligt att metoden med regeringskonferensen är föråldrad. Den är inte längre något lämpligt sätt att leda Europa framåt på ett substantiellt sätt. Vi behöver den metod, nämligen metoden med konventet, som många redan har nämnt här.
Hur viktiga och nödvändiga besluten om Europas kommande institutionella struktur än är, så får man inte glömma bort att efterfråga innehållet i den europeiska politiken. Europas framtid får inte begränsas till marknaden och den gemensamma valutan. Jag är positiv till att den franske premiärministern Jospin i sitt senaste tal ställde målen för unionens politik i centrum och inte som förbundskansler Schröder och utrikesminister Fischer i sina överväganden i stor utsträckning inskränkte sig till frågor om den institutionella reformen av EU. I själva verket är för närvarande debatten om innehållet i Europeiska unionens politik mer angelägen än diskussionen om dess slutliga institutionella utformning, och jag välkomnar, fru rådsordförande, att ni i dag också har berört detta.
Rättvisa, solidaritet och socialpolitik måste vara centrala värderingar och uppgifter för gemenskapen. Därför är Jospins förslag om att göra en snävare samordning av den ekonomiska politiken och bilda en ekonomisk regering i EU, liksom att inrätta en konjunkturfond för att stödja EU:s medlemsstater i kristid, synnerligen aktuella. Social dumpning får inte längre vara en del av vardagen i Europeiska unionen, i själva verket brådskar det med en harmonisering av företagsbeskattningen.

Collins
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! När Europeiska unionens ledare träffades i Nice i december för att se över de befintliga fördragen hade de ett övergripande mål i sikte: att förändra de interna beslutsförfarandena inom unionens institutioner i syfte att garantera att Europeiska unionens utvidgning skulle kunna äga rum.
Jag anser att Nicefördraget är en balanserad överenskommelse som garanterar en klarsignal för utvidgningsprocessen på samma gång som det skyddar och främjar de mindre medlemsstaternas intressen. Med Nicefördraget byggs inte en europeisk union i två lager, i vilken större medlemsstater kan diktera förändringstakten inom unionen på de mindre staternas bekostnad. Det kommer inte att ske någon grundläggande förändring av maktbalansen inom unionen till följd av att fördragets bestämmelser genomförs. Europeiska unionen kommer att förbli en union av folk och stater. Alla medlemsstater inom unionen kommer att behålla rätten att utse en ledamot till kommissionen till dess 27 länder är fullvärdiga medlemmar i unionen, och även då kommer platserna i kommissionen att fördelas mellan alla medlemmar i enlighet med ett roterande system.
Beslut som gäller viktiga nationella intressen kommer även fortsättningsvis att vara ett exklusivt område för enskilda medlemsstaters regeringar, och varje förändring som gäller skattepolitik eller sociala trygghetsfrågor kommer att överlämnas till enskilda länder att besluta om. Kravet på enhällighet vid förändringar på skatteområdet förblir ordningen för dagen inom unionen. Detta är mycket viktigt, för jag anser att skattefrågor bör handhas av nationella parlament och inte beslutas centralt av Europeiska unionen.
Unionens utvidgning kommer att främja och befästa demokratiska strukturer i Öst- och Centraleuropa. Den kommer att hjälpa till att stärka dessa länders nya marknadsekonomier, och det kommer att bidra till att öka ländernas konkurrenskraft.
Utvidgningsprocessen erbjuder en grund för en verklig historisk försoning på en kontinent som under det senaste århundradet har delats av krig och ideologier. Det åligger oss alla att gripa de möjligheter som ligger framför oss och hjälpa till att bygga en stabilare europeisk kontinent som är till freds med sig själv.
Vi känner i denna kammare alla till att en konstitutionell folkomröstning om Nicefördraget hålls i Irland i nästa vecka. Fördraget är helt säkert en bra affär för länderna i Öst- och Centraleuropa, men likaså för unionens befintliga medlemsstater. Det råder ingen tvekan om att den inre marknaden har varit en framgång, särskilt under de senaste tio åren, och ur ett irländsk perspektiv skulle den ekonomiska framgången i vårt land helt enkelt inte ha varit möjlig om vi inte var medlem i unionen.

Krarup
Herr talman! Nicefördraget innebär, om man skall sammanfatta det, i stort sett mer union och mindre demokrati. Nicefördraget ökar avståndet mellan EU-eliten och EU-ländernas medborgare. De tas som gisslan i en, kan vi säga, minst sagt förvrängd demokratiförståelse, som också kommer till uttryck i denna församling. Vilken var egentligen bakgrunden till Nicefördraget? Jo, det var hänsynen till utvidgningen och sammanhållningen av den europeiska kontinenten. Det finns bara två anmärkningar i detta sammanhang. För det första att det som är nödvändigt för att säkerställa utvidgningen inte finns med i fördraget, och att det som finns med i fördraget inte är nödvändigt med hänsyn till utvidgningen. Det avgörande elementet i detta fördrag och i den lyrik som utgör grund för detta betänkande, hittar vi i den ambition som uttrycks i punkt skäl och följande framställning. Det talas om att bygga upp EU:s institutioner och naturligtvis särskilt detta parlament som ett surrogat för de nationella demokratierna.
Majoriteten av vår grupp kan i stort sett stödja det minoritetsuttalande som Ribeiro e Castro har formulerat. Det handlar om en förvrängd demokratiuppfattning. Vi kan se det i den egendomliga bestämmelse som innebär att EU-eliten skall övervaka demokratierna. Vad är det där för struntprat. Är det inte folken som övervakar demokratierna? Nej, det skall vara EU-eliten. Vi kan se det i det egendomliga förslag som lades fram under det senaste sammanträdet, ett förgripande av den nya artikel 191, "Europeiska politiska partier", som skall finansieras av Europeiska unionen, därför att dessa partier inte kan ordna pengar på något annat sätt, bl.a. därför att de inte har några medlemmar. Vad är det för slags demokratiförståelse? Och slutligen: Får medborgarna säga sitt om detta fördrag? Det danska folket får inte det. Det enda folk som får det är irländarna, och jag hoppas verkligen att de - på samtliga europeiska folks vägnar - säger till denna elit att dess demokratiuppfattning är ett missförstånd, och att de röstar nej den 7 juni.

Alavanos
Herr talman! Jag uppskattar er mycket, men eftersom det är fråga om system och demokrati och om ni skall vara strikt, så skall ni vara strikt mot alla de politiska grupperna. Om ni tänker visa flexibilitet, så bör den gälla gentemot alla grupperna, åtminstone i den första omgången. Jag anser att det skulle vara bättre för oss alla.

Talmannen
Herr Alavanos! Jag kommer att försöka att hålla på tiden, för om parlamentet kommer efter tidsschemat, är det ytterst besvärligt för en del av dem som kommer senare i debatten, inte bara för dem som är i främsta ledet.
När det gäller er grupptalesman måste jag tala om för er att hon fick exakt lika mycket tid som Hans-Gert Poettering, till exempel, och Barón Crespo. Cox drog över en aning, men han höll ett av de mest lidelsefulla tal som har hörts i detta parlament på länge, och jag tror att kammaren uppskattade att lyssna till det.

de Gaulle
Herr talman! En regeringskonferens som i stort sett pågått i tio år, ändlösa diskussioner om Europeiska unionens utformning och till och med dess existensberättigande, det liknar alltmer dessa onödiga maskiner inom nutida konst där komplexiteten i maskineriet är det enda viktiga. Företaget har blivit så okontrollerbart - jag hörde för övrigt ordet "orimligt" nyss - att vissa socialdemokrater öppet önskar en ny nationalism, men en europeisk sådan denna gång, till och med de som visar sig inkapabla att ta det ansvar för sitt eget land som åligger dem.
Eftersom Nicefördraget är ett misslyckande, låt oss fly mot ett femte europeiskt fördrag som säkert kommer att vara bättre än de tidigare med sina tjugo tusen direktiv och förordningar. Men den europeiska konstruktionen är någonting som är så speciellt, paradoxalt och osäkert, att den blir oantastlig. Detta institutionella gestikulerande av typen "federationen av nationalstater", eller som den slogan som hördes i en valkampanj, "Europas förenta stater", kan inte dölja verkligheten att dagens Europa bara är ett handels-Europa, som är bestrött med några orosmoment när det gäller miljön och som domineras av mediafinansen.
Alla vet mycket väl att den gemensamma jordbrukspolitiken upplever sina sista år. Stödet har till stor del trängt undan de garanterade priserna och produktivismen har jagat de flesta jordbrukare från sina marker. I det hänseendet bör förslaget nyligen från förbundskansler Schröder, som syftar till att byta ut bibehållandet av den gemensamma jordbrukspolitiken mot ett steg i riktning mot en europeisk federalism, förbli utan svar eftersom man för att rädda de sista jordbrukarna måste gå just i riktning mot att avskaffa den gemensamma jordbrukspolitiken.
När det gäller strukturfonderna, där beviljandet orsakat vedervärdigt missbruk, är det fullständigt orealistiskt att påstå att man kan behålla dem efter 2006. Låt oss reservera de belopp som fortfarande finns för kandidatländerna, i form av en utökad sammanhållningsfond, och naturligtvis hoppas att dessa länder inte förlorar sina illusioner alltför fort när det gäller de verkliga fördelar de kommer att ha av den europeiska utopin.
Vi säger nej till varje form av europeisk nationalism.

Hager
Herr talman! Jag vill också gratulera föredragandena, nämligen därför att de inte gett efter för frestelsen, och kanske rent av för trycket från ett större antal parlamentsledamöter, att reflexartat fördöma resultatet från Nice, utan har bemödat sig om en objektiv kritik. Nästan allt har redan sagts om Nice. Men jag vill ta upp ännu en fråga, som Poettering snuddat vid, men inte har lagt tonvikten vid. Jag anser nämligen att kravet att den regeringskonferens som i Nice fastslogs till år 2004 skulle tidigareläggas till 2003 är förfelat. De argument som lagts fram för att stödja detta är inte övertygande. För det första har vi i Europa viktiga val även år 2003. För det andra skall - såtillvida finns det till stor del samförstånd oberoende av de olika idéerna om förloppet - nästa regeringskonferens vara kortvarig. Den kan alltså bekvämt planeras till efter valen till Europaparlamentet. Men framför allt skulle man hellre ta hänsyn till önskemålet om en diskussion om unionens framtid på bredaste basis, om det här vore en valkampsfråga. Att tidigarelägga den tyder på flykt från väljarna och kommer också att uppfattas på så vis av dem. Det vill jag varna för!

Dimitrakopoulos
Herr talman! Jag vill också för egen del gratulera våra kolleger Mendez de Vigo och Seguro, och jag vill framhålla att det iberiska samarbetets bidrag till utformandet av Europas framtid framför allt är frukten av en dialog och av korrekta politiska kompromisser.
Förvisso innehåller toppmötet i Nice och fördraget därifrån väldigt många motsägelser och väldigt många luckor, i synnerhet när det gäller Europaparlamentets roll för Europas framtid och de institutionella ramarna för Europas framtida utveckling. Det framgår dock tydligt att Mendez de Vigo och Seguro i sitt betänkande mycket klart lyfter fram de frågor som vi måste fundera över framdeles: viktiga frågor som t.ex. fördelningen av befogenheter, de europeiska parlamentens roll, konstitutionaliseringen av fördragen, den gemensamma utrikespolitikens framtid, frågor som vi kommer att arbeta med både nu och fram till toppmötet i Laeken och därefter, frågor som därigenom från och med nu binder samman toppmötena med resultatet av Nicemötet.
Jag lyssnade mycket uppmärksamt på rådsordföranden, och jag måste säga att jag inte besväras av vare sig websajter eller websidor. Allt detta är nyttigt. Vad som verkligen besvärar mig är att vi inte redan nu säger "ja" till behovet av ett konvent, där alla Europas politiska krafter får uttrycka sina åsikter officiellt och på ett välavvägt sätt och där de på ett välavvägt sätt kan föra en dialog om Europas framtid.

Napolitano
Herr talman! Jag hoppas att parlamentet med bred majoritet kommer att godkänna denna resolution som är resultatet av en lång och allvarlig diskussion inom utskottet för konstitutionella frågor, med avgörande bidrag från kollegorna Méndez de Vigo och Seguro. Detta är en resolution som effektivt förenar en rigorös kritik av Nicefördraget och en allvarlig oro för de risker som följer av det med ett direkt ingrepp i den nya fas av det europeiska bygget som nu har inletts. Resolutionen innehåller tydliga anvisningar för att förbereda lämpliga svar, med konstitutionellt värde, på de grundläggande frågorna om unionens framtid. En punkt som jag särskilt vill framhålla är att vi lägger stor vikt vid de nationella parlamentens roll och vårt samarbete med dem i alla former.
Vi gör inte anspråk på att tala om för de nationella parlamenten vad de bör göra i fråga om ratificering av Nicefördraget. Det vi önskar är en konvergens kring förslaget till ett konvent. Ett konvent, fru ordförande för rådet, som inte är ett enkelt diskussionsforum som på sin höjd kommer med artiga rekommendationer, utan en arbetande organisation, en working body, som förmår att utarbeta texter som i slutändan kommer att underställas regeringskonferensen. Och när vi säger "konvent" gör vi inte enbart anspråk på en roll för Europaparlamentet utan på en gemensam roll för parlamenten, det vill säga de institutioner som direkt företräder medborgarna på nationell nivå och på unionsnivå, vilket, som ni har sagt minister Lindh, är det enda sättet att garantera öppenhet, insyn och ökad demokrati i förberedelserna för den framtida konferensen. Måtte regeringarna - alla regeringar, oavsett politisk färg - inte tveka utan välja konventet. I grund och botten borde även de vara intresserade av att inte än en gång hamna i den återvändsgränd, den bur, den mardröm som den sista natten i Nice var!

Duff
Min grupp är fast besluten att Europaparlamentets särskilda legitimitet att spela en roll i unionens konstitutionella utveckling bör erkännas i konventet. Parlamentet kommer att bidra med visdom och engagemang till processen och inrikta sig på gemensamma europeiska lösningar. Men vi kräver också att medlemsstaterna skall spela en fullständig roll i konventet, och det finns för närvarande vissa tecken på att somliga premiärministrar gör sig redo att gå med på konventet men sedan dra tillbaka sina egna företrädare från det. Detta skulle undergräva konventet, liksom det skulle vara en förolämpning mot detta parlament. Det skulle dessutom förstöra skenet av att Europeiska rådet respekterar de nationella parlamentens roll.
Om regeringarna uteblev skulle vi stå där med en storslagen diskussionsklubb, och det skulle vara outhärdligt för detta parlament att avfärdas på det sättet. Jag skulle vilja be kommissionen och rådet att lova att konventet kommer att bestå av fyra parter och att man vid regeringskonferensen kommer att använda konventets arbete som grund för regeringskonferensen.
(Applåder)

MacCormick
Herr talman, fru rådsordförande, herr kommissionär! Det är i denna stund - när tonen om Europa i Förenade kungariket har blivit, är jag rädd, ganska negativ - ett stort nöje att kunna tala om hur mycket man välkomnar denna utveckling i riktning mot en konstitutionalisering av Europa under omständigheter i vilka demokratin fördjupas och utvidgas till att omfatta länderna i Öst- och Centraleuropa. Som rådets ordförande har sagt är det en besynnerlig åsikt att säga att Europeiska unionen inte redan har en konstitution. Naturligtvis har den det. Den har en underförstådd och inte särskilt begriplig konstitution, och vår uppgift är att göra den tydlig och begriplig och att se till att den införs på ett riktigt sätt. Det betyder inte nödvändigtvis en fullskalig federation längs Schröders linjer. De av oss som tror på ett konfedererat Europa tror lika mycket på att ett sådant Europa måste kännetecknas av respekt för mänskliga rättigheter, av tydliga demokratiska principer och av växelspel mellan pluralistiska konstitutioner, snarare än att vara en strängt hierarkisk modell.
Alltför ofta hör vi i denna kammare termen "nation" användas som om den hade samma innebörd som termen "medlemsstat". Det är ett välkänt faktum, för dem som funderar över det, att det finns fler nationer i Europa än det finns stater. Ett av vår tids intressanta särdrag har varit, delvis till följd av den starkare demokratin i Europa, att inhemska demokratier i små och gamla nationer i Europa, som Katalonien, Baskien, Skottland, Galicien och Flandern, har återuppstått.
Vi i Europeiska fria alliansen hoppas att den process som vi startar i dag kommer att kännetecknas av respekt för subsidiaritetsprincipen i en generös och vidsträckt bemärkelse: ändringsförslagen 5 och 18 från liberalerna samt ändringsförslag 28 från min egen grupp är för oss hörnstenar i processen.
Denna union måste helt visst erkänna subsidiaritetsprincipen i en generös och vid bemärkelse, den måste erkänna Europeiska unionens politiska och nationella mångfald, och i framtidsdebatten måste full hänsyn tas till den makt som ligger hos medlemsstaternas inhemska politiska enheter, inte bara till den makt som ligger hos medlemsstaterna själva. I valet i Skottland pågår en debatt om huruvida det skotska parlamentet bör få fullständig självbestämmanderätt på skatteområdet: självbestämmanderätten växer i alla dessa små länder, och det är nödvändigt att den erkänns. Det gladde mig att kommissionen i sitt uttalande för en liten stund sedan om skatteharmonisering gjorde helt klart att subsidiaritetsprincipen kan ges en vid tillämpning i dessa frågor.
(Applåder)

Talmannen
Herr MacCormick! Jag beklagar att jag inte insåg att det i går var en av era särskilda födelsedagar. Gratulerar.

Sjöstedt
Herr talman! Nicefördraget brukar marknadsföras som ett utvidgningsfördrag. Jag menar att det inte är korrekt. De institutionella frågorna för utvidgningen är nämligen inte lösta genom Nicefördraget. Dessutom har det mesta av det som beslutades i Nice ingenting med utvidgningen att göra.
Som påpekas i betänkandet måste fördelningen av platserna i Europaparlamentet göras om, eftersom det finns en direkt diskriminering mot Ungern och Tjeckien. Det kan göras om i anslutningsfördragen, precis som dessa frågor kan regleras generellt i anslutningsfördragen, som de gjorde t.ex. för Sverige, Österrike och Finland när vi gick in i Europeiska unionen.
Nicefördraget handlar egentligen i huvudsak om någonting annat. Det handlar om att de stora EU-ländernas makt stärks på de små ländernas bekostnad. Alla kandidatländer utom Polen är därmed också förlorare, eftersom de är små länder i Europeiska unionen. Beslutsprocessen i ministerrådet blir krångligare, inte enklare.
Andra huvuddrag i Nicefördraget är att överstatligheten ökar och vetorätten försvinner på flera områden. Det finns också några tydligt federalistiska inslag, t.ex. vad gäller stödet till europeiska politiska partier och den nya processen i att utse Europeiska kommissionen, vilket gör att kommissionen alltmer liknar en regering med en statsminister.
Nicefördragets verkliga innehåll är alltså att en utvidgad union kommer att domineras av samma stora länder som dominerar dagens Europeiska union och att marschen mot en federalistisk statsbildning i EU fortsätter, även om utvecklingen inte går lika fort som vissa i denna församling skulle önska.
Det är därför inte svårt för mitt parti och för mig att rösta nej både till Nicefördraget och till det betänkande som vi skall rösta om i morgon. Det är dock viktigt att påpeka att det även finns några positiva inslag i betänkandet. Bland annat krävs öppna ministerrådsmöten. Det hade ju varit rimligt att ett sådant beslut hade kunnat fattas i Nice, dvs. att öppna den lagstiftande församlingen för insyn. Vidare krävs att fördelningen av säten i Europaparlamentet görs om, vilket är ett nödvändigt demokratiskt krav.
Däremot tror vi inte på konventmetoden. Vi kan inte riktigt se poängen med att ha ett konvent för att arbeta fram nästa fördragsändring. Om man trots allt har ett konvent, menar vi att det skall vara ett konvent för dem som beslutar om fördraget, nämligen de nationella parlamenten. Vi hoppas att det svenska ordförandeskapet och den svenska regeringen inte viker en tum från uppfattningen att det är de nationella parlamenten som skall ha beslutanderätten över fördragen och att det är de som skall styra utvecklingen när fördragen tas fram.
Vad skulle man då i stället ha gjort i Nice? Ja, vi hade gärna sett att man demokratiserat EU, minskat tjänstemännens och kommissionens makt, ökat de nationella parlamentens makt, ökat öppenheten och insynen i ministerrådet, att man hade ändrat den fria marknadens dominans över miljöhänsyn och sociala hänsyn samt omprövat den dogmatiska monetarism som är grunden för den monetära unionen. Nu ser vi i stället hur de socialdemokratiska regeringarna har börjat falla runtom i EU. Ingenting har egentligen hänt i EU:s fundament under den tid vi har haft en "rödgrön" dominans i EU. Chansen är på väg att gå förbi, och EU:s grund har inte ändrats vare sig i "röd" eller "grön" riktning, vilket vi beklagar.

Ribeiro e Castro
Herr talman, fru rådsordförande, kära kolleger! Jag vill framföra ett budskap med nio korta punkter. Detta betänkande handlar inte om Nicefördraget, det handlar om processen efter Nice, inledningen av den politiska ramen för toppmötet i Laeken i slutet av året. Fastän vi knappt lämnat Nice har man redan börjat galoppera. Europeiska unionens kris beror på denna federalistiska besatthet. Vi skulle kunna koncentrera oss på att reformera institutionerna för att få dem att fungera bättre. Vi skulle kunna börja här i parlamentet, där den demokratiska representationen lider av ett sådant underskott och brister i trovärdighet. Men, nej då! I stället för detta vill man reformera allting annat. Man ägnar hela livet åt att diskutera förändringarna i balansen mellan institutionerna. Det är därför maktkampen uppstår, den man därefter kritiserar så hårt: kampen mellan länderna, kampen mellan institutionerna. Detta har lett till maktkamp.
Federalisterna tycker om att åberopa de länder som skapade unionen, men det vore bra om de lät bli det. Robert Schuman, sade i den berömda förklaringen av den 9 maj 1950: "Ett enat Europa kan inte bli verklighet på en enda gång och inte heller genom en helhetslösning. Det kommer att bygga på konkreta resultat, varigenom man först skapar en verklig solidaritet." Detta räcker för att lämna detta betänkande, som är fullt av plötsliga steg framåt och helhetslösningar, och man struntar helt i det konkreta genomförandet av en varaktig verklig solidaritet. Var är den verkliga sammanhållningen?
Vi måste tacka förbundskansler Gerhard Schröder för att han har krossat en av myterna med federalismen, den falska tanken att den tjänar de små och svagaste länderna. Det är ett förslag om maktkoncentration, utplånande av medlemsstaterna, ett krossande av den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Den totala motsatsen.
Vi anslöt oss inte till de Förenta staterna av Europa, utan till en gemenskap. Vi vill inte ha en federation av medlemsstater, utan den union av medlemsstater som vi är. Varken mer eller mindre. Vem är det som vill lämna detta? Vem är det som helt enkelt vill förstöra det Europa som så framgångsrikt har skapats? Att arbeta fram en europeisk konstitution är en annan helt skruvad fantasi. Om det inte finns en europeisk befolkning finns det ingen legitim konstituerande europeisk makt. Och om det inte finns en konstituerande europeisk makt kan det inte finnas någon europeisk konstitution. Fördragsreformen skall ske genom fördrag. Det finns ett arabiskt ordspråk som lyder: "Ordet är ett mänskligt påfund för att dölja det man tänker".
(Talmannen avbröt talaren.)

Abitbol
Herr talman! Lite mindre Bryssel, vilket gläder mig, och lite mer Tyskland, det är enligt min uppfattning hur man kan sammanfatta detta olycksbringande Nicefördrag som man ber oss godkänna. När man tänker på att de varit två, på den franska sidan, för att skada denna europeiska byggnad vars hörnsten, sedan femtio år, har hetat paritet mellan Frankrike och Tyskland, denna paritet som allt ber oss respektera, geografin såväl som historien, såväl känslan som förnuftet.
Tyvärr liknar detta fransk-tyska par sedan Nice de par som gjorde den franske tecknaren Dubout känd, och man vet numera vem som bestämmer var skåpet skall stå. Det är anledningen till att man, vare sig man är positiv eller ej till denna europeiska konstruktion, inte borde ratificera fördraget som är lika orättfärdigt för Frankrikes intressen som för framtiden för Europeiska unionen. Och om ni tillåter förefaller det mig som om inte heller någon tysk borde rösta för detta fördrag, eftersom det är så uppenbart att den oväntade fördel som Tyskland erhöll i Nice bara beror på viljan hos våra två nationella Daladier att uppnå ett avtal till varje pris.
Detta fördrag, herr talman, är inte bara värdelöst, som vi hör från alla bänkar här i kammaren, det är också farligt, och detta parlament skulle berömma sig av att skicka tillbaka hela texten till dem som i Nice så illa förutsade framtiden för vår kontinent.

Berthu
Herr talman! Vi kommer inte att rösta för betänkandet från Méndez de Vigo/Seguro, som självfallet är alltför tillmötesgående gentemot Nicefördraget. Redan i den första artikeln låtsas man tro att denna text skulle undanröja det sista hindret mot utvidgningen. Det tror inte vi. Detta fördrag kommer inte att underlätta utvidgningen, utan snarare göra den mer komplicerad. Protokollet som är tänkt att förbereda institutionerna för denna stora händelse är inte alls övertygande. Reformen av kommissionen kommer att äga rum först efter utvidgningen, och fortfarande är innehållet dunkelt. Den enda tydliga beståndsdelen är att avskaffandet av en andra kommissionär för de stora staterna förefaller oss vara utan intresse. När det gäller den nya röstviktningen för platserna i Europaparlamentet och rösterna i rådet, innebär den att gemenskapen förflyttas från en logik med stater i riktning mot en logik av befolkningar, en förflyttning som kanske främjar inrättandet av grunderna till en superstat, men som inte tillför något till utvidgningen.
Den fortsatta superstaten berättigar i verkligheten i stort sett samtliga bestämmelser i Nicefördraget som ägnas åt förstärkningen av institutionerna och de överstatliga förfarandena med utvidgningar av omröstningen till majoritet för frågor av grundläggande suveränitet. Bland dessa skulle utnämnandet av kommissionen med kvalificerad majoritet på sikt omvandla kollegiet till Europas regering, och radikalt kullkasta den filosofi för de europeiska institutionerna som vi känt till hittills. Denna utveckling mot superstaten stöds på övertygelsen, som är fast förankrad hos federalisterna, att en ökande heterogenitet i Europa skall bemötas med ökad centralisering. Enligt vår uppfattning kommer detta begrepp att göra utvidgningen svår, och samtidigt öka det demokratiska underskottet i den nuvarande unionen.
Det är för att förklara denna ståndpunkt som delegationen för Rörelsen för Frankrike i Europaparlamentet nyss offentliggjort en motrapport om Nicefördraget, herr talman, som jag skall sända till er och som vi har svagheten att föredra framför betänkandet från Méndez de Vigo/Seguro.

Maij-Weggen
Herr talman! Nice var helt enkelt ingen framgång. Sällan har det förekommit ett EU-toppmöte som gett så häftiga eftervärkar och oftast sker det vid mycket problematiska förlossningar.
Presidenter, en förbundskansler, premiärministrar och utrikesministrar överträffar varandra med artiklar i framstående tidningar, med tal inför prestigefyllda institutioner och med förklaringar om hur det egentligen borde ha varit i Nice och hur Europas framtid egentligen borde se ut. Det hade varit mycket bättre, herr talman, om det arbetet skett före Nice i stället för efteråt. Då hade kanske det här misslyckandet kunnat förhindras.
Det var många saker som gick fel i Nice men de allvarligaste felen är väl ändå den komplicerade beslutsprocess som skapats, ännu mer invecklad och obegriplig än den redan var, och det faktum att det beslutades om kvalificerad majoritet på ett antal punkter utan medhåll från Europaparlamentet. Om något sådant sker i ett utvecklingsland säger man: det börjar bli dags för ett good governance-program.
Det är alltså bäst att inte se tillbaka något mer utan att se framåt och förbättra Nice. I det sammanhanget är det utmärkt att förbundskansler Schröder har tagit vara på PPE:s idéer från 70- och 80-talet och gjutit dem i en ny form. Kollega Barón Crespo undrade vart förslagen från PPE:s presidenter och premiärministrar tagit vägen: förstärkning av Europeiska kommissionen, ett Europaparlament med större befogenheter, ett råd som måste sammanträda offentligt i form av en senat eller ett förbundsråd. De här tankarna har PPE, parti och partigrupp, försvarat redan sedan 70- och 80-talet. Frågan är nu hur man skall lyckas få igenom att de här sakerna verkligen genomförs också. Vi tror inte så mycket på vise män - vi har redan haft 20 sådana kommittéer sedan 1979 - eller på ett forum som man väl alltid kan anordna. Det måste helt enkelt inrättas ett konvent av nationella parlament och Europaparlamentet: då täcks åtminstone de nationella ministrarna, när de sammanträder i det europeiska toppmötet, av de nationella parlamenten.
Herr talman, fru rådsordförande! Det vore bättre om ni antog den tanken. Jag önskar er mycket kraft i Göteborg och jag hoppas att det blir fråga om ett konvent. Det tycker jag verkar vara den bästa lösningen.

Corbett
Herr talman! När föredraganden påbörjade arbetet med detta betänkande fanns det en reell risk för att parlamentet i slutändan skulle förkasta Nicefördraget genom en ohelig allians mellan dem som ansåg att det gick för långt och dem som ansåg att det inte gick tillräckligt långt, så det är ett bevis på deras arbete att de har styrt parlamentet till en mycket förståndig analys av fördraget och till en strategi för att komma vidare.
Det finns faktiskt somliga, vilket vi just har hört i debatten, som fortfarande tycks ha den fantasifulla uppfattningen att man med detta fördrag upprättar en centraliserad superstat: jag finner det häpnadsväckande att de kan läsa Nicefördraget och verkligen anse det. Utanför denna kammare säger dessutom det brittiska konservativa partiet under valkampanjen i Förenade kungariket att det inte skulle ratificera Nicefördraget om det kom till makten. Det är inte fallet med deras ledamöter här, eller åtminstone inte med alla deras ledamöter här - jag lade märke till att de två brittiska konservativa ledamöterna i utskottet röstade för Méndez de Vigos och Seguros betänkande, och jag hyllar dem för att de gjorde det. Men de konservativa där hemma håller på denna uppfattning, att man med fördraget upprättar en superstat. Det är struntprat, och det verkar inte hjälpa dem särskilt mycket i opinionsundersökningarna. Allmänheten kan se igenom denna särskilt fantasifulla uppfattning.
Om ni vände er om skulle ni se i flaggruppen att den irländska flaggan har placerats där den europeiska flaggan normalt sett är: i mitten av gruppen - antagligen på grund av att Irland är den enda medlemsstaten som håller en folkomröstning om Nicefördraget. Varför folkomröstar man bara i Irland? Varför inte i Danmark och andra länder? Det beror just på att Nicefördraget inte innebär någon ytterligare överföring av behörighet till Europeiska unionen. Det är inte ett centraliserande fördrag, vilket kritikerna - naturligtvis - vet.
Andra har blivit besvikna på Nicefördraget på grund av att det inte gick tillräckligt långt och på grund av några av de tvivelaktiga kompromisser som det innehåller, som omröstningssystemet i rådet och de extra platserna i Europaparlamentet. Men allteftersom arbetet fortskred i vårt utskott, insåg vi att det också fanns mycket positivt i Nicefördraget. I alla händelser, om ni anser att fördraget har brister, är det bästa sättet att förbättra det att använda 2004 års process. Att förkasta Nicefördraget skulle ha orsakat försening och förvirring. År 2004 erbjuds vi möjligheter att förbättra det som vår rådsordförande benämner den befintliga europeiska konstitutionen: fördragen. Ja, fördraget behöver förbättras, men det behöver också vår metod att arbeta med det. Det måste börja med våra förberedelser inför en regeringskonferens: inte den vanliga gruppen av tjänstemän från utrikesministerier - med all vederbörlig respekt för Gunnar Lund - utan ett bredare och mer representativt organ. Härav parlamentets krav på ett rådskonvent, inte bara ett forum. Forumet är den breda debatt som förs med det civila samhället. Vi behöver någonting för att kanalisera den debatten in i en uppsättning slutsatser som regeringskonferensen kan arbeta med. Det är vad vi behöver, en regeringskonferens är i slutändan någonting som kan destillera debatten...
(Talmannen avbröt talaren.)

Malmström
Herr talman! Man kan uppenbarligen tolka en hel del i Nicefördraget. Det är positivt att de formella hindren för utvidgningen har undanröjts och att unionen nu är konstitutionellt redo för sin viktiga uppgift att ena Europa. Nu hoppas vi på en klarare tidtabell och gärna ett datum i samband med toppmötet i Göteborg om ett par veckor.
Men visst finns det stora problem med fördraget: Beslutsfattandet blir inte enklare, inte effektivare och knappast mer begripligt för medborgarna. Demokratiskt sett lämnar det också mycket övrigt att önska. Alltför många beslut kommer även i fortsättningen att fattas bakom stängda dörrar i rådet - utan parlamentets demokratiska kontroll, insyn eller deltagande.
Metoden vid regeringskonferensen påminner lite grann om påveval. I flera dygn låses delegaterna in för att förhandla medan omvärlden otåligt väntar på den vita röken, ett tecken på att kompromissen är klar. Under tiden vet ingen vad som händer. Nu skall nästa fördrag emellertid förberedas på ett annat sätt, tillsammans med medborgarna. Det är viktigt att påminna om dessa högtidstal när planerna inför Laeken smids. Kanske blir det trots allt ett konvent. Det är ju ingen hemlighet att majoriteten i denna kammare förespråkar det i alla fall. Det är det mest öppna och demokratiska sättet att förbereda förslag. Nu ryktas det dock att det blir ett konvent utan regeringsrepresentanter. Vad blir det då? En diskussionsklubb, ett alibi som ministrarna sedan i vanlig ordning kör över? Det är ingen bra lösning!
Det är också dags att vända sig från Nice och blicka framåt. Det gör vi i Europaparlamentet också, kanske inte så mycket i dag, men vi kommer att göra det. Det gör också en del regeringschefer. Jag hoppas dessutom att fler regeringschefer och ministrar deltar i debatten om Europas framtid.
Utrikesministern talade om "federalismbegreppet" och de olika känslor som det väcker. Det är sant, och innehållet är förstås viktigare än begreppet. Federalism, med de olika tolkningar som kan göras, är dock en vision om ett mer demokratiskt Europa. Olika visioner om det europeiska projektet är nödvändiga för den europeiska debatten, så att medborgarna så småningom vet vilka frågor de skall ta ställning till.

