Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för återupptagen efter avbrottet den 16 januari 1998.

Bernard-Reymond
Herr ordförande! Jag vill gärna tacka för era ord, efter den hemska tragedi som försänkte den franska bergsregionen i sorg, då en grupp elever vid Saint-Francois d'Assise-skolan, i Montigny-le Bretonneux, deras lärare och en guide berövades livet av en lavin. Jag är säker på att parlamentet enhälligt vill att ni å dess vägnar sänder kondoleanser till offrens familjer, och betygar de överlevande, deras familjer och lärarkåren om vår sorg och sympati.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, herr Bernard-Reymond. Jag tror att applåderna talar för sig själva.

Mezzaroma
Herr ordförande! Jag skulle önska att Europaparlamentet tackade Påven för hans resa till Kuba, denne man som vill förena alla jordens folk för att alla skall återfå sin mänskliga värdighet.
Dessutom skulle jag vilja att man slutade prata om Italien som en " pizza" . Det är Italien som har lärt världen äta och uppskatta den!

Ordföranden
Herr Mezzaroma, som ni säkert förstår kan inte parlamentet uttala sig om varje resa som Påven företar sig. Detta är inte vår funktion.

Caccavale
Herr ordförande! Låt mig påminna er och parlamentet om en händelse som jag anser vara mycket allvarlig och som inträffade nyligen. En delegation bestående av ett antal Europaparlamentariker, bland annat undertecknad, från de olika politiska grupperna - en delegation som, även om den inte var officiellt tillsatt av Europaparlamentet, tillkommit som ett resultat av den resolution som godkändes enhälligt förra torsdagen i Strasbourg och som avsåg en dödsdömd i fängelse i Texas, Karla Tucker - förvägrades av guvernören och fängelsmyndigheterna i Texas att komma in på avdelningen för dödsdömda på fängelset i Gatesville i Austin. Detta förvägrades en delegation som kom i ett rent humanitärt syfte. Jag påtalar detta inför denna ärade församling, herr ordförande, som något mycket allvarligt, som en nonchalant och föraktfull behandling av inte bara de enskilda parlamentsledamöterna, utan även av hela denna församling.

Ordföranden
Herr Caccavale, jag noterar detta och kommer att ta reda på vad som har hänt för att vidta de åtgärder som krävs i ert fall.

Ordföranden
Mina damer och herrar! På inbjudan av ministern för Nordirland avlade jag ett besök i Nordirland den 19-20 januari. Jag fick tillfälle att med egna ögon se hur den Europeiska unionen bidrar till att ge nytt liv åt nedgångna områden i Belfast och hur den genom den internationella fonden för Irland hjälper till att skapa arbetstillfällen i många av stadens känsligaste områden. Jag fick också tillfälle att träffa familjer till offren för oroligheterna, vilka åtnjuter välbehövligt stöd under den Europeiska unionens partnerskapsprogram.
Vid en mycket känslig tidpunkt för fredsprocessen gav mitt besök ett tillfälle för Europaparlamentet att som representant för Europas folk visa sin solidaritet med alla dem i Nordirland som arbetar för fred och försoning. Jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt att upplysa kammaren om den verkliga uppskattning som uttryckts i Nordirland för den Europeiska unionens stöd och, å era vägnar, visa vårt stöd till de brittiska och irländska regeringarna i deras fortsatta strävan efter fred.
(Applåder)

Perry
Herr ordförande! Jag vill ta upp en ordningsfråga i enlighet med artikel 127 och 52. Ni minns säkert att i september förra året beslutade denna kammare att hänskjuta hela frågan om intrång från pressen och skyddet av privatlivet till ansvarigt utskott. Vid den tidpunkten var det en alltför delikat fråga för att kunna debatteras i plenum. Detta är ett allvarligt europeisk problem. Det är nu ungefär fem månader sedan den dag Diana, prinsessan av Wales, dog, och nästan fem månader sedan parlamentet hänvisade frågan till utskott. Såvitt jag vet har inget utskott i denna kammare tagit upp frågan i plenum. Skulle ni kunna ge mig en garanti för att detta mycket viktiga ämne kommer att debatteras i dessa utskott å det snaraste?

Ordförande
Herr Perry, jag kan inte ge er några försäkringar för utskottets räkning. Vad jag kan och kommer omedelbart att göra är att påminna berörda utskottsordföranden om det ärende som hänsköts till dem och uppmana dem att vidta nödvändiga åtgärder och, om nödvändigt, lägga fram förslag till ordförandekonferensen.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Ni skulle väl kunna skriva ett brev till berörd utskottsordförande, men betyder det samtidigt att berörd utskottsordförande eller det berörda utskottet får ordförandekonferensens samtycke till att lägga fram ett initiativ?

Ordföranden
Fru Oomen-Ruijten, då ni så snabbt hoppade upp för att göra er lämpliga anmärkning, hörde ni inte mina sista ord till Perry, vilka var just dessa: att i det fallet skulle man begära tillstånd från ordförandekonferensen. Därmed bekräftar jag det ni har sagt.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från den 16 januari 1998 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag skulle vilja meddela, att mitt namn inte finns med i protokollet för fredagen från sammanträdesperioden i Strasbourg, och jag hoppas att detta rättas till eftersom jag har skrivit mitt namn i listan och även deltagit i omröstningarna där den saken kan kontrolleras. Detta problem har varit stort även därför att detta protokoll, som inte har justerats och där mitt namn saknas, har delats ut till pressen. Om detta har det förts mycket polemik i Finland. Jag skulle därför vilja fråga, på vilket sätt protokollet kodas med namnlistan och vem som har ansvaret för det samt på vilket sätt det säkerställs att alla namn som skrivits i listan även överförs i det protokoll som delas ut till allmänheten och pressen.

Ordföranden
Fru Matikainen-Kallström, er synpunkt kommer att beaktas och föras in i protokollet.

Rehder
Herr ordförande! Jag vill också framföra en anmärkning till protokollet, tyvärr en kritisk sådan. Den senaste sammanträdesdagen, på fredagen i Strasbourg, hänvisade jag än en gång till debattinläggen i samband med transittrafiken genom Alperna, och jag gjorde där ett klarläggande. Detta har tyvärr inte kommit med. Inte därför att påpekandet som jag gjorde är särskilt viktigt historiskt sett, utan därför att det är riktigt, vill jag än en gång säga: Jag kände mig tyvärr tvungen att säga, efter inläggen från två tyska PPE-ledamöter, att det här äger rum en tävling om den dummaste stambordsdevisen. På fredagen klargjorde jag detta påpekande än en gång, även därför att jag vet att ett stort antal, kanske till och med det övervägande antalet PPE-ledamöter och tyska ledamöter, säkert kan se längre än näsan räcker när det gäller transportpolitiken, och engagerar sig för en gemensam transportpolitik. Jag är glad över att i dag kunna säga att när det gäller de senaste avtalen med Schweiz har även den europeiska karavanen dragit iväg förbi dessa bagateller. Jag ber om att man tar det till protokollet.

Ordföranden
Herr Rehder, för det första måste jag säga att ni inte menar något beslut. I protokollet finns de beslut eller episoder som protokollet måste bestå av, inte det ledamöterna ger uttryck för. Ledamöternas åsikter finns i det fullständiga förhandlingsreferatet, där ni kan finna ert inlägg. För det andra vill jag påminna om att ledamöter som talar i detta parlament bör iaktta nödvändig respekt och artighet mot övriga ledamöter. Man kan uttrycka sig så kritiskt som man anser vara lämpligt, men med hänsyn till den artighet som bör råda. Därför är några av de ord ni har använt, eller åtminstone som jag har fått översatt, inte under några omständigheter godtagbara. Och det vill jag här säga klart och tydligt.

Jarzembowski
Herr ordförande, jag beklagar, men om kollegan här och i Neue Zürcher Zeitung har försökt att förlöjliga två aktningsvärda kolleger från PPE-gruppen med begreppet " stambordsdevis" så kan jag bara säga: För det första så slår det tillbaka på kollegan själv när han säger det, och för det andra så handlar det inte om frågan om stambordsdeviser, utan om arbetstagarnas och företagarnas intressen i Europeiska gemenskapen, och där företräder han en felaktig ståndpunkt. Om han företräder Schweiz ståndpunkt, så inser han inte att många arbetstagare, många företagare i Europeiska unionen också har hamnat i yttersta svårigheter på grund av den nuvarande kompromissen, och detta måste också sägas!
(Tillrop: Men utan stambordsdeviser, om möjligt!)

Ordföranden
Detta är inte något som behöver föras in i protokollet. Det kommer att finnas i det fullständiga förhandlingsreferatet.
(Protokollet justerades.)

Ekonomisk kris i Sydostasien
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om den ekonomiska krisen i Sydostasien och dess möjliga återverkan på den Ekonomiska och monetära unionen, följd av frågor.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar! Ni har bjudit in mig i dag för att jag skall uttala mig om den ekonomiska krisen i Asien och jag tackar er för det. I den frågan skulle jag vilja göra tre olika påpekanden, den första om krisens inverkan, den andra om vår skyldighet till försiktighet inför den här situationen, den tredje slutligen rör Europas roll.
Det första påpekandet: Europa är fortfarande sammanhållet och stabilt. Krisen kommer inte att påverka tidtabellen för den monetära unionen. Euron kommer att se dagens ljus den 1 januari 1999, och beslutet om vilka länder som kommer att vara en del av den första vågen kommer att fattas den 2 maj. Finansmarknaderna förväntar sig verkligen eurons ankomst, den asiatiska krisen har uppenbarat euron för världen. Det europeiska systemet har förblivit stabilt, i motsats till vad som hände till följd av den mexikanska krisen våren 1995. Detta bevisar att euron, t.o.m. innan den har införts, verkligen har spelat sin roll som Europas skyddande buffert. På samma sätt bör krisen bara få en marginell inverkan på tillväxten i Europa. Jag grundar detta på det jag har till mitt förfogande, nämligen objektiva uppgifter.
Enligt dessa objektiva uppgifter blir krisens inverkan marginell av tre anledningar.
Första anledningen: den mekaniska effekten på tillväxten borde bli begränsad, eftersom den europeiska exporten till Asien bara utgör 2, 2 procent av Europas BNP under 1998. Denna faktor, dvs. den rent mekaniska överföringen av den asiatiska krisen till Europa via handeln, kan bara vara mycket begränsad. Dessutom blir den inhemska efterfrågan successivt en viktigare tillväxtfaktor i Europa än exporten, tack vare en återhämtning av investeringstakten. Det finns siffror för att bevisa det: för en total tillväxt på 2, 6 procent under 1997 bidrog den inhemska efterfrågan med 2, 1 procent, mot 0, 5 procent för den utländska efterfrågan, och för en uppskattad tillväxt på 3 procent för 1998 ligger siffrorna på 2, 7 procent för den inhemska efterfrågan och 0, 3 procent för den utländska efterfrågan.
Andra anledningen: effekterna av en kris verkar aldrig i en enda riktning. Den asiatiska krisen har medfört en jakt på kvalitet, vilket innebär att kapital omplaceras i mindre riskabla tillgångar i Förenta staterna och i Europa, något som har framkallat en spektakulär nedgång i de långa räntorna: sedan juli månad har de tioåriga räntorna i Förenta staterna sjunkit med 120 baspunkter, och under samma period har de tyska och franska tioåriga räntorna sjunkit med 80 baspunkter. Denna räntesänkning främjar såväl investeringarna som tillväxten och sysselsättningen. Kommissionen gör också bedömningen att det i dag inte finns anledning till att ändra tillväxtprognoserna för 1998, vilka som sagt uppgår till 3 procent för de femton. Om detta vittnar de positiva uppgifterna i våra senaste konjunkturundersökningar, detta är det sista tecknet - det sista beviset, de förutspår t.ex. en nominell ökning av industrins investeringar med 6 procent under 1998.
Den tredje och sista anledningen slutligen: stödet från det finansiella internationella samfundet börjar bära frukt: de första resultaten av de program som IMF har förhandlat fram med de här länderna är positiva; utvecklingen av de asiatiska börserna och växelkurserna sedan början av det här året vittnar om en stabilisering av kurserna till de nivåer som gällde under slutet av 1997, utom i ett fall: Indonesien, där förtroendet ännu inte har nått en tillräcklig nivå. Japan och Kina slutligen visar inga tecken på någon betydande instabilitet, och de har fram tills nu stått emot krisen. Andra påpekandet: vi bör - det är vår skyldighet - ge prov på försiktighet. Jag vet att en del kommentatorer har framfört en del bekymmer. Först och främst, är en deflation möjlig? Det finns en del som tar upp risken för deflation, dvs. en generell prissänkning, men i den nuvarande krisen finns det ingen deflation i begreppets rätta bemärkelse, eftersom tillväxten fortfarande är positiv, och det har inte heller uppstått någon allmän prissänkning. Det skulle alltså vara mer riktigt att hänvisa till ett eventuellt deflationstryck. Men jag tror att det är osäkert om ens det uppstår i Asien, för om en del priser har sänkts - på aktier t.ex. så ökar andra, såsom på importerade varor. Dessutom är tillväxten fortfarande positiv i de flesta länderna i Asien. I Europa kan man inte tala om deflationstryck, eftersom priserna fortsätter att stiga - med 1, 8 procent under 1997, och så även lönerna - med 3 procent under 1997, och de flesta aktiemarknaderna ligger på en nivå som är 25 procent högre än för ett år sedan, men kommissionen följer självklart ständigt alla dessa uppgifter.
En annan oro framförs i bland: kan krisen påverka det europeiska banksystemet? Visst är de europeiska bankerna mycket utsatta i Asien, eftersom den totala summan för deras fordringar, 365 miljarder dollar, är högre än vad de amerikanska och japanska bankerna har tillsammans. Men låt oss ändå fortsätta att vara försikitiga, för det är svårt att analysera samtliga fordringsböcker som finns i det europeiska banksystemet, och av det skälet är det mycket svårt att ta reda på i vilken utsträckning eventuella tvivelaktiga fordringar kan överföras från asiatiska till europeiska banker. Också här har kommissionen inrättat ett uppföljnings- och utvärderingssystem.
Det tredje bekymret slutligen, kan det uppstå en ökad priskonkurrens som skulle kunna försvaga vissa sektorer i Europa? Också här är det för tidigt att redan nu dra några definitiva slutsatser om den här krisens inverkan. Samtidigt är det faktiskt så att utvecklingen av konkurrensen och prisnivån i Europas industrisektorer kommer att bero på två faktorer: främst de asiatiska ländernas förmåga att kunna ställa om produktionen till export, eftersom den har blivit överflödig på den nationella marknaden, och dessutom det handlingsutrymme som de här länderna har för att bevara eller öka produktionen - hur stort är det när tillväxten är lägre och det råder kreditbrist?
Jag aktar mig alltså för definitiva slutsatser. Jag kan säga er att vi håller regelbunden kontakt med alla de mest utsatta europeiska industrierna, att en studie för det här ändamålet har påbörjats, och om ni så önskar skall vi självklart ge er den när den är färdig.
Det tredje och sista påpekandet slutligen, i form av en fråga. Vad gör Europa?
Europeiska unionen ingriper på tre nivåer. Först och främst har vi en nära samordning med de internationella finansiella organen. Jag vill trots allt erinra om att de europeiska länderna bidrar med 30 procent av IMF: s stöd, medan amerikanerna bara bidrar med 18 procent. I förra veckan fick jag ytterligare ett exempel på denna ständiga samordning med de internationella finansiella institutionerna, då jag träffade Camdessus. Jag gläder mig för övrigt åt att det brittiska ordförandeskapet har bjudit in Camdessus, IMF: s generaldirektör, till det informella ekonomiska rådet i York den 20-21 mars. Unionen håller vidare regelbunden kontakt med sina asiatiska partner, ett tillfälle var den 12 januari i år; toppmötet Europeiska unionen-Japan. Det kommer inte att saknas tillfällen i framtiden, framför allt ASEM-toppmötet Europa-Asien (Asia Europe Meeting) i London i början av april, såväl som alla de minister- och tjänstemannamöten som kommer att föregå det toppmötet.
Det trejde och sista interventionsområdet: Europeiska unionen är beredd att dela med sig av sina egna erfarenheter vad gäller samordning av ekonomisk-politiska åtgärder. Europa deltar i hanteringen av den här krisens utgång, men vi tvingas ändå konstatera att vi inte är tillräckligt synliga på det här området, vilket för övrigt, tyvärr, också gäller för samtliga utrikespolitiska områden.
När euron har blivit verklighet kommer Europeiska unionen att kunna uttrycka sig med en enda röst på den internationella scenen. Unionen kommer att kunna spela en aktivare roll. Visst har vi mycket att lära av de asiatiska länderna i fråga om nyskapande, men vi har också erfarenheter av en gemensam marknad, av att samordna våra åtgärder. Och vi kan låta de asiatiska länderna ta del av dem. Vi skall inte bara ge dem ett ekonomiskt stöd, utan också uppmuntra dem att öppna upp sina ekonomier för världen. För utöver världssamfundets ekonomiska stöd, måste en lösning på krisen sökas i att dessa länder åtar sig att omstrukturera sina ekonomier, och samtidigt respektera principerna för en god skötsel. Detta innebär en bättre tillgång till deras marknader, genom avreglering och öppenhet, det innebär också en djupgående reform av deras finans- och banksystem.
För att avsluta, med ett par ord, herr ordförande, vill jag tala om för er att kommissionen vaksamt följer krisens utveckling dag för dag. Aktuella uppgifter gör att jag kan dra slutsatsen att euron helt perfekt har spelat sin roll som en skyddande buffert, men att Europa måste fortsätta hävda sin roll i sökandet efter lösningar på den här typen av kriser. Euron kommer att hjälpa oss med det, genom att till slut göra det möjligt för oss att bli en enhet och en röst på den internationella arenan.
(Applåder)

Ribeiro
Herr kommissionär! Tack så mycket för ert meddelande, även om jag inte vet om jag skall vara tacksam mot er eller mot krisen för att den har uppkommit och varit så positiv. Men en oro som tilltar i styrka i och med förberedelserna för införandet av euron är den inför de assymetriska chockerna och förmågan från nationerna och sektorerna att besvara dem. Den så kallade asienkrisen kommer i viss mån att föregå och bekräfta den berättigade oron.
På medlemsstaternas nivå är återverkningarna, och kommer givetvis att bli, mycket olika. De kommer att illustrera svårigheterna med att införa en artificiell ekonomisk stabilitet inom en ram och ett medium med potentiella och reellt instabila situationer. På en sektoriell nivå, mycket konkret, vill jag fråga kommissionären om vilka kommentarer han kan göra angående den reaktion som redan är offentlig i Portugal angående det en för dess ekonomi avgörande sektor, textilsektorn, har att utstå och och i ännu högra grad kommera att få utstå, som en följd av krisen i Asien och av de åtgärder som rekommenderas och genomförs.

de Silguy
Herr ordförande! Eftersom jag var mycket kortfattad vad gäller de sektoriella aspekterna, skulle jag, som ett svar på Ribeiros fråga, vilja förklara att effekterna både är positiva och negativa. Först och främst negativa i fråga om konkurrenskraftiga priser och en minskad efterfrågan i de här länderna i Asien. På våra marknader och på marknader i tredje land kommer vi att konfronteras med att de här länderna exporterar till lägre priser. Följaktligen kommer vi att påverkas.
För det andra kommer vi också att påverkas av att de här asiatiska länderna ställer om sig mot vissa exportmarknader, marknader där vi traditionellt har varit närvarande. Även här måste vi bemöta en ökad konkurrens.
Jag tror att vi kommer att betala för det också, i den mån de direkta utländska investeringarna i Europa blir färre, även om jag inte tror att det berör textilsektorn. Enligt min mening gäller detta mer för elektronik och elektroniska komponenter.
Men ur en positiv synvinkel måste man tvärtom inse, att eftersom de här länderna exporterar till lägre priser, så kommer vår import att bli billigare. Med andra ord, de av våra företag som förädlar produkter, vilka importeras från de här länderna, kommer att få en bättre konkurrenskraft. För det andra, och det är viktigt för textilsektorn, så kommer energin att bli billigare för oss. För det tredje, slutligen, vi får inte glömma att den här krisen ger oss tillfälle att se dessa marknader öppnas upp, och att vi alltså kan göra en del investeringar där. Så, de här ländernas ekonomier kommer att omstruktureras, de kommer förmodligen också att bli mer konkurrenskraftiga på sikt, men de kommer ändå tveklöst att förlora en del av sin överproduktion, och det kan särskilt gälla för textilsektorn.