Frassoni
Herr talman! Denna resolution, som vi stöder, hävdar Europaparlamentets fulla rätt att ta del i besluten om unionens framtid, vilket många av de styrande fortfarande tror är något som endast tillkommer dem. För att uppnå detta vänder vi oss till kommissionen, till de nationella parlamenten och till de regeringar som vet att en verklig demokrati på europeisk nivå ligger i deras medborgares intresse - det kanske inte ligger i deras förvaltningars intresse men det ligger helt visst i deras medborgares intresse -, till de regeringar som inte längre tror på pratet om den suveräna statens mystiska allmakt och som i Nice blev obehagligt berörda av det köpslående som ägde rum där.
Vi önskar att dessa skall förena sig med oss för att uppnå två saker: konstitution och konvent. För dessa två saker kommer vi att vänta på dem.

Seppänen
Herr talman! Nicefördraget var de stora ländernas statskupp. Deras röstetal ökades på de små ländernas bekostnad. De stora länderna fick även till sitt förfogande en vetorätt baserad på befolkningsmängd. Nicefördraget motiverades med behoven vid utvidgningen. De små ländernas ledare har godtagit en princip enligt vilken de stora ländernas röstetal ökar, fastän EU inte utvidgas. Bara denna felbedömning av de små ländernas ledare utgör ett tillräckligt skäl att förkasta Nicefördraget. Förklaring 23 som godkändes i Nice ökar det federalistiska trycket på att godkänna en överstatlig grundlag för EU och att använda den så kallade konventmetoden för beredningen av den. Det är en oparlamentarisk och odemokratisk metod. Nicefördraget stöder den tyska modellen om en federalstat och godkänner inte den franska statsministerns krav på ett Europa bestående av självständiga stater.
Detta betänkande stöder utvecklingen mot en federalstat och måste förkastas, och de nationella parlamenten bör förkasta Nicefördraget. Jag önskar Irlands demokrater framgång, vilka genom direkt demokrati erbjuds möjligheten att förkasta fördraget. På annat håll vågar man inte fråga medborgarna som är demokratins enda subjekt.

Segni
Herr talman! Jag är en av dem i detta parlament som ger regeringskonferensen i Nice ett mycket negativt omdöme och jag har undertecknat en skriftlig resolution - vilken jag hoppas skall få så många underskrifter som möjligt - som ordagrant säger: "betraktar Nicefördraget som ett steg tillbaka för de europeiska institutionerna". Men nu är situationen som den är och då måste vi se framåt och försöka göra så att parlamentet och de europeiska institutionerna marscherar framåt mot slutmålet: en konstitution. Inte längre något som kommer från ovan utan något som växer fram nerifrån - detta tror jag på, och jag tror även att det är ett stort mål - som inte upphäver nationalstaterna utan förenar de europeiska folken, eller de av dem som vill vara med, i en än större dröm.
Detta såg ut att vara den väg vi hade framför oss, men det tjänar inte någonting till att blunda för de senaste tilldragelserna: de uttalanden som den franske premiärministern Jospin har gjort i dessa dagar går i motsatt riktning. Den franska regeringens uttalanden talar inte om en väg mot en europeisk konstitution genom det europeiska konventet, detta finns inte i deras tankar. Om jag har förstått dessa uttalanden riktigt - men så har de tolkats - så talar de ett språk som går i exakt motsatt riktning. Och detta är en ny politisk händelse av oerhörd betydelse som inte kan negligeras.
Jag hoppas att detta inte är Frankrikes framtida ståndpunkt. Jag hoppas dessutom att republikens president, som har befogenhet att ingripa, skall korrigera denna kurs, men om Seguros resolution, som jag för övrigt skulle ha önskat var ännu hårdare, blir antagen i morgon bör vi vara medvetna om att det är ett förslag som går i motsatt riktning mot den franske premiärministern Jospin och den franska regeringens senaste uttalanden. Jag hoppas därför att parlamentet och kommissionen håller fast vid det som röstas igenom i morgon i denna kammare.

Belder
Herr talman! Som spegel en kort historisk skiss: Nederländerna bestod på sextonhundratalet av sju provinser, vilka var och en var självständiga och suveräna. Det var endast vissa frågor som reglerades av en gemensam myndighet.
Hur var beslutsprocessen reglerad på den tiden? Varje provins hade vetorätt vid alla beslut. Dessutom hade representanterna ingen behörighet att fatta bindande beslut för sin provins. Bindande beslut kunde endast fattas efter godkännande från provinsen. Ni kan ju föreställa er att det gav upphov till en hel del fördröjningar under en tid av diligenser, dragpråmar och brevduvor. Ändå var Nederländerna på den tiden en välmående världsmakt och hade landet relativt mycket frihet. Tydligen var det invecklade statssystemet inget hinder för det.
I det här parlamentet ser många dystert på Europeiska unionens framtid. Det är enligt dem bara genom ytterligare centralisering och fördjupning som Europeiska unionen inte kommer att köra fast. Det tvivlar jag starkt på. Beslutsfattande skall främst vara avhängigt av samförstånd mellan regeringarna. Av historien har vi också lärt oss att det också går att uppnå genom enhällighet.
Europeiska unionens stabilitet i framtiden är dock viktigare. Den beror till största delen på i hur hög grad unionens beslut uppfattas som legitima. Europeiska unionens legitimitet är ett mycket större problem än dess invecklade statskonstruktion. En ökad legitimitet i beslutsprocessen uppnås dock inte genom centralisering. Jag saknar verkligen uppmärksamhet för den saken i betänkandet av Méndez de Vigo/Seguro. Därför kommer jag att rösta emot det här betänkandet.

Sichrovsky
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till detta objektiva och intressanta betänkande. Framgången med Nice utgörs kanske av det faktum, att föreliggande dokument existerar, och att det nu är de ansvarigas sak att på grundval av detta dokument åstadkomma en lämplig vidareutveckling. För oss är följande områden viktiga: Uppdelningen av behörighet mellan EU och medlemsstaterna, som skulle kunna inleda en författningsprocess, förenklingen av fördragen, så att man kan förmedla dem till befolkningen och så att de även kan förstås av dem som berörs, inbegripandet av nationella parlament i ett framtida förenat Europa för att få med medborgarna och även göra dem begeistrade i högre utsträckning för ett förenat Europa, samt naturligtvis stadgan om de grundläggande rättigheterna. När min kollega Voggenhuber här bedrövat talade om väljarnas uppträdande i Italien och Österrike, så bör man kanske erinra honom om att den av honom så mångbesjungna europeiska demokratin framför allt innebär respekt för väljarnas vilja.

Schleicher
Herr talman, mina damer och herrar! De båda föredragandena, Iñigo Méndez de Vigo och António José Seguro, har tagit på sig den svåra uppgiften att utvärdera resultaten från regeringstoppmötet i Nice i december 2000, utan att såra någon, och samtidigt göra markeringar för framtiden och uttrycka Europaparlamentets önskemål och krav. Det tackar jag dem hjärtligt för!
Den politiska närheten till regeringen i hemländerna spelar uppenbarligen en viss roll när resultaten från Nice skall bedömas. Huruvida denna praxis, att utnämna två föredragande från olika grupper, även i framtiden är bra för Europaparlamentet, bör granskas noggrant. Som vice ordförande i utskottet för konstitutionella frågor skulle jag ha önskat mig ett tydligare språk. Här vet jag att jag har stora delar av PPE-gruppen och inte bara tyska kolleger bakom mig. Enligt vår uppfattning räcker inte resultaten från Nice för att skapa de institutionella förutsättningarna för utvidgningen. Just därför att vi vill ha en utvidgning, så snart som möjligt, beklagar vi detta. Våra förbehåll gäller framför allt det komplicerade omröstningsförfarandet i ministerrådet, men också antalet ledamöter och sammansättningen av Europaparlamentet, som är fullständigt bristfällig om den regleras först år 2009, som orsakar rättsliga problem till dess, medför orättvisa för vissa kandidatländer och dessutom cementerar den kvarlevande bristen på demokrati genom att det saknas en koppling av medbeslutandeförfarandet till majoritetsomröstningen i ministerrådet.
För den nya regeringskonferensen har man i Nice angett fyra frågor, av vilka avgränsningen av behörigheter är av största vikt för oss och måste regleras före de första anslutningarna. Tyvärr talas det i förslaget fortfarande om en författning. Jag vädjar här för det klara rättsliga begreppet författningsfördrag. Avslutningsvis det allra viktigaste: Den kommande regeringskonferensen måste inte bara vara bättre förberedd, utan den måste vara avslutad i slutet av 2003, och därför måste det senast vid Europeiska rådet i Laeken i slutet av 2001 skapas bindande förutsättningar för detta genom utformning av konvent, tidsplan och innehåll.

Poos
Herr talman! Trots min otillräckliga talartid vill jag absolut ge våra två föredragande en verkligt välförtjänt hyllning. De har antagit utmaningen att ansluta en stor majoritet av parlamentsledamöter till ett projekt som i början föreföll ohållbart. Nice var faktiskt ett toppmöte för nationella intressen, för att inte säga nationella egoismer. Inget stort europeiskt projekt, ingen entusiasmerande inspiration kunde egentligen komma av en dagordning som begränsades till de utslagna från Amsterdam. Processen efter Nice ger oss nu möjlighet att på nytt bekräfta politikens företräde.
Låt oss, innan vi genomför ett nytt institutionellt fuskverk, tydligt slå fast varför vi vill ha mer Europa, för att försvara och förstärka våra grundläggande värderingar och vår sociala modell, för att ge Europeiska unionen större tyngd, ibland motvikt, i den internationella politiken, för att klart och tydligt bekräfta att den interna och externa solidariteten bör ha företräde framför den omgivande egoismen.
Vi behöver inga nya institutioner. Låt oss framför allt eftersträva ett sätt för att bättre införliva medborgarna i förberedelserna av unionens framtid. Den nya metoden med konventet som våra två föredragande så gärna vill ha, ger oss möjlighet att göra det. En ny ingivelse, en grundvåg, behöver fräscha upp den gamla metoden med mellanstatliga förhandlingar. För att inviga denna nya period i den europeiska konstruktionen, låt oss släppa loss fantasin och börja med att säga "ja" till konventet.

Esteve
Herr talman! Den understatliga politikens verklighet finns inte med i detta betänkande. Vi har därför lagt fram ändringsförslag: eftersom den aspekten inte finns med i betänkandet och för att det är viktigt att det understatliga området, att de konstitutionella regionerna deltar i denna förberedande debatt och att de deltar i konventet. Det är många människor i Europa som vill se detta. Därför är det inte bara vi som lägger fram dessa ändringsförslag, de högsta företrädarna för viktiga europeiska regioner - Katalonien, Bayern, Skottland, Nordrhein-Westfalen, Salzburg, Vallonien och Flandern - sammanträdde med den belgiske premiärministern, Verhofstadt, för att föreslå honom exakt samma sak. Om dessa ändringsförslag antas, får vi ett positivt erkännande av verkligheten och subsidiaritetsprincipen tillämpas på lämpligt sätt.
Herr Méndez de Vigo, detta betänkande ger hopp till många människor. Jag hoppas att det kommer att vara en väg och inte ett värdshus. Jag gratulerar er och Seguro till det arbete ni har utfört.

Ahern
Herr talman! Nicefördraget har utsatts för hård kritik, inte bara här i kammaren, utan över hela Europa. När förhandlingarna om fördraget slutfördes i rökfyllda rum och med kohandel sent in på nätterna visade EU upp ett oacceptabelt ansikte som inte är värdigt en union med 350 miljoner invånare.
Ansvarighet och demokrati bör vara i centrum för uppmärksamheten, men Nice var en huggsexa, med följden för Irland att vi förlorar vår automatiska rätt till en kommissionär. Jag tror att Irland kommer att rösta "nej" den 7 juni, trots hånleendena hos vissa elitister här och på andra håll, och att det resultatet kommer att välkomnas över hela Europa.
Nicefördraget gör det möjlig för en kärntrupp av medlemsstater att bilda en elitistisk inre krets. De har kidnappat EU:s institutioner, vilket kommer att innebära att några stater blir andra klassens medlemmar, däribland de nya kandidatländerna.
Vi behöver ett ansvarigt Europa, som gör mänskliga rättigheter till en central värdering och som ser till att framsteg görs även när det gäller sociala rättigheter och miljörättigheter. EU, som förde samman före detta fiender för ett fredligt samarbete, håller nu på att militariseras. Nicefördraget skulle kunna innebära att ett antal medlemsstater skulle kunna besluta sig för att upprätta en kärnvapenbeväpnad styrka, även om de andra staterna inte samtycker. Det skulle vara otänkbart.

Figueiredo
Herr talman! Jag instämmer inte i detta betänkande på tre viktiga punkter. Den första gäller den bedömning som görs av Nicefördragets innehåll, med en maximalistisk inställning, där man framför kritik mot de antagna ståndpunkterna som anses blygsamma och otillräckliga, när man i själva verket borde kritisera de federalistiska steg som äventyrar grundläggande intressen i vissa av de nuvarande och framtida medlemsstaterna, eftersom kandidatländerna inte har fått delta i beslutsprocessen angående ändringsförslag som berör dem. Även när det gäller Europaparlamentet är det oacceptabelt att man kritiserar den ståndpunkt som antogs i Nice när man utökade antalet ledamöter för att få en ökad mångfald i sammansättningen efter utvidgningen, även om man därefter försökt få till någon slags rättvisa när det gäller antalet företrädare för Ungern och Tjeckien. Det är det minsta man kan göra!
Den andra meningsskiljaktigheten gäller påskyndandet av förberedelseprocessen för ett nytt fördrag vid en tidpunkt då Nicefördraget inte ens har ratificerats av de nationella parlamenten i medlemsstaterna. Det är oacceptabelt att man insisterar på ett förslag om att skynda på förberedelserna av fördragsrevideringen för att få det klart till slutet av 2003, utan att ens garantera ett deltagande på samma villkor för kandidatländerna.
Den tredje punkten jag inte håller med om gäller den metod man planerar att använda för förslaget till utformning av stadgan. Denna metod utesluter ett deltagande från partier med olika inställning och äventyrar därför pluralismen och ett verkligt oberoende och demokratiskt deltagande från de nationella parlamentens sida.

Muscardini
Herr talman! Vi noterar med intresse att regeringarna har börjat föra en dialog om unionens framtid. Efter förslagen från minister Fischer och från kansler Schröder, har den franske premiärministern Jospin denna vecka gjort ett ställningstagande som förutspår en framtid för Europa som bygger på nationalstaterna. Jag har tagit emot nyheten med uppskattning, både därför att jag tillhör gruppen "Unionen för nationernas Europa" och därför att jag ända sedan jag blev vald till denna församling för tolv år sedan har förespråkat det lämpliga i att förverkliga den politiska unionen utan att bortse från nationalstaterna. Ett förbund av stater som respekterar subsidiaritetsprincipen och skillnaderna skulle berika det förenade Europa och dess folk.
Jag håller inte med om den betydelse som man lägger vid modellen med ett konvent som organ för förberedelserna för den framtida femtioelfte regeringskonferensen, eftersom ett parlament som inte kan ändra ett kommatecken i den av konventet förberedda texten blir en fiktiv demokrati. Vi har redan varit utsatta för denna situation. Vi vill inte att det projekt som handlar om unionens framtid skall underställas vårt samtycke, vilket skulle vara det samma som att säga: debattera så mycket ni vill, men ni kan inte ändra i texten. Europas framtid kan inte endast anförtros till ett konvent, även om det är upplyst och består av de bästa, utan måste förbli ett prerogativ för företrädare för institutionerna och de folkvalda.
Vi är likaledes förbluffade över att man talar om den roll som de nationella parlamenten skall spela innan vårt parlament äntligen tillerkänts de prerogativ som tillkommer en institution som valts i allmänna direkta val. Låt oss börja med att avskaffa det demokratiska underskott som vi talar om sedan Altiero Spinellis dagar, ett demokratiskt underskott som fortfarande drabbar oss, och som vi inte kan avskaffa eftersom vi talar för mycket och handlar för litet!

McMillan-Scott
Herr talman! Jag skulle vilja gratulera Méndez de Vigo och Seguro till deras gemensamma betänkande och till det nedlagda arbetet samt utskottet för konstitutionella frågor och de andra utskott som arbetat med denna debatt som mål. Vi har avslutat utskottsarbetet och måste nu göra ett val i plenum. Europaparlamentets konservativa ledamöter kommer att rösta emot detta betänkande, inte för att döma ut Nicefördraget, utan snarare för att påbörja en förändring av förfarandet som styr förberedelserna inför nästa regeringskonferens och för att väcka frågan om att öka allmänhetens medvetenhet och stimulera deras deltagande i efter-Nice-debatten.
Betänkandets kännemärke är förslaget om att inrätta ett konvent som skall förbereda nästa regeringskonferens. Detta konvent skulle bestå av företrädare från kommissionen, nationella regeringar, Europaparlamentet och nationella parlament, och det skulle förbereda dagordningen och förslagen inför nästa regeringskonferens. Vi är inte övertygade om att detta är rätt väg. Dessutom finns det ett antal klausuler i betänkandet som vi konservativa inte kan stödja, som klausulen om att införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna i fördraget eller klausulen om att utvidga beslut med kvalificerad majoritet även till skatteområdet.
Trots de konnotationer som omger betänkandets ämne ges inget tydligt "ja" eller "nej" till själva Nicefördraget. Man tar emellertid upp de viktiga frågorna om ökad demokrati och öppenhet för nästa regeringskonferens. Vi anser att regeringskonferensen bör ligga tidigt. Jag instämmer i den del av betänkandet där detta begärs, eftersom det skulle klargöra de centrala alternativen för den europeiska allmänheten, som jag hoppas då omfattar allmänheten i några av kandidatländerna, så att de skulle kunna göra sina val vid nästa Europaval. Jag ser fram emot den debatt som då kommer att äga rum.

Carnero González
Herr talman! Nicefördraget innebär ett misslyckande och en möjlighet på samma gång. Det är ett misslyckande eftersom det inte innehåller de nödvändiga reformerna som unionen behöver för att möta alla de utmaningar den står inför, nu och i framtiden. Till exempel har inte medbeslutandeförfarandet införlivats som en norm och inte heller stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Men Nice är också en möjlighet eftersom utlysningen av nästa regeringskonferens lämnar dörren öppen för en ny period i byggandet av Europa, och målen för den kommer att vara att svara emot de medborgerliga kraven, komma till rätta med det demokratiska underskottet, utveckla den europeiska sociala modellen, att delta med egna idéer i globaliseringen för att reglera den och att slutföra utvidgningen och undvika att Europeiska unionen endast blir ett frihandelsområde.
Det är i dag mer än någonsin mycket angeläget att satsa på ett större och bättre Europa, ett Europa som är mer politiskt och har fler europeiska politikområden, på en politisk och federal union som utvidgas med ökad demokrati och på ett effektivare sätt. Framtiden ligger nämligen inte i att försvaga det som finns för närvarande, genom att åternationalisera politikområden som medbeslutandet, utan tvärt om, genom att komplettera euron med en ekonomisk regering i unionen, att bygga det sociala Europa och avsätta tillräckliga och progressiva budgetmedel som ligger i nivå med verkligheten.
Nyckelfaktorn i den här nya utvecklingen måste vara att anta en europeisk konstitution genom en radikalt demokratisk process som är bredare än Nice och där ett konvent som till lika delar utgörs av rådet, kommissionen och parlamentet spelar huvudrollen - konventets slutgiltiga sammansättning bör fastställas inom den ramen - och nationella parlament, vilka formellt bör anta en regeringskonferens innan de europeiska valen.
I morgon när vi röstar med majoritet om det fantastiska betänkande som Méndez de Vigo och Seguro har lagt fram - och jag gratulerar dem till det arbete de har utfört, kommer parlamentet av regeringarna att kräva, vilket vi hoppas att även de nationella lagstiftande organen gör, att de antar den här utmaningen och att - hoppas vi - regeringarna förstår budskapet den här gången: konstitution och konvent - varken fler fördrag eller mer mellanstatlighet - och att de inte på nytt ger ett blygsamt svar på de stora utmaningar som vi står inför.

Dybkjær
Herr talman! En oskön process och ett ännu värre resultat, säger många här i parlamentet av olika skäl. Kanske det, men demokrati är nu en gång för alla något som skapats av människan och endast av människan. En sak är emellertid helt säker. De som röstar nej till Nicefördraget, röstar emot att lösa EU:s just nu viktigaste uppgift, dvs. utvidgningen. Så enkelt är det, oavsett vilka skäl man har till sitt nej. De som anger spelreglerna har definierat Nicefördraget som en vändpunkt för utvidgningen, och så är det, oavsett att andra vill ha andra spelregler. Vi kan försöka att hitta nya spelregler för framtiden, men som inte bara handlar om oss, utan framför allt om medborgarnas deltagande. Och jag vädjar här om att medierna deltar i denna process, och kanske - kan man nästan säga - för en gångs skull tar sitt public service-uppdrag på allvar.

Lindh
. Herr talman! Jag tycker att det är glädjande att det är så många deltagare i denna debatt att den blir längre än förutsett. Jag måste dock beklaga att jag på grund av att den blir längre måste lämna debatten för att inte missa sista flyget till Sverige.
Om vi återvänder till debattens början och de inlägg som gjordes då, vet jag inte om jag kan lova Cox en irländsk pub med öl, eller om jag kan lova Voggenhuber en europeisk basar, men som jag sade i mitt inledningsanförande, tror jag som svensk utrikesminister på ett genuint öppet forum, ett konvent. Jag kan instämma i det som Poettering, Barón Crespo, Kaufmann och andra har sagt, att ett konvent är en viktig del av förberedelserna. Samtidigt skall vi emellertid också hålla öppet för andra förberedelser när det gäller nationella kommittéer och debatter, när det gäller tekniska förberedelsegrupper och liknande.
Jag vill återknyta till Cox liknelse med den irländska puben, där väl ölen stod för konventet. Jag har också varit på irländska pubar och kan instämma i att ölen spelar den viktigaste rollen, men det har också funnits möjlighet att få mineralvatten, juice eller vin, så vi kan väl visa samma generositet när det gäller förberedelsen inför regeringskonferensen.
Beslut om huruvida vi skall ha konvent eller inte lär fattas i Laeken, men min förhoppning är att vi får rätt färdriktning i Göteborg.
Jag skulle också kort vilja beröra kritiken mot Nice. Att säga att beslutsförmågan försämras efter Nicefördraget, vilket några talare har gjort, tror jag är förhastat. Vi vet ju att de problem som vi ser uppstår när beslut skall fattas med enhällighet. Nu fattar vi beslut med kvalificerad majoritet på många fler områden. Samtidigt är det i praktiken så, att när vi har rätt att fatta beslut med kvalificerad majoritet, tvingar det ofta fram kompromisser och beslut, och det är mycket ovanligt att det blir en formell omröstning. När vi utvärderar Nicefördraget, tror jag att vi kommer att se att beslutsförmågan i praktiken faktiskt har förbättras.
Vidare skulle jag också vilja instämma med de talare som sade att Nice var avgörande för att vi skulle kunna fortsätta med utvidgningen, och att Nice därför spelar en viktig roll för att dagens allra viktigaste fråga för unionen, nämligen utvidgningen, skall vara fortsatt viktig. Vad gäller det tycker jag också som tjänstgörande ordförande i rådet att det är roligt att kunna meddela att vi nu har en överenskommelse mellan medlemsstaterna om fri rörlighet för arbetskraft, som ger oss möjlighet att också ytterligare komma vidare i utvidgningsförhandlingarna.
Avslutningsvis vill jag tacka för dagens debatt.

Rodríguez Ramos
Herr talman! Av någon okänd anledning har jag inte kunnat tala när de föredragande av yttranden från de olika utskotten gjorde sina inlägg, men jag kommer att framföra de åsikter som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling hyser.
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling anser att det faktum att medbeslutandeförfarandet inte har införlivats är en av de främsta olösta frågorna från Nice. På så sätt fortsätter den diskriminerande behandlingen av jordbruket i förhållande till närstående områden såsom folkhälsan, konsumentskydd eller den inre marknaden.
Toppmötet i Nice har hos allmänheten lämnat bilden av några stater som är överdrivet oroliga för hur den inre makten inom institutionerna skall fördelas. I och med toppmötet har det såtts allvarliga tvivel om rådets kapacitet och politiska vilja att nå de nödvändiga avtal som jordbrukspolitiken är i behov av. Dessa reformer måste svara mot de europeiska medborgarnas ökade krav, mot de utmaningar som utvidgningen medför samt mot våra åtaganden i Världshandelsorganisationen.
Vi anser även att efter Nice blir det komplicerade beslutsfattandet ännu mer komplicerat om det nu är möjligt, och detta kan förlama de kommande reformerna av den gemensamma jordbrukspolitiken. Vi vill inte att skyddandet av den europeiska jordbruksmodellen riskeras på grund av den här situationen. Den är - och detta får vi inte glömma - en grundläggande beståndsdel i Europas sociala modell.
På grund av dessa skäl begär vi att man under nästa regeringskonferens beaktar anpassningen av de kapitel som berör jordbruket i fördragen för att införliva medbeslutandeförfarandet. Vi tror fullt och fast att den nya jordbrukspolitiken, vilken grundas på principerna många funktioner och hållbarhet, är i behov av och fordrar att medbeslutandeförfarandet införlivas för att vi skall lyckas uppnå en högre grad av demokratisk legitimitet, en större öppenhet och även - naturligtvis - en större samordning inom jordbrukspolitiken, vilket det europeiska samhället kräver.

Patakis
Herr talman! En grundtanke i Nicefördraget är att man vill stärka unionens politiska integration för att bättre tjäna det europeiska monopolkapitalets intressen.
Denna utveckling har hela tiden stött på svårigheter t.o.m. bland dem som inspirerat den. Svårigheterna gäller vem som skall få störst inflytande i Europa efter utvidgningen. Det eländiga köpslåendet i Nice, som sånär hade omintetgjort hela toppmötet, om fördelningen av rösterna, är en bekräftelse på detta, och det är hyckleri, när vissa talar om en europeisk familj. Det betänkande vi diskuterar i dag lovprisar Nicefördragets mest antidemokratiska och reaktionära bestämmelser och utövar påtryckningar för att få igenom ännu mer antidemokratiska bestämmelser, såsom avskaffande av vetorätten även i andra frågor. Man vill låta den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och även de antifolkliga grundläggande rättigheterna ingå i fördraget. Man vill i själva verket kringgå de nationella parlamenten genom att skapa ett speciellt konvent, som skall utarbeta ett förslag till konstitution.
Det är ett oacceptabelt förslag. Europas folk kämpar emot dess innehåll och kommer att göra det även i fortsättningen.

Bodrato
Herr talman! Jag vill uttrycka mitt bifall till betänkandet av Méndez de Vigo och Seguro. Det är en utmärkt sammanfattning av arbetet inom utskottet för konstitutionella frågor. Europas återförening är helt visst en historisk vändpunkt, men denna vändpunkt kräver en grundläggande reform av unionens institutioner. Med toppmötet i Nice har man uttömt de mellanstatliga förfaranden som påtvingar en mödosam medling mellan de nationella intressena. Nu behövs ett konstituerande konvent som före valen till Europaparlamentet utarbetar en modell som kan garantera demokratin och unionens handlingskraft. Betänkandet har undvikit att skärpa polemiken om Nicefördraget, men det har utan omsvep angett dess begränsningar. Vi kan dock inte förbli tysta i väntan på Laeken, medan framstående företrädare för de nationella regeringarna i dessa dagar griper sig an de grundläggande frågorna om unionens framtid.
Kansler Schröder har talat om en europeisk federation, den franske premiärministern Jospin har talat om ett nationernas Europa. Jag vet inte vad Aznar och Berlusconi skulle säga, men jag vet att gemenskapens konkreta problem och reformen av institutionerna är två sidor av samma mynt och att Europa måste bli ett politiskt utrymme med en demokratisk själ. Och parlamentet kan inte stå vid sidan om denna debatt. Det duger inte att låta Europas framtid avgöras enbart av marknadskrafterna, men den kan inte heller få bli en angelägenhet enbart för de nationella regeringarna. Detta parlament måste driva en debatt som överskrider den pragmatism som bakbinder de nationella regeringarna. Av det vi har hört kan vi, även av denna debatt, dra slutsatsen att om vi vill vara realister så måste vi vara modigare och mer framsynta.

Leinen
Herr talman! Jag tackar också kollegerna Méndez de Vigo och Seguro för detta utmärkta betänkande, som återspeglar åsikterna hos den övervägande majoriteten här i Europaparlamentet. Jag är säker på att vi kommer att konstatera det i morgon vid omröstningen. Men jag vill också fastslå att Europaparlamentet för första gången inte säger entydigt "ja" till ett Europafördrag. Detta är nytt och skiljer sig från Maastricht och Amsterdam. Jag tror att det bör utgöra en larmsignal för de regeringar som har förhandlat fram detta fördrag. Vi säger inte entydigt "ja", eftersom vi inte är tillfreds med resultaten, och eftersom vi tror att varken handlingsförmågan eller givetvis den demokratiska kontrollen är garanterade i en union, som nu utvidgas till 20-25 stater.
Formellt har hindren undanröjts, men materiellt kvarstår problemen med effektivitet och öppenhet. Det oroar oss. Därför kan vi inte säga ett entydigt "ja".
Vi kräver konsekvenser av det som skedde i Nice. Jag kan bara ansluta mig till uppfattningen att det nu måste bildas ett konvent för att förbereda nästa Europafördrag. Det måste ha ett entydigt mandat för att utarbeta ett fördrag, som medborgarna också kan läsa och förstå. Det måste vara ett mandat för ett författningsfördrag, ett dokument som skapar en bas för denna utvidgade union.
Jag vill begränsa mig till en kärnfråga beträffande detta konvent, nämligen att undanröja bristen på demokrati i unionen. Vi talar alla om det, men vi har fortfarande olika uppfattning om hur det skall ske. Jag tror att den viktigaste institutionen för medborgarna är Europaparlamentet och inte ministerrådet. Därför måste detta parlament stärkas. Vi förenar människor och inte stater. Därför behöver vi ett medborgarnas Europa och inte bara ett regeringarnas Europa!

Caveri
Herr talman! Fem argument. Det första innebär ett ja till det konstituerande konventet, men det krävs representativitet på regional nivå. För det andra, en federalistisk konstitution, som skall bygga på subsidiariteten union - stater - regionala gemenskaper. Det tredje argumentet är det svåraste: det behövs en konstitution för Europas medborgare som är en slags pyramid. Toppen, det är vår del, unionens makt och institutioner, den andra är staternas logik, av dem som återstår, medan de regionala konstitutionerna bör uppfylla det största utrymmet. Det fjärde argumentet blir därför att Nicefördraget bara kan omarbetas om denna konstituerande väg redan finns. Det sista argumentet är att konstitutionen erbjuder en internationell garanti för Europas minoritetsfolk.

Alavanos
Herr talman! Jag vill säga att min ståndpunkt i stort sett redan har kommit till uttryck genom Kaufmanns inledande inlägg och genom inläggen från de andra kollegerna i vår grupp. Jag skulle helt kortfattat vilja säga att Nicemötet bemöttes med total likgiltighet av Europas medborgare, trots att mötets resultat har viktiga konsekvenser för dem, men även Europamedborgarnas regeringar visade likgiltighet. Detta framgår också av innehållet i stadgan om de mänskliga rättigheterna och reaktionerna på den.
Vi har ännu en gång bevittnat ett mycket grovt köpslående, som står i strid med de storslagna proklamationer vi får höra av Tysklands förbundskansler, av Frankrikes premiärminister osv. Frågan är var dessa tankar och drömmar hos Schröder, hos Fischler, fanns, medan överläggningarna i Nice pågick?
Men ändå, Nicemötet ligger nu bakom oss, och jag tror att Europaparlamentet kan bidra till en ny inriktning. Ett steg i rätt riktning kan vara att försöka täcka det stora demokratiska underskottet och att medverka i konstitutionsarbetet liksom även att inrikta sig på vissa politiska åtgärder till gagn för Europas medborgare.

Bayrou
Herr talman! Det är första gången, under femtio år av europeisk historia, som de ansvariga i Europa skall bedöma ett fördrag om europeisk tillbakagång. Hittills har alla fördrag, det ena efter det andra, med små eller stora steg, varit fördrag som inneburit framsteg för Europa. Detta är det första fördraget som innebär en tillbakagång för Europa.
Det fanns egentligen sedan länge två historiska utmaningar: den första är att bygga upp en europeisk makt, och den andra av dessa utmaningar är att ge dem som styr, som skulle styra denna europeiska makt, ett demokratiskt berättigande. Makten å ena sidan, demokratin å den andra. Men Nicefördraget bekräftar den europeiska maktlösheten, under lång tid, det placerar maktlösheten i centrum av de europeiska institutionerna, och inför även dunklet, som är den europeiska demokratins motsats.
Detta är de två utmaningarna och det är två utmaningar som vi inte antagit. Det är anledningen till det att Europa som beslutades i Nice inte kommer att fungera. De länder vi uppmanar att komma med oss, och som kommer att bli medlemmar, vissa med entusiasm, erbjuder vi i verkligheten ett bedrägeri. De träder in i ett hus som kommer att kännetecknas av europeisk maktlöshet och dunkel. Det är anledningen till, är jag rädd för, att jag hör allt man säger om tiden efter Nice, men jag fruktar att tiden efter Nice inte motsvarar förväntningarna från vissa. I Nice beställde vi en enkel biljett, och det är anledningen till att resolutionen från Méndez de Vigo och Seguro är en kritisk resolution. Men jag skulle önska att den var ännu mer kritisk. Jag kommer därför att avstå från att rösta.

Andersson
Herr talman! Jag skulle vilja instämma i det beröm som många ledamöter tilldelat Seguro och Mendez de Vigo. Jag delar Corbetts åsikt att om inte föredragandena hade gjort ett så bra jobb hade sannolikheten varit stor att parlamentet rekommenderat ett nej till Nice. Trots att jag delar den kritik som förekommer, tror jag att ett nej är mycket värre än ett ja. Anledningen är att den viktiga utvidgningsprocessen då hade försenats, vilket är något jag inte vill skall ske.
Jag instämmer i mycket av kritiken. De viktigaste kritiska synpunkterna handlar om att fördraget efter Nice är svårare att förstå, vilket även påverkar medborgarnas möjlighet att kunna delta i Europadebatten. Det är ett svårt fördrag som är svårt att förstå. Dessutom riskerar det att bli ineffektivt genom att man har gjort det svårare att fatta beslut med kvalificerad majoritet. Det är sant att fler områden omfattas av kvalificerad majoritet, men dessa är inte så tunga. De riktigt tunga områdena fördes inte in under denna beslutsform, vilket är olyckligt när nu unionen utvidgas.
Detta är något vi måste ändra på. Vi behöver fler beslut med kvalificerad majoritet och medbeslutanderätt för parlamentet.
Den andra formen av kritik rör öppenheten och det sätt på vilket fördraget förhandlades fram. Jag har hört att en del har liknat förhandlingarna vid ett påveval där man stängde in sig i ett rum och sedan kom ut med en kompromiss. Ingen utomstående hade fått medverka i processen.
Låt oss inte göra om detta. Låt oss starta konventet, och låt det bli utgångspunkten för nästa regeringskonferens. Det innebär ju inte att vi inte skall föra nationella debatter med organisationer och andra. I det sammanhanget tycker jag också att det är viktigt vi tar vårt ansvar som politiker. Vi får inte göra den institutionella debatten till huvudnummer, vi måste utgå från sakfrågorna: Vad vill vi egentligen göra med EU? Hur skall det göras? Vilka verktyg skall vi använda?
Vi måste starta med sakdebatten.

De Clercq
Herr talman! Den centrala frågan är fortfarande: är Europeiska gemenskapen genom Nice klar för den kommande historiska utvidgningen till Central- och Östeuropa? Svaret är tydligt ett nej! Nice är ett för litet steg. Vi får dock inte kasta ut barnet med badvattnet.
Det nya betänkandet innehåller också positiva punkter och det vore ett grovt politiskt misstag att utan vidare förkasta det här nya fördraget. Nu gäller det att se framåt, mot en bredare och samtidigt djupare debatt om Europeiska unionens framtid.
Allt verkar fokuseras på det belgiska ordförandeskapet och uttalandet i Laken. Vi får dock inte väcka några falska förväntningar: Laken kommer inte att ge något nytt fördrag, kan inte ge någon lösning på de brister som finns kvar efter Nice. I Laken måste dock en roadmap utarbetas, en dagordning, en metod, en tidsplan för att åstadkomma den nya regeringskonferens där Nice måste rättas till.
Vi får hoppas att både de nuvarande medlemsstaterna och kandidatländerna då kommer att vara klara för en grundlig fördjupning av den europeiska integrationsprocessen.

Sacrédeus
Herr talman, herr rådsordförande! Regeringskonferensen i Nice kommer att möjliggöra EU:s utvidgning. Det var också dess huvuduppgift. Samtliga femton nationella parlament i medlemsstaterna kommer under år 2001 att ratificera fördraget, oavsett hur otillfredsställd och kritisk majoriteten är här i Europaparlamentet.
Därför anser vi svenska kristdemokrater att punkt 42 om Europaparlamentets samtycke till anslutningsfördragen för kandidatländerna kunde formuleras betydligt mer positivt och välkomnande. Hur kommer punkt 42 att tas emot i Estland, i Polen eller på Cypern?
Mitt parti kan inte heller godta punkt 25, som öppnar för införandet av en egen europeisk skattenivå - dessutom försedd med beslutsregler byggda på kvalificerad majoritet. All historisk erfarenhet visar att nya skattenivåer och nya beslutsnivåer för skatteuttag leder till högre skatter och mindre pengar kvar för medborgarna.
En annan kärnfråga för varje nationellt parlaments och nationell regerings beslutskompetens rör försvarspolitiken. Sveriges kristdemokratiska parti kan därför inte heller godta punkt 34, där man begär att försvarspolitiken skall ingå i det så kallade närmare samarbetet.
Samtidigt vill mitt parti välkomna två historiska förbättringar som föreslås i betänkandet. För det första är det dags att förbättra medborgarnas och de nationella parlamentens insyn och kontroll av rådets arbete samt att göra rådets möten öppna när rådet fungerar som lagstiftare. För att kunna tala om demokrati och inte bara om diplomati inom EU måste vi ha denna öppenhet, dvs. vi säger ja till punkt 11 och ändringsförslag 68.
Avslutningsvis behöver subsidiaritetsprincipen preciseras. Vi säger därför jag till PPE:s ändringsförslag 77 om en avgränsning av EU:s maktbefogenheter.

De Rossa
Herr talman! Utvidgningsprocessen är bron från det gamla Europa till det nya. Den debatt som vi håller i dag och det betänkande som vi diskuterar är ett första steg i den processen. Det är emellertid viktigt att vi inte tillåter oss själva att bli fångna i gamla idéer. Trots våra tvivel om en eller annan aspekt i betänkandet bör vi vara modiga nog att ge den ledning som Europas folk förväntar sig från detta parlament, av de valda företrädarna för Europas folk.
I betänkandet utesluts inga alternativ. Man försöker inte ge en åsikt om ratificeringen av Nicefördraget. Det överlåts till medlemsstaterna, som har ansvaret för den. Jag råkar delta i "ja"kampanjen i Irland, men det är ett kritiskt "ja". Jag har min kritik mot Nicefördraget, men det är viktigt att vi är modiga nog att säga "Naturligtvis finns det problem, men det är viktigt att utvidgningsprocessen kommer i gång". Viktigast av allt i debatten om Europas framtid är frågan om vilket slags Europa vi vill ha: vill vi ha ett demokratiskt gemensamt Europa, vill vi ha ett socialt allomfattande Europa? Om vi vill det, måste vi inse att det inte kommer att bli det av sig själv.
Vi måste engagera oss i debatten, vi måste övertyga människor här och i våra egna medlemsstater. Vi måste inte bara sörja för ett forum på europeisk nivå, genom ett konvent, utan även se till att det finns forum i varje medlemsstat, så att människorna i varje medlemsstat kan tala och diskutera med varandra, med andra människor i Europa.

Cushnahan
Herr talman! Folkomröstningen i Irland om Nicefördraget äger rum i ett särskilt ögonblick i vårt förhållande till Europeiska unionen. Före detta årtiondes slut kommer vi, i stället för att vara en stor mottagare av EU-medel, att bli en nettobidragsgivare till EU:s budget. Som tur är har detta ingen betydande inverkan på irländarnas inställning till Nicefördraget. Till skillnad från de spanska och italienska regeringarna är de irländska medborgarna inte själviska när det gäller utvidgningens verkningar på vår framtida andel struktur- och sammanhållningsmedel. Det finns i stället en positiv insikt om att vi har en skyldighet att bistå de just flygfärdiga demokratierna i de före detta kommunistländerna.
Trots det oroar de sig mycket över vissa aspekter av fördraget. De är särskilt oroliga för att EU:s traditionella beslutsprocess i samförstånd överges till förmån för ett system i vilket stora medlemsstater kommer att utöva makt på de små ländernas bekostnad. De är också oroliga för att ett förstärkt samarbete skulle skapa första och andra klassens medlemmar inom EU. Vidare oroar sig en del människor för att inrättandet av snabbinsatsstyrkan i enlighet med Amsterdamfördraget kommer att innebära slutet på Irlands militära neutralitet.
Jag delar inte dessa farhågor, men irländska medborgare måste övertygas på dessa punkter, inte bara inom ramen för den här debatten, utan även när det gäller långsiktiga irländska intressen inom EU. Om de vill behålla det irländska inflytandet i Europa - och särskilt det goda rykte som vi omsorgsfullt har byggt upp under åren - är det bästa sättet för att lyckas med det att ratificera Nicefördraget: att förkasta det är att förkasta utvidgningen och riva upp processen.
Ingen har emellertid råd att vara nöjd med utgången av den irländska folkomröstningen. Med tanke på att de röstberättigade nästa torsdag kommer att gå till valurnorna både i Storbritannien och Irland, skulle det vara ganska ironiskt - i själva verket tragiskt - om vi skulle få se ett massivt förkastande av Europaskepsisen i Storbritannien och den på samma gång vann betydande terräng i Irland.
Jag skulle avslutningsvis vilja hylla föredragandena, Méndez de Vigo och Seguro, för deras utmärkta betänkande.

Van den Berg
Herr talman! Jag vill tacka kollegerna Méndez de Vigo och Seguro.
Nice var ett misslyckande i flera avseenden och IGC-metoden är för min del ett avslutat kapitel. Vi vill ändå rösta för resolutionen eftersom Nice har skapat de minimivillkor som behövs för utvidgningen. De som lidit för länge under diktaturen får inte bli offer för vår brist på tillräckliga inre reformer.
Vi kommer också att rösta för eftersom det som var otänkbart för ett halvår, även här i kammaren, verkar bli allt mer möjligt i Laken, nämligen ett verkligt konvent med Europaparlamentet, de nationella parlamenten, regeringarna, Europeiska kommissionen, tillsammans med samhällsorganisationer och medborgarna. Det är mycket viktigt att medborgarna kan bidra till diskussionen, så att vi inte hamnar i en teknisk och för medborgarna obegriplig expertdebatt.
Det här konventet, herr talman, får inte bli en pratgrupp utan förpliktelser: det måste utarbetas praktiska kompromisser som först i det sista stadiet formellt avslutas i regeringskonferensen.
Före konventet i höst måste vi, som Europaparlament - och det står helt rätt i resolutionen - lägga fram våra egna konkreta idéer om Europas framtid. Jag vill följande: en europeisk regering med en direktvald premiärminister, med behörighet för alla ärenden som hellre kan höra tillsammans på europeisk nivå, till exempel jordbruk. Mer politisk integrering alltså, en ny europeisk federation. Jag vill också ha mer subsidiaritet, det betyder nämligen att vi kan göra det som måste göras på lokal och regional nivå bättre.
Framför allt vill jag ha mer demokrati. Ett fullvärdigt, kraftigt, demokratiskt Europaparlament, valt av de europeiska medborgarna, med medbeslutanderätt på alla politikområden, med en europeisk grundlag i vilken stadgan om de grundläggande rättigheterna utgör själva grunden.
Herr talman! Vi går mot en vacker framtid och jag tycker att vi gjort bra ifrån oss i den här resolutionen. Jag hoppas därför också att vi nu kan få ihop en stor majoritet för ett bättre angreppssätt.

Schwaiger
Herr talman, kommissionär Barnier, tjänstgörande rådsordförande! Nicefördraget har stannat på halva vägen, inte bara inom det institutionella området, utan också i viktiga sakfrågor. Låt oss ta det mycket aktuella exemplet med den gemensamma europeiska handelspolitiken. Den vilar på gemensamma principer, och principiellt fattas det majoritetsbeslut. Den lilla utvidgningen av artikel 133, tjänster och immateriella rättigheter, omintetgörs genom sex undantag och tre förslag till själva rådet, att inte överskrida de områden som det tilldelats.
Samtidigt elimineras den hittills föreskrivna rådfrågningen av Europaparlamentet, så att det nu formellt sett och i stor utsträckning varken finns en nationell eller europeisk parlamentarisk möjlighet att medverka till handelspolitiken i Europa, i motsats till vad som är fallet i USA. Vi kräver därför, såsom klart formulerats i punkt 27 i Méndez de Vigos/Seguros betänkande, att Europaparlamentet fullständigt inbegrips i den gemensamma handelspolitiken och den externa ekonomiska politiken både i den inledande etappen och förhandlings- och avslutningsetapperna - och där med medbeslutanderätt - ty om de nationella parlamenten inte längre har någon behörighet när det gäller den gemensamma handelspolitiken, är det absolut nödvändigt, som en beståndsdel av den demokratiska medverkande kontrollen, att Europaparlamentet träder i dess ställe och att detta också äntligen föreskrivs formellt.
Annars står vi som Europaparlament vid förhandlingarna med Världshandelsorganisationen inför en fullt handlingsduglig amerikansk kongress, som kan inrikta sin administration på lämpligt sätt, medan Europaparlamentet i detta sammanhang formellt fortfarande saknar befogenheter. Jag ber därför det svenska ordförandeskapet att redan nu skapa förutsättningar för att det belgiska ordförandeskapet vid omarbetningen av Nicefördraget skall kunna besluta om en effektiv omskrivning av artikel 133 vid rådet i Laeken.

Barnier
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Efter denna långa debatt skulle jag vilja säga några ord för kommissionens räkning, och till att börja med utifrån den plats jag befinner mig, som ansvarig inom kommissionen för reformen av institutionerna, och erinra om att jag verkligen, under de tio månader som föregick Nice, uppskattade kvaliteten och kompetensen i de parlamentsdebatter som ägde rum här eller i ert utskott för konstitutionella frågor, med Napolitano som ordförande. Jag vill alltså tack er för det, liksom de parlamentariska radarpar som i tur och ordning tagit hand om dessa frågor, vare sig det handlar om Dimitrakopoulos/Leinen, Elmar Brok och professor Tsatsos under regeringskonferensen, och i dag Méndez de Vigo och Seguro, som jag vill tacka.
Vi har arbetat i kommissionen och parlamentet, i gott samförstånd, och det är därför inte förvånande att vi också analyserar innehållet i detta Nicefördrag. Jag har redan haft tillfälle att säga det, och jag skall upprepa det i dag, att detta fördrag i mina ögon är ett kortsiktigt och användbart fördrag. Det är användbart genom de framsteg det innehåller, artikel 7, reformen av domstolsväsendet, vilket behövdes, uppmjukningen av det förstärkta samarbetet som vi kommer att behöva, den rättsliga grunden som ni ville ha för en tydlig och öppen stadga för de politiska partierna. Det är framför allt användbart när det gäller utvidgningen, och många av er har med kraft sagt det, eftersom vi måste få ljuset att slå om från gult till grönt. Det är ett användbart fördrag, men det är ett fördrag på kort sikt.
Jag menar med det, mina damer och herrar, att i mina ögon är dess lösningar på de institutionella utmaningarna för att en union med trettio medlemmar skall fungera bra, men dessa lösningar är inte i längden i nivå med de problem som en union med trettio länder kommer att ställas inför, på medellång och lång sikt. Det finns alltför många omröstningar med enhällighet, alltför mycket vetorätt. Och vi vet mycket väl att med trettio medlemmar kommer denna vetorätt att bli en källa till maktlöshet eller kollektiv svaghet. Medbeslutandet har inte blivit generellt som vi tillsammans önskade för hela gemenskapslagstiftningen. Vi beklagade att Europaparlamentet inte spelar sin roll för handelspolitiken. Och slutligen är det minsta man kan säga att röstsystemet förblir eller kommer att bli mer komplext.
På detta stadium, och innan ni uttalar er med hela ert ansvar och med full insikt, vill jag på nytt säga att detta fördrag är mycket användbart, att det är det på kort sikt, att vi måste ta hänsyn till det, att vi måste använda det och gå ännu längre. Det har denna första stora förtjänst att öppna möjligheten att nu gå framåt normalt och ganska snabbt när det gäller utvidgningen. Det har en annan förtjänst, den som står i bilagan, lite grann som om stats- och regeringscheferna kl. 5.00 på morgonen, efter att ha undertecknat texten, insåg att de inte kunde nöja sig med detta, som om de själva fått dåligt samvete, beslutade att genast inleda en ny övning. Europaparlamentet och kommissionen, bl.a., måste engagera sig i denna övning som står öppen fram till 2004 och för vilken man tillåtit en ny metod, som för övrigt visar att enbart metoden med mellanstatlighet visat på sina begränsningar.
Vi har därför tid att nu inleda en verklig medborgardebatt. Och jag räknar med att säga, som jag gjorde till utrikesministrarna häromdagen, att i Göteborg till att börja med, och kanske i Laeken, men framför allt i Göteborg, måste vi hitta ett sätt att sammanfatta dessa nationella debatter som kommer att inledas, men undvika att de bara blir parallella debatter, och finna ett sätt att utbyta praxis och information, åstadkomma en slags korsbefruktning av dessa nationella debatter. Kommissionen, liksom Europaparlamentet, kommer att finnas vid rådets sida för att vid lämpligt tillfälle göra dessa nationella debatter till en europeisk debatt. Denna medborgardebatt bör göra det möjligt för oss att, så brett som möjligt, granska institutionernas svagheter, och bortom de institutionella frågorna på nytt tala om det europeiska projektet.
Vad vill vi göra tillsammans? Vill vi förbli en stor marknad som fungerar bra med en gemensam valuta, eller vill vi gå längre? Hur skall vi stödja den värdegemenskap som vi utgör sedan femtio år tillsammans, en solidarisk gemenskap? Bevisa att detta europeiska projekt naturligtvis måste utvecklas, men att det ändå burit frukt, särskilt med gemenskapsmodellen som fungerat bra och med gemenskapspolitik som varit användbar. Jag vill särskilt erinra om frukterna av denna politik som jag är ansvarig för, nämligen sammanhållningspolitiken.
Detta är betydelsen av denna stora debatt som vi skall inleda. Och sedan, under 2002 och 2003, måste vi finna ett sätt att strukturera debatten och arbetet för att på ett bra sätt förbereda den slutliga regeringskonferensen. Det är därför som också vi, under 2002 och 2003, såsom ordförande Prodi sagt, är positiva till att kalla till ett konvent som skulle samla de fyra institutionella parterna, enligt den modell som fungerade så bra för stadgan om de grundläggande rättigheterna, nämligen nationella parlament, Europaparlamentet, nationella regeringar och kommissionen.
I och med detta har jag inte besvarat alla frågor som ställs, bl.a. den om att ta med kandidatländerna, eftersom vi 2004 vill göra en stor reform som gäller dem direkt såväl som oss själva i dag i unionen. Jag tror att de kan finna sin plats i detta konvent. Vi måste också besluta om ett bra sätt för att organisera arbetet i konventet.
Mina damer och herrar! Vi vet mycket väl att detta konvent, jag säger det till de medlemsstater som kan vara oroliga, inte kommer att fatta några beslut, utan kommer att lämna förslag till regeringskonferensen som slutgiltigt, på ett kortfattat sätt och på högsta nivå i sin tur kommer att fatta besluten. Men detta konvent är, ur min synvinkel, efter de olika erfarenheterna vi haft och jag personligen haft i Amsterdam, Nice och i konventet om de grundläggande rättigheterna, detta konvent förefaller mig vara ett sätt att lyckas med den kommande regeringskonferensen. Den är ett sätt att få större öppenhet, en verklig debatt, eftersom de fyra institutionella parter som skulle delta i detta förberedande arbete och dessa förslag har möjligheter, på samma sätt som ni har möjlighet, att utanför kamrarna förklara för de folkvalda och medborgarna i våra länder vad som sker. Det är alltså villkoret med öppenhet och villkoret med bra demokratisk förklaring.
Jag vill därmed i kommissionens namn säga att vi är positiva till detta konvent under 2002 och 2003, eftersom det är ett villkor för att lyckas med det arbete som inleddes efter Nice och för att denna gång få en verklig reform till stånd under 2004. I vilket fall som helst kommer Europeiska kommissionen för sin del att ta hela sitt ansvar, ni kan räkna med oss, för att förbereda de olika etapperna som leder oss härifrån till 2004 och i riktning mot en stor reform.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Resultatet från rådets och kommissionens besök i Nord- och Sydkorea
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om resultatet från rådets och kommissionens besök i Nordkorea

Larsson
. Herr talman! Europaparlamentet har begärt att rådet skall informera om det besök på den koreanska halvön som statsminister Göran Persson genomförde den 2-4 maj i egenskap av EU:s ordförande.
I Pyongyang fördes samtal med den nordkoreanske ledaren, ordföranden Kim Jong Il, och nummer två i den nordkoreanska makthierarkin Kim Jong Nam och i Seoul med president Kim Dae-jung. Den höge representanten Javier Solana och kommissionär Chris Patten deltog.
Initiativet till resan togs i december förra året då president Kim Dae-jung besökte Stockholm, i samband med att han mottog Nobels fredspris i Oslo, för samtal med statsminister Persson. President Kim Dae-jung betonade att Sveriges långvariga kontakter med länderna på den koreanska halvön skulle kunna spela en värdefull roll under det svenska ordförandeskapet. Efter diskussioner mellan EU:s medlemsstater och även med representanter för både Nord- och Sydkorea fattades beslutet om resan vid EU:s toppmöte i Stockholm den 23-24 mars 2001. Till grund för besöket låg rådets slutsatser och riktlinjer från oktober och november 2000.
EU-delegationen hade under besöket i Pyongyang den 2-3 maj långa samtal med substantiellt innehåll med Kim Jong Il, och därefter presenterades detta för president Kim Dae-jung i Sydkorea. Sammanfattningsvis var resultaten goda.
För det första gjordes en försäkran om att Nordkorea står fast vid den gemensamma deklarationen från det interkoreanska toppmötet i Pyongyang i juni 2000. En försäkran gavs också om att ordföranden Kim Jong Il vill se ett andra toppmöte, men att tiden måste vara mogen för ett sådant.
Ordföranden Kim Jong Il underströk för det andra vikten av att relationerna mellan USA och Nordkorea och de interkoreanska relationerna utvecklas parallellt.
För det tredje bekräftade han att Nordkorea står fast vid 1994 års ramavtal mellan Nordkorea och USA samt vid missilmoratoriet fram till år 2003. Missilexporten skulle dock inte komma att upphöra förrän Nordkorea fått utfästelser om kompensation för eventuella förlorade exportintäkter. Exporten var en rent kommersiell fråga.
Nordkorea erkände för det fjärde också behovet av ekonomiska reformer och tackade ja till att sända en nordkoreansk delegation till Europa för att lära mer om marknadsekonomi.
För det femte bekräftade ordförande Kim Jong Il att Nordkorea var villigt att inleda en diskussion om mänskliga rättigheter med EU. Från EU:s sida underströks att frågan om mänskliga rättigheter är av central betydelse för EU:s politik. Jag hoppas att ett första möte kan äga rum under det svenska ordförandeskapet.
För det sjätte diskuterades behovet av bättre arbetsvillkor och insyn i biståndsprojekt för FN och icke-statliga organisationer i Nordkorea.
Avslutningsvis vill jag säga att man från Sydkoreas sida var mycket positiv till resultaten av mötet, särskilt försäkran om ett andra toppmöte och missilförsvaret.
EU:s besök var fruktbart. Resultatet av våra insatser kan dock inte slutgiltigt bedömas förrän om ett par år. I den vidare processen spelar givetvis USA en viktig roll, men EU:s insats är inte oviktig.

Wallström
. (EN) Herr talman! Europeiska unionen stöder starkt president Kim Dae Jungs solskenspolitik, och det var på denna grundval som den resa som leddes av Göran Persson, i vilken min kollega Chris Patten deltog, ägde rum.
Unionens roll i Demokratiska folkrepubliken Korea är ett komplement till de tre huvudaktörernas: Sydkorea, Amerikas förenta stater och Japan. Tvärtemot vissa spekulationer i pressen var denna resa inte avsedd som ett försök att ersätta den amerikanska rollen: USA informerades i förväg och stödde fullständigt initiativet. Pressuppgifter om en diplomatisk utmaning från EU:s sida gentemot Förenta staterna var följaktligen helt gripna ur luften. Men valet av tidpunkt påverkades av vår önskan att hjälpa till att bevara farten i försoningsprocessen på Koreahalvön medan Förenta staterna slutför sin politiska översyn.
Besöket ledde, som vi redan har hört, till betydande resultat, och Europeiska unionens grupp hade en ungefär fem timmar lång intressant diskussion med ordförande Kim Jong Il, under vilken den kunde ta upp sina angelägenheter till fullo. Vi följer nu upp fem områden: För det första fortsätter det nuvarande biståndet. Ett högsta anslag på 7 miljoner euro planeras för humanitärt bistånd, och 20 miljoner euro för livsmedelsbistånd och livsmedelssäkerhet inom ramen för 2001 års budget. Frågan om vilka projekt som är lämpligast att stödja och vilka villkor som skall gälla kommer att diskuteras med Nordkorea under de kommande veckorna. För det andra pågår förberedelserna för att komma i gång med vårt tekniska bistånd, och en projektidentifieringsresa till Nordkorea förväntas äga rum inom kort, i syfte att komma överens med de nordkoreanska myndigheterna om utformningen av två pilotprojekt: kostnaden för vart och ett av dessa kommer att uppgå till nära 1 miljon euro, och de kommer att vara särskilt inriktade på att utbilda tjänstemän i centrala departement och i grundläggande institutionsbyggande. För det tredje pågår förberedelser för att anordna diskussioner med Nordkorea om mänskliga rättigheter i Bryssel den 13 juni. För det fjärde utforskar vi sätt att utveckla en dialog med Nordkorea om ekonomiska reformer genom att anordna studiebesök till unionen.
För det femte och sista undersöker vi alternativ för diplomatisk ackreditering tillsammans med Nordkorea, till följd av beslutet av den 14 maj om att upprätta diplomatiska förbindelser. Eftersom detta kommer att kräva förhandlingar, vill jag i detta skede inte spekulera om detaljerna. Under tiden avvaktar vi med intresse slutförandet av USA:s politiska översyn om Nordkorea och hoppas att detta kommer att leda till framsteg i försoningsprocessen mellan Nord- och Sydkorea.

Santer
Herr talman! Till att börja med skulle jag mycket uppriktigt vilja tacka rådets tjänstgörande ordförande och kommissionären för den information de lämnat när det gäller Europeiska unionens förflyttning i Nordkorea. Europeiska unionen måste vara medveten om den stora utmaning som framtiden på den koreanska halvön utgör för unionen. I januari förra året bad Europaparlamentet, efter ett besök av en ad hoc-delegation, såväl rådet som kommissionen att vidta nödvändiga åtgärder för att förstärka politiken för ett närmande mellan Nord- och Sydkorea och för att öppna upp Nordkorea mot det internationella samfundet.
Genom att uppmana till normalisering av Europeiska unionens förbindelser med Nordkorea, avsåg vi inte att erkänna en politisk regim, som för övrigt ligger mycket långt från de grundläggande värderingar vi förespråkar, utan vi avsåg att stödja den politik som kallas "sunshine policy", som president Kim Du-Yung inlett med stort mod och stor beslutsamhet, eftersom vi var medvetna om att utan ett aktivt stöd från det internationella samfundet skulle denna politik vara dömd att misslyckas på sikt och den skulle mycket snabbt tappa andan.
Vi uppskattar därför rådets och kommissionens ansträngningar för att uppnå denna normalisering i syfte att fastställa enhetliga riktlinjer för åtgärder gentemot Folkrepubliken Korea.
Jag har med intresse noterat att Europeiska unionen betonat att den tillnärmning som inleddes med Sydkorea skall fortsätta mot Pyongyang och att man respekterat de åtaganden som gjorts gentemot detta land. Vi har för övrigt alltid betonat det faktum att hela befolkningen skall ha tillgång till stöd utifrån och att de icke-statliga organisationerna av denna anledning skall ha möjlighet att arbeta under tillfredsställande förhållanden. Andra åtgärder, såsom beviljande av visering för europeiska journalister och fördelaktiga arbetsvillkor, skulle kunna skapa det förtroende som krävs för att tillnärmningen skall kunna placeras på en mer stabil grund.
Jag avslutar med att helt enkelt säga att vi bör vara mycket medvetna om att den process som inletts kommer att bli lång och äga rum successivt, men att den är viktig för att upprätthålla freden i denna del av världen, något som vår egen stabilitet och säkerhet också är beroende av.

Ford
Herr talman! Socialistgruppen välkomnar varmt det officiella besöket till Nordkorea och till Seoul av rådet, kommissionen och den höge representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. När kommissionär Patten i går rapporterade inför utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik sade han att man hade haft blygsamma mål för besöket men att dessa blygsamma mål hade uppnåtts, vilket vi välkomnar.
Som parlamentariker är jag ganska besviken över att delegationen lyckades stoppa in 75 journalister men att det inte fanns plats för några parlamentariker, med motiveringen att det var en liten delegation. Jag hoppas att kommissionen och rådet vid framtida tillfällen kanske överväger att ta med några parlamentariker, särskilt mot bakgrund av det faktum att det var Europaparlamentet som banade väg för förbindelserna mellan Nordkorea och Europeiska unionen, för mer än två år sedan, när vi sände ut vår första officiella delegation.
Jag välkomnar det faktum att samtalen med Kim Jong Il var bra. Nordkorea är helt klart en stat som vi måste ägna vårt intresse. Vi välkomnar det faktum att de fortsätter med sitt moratorium för missilprov till år 2004. Jag inser att de för närvarande har mycket få alternativ till att exportera militär utrustning. De producerar nästan inga varor som någon vill köpa förutom militär utrustning. Så det är knappast överraskande att vapnen No-dong I och No-dong II, som har en räckvidd på 1 300 kilometer, har sålts till Iran, Syrien och Pakistan eller att nordkoreanerna ger militärt bistånd till Kongo, Iran, Etiopien och Syrien.
Problemet kommer att vara om de fortsätter att prova Taepodong-missilen, som kommer att ha en räckvidd på i storleksordningen mellan 4 000 och 6 000 kilometer. Självklart välkomnar vi moratoriet.
Vi välkomnar det extra bistånd som kommer att ges i form av livsmedelsbistånd. Europeiska unionens kontrollanter måste ges bättre tillträde, så att vi kan vara säkra på att biståndet fördelas på ett riktigt sätt. Vi välkomnar det ökade biståndet till jordbrukssektorn, särskilt mot bakgrund av att vi har hört att man nu till en del erkänner att det är nödvändigt med reformer. Det är viktigt att utbilda nordkoreaner i färdigheter som i dag används inom industrin och på kontor, och vi måste ge bistånd till en icke-kärnenergisektor samt öka textilkvoterna. Det är viktigt att det förs en dialog om mänskliga rättigheter, och jag välkomnar det faktum att den dialogen kommer att äga rum den 13 juni.
Ingen har nämnt Kado; Europeiska unionen deltar i Kado-programmet för att bygga två kärnkraftverk i Nordkorea. Tyvärr har vi skurit ned budgeten denna gång jämfört med förra gången, och om vi menar allvar med att vilja hjälpa Kim Dae Jung med hans solskenspolitik, sänder det precis fel signaler. Vi är mycket angelägna om att diplomatiska förbindelser skall upprättas, och jag uppmanar kommissionen och rådet att överväga att placera ett kontor i Pyongyang i stället för att göra Beijing-kontoret ansvarigt för Nordkorea. Om så blir fallet kommer dagliga kontakter inte att äga rum.
Man gör för närvarande åtskillnad mellan EU och USA, och vi hoppas att vi kan gå framåt tillsammans. Men om vi inte kan det, måste vi gå framåt var för sig, för den riktning som vi går i är den rätta.

Gawronski
Herr talman! Det är svårt att förstå - även för dem som, i likhet med några av oss, har haft förmånen att besöka Nordkorea mer än en gång - vad den regimen vill, i vilken riktning den rör sig. Efter en hastigt uppblossande entusiasm ifjol har Nordkoreas förmodade öppning mot omvärlden och utvecklingen av förhållandet mellan detta land och dess grannar i söder gått in i en lugnare, mera stillastående fas; det finns till och med de som talar om ett steg tillbaka. Därför undrar jag, för egen del, om inte den europeiska delegationens besök förra månaden kom lite för tidigt. Kommissionär Patten sade oss i går - och det har upprepats här i dag - att man under samtalen även talade om mänskliga rättigheter, vilka systematiskt kränks i denna den sista kommunistiska diktaturen. Men han sade dock inte med vilket resultat, vilket får mig att tro att man inte har uppnått särskilt mycket. Hade det då inte vara bättre om man först uppnått eftergifter på detta känsliga område för att sedan belöna detta med ett besök i Pyongyang? Vi har i våra händer medel som kan förmå den nordkoreanska regimen till att behandla sina medborgare på ett civiliserat sätt och vi har en moralisk förpliktelse att använda dem.
Den andra aspekten av detta besök som bekymrar mig är förhållandet till Förenta staterna, som har en dominerande position i denna region och ett mycket större ansvar än Europa. Även i detta fall har kommissionären Patten sagt oss att besöket har föregåtts av konsultationer med Washington. Men framstående amerikanska kommentatorer - vilket har påpekats av kommissionen - bland dem även den före detta utrikesministern Kissinger, har förklarat sig vara mycket överraskande över detta uppdrag, som ger intryck av att man vill fylla, vill dra fördel av det tillfälliga tomrum som har lämnats av USA, där det som vi vet pågår en översyn av politiken gentemot Nordkorea.
På dessa två punkter skulle jag alltså önska försäkringar från kommissionen och rådet.

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag tänkte att jag skulle kunna kommentera ett par saker och svara på några av frågorna. Herr Santer! Vi kan hålla med om allt det som ni säger, och jag har också förstått att arbetsförhållandena för icke-statliga organisationer var en av de frågor som togs upp under besöket: delegationen fick den uppfattningen att saker och ting hade förbättrats under det senaste året, fastän det sannolikt återstår väldigt mycket att göra.
Till Ford vill jag säga att vi ibland kanske är stela i vårt sätt att sätta ihop våra delegationer. Detta var trojkaformationen, och journalisterna kom i alla fall. De ingick inte i delegationen, men de kom. Det skulle naturligtvis vara möjligt att ibland bjuda in Europaparlamentsledamöter, men jag har förstått att detta är en fråga i vilken samarbetet mellan Europaparlamentet, kommissionen och rådet är bra, och jag hoppas att det kan fortsätta. Jag har ingen rättighet att säga att ledamöter från Europaparlamentet bör delta i framtiden, men vi har noterat er kommentar i fråga om detta.
När det gäller metoderna för att upprätta diplomatiska förbindelser, kommer saken inom kort att diskuteras med nordkoreanerna, och jag har förstått att man ännu inte har fattat något beslut om att öppna en delegation, var den skulle ligga och hur det skulle gå till.
Jag hoppas att jag har behandlat de viktigaste frågor som tagits upp. Tack för era inlägg.