Giansily
Herr kommissionär! Som ni alldeles nyss sade berörs inte alla europeiska länder på samma sätt av Asienkrisen, dvs. varken i samma sektorer eller i samma utsträckning. Asienchocken ställer de ansvariga för unionens ekonomiska politik inför ett val, eftersom det ömsesidiga beroendet mellan flexibilitet och tillväxt kan få två effekter: en negativ effekt som sammankopplar euroskleros med en medioker tillväxt, och en positiv effekt som kopplar samman en liberalisering av ekonomin med en ihållande tillväxt. Anser ni inte att det nu, under de här omständigheterna, är dags att tänka på möjligheten att se över kriterierna, som fastställdes i Maastricht och befästes i Amsterdam, med hjälp av ett sammansatt index som skulle ge varje nation en förmåga att snabbare anpassa sig om det uppstår en ny kris efter den 1 januari 1999?

de Silguy
Man måste särskilja problemen. För det första är det inte Asienkrisen som skall förorsaka en ändring av Maastrichtfördragets kriterier. Och eftersom jag sade att Asienkrisen har synliggjort euron, anser jag tvärtom att kriterierna är bra, eftersom vi i dag är ett stabilt område i världen. Vi har inte en budgetsanering och en inflationskontroll för inte, tvärtom. För det andra tror jag inte att man kan säga att de europeiska länderna generellt kommer att påverkas på mycket olika sätt. Vissa länder engagerar sig säkert mer i Asien inom någon sektor. När det gäller telekommunikationer tänker jag i synnerhet på en stor tysk aktör, som har investerat mycket i de asiatiska länderna. Och han kommer kanske att beröras mer än en italiensk eller spansk aktör, som kanske inte har investerat i samma sektor i Asien. Så effekterna kommer att bero på vilken sektor det handlar om, men de kan inte vara generella. Till sist måste man kunna säga sig själv, att den här krisen måste vara en möjlighet för oss att fullfölja insatserna på hemmaplan, men också för att se vilka nya möjligheter vi kan få av att de här marknaderna öppnas upp. Det är faktiskt så, och detta är mycket viktigt, att vi, i alla pågående förhandlingar med de här länderna och på alla nivåer - Internationella valutafonden, kommissionens kontakter, bilaterala kontakter - insisterar på nödvändigheten av större insyn, mer öppenhet och färre regleringar, för att våra aktörer och våra företag skall kunna intressera sig för och ha tillgång till de här marknaderna, vare sig det handlar om finansmarknader eller marknader för varor och tjänster.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Mina damer och herrar! Som ni känner till så tilltar relationerna mellan Europeiska unionen och Ryssland i styrka och hastighet. Den Ryska federationen är en oerhört viktig samtalspartner för Europeiska unionen, och ännu mer nu när associations- och samarbetsavtalet har trätt i kraft.
I dag har vi glädjen att till detta parlament välkomna Gennady Zyuganov, högste ledaren i Ryska federationens kommunistparti, som för första gången besöker Europaparlamentet och övriga institutioner i Europeiska unionen och som har tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder)

Ekonomisk kris i Sydostasien (fortsättning)
Harrison
Herr ordförande! Jag talar som ledamot av parlamentets ASEAN- och Koreadelegation, som återvände från Malaysia och Singapore förra veckan. Är vi medvetna om att vi behöver komma till insikt om att den storbrand och den farsot som man talar om i Sydostasien mycket väl kan spridas till Europa och andra platser i världen? Jag anser att kommissionen har uppträtt självbelåtet i denna fråga.
För det andra tycker jag att vi inte använder den tyngd vi har i egenskap av den Europeiska unionen. Låt mig snabbt ge två exempel: Santers besök till Singapore gick spårlöst förbi i jämförelse med de besök amerikansk personal som sysslar med den finansiella krisen gjorde i denna del av världen. Som de Silguy påpekat är det få som förstått att 30 procent av stödet till IMF kommer från den Europeiska unionen och bara 18 procent från Amerikas förenta stater. När man befinner sig därborta tror man att det bara är Amerikas förenta stater som hjälper denna del av världen att lösa denna globala kris, inte Europa. När ska vi få ändan ur vagnen och göra något åt detta?

de Silguy
Herr ordförande! Jag håller med om hälften av Harrisons uttalande. Jag håller med om när han säger att Europeiska unionen inte gör sin betydelse gällande. Däremot håller jag inte med när han säger att kommissionen tar lätt på det. Jag kan roa mig med att ställa upp alla möjliga och tänkbara katastrofscenarion för er. När jag var ung sade man: med " om" och " men" kan man få Paris att rymmas i en flaska. Om Paris var mindre och flaskan större, skulle man få Paris att rymmas i en flaska. Jag vägrar alltså att ägna mig åt den typen av katastrofscenarier. Jag föredrar att reagera, agera och analysera efter fakta. När det gäller handeln så kommer flera sektorer att påverkas, men som det ser ut nu kan det inte anses få en betydande inverkan på den europeiska ekonomin för samtliga känsliga industriella sektorer. De här sektorernas samlade export till Asien står för mindre än 1 procent av gemenskapens BNP. En andra källa till en spridning av krisen: finanssektorn. Alldeles nyss hänvisade jag till de europeiska bankernas engagemang i Asien. Det står klart att de här bankerna i dag har kastats in i processer om omförhandling och fördelning av de här ländernas skulder, och de flesta av dem, t.o.m. en mycket stor majoritet, har i vilket fall som helst en ekonomisk soliditet som gör att de kan bära ett visst antal chocker. Följaktligen, när jag gör bedömningen att den väsentliga delen av vårt bankengagemang ligger i Hongkong, Singapore och Kina, dvs. de minst berörda, sundaste och bäst skötta länderna, och att de andra länderna, Thailand, Indonesien, Sydkorea, är de som just har fått Internationella valutafondens villkorade stödpaket, så säger jag i dag att krisen är " manageable" , som ni skulle säga på ert modersmål - men jag vill inte bygga luftslott.

Christodoulou
Herr ordförande! Jag är helt och hållet överens med det som kommissionsledamoten sade angående omfattningen av krisen och dess konsekvenser för Europeiska unionen. Vi får inte överdriva vad gäller händelserna och han har absolut rätt att analysera frågorna som han vill. Jag skulle vilja be honom att tala om något annat för mig. Vi talar om Sydostasien. Om ni tillåter skulle jag vilja veta vad som händer med Japan, för där har saker och ting ett utvecklingsperspektiv som för oss kan verka förvånande. Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten följande. Har man utifrån en samordning av europeiska och amerikanska finansieringsinstitut och, naturligtvis, centralbanken börjat titta på möjligheten av att på ett samordnat sätt bemöta det faktum att Japan börjar omsätta investeringar, och framför allt i form av obligationer, statliga eller andra, särskilt på den amerikanska marknaden? Är detta något som just nu diskuteras i kommissionen? Har man vidtagit någon åtgärd på detta område, i fall utvecklingen blir sådan att vi eventuellt kommer att ställas inför problem?

de Silguy
Jag tackar er, herr Christodoulou, för att ni ställer en fråga om Japan till mig, för det är det land som man i dag bör följa med största uppmärksamhet. Jag kan konstatera att Japan fortsätter att spela sin roll i Asienkrisen på ett beslutsamt sätt, eftersom det behåller sitt befintliga lån till det land där det är engagerat, det behåller sin kreditgivningslinje gentemot sina huvudsakliga handelspartner, och ger också ett bilateralt stöd samt deltar i de multilaterala hjälpinsatserna. Följaktligen drar sig inte Japan tillbaka och sluter sig mot omvärlden, vilket är positivt.
För det andra, och i våra kontakter med dem insisterar vi mycket på den punkten, är japanerna engagerade i en serie åtgärder, åtgärder för en avreglering av deras marknader, åtgärder för omstrukturering och skattelättnader, garantiåtgärder för banksystemet med hjälp av olika medel, för att undvika att det går i konkurs. I slutet av förra året tillkännagavs t.o.m. en sänkning av inkomstskatten, vilket skall gälla fram till mars 1998. Jag tror att vi i dag förväntar oss att japanerna med beslutsamhet verkställer de åtgärder de har tillkännagivit. På en strukturell nivå tror jag att detta främst förutsätter att de förbinder sig att lösa finans- och banksystemets problem, med vår hjälp om det skulle behövas. Och för det andra att de - om det skulle bli nödvändigt - inte tvekar att vidta åtgärder som skulle kunna krävas för att stimulera tillväxten genom den inhemska efterfrågan, det insisterar jag på. Vi måste vara mycket vaksamma på att de inte försöker göra länderna i Amerika och i Europa till sin räddningsplanka och nödutgång, dvs. överför sin oförmåga att lösa sina egna problem på Europa. Vi måste vara försiktiga med våra medel, eftersom vi inte finns och inte talar med en röst på den internationella scenen.

Cox
Herr ordförande! Jag skulle vilja anknyta till kommissionärens sista kommentar och sätta det i samband med den analys han gjorde i början. Han framlade en analys om den asiatiska krisens effekter på den Europeiska unionen med hjälp av Europas exportandelar i Asien som en del av vår BNP.
Jag skulle vilja be honom att rikta lite mer uppmärksamhet mot importsidan. Det gäller frågan om Asiens export till Europa och om asiatisk konkurrens med europeiska produkter i tredje land med hjälp av nedskriva växelkurser. Hans makroanalys blir alltför ofullständig om han bara håller sig till exporten eller hänvisar till importens påverkan på vissa affärsgrenar. Det här är en avgörande fråga för effekterna på den europeiska ekonomin.
Jag måste tyvärr säga att jag inte delar den förmodade optimismen i kommissionärens svar på den sista frågan. Han sade att han hoppas att de asiatiska ekonomierna inte kommer att försöka exportera sig ur krisen på våra marknader och att de i stället kommer att utveckla den inhemska efterfrågan. Den snabbaste lösningen för dem vore att använda sina låga växelkurser till att översvämma våra marknader. Han har utelämnat detta i ekvationen och borde ta med det.
Harrison sade tidigare att vi att använder oss av vår egen vikt. Vi har trettio procent IMF, herr ordförande, men noll procent profil.

de Silguy
Herr ordförande! I fråga om siffror nämnde jag bara de som gäller exporten, jag sade nämligen att den europeiska exporten till Asien står för 2, 2 procent av gemenskapens BNP och 21 procent av exporten till länder utanför Europeiska unionen. När det gäller importen är den exakta siffran 26, 2 procent av importen från länder utanför Europeiska unionen. Så i fråga om storleksordning kan ni se att det nästan är samma nivå. Jag vill inte låta mig anklagas för optimism. Jag vill helt enkelt inte dras med i en debatt som enligt min mening är meningslös, för den består i att måla upp katastrofscenarier för nöjes skull, i stället för att resonera om de konkreta uppgifter vi har.
Eftersom vi tar upp handeln och jag har tid kvar till mitt förfogande, skulle jag vilja erinra om att Hongkong och Taiwan står för 25 procent av vår " tredjelands" handel med de krisdrabbade länderna i Asien, dvs. den allra största delen, och att Thailand, Indonesien och Korea, som är de tre mest drabbade, bara representerar 5 procent av vår externa handel. Om ni till dessa 5 procent lägger till Japan, representerar det totalt 15 procent, och dessa 15 procent av vår totala handel, de representerar endast 1, 5 procent av BNP. Visst kommer sektoriella effekter att uppstå, det har jag inte dolt. Vilka är de, vilken omfattning har de? Ingen kan i dag veta exakt hur de kommer att se ut, för det beror på hur länge krisen kommer att vara och på när dessa valutor komer att stiga i värde igen, för det är jag övertygad om att de kommer att göra. Men jag tror att vi måste vara försiktiga, för att undvika att dras in i den process ni beskriver, däremot kan jag i dag inte se några orsaker till att vi skulle göra det, och inte heller några symptom på det.

Wolf
Herr ordförande, herr kommissionär! Tigerekonomierna har ju alltid, vilseledande nog, framställts som nyliberalismens heliga kor för oss. Nu visar de sig vara spekulativa kasinoekonomier, som inte ens har lyckats att definitivt avvärja inflationsspöket. Detta leder oss till problemet med offentligt ansvar för kontroll av bankerna. Hittills har man ju enbart talat om det allmännas skulder. Men i denna kris handlar det om privat skuldsättning. Måste vi inte då beklaga att det inom det blivande området med enhetlig valuta dras en gräns mellan kompetenserna för penningpolitik och den politik som rör kontroll av bankerna? Europeiska Centralbanken är ansvarig för penningpolitiken. De nationella centralbankerna är i fortsättningen ansvariga för kontrollen av bankerna, om nu över huvud taget någon är det. Är detta inte en svaghet i konstruktionen, som vi i förväg och efter hand borde börja rätta till? Borde vi inte koordinera kontrollen av bankerna och över huvud taget bättre koordinera vår ekonomiska politik, så att den uppgift, som den gemensamma valutan ställer på oss, över huvud taget kan lösas?

de Silguy
Herr ordförande! Jag tycker inte att det är särskilt roligt att ge ett svar till Wolf. Ännu en gång kommer man att säga att jag koncentrerar mig på andra saker än mitt arbete. Nu är det så att det här är en fråga för den europeiska centralbanken och det europeiska monetära institutet. Jag skulle inte vilja göra annat än det som krävs av mig som kommissionär för att införa euron. Till sist ställer er fråga upp ett mycket större problem. För det är nämligen så, att vare sig kontrollen och övervakningen i Europa utövas av centralbanken eller av de nationella bankerna, så görs det enligt kriterier, måttstockar och normer som är tillfredsställande och mycket beskyddande. Problemet är hur de här normerna och måttstockarna skall utsträckas till länder i Sydostasien, och hur organ som en bank för internationella betalningar eller andra mekanismer kan inrättas, för att man skall försäkra sig om att den nuvarande krisen leder fram till att de här länderna antar regler för övervakning och reglering, som är tillräckliga för att garantera hela världens säkerhet.

Randzio-Plath
Herr ordförande, herr kommissionär! Asienkrisen berör oss i Europa, och när vi betraktar utvecklingen av växelkursturbulensen och spekulationen i liberaliseringens tecken som råder för kapitalflödet, måste vi då inte i denna situation just som Europeisk union föreslå att man inom ramen för internationella valutafonden äntligen skall tänka över hur man kan åstadkomma en ökad överskådlighet för krediterna i världen, och om det inte är nödvändigt att skapa ett internationellt system för kreditförsäkring, så att det i samhällsekonomier som med hänsyn till makroekonomiska data betraktas som sunda, exempelvis tigerstaterna, inte skall kunna inträffa en sådan utveckling som nu varit fallet? Är verkligen alla delar av världen skyddade mot en dylik utveckling? Detta är en fråga som vi vill ha ett svar på från kommissionen. Jag förväntar mig av kommissionen i denna situation egentligen även mer initiativ för att ta denna del av världen på allvar. Varför har vi ingen EU-delegation i Singapore och i Malaysia? Det skulle säkert också bidra till att stärka Europeiska unionens låga profil i denna region. Skulle det dessutom inte bidra till stärkandet av trovärdigheten om denna Europeiska union skickade en särskild representant till Sydostasien på liknande sätt som den amerikanske presidenten gjort?

de Silguy
Fru Randzio-Plath, jag noterar vederbörligen ert förslag om Singapore och Malaysia. Jag skall redovisa det för mina kolleger i kommissionen som är direkt ansvariga för den här frågan. Jag skulle vilja svara på er fråga om IMF: måste man inrätta ett internationellt försäkringssystem? Jag tycker ändå att Internationella valutafonden har den funktionen. Ni kan anse att den inte är tillräckligt snabb, att den har varit för snabb, att det inte finns tillräckligt många villkor, att det finns alltför många villkor. Men det är en annan fråga. Den här funktionen, som den för övrigt fyller, är just en stödfunktion, ja en roll som brandman, i händelse av katastrof eller brand. Jag tror att den verkliga lösningen för de här länderna ligger i att först och främst bryta det alltför intima bandet som finns mellan regeringarna och bankerna. För det andra att lösningen skall vila på en definition av normer för finansiell övervakning och på ad hoc-institutioner, som bör vara desamma där som här hos oss. För det tredje att lösningen skall vara att de här bankerna åter igen kapitaliseras, en åtgärd som samtidigt måste kompletteras med en utrensning av tillgångar. För det fjärde: för att den här frågan skall lösas oberoende av försäkringar är det nödvändigt att skapa mer insyn i systemet, i de här bankernas konton. Och till sist är det nödvändigt att - det är för övrigt den väg man har slagit in på (för man talar mycket om kris, men man talar inte så ofta om de planer som just nu har satts igång) - ja till sist så är det nödvändigt att liberalisera finanssektorerna i de här länderna, för att ge utländska institutioner möjligheter att agera där.

Ilaskivi
Fru ordförande! Kommissionärens redogörelse för den ekonomiska krisen i Sydostasien var visserligen mycket intressant, liksom även de svar som fåtts, men enligt min mening var den för optimistisk i den del som rör återverkningarna. Varför? För det första växer de sårade tigerstaternas internationella konkurrenskraft i stor omfattning om deras valutor devalveras eller blir devalverade. Detta stämmer även när det gäller övriga länder i öst. För det andra har öst redan återkallat beställningar i vissa europeiska länder, bland andra i Finland, vilket kan påverka även kraftigt dessa länders ekonomi. För det tredje åker börskurserna upp och ner som ett tecken på nervositet.
Alla dessa effekter kan kännas till och med på mycket olika och asymmetriska sätt i olika Europeiska unionens medlemsländer. Därför frågar jag, om kommissionen, if the worst comes to the worst, har för avsikt att planera för en större ekonomisk-politisk rörelsefrihet för de länder som kan drabbas särskilt hårt av krisen.

de Silguy
Jag skulle vilja vara mycket tydlig på den här punkten, herr Ilaskivi. Än en gång, jag nonchalerar inte de konsekvenser som - enkelt uttryckt - lågprisimporterna från de här länderna kan få för våra ekonomier. Men i motsats till vad man tror, är deprecieringen av deras valuta inte bara en fördel för dem, långt därifrån. För det första kommer de att betala dyrt för importerade varor. För att tillverka stål behöver de, tills motsatsen bevisas, järnskrot, järnmalm eller kol, jag tänker t.ex. på koreanerna. Detta måste importeras. Och har ni devalverat, kommer ni att betala mer. Ni kommer alltså att förlora i konkurrenskraft. För det andra kommer de att förlora med avseende på inflation, eftersom deras inflationstakt kommer att öka. För det tredje kommer de kanske att tvingas att producera mindre. Vilken garanti har vi i själva verket i dag för att de skall kunna fortsätta exportera lika mycket, om de finansiella banden och krediterna de får från sina egna banker försvinner, av skäl som har att göra med situationen i deras finansiella system, och om kreditmöjligheterna minskar och försvinner? Jag skulle kunna fortsätta räkna upp exempel efter exempel. Det är därför som man inte skall överdramatisera saken, man måste ha tilltro. Vi håller just nu på med att dra igång en studie sektor för sektor, och eftersom jag inte har mycket tid kvar, kan jag inte i detalj ta upp de åtta eller tio sektorerna, men när studien är avslutad är jag beredd att begära att den skall överlämnas till er. Ni kommer att i detalj kunna se, sektor för sektor, att det faktiskt finns områden som kommer att drabbas mer än andra, men redan nu kan jag konstatera, särskilt ur ekonomisk synvinkel och gällande vissa stora europeiska företagsetableringar, att dessa redan har täckt upp vad de anser sig ha förlorat. Följaktligen kommer det kanske att påverka deras avkastning något, men det kommer inte att ifrågasätta deras existens i Europa.