Talmannen
Tack för det extra svaret.
Som avslutning på den här debatten har jag mottagit sex förslag till resolutioner om Korea, i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

Miljöpolitik
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
(A5-0172/2001) av Blokland för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om att tillgodose våra behov på ett ansvarsfullt sätt - att integrera miljöfrågor i den ekonomiska politiken (KOM(2000) 576 - C5-0012/2001 - (2001/2004(COS))
(A5-0171/2001) av Hulthén för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, med rekommendationer till kommissionen om miljöpolitik och hållbar utveckling: förberedelse av Europeiska rådets möte i Göteborg (2000/2322(INI))

Blokland
. (NL) Herr talman! Jag vill inleda den här debatten med att läsa en dikt:
"Finns det väl någon skapelse i luften,
På jorden, i vattnet,
Som vi inte förstör,
Som vi inte fördärvar?
Ingen fysisk kraft,
Ingen skicklighet,
Ännu mindre klokhet eller list
Kan rädda dem
från vår förintande kraft.
Ingen klippa är så hård,
Inget berg så högt och väldigt,
Inget träd så ståtligt och högväxt:
Allt kan vi slå sönder.
Ingen fågel flyger så högt på himlen,
Ingen fisk simmar så djupt nere i havet,
Inget djur håller sig så långt borta,
På ensliga platser,
Att vi inte kan få vår makt att gälla,
Vi dödar det.
Den här dikten uttrycker ett djupt medlidande med skapelsen. Den som tror att den har skrivits av en miljöaktivist på tjugohundratalet har fel, det gavs nämligen ut år 1536 av Martin Bucer, predikant i Thomaskyrkan i Strasbourg. Oro för och omsorg om miljön är sålunda inte något som bara tillhör vår tid. Vi kan med rätta konstatera att vi i dag diskuterar ett meddelande från kommissionen och ett betänkande av parlamentet som inte innehåller några uppseendeväckande nyheter.
Miljöutskottets allmänna bedömning är den att Europeiska kommissionens meddelande för mycket liknar den handling som publicerades för sex år sedan. Den politiska utveckling som skett under den tiden tycker vi är för obetydlig.
Det försiktiga angreppssätt som kommissionen väljer är i sig förståeligt men får inte leda till att säkerställandet av den ekonomiska tillväxten på kort sikt får högsta politiska prioritet. Då kommer andra samhälls- och fördragsmålsättningar att hamna i kläm. En av dessa andra målsättningar är att den ekonomiska utvecklingen skall kunna inpassas på ett ekologiskt sätt. Kommissionen borde med större eftertryck påpeka för medlemsstaterna att de engagerat sig för detta och måste ta de konsekvenser som uppstår.
Genom att införa marknadsanpassade instrument kan de yttre miljöeffekterna av ekonomisk handel i priserna på varor och tjänster internaliseras. På det sättet blir det lättare att bedöma värdet av många miljöbrister som det hittills inte hängt någon prislapp på. Producenter och konsumenter får på det sättet "automatiska stimulanser" som styr dem mot ett hållbarare sätt att leva och arbeta. Det är dock slående att kommissionen inte ägnar någon uppmärksamhet åt marknadsfunktionens brister och skuggsidor. Ren luft och rent dricksvatten borde vara fritt tillgängligt för var och en. Den principen om social rättvisa och jämlikhet bör också ingå i betraktelsen. I yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor tas det upp med eftertryck.
Problemet med miljöns tillbakagång är för övrigt inget fristående problem. Fattigdom, arbetslöshet, energi och miljöproblem förstärker varandra och på det sättet riskerar vi att hamna i en negativ spiral. Inte bara i utvecklingsländer utan även i välfärdsländer framträder denna växelverkan. Detta bör man ägna mer uppmärksamhet åt.
När det gäller indikatorerna för integrering av ekonomi och miljö så yrkar kommissionen helt rätt på en anslutning till de strukturindikatorer som begärdes vid rådet i Lissabon. Tyvärr betonar kommissionen i det avseendet inte hur viktigt det är med ett systeminriktat angreppssätt, i vilket miljöräkenskaper kopplas till de nationella räkenskaperna. Parlamentet har redan påpekat det här i resolutioner från 1995 och 1998. Vid ett systeminriktat angreppssätt kan just denna växelverkan mellan ekonomiska sektorer, miljön och andra områden påvisas på ett objektivt sätt. Lösa indikatorer ger ett mycket större enkättryck. Kan kommissionär Wallström utlova att det här systeminriktade angreppssättet kommer att följas i enlighet med förslagen i den aktuella resolutionen?
Kommissionens föresats att bidrag och skatteregler som är skadliga för miljön i framtiden kommer att åtgärdas har väckt en hel del uppmärksamhet i pressen. Förlaget om att utarbeta indikatorer för det här verkar dock inte vara så fruktbart. Det är mycket bättre med en kritisk undersökning genom en kvalitativ studie i vilken effektiviteten prövas hos både miljöskadliga åtgärder och miljöskyddsavgifter och stimulerande bidrag.
I meddelandet ägnas ingen uppmärksamhet åt konsekvenserna av de nya politiska åtgärder för kandidatländerna som tillkännagivits. Hur engageras statliga eller andra styrande instanser i de här länderna i den process som följer efter det här meddelandet?
Allmänhetens medvetande om vikten av en hållbar ekonomisk utveckling är i allmänhet för dålig. Dagens ekonomiska verksamhet är ensidigt inriktad på en större expansion. Man kan inte säga att det i det sammanhanget ges mycket plats åt respekt för bevarande av skapelsen och respekt för andras rättigheter, inbegripet kommande generationers rättigheter. Det nuvarande orättvisa förhållandet i världen ger invånarna i de rika, industrialiserade länderna inte så många rättigheter utan främst ansvar och skyldigheter.
Det är därför beklagansvärt att dagens debatt hamnat under rubriken "miljöpolitik". Det är alldeles för begränsat. Det handlar i dag om vår framtid och frågan om vi är beredda att delta i den förändringsprocess som så lovande inleddes i Rio eller om vi låter allt gå som det går. Det handlar alltså om huruvida vi vill ta vårt ansvar, om vi verkligen vill förvalta den här Jorden.

Talmannen
Kolleger! En liten ordningsfråga. Herr Blokland! Ni har mer än väl tagit vara på er talartid. Det unnar jag er verkligen och även följande föredragande, men jag skulle dock vilja påpeka att vi nu verkligen har hamnat efter i tidsschemat. Jag måste bli strängare med talartiden och det skall jag försöka bli.

Hulthén
. Herr talman! Jag kan ha överseende med om den föregående talaren talade litet för länge om detta ämne. Fem minuter för att debattera hållbar utveckling i ett 25-årsperspektiv är inte mycket, och det är en konst att kunna hålla sig till den tidsmarginalen exakt på sekunden.
Frågan är vad vi menar med "hållbarhetsstrategi"? Är det en ny politisk floskel som vi försöker uppfinna här i parlamentet? Nej, det är det inte. Det är ett arv som går tillbaka längre i tiden. Vi har ett uppdrag alltsedan man i Rio för snart 10 år sedan beslutade att, varje nation skall upprätthålla en hållbarhetsstrategi.
Vad är då hållbarhet? Vad talar vi egentligen om när vi diskuterar hållbarhet? Jo, vi diskuterar kommande generationers framtid. Vi diskuterar vilken utveckling, vilket liv vi vill att kommande generationer skall ha, med andra ord hur deras liv skall styras när det gäller de sociala frågorna, den ekologiska utvecklingen och ekonomin. Vi måste dock ha i åtanke att det är lätt för oss som lever i en ganska liten, rik del av världen att säga att vi vill lämna efter oss ett arv med en situation som är lika bra som den vi har. Önskemålet för en övervägande majoritet i världen måste vara att barnen skall få ett bättre liv än det man själv har.
Processen i parlamentet för att producera detta dokument, som ändå skall utgöra någon form av underlag, bidrag till toppmötet i Göteborg, lämnar en hel del övrigt att önska. Parlamentet har fått springa något slags parallellopp bredvid kommissionen för att kunna producera eller för att överhuvudtaget kunna få en möjlighet att ge sina synpunkter på hur denna utveckling skall se ut. Det är inte tillfredsställande. Det är möjligt att kommissionen själv har haft gott om tid, men man bör ändå ge parlamentet en reell möjlighet att diskutera dessa frågor - inte enbart utifrån ett miljöperspektiv. Hela parlamentet, utskott som arbetar med sociala eller ekonomiska frågor och alla övriga utskott som faktiskt är berörda, borde engageras. I annat fall begränsar vi frågan och gör den till enbart en miljöfråga, vilket den inte är.
När det gäller vilka politikområden som det vore önskvärt att behandla i ett sådant dokument, bl.a. mot bakgrund av vilken inriktning man vill att frågans behandling skall få i Göteborg, tror jag att vi främst måste utgå från det ekologiska perspektivet. Både det sociala och det ekonomiska perspektivet är förstås viktiga, och vi vet att de styr våra liv. Har vi inte en väl fungerande planet i ekologiskt hänseende, blir det dock mycket svårt att diskutera ekonomiska och sociala frågor. Det förutsätter helt enkelt att vi har en ekologi i balans. Kommissionens text, som vi menar trots allt har sin utgångspunkt i de nuvarande ekonomiska systemen, är då kanske inte helt tillfredsställande. Man har liksom inte förstått det fina i kråksången. Det gäller att utnyttja den ekonomi som finns. Det gäller att försöka sätta de gränser man vill ha för marknaden. Det gäller att hitta de styrmedel som vi själva kan använda i vår egen budget och i vår egen upphandling.
Om man skall skapa en hållbarhetsstrategi för Europeiska unionen, skall man visserligen betrakta de problem som finns inom unionen, men det är fullkomligt omöjligt att isolera unionen från omvärlden i övrigt. Vi måste se oss som en del av planeten, av det globala sammanhanget. Det vi gör i unionen påverkar vår omgivning. Vi skall inte exportera sådant som vi inte vill ha själva. Vi måste se över våra handelsrelationer och vår jordbrukspolitik samt vilka negativa effekter den får på andra länders möjligheter att utvecklas. Vi har ett ansvar också i de internationella handelsrelationerna.
Utan det lokala perspektivet blir det inte heller någon hållbarhetsstrategi. Det fina med Agenda 21-arbetet var att det gav och ger möjligheter för frivilligorganisationer, aktörer på lokal nivå, kommuner och medborgare att delta i processen och förstå vad det handlar om. Sist och slutligen handlar det om individens ansvar och om att det egentligen krävs ett förändrat beteende på alla områden. Kommissionen, men naturligtvis även rådet, måste fundera över hur man skall kunna uppmuntra och se till att folk känner ett engagemang, så att detta inte bara blir ett budskap som kommer uppifrån.
Avslutningsvis vill jag säga något om det politiska ledarskapet. Det är nödvändigt att det budskap som kommer att ges i Göteborg är tydligt för att detta skall fungera. Det kan inte bara bli ett tomt manifest. Det måste också finnas bevis på att kommissionen och rådet verkligen vill gå från ord till handling.

Larsson
. Herr talman, ärade ledamöter! Jag är mycket glad över möjligheten att få närvara vid denna debatt i dag. Debatten gäller strategin för hållbar utveckling, integration av miljöfrågor i den ekonomiska politiken. Att dessa frågor står högt på dagordningen är ett uttryck för politisk vilja till förändring och förnyelse.
När hållbar utveckling skrevs in i Amsterdamfördraget, kritiserades vi för att det inte var tillräckligt och inte förpliktigande till handling. Det uttrycktes en misstro mot vår gemensamma politik och mot Europeiska unionens förmåga. Denna kritiken kan inte riktas mot oss i dag. Nu har vi att ta ställning till konkreta förslag, mål och medel, baserat på kommissionens väl formulerade förslag till strategi för hållbar utveckling och de betänkanden som Hulthén och Blokland har presenterat.
En slagkraftig politik för hållbar utveckling kräver en rak och tydlig samhällskritik. Biodiversiteten är hotad, försurningen fortsätter, övergödningen vidgas, kemikalierna ansamlas i våra kroppar, luftföroreningarna dödar, klimatförändringen accelererar - och allt detta sker nu i detta ögonblick. Samtidigt får vi inte blunda för de stora möjligheter vi har: Forskningen ökar, vi har mer och mer fokus på utbildning och på livslångt lärande, kunskaper växer och sprids, ny teknik utvecklas, resurssnåla lösningar blir vanligare, problemen inom jordbruk och fiske föder nya idéer och nya lösningar, den politiska viljan växer.
Nu måste vi anlägga ett helhetsperspektiv där olika politikområden samverkar. Det ekonomiska, sociala och ekologiska perspektivet måste flätas samman och erhålla en jämlik ställning inom samtliga politikområden. Vi måste föreslå konkreta åtgärder, förändrade principer och tydliga mål. Vi kan nu formulera en framtidsvision. Målet för Europa är att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi. Det målet måste i Göteborg kompletteras med den ekologiska dimensionen, för att vi skall vara den region som tar det största ansvaret för naturen och för miljön.
Det är också viktigt att politiken förankras i medborgarnas vardag. Forskning, utbildning, demokrati, delaktighet är alla förutsättningar för gemensamt ansvarstagande. I det fortsatta arbetet med hållbarhetsstrategin måste dialogen med det civila samhället och mellan unionens institutioner fördjupas.
Ordförandeskapets ambition inför rådets möte i Göteborg är att vi kan anta en strategi som bl.a. skall sammanfläta Lissabonprocessen med strategin för hållbar utveckling, som skall lägga fast den ekologiska dimensionen genom att sätta ett antal tydliga, uppföljningsbara mål för att vända de negativa trender vi nu kan se. Den skall innebära att alla framtida beslut inom unionen skall prövas ur ett hållbarhetsperspektiv. Den skall tydligt visa Europas ambition att minska klimatpåverkan och att delta aktivt och pådrivande i det globala samarbetet. Den skall innebära att ohållbara subventioner avvecklas. Den skall leda till att kemikaliers negativa påverkan på hälsa och miljö minimeras, och den skall se till att en hållbar utveckling återkommande diskuteras på högsta politiska nivå.
Jag vill särskilt understryka att det är viktigt att vi har det politiska modet att sätta upp konkreta, tidsbestämda mål för att nå en hållbar utveckling. Med denna utgångspunkt är det glädjande att det betänkande från Hulthén som Europaparlamentet i dag har att behandla uttrycker samma åsikt. Speciellt vill jag i detta betänkande lyfta fram kravet på ett klimatomställningsprogram och mål för förnybar energi, kravet på omställning av transportpolitiken, kravet på en ny kemikaliepolitik baserad på försiktighetsprincipen, kravet på en hållbarhetsanalys av alla beslut samt kravet på en förstärkning av hållbarhetsperspektivet också i unionens globala arbete.
Det är viktigt att parlamentet, som det sägs i betänkandet, fortsätter att vara pådrivande och kritiskt granskande när det gäller ny lagstiftning inom unionen. När det gäller det globala ansvaret vill jag särskilt understryka det som Hulthén tar upp i sitt betänkande. En hållbar utveckling kan inte uppnås utan att det globala perspektivet behandlas. Det är därför en viktig uppgift för oss. Europeiska unionen skall inta en ledande roll för arbetet med global hållbar utveckling. Vi måste vara tydliga i vår strävan att nästa års World Summit for Sustainable Development i Sydafrika når nödvändiga resultat.
Som ett led i förberedelserna, både för rådets möte i Göteborg och för mötet i Johannesburg, bjöd jag förra helgen in 250 ungdomar i åldern 20-25 år från 110 olika länder runtom i världen. Det mötet erkände inga gränser mellan länder eller mellan människor. Vad har då dessa ungdomar? De har engagemang, de har entusiasm. Vad är det de saknar? De saknar tålamod, de saknar rädsla för att ge sig i kast med svåra och besvärliga problem. Vad är vi skyldiga dem? Jag tror man kan säga att vi är skyldiga dem att lägga en grund för deras framtidstro genom att vi är tydliga, genom att vi kan lägga fast konkreta, politiska åtgärder, genom att vi kan visa att vi har det politiska modet och den politiska viljan att vända de farliga trenderna i världen. Vad är det de kräver av EU, särskilt efter USA:s agerande i klimatpolitiken? Jo, de kräver att EU tar ett tydligt ledarskap i det globala arbetet för hållbar utveckling, mot fattigdom och mot den miljöförstörelse som nu pågår.
Jag vill sammanfatta: Hållbarhet på en kontinent är inte en hållbar hållbarhet. Precis som Hulthén sade, kan vi aldrig räkna med att en del av jorden kan leva i hållbarhet medan resten av jorden går under i fattigdom och i miljöförstöring.
Blokland har i sitt betänkande pekat på sambandet mellan utarmning av våra naturresurser och miljöpåverkan i relation till den ekonomiska politiken. Slutsatsen är att frånvaron av prislappar på knappa resurser och miljöpåverkan leder till en otillräcklig integration av miljöhänsyn och ekonomi. För mig står det alldeles klart att en viktig del i framtidens hållbarhetspolitik är att bättre s.k. internalisera miljökostnaderna i kostnaderna för varor och tjänster i ekonomin.
De förslag som presenteras i betänkandet är viktiga instrument för den vidare utvecklingen av en strategi för hållbar utveckling och sektorsintegration. Ordförandeskapets utgångspunkt är att det är viktigt att miljöintegrationen kommer in i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, in i Broad Economic Policy Guidelines. Här skall också i ökande grad användas marknadsbaserade ekonomiska styrmedel för att prissätta knappa resurser samt utvärdera om subventioner och skatteundantag leder till negativa miljöeffekter. Utvecklingen av strategin för miljöintegration skall inkludera mål, tidtabeller och uppföljningsmekanismer i BEPG.
Jag vill avsluta med att referera till en slutsats i Bloklands betänkande. Det behövs åtgärder nu för att dyrare åtgärder senare skall kunna undvikas. Jag kan också komplettera detta med en rapport från Sverige, från svenska Naturvårdsverket, som visar att det i regel tar betydligt längre tid för naturen och för miljön att återställa sig efter den miljöförstöring som vi har ägnat oss åt, och som vi fortfarande ägnar oss åt. Jag tycker att den slutsatsen kompletterar Bloklands slutsats.
Med andra ord har vi inte råd att vänta. Vi måste agera nu, och de betänkanden som ligger framför oss i dag är ett viktigt steg fram mot rådets möte i Göteborg och också mot toppmötet i Johannesburg nästa år.

Lambert
. (EN) Herr talman! Jag välkomnar tillfället att bidra till denna debatt för utskottets för sysselsättning och socialfrågor räkning, även om dokumentet var en riktig sista-minuten-upplaga som jag tror exemplifierar mycket av det som för närvarande är fel i vårt sätt att se på hållbarhetsbegreppet inom denna institution. Vi integrerar inte vår socialpolitik, ekonomiska politik och miljöpolitik. De bör dra i samma riktning, men det gör de sannerligen inte för närvarande.
Det exemplifieras också av det faktum att den kommissionär som vi har med oss här i kväll är kommissionären med ansvar för miljö. Jag välkomnar henne hit, men när vi diskuterar hållbarhet, skulle jag i framtiden verkligen vilja se kommissionären från mitt eget utskott liksom - åtminstone - kommissionären från utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Om vi skall få till stånd en långsiktigt hållbar utveckling och utveckla en verkligt "grön" ekonomi, måste vi se till att främja miljövänliga företag och att använda resurserna effektivt, och det omfattar vårt sätt att använda vår arbetskraft. Härav mitt utskotts krav på snabba framsteg när det gäller att göra det möjligt för människor att arbeta effektivt genom verkligt samråd och verklig delaktighet, för demokrati är också en del av hållbarhetsbegreppet, liksom förkortad arbetstid och arbete av hög kvalitet under säkra arbetsförhållanden med stöd av ett effektivt socialt trygghetssystem är det.
Om vi kräver att företagen skall genomföra granskningar av sociala kriterier och miljökriterier - vilket vi gör med rätta - behöver vi de revisorer och andra yrkesmän som kan göra det. Om vi vill ha byggare som kan bygga energisnåla hus, måste vi utbilda dem. Härav mitt utskotts krav på att man i alla utbildningsinitiativ som finansieras av Europeiska unionen skall ta full hänsyn till miljödimensionen, om vi verkligen förbereder människorna för framtiden.
Social integration utgör, som redan sagts, en väsentlig del av ett hållbart samhälle, härav behovet av en garanterad minimiinkomst som täcker alla grundläggande behov. Vi måste bekämpa diskriminering och fattigdom. För närvarande känner de fattiga att de inte har något intresse för framtiden, och det är, håller alla med om, ett vansinnigt slöseri.
Hållbar utveckling handlar om att skapa en värld utan förlorare. Vi kan inte nå detta mål om våra insatser på olika politikområden fortsätter att dra i olika riktningar och till och med undergräva varandra. Vår gemensamma framtid är beroende av att vi finner ett effektivt sätt att garantera integration och hållbarhet.

Sommer
Herr talman! Möjligheten att förena ekologi och ekonomi har i många år varit en fråga som inbjuder till filosoferande. Problemet är att det visserligen teoretiskt inte finns någon inre motsägelse mellan ekonomisk tillväxt och ett bibehållande av miljön, men i praktiken så har ekonomisk tillväxt hittills i regel också utövat negativt inflytande på miljöns kvalitet. Å andra sidan får också en ekonomisk nedgång, tillsammans med ökande arbetslöshet och fattigdom, alltid till följd att miljöns kvalitet försämras.
Frågan är alltså mycket komplex och mycket svår att formulera, eftersom det fortfarande saknas allmängiltiga indikatorer för en monetär bedömning av naturresurser. Vi behöver giltiga måttstockar för hela EU, och vi kan bara formulera dem för EU. Kommissionen uppmanas att basera sina meddelanden på statistiskt säkrade grundvalar, så att vi inte fortsätter att bara diskutera luftslott.
Om man gör det hypotetiska antagandet att det skulle finnas säkra grundvalar så återstår frågan vilka konsekvenser man kunde dra av detta. Mycket finns i åtanke. Subventioner, utsläppsrättigheter som är möjliga att handla med eller den s.k. ekologiska skatten, dvs. miljörelaterade skatter eller avgifter. Modellerna finns.
Men det är viktigt att dessa modeller införs i alla EU:s medlemsstater på samma vis och vid samma tidpunkt, för att ge alla deltagare rättvisa möjligheter. Bara en rättvis konkurrens kan säkra acceptansen av de miljörelaterade åtgärderna, av vilken typ de än är. Subventioner måste granskas med tanke på sin effektivitet, och i förekommande fall ändras eller ersättas med andra åtgärder.
Handel med naturresurser måste vara rättvis. Miljörelaterade skatter och avgifter är bara meningsfulla och effektiva, om de kan hänföras till utsläpp samt tas ut skatteneutralt för medborgaren. Inte i något fall får heller sådana skatter och avgifter användas i annat syfte för andra områden än miljöområdet.
Bara på så vis är det möjligt att faktiskt uppfylla de berättigade anspråk på en sund miljö som ställs av våra medborgare och människorna utanför EU.

Corbey
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Hållbar utveckling är den största utmaningen under de kommande tjugo åren. Hållbar utveckling är en strålande tanke som ger uttryck för övertygelsen att ekonomisk tillväxt kan fungera tillsammans med en bättre miljö. Hittills var det oftast inte så och den ekonomiska tillväxten skedde på miljöns bekostnad. Uppgiften är nu att förbättra våra produktionsmetoder så att de tar mer, eller ännu mer, hänsyn till miljön, att ändra vårt tänkande och vårt handlande, att räkna in miljökostnaderna så att miljöskyddet blir lönsamt. Europeiska rådet i Göteborg måste göra en kraftig ansats för det.
Jag skall ta tillfället i akt att gratulera Blokland till hans betänkande. Hans realistiska angreppssätt ger i alla fall flera konkreta anslutningspunkter för vidare bearbetning. Jag vill också gärna tacka Hulthén för den övertygelse och ihärdighet med vilken hon lägger fram sin syn på hållbar utveckling.
Idén med hållbar utveckling måste omvandlas till konkreta förslag och beslut. I det sammanhanget vill jag ta upp tre saker litet närmare: produktnormer, biologisk mångfald och uppfyllandet av skyldigheter. Hållbar utveckling måste få händer och fötter. Vi vill arbeta på att få fram konkreta produktnormer, normer som minska energiförbrukningen, normer som begränsar eller i möjligaste mån förbjuder användningen av farliga ämnen, regler som gör det möjligt att miljökostnader räknas in i produktpriset. Sådana normer är viktiga inom sektorn livsmedels, byggnadsmaterial, kläder, målarfärg och naturligtvis förpackningar. Där tror jag det går att göra stora miljövinster.
Normerna måste också gälla förebyggandet av avfall: mindre engångsbruk, mindre förslitning, mer hållbarhet och hållbarare kvalitet. Om produkter ändå kommer till sin slutpunkt så måste återanvändning och återvinning vara en självklarhet. Den stora utmaningen är då att skapa marknader för allt produktavfallet och alla avfallsämnen. Sådana marknader skapar dessutom nya arbetstillfällen.
Det är viktigt att räkna in miljökostnaderna i priset men allt går inte att uttrycka i pengar. Skyddet av naturen och den biologiska mångfalden är även ett värde i sig utan att det har ett direkt ekonomiskt värde. Skyddet av den biologiska mångfalden är ett tema som alltid måste återkomma i många politikområden. i måste naturligtvis också följa fågel- och livsmiljödirektivet.
Då har vi kommit till den tredje punkten: uppfyllandet av skyldigheter. Det finns mycket bra europeisk lagstiftning. Det gäller alltså att även följa de här lagarna. Det är dock ofta ett problem. Inte alla medlemsstater har ett lika gott namn i det avseendet. Mina kolleger Hulthén och Bowe frågade i Strasbourg hur kommissionen har tänkt hantera det här. De svar som kommissionsordförande Prodi gav var minst sagt en besvikelse. Jag vill därför en gång till fråga kommissionen på vilket sätt den tänker hantera de medlemsstater som inte helt följer de europeiska reglerna. Jag vill också understryka att parlamentet kan vara mycket mer engagerat i det här. Jag skulle gärna vilja få till stånd en halvårsvis översikt över hur det står till när det gäller hur lagstiftningen följs.

Paulsen
Herr talman, ärade minister, herr kommissionär! Hållbar utveckling innehåller många faktorer. Det är väldigt enkelt att skriva om vackra drömmar och använda stora ord.
Jag skulle vilja se att man vid rådets möte i Göteborg vågar peka framåt. Jag skulle samtidigt vilja att man tog ett modigt steg och tittade på EU:s egna räkenskaper, på det egna subventionssystemet. Blokland tar upp det i punkt 5 och Hulthén i sitt betänkande i punkt 33, nämligen att vi behöver revidera jordbrukssubventionerna. Tack och lov är kommissionens meddelande ännu lite vassare. Däri står det nämligen: "När den gemensamma jordbrukspolitiken ses över 2002, bör man fästa större vikt vid kvalitet i stället för kvantitet."
Det är så att jordbruket fortfarande är Europas modernäring såtillvida att jord- och skogsbruk är de som står för vårt kulturarv, för vår rekreation och för biologisk mångfald. Det handlar om kemikalier och växtnäringsämnen i vatten. Det handlar om luften och om folkhälsan. Då måste man ställa frågan: Hur hållbart är Europeiska unionens eget subventionssystem för jordbruket? Är det inte dags att använda en del av dessa pengar till en hållbar utveckling, till landsbygdsutveckling, till bevarande av biologisk mångfald, till att få bort kemikalier, till att få livsmedel som vi kan äta med glädje och trygghet?
Tänk om Europeiska rådet skulle våga ta ett sådant initiativ och peka med handen och säga: "Dit skall vi gå"!

Jonckheer
Herr talman, fru kommissionär! Europeiska unionens paradox består i att dess miljölagstiftning å ena sidan spelat en pionjärroll för många av unionens länder, däribland mitt eget, och definitivt kommer att spela en pionjärroll för kandidatländerna. Den andra delen av paradoxen är att många av Europeiska unionens sektorsvisa politikområden faktiskt går tvärtemot kriterierna för en hållbar utveckling, däribland jordbrukspolitiken, men mer allmänt också betoningen på en ekonomisk tillväxt utan tillräckligt beaktande av den hållbara utvecklingen, vilket nyligen betonats - jag tillåter mig att fästa kommissionens och rådets uppmärksamhet på detta -, i en rapport från OECD som är mycket mer kritiskt än vanligt mot kommissionens texter.
Jag tror att det brådskar, och det är innebörden i vårt stöd till de två betänkandena från Europaparlamentet och till Myllers betänkande som hänför sig dit, vi måste skyndsamt byta riktning. Politiskt, i Göteborg, finns tre krav. För det första måste Europeiska rådet garantera kommissionens text utan att späda ut de riktlinjer som föreslagits av kommissionen. För det andra måste rådet (miljö) som äger rum en vecka före Göteborg beakta Europaparlamentets krav beträffande det sjätte ramprogrammet. Och för det tredje måste det belgiska ordförandeskapet i Göteborg få i uppdrag att konkret följa upp de riktlinjer som beslutas i Göteborg.
När det gäller de mer ekonomiska aspekterna måste Ekofin-rådet byta dagordning. Subventionerna som stöder produktionsmetoder som är skadliga för miljön måste bl.a. avskaffas och i stället bör produktionsmetoder som bättre respekterar miljön premieras. När det gäller frågan om offentlig upphandling krävs kriterier på miljöområdet och på det sociala området, när det gäller frågan om indikatorer är det inte godtagbart att den begränsade förteckningen över indikatorer för närvarande inte innehåller något miljökriterium. En nationell bokföring som även omfattar miljöuppgifter måste beaktas.
Det var ett antal påpekanden som vi vill göra. Vi måste skaffa medel till det. Och vi kommer att under det belgiska ordförandeskapet vara uppmärksamma, så att Europeiska rådet i Barcelona verkligen blir det första europeiska råd som innehåller en miljömässig, social och ekonomisk strategi.

Sjöstedt
Herr talman! Jag vill säga några ord om kommissionens förslag om hållbar utveckling. Det är klart att det kunde ha sträckt sig mycket längre på många områden, men jag måste ändå säga att det var vassare än väntat och att det innehåller flera förslag som, om de genomförs, verkligen kommer att utgöra en skillnad gentemot dagens politik på miljöområdet.
Jag skulle framför allt vilja lyfta fram kraven på att begränsa vägtransporter, på att minska utsläppen av växthusgaser, på att ta bort skadliga subsidier, på att ändra upphandlingsreglerna i miljövänlig riktning, och på att anpassa jordbrukspolitiken. Om detta genomförs, är det viktiga steg av förändring.
Nu är frågan om dessa konkreta förslag kommer att överleva rådets möte i Göteborg. Jag önskar att de gör det, och att det inte är dessa förslag som plockas bort ur slutdokumentet, utan att de finns kvar och att man i stället kanske kan korta ned de allmänna resonemangen. Jag tror att det kan bli ett verkligt bidrag till att ställa om denna politik. Jag önskar det svenska ordförandeskapet lycka till med det.
På ett område är förslaget dock otillräckligt, nämligen vad gäller det internationella samarbetet och förhållandet till Världshandelsorganisationen och miljöregler.

Thomas-Mauro
Herr talman! En verklig miljöpolitik bör bedrivas i Europa för att respektera miljön, vår miljö. Det innebär att vi erkänner skyldigheten att överlämna ett intakt universellt naturarv till kommande generationer. Men vi måste samtidigt se till att miljöpolitiken i Europa inte blir ideologisk utan stöder sig på ansvarsbegreppet. Vi måste tillämpa subsidiaritetsprincipen vid hanteringen av våra föroreningsproblem.
Luftföroreningarna i städerna skall exempelvis åtgärdas av lokala myndigheter med maximal handlingsfrihet. Vattenföroreningarna i en flod berör närliggande stater. Det är upp till dem att fritt komma med lösningar, där det grundläggande är att de är effektiva. Klimatförändringarna på jorden är däremot globala. Europa måste ha en gemensam ståndpunkt i de internationella instanserna i frågan och bör, genom ramdirektiv, ge medlemsstaterna målsättningar att uppnå, genom att ge dem full handlingsfrihet så att de kan lyckas.
Låt oss avslutningsvis inte reglera allt från Bryssel eller Strasbourg. Beslut som fattas närmare medborgarna blir bättre anpassade och därmed lättare att förstå. Är det inte just Europeiska unionens ambition att bli bättre förstådd av folket?

Liese
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag tackar fru Hulthén för att hon lagt fram sitt betänkande om en hållbar utveckling, som hon har utarbetat under stor tidspress och svåra omständigheter. PPE kommer att stödja betänkandet. Det innehåller miljöpolitiskt viktiga inslag. Men vi är inte helt införstådda med formuleringarna på alla ställen. Just när det gäller uttalandena om den ekonomiska politiken och socialpolitiken hade det varit bra om vi haft mer tid för att diskutera dessa också med utskottet för sysselsättning och socialfrågor och utskottet för ekonomi och valutafrågor. När vi till exempel i punkt 32 kräver en minimiinkomst och uttalar oss om tillgång till väsentliga tjänster av allmänt intresse, då skulle man inte slå fast det i ett miljöpolitiskt betänkande, som egentligen bara har bearbetats av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, utan först efter intensiv diskussion med utskottet för sysselsättning och socialfrågor och utskottet för ekonomi och valutafrågor.
Jag beklagar också - det beror säkert på tidspressen - att vi bara har tagit upp en enda punkt om de utvecklingspolitiska aspekterna med den hållbara utvecklingen, ty den som ägnar sig åt hållbar utveckling, åt Rio-processen, han vet att utvecklingspolitiken är kärnpunkten i hela frågan. Jag tror att man skulle ha kunnat säga mer om det. Men det är inte någon förebråelse, ty det var helt enkelt svårt för parlamentet att arbeta in allt på rätt sätt under denna tidspress.
En punkt i betänkandet och i kommissionsordförande Prodis uttalanden om den hållbara utvecklingen har utlöst stor uppståndelse i Tyskland. Det gäller punkterna 21 och 22 i detta betänkande. Det handlar om att ta bort miljöskadliga subventioner, särskilt för kol. Jag tror personligen att målet på lång sikt säkert måste vara att helt avskaffa miljöskadliga subventioner. Men jag tror att vi måste vara försiktiga med att redan nu nämna ett mycket nära förestående datum. Om PSE-gruppen i det kommande betänkandet om det sjätte miljöhandlingsprogrammet kräver att dessa måste upphöra före 2005, då kommer det att leda till massuppsägningar, och då uppnår vi säkert inte målet på ett hållbart sätt. Därför tror jag att vi bör vara tydliga om målet, där finns det ingen oenighet, men ersättningsarbete bör också...
(Talmannen avbröt talaren.)

Andersson
Herr talman, fru kommissionär, rådets ordförande! Jag vill börja med att tacka de två föredragandena för bra betänkanden. Det är oerhört viktigt att denna fråga om hållbar utveckling nu står högt på den politiska dagordningen. Det handlar dels om solidaritet, dvs. solidaritet med kommande generationer, solidaritet inom EU med fattigare regioner och fattigare människor, dels om ett globalt ansvar, om hur EU agerar inom handelspolitik och utvecklingspolitik gentemot den övriga världen.
Den hållbara utvecklingen berör alla politikområden. Det är känt att den berör transportpolitiken, jordbrukspolitiken och energipolitiken, men även socialpolitiken berörs. Vad gäller det delar jag inte synpunkterna från föregående talare. Även socialpolitiken utgör naturligtvis en del av den hållbara utvecklingen. Det är viktigt med en god socialpolitik och en rättvis ekonomisk politik.
Hållbar utveckling handlar också om en mängd metoder. Det är inte så att de nuvarande metoderna med lagstiftning är dåliga. Lagstiftningen måste fortsätta. Den lagstiftning vi har inom EU måste genomföras bättre. Vi måste använda skatteinstrumenten, vilket ofta har påpekats från parlamentets sida. Det nya är att vi skall integrera de ekologiska aspekterna i den s.k. Lissabonprocessen. Nästa gång rådet samlas på våren i Barcelona är det inte bara de ekonomiska frågorna, de sociala frågorna, frågorna om livslångt lärande, frågorna om investeringspolitik och industripolitik som skall behandlas, utan rådet skall också vara ett "hållbarhetsråd" genom att de ekologiska aspekterna integreras i politiken. Det viktiga är denna nya strategi som håller på att utvecklas och som vi varmt stöder från parlamentet.

Schörling
Herr talman! Jag vill gratulera de båda föredragandena, Hulthén och Blokland, till två viktiga betänkanden, inte bara för oss som är här nu, utan även för kommande generationer. Självklart stöder min grupp helt och hållet dessa två betänkanden. Båda visar på nödvändigheten av att man integrerar miljöpolitiken, den sociala politiken och den ekonomiska politiken, om vi verkligen skall få en hållbar utveckling. Det måste dock ske nu och får inte vara en målsättning bara för framtiden. Cardiffprocessen är bra, men den går alldeles för långsamt. Att det måste ske ett trendbrott - för att uttrycka det milt - är också helt klart. Precis som miljöminister Kjell Larsson säger, behövs det nu politiskt mod inom alla institutioner och i alla läger.
Kommissionen menar i sitt dokument om att integrera miljöpolitiken i den ekonomiska politiken att det inte finns någon motsättning mellan ekonomisk tillväxt och miljöskydd. Men hur kan det då komma sig att den ökade produktionen och den ökade konsumtionen har "ätit upp" alla de miljöinsatser som vi faktiskt hittills har gjort och det som görs? En sådan uppfattning är faktiskt inte tidsenlig. Den ekonomiska utvecklingen måste därför anpassas till de ekologiska kraven, annars blir det ingen hållbar utveckling. Den insikten måste vi alla ha.
I ett förslag från De gröna/EFA som antogs i utskottet menar man att de negativa miljöeffekter som en del av EU:s subventioner medför behöver ses över, framför allt när det gäller energi- och jordbrukspolitiken. De måste helt enkelt fasas ut. Vi har inte råd att ha dem kvar.
Hulthén tar också upp det som även andra har sagt, nämligen att en strategi inte bara skall vara för EU utan att den också måste utgöra ett globalt avstamp. Tio år efter Rio måste man faktiskt ta upp detta ...
(Talmannen avbröt talaren.)

García-Orcoyen Tormo
Herr talman! Hur skall vi bevara våra resurser, uppnå ökad miljöhälsa och socialt välstånd på ett välbalanserat sätt utan att någon av de tre pelarna av den hållbara utvecklingen försvagas? Vid toppmötet i Göteborg kommer man att försöka ge svar på dessa frågetecken och mötet kommer att utvisa våra regeringars mognad och politiska kapacitet för att ta itu med utmaningen av en ny ordning med fred och välstånd för det tjugoförsta århundradet.
Det första steget är att bryta sambandet mellan en ökad resursanvändning och ekonomisk tillväxt och undvika oönskade effekter såsom föroreningar. I det här sammanhanget anser jag att vi måste välkomna Hulthéns och Bloklands betänkanden. Att göra den europeiska ekonomin mer konkurrenskraftig, dynamisk och basera den på kunskap och inte på intensiv användning av resurserna, kräver en bättre och bredare tillämpning av marknadsinstrumenten till förmån för att uppnå maximala effektivitetsnivåer i processerna och för våra produkter, och det krävs även att andra faktorer inverkar samtidigt.
Om vi vill bli av med det spöke som heter förlorad konkurrenskraft för alltid eller hotet om konflikter på arbetsmarknaden i Europa, behöver vi nu mer än någonsin en enhetlig samordning mellan alla medlemsstater, och det är bråttom. Ännu mer, vi måste göra det utifrån ett globalt perspektiv och räkna med de internationella avtal som gör det möjligt att lösa de rättsliga och praktiska svårigheter som uppstår med många av våra lagstiftningstexter.
Vi behöver även upprätta realistiska kalendarier, som gör det möjligt för företagen och samhället i allmänhet att anpassa sig till de nya förhållanden som råder på marknaden och införa nödvändiga reformer. På så vis minskar riskerna för de oönskade effekter som kan uppstå om företagens manöverutrymme har för små marginaler när de skall ta itu med de här frågorna.
Till sist, för att framgångsrikt slutföra den ändringsprocess som har påbörjats anser jag det vara absolut nödvändigt att vi kan räkna med ett brett socialt samförstånd, vilket innefattar åtaganden med arbetsmarknadens parter och - naturligtvis - att progressivt men med fast hand ersätta de sociala värden som tillhör den gamla ordningen - vilka grundas på ägande och ackumulering av tillgångar - med andra värden som hör till ett etiskt och civilt mer avancerat samhälle, vilka grundas på de mer immateriella aspekterna i livet.

Doyle
Fru kommissionär, herr rådsordförande! Det är inte och kan aldrig bli ett val mellan sysselsättning eller miljö. Välstånd, tillväxt, företagsamhet och utveckling behöver inte förbruka miljön i mogna samhällen - och gör inte heller det. Tvärtom kan man se att det finns ett tydligt samband mellan miljöns kvalitet och en nations välstånd.
I hela EU och Nordamerika har tekniska förbättringar som beror på lagstiftning och samhälleliga förväntningar lett till att vatten- och luftföroreningarna har minskat dramatiskt under de senaste åren. Under samma tidsperiod har de naturliga miljöer och naturresurser som är formellt erkända och skyddade ökat markant, i fråga om både utsträckning och antal. Den infrastruktur, organisation och teknik som behövs för en renare miljö finns inom räckhåll tack vare de lokala ekonomiernas välstånd och överskott.
Betydande miljöförstöring av luft och vatten samt en ohållbar exploatering av naturresurser har blivit kännemärken för de tidiga skedena i industriella ekonomier under utveckling, såsom de en gång var det hos oss. Miljöskydd kräver överskott, utbildning och framsynthet i förening med institutionell mognad och stabilitet. En stark lobby till förmån för miljöskydd är en bra och nödvändig del av varje moget demokratiskt samhälle.
Vi måste åta oss att garantera största möjliga antal åsikter och värderingar och att se till att de närs, uttrycks och övervägs, eftersom debatt enbart kan öka kunskaperna och förbättra beslutens kvalitet. Likaså måste ortodoxa uppfattningar på miljöområdet ständigt granskas och omprövas för att garantera att det skydd som krävs är proportionerligt och effektivt. Personer som sprider panik i miljöfrågor hämmar den öppna debatten genom att blåsa upp en påvisbar risk, till exempel förekomsten av en toxin, så att den felaktigt uppfattas som ett hot, till exempel genom att inte tillstå att mängden av toxinen ligger långt under en farlig nivå.
Jag anser att det är nödvändigt att visa stor lyhördhet, vidsyn och förståelse när man föreslår att en utvecklad ekonomis miljönormer skall tillämpas på ekonomin och miljön i en ekonomi under utveckling. EU:s historia har visat att en begränsad överbelastning av miljön kan vara ett tillfälligt skede i en ekonomi under utveckling. Vi måste erkänna att...
(Talmannen avbröt talaren.)

Wallström
. Herr talman! Tack för de olika konstruktiva inlägg som vi har hört. Jag vill förstås också instämma i gratulationerna till Hulthén och Blokland för betänkandena. Det är rätt att diskutera dessa två betänkanden samtidigt, eftersom de absolut hör ihop.
Det är märkligt med begreppet "hållbar utveckling" som har funnits nu i 15 år, och som har förblivit levande trots att så många har kritiserat det under dessa år för att vara luddigt, svårt att omsätta i praktiken, svårt att se konkreta resultat osv. Men ändå erbjuder det väl oss en möjlighet att faktiskt binda samman ekonomisk politik, miljöpolitik och social politik och att inte bara se problemen, utan också de möjligheter som ligger i detta begrepp. Det är därför viktigt att man utvecklar indikatorer, som påpekades i debatten, och att vi kan följa upp detta på ett klokt sätt. Jag tror att vi bara är i början av att få fram riktigt effektiva och bra indikatorer som på längre sikt kan leda till att vi får nya ekonomiska begrepp i stort, så att säga en ny definition, också en ny ekonomisk definition. Samtidigt skall vi självklart fortsätta att arbeta på att få fram effektiva indikatorer och en övervakning av utvecklingen som är effektiv.
Det har känts som om det har varit ont om tid, men jag vill ändå säga att vi har fått mer än hundra skriftliga kommentarer, t.o.m. i god tid. Nästan alla miljöorganisationer, sociala organisationer och även stora business-organisationer har formulerat sina förslag och skickat in dem till kommissionen. Vi tittade också väldigt noggrant på förslaget till betänkande från Hulthén.
I vårt förslag har vi från kommissionens sida sagt att vi självklart vill se till att detta blir ett förslag som ägs gemensamt av många olika intressenter i samhället, och att vi vill följa upp det upp på ett sådant sätt att vi också konsulterar olika grupper i samhället. I detta sammanhang kommer självklart också parlamentet att spela en aktiv roll. Man kan väl säga att kommissionens förslag till strategi för hållbar utveckling också har förblivit detsamma under behandlingen av detta förslag. De prioriteringar som vi satte upp från början har funnits där hela tiden, och man har känt igen förslagen under resans gång.
Jag vill också kommentera det som har nämnts om det internationella perspektivet. Det är nämligen otroligt viktigt. Vi har sagt från kommissionens sida att vi måste återkomma för att bli ännu mer konkreta och följa upp med våra synpunkter på hur vi skall kunna agera internationellt. Det är då viktigt att vi sopar framför egen dörr och visar hur vi skall ta itu med dessa frågor samt visar ledarskap innan vi ger oss på att tala om också för övriga världen hur man skall göra. Självklart måste det globala perspektivet finnas i allt vi gör. Samtidigt betonas också i vår strategi för hållbar utveckling, precis som Marit Paulsen påpekade, att vi måste se till att vi blir av med det som är en inkonsekvent politik och göra oss av med subventioner som faktiskt inte är bra för miljön och som inte gynnar en hållbar utveckling. Jag tycker att detta framkommer tydligt i programmet.
Nu återstår att behandla detta vid rådets möte i Göteborg. Det är en viktig uppgift att se till att det inte vattnas ur under detta möte, utan att vi faktiskt kan stå fast på en så ambitiös plattform som kommissionens strategi utgör och få alla medlemsländer att jobba på att fullfölja detta. Jag tycker att det är en bra målsättning för det belgiska ordförandeskapet att följa upp på det sätt som vi hörde Jonckheer beskriva under debatten.
Jag tycker vidare att det är ligger en poäng i att vi, vilket också har nämnts under debatten, ser över hur Europaparlametet och våra egna institutioner skall förändras på ett sådant sätt att vi också kan leva upp till tanken på en hållbar utveckling och skapa dessa band mellan ekonomiska och sociala frågor och miljöfrågor. Då måste vi också i Europaparlamentet, i kommissionen och i rådet förmodligen se över vårt sätt att arbeta, så att det kan bli effektivt och så att vi har ett sätt att tackla de frågor som går över gränserna och inte bara ser på snävt avgränsade områden. Det kommer att bli spännande när vi nu skall se över vår politik på områden som jordbruk och fiske, transportpolitiken och utjämningspolitiken. Då blir det naturligtvis upp till bevis för oss och för unionen som helhet.
Detta var nog de viktigaste kommentarerna förutom den fråga som Corbey tog upp, nämligen hur genomförandet skall ske. Jag vill påstå att jag i alla fall från första stund mycket tydligt har drivit att vi har en bra lagstiftning, en solid lagstiftning, vilket även framgick vid utvärderingen av det femte miljöhandlingsprogrammet. Samtidigt måste vi också se till att genomföra denna lagstiftning. Det är därför viktigt att vi även på detta område ser till att vi får en bra kontroll av genomförandet. Det är säkert möjligt att hitta på ytterligare åtgärder för att förstärka uppföljningen, men det som vi redan gör för att se till att medlemsländerna lever upp till lagstiftningen skall förstärkas. Vi skall dessutom göra det tydligare också för våra medborgare i unionen, hur medlemsländerna sköter sig. Jag tror att det kan hjälpa till att sätta press på länderna.
Till sist vill jag bara kommentera hur vi definierar hållbar utveckling, eftersom det togs upp i Bloklands betänkande. Lägg märke till att vi i kommissionens strategi för hållbar utveckling börjar med att citera Brundtlandkommissionens rapport och definitionen däri av hållbar utveckling. Det finns också i det stycke där den definitionen läggs fast ett resonemang om hur man bekämpar fattigdomen. Det är förstås oerhört viktigt. Jag understryker återigen betydelsen av ett globalt perspektiv, men om man noggrant läser Brundtlandkommissionens rapport är vår definition den riktiga. Jag tror att det är viktigt att vi håller oss till denna definition. Den är nämligen överlägsen och pekar på vårt ansvar gentemot kommande generationer, vilket är det som allt handlar om.
Tack för denna debatt. Låt oss se till att vi också kan omsätta detta i praktiken.
(Applåder)

Larsson
. Herr talman! Jag vill gärna göra några kommentarer till det som har sagts under debatten.
Flera talare har tagit upp den ekonomiska tillväxten och dess påverkan på miljön. Det finns en litet förlegad bild av att ekonomisk tillväxt alltid leder till försämrad miljö. Vi vet emellertid, vilket också har påpekats, att dålig ekonomisk utveckling innebär stora risker för försämringar i miljön.
Det engelska begreppet decoupling, dvs. vikten av att kunna föra isär kurvorna för den ekonomiska utvecklingen och kurvorna för miljöpåverkan, blir alltmer centralt i den miljöpolitiska diskussionen. Detta är egentligen inget nytt. Vi har arbetat med det under många decennier utan att kanske använda just det begreppet.
Sett i ett tioårsperspektiv skulle jag gissa att tillväxten i EU har varit ungefär 30 procent. Samtidigt har utsläppen av växthusgaser minskat med fyra procent. Det innebär att för varje miljon euro i produktion är utsläppen av växthusgaser ungefär 35 procent lägre. Det är ett uttryck för den decoupling som redan sker. Samtidigt måste vi bli ännu mer framgångsrika och se till att det inte bara blir en marginell minskning av växthusgasutsläppen. Under de kommande decennierna kommer det att krävas en radikal minskning.
Utsläppen av NOx i Sverige per producerad miljon euro är idag ungefär 60 procent mindre. Motsvarande siffra för utsläpp av SOx är ungefär 80 procent. Detta är ytterligare två exempel på decoupling. Nu gäller det att ytterligare öka ansträngningarna och att även göra det på de områden där vi idag inte har kunnat konstatera någon minskad miljöpåverkan och där den ekonomiska tillväxten har varit en bidragande orsak till detta.
Frågan om subventioner och internalisering av kostnader har också tagits upp av flera talare. Som jag sade i mitt inledningsanförande betraktar jag det som en central fråga i det miljöpolitiska tänkandet, nu och för lång tid framöver.
På global nivå är det egentligen förbluffande att vi idag har subventioner som enligt vissa beräkningar uppgår till 200 miljarder dollar varje år till icke hållbar energi, dvs. fossila bränslen. Det är en ofattbart stor summa, som visar att vi i stället för att internalisera miljökostnader i själva verket har externaliserat miljökostnader och bär dem på annat håll. Det måste bli en huvudlinje i utvecklingen i EU, och även globalt, att få bort denna typ av subventioner och i stället satsa på en rejäl internalisering av miljökostnaderna i priserna.
Den biologiska mångfalden har också nämnts här, och det är litet grand en hjärtefråga för mig. Jag vill peka på att vi har stora problem med biodiversiteten också i Europa, något som alltför få egentligen är medvetna om. I storleksordningen 35 procent av alla fågelarter är hotade och inte mindre än 45 procent av fjärilsarterna, för att ta två exempel.
Dessa målsättningar klarar vi inte bara genom att införa Natura 2000-områden, även om det är en viktig del av en naturvårdspolitik. Det krävs nämligen också en faktisk integrering av miljötänkandet i jordbrukspolitiken. Många av de hotade arterna är beroende av det småskaliga jordbrukslandskap som nu håller på att försvinna. Det gäller verkligen att hindra att det sker också i de nya länderna, som vi hoppas kommer att bli medlemmar i EU.
Det handlar dock inte bara om att integrera detta tänkande i jordbrukspolitiken, utan det måste ske också i fiskepolitiken. Tillståndet för den marina biodiversiteten är nämligen betydligt mycket värre än för biodiversiteten på land. I själva verket befinner sig det marina ekosystemet vid våra kuster i en rejäl kris. Om EU-medborgarna med egna ögon hade kunnat se vad vi egentligen gör med havsbottnarna och med havsvattnet och vilka effekter det får på biodiversiteten, hade det förmodligen blivit en miljöpolitisk revolution i EU. Även när det gäller fiskepolitiken är det därför viktigt att integrera miljötänkandet och att också se de marina ekosystemen som viktiga delar av den biodiversitet som vi måste arbeta för att behålla.
Det har också påpekats av Jonckheer att sektorsinriktningen går stick i stäv med miljöpolitiken i EU. Det är precis det vi skall råda bot på genom sektorsintegreringen. Vidare håller jag med Schörling om att detta går litet för långsamt. Jag hoppas därför att toppmötet i Göteborg på basis av ordförandeskapets syntesrapport kommer att kunna ge tydliga och klara riktlinjer för det fortsatta arbetet med sektorsintegrering. Jag tror att jag, herr talman, nöjer mig med dessa kommentarer.

Talmannen
Tack så mycket, herr minister.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen om de båda betänkandena kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.25 och återupptogs kl. 21.00.)

Gemenskapens miljöhandlingsprogram för perioden 2001-2010
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0175/2001) av Myller, för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om gemenskapens miljöhandlingsprogram för perioden 2001-2010 (KOM(2001) 31 - C5-0032/2001 - 2001/0029(COD)).

Myller
. (FI) Herr talman, ärade kommissionär Wallström, bästa företrädare för ordförandelandet! Allra först vill jag tacka mina kolleger i utskottet för miljö. Det är tack vare er flexibilitet som vi nu skall godkänna parlamentets ståndpunkt till gemenskapens sjätte miljöhandlingsprogram. Det har helt befogat framförts kritik mot att behandlingen av programmet i parlamentet har skett inom en alltför snabb tidtabell med beaktande av ärendets betydelse och omfattning. Orsaken är, som ni vet, att ärendet dröjt i kommissionen. När vi ändå ville bidra med vår egen insats vid toppmötet i Göteborg, vilket är det första toppmötet ägnat åt miljöfrågor, kunde man inte undgå brådskan, liksom inte heller utskottsomröstningen under dygnets mörka timmar. Jag vill tacka utskottsordföranden, utskotts- och gruppsekretariatet samt representanternas assistenter för omröstningsarrangemangen. Jag vill även tacka Sveriges ordförandeskap för ett gott samarbete, liksom även kommissionen. Under beredningen har vi lyckats uppnå ett fungerande samarbete med kommissionen, trots att bedömningarna av programmets karaktär inte till alla delar är helt samstämmiga.
Under beredningen av miljöhandlingsprogrammet har vi kunnat vara synnerligen eniga om att de tyngdpunkter i programmet som kommissionen föreslagit är de rätta. Ur miljöhänseende orsakas den största oron av klimatförändringarna, minskad biologisk mångfald, miljöproblem som hotar hälsan, tillgången på naturresurser samt hållbar hantering av avfall. Frågan om hur de problem som kräver en lösning skall behandlas i programmet har orsakat meningsskiljaktigheter. Kommissionen har velat ha ett mera beskrivande program och jag som föredragande för utskottet för miljö har valt en linje, där man för de valda prioriterade områdena, när det varit möjligt, eftersträvat konkreta kvantitativa och kvalitativa målsättningar och även klara tidtabeller för målsättningarna. Fastän miljöhandlingsprogrammet har utarbetats för en tioårsperiod, har jag även fört fram målsättningar för en längre period än så. Till exempel förutsätter bekämpandet av klimatförändringarna ett tidsperspektiv på flera tiotals år. Man måste ställa upp tillräckligt ambitiösa etappmål för att säkerställa att de långsiktiga målsättningarna kan drivas igenom.
Då rådet (miljö) i mars förra året gav kommissionen direktiv för sammanställandet av programmet krävde även det att man skulle ställa upp konkreta målsättningar och tidtabeller. Hur långt miljöministrarna kommer om en vecka i uppbyggandet av en gemensam ståndpunkt, återstår att se. Jag önskar dem lycka till. Det skulle vara ett verkligt starkt budskap till Europas medborgare visavi EU:s miljöambitioner, om parlamentet och rådet förde en gemensam målinriktad ståndpunkt till toppmötet i Göteborg. Jag anser att det är viktigt att EU:s miljöprogram innehåller klara målsättningar och tidtabeller för att uppnå målsättningarna, eftersom endast ett sådant program och genomförandet av det kan göra en tillräckligt entydig utvärdering. Utvärderingen, som görs efter halva tiden av programmet, måste baseras på en påvisad utveckling och utgående från den måste man kunna göra nödvändiga ändringar för att uppnå målsättningarna.
För att uppnå miljömålsättningarna krävs samarbete. Miljöfrågorna måste integreras i all gemenskapspolitik och alla beslut. Vi bekämpar inte klimatförändringarna eller ger våra medborgare möjligheten att andas hälsosam luft om vi inte begränsar utsläppen från energiproduktion, trafik och industri. Besluten om vad som skall göras inom de olika politiska områdena och hur man möjliggör införlivandet av miljöfrågorna i verksamhetsprinciperna fattas trots allt inom de olika sektorerna. Därför måste man också föra in starkare miljökunskap i dem. Även ekonomiska beslut måste inkludera miljöbedömning. Kommissionen och rådet måste ändra sina arbetsmetoder för att miljöfrågorna skall kunna integreras i all gemenskapens beslutsfattning. Kommissionen har lagt fram en intressant idé om att skapa nya tematiska strategier, områdesspecifika program kring de allvarligaste problemen. Detta anser jag särkilt välkommet. Parlamentet och rådet måste ändå delta i beslutsfattandet via det normala medbeslutandeförfarandet.
Utvidgningen utgör såväl en utmaning som en möjlighet för miljön i Europa. Enligt programmet skall man föreslå metoder med vilka utvidgningen kan innebära en stor chans att förbättra vår miljös tillstånd. Man måste också modigt ta ledningen i den internationella miljöpolitiken, inom såväl handelspolitiken som politiken för utvecklingssamarbete. Man måste även säkerställa ett starkt engagemang hos medborgarnas. Detta förutsätter en klar och synlig information om miljöfrågorna.

Figueiredo
Herr talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling, vill jag gratulera Riitta Myller till hennes arbete, och även till den uppmärksamhet hon har ägnat de olika förslag vi har godkänt, även om man givetvis hade kunnat gå något längre. Jag vill lägga särskild tonvikt på att hon har fört in de förslag vi har förespråkat, angående behovet av att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken utifrån principen att vi måste främja och stödja en utveckling och tillämpning av en strategi för att integrera miljöfrågorna i de olika politikområdena, och att det också är nödvändigt att skydda den jordbruksproduktion där hänsyn tas till livsmedelssäkerheten, försiktighetsprincipen och självförsörjningen av livsmedel, och gynna de olika regionala särdragen och odlingsmetoder som är anpassade efter naturen.
Å andra sidan kommer som bekant betydelsen av förnybara råvaror att öka med de ansträngningar som bedrivs för att genomföra ett mer hållbart ekonomiskt system, och där skogarna och jordbruksmarken har en särskild betydelse. Men för att göra en hållbar utveckling och ekonomisk och social sammanhållning möjlig, är det nödvändigt att de interna hjälpinsatserna tar särskild hänsyn till jordbrukarnas och deras familjers situation, liksom till det legitima i ett särskilt stöd till varor och tjänster i allmänhetens intresse inom ramen för ett mångsidigt jordbruk. Och givetvis att man tar hänsyn till jordbrukets olika utvecklingsnivåer i Europeiska unionens olika medlemsstater och i kandidatländerna.

González Álvarez
. (ES) Herr talman! Vi håller med den föredragande och utskottet om de prioriterade målen för detta mycket viktiga program som under de kommande tio åren kommer att anslå tonen för den miljöpolitik Europeiska unionen kommer att föra.
I dagens läge är dessa prioriterade mål i ropet och de tas dagligen upp i pressen: klimatförändringar, främjande och bevarande av den biologiska mångfalden, hållbar förvaltning av resurserna, respekt för miljön försvar av folkhälsan. Detta är de prioriterade målen och därför är det absolut nödvändigt att vidta åtgärder på ett mer energiskt sätt än vad som har gjorts hittills. För det första måste lagstiftningen tillämpas. Integrering, som den föredragande sade, av miljöpolitiken i de andra politikområdena, såsom jordbruk, transport och energi. Detta har ännu inte gjorts som sig bör. Vi behöver även hållbarare produktions- och konsumtionsmönster. Enligt min åsikt måste man ändra produktions- och konsumtionsmönstren; om vi inte gör det kommer vi inte att nå de mål som såväl utskottet som den föredragande har satt upp.
Intresset för det här programmet är uppenbart. Beviset på detta är att vi under två timmar röstade om fler än 350 ändringsförslag, men att det ännu i dag, trots att många av de ändringsförslag som har lagts fram av de olika föredragande av yttranden har tagits med, återstår nästan 300 ändringsförslag som vi kommer att rösta om i plenum för att de skall antas. Ur utskottet för framställningars synpunkt - och jag talar nu om detta utskotts konkreta erfarenheter - finns det två grundläggande frågor, vilka den föredragande har tagit med. Den första är tillämpningen av gemenskapsrätten. Medlemsstaterna tillämpar den inte och beviset på det är att Europeiska kommissionen har varit tvungen att anmäla flera medlemsstater till domstol av olika skäl (till exempel nitratföroreningar). Närmare bestämt har det mot Spanien nu väckts talan på grund av att det finns över sju olagliga avstjälpningsplatser i landet. Den främsta grundläggande frågan är därför att miljölagstiftningen följs.
Den andra frågan gäller främjandet av medborgarnas deltagande. I utskottet för framställningar har vi konstaterat att av de 1 100 - 1 200 framställningar som registreras per år vid utskottet, handlar 40 procent om försvar av naturlandskapet. Detta visar att det inte endast är miljögrupper, utan även medborgarsammanslutningar som har ett enormt intresse för att bevara den miljö de lever i och de är de som lämnar in framställningar. De tar sig tid att sätta sig in i gemenskapsrätten, de lägger fram framställningar och har det änglalika tålamodet att vänta på resultatet av processerna, vilka ibland tar allt för lång tid. Detta är ett annat problem: regeringarna dröjer ofta med att svara på framlagda klagomål eller framställningar, vilket leder till att processerna blir så långvariga att skadan ibland redan är skedd och inte går att reparera, och i andra fall förlorar de medborgare som anmäler dessa oegentligheter tålamodet.
Ur utskottet för framställningars synpunkt är de grundläggande frågorna dessa: medborgerligt deltagande, att förenkla processerna, och framför allt, att gemenskapsrätten följs.
För några månader sedan hade vi i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor en debatt om det faktum att även om Europeiska unionens miljölagstiftning är mycket bra, så följs den inte. Vi måste finna metoder för att uppfylla den. Vi föreslår här några ändringsförslag som inriktas på att straffa dem som inte använder strukturfonderna och Sammanhållningsfonden för miljöbevarande projekt. Detta är tyvärr det enda språk som regeringarna förstår.
Vi måste även finna andra mekanismer för att förenkla processerna så att medborgarna inte skall förlora tålamodet.
Herr talman, jag anser att detta är ett utomordentligt bra program. Jag hoppas att de flesta av de ändringsförslag som den föredragande och en del av grupperna har lagt fram antas i morgon och jag anser även att vad vi måste uppnå är att programmet tillämpas i praktiken som sig bör under de kommande tio åren.

Gutiérrez-Cortines
Herr talman! Vi beklagar att vi har haft så kort tid till vårt förfogande eftersom detta program inte har gett upphov till en demokratisk och öppen debatt och inte har bidragit till att öka medvetandet bland befolkningen och det civila samhället om de frågor vi behandlar i parlamentet.
I egenskap av grupp har vi alltid stött kommissionen, eftersom vi har ansett att det handlar om ett mycket bra program. Det har kritiserats för att vara för ytligt, men jag tror inte att alla har förstått att kommissionens förslag går ut på att förflytta de konkreta politikområdena till de temainriktade strategierna; och detta beror på att de temainriktade strategierna är en ny arbetsform, som är mer vetenskaplig och där detaljerna kommer att studeras mer ingående: de tekniska nivåerna och de tekniska lösningarna, projektens genomförbarhet, ländernas situation och den typ av lagstiftning som skulle vara den lämpliga.
Därför har vi i stor utsträckning stött programmets utformning såsom kommissionen har utarbetat det. Vi har haft förståelse för att våra marginaler för att lägga fram ändringsförslag måste minskas och bli snävare för att programmets system inte skulle ändras helt och hållet. Vi ville att den välbalanserade akademiska karaktären i kommissionens handlingsprogram skulle respekteras. Och dessutom är vi fullständigt övertygade om att miljöpolitiken är ett av de bästa europeiska politikområdena i Europas historia: den räknar med en fantastisk tjänstemannakår, vilka samtidigt har experter till sitt förfogande som ger dem råd, och det föreföll oss inte vara lämpligt att utarbeta ett annat parallellt program.
Nåväl, med denna nya vändning som situationen har tagit i och med det stora antalet ändringsförslag, har vi infört några prioriteringar för att komplettera handlingsprogrammet, inte för att ändra på det, för det finns redan många godkända direktiv och vi ansåg inte att det var fråga om att se bakåt. Vi har därför infört initiativ om till exempel den urbana miljön, landskapet, en hållbar kultur, frågan om djurens föda och kontrollen över livsmedelskedjan, en fråga vi hade insisterat mycket mer på om programmet hade utarbetats i dagens läge. Vad vi har velat är att förstärka och bredda handlingsprogrammet, och på så sätt visa att vår grupp intresserar sig mycket för detta politikområde.
Emellertid måste det sägas att om vissa av de införda ändringsförslagen antas, kommer vi att se oss tvungna att förkasta det här handlingsprogrammet. Vi kan nämligen inte tillåta att det i ett program av den här typen till exempel talas om obegränsat civilt ansvar för alla företag eller andra initiativ. Ändringsförslag 68 skulle, om det tillämpas direkt, tvinga vilken jordbrukare i bergen som helst som har boskap som kan skada miljön att teckna en civil ansvarsförsäkring. Detta anser vi vara rena vansinnet. En del av ändringsförslagen är överdrivet hårda och kommer att slå emot medborgarna. Det samma måste sägas om en obegränsad koldioxidavgift eller för energi. Det finns risk för att en sådan åtgärd kommer att drabba de svagaste i befolkningen, de som har två timmars resväg till arbetet eftersom de bor i städernas utkanter.
För att sammanfatta: vi har trott på detta handlingsprogram och vi stöder det. Vi stöder kommissionen. Vi stöder den övergripande tanken med programmet och de flesta idéerna. Men detta är inte en julgran, som en ledamot sade, som man kan hänga vad som helst på. Det är inte heller ett program inför Göteborg, det är ett program inför Johannesburg, som vi vill kunna lägga fram med all stolthet under år 2002 och därmed stödja kommissionen och den europeiska politiken.

Sacconi
Herr talman! Det är mycket betydelsefullt att vår församling i dag ägnar en viktig del av sin föredragningslista åt en debatt om unionens framtid med tre betänkanden - Hulthén, Blokland och Myller - som behandlar tre ömsesidigt kompletterande aspekter av samma strategi: med betänkandet av Hulthén har man försökt att skissera ett mera bestämt scenario för en hållbar utveckling; med betänkandet av Blokland att utforska förhållandet mellan ekonomisk politik och miljöfrågor mera på djupet, och till slut har man med betänkandet av Myller försökt att rusta sig med en serie mål för miljöpolitiken och följdriktiga och effektiva verktyg för att uppnå dessa mål.
Omröstningen om det sjätte miljöhandlingsprogrammet i morgon är visserligen bara ett steg i detta viktiga projekt som vi har gett oss i kast med, men den är inte mindre viktig för det: tvärtom, utskottets för miljö, hälsa och konsumentfrågor avsikt att förstärka texten och göra den mera förpliktande är det tydligaste beviset på vår vilja att genomföra konkreta steg för att skydda och förbättra villkoren för den miljö som omger oss, vilket även motiveras av de otillräckliga resultaten som uppnåtts med det femte handlingsprogrammet.
I detta sammanhang vill jag tacka vår föredragande och helt kort uppehålla mig något vid två punkter som tycks mig särskilt viktiga: den första rör nödvändigheten av att förstärka de lokala myndigheternas medverkan i handlingsprogrammet. Om det är viktigt att fastställa mål på kontinental nivå så får vi inte glömma att det bara är ett uthålligt agerande på lokal nivå som verkligen i grunden kan förändra vanor och seder för att på så vis införa ny kultur av ekologiskt förenlig planering på alla nivåer av våra lokala institutioner. I denna mening tillåter jag mig att rikta er uppmärksamhet mot ändringsförslagen 52 och 53 som redan godkänts av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor.
Vi måste se till att göra alla de instrument som förutses i planen - rättsliga, skattemässiga, finansiella, vetenskapliga, kulturella och informativa - effektivt användbara. Därför - och jag kommer nu till den andra punkten - är det av fundamental betydelse att förstärka utbildningen om miljöpolitik för alla de aktörer som agerar inom territoriet. Och jag talar inte enbart om administratörer utan även om ekonomiska och sociala aktörer och vanliga medborgare, som vi måste göra delaktiga i denna kollektiva kraftansträngning för att verkligen kunna ta ett kvalitativt språng i skyddet av vår miljö för att på det viset kunna utöva ett ännu starkare tryck för att uppnå ambitiösa mål på global nivå.

Maaten
Herr talman! Jag minns att vi i ett mycket tidigt skede, innan handlingsprogrammet hade lagts fram, hade ett samtal med kommissionären, i vilket vi sade att det sjätte miljöhandlingsprogrammet måste bli en kort handling, som en pamflett, med mycket tydliga prioriteter och målsättningar. Jag minns att kommissionären höll med om det. För den liberala gruppens räkning måste jag tyvärr säga att vi i det avseendet är besvikna över det resultat vi äntligen fått.
Det är en handling som visserligen ger en utmärkt analys, men som är alldeles för lång och i vilken det inte ställs upp några tydliga prioriteter och egentligen inte heller ges någon tydlig politisk inriktning, förutom då att vi vill ha en renare miljö. Vidare finns det inte mycket tydlighet att se.
Det är för övrigt inte någon personlig kritik mot kommissionären: vi är mycket nöjda med allt övrigt som hon gör. Kommissionen har ändå här sett chansen att utarbeta något som vi egentligen inte ville ha. Sedan är det alltså utskottets för miljö tur. Vi uppskattar verkligen det arbete som föredraganden lagt ner på att i viss utsträckning skriva om hela den här handlingen. Resultatet av utskottets för miljö arbete är dock när allt kommer omkring inte riktigt så som vi hade önskat. Det börjar allt mer likna en julgran: alla ropar något och lämnar förslag, varigenom man till sist hamnar på en sorts drömlista. Jag kan inte komma ifrån intrycket att om någon vid något tillfälle hade föreslagit att samtidigt se till att månen skulle bli ren så hade kommissionen antagit det också. På det sättet kommer vi naturligtvis ingenstans. Vi lägger fram en massa vackra ord och ger intryck av att göra något bra, men egentligen är det inte så.
Frågan är kanske också om ett tioårsprogram är vad vi behöver i dag. En massa prat som för övrigt passar alldeles utmärkt i min politiska kultur i Nederländerna: hos oss pratar vi också ändlöst om alla möjliga saker - den berömda låglandsmodellen - men sedan dröjer det förskräckligt länge innan det verkligen händer något. Vi kanske behöver ett helt annat angreppssätt genom att till exempel på kort sikt inrätta mycket tydliga program med frågeställningar vid sidan om det vanliga lagstiftningsprogram som kommissionen så förträffligt håller på med.
Jag vill också säga något konstruktivt och tala om vilka frågor vi anser borde prioriteras: i varje fall klimatförändringen, energi, avfall och biologisk mångfald. Det borde vi ha lagt tyngdpunkten på i stället för att lägga fram en handling i vilken det för alla områden talas om hur vacker världen måste bli.
Vi har problem med många ändringsförslag eftersom det gås in för mycket på detaljer. Vi instämmer i de föreslagna detaljerna i lagstiftningen i sig, men vi anser inte att de behövs införas i handlingsprogrammet nu och inte heller att de här sakerna skall regleras från Bryssel och Strasbourg, utan att det vore mycket bättre om det skedde på nationell och kanske till och med på regional eller lokal nivå.
Herr talman! Tydlighet och detaljer tycker vi absolut inte är samma sak. Vi kommer därför också att rösta emot ett stort antal ändringsförslag som vi egentligen kanske knappt ens inte håller med om men vars innehåll är saker som i alla fall inte nu skall fastställas av Europaparlamentet. Vi stöder alltså den här processen med stor tvekan.
Slutligen skulle jag vilja föreslå följande: nästa gång en sådan här handling arbetas fram så måste vi be tjänstemännen vid kommissionen att använda skrivmaskiner igen i stället för ordbehandlare. Då blir det kanske lättare att hålla det kort, eftersom det inte hela tiden kopieras in saker från redan befintliga handlingar i den nya handlingen.