De Clercq
Fru ordförande! Vi konstaterar med tillfredställelse att kommissionen följer utvecklingen på mycket nära håll, men vi kan ändå inte komma bort ifrån intrycket av att den som verkligen som verkligen är frånvarande i Asien i dag, det är Europa och då närmare bestämt Europeiska unionen. Detta står i skarp kontrast till Förenta staternas engagemang i denna del av världen. Vi håller oss påfallande avsides, men jag har också ett intryck av att de individuella medlemsstaterna, några av dem, självfallet de största, försöker att skydda sina egna intressen i den asiatiska krisen. Ändå står det, utan att glömma bort de politiska aspekterna, stora finansiella och ekonomiska intressen på spel för Europa som sådant, för ingen kan förneka att de europeiska ländernas enskilda agerande och frånvaron av Europeiska unionen som sådan säkert inte förstärker intrycket i Asien av att Europa är en stark helhet, att Europa är en homogen entitet. Den känslan finns säkert inte, och det kan vi bara beklaga.

de Silguy
Fru ordförande! Jag håller helt och hållet med De Clercq. Jag delar i allt hans analys, och jag kommer t.o.m. att gå i samma riktning som han, genom att nämna ett annat exempel som jag tycker visar på den situation ni beskriver. När Korea fick ett akut stödpaket i december förra året, under julnatten, under de timmar som föregick Kristi födelse, så gick fyra av unionens medlemsstater ihop, de fyra G7-medlemmarna, för att ge ett bilateralt stöd till landet i fråga, vilket var nödvändigt för att låta Korea fullborda året. Av allt att döma verkar det här bidraget att ha varit lika viktigt som amerikanernas bidrag. Men intrycket man fick var ändå att det var amerikanerna som löste krisen. Det är anledningen till att jag för en stund sedan sade till De Clercq, att lika mycket som euron har erbjudit oss ett skydd, innan den ens existerar, lika mycket måste vi, när vi har euron, vara lika starka och ha samma förmåga att uttrycka oss med en enda röst, så att vi inte bara spelar en konstruktiv roll - inte bara är biståndsgivare - utan också utövar ett reellt inflytande. Ett inflytande som är i nivå med vårt ekonomiska bidrag för det första, vilket är betydande och som vi kommer att fortsätta med, och för det andra i nivå med den ekonomiska, finansiella och handelsmässiga betydelse vi har i världen. Det är vad som enligt min mening verkligen står på spel när det gäller euron, för Europa och européerna, med början nästa år.

Dury
Fru ordförande! Jag skulle vilja ställa två frågor. Ni sade nyss att det blir nödvändigt för oss att tala med en enda röst när vi har euron. Innebär det att de medlemsstater som är knutna till euron skall avstå från sin representation i IMF, till förmån för en representation " Europeiska unionen" eller en representation " euroländerna" ? Min andra fråga är följande: i utvecklingsutskottet förra veckan lyssnade vi till IMF: s generaldirektör och ordföranden i Världsbanken. IMF: s generaldirektör talade om sin terapi som troligen, makroekonomiskt sett, kommer att ge påtagliga resultat. Men ordföranden i Världsbanken sade att, mänskligt sett, med avseende på arbetslöshet och ökad fattigdom, kommer det också att uppstå katastrofala situationer. Jag skulle vilja fråga om kommissionen skall granska det problemet, och om vi är beredda att delta i Världsbankens sociala och humanitära program.

de Silguy
Jag skall inte här gå in i detalj på Europeiska unionens representation i olika internationella instanser. Det finns inget behov av att ändra Internationella valutafondens stadgar för att, om jag får säga så, jaga i väg alla medlemsstater och i stället skjuta fram Europeiska unionen där. Jag tror att man kan agera på annat sätt, utan att behöva gå dithän, och ändå försäkra sig om att Europeiska unionen talar med en enda röst. Dessutom uppkommer inte problemet så mycket inom Internationella valutafonden som i andra församlingar, som kanske är mer informella, men som i sista hand fattar de verkliga besluten, vilket jag efter tre års erfarenhet här kan konstatera. Jag skulle inte vilja att dessa verkliga beslut beslagtogs av ett begränsat antal medlemsstater som skulle besluta i stället för, inte bara Europeiska unionen, utan också samtliga femton medlemsstater. Personligen tycker jag att det är oacceptabelt.
Vad gäller er analys av situationen, är det självklart att kommissionen är beredd att delta i alla de uppdragen. Jag kan särskilt framhålla att det i mars kommer att organiseras en konferens vid Världsbanken, för att se över alla tekniska stödprogram. Syftet är just att förbättra och åtfölja den pågående saneringen i de s.k. tigerekonomierna. Man måste faktiskt åtfölja de nödvändiga insatserna, och se till att man tar full hänsyn till den mänskliga dimensionen när man fastställer IMF: s program. Det verkar som om det har varit så för Korea, där man har sett över programmet för att i större utsträckning integrera den aspekten. Det bör bli så ännu mer i framtiden, och de andra internationella institutionerna, som t.ex. gemenskapen, skall självklart integrera den dimensionen inom ramen för de här programmen.

Caudron
Herr kommissionär! Jag har förstått den relativa optimism som ni visar när det gäller Asienkrisens konsekvenser för den europeiska ekonomin. Ni har gjort den gällande vid flera tillfällen. Men jag hör variationer, som gör mig något uppmärksam på skillnaden mellan självsuggestion och djup övertygelse. Likväl, min fråga är mer industriell och handlar mer om den internationella konkurrensen. Vi tog just upp konkurrensen i textilbranschen. Jag skulle vilja ta upp varvsindustrins problem. Ni vet att ett europeiskt direktiv om stöd till varvsindustrin just nu gäller med förlängning, eftersom man har tagit hänsyn till att ett internationellt avtal inte har ratificerats. Anser ni inte att den aktuella krisen kommer att få viktiga konsekvenser för problemet med avtal, vare sig de är ratificerade eller inte, och att man borde gardera sig mot det med hjälp av egna lagtexter och beslut om stöd till industrierna i Europa?

de Silguy
Än en gång, det skulle anses vara helt och hållet oacceptabelt att inte bara agera så att situationen i Korea försämras, utan också att våra varv direkt skulle få lida för det. Men, och detta gäller särskilt varvsindustrin, i dag tvingas den koreanska industrin sannolikt att minska sin produktion, om det så bara vore för att vissa varv kan hamna i en svår ekonomisk situation när de inte längre har den finansiering som krävs. Visst finns avtalet med IMF, en del mer eller mindre vaga förhandsvillkor, enligt vilka det inte skall vara möjligt för en regering och en sektor att upprätta avtal om ekonomiska transaktioner. Dessutom föreskriver avtalet uttryckligen för Chaebol särskilt, att bolagets måttstockar, konton, normer och bokföring skall likställas. Det finns alltså ett antal förhandsvillkor. De är kanske inte tillräckliga i era ögon, men de verkar både för en liberalisering av finansmarknaden i de här länderna, och för en avskaffning av de specifika fördelar som de koreanska varven har i förhållande till andra varv. Man måste verkligen inse att en av Koreakrisens konsekvenser just kommer att vara ifrågasättandet av personliga, finansiella, strukturella, ja t.o.m. politiska band, som finns mellan den industriella sektorn och banken. Det kommer att innebära slutet för de stora konglomeraten, som faktiskt skall ha påbörjat en nedmontering, vilket vi skall dra nytta av. Jag vill dessutom tillägga att många ägare och skeppsredare i dag, av uppenbara skäl, verkar betänksamma till att gå över till nya beställningssystem i Korea. Men också här följer vi situationen på nära håll, och det är särskilt en av de känsliga sektorer som vi nu koncentrerar våra studier på.

Donnelly A.
Fru ordförande! En sak som framkommit under eftermiddagen är i vilken grad kommissionen är en oegennyttig iakttagare. Vi har bevittnat en mycket kosmetisk manöver från de Silguy.
Jag skulle vilja ställa flera frågor till honom. Finns någon risk för dumpning i den europeiska ekonomin som en följd av devalveringen av dessa valutor i Fjärran östern? Befinner sig några särskilda näringar i riskzonen, till exempel den mikroelektronikindustrin och mikrochipsindustrin? Har någon framställan om devalveringen gjorts till kommissionen från någon särskild europeisk näring? Har Europeiska kommissionen gjort någon framställan till kineserna beträffande nedskrivningen av deras valuta vilket utlöste denna kris? Finns någon risk för ytterligare devalveringar? Exakt vilka förberedelser har Europeiska kommissionen och Europeiska unionen vidtagit för att kunna agera snabbt i händelse av en dominoeffekt på de amerikanska marknaderna och, naturligtvis, på de europeiska marknaderna?

de Silguy
För det första skulle jag vilja säga till Donnelly att jag inte känner mig som en observatör och för det andra att man inte kan kräva inflytande över ett förlopp när man inte har de insitutionella instrument som krävs för ändamålet. Men för att svara på er fråga, så verkar åtta sektorer vid första anblicken vara mer berörda än andra, eftersom de har vänt sig till oss angående detta. Det är de som våra analyser har kommit fram till och som vi följer mer uppmärksamt. Det handlar om följande branscher: kläder, läder, skor, radio, tv, kommunikationsutrustning som t.ex. GSM, klockor, möbler, maskinverktyg, maskinvaror för datorer och elektrisk utrustning. Man skulle kunna tillägga producentvaror från varvsindustrin, järn- och stålverk, kemi- och bilindustrier. Det handlar trots allt om många sektorer som skulle kunna beröras på någon nivå.
Situationen i Kina är speciell. Jag vill erinra om att Kina har en väldigt strikt växelkontroll och en kontroll av värdet på sin valuta. För det andra har de kinesiska myndigheterna alltid sagt att de inte vill devalvera. Och tittar man närmare på saken, så ligger det inte i deras intresse. Kina har inget intresse av en devalvering, eftersom den kinesiska tillväxten huvudsakligen är beroende av investeringar och inte av den inhemska efterfrågan. Därför har den kinesiska regeringen intresse av att både stärka sina egna sparares, dvs. sina egna medborgares förtroende, och utländska investerares förtroende. Och det gör man inte genom att devalvera. Sedan har vi det politiska problemet med Kinas positionering i förhållande till Japan, i ett geopolitiskt sammanhang som gör att jag inte kan se vilket intresse Japan på kort sikt skulle ha av att devalvera, och inte heller på lite längre sikt. Risken för det är inte särskilt stor, men också här följer vi situationen på nära håll. När det gäller en dominoeffekt vill jag inte måla upp ett katastrofscenario, för det finns ingen mening med det. Det som jag tycker verkar vara viktigare i dag, det är att se hur krisen utvecklas och hur programmen genomförs. IMF-programmen genomförs på ett seriöst sätt. Det pågår förhandlingar med bankerna för att privata skulder skall återbetalas. I mitt inledande anförande sade jag att det finns ett land som inte har återvunnit förtroendet, Indonesien. När det gäller de övriga - jag tittade på marknaderna så sent som i morse - har en stor del av förra årets kursfall nu återhämtats eller stabiliserats. De uppgifter vi har för de senaste 48 timmarna om börsen och valutamarknaden är ganska uppmuntrande, och de pekar på det som en del i dag anser, att man har nått fram till en punkt då krisen är " manageable" . Men det är inte för detta som jag kommer att bygga luftslott.

Ordföranden
Vi tackar er, herr kommissionär, för svaren ni gav på de frågor våra kolleger hade.
Jag förklarar den här punkten avslutad.

Möjligheten att förena utövandet av ett politiskt mandat och tjänstgöringen som
ledamot av kommissionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om möjligheten att förena utövandet av ett politiskt mandat och tjänstgöringen som ledamot av kommissionen.

Santer
Fru ordförande, ärade ledamöter! Jag har åtagit mig att ge er kommissionens syn på möjligheten att förena mandatet som kommissionär och ett lokalt eller regionalt politiskt mandat i en medlemsstat. Den här frågan kom upp då en kommissionär, Yves Thibault de Silguy, som ni känner och som just har varit här, visade intresse för en kandidatur i Bretagnes kommande regionalval.
Sedan dess har Yves Thibault de Silguy tillkännagivit sitt beslut att inte kandidera i de valen. Det beslutet är helt och hållet en heder för honom, på så sätt kan han ägna all sin energi och alla sina krafter på de sista etapperna inför eurons genomförande.
Vi kan därför granska problemet utan att ta upp särskilda fall. Det var för övrigt vad er ordförandekonferens önskade, så jag kommer alltså att tala om den allmänna problematiken. Är det omöjligt att förena tjänstgöringen som ledamot i kommissionen och utövandet av ett politiskt mandat i en medlemsstat? Jag vill först undanröja alla tvetydigheter: kommissionärerna har fått ett politiskt mandat och därför tycker jag att det är ytterst viktigt att de inte förlorar kontakten med den politiska verkligheten, vare sig på europeisk, nationell eller lokal nivå. Det är alltså helt i sin ordning att kommissionärerna behåller, inte bara sina band med de politiska partierna, utan också med sina rötter på lokal nivå. Det är en fördel både för kommissionen - som på så sätt bättre kan se hur opinionen förhåller sig till dess politik - och för den europeiska idén, som kommissionären kan bidra med att förklara och försvara där han har en naturlig publik. Frågan som uppkommer är följaktligen om dessa politiska band kan konkretiseras i ett mandat. Situationen är tydlig när det gäller nationella mandat och ansvarsförhållanden. Att både vara ledamot av kommissionen och av en nationell regering eller ett nationellt parlament skulle stå i strid med fördraget. Artikel 157 i fördraget anger att kommissionens ledamöter skall utöva sin tjänst helt oberoende, i gemenskapens allmänna intresse, och utövandet av en politisk tjänst på nationell nivå skulle helt klart skada det oberoendet, och det skulle orsaka intressekonflikter. När det gäller de lokala mandaten har kommissionen traditionellt sett haft ett mer nyanserat synsätt. I mitt svar av den 1 februari 1995, på en fråga som ställdes av ledamoten Fernand Herman, påminde jag om kommissionens traditionella ståndpunkt, enligt vilken det i princip inte är oförenligt att ha ett mandat som ledamot i kommissionen och samtidigt sitta i kommunfullmäktige. Samtidigt anser vi att två omständigheter måste beaktas för att man konkret skall kunna bedöma en sådan situation: främst oberoendet, som har upprättats av artikel 157, och till det skulle jag tillfoga tillgängligheten. När det gäller oberoendet är kommissionens verksamhetsområden såpass varierade, att risken för att en intressekonflikt skall uppstå vid ett eller annat tillfälle, om man har flera mandat, i princip följer med uppgiften - det är svårt att föreställa sig en kommissionär med ansvar för fisket som samtidigt är borgmästare i en fiskehamnstad, stor eller liten. Man måste ta hänsyn till hur ett kollegium verkligen fungerar, och tolka risken för konflikt på ett mer vittomfattande sätt, för kommissionen är ett kollegialt organ och det innebär att alla kommissionärer deltar i debatterrna och i beslutsfattandet, och det inom alla områden. När det gäller tillgängligheten: min uppfattning om kommissionärsyrket är att det handlar om ett heltidsyrke. Mina ambitioner för den här institutionen är tillräckligt stora för att jag vill att ledamöterna till fullo värdesätter sina mandat, såväl i relationerna med parlamentet och rådet som i sina kontakter med medlemsstaterna, inte bara med den stat de kommer i från, och nu självklart också med kandidatländerna. Man kan för övrigt tänka sig att kommissionärernas arbetsbörda kommer att bli än mer betungande, i en gemenskap med 21 medlemmar eller t.o.m. fler, och det oberoende av kollegiets storlek. Att inte samla på sig mandat blir dessutom en allt starkare tendens i alla medlemsstater. Avslutningsvis är det min uppfattning att ett politiskt mandat, t.o.m. på lokal nivå, riskerar att skada kommissionärernas oberoende och tillgänglighet.
(Applåder)

Green
Fru ordförande! Å socialistgruppens vägnar skulle jag vilja göra ett mycket klart politiskt uttalande att det i våra ögon är fullständigt oförenligt för en ledamot av kommissionen att inneha något politiskt uppdrag i vilken del av det politiska spektrat kommissionären än må komma från. Detta är vår ståndpunkt.
Santer sade i sitt uttalande att kommissionärerna har en politisk funktion; vi håller med honom om detta. Vi förnekar inte och har full förståelse för att kommissionen spelar en i högsta grad politisk roll. Vi anser dock att det är fullständigt oförenligt med den opartiskhet med vilken vi förväntar oss att kommissionen fullgör sina uppgifter att de deltar i partipolitiska kampanjer för att själva bli valda.
Sedan vi begärde detta uttalande har den särskilda fråga, som gav oss alla i denna kammare så mycket bekymmer, lösts. Vi välkomnar att kommissionär de Silguys dragit sig tillbaka som möjlig kandidat i de franska regionalvalen. Vi anser att det är helt riktigt och vi hoppas att han genom att göra detta gjort det möjligt för kommissionen att ta itu med denna mycket känsliga och viktiga fråga en gång för alla. Mot bakgrund av detta välkomnar jag verkligen ordförande Santers uttalande för kommissionen i dag. Det påvisade åtminstone en del otydlighet i begreppet om oberoende, som vi alla förväntar oss av kommissionen, att vilken kommissionär som helst hade sett det som möjligt att ställa upp i val på detta sätt.
Jag hoppas, ordförande Santer, att ni kommer att använda er av denna händelse för att få till stånd en fullständig enighet bland kommissionärerna. Vi ser fram emot ett uppförandekodex i linje med er tolkning. Den tolkning ni gett uttryck för här i dag är i samklang med den stora majoriteten i denna kammare. Jag måste säga att i detta parlament har vi lärt oss en viktig läxa som vi kanske hade kunnat klara av när vi hade den offentliga utfrågningen innan vi godkände denna kommission. Vi kommer alla att ställa mycket viktiga frågor om alla kommissionärer när de kommer till oss när nästa kommission ska godkännas. Vi måste vara absolut säkra på att de förbinder sig att säkerställa självständigheten och opartiskheten i fullgörandet av sitt arbete för de europeiska medborgarnas räkning.
Mot bakgrund av de Silguys tillbakadragande av sin eventuella kandidatur i de franska regionalvalen och Santers uttalande i eftermiddags kände min grupp att det var viktigt att säga tydligt att vi har dragit tillbaka vårt resolutionsförslag som vi framlade och vi ger till känna att vi inte kommer att stödja några resolutioner som framläggs i kammaren i morgon. Vi sätter högt värde på det uttalande ni gjort, herr Santer, vi hoppas kommissionärerna kommer att kunnas enas fullständigt kring den tolkning ni har framfört här i dag.