Talmannen
Det stämmer att korta dokument sparar träd. Jag kan därför bara stödja er, kära kollega.

Schörling
Herr talman! Sjätte miljöhandlingsprogrammet är kanske det viktigaste policydokument vi har att ta ställning till under den här mandatperioden, eftersom det kommer att vägleda miljölagstiftningen och miljöpolitiken i EU under en lång tid framöver. Det utgör också en avgörande pelare för strategin för hållbar utveckling.
Jag vill ge en eloge till Riitta Myller, som har arbetat på ett alldeles utmärkt sätt tillsammans med skuggföredragandena. Hon har även involverat oss på ett mycket tidigt stadium genom att låta oss lägga fram förslag som hon sedan har tagit hänsyn till. Jag tycker att vi har höjt ambitionsnivån på kommissionens dokument, framför allt när det gäller programmets omfattning, mål och tidsangivelser.
Kommissionen och kommissionsledamot Wallström fick mycket kritik för att förslaget var alltför tamt och hade alltför låg ambitionsnivå. Kritiken kom från alla håll, även från de två institutionerna rådet och parlamentet. Jag skulle dock vilja tacka Margot Wallström för att vi ändå har ett sjätte miljöhandlingsprogram. Vi har kanske glömt bort att kommissionen till att börja med inte ville ha något sjätte miljöhandlingsprogram överhuvudtaget. Det var först vid utfrågningen i miljöutskottet, i samband med att Wallström kandiderade till posten som kommissionsledamot, som löftet om ett sjätte handlingsprogram gavs. Jag är övertygad om att det inte bara har behövts politiskt mod, utan även en hel del envishet och kraft för att genomföra detta löfte, vilket är viktigt att komma ihåg.
Det finns många viktiga punkter som jag antagligen inte hinner gå in på nu, men jag vill ändå påpeka att utskottet har gjort ett bra arbete i att slå fast att de temainriktade strategierna samt målen, medlen och tidsplanen utformas till ett ramdirektiv, så att ärendet kan behandlas på ett demokratiskt sätt i parlamentet och rådet, och så att vi kan komma in i beslutsprocessen och påverka den.
Jag tycker också att det är bra att formuleringarna om offentlig upphandling, biologisk mångfald, försiktighetsprincipen och ersättningsprincipen när det gäller kemikaliestrategin har tagits med.

Patakis
Herr talman! Sedan det femte handlingsprogrammet för miljön misslyckats och sedan medborgarna mist förtroendet för termer som hållbar utveckling, minskade utsläpp, minskning av växthusgaserna och inte längre litar på de mångomtalade internationella koncernerna som miljöorganisationer, riktar sig Europeiska unionen nu med sitt sjätte handlingsprogram ensidigt och öppet till den privata sektorn, för att den skall ta itu med miljökrisen, en politik som kulminerat i moraliskt och miljömässigt felaktiga åtgärder och instrument som t.ex. handeln med förorenande växthusgaser.
De två viktigaste av de fem handlingslinjer som handlingsstrategin anvisar gäller, för det första, att finna nya former för närmare samarbete med marknaden genom företag och konsumenter och, för det andra, att behandla människorna som privatpersoner. På detta enkla, grova och cyniska sätt hanteras det akuta miljöproblemet av Europeiska unionen, som genom bombningarna i Jugoslavien och bomberna med utbränt uran förutom till andra katastrofer också bidragit till en enorm förstörelse av värdefulla naturresurser.
Och sist, men inte minst, nämner jag ett betecknande exempel. I Grekland, på den thessaliska slätten, finns det inget vatten, vilket fått till följd att ungefär en miljon människor lider av törst och att slätten avfolkas och förvandlas till öken som i Sahara. Avledandet av floden Acheloos övre lopp, i första hand ett miljöprojekt, för vattenförsörjning, energi och delvis bevattning, har inte kunnat sättas i gång, eftersom gemenskapens stödprogram, de omtalade paketen, inte finansierar sådana projekt. Borde inte Europeiska unionen, som säger sig ömma för miljön, ompröva sin inställning till detta projekt och finansiera det?

Blokland
Herr talman! I utvärderingen av det femte miljöhandlingsprogrammet gjordes för nästan två år sedan tydliga och konfronterande konstateranden med avseende på de olika miljöfrågorna. Genom den ökade verksamheten inom området transport, energi och jordbruk ökar trycket på miljön trots alla nya miljölagar. Det orsakas bland annat genom att många medlemsstater inte verkställer miljölagarna. Slutsatsen i utvärderingen var att målsättningarna från det femte miljöhandlingsprogrammet inte hade uppnåtts.
Den absoluta topprioriteten bör alltså vara genomförande och efterlevande, inbegripet nödvändiga kontroller och inspektioner, av den nuvarande gemenskapslagstiftningen. Samtidigt bör den återstående delen av det nuvarande miljöhandlingsprogrammet genomföras. Inom ramen för utvidgningen måste det till starka insatser för att det här på så kort tid som möjligt även skall kunna uppnås i de nya medlemsstaterna. Lösandet av miljöfrågorna i de här länderna har en mycket hög prioritet. Dessutom kan de största miljövinsterna göras där.
Avslutningsvis, herr talman - och det är ingen förebråelse av kommissionär Wallström och föredragande Myller - är risken med det här förslaget med de många ändringsförslagen att det inte kommer att ha mer styrka än en papperstiger. Jag kan stödja flera av målsättningarna men de kan eftersträvas först sedan målen i det femte miljöhandlingsprogrammet har uppnåtts. Det är därför inte så allvarligt om det sjätte miljöhandlingsprogrammet fastställs litet senare. Under tiden kan mycket arbete läggas ned på genomförandet av den nuvarande lagstiftningen i det femte miljöhandlingsprogrammet och då har rådet också tid att bedöma de väldigt, väldigt många ändringsförslagen från parlamentet.

Flemming
Herr talman! Det är i och för sig svårt att bedöma ett långtgående och inte alltid konkret formulerat tioårsprogram som hör till EU:s miljöpolitik. Det som föredraganden har gjort av det, gör saken ännu svårare. Jag anser att det som kommissionen lade fram för oss var ett mycket bra utgångsmaterial. Jag vill egentligen uttrycka mitt beklagande till kommissionens tjänstemän, som har lagt fram en mycket bra rapport, därför att deras bra arbete har förändrats på ett sådant sätt. Jag kan inte gratulera föredraganden.
I diskussionen, när det femte miljöåtgärdsprogrammet diskuterades med tanke på det sjätte, formulerades gång på gång i grunddragen tre väsentliga önskemål, som jag nu också lyckligtvis återfinner: dels en smal lagstiftning för EU, en frivillig ansats i genomförandet - såvitt detta är möjligt - och ett ökat inbegripande av konsumenterna, vars uppträdande vi ju vill påverka. Ty i förgrunden för den aktuella miljöpolitiken står ju i dag inte längre "vad". "Vad" är vi ju ense om - även industrin - det är vägen till målet, som är omstridd!
Ur min synvinkel är EU-vägen ofta dubbelspårig, motsägande, svår att genomföra och förbunden med byråkrati och kostnader, som går utöver det ekologiska syftet. Sådana ordningsfel multipliceras ju sedan femton gånger vid genomförandet. Om vi - vilket jag verkligen hoppas - mycket snart kommer att genomföra en utvidgning, då kommer det att bli dubbelt så många, ty när allt kommer omkring biter hundarna vid alla dessa fel alltid den sista i kedjan. Det är inte alls industrin, det är konsumenterna.
Det som är meningsfullt är att genomföra EG:s nuvarande regelverk, vilket berörs i miljöåtgärdsprogram och vilket kommissionär Wallström med all rätt alltid kräver, och det ligger också i linje med den smala lagstiftning som vi alltid kräver.
Jag saknar mycket i detta miljöprogram. Vi skulle säkert ha kunnat få med det. Men det som föredraganden har gjort av det, gör inte saken bättre. Jag beklagar kommissionens tjänstemän!

Lange
Herr talman, fru kommissionär! Jag sade i början, när jag läste kommissionens förslag: Suveränt! Det var när jag hade läst meddelandet. Sedan tittade jag på artiklarna och konstaterade att något hade hänt mellan meddelande och artikel. Där saknas hela tiden något. När man tittar noga på det, kan man också exakt tänka sig in i detta. I meddelandet har de strategiska målen - förknippade med åtgärderna - skildrats mycket bra. I artiklarna finns det bara vaga antydningar. Ibland har också något gått helt förlorat, exempelvis i fråga om buller, vilket enligt min åsikt är en central miljöfaktor när det gäller människornas hälsa.
I meddelandet skildras belastningen, och åtgärderna listas. Sedan kommer man till artiklarna; i artikel 2 finner man också målet att bullerbelastningen, i synnerhet långtidsbelastningen, skall minskas. Sedan, när det handlar om hälsan bland åtgärderna i artikel 6, bläddrar man och bläddrar, fru kommissionär! I fråga om larmet kan jag inte hitta någon enda konkret åtgärd.
I det avseendet anser jag att det är rätt att vi nu för in i artiklarna det som ni helt riktigt listade i början av meddelandet, och därmed hänför det till kommissionens, parlamentets och rådets skyldigheter. Där kan den ena eller andra listan med exempel dras upp. Vi behöver, när vi sätter i gång med ett sådant instrument, också någon strategisk inriktning. Beträffande vattenområdet står det exempelvis där: "successiv minskning av utsläppen av farliga ämnen". Jag tror inte att det finns någon enda människa i Europeiska unionen som säger att han vill släppa ut fler farliga ämnen i vattnet. Men frågorna om när något sker och vad som menas med farliga ämnen måste ändå definieras lite noggrannare! Detta saknas helt.
I nästa strecksats står: "översyn av badvattendirektivet". Vad betyder "översyn"? Betyder det att normerna skall höjas? Betyder det samma normer som i direktivet om dricksvatten, eller betyder det skydd av människornas hälsa? Här behöver vi alltså mer klarhet. Och nu med adress till PPE: Jag medger att vi här har några förslag där man kan diskutera innehållet. Det måste vi också göra, men det måste vi göra i andra behandlingen, eftersom det då finslipas. Jag vill eftertryckligen be om att man i första behandlingen ger oss ett förhandlingsmandat och att man stöder betänkandet.

De Roo
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka föredragande Myller för ett mycket bra betänkande. Sedan 1972 har vi haft det första, andra, tredje, fjärde och femte miljöhandlingsprogrammet. För ett par år sedan sade viktiga tjänstemän i generaldirektoratet för miljö: egentligen har vi redan gjort tillräckligt, vi behöver inte alls något sjätte miljöhandlingsprogram. Om medlemsstaterna nu genomför det som beslutats så blir nog allt bra med miljön. Det protesterade vi i Gruppen De gröna högljutt mot och vi bad den kandiderande kommissionären Wallström att ändå ge oss ett sjätte miljöhandlingsprogram. Det har hon gjort. Det löftet har hon hållit.
Vi måste säga att lagstiftningsdelen, vilket Lange redan sagt, är litet i magraste laget. Den ingående motiveringen var mycket bättre. Därför ville vi som majoritet i parlamentet införa den ingående motiveringen i lagtexten. Det är anledningen till de många ändringsförslagen.
Under tiden har vi också fått Prodi-akten för toppmötet i Göteborg. Det måste sägas att den akten innehåller flera tilltalande idéer som går ännu längre, såsom avskaffandet av subventioner för fossila bränslen till år 2010 och 7 procent biobränsle för bilar och lastbilar, även det till år 2010. Den sortens ändringsförslag har vi i Gruppen De gröna lämnat in. Vi hoppas att socialdemokrater och liberaler skall stödja dem så att de hamnar i lagtexten. Då stöder parlamentet ett ambitiöst program för de kommande tio åren.
Klimat, avfall och biologisk mångfald: de sakerna ville liberalerna ha med. Utan det sjätte miljöhandlingsprogrammet hade hela den biologiska mångfalden glömts bort. Då hade det området inte prioriterats längre i dagens politik. Därför är jag nöjd med den här nya ansatsen.

Bernié
Herr talman! Inför toppmötet i Göteborg är det nödvändigt att förena miljö och ekonomisk tillväxt, dvs. bekämpa miljöförstöringen samtidigt som företagen får möjlighet att utvecklas. I det sjätte åtgärdsprogrammet försöker man sig på det, mer eller mindre framgångsrikt. Där föreslås att Kyoto skall ratificeras för en effektiv kamp mot växthuseffekten och man betonar behovet av större skydd för kultur- och naturarv, vilket min kollega De Veyrac underströk i sitt betänkande, och vilket vi nu också instämmer i.
Men det finns andra punkter som oroar oss, nämligen: man övergår till det sjätte programmet utan att verkligen ha utvärderat resultaten av det föregående programmet, det femte, vilket är fullständigt onormalt. En programplanering över tio år förefaller oss alltför lång, till den grad att i kommissionens meddelande, ett dokument som ändå omfattar 90 sidor, segrar teorin över praktiken. När det gäller öppenheten i besluten och tillgång till dokument hoppas jag att de inte förblir verkningslösa, vilket förespråkas i betänkandet från Korhola. Målsättningarna med att förstärka skyddet av den biologiska mångfalden genom Natura 2000 förefaller slutligen oroande.
I stort sett samtliga medlemsstater upplever svårigheter när det gäller tillämpningen, på grund av att texterna är oprecisa och tolkats restriktivt av EG-domstolen. I artikel 225.a i Nicefördraget föreskrivs möjligheten att inrätta särskilda rättsinstanser med uppgift att som första instans få kännedom om vissa kategorier hänvändelser till domstol som sker inom särskilda områden. Man kan vara ganska säker på att miljön blir ett av de första områdena där dessa inrättas, med tanke på sammanhanget. Är det på detta sätt man lyckas att bättre skydda miljön? Tillåt mig att tvivla på det och vädja till ett sjätte program som är rationellt, realistiskt och mänskligt i sin tillämpning.

Bowe
Herr talman! Det här är ett av de viktigaste dokument som vi kommer att debattera på miljöområdet under detta parlaments ämbetsperiod. Mot bakgrund av dess stärkta rättsliga status kommer det här dokumentet att vara av större betydelse än något av de andra miljöhandlingsprogram som jag har sett gå igenom parlamentet under de senaste tio åren. Jag är av den anledningen bekymrad över den hast med vilken det har behandlats av parlamentet, som åtminstone delvis har drivits på av ett ambitiöst ordförandeskap som kommer att vara här i dag och borta i morgon. Myller skall inte kritiseras på något sätt, eftersom hon har ansträngt sig mycket hårt för att få i gång diskussionen om denna debatts innehåll i ett tidigt skede, men det har inte hindrat några av hennes kolleger från att i sista minuten lägga fram en lång lista med krav som sträcker sig långt in i framtiden.
Men vi bör inte misströsta. Förslagen är i ändringsförslagen fortfarande i dokumentets centrum. Kommissionen kan fortfarande rädda det i den andra behandlingen. Föredraganden kommer i den andra behandlingen att ha möjlighet att få ihop en kärna av förnuftiga ändringsförslag som kommer att stödjas av en klar majoritet av ledamöterna i denna kammare. Jag kommer, i likhet med många andra i morgon, att rösta för detta betänkande och de flesta av ändringsförslagen och veta att vi genom att gå vidare till den andra behandlingen tar ett steg i den långa processen för att utveckla en miljöpolitik för Europeiska unionen som kommer att överleva alla ordförandeskap och alla ministrar som detta parlament kommer att se och som antagligen även kommer att överleva de flesta av ledamöterna i denna kammare. I den bemärkelsen måste vi alla inse hur liten roll vi spelar i den större, övergripande processen.

Corbey
Herr talman! Miljöhandlingsprogrammet har satt igång en stor aktivitet i parlamentet. Det har lett till motstridiga reaktioner, både besvikelse och tillfredsställelse. Jag hör själv till dem som egentligen är ganska nöjda: det är bra teman som valts och jag är glad åt all betoning på klimat, hälsa, biologisk mångfald och avfall. För min del så kan det vara mycket mer konkret, mer to the point och mer exakt.
Rita Myller har som föredragande lagt fram ett mycket bra betänkande som jag stöder helt. Hennes betänkande bidrar till ett bättre och mer konkret miljöhandlingsprogram. Det sjätte miljöhandlingsprogrammet måste bli stödpelaren i EU:s strategi för hållbar utveckling. Det stöder jag verkligen också.
Två saker tycker jag är mycket viktiga. För det första att lagstiftningen följs: jag är glad att kommissionären lägger så stor vikt vid detta. Det bekräftade hon även i den förra debatten. Min ståndpunkt är att parlamentet kan spela en mycket viktigare roll i att detta sker. I ett av ändringsförslagen från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor sägs att parlamentet varje halvår måste få en lägesöversikt, en översikt över hur medlemsstaterna följer lagstiftningen och kommissionens uppmaningar och i möjligaste mån även över reglernas effektivitet. En sådan översikt kan vara ett stort stöd för de nationella parlamenten: de är de första som påpekar för regeringarna att de europeiska skyldigheterna inte iakttas. På det sättet kan även flera fronter samarbeta för att göra det sjätte miljöhandlingsprogrammet till en framgång. Fru kommissionär! Jag skulle gärna vilja höra er åsikt om möjligheterna med de här halvårsrapporterna.
Min andra punkt handlar om det internationella samarbetet. Hållbar utveckling får inte stanna innanför de europeiska gränserna. Därför yrkar utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor på ett skydd för de så kallade hotspots i tropiska områden. Internationella avtal är viktiga. Tyvärr har parlamentet för få befogenheter på det området och de internationella förhandlingarna är inte offentliga. I ett av ändringsförslagen uppmanas kommissionen att samråda med parlamentet både före och efter förhandlingarna. Det sker väl också men sker det till exempel också vid konferenserna med de internationella luftfartsorganisationerna? Det skulle vara mycket välkommet, tycker jag.
Jag vill ansluta mig till den förhoppning som uttryckts om att det här betänkandet får ett mycket brett stöd vid omröstningen i morgon.

Myller
. (FI) Herr talman! Jag vill tacka alla kolleger som deltagit i diskussionen. Jag är kanske en aning besviken på PPE-DE:s ståndpunkter. Dessa programmässiga målsättningar, vilka har lyfts fram i direktivet, kommer huvudsakligen från kommissionens meddelande, men det innehåller även många likadana målsättningar som kommissionens ordförande Prodi vid förra sammanträdet i Strasbourg lyfte fram i sitt eget förslag till hållbar utveckling. Jag tackar alla skuggföredraganden: jag anser att man gjorde ett seriöst arbete. Jag tackar även för de påpekanden som lades fram; själv försökte jag i varje fall inleda diskussioner i ett så tidigt skede som möjligt och under arbetets gång hålla kontakt med olika grupper. Jag hoppas att jag lyckats med det. Jag hoppas även att PPE-DE kunde stödja detta betänkande, eftersom jag i utskottsbehandlingen i stor omfattning har uppmärksammat deras förslag. Kanske det är av den anledningen som detta slutliga förslag som kommer till första behandling har blivit en slags önsketunna, men Bernd Lange och David Bowe konstaterade ytterst bra på vilket sätt vi kan bearbeta detta programdokument vidare. Tack ännu en gång!

Wallström
. (EN) Herr talman, ledamöter av Europaparlamentet! Tack för era inlägg, och jag skulle, naturligtvis, först av allt vilja berömma föredraganden, Myller, för hennes utmärkta arbete med att utarbeta betänkandet på mycket kort tid.
Det fanns i själva verket två alternativ efter det att jag bestämde mig för att svara "ja" på frågan under utfrågningen om huruvida jag ville lägga fram ett sjätte miljöhandlingsprogram: antingen alternativet att kritiseras för att vara för ambitiös och därför orealistisk eller alternativet att kritiseras för att vara för detaljerad och därför inte tillräckligt visionär. Jag har tillbringat många sömnlösa nätter med att fundera över om det var ett bra svar att säga "ja, vi bör ha ett sjätte miljöhandlingsprogram", eftersom det har blivit hårt kritiserat.
Å andra sidan räknade jag med det, eftersom det gjordes en global utvärdering av det femte programmet, och vad lärde vi oss av det? Vi lärde oss av det programmet att genomförandet inte var bra nog. Vi har en solid grund av mer än 200 rättsakter på miljöområdet. Vi har redan ambitiösa mål och tidsgränser i programmen, men alla har inte nåtts och respekterats. Det finns en brist på förståelse hos olika institutioner och hos medlemsstaterna när det gäller att verkligen vilja utföra det nödvändiga arbetet för miljön. Det är vad vi lärde oss.
Jag ville göra ett kort program: det borde ha varit kortare, men gissa vad som skulle ha hänt då? Vi skulle ha lagt till - och parlamentet och rådet skulle ha lagt till - ett antal detaljer och tagit med ännu fler frågor i miljöprogrammet. Det är alltid risken om man vill göra det kort. Min medarbetare sade att det inte var möjligt att föra in alla de viktiga frågorna och göra programmet kortare. Det finns en risk att man gör det till en "inköpslista", och jag ville undvika det. Jag ville göra det till ett handlingsprogram. Jag ville framhålla att det är nödvändigt att mobilisera - på en mycket bred skala - alla olika berörda parter i samhället och nämna de åtgärder som är nödvändiga för att uppfylla de mål som fastställs i programmet samt visa att det, under en period på tio år, är nödvändigt att vidta detta slags åtgärder.
Naturligtvis har jag ingenting emot mål, tidsplaner och tidsgränser. Vi behöver dem, men de måste grundas på god vetenskaplig kunskap, på de senaste sakuppgifterna från dessa olika sektorer och politikområden. Jag uppskattar att vi har ett brett stöd för programmets prioriteringar och struktur. Det finns ett problem som hänger samman med att det här rör sig om medbeslutandeförfarandet, så det finns en skillnad mellan den första och den andra delen, och jag vet inte hur vi skall ta itu med det. Det är synd att den finns, för man måste se den fullständiga texten för att förstå vårt sätt att se på dessa frågor: det är följaktligen delvis en förklaring till de problem som vi upplever.
Men det måste komma i rätt ordning: målen och tidsgränserna bör, naturligtvis, komma i de automatiska strategierna, i uppföljningen. Jag ville emellertid att man i programmet skulle beskriva prioriteringarna och hålla fast vid prioriteringarna, inte göra det till en inköpslista, inte lägga till allting om badvattenkvalitet eller bullerproblemet och så vidare, i stället för att hålla fast vid dessa prioriteringar. Det finns så många bra ändringsförslag som verkligen stärker det här programmet, och vi välkomnar de ändringsförslag som förtydligar texten och ytterligare preciserar de föreslagna åtgärderna: jag inkluderar ändringsförslag 77, som syftar till att tillåta att miljökriterier beaktas vid offentlig upphandling. Detta är vad vi arbetar med för närvarande.
Jag uppskattar idén att prioritera unga människor när det gäller tillhandahållande av information, som förs fram i ändringsförslag 88. Vi har inte kunnat säga "ja" till alla utmärkta ändringsförslag om information och utbildning till unga människor. Vi har inte behörighet eller resurser - det måste vara upp till medlemsstaterna att genomföra detta - men det är en mycket viktig fråga, och jag vill understryka det. Att fastställa mål bör ses som en del av processen, att få resultat genom att engagera berörda parter, eftersom vi inte har många specifika förslag för dessa mål och tidsplaner. Det var samma sak i rådet när vi frågade vilka slags mål de menade? Vi bad dem att ge oss några exempel - jag fick två, av vilka ett var mycket allmänt och det andra redan bekant för oss. Vi kunde naturligtvis ha använt begrepp som "ekologiska fotavtryck" eller "faktor 4" eller "faktor 10", men programmet skulle då ha varit en aning annorlunda. Det måste grundas på god vetenskaplig kunskap och goda sakuppgifter, det måste vara möjligt att uppnå och vara livskraftigt.
Jag skulle vilja säga några saker om temainriktade strategier. Vi har föreslagit att vi skall använda temainriktade strategier för att fastställa den uppsättning åtgärder som kommer att behövas för att angripa sex komplicerade och flerdimensionella problem. Kommissionen förstår fullständigt och stöder starkt parlamentets önskan att till fullo medverka och rådfrågas om de temainriktade strategiernas innehåll. Det har varit vårt mål hela tiden. Jag välkomnar inbegripandet av en artikel i vilken de temainriktade strategierna definieras, och jag kan stödja andan - om inte bokstaven - i ändringsförslag 66, eftersom en temainriktad strategi kan vara ett ramdirektiv, men det skulle också kunna vara en kombination av ett direktiv och andra åtgärder. Vi bör inte specificera att det i varje enskilt fall bör vara ett ramdirektiv. Vi måste hålla det öppet, så att vi får en strategi som inbegriper möjligheten att föreslå ett ramdirektiv.
Dessutom har vi frågan om tidsplaner, och vi måste ännu en gång komma ihåg att det här är ett strategiskt program i vilket vi fastställer prioriteringarna för de kommande tio åren, det är inte ett uttömmande arbetsprogram. Det finns ingen länk mellan nya åtgärder som föreslås och de resurser som finns tillgängliga för att utföra arbetet. Kommissionen kommer att lägga fram de nödvändiga förslagen, men dessa måste vara av hög kvalitet, vilket också är viktigt att understryka.
Vi kan inte godta de ändringsförslag som syftar till att binda kommissionen vid att lägga fram förslag till fastställda datum, till exempel ändringsförslagen 49, 76, 85, 123, 189 och 198. Det är alltid kommissionens avsikt att använda den översyn som skall göras efter halva programtiden som den punkt vid vilken genomförandeåtgärderna för programmet bör utarbetas. Det finns årsrapporter om genomförande, men vi har hittills inte ägnat dem särskilt stor uppmärksamhet, även om vi har börjat hålla "name, fame and shame"seminarier, vid vilka man pekar ut och ställer de länder i skamvrån som inte följer miljöreglerna, och göra mer i fråga om att offentliggöra informationen, och vi välkomnar varmt parlamentets avsikt att delta och att öka sina kunskaper: vi är villiga att göra allt som står i vår makt för att hjälpa till med detta.
Jag kommer inte att gå igenom alla ändringsförslagen, eftersom vi redan har lämnat en kommentar, men större vikt måste fästas vid tätorter, och vi välkomnar andan i ändringsförslag 207. Av de 297 ändringsförslagen kan kommissionen i själva verket stödja fler än hälften till fullo, delvis eller i princip, men vi kan inte godta 145 av dem.
Avslutningsvis välkomnar vi detta betänkande. Vi anser att det kommer att utgöra ett ovärderligt bidrag för att skapa ett funktionsdugligt, dynamiskt och slutligen framgångsrikt sjätte miljöhandlingsprogram.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Bedömning av vissa planers och programs inverkan på miljön
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0177/2001) av Schörling för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om bedömning av vissa planers och programs miljöinverkan (C5-0118/01 - 1996/0304(COD)).

Schörling
. Herr talman! Det har varit väldigt spännande att få vara med på resan fram till det beslut om strategiska miljökonsekvensbedömningar som vi skall fatta.
Tanken bakom miljökonsekvensbeskrivningar för planer och program är gammal. Det ursprungliga utkastet till direktiv kom på 70-talet. Det omfattade då politikområden, planer, program och projekt. Kommissionen ändrade sig dock och beslöt att man skulle föreslå ett direktiv som enbart omfattade miljökonsekvensbeskrivningar för projekt. Nästa steg togs först 1991 då kommissionen lade fram ett direktivförslag om miljökonsekvensbeskrivningar också för politikområden, planer och program.
Det förslaget såg emellertid dagens ljus samtidigt som det rådde en livlig debatt om maktbalansen inom dåvarande Europeiska gemenskapen, och förslaget stötte på så mycket motstånd att det drogs tillbaka 1992.
Kommissionen gav inte upp, utan angav i det femte miljöhandlingsprogrammet att en konsekvensbeskrivning av politikområden, planer och program är nödvändig för att man skall uppnå hållbar utveckling. Detta sagt med tanke på den debatt som förts tidigare idag. Samtidigt uppmanades medlemsländerna att utvidga direktivet om miljökonsekvensbeskrivningar för projekt, så att det också skulle gälla för planer och program.
1997 lade kommissionen fram ett nytt, ändrat, förslag där politikområden inte längre omfattades. Det var synd - av naturliga skäl borde även politikområden ha inkluderats. Jag försökte återinföra politikområden i texten, men detta ändringsförslag fick tyvärr inte något stöd i andra behandlingen. Jag hoppas ändå att det kommer med någon gång i framtiden.
Syftet med direktivet är ju att sörja för att en miljökonsekvensanalys av vissa planer och program utförs och att resultaten av dessa miljökonsekvensanalyser beaktas under den tid som planer och program som kan ha miljöpåverkan förbereds och godkänns. Att miljöbedömningen kommer in tidigt i planeringsprocessen, så att det finns utrymme för att justera, ändra eller anta alternativa planer, är naturligtvis ett utmärkt instrument för alla beslutsfattare.
Direktivet skall naturligtvis också ses som ett komplement till miljökonsekvensbeskrivningar av projekt, men dessa kommer som sagt in betydligt senare i beslutsprocessen.
Förlikningen i ärendet startade i oktober 2000 och avslutades i Strasbourg den 14 mars 2001. Även om förhandlingarna har varit tuffa är jag nöjd med slutresultatet, som kan sammanfattas som följer.
Parlamentet har fått igenom ett krav på övervakning av miljöpåverkan som inte fanns med i rådets gemensamma ståndpunkt. Det innebär att man säkerställer att korrigerande åtgärder kan vidtas om det vid övervakningen skulle visa sig att insatserna inte varit tillräckliga. Man skall också kunna identifiera skadliga verkningar och, som sagt, om möjligt på ett tidigt stadium vidta återställande åtgärder.
En hård batalj utkämpades även om huruvida strukturfonder, jordbruksfonder och fonder för kandidatländerna skulle inkluderas i direktivet. Till slut fick vi ändå igenom ett politiskt ställningstagande om att så skall ske och att de undantag som finns idag enbart gäller för den programperiod som går ut 2006/2007. Jag var inte helt nöjd med denna lösning. Det har därför bifogats en informationsnot, utformad av kommissionens tjänstemän, i vilken det bekräftas att detta naturligtvis även skall gälla för EU:s egna planer och program.
En annan viktig punkt som blev bra formulerad var den om gränsöverskridande samråd med tredje länder och samråd med allmänheten.
Jag skulle vilja tacka alla som har varit involverade i arbetet: det svenska rådsordförandeskapet för dess tuffa förhandlingar, kommissionen för all sakkunskap samt de kollegor som har deltagit i utskotts- och delegationsarbetet, förutom alla andra som har deltagit i delegationen. Tack skall ni ha allihop!

Sacconi
Herr talman! På det hela taget är vi nöjda med förlikningsöverenskommelsen. Samtliga huvudkrav som vår församling har framfört under de två tidigare behandlingarna har godkänts av rådet. Att en miljökonsekvensanalys blir obligatorisk redan på ett mycket tidigt stadium av planeringen gör det faktiskt möjligt att redan på planeringsstadiet integrera miljöfrågorna helt och hållet i utarbetandet av planer och program för markanvändning.
Unionen har äntligen förstått att man inte längre kan begränsa sig till att i efterhand behandla de skador som har orsakats av en kortsiktig planering. I denna betydelse är utvidgningen av direktivets tillämpningsområde till en hel serie planer och program som medfinansieras av unionen ett stort steg framåt. I synnerhet i de regioner vars utveckling släpar efter utgör dessa i praktiken det samlade antalet av de genomförda programmen. Utan att gå så långt som till en detaljerad uppräkning så förordnar den godkända texten tydligt i artikel 3 principen att samtliga planer och program som kan ha en betydande miljöpåverkan skall underkastas en miljökonsekvensanalys.
Tack vare den samarbetsanda som har rått inom kommittén, till vilken föredragandens agerande har bidragit på ett avgörande sätt, har man även kunnat uppnå andra viktiga resultat, såsom en mera precis definition av vad som avses med "samråd med allmänheten" och en rangordning av de olika förfarandena så att man kan undvika att de lokala förvaltningarna överbelastas i onödan.
På det hela taget är det en mycket användbar lagstiftning som kan vara ett bra sätt för medlemsstaterna att undvika den hela tiden närvarande frestelsen - vilket även uttalanden av de blivande ministrarna i den regering som nu håller på att bildas i Italien visar - att påskynda lanseringen av tunga infrastrukturverksamheter genom att åtminstone delvis hoppa över de förfaranden som gemenskapslagstiftningen föreskriver.