Méndez de Vigo
Herr kommissionsordförande! I den fördragsartikel ni hänvisar till talas det om oavhängighet i gemenskapens intresse, och detta anser jag vara en springande punkt. I min grupp, Europeiska folkpartiets grupp, är det ingen som betvivlar Silguys professionella och politiska kompetens eller hans hederlighet, liksom vi inte heller betvivlar Cressons professionella och politiska kompetens eller hederlighet, hon som tills alldeles nyligen har förenat sin post med ett politiskt mandat. Men om en kommissionär bör det sägas det som sades om Caesars fru, som inte bara skulle vara ärbar utan också vara lik honom. Därför är oberoendet och att ingen intressekonflikt föreligger absolut central när kommissionens oberoende skall försvaras. Vi anser att det vore till stor skada om någon skulle kunna ifrågasätta kommissionens beslut på grund av en konkret kommissionärs intressen. Jag skall ge ett exempel från mitt land. Just nu har ett uppgivet utkast av jordbrukskommissionär Fischler om den gemensamma marknadsordningen för olivolja skapat en verklig social oro, för att det, dessutom, inte på något sätt följer parlamentets teser. Kan ni tänka er vad som skulle ske om Fischler, förutom att vara kommissionär, också var president i en olivoljeproducerande region? Revolution! Detta är alltså vad vi måste undvika. Därför välkomnar Europeiska folkpartiets grupp ert uttalande, herr Santer, eftersom det är ett steg i rätt riktning. Det är ett steg i rätt riktning för Europeiska unionen då kommissionen fortsättningsvis kommer att kunna vara fördragens väktare och den som definierar de gemensamma intressena. För de av oss som anser och vill att kommissionen hela tiden skall förstärkas är det beslut ni har meddelat oss i dag också i kommissionens eget intresse. För, till följd av kommissionens ansvarsprincip kan tvivlen på en enskild kommissionär befläcka hela kommissionen. Med detta avvisande och med ert så precisa och tydliga uttalande, existerar inte längre dessa tvivel.
Fru ordförande! Om man frågar mig om den springande punkten, grunden, själva hjärtat i gemenskapssystemet, skulle jag inte tveka det minsta att säga: det är kommissionen. För många av oss, och givetvis för Europeiska folkpartiets grupp, är kommissionen inte ett samling höga tjänstemän. Kommissionen är ett politiskt organ som bedriver och skall bedriva politik , men inte partipolitik. Därför är ert uttalande i dag, herr Santer, om att kommissionär Silguy avstår från att deltaga i de franska regionalvalen en god nyhet för alla oss som vill att kommissionen skall bli Europas framtida regering.

Pasty
Fru ordförande, kära kolleger! Jag håller helt och hållet med om ordalagen i uttalandet som kommissionens ordförande just gjorde. Så jag skall begränsa mig till tre påpekanden och kommentarer. Första påpekandet: jag skulle vilja gratulera de Silguy till hans förnämliga beslut att inte kandidera i regionalvalen, då det formellt sett inte finns något som tvingar honom att avstå från det, vilket ordförande Santer erinrade om. de Silguy har prioriterat sina europeiska ansvarsområden, och i synnerhet hans avgörande roll för eurons införande, framför politiska ambitioner. Och jag tror att vi särskilt skall hedra honom för det beteendet.
(Applåder) Och det i desto högre grad då vissa, som under en tidigare period ställdes inför samma val, inte har haft samma attityd, och inte heller samma smakfullhet. Vi tog för en liten stund sedan upp en annan fransk kommissionär som förblivit borgmästare i Châtellerault och ledamot av landstinget i Vienne, vilket är en situation som är fullt jämförbar med det landstingsmandat som denne kommissionär för bara en kort tid sedan avsade sig. Det finns ett annat exempel, kanske inte lika känt, men som är ännu mer oroande, det handlar om er företrädare, kommissionsordföranden. När han utövade samma framstående tjänst som ni gör i dag, tvekade han inte att leda en kommunal lista vid valen i Clichy, som är en icke oansenlig stad i närheten av Paris, samt att låta sig väljas till borgmästare, för att sedan självklart avgå. Men han kandiderade och engagerade sig i valkampanjen med all den tyngd som hans tjänst som ordförande i kommissionen gav honom. På den här punkten noterar jag att jag är överens med Green, hennes bedömning var att om kommissionärerna skall ha rätt att fortsätta bedriva en politisk verksamhet, om de gör det sedan tidigare, så bör de inte engagera sig alltför öppet i nationella kampanjer och i valkampanjer. Jag kan således konstatera att det jag just har beskrivit inte är förenligt med vad vi kan förvänta oss. Mitt tredje påpekande är att jag gläder mig åt att vi, till följd av de Silguys gest, nu kan skapa tydliga regler, även om jag hade önskat att den här debatten hade ägt rum när de tidigare fallen var aktuella. Det var vad ni sade, herr ordförande, och jag önskar nu att dessa tydliga regler åläggs alla och inte bara den kommissionär som är upphovet till denna nya etiska regel. Det skall vara en enhetlig bestämmelse som hädanefter skall följas av samtliga kommissionärer.

Brinkhorst
Fru ordförande! Denna debatt skapar ett viktigt konstitutionellt prejudikat. Som ordförande Santer påmint oss om, fyller de europeiska kommissionärerna en politiskt uppgift och är inte bara teknokrater, då de är politiskt ansvariga inför vårt direktvalda parlament. Av det skälet är det också viktigt att politiker nomineras i högre utsträckning och inte teknokrater. I denna kommission finns det bara två kommissionärer som aldrig innehaft en politisk ämbete, en av dem är de Silguy. Artikel 157 i fördraget slår fast - och nu erkänner vi alla detta - att det måste finnas en klar självständighet och att kommissionärerna inte kan acceptera några instruktioner, inte heller får medlemsstaterna eller ens regeringscheferna i medlemsstaterna ge några instruktioner till detta organ. Allt detta är mycket viktigt eftersom detta är den enda garantin för att de är självständiga under sin mandattid.
För min grupp är fördragstexten i högsta grad tydlig på denna punkt. Ett politisk ämbete i det allmännas intresse är oförenligt med varje slags partipolitiskt ämbete, vare sig på nationell, regional eller lokal nivå och det glädjer mig att ordföranden har bekräftat detta i sådana tydliga ordalag. Den enda fråga man skulle kunna ställa är: hade det inte varit möjligt för kommissionen att göra detta tidigare? Det är mycket tydligt att det var snarare detta parlament och påtryckningarna från detta parlament som var huvudorsaken till att kommissionär de Silguy tvingades att träda tillbaka och inte fullfölja denna fråga, än kanske debatten i kommissionen. Med låt oss bortse från detta.
Jag skulle nu vilja se fram emot framtiden och som ordförande Santer har sagt är det viktigt också för framtida kommissioner att ha denna attityd. Cresson accepterade faktiskt denna princip ganska sent, vilket vi kan beklaga. Men nu är det viktigaste att vi i denna kammare fastslår detta som en bestämd regel för framtiden i enighet med kommissionens ordförande.
Herr Santer, skulle ni, kanske som en förberedelse för tillsättandet av den nya kommissionen, kunna utarbeta ett uppförandekodex som föreslagits, så att det i framtiden inte kommer att återstå några tvivel beträffande sammansättningen av detta organ? Då skulle det bli mer klarhet, vilket i sin tur skulle stärka kommissionen.
Slutligen skulle det vara mycket välkommet om parlamentet vid något tillfälle såg till sin egen situation. Vi borde också undersöka de olika aspekterna av dubbla mandat i detta parlament i framtiden. I takt med att den Europeiska unionen blir allt starkare och gemenskapens representativa karaktär blir allt starkare måste inte bara kommissionen, utan även parlamentet i vissa hänseenden klargöra läget för framtiden. Så vi får inte hyckla för mycket om denna kommissions förflutna och jag hoppas att denna debatt har tjänat som ett viktigt prejudikat för oss också.

Aelvoet
Fru ordförande, kolleger! För oss handlar det här helt klart om en principiell fråga, inte om personer. I den bemärkelsen är vi också nöjda med det uttalande som kommissionär Santer har gjort vars huvuddrag vi helt och hållet kan skriva under på. Det är ganska självklart att man inte kan kombinera mandatet som kommissionär med nationella, regionala och till och med lokala mandat, för därigenom skapar man olika slag av lojaliteter som kan leda till att denna regionala, lokala eller nationella lojalitet kan komma i konflikt med det europeiska uppdrag som man har fått. Men jag måste säga, helt i linje med det som Brinkhorst nyss förklarade, att vi också ställer krav på att kommissionen ger sig själv en uppförandekodex med ett tillräckligt specifikt innehåll. För Santer var mycket explicit i samband med de nationella och regionala mandaten, mycket mindre med de lokala. Hur som helst, exemplet är givet. Även ett mandat i nivå med borgmästare i en viktig stad är något som i vårt tycke är inkompatibelt med funktionen som kommissionär. Vad det beträffar är vi den part som ställer krav.
En sista punkt, kolleger. Jag tycker att det är mycket beklagligt att alla grupper, utom vår, har beslutat att dra tillbaka sina resolutioner. Det är väl inte för att personfrågan har bortfallit som parlamentets principiella yttrande inte skulle kunna vara viktigt. Alla krav som har ställts här i de olika inläggen som jag har hört är perfekt återgivna i vårt resolutionsförslag. Vi skulle således verkligen vilja be om stöd för detta, och vi är öppna för muntliga ändringsförslag om det skulle vara så att någon detalj inte stämmer. För det är viktigt att parlamentet inte bara talar, utan också beslutar, utifrån en text.

Dell'Alba
Fru ordförande, kära kolleger! Jag kommer att yttra mig personligen. de Silguy drog tillbaka sin kandidatur när vi skulle ha prövat den, och till följd av den handlingen, som när allt kommer omkring har gjort oss en tjänst, var det lämpligt att inleda den här debatten. Men jag tycker inte att det är rätt att avsluta den efter en timme, eller att snabbt rösta igenom en text i morgon.
Vi har tagit upp problemet, frågan existerar. Och vi har också tagit upp den mer övergripande frågan om de folkvaldas ställning och de europeiska politiska mandaten. Utskottet för institutionella frågor arbetar på en stadga för parlamentsledamöterna och ett enhetligt valförfarande. För min del önskar jag att detta viktiga ärende, som fördraget inte säger något om, skall hänvisas till utskottet för institutionella frågor, så att den skall kunna granska det. Om kommissionen i sin tur vill reflektera över det och förbereda en uppförandekodex, desto bättre, men jag vill säga att det ligger i vårt intresse att skapa tydlighet. Jag skulle inte heller vilja falla i fällan och betrakta kommissionärerna som om de stod över allt politiskt engagemang, som om de vore teknokrater förstelnade i sina palats i Breydel eller annorstädes, och som på något vis inte alls behöver väga in sina intressen, sina politiska övertygelser, sitt engagemang, som för övrigt är just det som har fört dem till kommissionärsposten. Visst måste man självklart fastställa vad som är omöjligt att förena, men man får inte heller falla in i denna eventuella dogmatism, som nästan får oss att glömma, att det vi har behov av i kommissionens ledning, det är politikens män och kvinnor, och inte en verkställande makt med teknokrater, byråkrater.

Fabre-Aubrespy
Fru ordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Den här frågan kommer upp då en kommissionär utövar ett politiskt mandat, eller närmare bestämt, då en av dem har en önskan om att kandidera till ett politiskt mandat. de Silguy har avstått från att kandidera till mandatet i fråga, av skäl som han har redogjort för lojalt och uppriktigt. Man skulle kunna tro att frågan inte kommer att uppstå igen. I realiteten handlar den om kommissionärernas andra tjänster än de som de har blivit utnämnda till, vare sig det gäller politiska mandat eller yrkesaktiviteter. Det är ändå ett allvarligt problem att andra kommissionärer än de Silguy bedriver eller har bedrivit yrkesaktiviteter. Kommissionärerna är tjänstemän med uppdrag att vaka över fördragets tillämpning, utvalda med anledning av deras allmänna befogenheter, och de skall garantera fullt oberoende. Det är vad artikel 157.1 i fördraget säger. Punkt 2 klargör att kommissionens ledamöter, i gemenskapens allmänna intresse, skall tjänstgöra i fullt oberoende, att de varken skall försöka få eller acceptera instruktioner från någon regering eller något organ, att de skall avstå från alla gärningar som påminner om deras tjänstgöring. Anser ni, herr ordförande, att dessa bestämmelser verkligen respekteras? Er företrädare, Delors, var borgmästare. Pasty talade om det. Under sin tid som ordförande i kommissionen deltog han aktivt i fransk politik, så mycket att det var tal om att han skulle kandidera till posten som republikens president 1995. Cresson kandiderade 1995 till en tredje mandatperiod som borgmästare. Hon har alltid varit mycket aktiv inom socialistpartiet. Man säger att en av era kommissionärer deltar i vissa möten i sin regering, att många kommissionärer deltar i PPE- och PSE-gruppernas möten, vid sidan av de som äger rum i Europaparlamentet, att en annan är rektor för ett universitet i sitt hemland, vilket gör att han måste bege sig till sitt hemland flera gånger i månaden. Jag tog nyligen anstöt av att Bonino kunde delta i ett Stilla havsforum, där det var tal om självständighet för Nya Kaledonien, som utgör en del av en medlemsstat, Frankrike. Jag begär alltså att ni, herr ordförande, tar itu med en noggrann granskning av var och en av kommissionärernas personliga situation, för att de skall respektera fördraget till fullo. Eftersom de betalas med medel från gemenskapens budget, alltså av alla medlemsstaters skattebetalare, så måste de utöva sin tjänst på heltid, det sade ni själv, utan att ha andra politiska aktiviteter än de vilken medborgare som helst kan ha, och utan att bedriva någon yrkesverksamhet.

Corbett
Fru ordförande! Jag välkomnar också Santers uttalande. Han klargjorde det på rätt sätt, inte på det sätt Fabre-Aubresby just gjorde. Han har fel när han säger att kommissionärerna är tjänstemän helt enkelt. Fabre-Aubrespy borde läsa fördraget och stadgarna. De gör en klar åtskillnad mellan tjänstemän i institutionerna och ledamöter i institutionerna. De 20 kommissionärerna utgör en politisk verkställande makt. De är politiker och i den bemärkelsen är faktiskt rubriken till debatterna och uttalandet i dag felaktigt. Den säger att det är ett uttalande om möjligheten att förena utövandet av ett politiskt mandat och tjänstgöringen som ledamot av kommissionen. Men det är ett politiskt mandat att vara ledamot av kommissionen. I likhet med ministrar så utses de av premiärministrar. För att kunna tillträda sina ämbeten behöver de denna kammares förtroendevotum. När de innehar sina ämbeten står de till svars inför denna kammare och de kan avsättas genom ett misstroendevotum i detta parlament - och endast genom ett misstroendevotum i Europaparlamentet. Kommissionen är således en politisk ledning som är ansvarig inför denna kammare och det är viktigt för denna kammare att den erkänns som sådan. De är inte tjänstemän som arbetar för rådet som en del euroskeptiker vill få oss att tro. De är politiskt ansvariga i sin egen rätt.
Den här debatten handlar därför inte om att en av dem är politiker, utan vilka politiska uppdrag de får inneha. Det är en fråga om dubbla mandat. Det är en fråga om cumul de mandats . Detta måste vi undersöka noggrant, vilket har skett i debatten. Ingen käbblar om att de är medlemmar i politiska partier. De deltar i politiska partier och kommer till våra gruppmöten. Det är mycket välkommet. Det finns en debatt om de ska kunna vara borgmästare i småstäder. Det finns prejudikat på detta. Det är omstritt och jag tror att debatten rör sig mot detta nuförtiden. Men det blir säkerligen en viktig angelägenhet om de innehar den högsta befattningen i en viktig europeisk region som får medel från den Europeiska unionen. Och jag är häpen över att de Silguy över huvud taget övervägde något sådant. Jag gratulerar Santer till att ha skapat ordning inom sitt lag och för att ha gjort ett mycket tydligt uttalande i dag.

Macartney
Fru ordförande! Jag skulle också vilja ge uttryck för en personlig åsikt. Det verkar som om hälften av problemet har varit att varje kommissionär har bestämt sig för hur de ska handla utifrån personliga överväganden och att vi nu behöver en samling regler. Man kan jämföra ordförande Santers välkomnande av de Silguys beslut att dra sig tillbaka som kandidat för det regionala rådet i Bretagne vilket han sade " hedrade honom" , med till exempel sir Leon Brittans agerande, som presenterade sig själv per brev för varje brittisk medborgare i Bryssel före förra valet och bad dem att rösta på de konservativa och bidra med pengar till det konservativa partiet. Kanske borde vi hedra honom för att han försökte göra det omöjliga, men, icke desto mindre, drar det hans omdöme i tvivelsmål. Vi kan inte lämna åt kommissionärerna att bestämma vad de ska göra och vad som är acceptabelt, på någon improviserad grundval.
Vi har hört uttalanden från ett antal politiska grupper. Socialisterna säger att det är oförenligt att inneha några partipolitiska uppdrag eller att delta i några partipolitiska kampanjer även om det uppenbarligen - säger Corbett - är okej att delta i gruppmötena. Méndez de Vigo säger att kommissionen är politisk, men att kommissionärerna inte är partipolitiska. Brinkhorst från liberalerna säger att ingen partipolitisk roll kan tillåtas. Så vi har en rad olika möjligheter och det är på tiden att kommissionen får ändan ur vagnen. Den kommission vi röstar igenom måste ha denna kammares förtroende, men det är ännu mer viktigt är att Europa ska kunna känna förtroende för att de inte är några deltidspolitiker som är kommissionärer ett par år, utan är människor för vilka Europa är kärnan i deras arbete och avstår från allt annat under tiden.

Ordföranden
Macartney var den siste talaren i den här debatten och jag överlämnar ordet till ordförande Santer så att han kan avsluta.

Santer
Fru ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle bara vilja tacka ledamöterna, och jag gläder mig åt att det här uttalandet har diskuterats på ett sansat sätt. Man kan ställa sig ett antal frågor, men jag tror att kommissionens ledamöter måste vara oberoende. Det jag opponerar mig mot, det är idén om att kommissionens ledamöter skall vara högre tjänstemän. Nej, de är politiker, de har ett politiskt mandat, de är ansvariga inför Europaparlamentet,
(Applåder) och därigenom åtar de sig ett politiskt ansvar. Sedan skulle jag säga att jag aldrig skulle komma på tanken att acceptera uppdraget, inte ens som ordförande i kommissionen, om man hade sagt att jag hädanefter, efter 25 år som minister och elva år som premiärminister, skulle vara högre tjänsteman. Nej, det hade jag aldrig accepterat. Det är därför som jag utövar mina uppdrag i egenskap av en politisk ställföreträdare inför ett ansvarigt parlament, inför Europaparlamentet, i enlighet med Europeiska rådets enhälliga beslut om att utse mig till kommissionens ordförande. Jag tror att det är avgörande. För övrigt motsätter jag mig helt klart de tendenser som t.o.m. vill förneka kommissionens ledamöter de grundläggande rättigheter som är förbehållna medborgarna. Medborgarna själva har rätt till att hysa en politisk övertygelse, att ansluta sig till ett politiskt parti, att ställa upp i val. Varför skulle inte tjänstemän, eller t.o.m. politiker, eller ledamöter i kommissionen, göra det på samma grundval som medborgarna? Vi sitter inte i ett elfenbenstorn. Jag aldrig betraktat Breydel som ett palats, vilket vissa har sagt. Jag har snarare alltid betraktat det som ett sjukhus. Dessutom skulle jag inte heller vilja att det blev ett elfenbenstorn där kommissionärerna isolerar sig, långt från alla kontakter med den politiska verkligheten. Jag anser att vi har ett politiskt mandat, och vi bör utöva det mandatet i förhållande till våra övertygelser, i förhållande till de grundläggande rättigheter som är förbehållna medborgarna. Det är i den andan som jag tror att man måste betrakta mitt uttalande. Å ena sidan handlar det om kommissionärens och kommissionsordförandens skyldighet till oberoende, vilket artikel 157 i fördraget stadgar, men å andra sidan finns det också en möjlighet för kommissionären, och för kommissionens ordförande, att uttrycka sina politiska åsikter och att inför er gå i borgen för sina politiska uppfattningar.

Ordföranden
Jag tackar er, herr Santer. Jag har mottagit fem resolutionsförslag i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen .
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Rasism
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor till rådet (B4-1010/97-0-0112/97) och till kommissionen (B4-1011/97-0-0113/97) om den årliga debatten om rasism.

Mohamed Alí
Fru ordförande! Europa är fullt av tragedier och det räcker med att kasta en blick på dess historia för att styrka detta påståendet. I dag betraktar sig Europa återigen som världens centrum. Eurocentrismen återföds och, i viss mån, med gloriastämpel. Den eruopeiska rasismen är ett osunt och i vissa fall dolt fenomen i många hjärtan. Att tillhöra en annan religion, ha en annan hudfärg och en annan kultur som avvisas för att man inte känner till eller förstår den, är motiv för att inta en absolut intolerans. Historien visar oss också att av alla skräckbilder i det förgångna är antisemitismen det mest oroande och skrämmande. Lidandet och utrotandet av människor av det enda skälet att de var judar kan och får aldrig glömmas bort och alla legala förebyggande åtgärder och kamp mot denna speciella form av rasism tycks oss otillräckliga i förhållande till händelserna.
Europa har redan under många år förnekat sin nästa, vare sig det är judar eller araber. Den islamska antisemitismen är också djupt rotad i det europeiska undermedvetna. Att vara turk är ytterligare ett skäl till avvisande som finns inom Europeiska unionen. Antisemitismen tar sig faktiskt uttryck i förföljelse av icke-europeiska individer med uppenbart annorlunda egenskaper.
Det som har kallats den " islamska återfödelsen" har fört med sig ett befästande av en typ av antisemitism, som når extremt djupa känslor i det allra innersta. Men med en dubbelmoral eftersom det att vara arab innebär att vara ett farligt, extremistiskt, fanatiskt subjekt och å andra sidan ett bra lastdjur för att utföra de arbeten som anses ovärdiga, och dessutom en billig arbetskraft. Det är faktiskt inte lätt att erkänna sin nästa, framför allt när självbejakandet är en konsekvens av förnekandet. Ofta, ärade ledamöter, brukar man säga, som en ursäktande förevändning, att arbetslösheten och den ekonomiska krisen är den bästa grogrunden för rasism och främlingsfientlighet. Och då detta är en viktig del av verkligheten är det också så att den sociala utslagningen har en stark kulturell beståndsdel.
Den ansedde spanske antropologen Josep Llovera hävdade i sin bok " Antropologins identitet" att västvärlden, och jag citerar ordagrant " är programmerad för att reagera på ett rasistiskt sätt under vissa omständigheter" . Llovera uttalar slutligen i en reflexion att, eftersom de rasistiska fördomarna är djupt rotade och de förändringar i mentaliteten som sker är relativt nya, är det nödvändigt att förstärka inlärningen av tolerans. " Människor måste fortfarande lära sig att inte vara rasister" , säger författaren ordagrant
Rasism och främlingsfientlighet är inte enbart en inställning hos den yttersta högern och de ultrakonservativa sektorerna. Tyvärr liknar högerns och vänsterns program varandra vid vissa tillfällen när det handlar om att gå emot en viss etnisk grupp, kultur eller religion. Därför är det nedslående att även de som slåss mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism, tar upp rasisternas teser som dessert i sin politik. Det anses att det bästa sättet att undvika rasistiska och främlingsfientliga ståndpunkter är att eliminera orsaken till dem. Om det inte finns någon närvaro av utlänningar, eller om man minskar den, kommer problemen och protesterna att försvinna. Därför består de lösningar vi ser, huvudsakligen i att reducera, begränsa och till och med förhindra nya invandrarströmmar oavsett de är ekonomiska eller politiska. Detta är tyvärr, vilket är välkänt, den filosofi som för tillfället ligger till grund för de lagstiftningsreformer som genomförs i vår politiska omgivning i asyl- och flyktingpolitiken.
Fru ordförande! Det är viktigt och nödvändigt att fler europeiska år mot rasismen inrättas, mot all intolerans och för att det nämnda fenomenet uppmärksammas, samt att det utformas kampanjer i frågan. Men det börjar bli dags nu att vår handlingsinriktning orienteras objektivt på ett adekvat och sammanhängande sätt för att göra framsteg i denna kamp som förmodligen oroar oss alla. Ett år av kampanjer med alla slags aktiviteter och information tjänar inte mycket till om vår politik därefter går åt ett annat håll. Måtte inte det hela vara en retorisk förevändning, att det inte bara är ett agerande för att det skall se ut som om vi gör något i det som vi inte är beredda att göra något som verkligen kostar på, för att använda Javier de Lucas ord, en expert som sporadiskt har utfört arbeten åt Europeiska kommissionen.
Vi måste gå till botten med problemet, ärade ledamöter. Det är det enda sättet att nå positiva objektiva resultat. Vi måste riva ned det som kallas den " institutionella främlingsfientligheten" . Den allt hårdare asyl- och flyktinglagstiftningen är inte precis den riktiga vägen att gå, snarare tvärtom. Kärnpunkten i frågan är att veta hur långt man vill gå i erkännandet av nästan och av etniska, kulturella och religiösa minoriteter. Alltså, om rätten till dessa rättigheter är en premiss i vårt mål om kamp mot intolerans, utslagning, diskriminering. För att det inte skall blir enbart en semantisk tillflykt bör toleransen givetvis innebära ett effektivt erkännande av likhet på alla fronter. Vad tjänar informationen, kampanjerna och övriga aktiviteter till om vi inte förändrar lagarna? Om vi skall bekämpa rasismen måste vi börja med att bekämpa förvägrandet av de utstöttas grundläggande behov. Integration och tolerans kräver en verklig social och ekonomisk integration och ett erkännande av den kulturella, etniska och religiösa rikedomen och mångfalden.
Fru ordförande! Det är, sagt i förbigående, ofrånkomligt att få en adekvat inriktning på vår politik och aktivera den inom utbildningssektorer, i skolorna, på gatan och i institutionerna. Förutom att förebygga skulle det hjälpa till med att lära oss leva samman med de olika representanterna för den kulturella mångfalden. Att återigen leda in samtalet på nödvändigheten av att Europeiska unionen gör det möjligt att utbilda andliga ledare inom Europas olika minoriteter, som i fallet med muslimerna, skulle i hög grad hjälpa till att skapa ett klimat av förståelse. Utbildningen av imamer i Europa skulle vara ett positivt tecken för att de muslimska samfunden i unionen skall känna att man tar hänsyn till dem även i deras andliga behov...
(Ordföranden avbröt talaren.)

Quin
Fru ordförande! Tack för denna vänliga introduktion. Det är ett stort nöje för mig att få tillfälle att tala inför parlamentet i dag om denna särskilda fråga. Eftersom jag har varit ledamot av parlamentet i tio år betraktar jag mig som en ivrig anhängare av parlamentets arbete, och jag är särskilt medveten om parlamentets mångåriga intresse för frågor som rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.
Jag skulle rent av vilja ta detta tillfälle i akt och gratulera ledamöterna för allt de har gjort för att ge denna fråga en säker plats på den europeiska dagordningen. Förutom den livsviktiga roll de nationella regeringarna måste ha i bekämpandet av rasism, främlingsfientlighet och antisemitism inom sina respektive länders gränser, så hyser jag inga tvivel om att europeiska åtgärder har en nyckelroll att spela. Rådet - och i sanning även ordförandeskapet - kommer att fortsätta att arbeta energiskt och entusiastiskt med er för en positiv politik på detta område på europeisk nivå. En av de första uppgifterna vi har är att utvärdera effekterna av den gemensamma åtgärden den 15 juli 1996 beträffande åtgärderna för att bekämpa rasism och främlingsfientlighet. Vid slutet på juni i år kommer rådet att behöva uppskatta i vilken grad medlemsstaterna har fullgjort sina åtaganden i den gemensamma åtgärden.
Som ni minns så har medlemsstaterna åtagit sig att säkerställa effektivt rättsligt samarbete beträffande brott som har sitt upphov i rasistiskt beteende. Rådsmötet som kommer att hållas den 28-29 maj kommer därför att granska en rapport om de åtgärder som har vidtagits eller planeras av medlemsstaterna i kampen mot rasismen. Som ni vet tog våra båda institutioner tillfället i akt att bekräfta den oro vi känner för rasismen vid öppnings- och avslutningskonferenserna för Europaåret mot rasism i Haag och Luxemburg. Vi anser att Europaåret var ett viktigt steg framåt. Det gjorde ett värdefullt bidrag för att öka medvetenheten om problemen med rasism i unionen och för att uppmuntra arbete för att ta itu med dessa problem och uppmärksamma fördelarna med mångfalden i våra samhällen.
Jag vet att i mitt eget land, Förenade kungariket, så genomfördes aktiviteter på en nästan daglig basis av ett stort antal organisationer på olika håll i landet. När vi gjorde statliga medel tillgängliga för att stödja projekt som uppmärksammade Europaåret fick vi ett stort antal ansökningar. Den offentliga informationsenhet som kommittén för jämlikhet mellan raserna som inrättades i Förenade kungariket formligen dränktes av förfrågningar. Detta är ett klart bevis på det intresse, den entusiasm och det engagemang som finns på gräsrotsnivå. Jag vet att sådana saker också visade sig i andra medlemsländer.
Regeringarna måste ta fasta på de starka känslor som Europaåret avspeglade. Året får inte bli en engångsföreteelse. Vi får inte tappa tempot. Jag instämmer i det Mohamed Alí sade alldeles nyss, att vi inte är intresserade av att bara hänge oss åt retorik. Vi måste se till att vi håller detta tempo under de kommande månaderna och åren. Rådet och Europeiska rådet under 1997 genomförde goda förberedelser för kontinuiteten. Rådet har gjort två deklarationer om kampen mot rasism på ungdomens och utbildningens område. Rådets förordning från den 2 juni upprättade det Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet och Amsterdamfördraget innehåller åtgärder som är viktiga i detta avseende. Allt detta är viktiga steg som ger en grund till fortsatta initiativ för att bekämpa olika former av diskriminering.
De två deklarationer som antogs av rådet och representanter för medlemsstaternas regeringar tog upp vikten av åtgärder bland ungdomen och i utbildningen. De betonade också behovet av att bygga vidare på landvinningarna från Europaåret. Vi är alla eniga om att en av de mest betydelsefulla landvinningarna från Europaåret är överenskommelsen att starta det Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien. Jag vet att detta parlament länge har stött idén om ett sådant centrum och att er representant Glyn Ford var en nyckelfigur i den rådgivande kommittén om rasism och främlingsfientlighet som gjorde så mycket av det grundläggande arbetet.
Jag både känner till och välkomnar det faktum att parlamentets engagemang för centret kommer att fortsätta. Centret har en potential att få en verkligt praktisk betydelse. I nära samarbete med Europarådet kommer det att bidra till ett nödvändigt informationsutbyte och samling av erfarenheter. Jag är säker på att det kommer att visa sig vara ovärderligt för medlemsstaterna och gemenskapens institutioner. Centret har nu inlett sitt arbete. Styrelsen hade ett möte förra veckan och valde Jean Kahn till ordförande. Detta är mycket passande med tanke på de enorma ansträngningar Kahn lagt ned för att få centret till stånd och jag är övertygad om att ledamöterna i detta parlament instämmer i mina gratulationer till Kahn för hans utnämning och min önskan att han snabbt och ordentligt återhämtar sig från sin sjukdom. När vi blickar mot framtiden måste vi överväga vilka konsekvenser Amsterdamfördraget kommer att få. Det finns två beståndsdelar i fördraget som är av särskild relevans för denna debatt. Fördraget införde en text i Fördraget om Europeiska unionen angående uppgiften att förhindra och undertrycka rasism och främlingsfientlighet under den nya artikel 29. Den nya artikel 13 ger en juridisk grund för gemenskapsaktioner för att bekämpa rasdiskriminering. Dessa nya förskrifter kommer att underlätta vårt arbete för att trappa upp kampen mot diskriminering på grundval av ras eller etnisk ursprung. När ratificeringproceduren för Amsterdamfördraget är avslutade kommer rådet att prioritera en snabbt fullgörande av detta fördrag. Jag vet att kommissionär Flynn redan har tillkännagivit att kommissionen förbereder en åtgärdsplan för kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Rådet ser fram emot kommissionens förslag att bygga på de framsteg som gjorts under året och vi ser fram emot att arbeta med kommissionen på dem. Förenade kungarikets ordförandeskap vill särskilt upprätthålla tempot på detta område. Vi måste bygga på de landvinningar som hittills gjorts och blicka framåt mot den potential föreskrifterna i fördraget har. Där måste vi överväga både de alternativ som inbegriper lagstiftning och de som inte gör det. Förenade kungariket kommer att hålla ett seminarium vid slutet för vårt ordförandeskap vilket kommer att ge ett tillfälle att koncentrera oss på dessa viktiga frågor och blicka framåt.
Vi har redan kommit en bra bit på väg, men det återstår fortfarande mycket att göra. Rådet är fast bestämt att inte smita från sitt ansvar och ser fram emot att arbeta med er och med kommissionen, inte bara för att angripa de gissel som hemsöker våra länder utan också för att finna sätt att fira den mångfald som vi alla har så mycket behållning av.

Flynn
Herr ordförande! Den ärade ledamoten hänvisade till de ansträngningar som kommissionen lagt ned på att bekämpa rasismen under 1997 och till vad som har gjorts för att följa de rekommendationer som Europaparlamentet lade fram i sin resolution av den 30 januari 1997. Kommissionen har under 1997 arbetat intensivt med att genomföra Europaåret mot rasism och för att stödja kampen mot diskriminering. Den officiella avslutningskonferensen för Europaåret som hölls i Luxemburg i december förra året betonade framgångarna under året beträffande den politiska inverkan det hade och den slagkraft det skapade, samt de landvinningar som gjorts för att höja medvetenheten och skapa nya partnerskap och nätverk i hela unionen.
En av de viktigaste landvinningarna under 1997 var införandet av en antidiskrimineringsklausul i Amsterdamfördragets artikel 13. Jag kan säga till er i dag att när Amsterdamfördraget ratificerats och, som en fortsättning på det som uppnåddes under Europaåret och senare, är det min bestämda avsikt att lägga fram förslag till lagstiftning mot diskriminering innan denna kommission avgår. Ett annat bestående resultat från 1997 var antagandet av en förordning som reglerar upprättandet av det Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, vilket minister Quin hänvisade till. Styrelsens första möte hölls i Wien den 20-21 januari och man räknar med att centrumet kommer att vara i full verksamhet denna höst. Slutligen uppmärksammade avslutningskonferensen en av de viktigaste resultaten från Europaåret, vilket var gemensamma åtgärder och samarbete mellan de europeiska institutionerna. Det faktum att rådets ordförande, kommissionens ordförande och Europaparlamentets ordförande närvarade som talare vid detta evenemang, är ett gott vittnesbörd om detta. I detta sammanhang välkomnar kommissionen det faktum att Europaparlamentet fortsätter att ge sitt erkännande till vikten av kampen mot rasism, inklusive den årliga debatten som är en del av denna sammanträdesperiod. Europaåret mot rasism följde två huvudlinjer. Först och främst fokuserade det sig på information och kommunikation och för det andra på utbyte av erfarenheter. På detta sätt stöddes en rad aktiviteter, vilket Europaparlamentet rekommenderat, från väsentligen lokala och regionala projekt till stora evenemang med hög profil och TV-täckning över hela världen. Totalt fick cirka 177 projekt bidragsstöd. Varje ansträngning har gjorts för att se till att medel anslogs till projekt som nådde medborgarna på gräsrotsnivå, vilket inkluderade grupper med etniska minoriteter och invandrare, för att definiera behoven och utveckla nödvändiga åtgärder.
Efter Europaåret mot rasism kommer kommissionen att fortsätta bygga på de partnerskap som upprättades eller förstärktes under året, inklusive dem med antirasistiska icke-statliga organisationer, med arbetsmarknadens parter, media, idrottsorganisationer och politiska partier. I synnerhet såg vi under 1997 en utveckling mot en europeisk antirasistisk plattform med icke-statliga organisationer. Jag hoppas att vi kan arbeta vidare på denna viktiga utveckling under de kommande åren. Europaåret var bara början - en bra början, men bara en början. Det visade inte bara på vad som behöver göras, utan också på vad som kan göras. Det är min bestämda avsikt att fortsätta driva på den europeiska kampen mot rasismen. Jag har för avsikt att mycket snart framlägga en aktionsplan mot rasism som kommer att bygga på de landvinningar och lärdomar som vi vunnit under Europaåret 1997 och bereda vägen för lagstiftningsförslag så snart Amsterdamfördraget ratificerats. Jag ser fram emot att få ett fortsatta stöd i denna fråga som är av så stor betydelse för alla Europas medborgare.

Ford
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja gratulera föredraganden, Mohamed Alí, för hans betänkande. För det andra vill jag gratulera kommissionen till Europaåret mot rasism, vilket i vår mening var en enastående framgång. Från Madrid till Manchester och från Barcelona till Berlin genomfördes tusentals olika aktiviteter, en del finansierades av kommissionen, andra av medlemsstaterna och andra av ingen alls. En del människor var så ivriga att få delta att de skaffade fram pengar och organiserade aktiviteter själva. Jag vill också särskilt tacka kommissionär Flynn för hans för hans entusiasm och engagemang för att få upp den här frågan på dagordningen. Det löfte han gav, först i Marseilles och sedan här i dag, att lagstifta mot diskriminering innan slutet på 1999 är extremt välkommet. För det tredje vill jag gratulera rådet för att det i Amsterdam godtog ändringsförslagen, vilka klargjorde otvetydigt att den Europeiska gemenskapen har en uppgift i kampen mot rasismen. Jag vill också gratulera rådet för överenskommelsen att upprätta det Europeiska centrumet, som, vilket kommissionär Flynn sade, upprättades för åtta dagar sedan i Wien och kommer att fungera fullt ut i augusti i år. Jag är glad att Jean Kahn utsågs till ordförande i styrelsen för det arbete han uträttat i den rådgivande kommissionen om rasism och främlingsfientlighet. Jag hoppas att Europaparlamentet skickar sina varmaste välgångsönskningar till Kahn för ett snabbt återhämtade från det slaganfall han lider av.
Vi i socialistgruppen har visat vårt bestämda engagemang för Europaåret mot rasism. Vi har faktiskt fortsatt på det det - i vårt fall är det ett slags år och lite till mot rasism. På fredag kommer vi att hålla en europeisk konferens om fotboll och rasism i Old Trafford, Manchester, som sponsras av bland annat fotbollslaget. Vi kommer snart att ha en avslutningskonferens för socialistgruppen den 2-3 mars här i Bryssel. Så Europaåret mot rasism fortsätter.
Vi kommer att ge vårt stöd till Mohamed Alís betänkande. Vi stödjer idén att det skall finnas ett uppförandekodex. Vi anser att de demokratiska partierna i detta parlament borde underteckna det. Vi ber kommissionen, för att citera kommissionärens egna ord, " att se Europaåret som en grund och inte ett monument" . Vi välkomnar därför årets budgetposter till stöd för kampen mot rasismen och den föreslagna åtgärdsplanen. Vad som är viktigare är att vi anser att det är nödvändigt att se till att ett tomrum inte utvecklas mellan det arbete som redan uträttats och det som kommer senare. Som Quin sade får vi inte tappa tempot, särskilt som problemet fortsätter att förvärras med Front national , som i sina kärnområden i södra Frankrike plundrar biblioteken, trakasserar minoriteterna och hänger sig åt rashygien med hjälp av checkhäftet, samtidigt som vi sitter här och talar. Vi vet att det kommer att ta litet tid innan Amsterdam ratificeras. Men vi hoppas att kommissionen under tiden förbereder sig på att vidta åtgärder snabbt och brådskande. Vi har i dag sett tecken som får oss att tro att detta kommer att ske. Rådets ordförandeskap kommer att kunna tjäna det europeiska folket väl genom att uppmuntra och bistå kommissionen i denna uppgift. Jag tackar dem för allt det vi har fått, men, för att parafrasera Oliver Twist , måste jag säga att vi vill ha mer!