Schnellhardt
Herr talman, mina damer och herrar! I dag har det åter bevisats: Europeiska unionens miljöpolitik har under de senaste åren utvecklats till en tyngdpunkt i den europeiska politiken. Säkert är de omfattande ansatserna för att skydda miljön och människornas hälsa liksom den förtänksamma och rationella användningen av naturresurserna nödvändiga och viktiga. Den kompromiss som nu åstadkommits i förlikningskommittén om granskningen av de miljöeffekter man fått av vissa av kammarens program utgör därför också en viktig byggnadssten i Europeiska unionens miljöpolitik.
Det är glädjande att många oklarheter och svårbedömbara saker från den första och andra behandlingen inte längre finns med i detta direktiv. Det är särskilt positivt att många begrepp - och jag vill här bara än en gång nämna begreppet allmänheten - nu har definierats klart och översiktligt. Att direktivet utvidgas till stöd som finansieras av EU, alltså också till strukturfondsstöd, kan säkert till att börja med bedömas som positivt. Emellertid bör det påpekas att när det gäller begäran om strukturfondsmedel så orsakar byråkratiska hinder och, enligt min åsikt, mycket överdrivna krav redan nu tidsmässiga flaskhalsar.
Om man alltså nu begär ytterligare preliminära åtgärder inom ramen för strukturfondsstödet, måste det andra steg som krävs vara att minska byråkratin på andra områden. Jag vill med eftertryck påpeka att man här inte bör väcka intryck av att det medför risker för stödet om miljökonsekvensprovningen införlivas. Låt mig påpeka ytterligare en svag punkt: Det kan betvivlas att miljökonsekvensprovningen enligt föreliggande text tillämpas på jämförbart sätt i alla medlemsstater. Alltför ofta överlåts tillämpningen och genomförandet av viktiga bestämmelser åt medlemsstaternas egen uppfattning. Det tillfredsställer säkert regionalisterna i EU, men det tjänar knappast till att skapa jämförbara situationer i Europeiska unionen. Man kan också befara att det kan uppstå en snedvridning av konkurrensen. Här ser jag den avgörande svaga punkten i den kompromiss som uppnåtts i förlikningskommittén.
När miljökonsekvenstester i det ena landet bara tjänar till att visa på eventuella risker, medan samma resultat av miljökonsekvenstester i ett annat land kan leda till förbud mot ifrågavarande åtgärder, kan man väl knappast tala om en reglering som är relevant för den inre marknaden. Vi bör under de närmaste åren iaktta och kritiskt granska utvecklingen och ingripa på lämpligt sätt.

Wallström
. (EN) Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig mycket att det här direktivet nu går in i det sista skedet inför antagandet. Det är verkligen ett viktigt nytt instrument, som kommer öka integreringen av miljöhänsyn i beslutsfattandet, och jag välkomnar särskilt förlikningskommitténs överenskommelse om ett gemensamt utkast, vilken bekräftades den 21 mars.
Några betydande förbättringar har gjorts från den gemensamma ståndpunkten till det slutliga direktivet, några har införlivats i direktivet, som förslagen om att införa övervakning eller att stärka föreskrifterna om kvaliteten på miljörapporten. Detta var möjligt tack vare kvaliteten på parlamentets förslag och tack vare att rådet gick med på att ta med dessa inom ramen för medbeslutandeförfarandet. Jag skulle särskilt vilja gratulera föredraganden, Schörling, liksom ledamöterna i förlikningskommittén. Detta direktivs internationella betydelse framgår också av det faktum att det redan tjänar som exempel för ett SCA-protokoll som för närvarande utvecklas av FN:s ekonomiska kommission för Europa. Detta är ett bevis på det bidrag som Europeiska gemenskapen kan och bör fortsätta att göra när det gäller miljöförbättring.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Däck och däckmontering på motorfordon och släpvagnar till dessa fordon
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0178/2001) av de Roo för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 92/23/EEG om däck och däckmontering på motorfordon och släpvagnar till dessa fordon (C5-0130/2001 - 1997/0348(COD)).

De Roo
. (NL) Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Buller är ett av de viktigaste miljöproblemen. Det är ett av de få miljöproblem som väldigt många medborgare har besvär av och som de kan göra sig en föreställning om. Det här konstaterades redan i det femte miljöhandlingsprogrammet och då lovade kommissionen att lägga fram förslag men nästan tio år har gått utan att de gjort särskilt mycket åt det.
Av alla bullerkällor är bullret från personbilar och lastbilar det viktigaste. Bullret från bilar som kör fortare än 40 till 50 km i timmen kommer inte i första hand från motorn utan i större utsträckning från däcken, nämligen vid kontakten mellan däcken och vägytan.
I ministerrådet (inre marknad) har bulleraspekten blivit mycket åsidosatt. Man har knappast brytt sig om miljöaspekten överhuvudtaget. Därför beslutade Europaparlamentet i andrabehandlingen att försöka minska bullret från bildäck med två decibel. Två decibel verkar inte vara så mycket men tre decibel är redan nästan en halvering av bullret. Den gemensamma ståndpunkten var så svag att 70 procent av bilarna redan nu uppfyller de nya bullernormerna. I varje fall är det så för Nordeuropa.
Allvaret i förhandlingarna rörde inte ministerrådet särskilt mycket. Inte ens parlamentets kompromiss om att helt enkelt halvera den begärda minskningen på två decibel till endast en decibel kunde finna nåd hos ministrarna. Slutligen nådde vi dock en kompromiss. I kompromissen har vi bollat tillbaka frågan till kommissionen. Den har nu en stark press på sig att i framtiden utarbeta mer långtgående förslag om däckens bullerproduktion.
Viskande däck finns redan nu att köpa på marknaden. De här viskande däcken måst bli en norm för framtiden och industrin i Europeiska gemenskapen måste välja de viskande däckens sida och inte hamna på efterkälken.
Omprövningen av lagstiftningen om däckens rullmotstånd är också viktig. I det sammanhanget går det att göra vinster i samband med koldioxidproblemet, växthusproblemet. Det går absolut att klara fem till tio procent. Även här går kompromissen ut på att det är Europeiska kommissionens tur att göra sitt drag igen. Förlikningskommittén har när allt kommer omkring lyckats nå en rimlig kompromiss och därför rekommenderar jag hela Europaparlamentet att stödja det resultat som uppnåtts.
Nu en liten framåtblick bara. En rejäl bullerminskning kan inte bara uppnås genom att de viskande däcken blir norm för Europa utan även genom att använda viskande asfalt. Det gör det möjligt med en bullerminskning från vägtrafiken på fem decibel. I mitt eget land, Nederländerna, där 40 procent av befolkningen klagar över trafikbuller, pågår till och med ett pilotprojekt med viskande asfalt som möjliggör en minskning på upp till tio decibel.
Jag hoppas att Europeiska kommissionen i sina nya förslag inte bara skall se till viskande däck utan även uppmärksamma den viskande asfalten eftersom trafikbullret är en nagel i ögat på allt fler människor.

Lange
Herr talman, my favorite Commissioner! När jag för ett halvt år sedan köpte nya däck till min bil beslutade jag mig för däck med en bullernivå om 71 decibel. Den ligger 3 decibel under den som vi i morgon skall besluta om för 2005. Herr kommissionär, jag kan egentligen inte göra det begripligt för någon att det redan nu finns däck på marknaden, som ligger 3 decibel under den norm som vi skall besluta om för 2005. Nu säger somliga att däcket kanske är tyst, men det är osäkert, och dessutom förbrukar det mer bränsle. Det stämmer inte! Detta däck, som jag har köpt, har ett rullmotståndsvärde, som ligger väsentligt under genomsnittet, och dessutom har det värden för väggrepp och vattenplaning som är väsentligt bättre än genomsnittet. Det är alltså ett tyskt, bränslesnålt och samtidigt säkert däck. Det står för övrigt som reklam - det tycker jag också är riktigt - på däcket: reducing co2.
Här kan man alltså göra mer än vad som föreslagits. Därför anser jag att kompromissen bara är nätt och jämt godtagbar. Ni och kommissionen måste äntligen titta på vad som finns på marknaden. Sedan bör ni snarast lägga fram ett nytt förslag för att ytterligare minska bullret - med bibehållande av säkerhetsnormerna - och jag tror att på den vägen kommer också parlamentet att begeistrat följa med.

Talmannen
Tack så mycket, herr Lange. Jag tror att det är många kolleger som skulle vilja veta vilket däckmärke ni just beskrivit.

Liikanen
. (EN) Jag skulle vilja gratulera Europaparlamentet, den delegation som letts av Provan samt föredraganden, de Roo, till att de har lyckats nå en överenskommelse med rådet om det här direktivet.
Jag skulle vilja betona att Europeiska gemenskapen med detta direktiv kommer att visa vägen för industrin när det gäller att framställa "tystare" däck, till förmån för alla europeiska medborgare. Detta direktiv är bara ett första men ett stort steg i riktning mot bättre kontroll av olägenheter vid vägtransporter. Andra åtgärder kommer att följa, i syfte att ytterligare förbättra miljöskyddet och vägsäkerhetsaspekterna för däck. Detta kommer att placera den europeiska däckindustrin i framkanten av teknologin globalt sett.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Budgetförordningen för EG:s allmänna budget
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0176/2001) av Dell'Alba för budgetkontrollutskottet om förslaget till rådets förordning (EG, EKSG, Euratom) om budgetförordningen för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (KOM(2000) 462 - C5-0627/2000 - 2000/0203(CNS)).

Dell'Alba
. (FR) Herr talman! Det är en ära att få tala i tio minuter inför denna sal fylld med kolleger om ett betänkande som ändå är ganska viktigt och till och med intressant, med tanke på de frågor som det leder till, samt innehållet i anslutning till detta betänkande. Det handlar om Europeiska unionens budgetförordning, en omstöpning av det finansiella godkännandet, och naturligtvis tillsammans med själva reformen av vår union, vår kommission, till följd av kommissionens avgång, till följd av rapporten från de vises kommitté, till följd av rekommendationerna från de vises kommitté och som vårt parlament och våra behöriga utskott, särskilt budgetkontrollutskottet, verkligen tagit hänsyn till.
Vi minns alla hur särskilt budgetkontrollutskottet betonat betydelsen av arbetet i de vises kommitté. En av de viktigaste reformerna som föreslogs av de vise och som godkändes av vårt parlament, liksom i det berörda betänkandet från kollegan van Hulten, gäller framför allt en nyckelreform som förespråkas i denna budgetförordning, dvs. avskaffandet av kontrollfunktionen såsom den är utformad i dag med alla svårigheter det medför när det gäller att tillämpa och genomföra översyn för att kontrollera posten x, byta tillvägagångssätt utan att byta system, tvärtom, för att fördjupa kontrollerna och göra dem mer effektiva enligt de vise själva.
Det är alltså till följd av denna rekommendation som våra utskott, såväl budgetkontrollutskottet som bugetutskottet, följt Europeiska kommissionens logik, och det är en av de punkter jag vill betona, för i den andra delen av mitt inlägg skall jag ägna mig åt de ändringsförslag som lagts fram och som förefaller mig särskilt underliga i frågan.
För att illustrera mitt betänkande under de fem minuter jag har till mitt förfogande i min egenskap av föredragande, skall jag återigen helt och hållet instämma i reformen genom att säga att vi mycket noggrant granskat ert förslag, fru kommissionär, och att vi lämnat 260 ändringsförslag, vilket bevisar att vi utfört ett omfattande arbete. De två utskotten - Hughes-förfarandet - och kollegan van Hulten som jag tackar så mycket för att de haft ett nära samarbete, båda två, för att de gjort framsteg och för att de hållit en tidsplan som vi trodde att rådet skulle be oss om, eftersom man vill ta upp denna fråga redan vid Ekofin-rådet den 5 juni. Vi begärde förgäves att rådet skulle vara närvarande - det är för sent, rådet är inte här, det gör inte så mycket - men vi ber det och vi framför budskapet att man bett oss att gå framåt snabbt och det har vi gjort. Vi har utfört arbetet på några månader och jag försäkrar att det inte var något lätt arbete.
Vi har alltså instämt med er, fru kommissionär. Vi har lämnat många ändringsförslag. Jag tror att inom vissa områden har vi sannolikt försökt att skynda på, helt och hållet instämma i öppenheten, i en stramare budget, ett effektivare system, en tydligare och mer öppen tillämpning av normerna, för dem som skall verkställa vissa av våra budgetar där det förelåg brister, det måste vi konstatera. Inom vissa specifika områden har vi ändå konstaterat en hel del försening i genomförandet av projekt som inletts men inte förbrukats.
Vi har gett oss på de verkställande tjänstemännen, vi har försökt att bättre definiera - jag hoppas, fru kommissionär, att ni finner detta arbete effektivt - begreppet med verkställande tjänstemän. Vi har behållit den specifika förordningen i budgetförordningen i sin helhet med en diskussion som vi löst på detta sätt. Vi tror att det är bättre att behålla den i budgetförordning som lagstiftningsinstrument. Vi har infört begreppet finansieringsöversikter, alltså "source law", och vi har försökt att omvandla den till verklig lagstiftning. Vi har betonat OLAF:s oberoende. Vi har försökt förbättra en text som när allt kommer omkring, enligt vår uppfattning, i stort sett gick i rätt riktning.
Det var de fem minuter jag hade som föredragande. Nu vill jag, i mitt namn och för min politiska grupp, de italienska radikala, uttala mig om de ändringsförslag som lagts fram. Ni, herr talman, befinner er i rätt position för att veta det, det är ändå något underligt som händer i denna debatt där budgetutskottet och budgetkontrollutskottet lägger fram 230 ändringsförslag och vi har en utskottsordförande som lägger fram ändringsförslag. Naturligtvis i sin grupps namn. Enligt arbetsordningen måste hon skriva in sitt namn, mot det egna utskottet, som jag är ledamot av. Ni förstår väl att detta ändå är ganska underligt? Tror ni, fru Schreyer, om ni lämnar ett förslag, att kommissionen godkänner det, och att Prodi dagen därpå angriper er eller ändrar det förslag som just röstats igenom av kollegiet som sådant. Det är ändå lite underligt. Ett utskott som redan har granskat många av dessa ändringsförslag och som förkastat dem. De dyker sedan upp igen i ordförandens namn. Det är Kramer mot Kramer. Jag kommer ihåg att en mycket känd fransk minister sade "en minister håller käften eller avgår".
Jag tror därför, herr talman, jag vet inte vad ni skulle göra i mitt ställe om Fontaine lämnade ändringsförslag till en text om Nice, en text som redan godkänts av parlamentet. Vad skulle ni göra? Personligen, i min egenskap av föredragande, röstar jag emot, men i min egenskap av föredragande anser jag att det finns anledning att tänka efter. Antingen är vi en garanti för ett organ, eller också kan man inte gå emot det organ man företräder? Jag tycker att det här är lite underligt. En stor del av dessa ändringsförslag förkastades, som jag sade, av utskottet. Vi var alltså tvungna att säga att vi var emot dem, i vår egenskap av föredragande. Det är till och med pinsamt, eftersom det gör en illa till mods. När det gäller andra har man varit överens om att dra tillbaka dem, och nu ligger de på bordet igen. Det är också ganska pinsamt när man ser att ett utskott redan hade uttalat sig emot dem. Andra kommer från revisionsrätten. Men revisionsrätten är inget lagstiftande organ, vi tycker bra om revisionsrätten, men vår uppgift är ändå inte att vara telegrafister i Luxemburg utan att spela vår lagstiftningsroll.
Jag vill alltså betona detta - och jag har använt många minuter för att göra det - eftersom resonemanget haltar, när andra ändringsförslag är låt oss säga mer än aktningsvärda, skulle en grupp med 233 ledamöter ha kunna företräda ändringsförslagen för andra. När jag ser min ordförande lägga fram ändringsförslag mot mitt betänkande, i sitt namn och mot sitt utskott, tror jag vi måste ta lärdom av det. Om man inte är överens med sitt utskott, måste man dra slutsatser av det och kanske - varför inte - överväga att avstå från en roll om den rollen inte passar den politiker som vill satsa helhjärtat, det må han eller hon göra, men då får man lämna sin roll (man kan inte både vara domare och spelare).
Jag vänder mig därför bl.a. emot raden av ändringsförslag som syftar till att på nytt införa begreppet styrekonom. Vi är inte här för att ge kommissionen ansvarsfrihet. Vi skall noga se till att det system som inrättats och utformats av de vises kommitté, som förespråkats av de vises kommitté, denna kommitté som man hedrat blir ett bärkraftigt system som fungerar och som kan kontrolleras, och om det inte fungerar blir vi de första att kritisera det. Men systemet är i drift, parlamentet har redan godkänt det flera gånger. Jag rekommenderar därför livligt att man följer linjen i mitt betänkande och kollegan van Hultens och att man förkastar detta försök till tillbakagång som inte har något berättigande i vår debatt som börjar, och vi har fortfarande mycket att tala om.
Herr talman! Jag skall avsluta, för vi är för närvarande inte nöjda med rådets attityd och vi skall i morgon efter omröstningen, om ni tillåter, avisera parlamentets attityd. Jag undrar - vi väntar på kommissionen - om vi inte måste skjuta upp den slutliga omröstningen. Men det får vi se i morgon förmiddag.

Van Hulten
Herr talman! Jag skall tala för budgetkontrollutskottets räkning och även för socialistgruppens räkning. Lyckligtvis är de två ståndpunkterna desamma om detta betänkande. Jag skulle vilja börja med att tacka herr Dell'Alba för det utmärkta samarbete som vi har haft när det gäller budgetförordningen samt alla de kolleger som har arbetat med oss i de olika grupperna. De flesta grupperna har visat en stor vilja att kompromissa. Jag skulle särskilt vilja tacka den liberala gruppen, Gruppen De gröna och EDD-gruppen för deras aktiva stöd under utarbetandet av ett paket ändringsförslag som var godtagbart för en majoritet i budgetkontrollutskottet.
Jag blev, i likhet med min kollega Dell'Alba, förvånad över att de flesta av ändringsförslagen till detta betänkande lades fram av budgetkontrollutskottets ordförande. Jag håller med Dell'Alba om att varje ledamot naturligtvis har rätt att lägga fram ändringsförslag till ett betänkande, även för sin grupps räkning. Men när det gäller ordförandeskapet i ett utskott, undrar man om de inte blandar ihop rollerna, till skada för deras utskotts anseende.
De förslag som vi har framför oss i dag motsvarar de mest genomgripande förändringarna av gemenskapens finansiella bestämmelser på 21 år. För budgetkontrollutskottet är reformen av den finansiella kontrollen detta förslags huvudaspekt. Enligt kommissionens förslag kommer det förhandsgodkännande som utfärdas av en central styrekonom att avskaffas, och i stället kommer generaldirektörerna att göras fullt ansvariga för de samlade utgifterna för program som genomförs med deras bemyndigande. Detta är en av de centrala reformer som den oberoende expertkommittén efterlyste 1999, när den offentliggjorde sina rapporter. Den oberoende expertkommittén drog då slutsatsen att de flesta av de oegentligheter som kunnat påvisas av kommittén härrörde från beslut som godkänts av styrekonomen; kommittén fastslog också att den kvalitetsgaranti som godkännandet anses utgöra är en myt. Den gav två starka argument för att ändra systemet, och jag citerar: "För det första kan förhandskontroll, vare sig den sker övergripande eller genom stickprov, knappast bli kostnadseffektiv. Det krävs helt klart oproportionerligt stora insatser för att kontrollera alla transaktioner, och stickprovsmetoden är knappast tillräckligt avskräckande. Den andra mycket viktiga invändningen är att all förhandskontroll innebär att man i praktiken, om än inte i teorin, flyttar ansvaret för att transaktionen är korrekt från den person som faktiskt förvaltar utgifterna till den person som godkänner dem. Denna överflyttning av ansvaret innebär i praktiken att ingen bär det yttersta ansvaret."
Även revisionsrätten diskuterade förändringar av systemet för finansiell kontroll i sitt yttrande nr 4/1997. När det gällde avskaffandet av förhandsgodkännanden drog den följande slutsats, och jag citerar igen: "Ett fullständigt avskaffande av förhandsgodkännandet skulle inte vara mer acceptabelt om det inte ersattes av andra förfaranden som utgör ett åtminstone lika gott skydd och som även kan involvera andra anställda inom ekonomifunktionen än styrekonomen." Har detta kriterium uppfyllts? I stort sett "ja", åtminstone enligt revisionsrättens yttrande nr 2/2001, i vilket man kommenterar kommissionens förslag i följande ordalag: "... skulle bestämmelserna om aktörerna i budgetförvaltningen och, följaktligen, strukturen för gemenskapens system för internkontroll genomgå en betydande utveckling i den riktning som revisionsrätten önskat...".
Argumenten för reform är överväldigande, så mycket står klart, men det också i viss utsträckning ett språng ut i det okända, och det kan bara fungera om ett antal villkor är uppfyllda: för det första måste utanordnarna hållas fullt ansvariga; fel måste erkännas och tas itu med, inte skylas över.
(Talmannen uppmanade talaren att tala långsammare för att underlätta för tolkarna.)
Samma tolkar vägrar att översätta till nederländska när jag talar engelska, men jag skall gärna vara till lags.
För det andra måste det disciplinära förfarandet stärkas. Man har gjort för lite i det förflutna. En kommitté för ekonomiska oegentligheter skulle stärka förfarandet, och det skulle också andra ändringsförslag som vi har infört. För det tredje måste internrevisorernas oberoende garanteras, liksom det yrkesmässiga oberoendet för de personer som utför internrevisioner inom generaldirektoraten. Till sist måste man hålla fast vid miniminormer för finansiella kontroller. Ändringsförslag 72 gäller detta. För att denna bestämmelse skall vara effektiv krävs det att en central tjänsteman med ansvar inför generaldirektoratet för budget fastställer miniminormer utan att undergräva ansvaret för de generaldirektorat som står för utgifterna.
Vi behöver förhandla med rådet om det här förslaget. Den enda möjligheten att göra det effektivt är att skjuta upp omröstningen om lagstiftningsresolutionen i enlighet med vår arbetsordning. Diskussionen om artikel 24 visade att rådet inte fäster minsta uppmärksamhet vid parlamentets åsikter, trots att budgetutskottets ordförande är här i dag, och det är särskilt överraskande när det kommer från det svenska ordförandeskapet.
Ett antal nationella regeringar har under de senaste veckorna kontaktat mig och bett om att vi skall genomföra vår omröstning utan dröjsmål. Det sorgliga med dagens institutionella uppbyggnad är parlamentet, om det vill göra sin röst hörd, måste tillgripa ovanliga metoder. Jag håller med om att det behövs en snabb reform, men när det gäller en fråga som är så viktig som denna - finansiella bestämmelser som vi skulle kunna få dras med under de kommande 21 åren - får vi inte låta parlamentets legitima förväntningar om att förhandla ignoreras av ett arrogant råd.

Talmannen
Tack, herr Hulten. Ni kan vara lugn, ni översattes perfekt till nederländska.

Deva
Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig mycket att få tala efter Dell'Alba och särskilt efter van Hulten; på samma gång som jag inte delar hans politiska strävanden, erkänner jag att han är en begåvad ung människa som en dag antagligen kommer att leda Europeiska unionen till höga höjder. Jag erkänner också att budgetdisciplin grundar sig på vissa principer: principerna om enhet, ettårighet, jämvikt, beräkningsenhet, universalitet och specificering. I den externa budgeten krävs emellertid även öppenhet, eftersom vår externa budget ständigt är blottställd för korruption. Det finns många praktiska problem som vi måste ta itu med i den externa budgeten.
För det första tjänas utvecklingssamarbetet bättre av fleråriga snarare än årliga program, men i EU används inte fleråriga program. Vi har ett årligt program som inte fungerar konsekvent när det gäller utgiftsmålen. För det andra mäts inte utgiftsmål i externa budgetar, så vi vet i slutändan inte vad vi har gjort med våra skattebetalares pengar. Vi kan aldrig komma tillbaka till parlamentet och rapportera om vad som har hänt med våra skattebetalares pengar. För det tredje är det normala att budgeten inte används, samtidigt som de behövande lider av fattigdom, undernäring, hunger, sjukdomar och underutveckling och går miste om möjligheter till utbildning och ökad livskvalitet.
Ja, i stället för att lämna tillbaka de medel som vid budgetens sammanställande förutspås bli oanvända - vilka då skulle kunna lämnas tillbaka till medlemsstaterna, som skulle kunna använda pengarna bättre - behåller vi dessa pengar i mer än tre år och slösar sedan bort dem.
Jag vill vara stolt över vad vi gör. Jag vill att världen skall säga att vårt bidrag är viktigt. Jag vill att vårt program för utvecklingsbistånd skall vara det bästa i världen. Vi har en mycket lång väg att vandra innan vi är där.

Theato
Herr talman! Jag vill uttryckligen tacka för att ni påpekade att föredragandens talartid inte får användas till att yttra personliga åsikter - särskilt inte på detta skarpa sätt, som ju nästan kan betraktas som smutskastning! Jag vill protestera mot att jag som ledamot, vilket jag ju också är - jag talar senare i gruppens namn - får ett slags talarförbud mot att yttra mig och ha en åsikt om en fråga, som jag aldrig har förtigit. Jag har i lika hög grad rätt att underteckna ändringsförslag för gruppen, som min grupp stöder. Jag ber om att man vidare ser till att en föredragande också skall iaktta en viss neutralitet och företräda utskottets åsikt.
Jag talar här som ledamot och inte som ordförande, jag har heller aldrig någonstans undertecknat något som ordförande. Jag ber om att man håller isär detta och inte trasslar till arbetet på detta vis. Vi har egentligen ett mycket bra klimat i utskottet. Jag är faktiskt en aning skakad över hur man agerar här i kväll!

Averoff
Herr talman! Jag skall försöka att i någon mån bryta den stämning som uppstått och vara lite mera positiv. Först skulle jag vilja gratulera alla dem som medverkat vid utarbetandet av detta viktiga betänkande. Ett svårt och tidsödande arbete på grund av dess omfattning och mängden av olika specialproblem.
Resultatet av de ändringsförslag vi skall rösta om i morgon är enligt min uppfattning en balanserad sammanjämkning av många åsikter, och jag anser att det innebär en väsentlig förbättring av det ursprungliga förslaget. Ändringsförslagen innehåller dels de grundläggande prioriteringar som Europaparlamentet gjort, dels många av revisionsrättens påpekanden och förslag. Även ändringsförslagen framhåller vikten av att Europeiska kommissionen visar flexibilitet vid genomförandet av budgeten, i synnerhet med tanke på det nya sättet att i presentationen utgå från olika verksamheter, Förslagen innebär förbättringar i fråga om betalningsrutinerna, nyttiga och nödvändiga kompletteringar, liksom också förenklingar, som syftar till att tydliggöra bestämmelserna i den nya förordningen och, avslutningsvis, förslagen ger de budgetansvariga ett ännu större ansvar utan att detta inkräktar på deras oberoende och autonomi. Enligt min uppfattning innebär de föreslagna tilläggen steg i rätt riktning, och de kan säkert bidra till en effektivisering av budgetbestämmelserna, även om det kan behövas också andra förbättringar.
Herr talman! Jag skall inte uppehålla mig längre vid detta ämne, men innan jag avslutar mitt inlägg, vill också jag påpeka en viss inkonsekvens som tyvärr finns. Det vill säga den omständigheten att Europaparlamentet, som är en av de båda parterna i budgetarbetet, i fråga om budgetförordningen tyvärr inte har fått motsvarande befogenheter och att dess inflytande inskränker sig till överläggningar med rådet. Jag anser det vara vår plikt att med alla till buds stående medel insistera på att göra vår röst hörd, så att man kan föra en uppriktig samförståndsdialog mellan likaberättigade parter inom ramen för samrådsförfarandet med kommissionen och rådet.
Av den anledningen instämmer också jag i uppfattningen att parlamentet i morgon endast bör anta ändringsförslagen.

Casaca
Herr talman! Omarbetandet av budgetförordningen är en av nödvändighet tungrodd process. Denna förordning handlar inte bara om budgetramen utan också om redovisning och bokföringskontroll samt de främsta budgetaktörernas skyldigheter och ansvar. Alla dessa frågor är upptagna i samma artikel i fördraget, vilket kräver samma förfaranden för dem, men det innebär inte att de nödvändigtvis måste behandlas i samma förordningstexter. Att det krävs enhällighet för att godkänna dem i rådet försvårar i ännu högre grad en förändring av dem. Kanske är det av dessa skäl som processen släpar efter, sedan kommissionen i juli 1996 lade fram sitt första omarbetningsförslag. Och allt detta innebär att det nu kommer ännu en ny fas.
Viljan att återigen försöka få sammanhang i en text som har blivit en härva av spridda regler och bestämmelser är därför givetvis det viktigaste i denna omarbetningsperiod. Inom ramen för detta budgetår är det varken möjligt eller önskvärt att glömma den viktiga regleringen av sektorer, nämligen när det gäller jordbruksutgifter, strukturfonder, forskning och utveckling samt externa åtgärder, och inte heller innehållet i det viktiga interinstitutionella avtalet för budgetdisciplinen. I denna fråga då det inte är politiskt eller lagligt acceptabelt att köra över befintliga bestämmelser och avtal genom att godkänna bestämmelser som går emot budgetförordningen, är det nödvändigt att minska reglerna till det minsta nödvändiga när det gäller den specifika regleringen av sektorer, och det är också nödvändigt att dessa blir perfekt sammankopplade med dem i budgetförordningen. Det är också nödvändigt att förena och rama in det interinstitutionella avtalet med budgetförordningen i varje framtida revidering av detta avtal.
Den andra stora frågan gäller gemenskapens budgetsystem som är organiserat i åtagandebemyndiganden och betalningsbemyndiganden, liksom de tidsfrister som är nödvändiga för deras genomförande. Det aktuella systemet uppvisar kända svagheter och problem, men det är långt ifrån säkert att de innovationer som kommissionen föreslår (och i ännu mindre grad de som föreslås av andra institutioner) bidrar till att förbättra situationen. Det är en punkt där det är nödvändigt med en fördjupad reflektion, grundad på en komplett och noggrann uppskattning av det nuvarande systemet. Vi hoppas att kommissionen uppmärksammar detta tillräckligt i sina framtida förslag.
En annan viktig punkt är den som gäller de försenade betalningsbemyndigandena. De europeiska institutionerna har nyligen, på kommissionens förslag, godkänt ett direktiv som inför stränga ekonomiska straff, såväl för offentliga myndigheter som privata, om man inte respekterar en maximal betalningsfrist om trettio dagar. Hur är det möjligt att de europeiska institutionerna försöker undanta sig själva från de regler som har antagits för alla andra institutioner, privata och offentliga, i unionen? Vi vill därför påpeka att kommissionens meddelande i denna fråga inte är tillfredsställande. Bara ett åtagande från kommissionen om att själv tillämpa de regler man föreslår för andra är godtagbart. På samma sätt är det för oss socialister en hederssak att se till att de politiska grupperna i detta parlament, utan undantag, uppfyller de förfaranden som vi kommer att godkänna här för gemenskapsutgifterna i övriga institutioner. Vi kommer att vara mycket uppmärksamma på hur var och en hanterar denna fråga i morgon vid omröstningen.
Slutligen måste vi notera att rådet inte har svarat på våra ständiga inbjudningar för att debattera ändringsförslagen till budgetförordningen. Det vore absurt och oacceptabelt att Europaparlamentet, som ytterst är den som godkänner budgeten, skulle fråntas alla interventionsmöjligheter i reglerna för denna förordning. I detta sammanhang har vi inga andra alternativ än att skjuta upp parlamentets slutliga ståndpunkt.
Jag vill avsluta med att gratulera våra föredraganden Gianfranco Dell'Alba och Michiel van Hulten, vilka har genomfört ett utmärkt arbete här, och jag hoppas att detta arbete fortsätter i samma samarbetsanda som hittills.

Virrankoski
Herr talman! Allra först vill jag tacka föredragande Gianfranco Dell'Alba för ett lysande betänkande. Det har inneburit ett enormt arbete att sammanställa det, att analysera ändringsförslagen och att föreslå kompromisser. I det avseendet har detta betänkande och beredningen av det utgjort en klass för sig. Samtidigt vill jag tacka Michiel van Hulten för ett mycket bra samarbete. Förnyandet av budgetförordningen är ett viktigt steg i moderniseringen av kommissionen och hela EU:s förvaltning. Dess viktigaste syfte är att förbättra effektiviteten i förvaltningen, klargöra det personliga ansvaret och göra penningrörelsen snabbare. EU:s rykte som betalare av fakturor är dystert, eftersom betalningarna dröjer mångfaldigt längre än den tid som godkänns inom affärslivet och medlemsländernas betalningsrörelse.
Den största orsaken till förnyelse är dock att förtydliga det personliga ansvaret och redovisningsskyldigheten. Detta kan endast genomföras genom att man klart förenar såväl administrativt som ekonomiskt ansvar hos samma personer, liksom man gör nu. Det är nödvändigt att förnya budgetförordningen för att effektivisera förvaltningen. Det öppnar möjligheter för en resultatansvarig utveckling av förvaltningen och verksamhetsbaserad budgetering. På detta sätt kan man styra ämbetsverkens och organens verksamhet mera utgående från målsättningar och resultat i stället för med hjälp av kontroll och detaljerade bestämmelser. Byråkratin minskar och samtidigt ger man ämbetsverken en chans att själva förbättra sina arbetsmetoder. Samtidigt ökar deras eget ansvar för arbetet. Genomdrivandet av reformen innebär dock förnyande av tjänsteföreskrifterna, vilket i sin tur förutsätter ett gott samarbete med bland annat arbetstagarorganisationerna. Förändringen är trots allt absolut nödvändig.
Till slut vill jag framföra några för min grupps del viktiga detaljer. För användningen av beviljade anslag måste sättas ett tak på tre år, varefter den oanvända delen återkallas. Överföringen av anslag till följande år utgör ett viktigt instrument för att sköta en flexibel budgetpolitik. Vår grundläggande utgångspunkt är att vi understöder föredragandens förslag.

Theato
Herr talman! Den nuvarande budgetförordningen är föråldrad. Den motsvarar inte de krav som kan ställas på en modern finanshantering. På grundval av principerna med decentraliserat ansvar och öppenhet har kommissionen lagt fram ett förslag till en ny budgetförordning. De båda föredragandena, Dell'Alba och van Hulten, har i budgetutskottet och budgetkontrollutskottet genomarbetat detta förslag och föreslagit ändringar. Det skall de ha beröm och erkännande för!
Ändå kvarstår några punkter för min grupp. För det första: I kommissionens senaste rapport om bedrägeribekämpning 2000 konstaterades en snabb ökning av bedrägerier och oriktigheter jämfört med året innan. Omkring 2 miljarder euro gick förlorade. Vi vet av erfarenhet att i bästa fall 15-20 procent av förlusterna kan återvinnas. Är det då klokt att avskaffa förebyggande förhandskontroller genom en oberoende ekonomistyrning? Vi vill inte gå tillbaka till schematiska centraliserade förhandskontroller, som fråntog ansvar och förespeglade en falsk säkerhet. Snarare bör i framtiden decentraliserat placerade oberoende styrekonomer på grundval av effektiva riskanalyser och stickprov bidra till att skattebetalarnas pengar inte ges ut på orättmätigt sätt i förväg.
För det andra: Vid mer ansvar på alla nivåer skall i framtiden finansaktörerna ställas till ansvar vid vårdslöshet eller avsiktlig kränkning av de ekonomiska föreskrifterna. Vårt förslag skall här skapa ett rättvist förfarande genom en oberoende instans för alla institutioner.
Beträffande stickordet oberoende: Vi konstaterar med förvåning att kommissionen i sitt förslag till ny budgetförordning i all tysthet har strukit de interna revisorernas oberoende rätt att överklaga beslut, såsom den är förankrad i nuvarande budgetförordning. Vi vill återställa detta med hjälp av ett förslag.
Den sista punkten: Rådgivande kommittén för upphandling och avtal. Det är den rådgivande instans, som skall kopplas in före tilldelning av avtal. Denna kammare beslutade under det senaste sammanträdet i Strasbourg om en reform av detta förfarande. Jag tror inte vi blir trovärdiga, om vi nu 14 dagar senare kräver att instansen skall avskaffas.