Oostlander
 Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att hjärtligt gratulera den som tagit initiativet till den årliga debatten, Alí, för det sätt som han har engagerat sig för detta. Jag vill också gärna gratulera kommissionären och hela hans stab som under den gångna perioden har engagerat sig så hårt för att verkligen uppnå resultat på området antirasism och på området bekämpande av främlingshat och antisemitism. Jag är särskilt glad över att rådets representant är närvarande, naturligtvis eftersom det som nu huvudsakligen är aktuellt här är en politik som i första hand fortfarande ligger i rådets händer.
Resolutionen som vi har utarbetat i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har varit föremål för mycket heta debatter. Jag tror att vi för ögonblicket har kommit en bra bit på väg fram till en gemensam uppfattning. Det återstår fortfarande ett par punkter. Ford har nämnt en av dem vad gäller uppförandekodexen för partier. Jag är egentligen redan nöjd med det sätt på vilket han har formulerat sitt eget ändringsförslag. Jag skulle vilja säga att ändringsförslaget inte avser att skärpa parlamentets arbetsordning, för alla måste, hur avskyvärd den än må vara, kunna yttra sin politiska åsikt, men det avser mycket uttryckligt partierna. Vi kommer snart i framtiden att få partier som kan skriva under på denna uppförandekodex och partier som inte kan göra det. Vi får politiker som är mottagliga, och då vet man det också och kan få folk att hålla sig till detta.
Jag anser också att just detta är en av de viktigaste effekterna för oss under detta Året mot rasism. Det har haft en mycket god effekt på politiker. Politiker, särskilt i Nederländerna, har exempelvis redan förklarat att de vid det kommande valet inte kommer att leka några främlingsfientliga lekar med sådana ärenden som flyktingpolitik och liknande. Det är en viktig sak, för tidigare har det hänt. Jag tycker att det är mycket bra att politiken blir upprensad på det här sättet.
Jag har själv ytterligare två angelägna önskemål. Det gäller framför allt punkten som ursprungligen också stod i Alís eget resolutionsförslag, hänvisningen till rapporten om de etniska rensningarna. Det är, tror jag, mycket viktigt för oss. Det är ett stycke självkritik mot den politik som förs av våra egna utrikesdepartement. Jag läste nyligen en ny uppgift i detta sammanhang om att en högt uppsatt politiker enligt den franska pressen hade uttalat sig om folkmord i Rwanda som om det vore mindre viktigt i Afrika jämfört med om det hade ägt rum i Europa. Det är egentligen typiskt rasistiska kommentarer även om man kanske inte är medveten om det. Därför är det mycket viktigt att ändå ta upp den punkten i vår resolution i enlighet med Alís ursprungliga intention.
Jag skulle vilja göra ytterligare en kommentar beträffande frågan om sans papiers . Det finns en text i resolutionen så som den för ögonblicket ligger framför oss om vilken jag kan säga att den egentligen är slarvig. Där lovordas icke-statliga organisationer för sin insats för invandrare utan dokument. Det sägs rent allmänt. Nu är det i Nederländerna så att framför allt de som visar sig vara illegala invandrare eller inte verkar ha någon bra flykthistoria i stor utsträckning har gjort sig av med sina dokument. Jag känner inte till några icke-statliga organisationer som verkligen gör en insats i detta sammanhang. Jag känner däremot till icke-statliga organisationer som gör en insats för den speciella kategori som kallas sans papiers . Jag har själv också träffat sans papiers -delegationer. Det är en speciell situation i landet där de vistas. Jag är verkligen glad över att icke-statliga organisationer engagerar sig för detta. För det är ibland en brist som måste framhållas i lagstiftningen. Generellt kan vi naturligtvis inte säga att ett lagstiftande organ skall vara tacksamt över att bli overruled av en icke-statlig organisation. Det kan man generellt sett inte säga. Men för sans papiers har jag också lagt fram ett ändringsförslag som jag tycker är klarare än det andra ändringsförslaget som föreligger angående detta. Jag tror det är riktigt att vi yttrar oss specifikt över denna grupp, och jag hoppas också att detta antas.
För övrigt hoppas jag att framför allt rådet i framtiden kommer att visa sig vara villigt att underkasta ämnet bekämpning av rasism, främlingshat och antisemitism en mer demokratisk kontroll så att det inte bara förblir i händerna på ett enhälligt råd, för det är i själva verket ett svagt underlag för en politik.

Andrews
Fru ordförande! Jag skulle vilja välkomna kommissionärens förslag att genomföra åtgärder för att följa upp Europaåret mot rasism. Får jag föreslå att han kanske kunde ta sig en titt på hur rasismen och främlingsfientligheten ter sig i mitt eget land. Särskilt i min egen stad, Dublin, förekommer de märkliga uttryck för rädsla för zigenare och andra folk från Östeuropa och andra ställen som Nordafrika. Ett mycket litet antal flyktingar kommer in i landet i jämförelse med Tyskland eller Storbritannien och andra länder. Uppriktigt sagt har det irländska folket ingen anledning att känna sig stolta över det sätt på vilket vi tar hand om dessa flyktingar. Det är något jag som jag vill säga klart och tydligt.
Jag tackar kommissionären för det utmärkta arbete ha har uträttat på detta område. Han har lagt ned en enorm mängd gott arbete. Han har gjort människorna mer och mer medvetna om behovet av kulturell mångfald och den kulturella mångfaldens rikedomar i vårt land.
Mohamed Alí är enligt min åsikt en av de mest fantastiska personerna i detta parlament. Han kämpat i främsta ledet för att skapa större respekt och förståelse för islam inom den europeiska unionen. Det är av yttersta vikt att vi inte likställer islam med talibanerna och andra fundamentalister. När allt kommer omkring har ju alla religiösa sekter och officiella religioner sina egna fundamentalister. Tolerans för mångfalden berikar våra olika samhällen. Vi borde gratulera Mohamed Alí till hans betänkande, som jag stöder i sin helhet.
För första gången i ett fördrag som godkänts på EU-nivå kommer Amsterdamfördraget att uttryckligen fastslå förebyggandet och bekämpandet av rasismen som ett mål för den Europeiska unionen. Det är inget engångsmål, det är betydelsefullt. Det är helt klart ett grundläggande steg framåt. Det är inte bara viktigt att den Europeiska unionen och medlemsstaterna åtar sig att sörja för att våra medborgare åtnjuter hög grad av trygghet och ett mått av frihet, säkerhet och rättvisa. Det är viktigt att detta åtagande är tydligt kopplat till målet att förebygga och bekämpa rasism och främlingsfientlighet. Det är ett mål som måste understödjas av åtgärder i länderna. Historien blottläger rasismens fruktansvärda verklighet. Om vi har lärt oss något över huvud taget så måste det vara att vi måste göra allt som står i vår makt att förhindra rasistiska angrepp och smädelser. Amsterdamfördraget har många fina kvaliteter, men införandet av detta mål måste vara något som varje medborgare kan samlas kring.
Jag skulle vilja att Mohamed Alís betänkande skickades runt i alla våra skolor och högskolor i den Europeiska unionen eftersom det är där, genom utbildning, som vi måste ta itu med främlingsfientliga och rasistiska attityder inom den Europeiska unionen.

Goerens
Herr ordförande! I sitt betänkande uppmanar Mohamed Alí oss till att uttala oss om en mängd konstateranden, förslag och åtgärder i kampen mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.
Min grupp stöder hans resolutionsförslag, som uppmanar oss att vara vaksamma, ihärdiga och aktiva på det här området. Vaksamma, eftersom det i våra samhällen fortfarande finns många betydande barriärer, som är orsaken till olika intermezzon, kränkningar av mänskliga rättigheter och till att skillnader, ja t.o.m. utslagning, utnyttjas för tveksamma ändamål. Ihärdiga, eftersom vi måste se till att kampen mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism ständigt fortgår. Det innebär att den skall kopplas ihop med en strategi som grundas på systematisk observation, förebyggande verksamhet, lagstiftande och politiska åtgärder i vid bemärkelse, instatser som på ett mycket bra sätt kompletteras av de icke-statliga organsiationernas anmärkningsvärda arbete.
Man kan vara vaksam, ihärdig och hur vaken som helst i sin analys av rasistiska, främlingsfientliga och antisemitiska fenomen, men man måste också vara aktiv, för det finns fortfarande många initiativ att ta inom det här området, i synnerhet inom utbildningen och skolan. Det finns fortfarande många åtgärder att vidta för att hindra samhällets mest mottagliga, och därmed mest sårbara personer från att förstöras av den politiska propagandan och av media.
För att avsluta skulle jag vilja fråga rådet och kommissionen hur de skall genomföra parlamentets ständiga begäran om att införa en minnesdag för förintelsens offer. Det skulle få oss att gå vidare på den väg jag just har skisserat.

Ribeiro
Herr ordförande! Ärade ledamöter! Den årliga debatten om rasism måste vara ett tillfälle för att ta konkreta steg i kampen mot rasism, främlingsfientlighet och all diskriminering, såsom Mohamed Alí försöker göra genom sitt betänkande, och vilken jag vill gratulera till hans arbete. När detta betänkande också hänvisar till resultatet av Europaåret mot rasism 1997, är det viktigt att understryka den plats som är reserverad för denna kamp i det nya fördraget om Europeiska unionen som förhandlats och undertecknats under detta år. Liksom föredraganden gör i punkt 4, beklagar även vi att, trots uttalanden med goda intentioner, finns det ingen punkt mot diskriminering införlivad som grundprincip i gemenskapsrätten med omdelbara effekter.
Som framgår av artikel 13, är nödvändiga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller trosinriktning, handikapp, ålder eller sexuell läggning, på förslag av kommissionen och rådet som enhälligt beslutats efter rådgörande med parlamentet, vackra ord och kan presenteras som ett steg. Men det är ett steg som kan ses som ett steg på minerat område då det inte saknas människor som minerar det, och den sociala situationen är en verklig kulturell grogrund för rasismen. Det kommer inte att vara med vackra ord och blygsamma steg som vi skapar ett område av frihet, säkerhet och rättvisa där kampen mot rasism och främlingsfientlighet är en oumbärlig beståndsdel, vilket framgår av artikel 29.
Jag har inte mycket tid kvar men jag vill ändå inte låta bli att understryka förslaget om upprättandet av en europeiska stadga för invandrares rättigheter inom ramen för en integrationspolitik inriktad på att främja en ömsesidig förståelse mellan de etniska grupperna. Bara titeln är lockande. Och särskilt uppmuntrande för den som kommer från och bor i ett land av ut- och invandrare. Det är ett av de bra förslag i detta betänkande som vi stödjer fullkomligt.

Roth
Herr ordförande, kära kolleger, ärade Patrick Flynn! Rasism betyder uteslutning. Kampen mot rasismen är alltså kampen mot och övervinnandet av uteslutningen. Detta har kommissionär Flynn hela tiden understrukit, och där har han vårt odelade bifall. Det betyder integration i stället för tvångsassimilering, lika rättigheter i stället för rättslig ojämlikhet, lika rättigheter i stället för ett fasthållande vid en falsk juridisk uppdelning av vårt samhälle i medborgare i det egna landet, medborgare i unionen och medborgare i tredje land. Denna uppdelning av människor i en hierarki med första, andra och tredje klassens människor är också basen för det rasistiska våldet i Europeiska unionen, som blir alltmer normalt, och som under året mot rasism på ett förskräckande sätt manifesterar sig i enkäter som Eurostat gjort, enligt vilka 30 procent inom Europeiska unionen bekänner sig till rasism och antisemitism.
Demokrati baserar sig på deltagande, på allas likaberättigade deltagande. Demokratiska rättigheter kan inte göras avhängiga av etnisk härkomst, hudfärg, religion eller ålder. Det står dåligt till med demokratin i Europeiska unionen, om man ser till omfattningen av den vardagliga rasismen, och den vardagliga uteslutningen. Behandlingen av minoriteter och förvägrandet av integration är en skam! Där hjälper inte heller de mycket högtidliga förklaringarna under året mot rasism, de tjänar ingenting till, när politiken gör just motsatsen! Det måste handla om att undanröja den rättsliga alienationen och exempelvis lyfta upp medborgarskapets rätt överallt i Europeiska unionen till en nivå som anstår ett demokratiskt danat samhälle.
Till detta samhälle hör de nya minoriteterna, dit hör de som har hämtats till oss som arbetskraft, men som är människor. De mänskliga rättigheterna tillhör oförytterligt dessa människor! Det spelar ingen roll om rätt och politik inte vill ta notis om dessa minoriteter. De finns här, de stannar kvar här, och de skall stanna kvar här! Låt mig till slut citera en vacker sång. Kanske kan den tjäna som ledstjärna för oss. " Min mor är svart, min far är vit, min syster är gul, mina bröder är röda, och jag, jag är mer än tiotusen år gammal, och mitt namn är Människa."

Van Lancker
Herr ordförande! Det faktum att det Europeiska året mot rasism nästan är avslutat får, anser jag, inte betyda att kampen mot rasismen är avslutad. Jag fick nyligen Eurobarometer-undersökningen, som presenterades i samband med att det Europeiska året mot rasism avslutades, i händerna, herr kommissionär, och jag måste säga er att jag tycker att resultaten är förfärliga. Inte mindre än en tredjedel av de intervjuade anser sig vara mycket eller ganska rasistiska. I Belgien var det till och med mer än hälften av de intervjuade. Denna opinionsundersökning visade också mycket tydligt att främlingshat framför allt hämtar näring ur personliga osäkerhetskänslor, men även, och det är viktigt, ur rädsla för framtiden och brist på förtroende för de demokratiska institutionerna. En slutsats som jag redan vill dra av detta, kolleger, är att denna nya studie måste sporra alla demokratiska partier i Europa dubbelt upp att fortsätta skapa trovärdig och ärlig politik, förtroende för institutionerna som också ger människor förtroende för framtiden. Men det finns även här politiska partier som har gjort odlandet av rädsla, av främlingshat, av rasism till en riktig plantskola, som missbrukar sina mandat för att på alla fronter samtidigt fritt spotta ut sina förbittrade åsikter som talar om " konstigt patrask, eget folk först" och likadant på alla språk om det är möjligt. I Bryssel når rasistiska flygblad alla invånares dörrar, även italienarnas, även turkarnas, även parlamentets medarbetares och kollegernas.
Jag skulle vilja ge Oostlander ett ord på vägen. En sak måste stå klar för oss. Alibin som politisk frihet, yttrandefrihet, får aldrig användas eller missbrukas för att ge näring åt rasistiska målsättningar eller diskrimineringar på grundval av hudfärg och ursprung, varken inom eller utom denna kammare. För detta är tydligt i strid mot de mänskliga rättigheterna.
Det har just hänvisats till en stadga som utarbetats i samarbete med politiska partier, där de engagerar sig för att bekämpa rasism i sina egna led och även där utanför, där de förklarar att de inte skall samarbeta med grupperingar som hetsar till rasistiska dåd. Jag hoppas att alla demokratiska partier inte bara kommer att snabbt underteckna denna stadga, utan också verkligen genomför den.
Men jag anser fortfarande, kollega Oostlander, att även Europaparlamentet måste ta med detta frihetsbrev som en av sina principer i sin egen funktion som demokratisk institution för Europeiska unionens medborgare. Det får inte vara så att rasistiskt språk talas här i denna kammare i yttrandefrihetens namn. Det går inte ihop att Europaparlamentet ger anslag åt den som sår främlingshat.
Det som har visat sig vara möjligt i det belgiska parlamentet och inte visat sig stå i strid med de grundläggande friheterna måste enligt min uppfattning också vara möjligt i detta parlament. Jag skulle vilja be presidiet att lägga fram ett förslag för Europaparlamentet om arbetsordning eller arbetssätt varvid vi inte längre bidrar till de hatiska budskap som somliga kolleger bland oss sår.

De Esteban Martín
Herr ordförande! För det första vill jag gratulera min landsman Mohamed Alí för det arbete han har utfört. Från början måste jag säga att rasism och främlingsfientlighet går diametralt emot de principer som utgör utgångspunkten för den europeiska integrationen. Inom unionen måste vi försvara principerna om ömsesidig respekt och solidaritet, aspekter som inte får bero på ras, tro, hudfärg eller ursprung. Detta måste vara de grundläggande målen i unionen och vi måste uttala oss för att på ett tydligt sätt uttrycka detta inför Europas medborgare.
Vi bör gratulera varandra, såsom redan har sagts här, till framstegen i Amsterdamfördraget, vilka inför möjligheten att vidta lämpliga åtgärder i kampen mot diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung och samtidigt, för första gången, slår fast förebyggandet och kampen mot rasism och främlingsfientlighet som ett mål för unionen, i syfte att erbjuda medborgarna en hög grad av trygghet inom ett område av frihet och rättvisa.
Vi får emellertid inte glömma att det viktigaste instrumentet för att skydda de som hotas av rasism, naturligtvis är lagen, och att detta skydd huvudsakligen är medlemsstaternas befogenhet. Emellertid måste unionen fortsätta kampen med de medel som dess befogenheter erbjuder och som visade sig under Europaåret mot rasism genom finansieringen av projekt som syftade till information och spridning av denna. De vidtagna åtgärderna mot rasism bör fortsätta att tillämpas och även utvidgas till kandidatländerna i öst för att fortsätta att uppnå positiva effekter genom att utgå ifrån unionens agerande under Europaåret mot rasism.
Rasismen är ett hot mot samhället. Därför förtjänar det all vår uppmärksamhet. Som politiker, och som representanter för de europeiska medborgarna måste vi ansvarsfullt åta oss detta problem. I kampen mot rasism är det väsentligt att fästa uppmärksamheten på frågan om utbildningen, vilken innebär att på ett bra sätt informera de nya generationerna om vad som händer, när man talar om rasism och diskriminering. Det är de nya generationens ungdomar som kommer att bygga morgondagens Europa och det är mot dessa vi måste inrikta alla våra ansträngningar.
Det är väsentligt och ofrånkomligt att genomföra en adekvat utbildnings- och fortbildningspolitik för tjänstemän, poliser, rättsväsende, liksom för utbildningsväsen, för livet och arbetet i ett samhälle med många olika befolkningsgrupper, där också utbildning för att kunna agera i praktiskt besvärliga situationer bör ingå. En lämplig utbildning som främjar tolerans, motverkar diskriminering och främjar samlevnaden mellan kulturer, och kan dra nytta av det berikande som detta innebär. Den ömsesidiga förståelsen utgår ifrån utbytet och mötet mellan kulturer. Kunskaper leder oss till ett positivt accepterande av mångfalden och den kulturella pluralismen. Detta är det mål vi bör uppnå i var och en av unionens medlemsstater.
Låt oss hoppas att vi i de kommande debatterna i denna kammare kan gratulera oss för att ha lyckats uppnå betydande framsteg i denna fråga och att problemet med rasism försvinner för alltid från vår agenda därför att det på samma sätt har försvunnit från vårt samhälle.

Thors
Herr ordförande! Förra söndagen, den 25 januari, fanns i Finlands största tidning Helsingin Sanomat en lång insändare av vår kollega ledamot Raimo Ilaskivi, en artikel som enligt min uppfattning exploaterar rasism och främlingsfientlighet, just det som vi vill fördöma i resolutionen, särskilt i punkt M och punkt 14.
Låt mig nämna några exempel på vad Ilaskivi säger. Han säger att vi, dvs. finländarna, själva skall kunna välja hurdan sammansättning av befolkningen vi vill ha. Ett sådant uttalande ger mig obehagsrysningar och för tankarna tillbaka 50 år eller mer. Vidare säger han att krockar mellan kulturer förorsakar problem, att den största delen av de somaliska flyktingar som i början av 1990-talet kom till vårt land, Finland, inte arbetade utan levde på socialskydd. Detta mot bättre vetande, eftersom de inte kunde ta emot arbete. Det tillåter nämligen inte vår lagstiftning.
Vi säger i förslaget till resolution att parlamentet skall förbinda sig till kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Det räcker uppenbarligen inte med att parlamentet förbinder sig; vi som enskilda ledamöter måste också förbinda oss. En första sak som vi kan göra är att i morgon rösta genom namnupprop, så att vi kan se vem som ställer sig bakom resolutionen och vem som inte gör det. Eller är det så att man talar med kluven tunga, en här i parlamentet och en annan i Helsingfors - en som understöder främlingsfientliga strömningar?

Le Gallou
Herr ordförande! Våra tekniskt avancerade samhällen har behov av liturgier och ritualer, och den rationella tanken får ofta träda tillbaka inför den magiska. Europeiska unionen undslipper inte det. Och här står vi i dag, alla institutioner förenade, kommissionen, Bryssel, ministerrådet, parlamentet, för att sympatisera med antirasismens ritual, med dess överpräster, bannlysare, exorcister och, det skall också sägas, hycklare.
Tillåt en agnostiker, en skeptisk själ, som inte tror på era dogmer och som roas av era ritualer, få framföra några ikonoklastiska kritiska synpunkter.
Första synpunkten: hur kan man för det första tala om rasism när man påstår att det inte existerar några raser - finns det inte en motsägelse i det? På sitt senaste möte avskaffade utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, som alltid går i spetsen för det politiskt korrekta, ordet " ras" och adjektivet " ras" , som om ett avskaffande av ordet var detsamma som att avskaffa företeelsen.
Andra synpunkten: om antirasismen och kampen mot rasismen var effektiva, skulle det med säkerhet inte vara nödvändigt att år efter år ta upp det här igen, och att efter ett särskilt år mot rasism planera ett antirasismens millenium.
Om ni beklagar er över att situationen försämras, är det kanske för att era lösningar inte är bra. Och det är min tredje synpunkt. Det stämmer att situationen förvärras i städernas förorter, särskilt i Frankrike och Belgien, men också i ytterligare europeiska länder, att brottsligheten utvecklas där och att etniska upplopp blir allt vanligare. Så är det särskilt i Frankrike, där etniska gäng med unga invandrare attackerar allt vad staten och nationen representerar. Naturligtvis poliskåren, men också borgmästarna - vilken politisk tillhörighet de än har, även socialister eller kommunister - och brandmän, som allt oftare blir angripna av projektiler då de kommer för att släcka bränder eller för att rädda människoliv vid olyckor.
Det finns, och det är min fjärde synpunkt, många förklaringar till detta: en alltför stor invandring självklart, de invandrade folkens tragiska rotlöshet också, misslyckandet i skolan, men även, tillåt mig säga det, de antirasistiska politikernas ideologi. Jag skall förklara mig. När en ung människa av inhemskt ursprung har ett aggressivt, våldsamt och t.o.m. brottsligt beteende, så tillrättavisas, åtalas och straffas han, och det är någonting bra. När en ung människa av utländskt ursprung har samma aggressiva, våldsamma och t.o.m. brottsliga beteende, då anklagar han läraren, polismannen och domaren som vill döma honom för rasism, och därefter står han inte längre på de anklagades bänk, han är den som anklagar. Långt ifrån att känna sig svagare känner han sig starkare. Ja, det är antirasismen som uppmuntrar de etniska gängens våld och som därigenom framkallar vad ni kallar rasism.
Man säger att helvetet är kantat av goda avsikter. En av orsakerna till rasismen i dag är den besatta och obligatoriska antirasism som ni vill tvinga fram.

Hager
Herr ordförande! I hela Europeiska unionen träffar vi i dag på fenomenet rasism och xenofobi, som vi väl alla syftar till att bekämpa. De genom Amsterdamfördraget förbättrade möjligheterna till skydd mot diskriminering av rasistiska, etniska och religiösa skäl kan därför välkomnas. Jag är dock av den åsikten att det mest effektiva arbetet alltid görs inifrån. Jag tror att detta strax blir förståeligt, om man översätter begreppet xenofobi inte så som det ofta och även felaktigt görs i dag med orden främlingsfientlighet och främlingshat, utan korrekt med " rädsla för främlingar" .
Denna rädsla, framför allt från äldre människors sida, kan bara brytas ned av var och en av oss personligen på platsen för vårt dagliga arbete. Här behövs också att man förmedlar en säkerhetskänsla till medborgarna, som hjälper dem att övervinna sin rädsla. Resultaten från året mot rasism - vilket i utskottet av föredraganden själv betecknades som en alibiåtgärd - torde inte ensamma räcka till för att uppnå detta mål. Här kommer att krävas de fortsatta åtgärder som kommissionären tillkännagav.

Elliot
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att säga till de två senaste talarna att de borde vara lite försiktiga. Var och en av oss är ett möjligt offer för någon annans rasistiska attityder. Om vi inte är beredda att står upp och kämpa för andras rättigheter kan den dag komma när våra rättigheter hotas och det inte kommer att finnas någon som kan försvara dem. Så var försiktiga.
Jag vill gratulera Mohamed Alí till hans utmärkta betänkande och ta upp ett par saker. Punkt 6 är mycket viktig och det glädjer mig att säga att den nya regeringen i Storbritannien kommer att anta lagar enligt vilka varje brottslig verksamhet som vägleds av rasistiska motiv kommer att kunna utgöra skäl till strängare straff. Detta är helt i sin ordning. Det är också av stor betydelse att vi i punkt 14 fördömer obetänksamma och provocerande uttalanden, som ofta görs av vissa politiker som borde veta bättre, för att framkalla motvilja och fientlighet mellan raserna. Vi har fått höra uttalanden om att samhällen blir översvämmade och sådana kommentarer är inte alls bra. Människor som kan påverka samhället bör inte reta upp de rasliga känslorna.
I punkt 15 är det av stor betydelse att vi i de pågående förhandlingarna med de central- och östeuropeiska länderna gör det absolut klart - och nu fördömer eller kritiserar jag inte något särskilt land - att respekt för de mänskliga rättigheterna och hela tanken med att bekämpa diskriminering som finns i punkt 13 i fördragen man enats om i Amsterdam är en central del av vad de måste acceptera när de blir medlemmar i den Europeiska unionen. Det sätt på vilket vissa minoritetsgrupper, i synnerhet de resande folkgrupperna, traditionellt har behandlats i vissa av dessa länder är chockerande och skamligt och vi måste få ett slut på detta. Jag stödjer verkligen införandet av ett uppförandekodex. Jag hoppas att detta kommer att träda i kraft inför nästa val till Europaparlamentet och kommer att se till att inga av de större politiska partierna frestas att använda rasfrågan till sin fördel - vilket hände i senaste allmänna valet i Storbritannien - och att de som inte är beredda att underteckna ett uppförandekodex som förbjuder rasistiska och främlingsfientliga åsikter kommer att marginaliseras totalt.
Vi måste slutligen inte bara fördöma rasism i alla dess former, utan vi måste också hålla fram de fördelar ett pluralistisk multietniskt samhälle har. Jag är stolt över att representera ett sådant samhälle i västra London, där en tredjedel av befolkningen själv eller deras föräldrar är av icke-engelskt ursprung och som i det stora hela lever tillsammans lyckligt och harmoniskt och bidrar positivt till samhället. Jag avslutar mitt inlägg med denna synpunkt. De 1, 5 miljoner i Storbritannien som är av asiatiskt ursprung bidrog förra året genom asiatiskägda företag med 5 miljarder pund till de ekonomiska livskraften i mitt land. Det är en positiv aspekt som man alltför ofta bortser ifrån.

Féret
Herr ordförande! För precis ett år sedan anordnade Europaparlamentets kulturutskott ett offentligt hörande på temat " Beröringspunkter mellan Europa och Islam" . En av de inbjudna, Jean Yaya-Michot, direktör för centrat för arabisk filosofi vid det katolska universitetet i Louvain, fann då ett nöje i att lägga beslag på debatten för att rikta förolämpningar med rasistisk karaktär mot mig. Några månader senare i Beirut publicerade samme Yaya-Michot en skrift, som på grundval av några ideologiska verk berättigade mordet på sju munkar från Tibéhirine...
Jag vågar hoppas på att Europaparlamentet, i samband med ett nytt år mot rasism, skall se till att dess ledamöter besparas verbala angrepp från utlänningar, som förespråkar den mest barbariska utrotning av infödda européer, på grund av att de tillhör den vita rasen och ofta är kristna. När det gäller professor Yaya-Michot, behöver vi inte längre utstå hans förolämpningar, men jag var tvungen att vända mig till Vatikanen för att man skulle få denna nyligen naturaliserade belgare att tiga eller lämna mitt land.

Zimmermann
Herr ordförande! Jag vill först tacka Flynn för hans stöd och hans arbete, men framför allt också medarbetarna i kommissionen för det som under år 1997 gjordes inom ramen för året mot rasism och främlingsfientlighet. Mohamed Alí vill jag gratulera till hans utmärkta föredragning. Jag vill ändå vid slutet av detta år mot rasism och främlingsfientlighet tydliggöra tre punkter, som man bör arbeta vidare på.
För det första: De 1997 påbörjade ansträngningarna för bekämpning av rasism och främlingsfientlighet måste fortsättas. Av de inlägg, som vi just har hört från tre kolleger på högerkanten, ser man att vi inte på långt när har hunnit så långt att vi i detta parlament kan hantera detta på annat sätt. För det andra - här kommer jag fram till denna grupp personer: Politiker, media, skolinrättningar måste i högre utsträckning än tidigare bli medvetna om sin funktion som förebilder och inta en antirasistisk och antifrämlingsfientlig hållning. För det tredje: Europeiska unionen är och förblir ett område som alltid varit utsatt för starka immigrations- och emigrationsrörelser. Immigranterna, som har stannat kvar inom våra områden, har hjälpt till att prägla våra samhällen och har i regel också integrerats väl. Om nu denna integration inte har fungerat under de senaste åren, bör detta inte skyllas på immigranterna, utan snarare på den bristande politiska strategin. Det måste vi arbeta på, så att dessa människor kan integreras bättre i Europa, och faktiskt få en tillhörighet.
I detta sammanhang vill jag peka på att de kvinnliga immigranterna är särskilt sårbara. Det är just de som upplever diskriminering, ofta inte enbart på grund av sin annorlunda nationalitet, sitt annorlunda utseende, utan därför att de är kvinnor. UNHCR har utvecklat strategier för hur kvinnliga flyktingar skall kunna skyddas mot övergrepp. Jag uppmanar därför medlemsstaterna att även tillämpa dessa.
Särskilt viktig är för mig en punkt, som vi även diskuterat i utskottet och som vi i grunden också enats om: Jag anser att det är felaktigt, och det har vi också alltid fått bekräftat under många diskussioner med olika organisationer, om man talar om en diskriminering på grund av ras. Det finns, som även Roth har sagt, endast en ras, den mänskliga rasen. Där finns det inga skillnader. För att understryka det, bör vi själva undvika att i positiva sammanhang tala om rasdiskriminering. Jag föreslår därför att man för framtiden tänker över ordalydelsen och kanske gör ett annat val, t.ex. genom omröstning.

Howitt
Herr ordförande! Låt mig använda mitt eget område i Essex i Förenade kungariket för att visa på Europaårets framgångar. Under de senaste 12 månaderna har jag personligen deltagit i en 200 man stark företagskonferens till förmån för jämlikhet mellan raserna, ett seminarium för personalhandläggare som handlade om rasdiskriminering i anställningsfrågor, en särskild konferens för de sju instansöverskridande panelerna för rasincidenter och som domare i en antirasistisk poesitävling med bidrag från över 300 skolbarn från trakten. Trots detta har antalet rasligt motiverade brott i Essex legat konstant kvar på över 100 i år. Undersökningar gjorda av Essexpolisens avdelning för samhällstrygghet bekräftar att rasistiska attityder i samhället i allmänhet gör det lättare för gärningsmännen att rättfärdiga sina brott. Så jag ber kommissionären att se till att han arbetar med oss för att garantera att varje år blir ett Europaår mot rasism. Det är av det skälet som Essexpolisens råd för jämlikhet mellan raserna i år kommer att starta ett nytt antirasistiskt projekt med unga människor i Thurrock, värd för en nationell utställning om raslig mångfald, och just denna vecka sammankalla ett första möte med lokala kvinnogrupper om de problem kvinnor som tillhör etniska minoriteter möter. Det är av det skälet som " Essex Returners Unit" tillsammans med " Essex Tech" har lanserat en åtgärdsplan omedelbart efter Europaåret som inbegriper nya värvningsmetoder för den lokala polisen, medvetenhet om rasfrågor inom lokala utbildningsorgansationer och nytt stöd för olika etniska minoriteters lokala föreningar. Jag gratulerar dem alla.
Låt detta lokala exempel tjäna som ett exempel för oss alla i Europaparlamentet och låt oss komma ihåg att Europas kamp mot rasism måste nå samhället på lokal nivå i Essex och varje del av Europa. Gör den inte det kommer den inte att betyda något alls.

Quin
Herr ordförande! Jag vill i all korthet komma med ett par kommentarer till svar på debatten. Jag välkomnar verkligen det positiva tonläge som denna debatt i allmänhet förts på och det mottagande som föredragandens arbete har fått i denna särskilda fråga. Jag kommer nu i all korthet att ta upp ett par konkreta punkter.
Ett par talare har berört utbildningen och jag skulle vilja säga att rådet till fullo erkänner vikten av utbildning och arbete med unga människor för att skapa ett jämställt samhälle. Som parlamentet redan vet så har den 21 mars utropats som den dag då de kulturella skillnaderna ska firas och tolerans främjas bland unga människor och inom utbildningsinstitutionerna. Jag vet att Goerens som talade tidigare har gjort stora insatser för att påminna dagens ungdom om den gamla nazismens och antisemitismens faror. Jag håller med honom om att det fortfarande är viktigt att komma ihåg förintelsens offer. Både Mohamed Alí och Andrews nämnde uttryckligen riskerna med islamofobi. Jag håller verkligen med om vad de sade. Det är allas vårt ansvar att förkasta sådana oreflekterade fördomar mot någon grupp över huvud taget. Så jag skulle vilja säga å rådets vägnar att vi har tagit noga del av de olika punkter som tagits upp under debattens gång. Det förefaller utan tvivel att detta helt klart är ett område där våra tre institutioner - parlamentet, kommissionen och rådet - kan samarbeta nära för att främja praktiska och effektiva åtgärder för framtiden.

Ordföranden
Tack så mycket, fru rådsordförande Quin. Jag meddelar härmed att jag har tagit emot ett resolutionsförslag, ingivet enligt arbetsordningens artikel 40.5.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Asylpolitik och asylrätt
Ordföranden
Nästa punkt på dagordningen är den gemensamma debatten om följande muntliga frågor:
B4-0102/97 - O-0136/97 till kommissionen, av Lindeperg för PSE-gruppen om asylrätt, -B4-1017/97 - O-0166/97 till kommissionen, av Vinci för GUE/NGL-gruppen om respekten för rätten till asyl, -B4-1018/97 - O-0174/97 till rådet och B4-1019/97- O-0175/97 till kommissionen, av Nassauer och Oomen-Ruijten, för PPE-gruppen om Dublinkonferensen om asylförfaranden, -B4-1020/97 - O-0176/97 till rådet, av Schaffner och Caccavale, för UPE-gruppen om asylpolitik, -B4-1021/97 - O-0178/97 till kommissionen och B4-1104/97 - O-0179/97 till rådet, av Wiebenga, för ELDR-gruppen om asylrätten, -B4-0002/98 - O-0162/97 till rådet och B4-0003/98 - O-0163/97 till kommissionen, av Roth, för V-gruppen i Europaparlamentet om skydd för personer som utsätts för förföljse av icke-statliga grupper, -B4-0004/98 - O-0167/97 till rådet och B4-0005/98 - O-0168/97 till kommissionen, av Pradier, för ARE-gruppen Europeiska radikala alliansen om rättsliga och inrikes frågor.
Schulz
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tackar för att jag fått talartid med så kort varsel. Jag har bett om ordet än en gång därför att jag är av den uppfattningen, att man måste ha möjlighet att svara på somliga yttringar från den extrema högern i denna kammare. Om vi för en debatt om rasismen i Europa och om det faktum, att denna rasism griper om sig i Europa i extrem form, och vi då upplever, att man här i extrem form
(Ordföranden avbröt talaren.)

Ordföranden
Herr Schultz, ni begärde ordet för en ordningsfråga. Debatten som ni vill försöka återuppta är redan avslutad. Jag kan inte öppna den igen. Om ni begär ordet för en ordningsfråga så får ni ordet, men inte för att fortsätta debatten.

Schulz
Herr ordförande! Tack för att ni genomskådade mig! Trots detta vill jag gripa tillfället i flykten att avsluta min mening. Det är en skandal att de som för sin del kräver en antirasismdebatt, är de som i verkligheten representerar rasismen i Europa!
Herr ordförande! Jag ber er att på grundval av artikel 131 i arbetsordningen skjuta upp förestående debatt om de muntliga frågorna, som lagts fram av de mest skilda grupper, till nästa plenarsammanträde i Strasbourg på måndag klockan 17.00.
Fram till några få minuter före denna debatts början försökte vi som socialdemokratisk grupp förhandla fram en kompromisstext tillsammans med en rad andra grupper i denna kammare, som så vittgående som möjligt skulle omfatta de olika politiska ståndpunkterna. Av orsaker som jag inte vill kommentera drog den liberala gruppen tillbaka sin underskrift av denna kompromisstext fem minuter innan plenarsammanträdet började. Resultatet blev att det med säkerhet inte torde bli någon majoritet för vår kompromisstext i morgon. Men det finns inte heller någon alternativ kompromisstext som vi tror kan få majoritet. Resultatet skulle bli att vi nu i dag diskuterar, utan att i morgon kunna åstadkomma något gripbart resultat. Som socialdemokratisk grupp vill vi dock, eftersom asyl är en så viktig fråga, göra ett försök att på bred basis arbeta ut en resolution, och vi vill därför på nytt försöka åstadkomma en kompromiss tillsammans med de andra grupperna. Vi ber därför om att man skjuter upp debatten till den angivna tidpunkten.