Doorn
Herr talman! Även jag har tagit del av den rapport som Europeiska kommissionen nyligen lade fram om bekämpande av bedrägerier. Två miljarder euro i skattepengar försvann under år 2000 till följd av bedrägerier och oegentligheter. Det är ett väldigt oroväckande fenomen. Europa har ju redan ett dåligt rykte på det området och alla segel måste hissas för att det här skall kunna bekämpas.
I dag pratar vi om revideringen av budgetförordningen. Jag vill mot den bakgrunden göra några kommentarer. Ni blir väl inte förvånade över att även jag förespråkar en effektiv och modern kontroll. Kommissionen och de föredragande vill helt avskaffa den centrala oberoende förhandskontrollen. I stället för den måste det komma en central kontroll i efterhand. Vi har redan vid tidigare tillfällen diskuterat det här. Då påpekade jag att införandet av en oberoende granskning i efterhand är bra, men att det inte får ske på bekostnad av möjligheten till en oberoende kontroll i förväg. Om vi inför det här över hela linjen är jag rädd att vi från en vacker dröm hamnar i en mardrömslik situation.
Jag är dock för ett system där en oberoende granskning i efterhand är regel. Möjligheten till oberoende kontroll i förväg måste finnas kvar. Man kan tänka sig väldigt många situationer då det är nödvändigt med föregående systematiska eller slumpmässiga stickprovskontroller vid oegentligheter. Om vi nu stryker den möjligheten ur budgetförordningen så lämnar vi ifrån oss ett viktigt vapen i kampen mot bedrägerier och det vore oansvarigt i ett skede då det ännu inte finns någon erfarenhet av decentraliserad efterhandskontroll. Därför uppmanar jag verkligen mina kolleger att stödja våra ändringsförslag i den frågan, så att vi kan hindra att förhandskontrollerna avskaffas.

Naranjo Escobar
Herr talman! Jag tackar er för att ni så snabbt har uppmärksammat att jag är närvarande i plenum.
Jag vill påminna den ärade föredraganden, Dell'Alba, om att den parlamentariska hövligheten och ledamöternas individuella rättighet att utöva sitt arbete, vilket innefattar rätten att lägga fram ändringsförslag i det fall de anser det vara nödvändigt står över alla meningsskiljaktigheter, som alltid är berättigade.
Ärade kolleger, fru kommissionär, rådets tjänstgörande ordförande, hur som helst anser jag att det är på sin plats att vi gratulerar oss själva, för det första för att vi står inför det första förslaget med bred lagstiftande räckvidd om regleringen av unionens allmänna budget, vilken löper parallellt med den administrativa reformen av förvaltningsförfarandena och de mänskliga resurserna och som måste vara oåterkalleliga politiska mål för parlamentet och kommissionen.
Man avstod - vilket enligt min åsikt var ett klokt drag - från att rätta till de brister som finns i den lagstiftning som hittills har tillämpats för att i stället införa en ny administrativ kultur med kontroll och utgiftseffektivitet i syfte att uppnå det gemensamma målet, vilket är en bättre och mer öppen hantering av de offentliga finanserna. Men beslutandeförfarandet på det här området visar att det finns en minimal politisk logik. Därför bör vi följa den strategi som föredraganden föreslår oss: att rösta om ändringsförslagen, som återspeglar ett gott arbete och är en god utgångspunkt för en diskussion om de allra känsligaste frågorna i förslaget, och förmå rådet att beakta Europaparlamentets åsikt när kommissionen lägger fram sitt omändrade förslag.
Målet med våra förhandlingar måste vara att vi försöker få igång en dialog mellan institutionerna om en budgetförordning med permanent funktion och en sådan dialog är både önskvärd och möjlig att genomföra. Denna dialog bör ta upp de prioriteringar som parlamentet upprepade gånger har påtalat på det här området. Frågan om en permanent funktion har mycket polemiska aspekter, såsom att avskaffa metoder för kontroll ex ante, vilket kan göra att vi glömmer bort andra brister som får återverkningar på lång sikt. Jag talar om regleringen av de offentliga marknaderna och om bidragen. Den situation vi har för tillfället är inte bara problematisk, den är kaotisk. Under de senaste åren har man inte lyckats harmonisera upphandlingsförfarandena.
När det gäller den information som parlamentet skall få för att kunna anta - och här vädjar jag om en välvillig inställning, herr talman - nya regler för förvaltning uppskattar jag kommissionens ståndpunkt att respektera och ta med grundläggande inslag från det interinstitutionella ramavtalet om tillämpningen av artikel 206 i fördraget. Jag anser att man kan och måste kunna komma fram till en text i samförstånd i framtiden och samtidigt värna om de principer som parlamentet absolut inte kan göra avkall från, såsom mänskliga rättigheter, grundläggande friheter och ingen inblandning i förfaranden som är sub iudice.

Stauner
Herr talman! För en organisation med en utgiftsvolym om mer än 92 miljarder euro är budgetförordningen den nästan viktigaste rättsliga grunden för att garantera en noggrann hantering av de europeiska medlen och så långt möjligt utesluta missbruk. Det är mera nödvändigt än någonsin att betona denna aspekt, ty kommissionen själv meddelade oss för två veckor sedan att det totala belopp som gått förlorat år 2000 på grund av bedrägerier och oriktigheter uppgår till hela 2 028 miljoner euro. Det är faktiskt inget att skryta med i Europa! Det är bättre att förebygga än att bota. Frågan är bara hur kommissionen här vill få någon förbättring till stånd.
Kommissionen vill inom ramen för reformprogrammet avskaffa den oberoende styrekonomen, alltså den institution som av erfarenhet visat sig vara mest framgångsrik när det gäller bedrägeribekämpning - jag vill bara nämna Fléchardfallet. Det är ungefär som om antalet inbrott fördubblas i ett bostadsområde och polisen då ordnar så att alla vakthundar avskaffas. Parlamentet har behållit den oberoende ekonomistyrningen med en decentraliserad placering, och för övrigt flera gånger beslutat detta, senast den 4 april 2001 i det preliminära betänkandet om ansvarsfriheten för 1998. Dessutom finns styrekonomen fast inskriven i fördraget. En internal auditor är inte någon styrekonom i nya kläder, utan en bedräglig förpackning, som i varje fall inte är godtagbar för min grupp.
En nödvändig pendang till en oberoende ekonomistyrning är att man tydligt fördelar behörighet och ansvar i händelse av uppsåtlig överträdelse eller vårdslös pliktuppfyllelse från tjänstemäns sida, vilket för övrigt återfinns i all nationell lagstiftning hos de femton länderna. Kommissionens reformansträngningar tycks snarare leda till att det ekonomiska ansvaret flyttas fram och tillbaka som på en rangerbangård, tills i slutändan ingen längre vet vilket spår man står på.
Entydighet, öppenhet och begriplighet när budgeten skall genomföras bör gälla för budgetförordningen. Bara på så sätt kan vi tillförsäkra oss medborgarnas acceptans!

van Hulten
Herr talman! Eftersom rådet är närvarande i dag, undrar jag om ni skulle vilja be rådets ordförande att kommentera ledamöternas iakttagelser.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Den 26 juli förra året föreslog kommissionen en grundläggande omarbetning av den finansbibel som ju budgetförordningen utgör, med grundläggande bestämmelser för hela den ekonomiska hanteringen. I dag har vi tillfälle att diskutera parlamentets ändringsförslag och betänkanden. Jag vill till att börja med uttrycka mitt tack till och även min beundran för två herrar, nämligen föredraganden från budgetutskottet, Dell'Alba, och föredraganden från budgetkontrollutskottet, van Hulten. De har på verkligt kort tid levererat ett mycket omfattande arbete, och för det skall de ha min beundran och mitt tack. Jag vill naturligtvis också tacka för utskottens intensiva och precisa arbete.
Vi har nu förutom föredragandenas betänkanden också fått en rapport från revisionsrätten, som offentliggjordes redan i mars, och vi har förslaget till rekommendation från rådet. Jag vill särskilt framhålla hur värdefullt det är att parlamentet stöder denna snäva tidsplan, denna ambitiösa tidsplan, nämligen att om möjligt redan år 2002 ha en ny budgetförordning till förfogande och
tack vare dess arbete ligger vi mycket bra till i tidsplaneringen.
I fråga om hela förfarandet har vi inte någon lätt situation framför oss, det har redan nämnts. I rådet krävs det enhällighet, och för parlamentet föreskriver det formella förfarandet bara ett enkelt samråd. Kommissionen förstår att parlamentet skulle vilja utforma detta förfarande så att parlamentets ändringsförslag sedan också återfinns i det slutliga resultatet.
Ni känner till förslaget som kommissionen lade fram för regeringskonferensen i Nice. Kommissionen har fortfarande inte fattat någon formell ståndpunkt om parlamentets ändringsförslag, eftersom det ännu inte föreligger något formellt yttrande från parlamentet, men jag vill redan i kväll meddela att jag är positiv till en rad ändringsförslag. Resultaten från samrådet mellan rådet, Europaparlamentet och revisionsrätten visar på många områden stor överensstämmelse. Många andra områden som gäller principfrågor eller tekniska detaljer måste fortfarande klaras upp och stämmas av.
Jag vill nu än en gång gå in på några grundläggande principer. Dagens budgetförordning är, som nämnts, från 1977, och vi har för ögonblicket snarare en trasmatta än ett sammanhållet koncept med finans- och budgetföreskrifter. Förslaget innehåller därför en grundläggande förenkling och nystrukturering. Alla principer och väsentliga föreskrifter för finanshanteringen bör sammanfattas i ett enda rättsligt instrument. Därför är jag också reserverad när det gäller olika ändringsförslag, där man snarast åter vill infoga speciella beståndsdelar.
Detaljerade och tekniska bestämmelser skall ha sin plats i den genomförandeförordning som kommissionen skall anta. Kommissionens förslag omfattar två delar, det bör än en gång påpekas: För det första de bestämmelser som inriktas på att strama åt och aktualisera reglerna och förfarandena för budgethanteringen och ansvarsfriheten för budgeten, och för det andra de bestämmelser där finanshanteringen och budgetstrukturen reformeras, och därmed också finansaktörernas roller.
I den första delen ställs mer rationella regler upp för nästan alla områden som finns med i nuvarande budgetförordning. Principerna om enhet och om sådant som skall ske årligen bör hanteras på ett striktare sätt. Det skall bara finnas separata medel, vilket får till följd att det bara föreskrivs åtagande- och betalningsbemyndiganden för samtliga utgifter, och kommissionen gläder sig mycket åt att parlamentet stöder denna ståndpunkt och denna nya version. Det kommer att förenkla förfarandet med att överföra medel till nästa budgetår.
Sedan en viktig punkt: De negativa utgifterna och inkomsterna skall tas bort. De negativa utgifterna på jordbruksområdet skall behandlas som intäkter som är avsatta för särskilda ändamål i enlighet med de regler som gäller för detta område. På denna punkt kan vi inte följa parlamentets ändringsförslag om att sådana negativa utgifter på jordbruksområdet skall anses som övriga allmänna intäkter, ty detta skulle i själva verket få mycket allvarliga konsekvenser, nämligen att jordbruksutgifterna då måste skäras ned i förhållande till budgetplanen.
I det interinstitutionella avtalet föreskrivs det - det finns t.o.m. extra nämnt - att de utgifter som finansieras genom intäkter som avsatts för särskilda ändamål, inte får adderas till taket för budgetplanen.
Det är en av de viktiga anledningarna till att vi säger att dessa jordbruksintäkter skall betraktas som öronmärkta intäkter. Om detta inte blir fallet, betyder det att man måste kapa jordbruksutgifterna jämfört med vad som är fallet i dag, och det bör förhindras. Någon nedskärning av jordbruksutgifterna, på sätt och vis i hemlighet genom budgetförordningen, bör egentligen inte ske.
Ett av de viktiga målen med den nya versionen är att de ekonomiska åtagandena för bistånd till tredje land snabbare kan omsättas i konkreta projekt. För att få till stånd ett mer rigoröst genomförande föreslås det därför att generella ekonomiska åtaganden skall avslutas fram till den 31 december i budgetår nr 1, med undantag för genomförandet av ekonomiska konventioner inom ramen för den externa politiken.
Genom den nya versionen omsätts EG:s direktiv om offentlig upphandling i budgetförordningen. För att bekämpa oriktigheter, bedrägerier och korruption kan aspiranter eller anbudsgivare, hos vilka man påvisar sådant felaktigt uppträdande, uteslutas från upphandlingen, vilket är en viktig punkt.
Vad beträffar det ekonomiska stödet, så är ju grundläggande principer - exempelvis en befintlig rättslig grund - öppet formulerade. I enlighet med förslaget skall det då dessutom vara möjligt att sköta allt bistånd till tredje land decentraliserat. Även detta är en aspekt som ofta nämnts av budgetutskottet i syfte att öka effektiviteten.
I andra delen föreslås ett solitt system för resultat- och prestationsinriktad finanshantering. Detta system har två nyckelkomponenter, för det första det ökade ansvaret för förvaltarna och för det andra inbegripandet av kontrollerna i förvaltningen av medlen. Jag kan bara understryka det som van Hulten har sagt. Det handlar ju just om att fördela ansvaret. Ty i dag har vi den situationen att de enskilda generaldirektoraten, som sköter medlen, gömmer sig bakom den centraliserade ekonomistyrningen, och det är just det som bör avskaffas. Ansvaret skall ligga på alla dem som måste hantera medlen. Då kan just detta att man gömmer sig inte längre genomföras. Det är en väsentlig punkt.
Fru Theato, ni har ju nu för era ändringsförslag - som naturligtvis inte välkomnas av kommissionen, eftersom de åter skulle häva hela systemet - anfört att den senaste rapporten om bedrägeribekämpning nu skulle bevisa hur viktig förhandskontrollen är. Där har ni valt helt fel exempel! Det måste jag helt enkelt säga, eftersom statistiken på detta område är styrekonomernas statistik i medlemsstaterna. Det betyder att det är statistiken över de fall som anmäls, till exempel i fråga om tullar. När det gäller tullar finns det överhuvud taget inte någon förhandskontroll. Eller i fråga om jordbrukspolitiken: På detta område sker förhandskontrollen bara genom commitments. Betalningarna kontrolleras inte genom den centraliserade förhandskontrollen här i Bryssel, utan av utbetalningsställena i medlemsstaterna. På samma sätt är det när det gäller strukturstöd. Frågan huruvida man i fortsättningen vill ha förhandskontrollerna centraliserade eller inte, och statistiken från medlemsstaterna har helt enkelt ingenting med varandra att göra, eftersom förhandskontrollen inte är placerad där, utan sker i medlemsstaterna.
Beträffande budgetplanens disposition: Låt mig helt kort gå in på några påpekanden som gjorts under den föregående diskussionen. Vi föreslår ju med tanke på activity based budgeting att man avskaffar separationen av A och B. Det skall naturligtvis inte minska öppenheten, utan egentligen öka den. Det kommer ju i framtiden inte att vara så att personalmedlen eller de administrativa medlen inte längre överförs separat. Naturligtvis kommer de även i fortsättningen att ha sin extra budgetpost, som sedan beslutas av parlamentet tillsammans med rådet. Men det är inte längre en generell del, som tas upp i budgeten i sammanfattning, utan det räknas till de enskilda politikområdena. Och det ökar ju öppenheten i sin helhet.
Följande punkter stämmer överens med kommissionens ståndpunkt. Jag refererar nu till föredragandens ändringsförslag beträffande aktörernas roll, prioriteringen av budgetförordningen framför sektorsvisa bestämmelser, definitionen av ekonomiska åtaganden och utläggningen. Jag vill också särskilt välkomna ändringsförslag 44 beträffande definitionen av en finansieringsöversikt och dess funktion. Jag tror att det är ett mycket viktigt klargörande, och det gäller överhuvud taget enskilda klargöranden som finns med i ändringsförslagen, vilka kommissionen är mycket positiv till, eftersom de, tror jag, väsentligt ökar den hanterbarhet och rättsliga klarhet, som skall skapas genom budgetförordningen.
Jag hade redan nämnt att vi inte kan godta ändringsförslagen om de negativa intäkterna och utgifterna. Låt mig säga följande om den punkten: Beträffande intäkterna på tullområdet föreslår ni i ändringsförslagen att andelen administrativa medel, som kan hållas inne i medlemsstaterna, skall stå som en utgift i budgeten. Det skulle då vara en utgift i kategori 5 och skapa helt nya problem i denna kategori, trots att det ju är medel som överhuvud taget inte flyter genom kommissionens budget. Jag tror dock att man beträffande dessa punkter skall kunna komma överens.
Jag tror inte att det är meningsfullt att skildra alla olika ändringsförslag nu, eftersom det skulle dra ut på tiden långt förbi midnatt.
Låt mig avsluta med att konstatera att Europaparlamentet ju för närvarande vill skjuta upp den formella omröstningen om resolutionen. Jag vill upprepa att jag förstår och stöder Europaparlamentet när det vill ge tyngd åt sin ståndpunkt i förhandlingarna. Det är därför min avsikt att vid Ekofin nästa vecka, den 5 juni, inbjuda ordförandeskapet till ett fyrpartssamtal tillsammans med Europaparlamentet, revisionsrätten och kommissionen, för att just i ett fyrpartssamtal - nyskapat ord - kunna komma överens om det fortsatta förfarandet, men framför allt också kunna diskutera innehållet. Detta möte skulle då äga rum så snart som möjligt. Jag hoppas att detta förfarande kommer att göra det möjligt för Europaparlamentet att i god tid avge sitt yttrande. Kommissionen vill lägga fram sitt omarbetade förslag i september, i ljuset av den fortsatta utvecklingen och förhoppningsvis även den fortsatta enigheten.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär, för att ha inrättat fyrpartsdialogen.
Enligt artikel 121.5 i arbetsordningen har rådet rätt att uttala sig. Önskar ni det? Ordet är ert.

Barklund Larsson
. Herr talman! Det är en oväntad men ändå välkommen ära att få tala till er här i kväll.
Jag har lyssnat väldigt noga på vad som har sagts. Jag måste göra er besvikna såtillvida att jag inte kan kommentera substansen i de synpunkter som har framförts. Det beror på att rådet ännu inte har tagit ställning. Det kommer att ske på Ekofin-rådets möte i nästa vecka.
Jag är helt övertygad om att så fort parlamentet har fattat sitt beslut, kommer rådet att granska det med största noggrannhet.
Trots att jag inte kan kommentera substansen, vågar jag ändå drista mig till att hänvisa till vad rådet har sagt tidigare, nämligen att vi är väldigt angelägna om att ett beslut om den nya budgetförordningen fattas som snabbt som möjligt. Förhoppningsvis kan parlamentet i morgon fatta ett beslut, så att kommissionen kan arbeta vidare med det reviderade förslaget. Vi skulle då kunna erhålla det i september och förhoppningsvis få till stånd ett beslut om den slutliga förordningen så fort det bara är möjligt.
Jag har naturligtvis också noterat vad Michaele Schreyer sade att hon kommer att ta upp på Ekofin-rådets möte och ser fram emot denna diskussion.

Talmannen
Vi tackar rådet.
Dell'Alba vill ha ordet. På den här nivån i debatten kan det endast gälla ett förslag som rör förfaranden.

Dell'Alba
. (FR) Herr talman! Klockan är 23.20. Det gäller en precisering som jag måste göra till Schreyer. Jag tackar henne så mycket för det hon sagt, och även för hennes kritik mot vårt betänkande, vilket för övrigt något berättigar det faktum att vi vill behålla denna strategi. När ni talade om negativa utgifter, negativa inkomster, kritiserade ni vårt förslag genom att säga att våra ändringsförslag skulle skapa en slags allmän intäkt, men jag tror att ni har fel.
Vi ville med denna idé om inkomster avsatta för särskilt ändamål behålla en gammal princip om budgetenighet å ena sidan och en mekanism för kompensation som just skulle undvika översvämningar i anslutning till budgetförordningen. När det gäller rådets ordförande tackar jag henne så mycket.
Jag ber om ursäkt ifall jag i början av mitt inlägg, ett förslag som rör förfaranden, sade att rådet inte var här, eftersom det inte var representerat på ministernivå. Det var en premiär när ni gjorde ert inlägg. Tillåt mig att säga att kollegan van Hulthen - jag talar ur hans synvinkel - redan preciserat vår idé. Ni sade: ni vill ha vårt yttrande i morgon, det är just det vi inte kommer att göra, vi kommer att vänta på ett konkret steg från rådet, vilket kommissionären önskade, för att sedan avisera. Det är vårt enda sätt att lite grand förhandla med rådet genom det förfarande vi har för avsikt att följa i morgon.

van Hulten
Herr talman! Rådet ombeds ofta att komma med inlägg under debatterna i parlamentet. Det gör sällan det, och jag skulle vilja tacka rådet för inlägget vid detta tillfälle. Jag tar tillbaka det som jag sade om rådets arrogans och hoppas att detta är början på en givande diskussion.

Talmannen
Tack, kära kollega.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Obligatorisk användning av bilbälten
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0141/2001) av Hedkvist Petersen för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/671/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om obligatorisk användning av bilbälten i fordon som väger mindre än 3,5 ton (KOM(2000) 815 - C5-0684/2000 - 2000/0315(COD)).

Hedkvist Petersen
. Herr talman! Vid denna mycket sena timme skall jag som föredragande säga några ord om detta betänkande. För det första vill jag tacka alla kolleger för ett gott samarbete i utskottet. Jag vill även tacka kommissionen för ett bra förslag till direktiv när det gäller säkerhetsbälten och fastspänning av barn i fordon.
Detta är en viktigt fråga. Jag vill än en gång upprepa att det är väldigt många människor som dör i trafiken i EU:s medlemsstater. Det rör sig om ungefär 42 000 människor per år. Vi skulle aldrig acceptera så höga dödstal inom något annat transportslag. Vi måste därför vidta åtgärder. En sådan åtgärd är det förslag som kommissionen nu lägger fram. Vi skall också komma ihåg att barn drabbas väldigt allvarligt på vägarna. Den vanligaste dödsorsaken bland barn och unga är trafikdöden.
Man kan då fråga sig: Skall EU lagstifta om säkerhetsbälten och barnsäkerhet i bilar? Mitt svar är ja. Jag tycker att det är väldigt viktigt. För det första finns det en rättslig grund i fördraget. För det andra finns det sedan tidigare en lagstiftning, ett direktiv, som nu skall skärpas, eftersom det finns behov av det.
Vi vet att bilbälten räddar liv. Detta är särskilt markant när det gäller barn. Olycksforskning visar att risken för allvarliga skador är sju gånger större för barn som inte använder fasthållningsanordningar än för barn som använder sådana. Därför finns det ett behov av detta.
Dessutom är dagens trafik i Europa i väldigt stor utsträckning gränsöverskridande. Människor rör sig i privatbilar, men också i yrkestrafik. Både privatbilismen och yrkestrafiken ökar över gränserna. Det har vi sett senast i en rapport i dag. Vi har också kraftigt ökande turistströmmar, som gör att det finns behov av gemensamma regler när det gäller fundamentala säkerhetsåtgärder på vägarna. Det är alltså viktigt att vi har en hög säkerhetsnivå i alla EU-länder, så att vi vet vilka regler som gäller, som privatperson och som yrkesförare, men också för bilfabrikanterna. Det är viktigt för dem att ha gemensamma säkerhetskrav så att reglerna blir tydliga. Samtidigt är det också viktigt för konsumenterna att säkerhetsanordningarna blir billigare, vilket de blir om reglerna är gemensamma.
Kommissionens förslag är en skärpning av ett tidigare direktiv som innebär att samtliga passagerare i fordon som är utrustade med säkerhetsbälten skall använda dessa, att alla barn skall spännas fast i godkända bilbarnstolar, undantagen försvinner, att barn under tre år inte får åka i en bil utan lämplig bilbarnstol, med undantag av taxibil, och att användningen av bakåtvända bilbarnstolar förbjuds om krockkudden inte har avaktiverats.
Allt detta är bra förslag. Utskottet är enigt om att man vill föra fram det också som parlamentets förslag. Vi har dock sex ändringsförslag. I korthet innebär det första ändringsförslaget att kommissionen tillsammans med medlemsstaterna och trafiksäkerhetsorganisationer bör främja en informationskampanj. I det andra föreslår vi att det är längden på ett barn som skall vara avgörande för när ett barn kan använda bilbälte för vuxna. Genom ändringsförslag 4 vill vi att tillverkarna skall ange vilka bilbarnstolar som passar till vilka bilmodeller. Vi föreslår även att landsbygdsbussar som används i stadstrafik - det är inte så ofta men det förekommer - inte skall omfattas av kravet på obligatorisk användning. Dessutom vill vi att kommissionen, i samarbete med bilindustrin, skall utveckla säkrare och mer användarvänliga system för krockkuddar. Det skall dessutom redovisas tillsammans med den rapport som skall läggas fram senast 1 augusti 2004 om genomförandet av direktivet.
Rådet skall behandla kommissionens förslag vid transportministrarnas möte i slutet av juni. Jag ser verkligen fram emot att vi nu kan fatta ett gemensamt beslut i EU och att vi kan genomföra en mycket viktig trafiksäkerhetsåtgärd som är grundläggande för trafiksäkerheten i EU.

Schierhuber
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Många människor dör årligen i Europa på våra vägar. Som Europaparlamentariker har vi därför ett stort ansvar för att arbeta för mer säkerhet inom vägtrafiken. Men vi vet också att trafiken ökar varje år, och därför delvis också blir en större riskfaktor. Frågan om bältesplikt spelar enligt min åsikt en utslagsgivande roll här.
Jag är rent allmänt helt införstådd med kommissionens förslag att förbättra säkerheten för förare och passagerare. Jag är också principiellt införstådd med att man bör vara skyldig att alltid spänna på sig bältet på alla säten som är utrustade med säkerhetsbälten, respektive med det grundläggande kravet att använda de säten som är utrustade med säkerhetsbälten eller med fasthållningsanordningar för barn. Jag anser också att det är en principiell skyldighet att använda fasthållningsanordningar för barn under 12 år.
Men jag vill här konstatera att det är nödvändigt att ge medlemsstaterna ett spelrum på vissa punkter när det gäller genomförandet av direktivet i länderna. Jag tänker här på användningen av fasthållningsanordningar för mycket små barn. Jag tänker också på medicinska orsaker, och jag tänker på mycket specifika situationer, krav exempelvis när det gäller småbussar och bussar, vilket också redan berörts av föredraganden. Att nämna ytterligare detaljer skulle här dra ut för långt på tiden. En harmonisering av lagstiftningen på europeisk nivå kommer att skapa öppenhet och klarhet och förbättra de olika nationella bestämmelserna.
På det stora hela taget vill jag gratulera föredraganden så hjärtligt till detta betänkande, som jag också anser vara mycket balanserat, och jag kan redan i dag försäkra att min grupp kommer att rösta för detta betänkande. Men jag vill ändå påpeka att det detaljerade genomförandet av direktivet i fortsättningen måste göras av medlemsstaterna, och när allt kommer omkring har medlemsstaterna också ansvaret för säkerheten på Europas vägar.

Koch
Herr talman, fru kommissionär! De senaste resultaten från olycksfallsforskningen bevisar att 50 procent av de omkomna passagerarna inte använt bilbälte. I fråga om vägtrafiksäkerheten har det skett en blixtsnabb utveckling. Jag kommer från ett område i en delstat, där det för tio år sedan inte alls fanns barnstolar och fasthållningsanordningar för barn, och där rullbälten hörde till bilarnas lyxutrustning. Sedan hade jag 1991 möjlighet att medverka till direktivet om skyldighet att använda bilbälten.
I dag handlar det redan om den nödvändiga anpassningen av detta direktiv till de vetenskapliga tekniska framstegen. Omfattande olycksfallsforskningsresultat, men även de av näringslivet utvecklade moderna säkerhetsfasthållningsanordningar, gör dagens situation oacceptabel. Det är till exempel oförsvarligt att transportera barn under tre år, utan att de på något sätt är fastspända, på baksätet i personbilar, eller att köra dem i barnstolar på passagerarstolen i framsätet utan att krockkudden har kopplats från. Det får inte längre vara tillåtet att spänna fast större barn med de bälten som är avsedda för vuxna. Undantagsregler från den generella skyldigheten att använda bälte, exempelvis för lastbilsförare, måste i framtiden höra till det förgångna.
Genom det förslag om att ändra ifrågavarande direktiv, som konkretiserats genom sex ändringsförslag från Europaparlamentet, uppnår vi bland annat lösningar som är tekniskt säkra, men framför allt sådana som kan hanteras av konsumenterna. Särskilt det sistnämnda ökar möjligheten att befintliga fasthållningsanordningar också används. Fortfarande åker mer än 50 procent av barnen utan att vara fastspända, till och med när det finns sådana anordningar i fordonet. Härvidlag tycks föräldrarna inte känna till att risken ökar sjufalt för att deras icke fastspända barn skall råka ut för en svår eller rent av dödlig skada till följd av en olycka.
Fortfarande är detta inte färdigutvecklat. Nuvarande fasthållningsanordningar för barn utvärderas enligt tester som rör frontalkollisioner och får nästan genomgående bra betyg. Ändå kan 70 procent av alla olycksfall som rör barn i personbilar, med dödlig utgång, hänföras till sidokollisioner. Där räcker inte dessa system till. Jag rekommenderar att man röstar för föreliggande ändringar om anpassning av direktivet.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill först och främst hjärtligt gratulera fru Hedkvist Petersen till det betänkande hon har lagt fram. Hon visar i detta betänkande sin personliga känslighet, och även hela utskottets, inför en så viktig fråga som trafiksäkerhet i ett försök att minska en siffra som är oacceptabel för oss: 42 000 döda per år, vilket är det antal personer som avlider till följd av trafikolyckor i Europeiska unionen. Denna siffra är talande, det är för många döda.
Kommissionen antog i december 2000 ett förslag om obligatorisk användning av bilbälten i fordon. Förslaget innehåller även bestämmelser om obligatorisk användning av fasthållningsanordningar för barn i personbilar och liknande fordon. Ärade kolleger, om ni går till vilken butik som helst kan ni själva se att de fasthållningsanordningar för barn som finns tillgängliga på marknaden redan i dag är anpassade till den nuvarande lagstiftningen. Därför tas de undantag som fanns i det ursprungliga direktivet bort i och med detta förslag, eftersom de undantagen var tänkta för ett annat sammanhang och innehöll bestämmelser som tillät barn att använda säkerhetsbälten för vuxna personer i det fall det inte fanns tillgång till fasthållningsanordningar för barn. I dag vet vi att det inte längre är nödvändigt.
Förutom att förslaget till direktiv skyddar barn i fordon, kommer det även att bidra till att minska antalet döda och allvarligt skadade till följd av olyckor med bussar, minibussar och lastbilar i och med att det blir obligatoriskt att använda säkerhetsbälten för förare och passagerare när det finns sådana. En korrekt användning av säkerhetsbälten och fasthållningsanordningar för barn är en av de viktigaste åtgärder som kommissionen föreslår på området för vägsäkerhet.
Såväl ni, parlamentet, som rådet har stött förslaget genom att beslutsamt stödja kommissionens handlingsprogram om prioriteringar i trafiksäkerheten inom unionen, information, situation för och klassificering av antagandet av bestämmelser, och bland dessa är just användningen av säkerhetsbälte och fasthållningsanordningar för barn en av de grundläggande prioriteringarna i vägsäkerheten.
Ärade kolleger, jag går nu vidare till de konkreta ändringsförslagen. Det finns bara ett ändringsförslag, nummer 4, som kommissionen inte kan godta. Skälet till att vi inte kan anta det är att tillverkarna enligt detta ändringsförslag skulle bli skyldiga att tydligt ange vilka fasthållningsanordningar för barn som passar och som enkelt kan anpassas till deras fordon. Även om kommissionen erkänner att det har funnits problem med att installera en del anordningar i vissa bestämda fordon, skulle en sådan bestämmelse innebära en överträdelse av reglerna för den inre marknaden och rätten till fri etablering samt förslaget till direktiv i den senaste internationella normen för fasthållningsanordningar för barn.
Dock vidtas för närvarande åtgärder som inte är lagstiftande, särskilt genom testorganisationen Euro NCAP, vilken bilfabrikanterna som ni vet - är anslutna till, detta i syfte att få dem att ange vilka fasthållningsanordningar som är lämpliga för deras fordon. Enligt min uppskattning kommer denna ansträngning samt det faktum att de fasthållningsanordningar som föreskrivs enligt 44.03 är lättare att installera och att de är säkrare än de system som fanns innan - att minska problemen.
Slutligen finns det två ändringsförslag som skulle tvinga kommissionen att anta åtgärder som den redan planerar att sätta igång. Det handlar om ändringsförslag 1, enligt vilket kommissionen blir skyldig att främja en informationskampanj parallellt med tillämpningen av direktivet samt det andra stycket av ändringsförslag 6, enligt vilket kommissionen i samarbete med fordonsindustrin skall undersöka hur man kan utveckla mindre aggressiva system för krockkuddar, särskilt deras hantering i samband med bakåtvända säkerhetsanordningar för barn. Kommissionen föreslår att dessa två ändringsförslag inte tas med i lagstiftningstexten, utan att de införs som skäl, eftersom vi är medvetna om att de är av intresse och att de är viktiga inför framtiden.
Herr talman, ärade kolleger, jag har nu sammanfattat kommissionens ståndpunkt angående detta betänkande. Jag vill åter påpeka att förutom ändringsförslag 4, vilket vi måste förkasta, antar vi alla övriga ändringsförslag med de anmärkningar jag har gjort om ändringsförslag 1 och det andra stycket av ändringsförslag 6, vilka i stället för att införas i själva lagstiftningstexten helt enkelt kan införas som skäl i den slutliga texten.
Jag tackar så mycket och det återstår bara för mig att än en gång gratulera den föredragande, Hedkvist Petersen, och även Schierhuber, för de inlägg de har gjort och säga att jag håller med om vad de säger. Nu återstår det att se hur de olika medlemsstaterna tillämpar den lagstiftning vi antar här i dag. Just därför kommer vi att utarbeta ett förslag tillsammans med kommissionär Vitorino där vi förutom att ta upp den här konkreta frågan även beaktar alla krav på trafiksäkerhet i syfte att försöka harmonisera medlemsstaternas verkliga tillämpning av kontroller och även sanktioner på det här området.

Talmannen
Parlamentet tackar kommissionen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl.11.00.