Ordföranden
Ledamoten Schultz framställer en begäran från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp om ajournering av debatten om de muntliga frågorna om asylrätten.
Vill någon ledamot uttala sig för eller emot.
Finns det någon för?

Lindeperg
Herr ordförande! Jag vill uttala mig för den ajournering, som Schulz just har begärt. Asylproblemet är ett viktigt ämne och den gemensamma resolutionen, så som den utformades efter debatten i går, avsåg en såpass begränsad punkt, en såpass precis punkt, en punkt som för övrigt var en del av rådets program. Den var alltså inte alls revolutionerande, och det vore därför synd om den skapade en ideologisk klyfta. Följaktligen, som Martin Schulz sade, skulle jag vilja att vi tar oss tid för att se hur vi skulle kunna nå fram till en överenskommelse i den här frågan.

Nassauer
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag talar mot förslaget att skjuta upp denna debatt. Förhandlingar har ägt rum på grundval av många enskilda gruppförslag. Såvitt jag vet har ingen grupp insisterat på att dess egen text skulle vara måttstocken för allting. Europeiska folkpartiets grupp har exempelvis föreslagit att resolutionsförslaget från de liberala skulle utgöra grundvalen för förhandlingen. Detta har avslagits. Förhandlingsresultatet ledde till att vi, Europeiska folkpartiets grupp, från början inte undertecknade detta resolutionsförslag. Det står alltså åtminstone ett resolutionsförslag från de liberala och även det från PPE-gruppen till förfogande, färdiga för omröstning. Därför ser vi ingen orsak till att man alltid, när socialisterna tror att de inte kan få majoritet, lägger ned en punkt på föredragningslistan och återförvisar den till utskottet. Vi vill att föredragningslistan skall betas av som den är fastställd!

Ordföranden
Herr ledamot! Begäran gäller ajournering av denna debatt och att överlåta till ordförandekonferensen att fastställa datum.
(Parlamentet godkände begäran om ajournering av debatten.) Debatten är således ajournerad till det datum ordförandekonferensen beslutar.

Ephremidis
Herr ordförande! Jag kommer att rösta emot. Jag är emot ajourneringen därför att anledningarna som åberopades av dem som ställer detta krav inte håller i något fall. Det är olika tillvägagångssätt som inte har något samband med behovet av en brådskande debatt angående frågan och existensen av ännu ett beslut i Europaparlamentet, för att så långt det går utöva påtryckningar vad gäller breddningen av villkoren och förutsättningarna för beviljande av asyl.

Díez de Rivera Icaza
Herr ordförande! Bara en liten besynnerlighet. Hur lång tid har vi på oss från det att vi hör signalen tills vi kommer till kammaren? För vi har sprungit från kontoret, lämnat folk mitt i en mening och ändå inte hunnit i tid. Skulle vi kunna få reda på hur mycket tid vi har på oss och om vi måste springa, rusa eller gå snabbt?

Ordföranden
Fru Díez de Rivera! Enligt vår arbetsordning kan jag bara ringa på klockorna när jag får kännedom om att arbetsordningen åberopas för en begäran. Tidigare än så kan jag inte det. Och den tillgängliga tiden är den mellan att begäran framställs tills jag underställer det omröstning, efter att ha hört ledamöternas argument för och emot. Det kan ske en sådan proceduromröstning när som helst.

Gemenskapsrätten - CELEX
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0008/98) av Thors för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens fjortonde årliga rapport om kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten (1996) och om arbetsdokument om kommissionens tjänster CELEX (interinstitutionellt automatiserat dokumentsystem för gemenskapsrätten) - Årlig förvaltningsrapport 1996 (KOM(97)0299 - C4-0312/97 - SEK(97)1082 - C4-0313/97).

Thors
Herr ordförande! Det är fjortonde gången som parlamentet diskuterar en årsrapport om kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten. Man skulle kunna frestas att göra som i den berömda engelska film som vi i många länder ser vid nyår om den gamla damens födelsedagsfirande: same procedure as last year , men det skall jag inte göra. Är det ändå inte dags att grundligare utvärdera betydelsen av en sådan rapport? Den frågan ställer vi oss också i motiveringarna till rapporten, dvs. att det stora arbetet med rapporten borde utnyttjas bättre, att medborgarna borde få veta att en sådan rapport finns, och att de skall kunna använda den för att utöva sina rättigheter. Det är bara ett exempel på den utvärdering och kanske omvärdering som behövs.
Det är ett stort arbete att sammanställa rapporten och tabellerna. Det är då förvånande att samma arbete pågår inom två enheter inom kommissionen, den ena för den allmänna rapporten om gemenskapsrätten och den andra för direktiven om den inre marknaden. Varför detta dubbelarbete som är förvirrande för medlemsländerna, eftersom uppgifterna ibland är motstridiga?
Ur rapporten vill jag lyfta fram tre saker: att kommissionen tar sitt uppdrag som fördragens väktare på allvar nuförtiden, att det finns en strävan mot en öppnare och snabbare handläggning av klagomål, men också att antalet klagomål har minskat.
För det första: allvaret som fördragens väktare. Det har kommissionen visat genom sina beslut i augusti 1996 om tillämpning av vite, astreinte , när medlemsstaterna inte har följt fällande domar, och beslutet från februari 1997 om hur vitena skall beräknas. Också antalet fall som har lett till motiverande ställningstaganden och formella underrättelser har ökat. Kommissionen redogör för de kriterier som den använder för att prioritera klagomålen. Det har parlamentet har efterlyst, och det är bra, men tyvärr tycker vi i juridiska utskottet att de kriterier som framförs inte är tillräckligt tydliga. Vi föreslår alternativ som innebär att man har mer kvantifierbara prioriteringsregler, såsom förlust av gemenskapens egna medel, gemenskapens funktion samt skada på människors hälsa och miljö. Skulle vi däremot följa kommissionens vaga prioriteter, vet vi inte om den också i dag skulle ta upp xylitol-ärenden mot Finland. Det vet vi emellertid att den inte skulle göra om parlamentets kriterier följs.
För det andra: en snabbare handläggning genom de nya interna riktlinjerna inom kommissionen som innebär att ett misstänkt fall av överträdelse inom ett år antingen skall leda till överträdelseförfarande eller skall avskrivas. Detta är ytterst välkommet, eftersom merparten av den tid som går åt för att handlägga klagomål ligger just under kommissionsskedet. Snabbhet kan ändå inte uppnås om inte medlemsstaterna åläggs striktare tidsfrister att svara, både när det gäller klagomål till parlamentet och framställningar till oss.
För det tredje: minskningen av avtalet klagomål. Det är en trend som märks sedan några år tillbaka. Kommissionen pekar på några omständigheter i rapporten. Det är möjligt att det som kommissionen säger är sant, men jag tror inte att det är hela sanningen. Är det så att medborgarnas förtroende för klagomålsinstitutet och kanske också i viss mån för framställningar till parlamentet har rubbats just på grund av de långa handläggningstiderna och för att klagomål inte har lett till resultat? Vi ser ett minskat förtroende genom att 36 procent av de tillåtna klagomålen till unionens ombudsman gäller just hur kommissionen har handlagt dessa frågor. Detta ledde till att ombudsmannen gjorde en undersökning på eget initiativ. I samband med denna undersökning har kommissionen ställt i utsikt att motivera varför den anser att ingen överträdelse har ägt rum. Genom att offentliggöra dylika motiveringar blir det möjligt för alla och envar att följa med om kommissionen på ett opartiskt och icke diskriminerande sätt använder sig av sin prövningsrätt. Vår allvarliga förhoppning är att kommissionen fullföljer sin avsikt att ge motiveringar när den inte för klagomålen vidare.
Bästa vänner! En bättre tillgång till rättskällor, en förenkling av lagstiftningen är det bästa sättet att stärka förtroendet för unionen och att säkra en enhetligare tillämpning av rättsregler. Att skapa tillgång till lagstiftning på Internet är ett viktigt sätt att sprida kunskapen om gemenskapsrätten och att skapa ett medborgarnas Europa. Lika viktigt är det också att äntligen komma från ord till handling i arbetet på en bättre lagstiftning i enlighet med deklarationen i Amsterdam.
Jag hoppas att institutionerna äntligen etablerar gemensamma riktlinjer för lagstiftningsarbetet, att vi inte saknar sådana eller har olika riktlinjer för det.

Verde i Aldea
Herr ordförande! Som föredraganden sade håller vi det årliga mötet för att behandla vad kommissionen säger i sin rapport om tillämpningen av gemenskapsrätten. Först av allt - och inte som en ritual - skulle jag vilja gratulera föredraganden eftersom hon har lyckats ge en ganska innovativ vinkling av den opinion som parlamentet uttrycker angående rapporten som kommissionen presenterar. Föredraganden har pekat ut nya spår och jag tror att det är viktigt. Hon har introducerat framställningarna riktade tillombudsmannen som ett medel för kontroll av gemenskapsrätten och dess tillämpning. Jag anser att detta är viktigt därför att, även om kommissionen är fördragens väktare, är det ombudsmannen som vakar över att administrationen fungerar väl och över tillämpningen av gemenskapsrätten.
Jag anser att vi står inför svårigheter som är av en objektiv och besvärlig karaktär, även om de undan för undan övervinns genom tillämpningen av gemenskapsrätten. Vi är alla överens - vilket till och med EG-domstolen har sagt - om att själva essensen i Europeiska gemenskapen är att vara en rättsgemenskap. En rätt som tillämpas på ett direkt sätt och ovanför den nationella rätten.
Vilka hinder dyker då nästan ständigt upp? För det första staternas långsamhet, först i att införliva gemenskapsrätten och därefter i att tillämpa den korrekt. För det andra, att medborgarna inte känner till gemenskapsrätten och, för det tredje, svårigheten att förstå denna rätt.
Vad görs åt detta? Vad gäller att inte uppfylla sina skyldigheter är medlemsstaterna sanktionerade av kommissionen genom ett tämligen långsamt förfarande. Beträffande kännedomen om gemenskapsrätten har kommissionen gjort en betydelsefull ansträngning och jag vill gratulera den. För närvarande kan man tack vare kommissionen finna gemenskapsrätten på Internet, såväl de officiella texterna som domstolens tillämpning av dem. Detta är ett viktigt framsteg. Men svårigheterna fortsätter där, och jag anser att det gäller att göra allt som står i vår makt för att komma över dem, då huvudpersonen i gemenskapsrätten faktiskt är den enskilde medborgaren och det är till honom rätten riktas och det är han som skall använda den. Jag anser att allt som görs för att underlätta detta är välkommet, och måtte detta betänkande, hur rutinmässigt det än verkar att säga det, uppmuntra alla litet grand och särskilt medlemsstaterna, för att skynda på uppfyllandet av gemenskapsrätten och tillämpa den korrekt.

Anastassopoulos
Herr ordförande! Alla föredragande i vårt parlament som granskar Europeiska kommissionens årliga rapport om tillämpningen av gemenskapsrätten har ambitionen att framhålla sin egen metod och sin egen stil. Samma sak sker även i år med vår kära kollega Astrid Thors. Och jag skall inte säga emot henne, för det finns kanske inte något värre för Europaparlamentets framtoning och för ämnet, än en krånglig, oändlig upprepning av faktum som har hörts otaliga gånger tidigare i denna kammare. Inom denna ram föredrog föredraganden att inte ta upp de stora allmängiltiga problemen som påverkar tolkningen och tillämpningen av gemenskapsrätten, utan att koncentrera uppmärksamheten på mer praktiska frågor, som kanske på ett mer direkt sätt intresserar de europeiska medborgarna. Hon för således fram två grundläggande element. Ett större deltagande från den europeiske medborgarens sida i tillämpningen av gemenskapsrätten och den europeiske ombudsmannens åtgärder, som ju går i samma riktning. Thors formulerar konkreta förslag angående hanteringen av vissa problem, som jag naturligtvis tror att de flesta kan hålla med om.
Europeiska folkpartiets grupp kommer att rösta för hennes betänkande, som för övrigt innehåller tre ändringsförslag som jag har haft äran att lägga fram och som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt hade vänligheten att godkänna.
Jag tror att vi kanske skulle behöva notera två eller tre element för att stödja dessa faktum. Det är ett signifikativt faktum att av de 1 076 nya fall som Europeiska kommissionen kontrollerade under 1996, var det 819 som togs upp på grund av klagomål från de europeiska medborgarna. Och det är likaledes karakteristiskt att 36 procent av klagomålen som nådde fram till den europeiske ombudsmannen angående överträdelser av gemenskapslagstiftningen, återigen kom från de europeiska medborgarna. Det finns ganska många andra positiva element, herr ordförande, under perioden som vi undersöker. Jag vill bestämt peka på det faktum att Europeiska kommissionen tar upp många fler ärenden, på möjligheten till tillgång till gemenskapslagstiftningen via Internet och införandet av flera förfaranden, och om ni så vill, aktiveringen av möjligheten till åläggande av vitesbelopp för de medlemsstater som inte respekterar domstolsbesluten.
Men å andra sidan är jag rädd att vi måste konstatera att de stora problemen återstår utan att några betydande framsteg har gjorts. Sökandet efter rättvisa är alltid en långdragen, tidsödande och även mycket krävande procedur ekonomiskt. Förfarandet i gemenskapsrättsliga frågor har fortfarande inte ens införts på högskolornas juridiska fakulteter i de femton medlemsstaterna. Det finns fortfarande problem med vissa författningsdomstolar som har tendens att vilja bestrida EG-domstolens juridiktion för upphävande av gemenskapsrättsakter, utan att detta förfarande ankommer på dem, en tendens som utgår från den tyska federala författningsdomstolen och som vi inte ännu vet om vi kommer att se en imitation av också i danska högsta domstolen, som om några veckor kommer att uttala sig. Det finns alltså både positiva och negativa element. Det behövs ett mycket större initiativ och jag tror att Thors betänkande kommer att hjälpa till med detta initiativ.

Buffetaut
Fru föredragande, herr ordförande! Att ställa medlemsstaterna vid skampålen verkar vara en hobby för vissa kolleger. Enligt dem är dessa upphovet till allt elände som drabbar Europeiska unionen. Nu är det så att betänkandet av Thors framhåller att, jag läser: " medlemsstaternas anmälda genomförandebestämmelser är i snitt 92, 8 procent" . Detta är i sanning vad man skall få lagstiftarna att tänka på, och särskilt de franska lagstiftarna som alltför ofta röstar igenom lagar, och sedan väntar i månader, ja rent av år, för att de förordningsnormer som möjliggör en tillämpning av dem skall verkställas. Så snarare än att alltid beklaga sig över medlemsstaterna, föredrar jag att glädja mig åt den möda de lägger ner för att genomföra gemenskapsrätten.
Föredraganden betonar också svårigheterna med en praktisk, konkret tillämpning av gemenskapsrätten, och hur pass lite känd den är av medborgarna. Här handlar det om ett utbildningsproblem, utbildningen inom de juridiska yrkena och universitetsutbildningen. Det hör givetvis till staternas och inte Europeiska unionens befogenhet, EU får nöja sig med att ge uppmuntran.
Föredraganden betonade slutligen den känsliga frågan om den kontroll som utövas av medlemsstaternas författningsdomstolar, gällande överensstämmelsen mellan europeiska normativa aktstycken och författningarna. Här handlar det om en särskilt allvarlig fråga, eftersom grundlagarna på något sätt utgör den pakt, som medlemsstaternas sociala och politiska kontrakt grundas på. Och när det franska konstitutionella rådet kräver att vår författning skall ändras, när den inte stämmer överens med bestämmelserna i fördragsutkasten, så visar det tvärtom på att Högsta domstolen anser det omöjligt att tillämpa en europeisk norm som står i strid med vår konstitution. Det verkar riktigt, och önskvärt, eftersom våra författningar är suveränitetens högsta aktstycke.

Rothley
Herr ordförande! Det är faktiskt inte the same procedure as last year . Ni har gjort det bra, fru föredragande, tack så hjärtligt! Alldeles i början av resolutionsförslaget talas det om de nationella författningsdomstolarna. Jag skulle vilja, och jag hoppas att jag handlar i er anda, rikta ett ord till Förbundsrepublikens författningsdomstol, som har ett besvär anhängigt beträffande euron. Förbundsrepublikens författningsdomstol måste veta vad den gör. Den kan störta denna Europeiska union in i en djup politisk kris, som Europeiska unionen möjligen aldrig kommer att hämta sig ifrån. Den måste veta vad den gör!
Låt mig anknyta till ett av de många praktiska exemplen som föredraganden har anfört; det gäller kontrollförfarandet och medborgarens roll. Jag stödjer eftertryckligt ombudsmannens och föredragandens initiativ, att man, när ett avslag utfärdas i detta kontrollförfarande, måste motivera detta beslut. Det har att göra med demokrati. Med en viss förnöjelse har jag i dag följt diskussionen om huruvida nu kommissionärerna eller statstjänstemännen är politiker eller statstjänstemän eller vad de nu är. Utifrån ser man lite annorlunda på det. Låt mig citera ur en utgåva av Süddeutsche Zeitung de senaste dagarna. Där står det: " Det är sant, att utan sakkunskap och flit hos tjänstemännen i Bryssel skulle ett sådant århundradets projekt som euron aldrig ha kommit till stånd, eftersom det för länge sedan skulle ha pratats sönder. Det är inte sant, att en av dessa tjänstemän kommer att ta på sig något som helst ansvar, om experimentet misslyckas. De har visserligen förhoppningsvis den ansvarskänsla som Max Weber kräver av en politiker, men de är inte ansvariga för sitt arbete, de utför det bara."
Så hade man egentligen inte tänkt sig demokratin bland dess västerländska uppfinnare. Det handlar om att vi skall skapa denna offentlighet mellan kommission och medborgare, och därför är jag alldeles särskilt tacksam för denna del av betänkandet. För övrigt, när jag nu talar om principer, så vill jag citera en mycket gammal text. Den är mer än 200 år gammal och oförändrat aktuell, av Immanuel Kant, om den eviga freden; den utkom 1795. Där heter det: " Alla handlingar som berör andra människors rätt är orättfärdiga, om de bygger på maximer som inte tål offentligheten." En maxim, så fortsätter Kant på ett ungefär, som jag inte kan yppa, utan att därmed samtidigt omöjliggöra min egen avsikt; som till varje pris måste hållas hemlig om den skall lyckas, och som jag inte kan bringa i offentligheten utan att få alla emot mig, en sådan maxim kan bara ha sitt ursprung i orättfärdighet, och den är därför ett hot mot oss alla!
Därför min vädjan till kommissionen: Ta detta på allvar! Det som inte har sin rot i orättfärdighet, kan offentliggöras, kan göras tillgängligt för den offentliga diskussionen, kan debatteras offentligt. Det är detta som skapar förtroende, och inte hemlighetsmakeriet!

Skinner
Herr ordförande! Jag känner tacksamhet mot Thors för att hon har lagt fram detta utmärkta betänkande. De slutsatser utskottet för sociala frågor kommit fram till har utvecklats till en insikt om medborgarnas samspel med institutionerna och det sätt på vilket vi går tillväga för att åstadkomma denna rättstillämpning i hela den Europeiska unionen, i synnerhet på det sociala området.
Vi räknade upp många brister. I slutsatserna från utskottet behandlades till exempel jämställdhet, användandet av strukturfonder och det otillräckliga sättet detta har bemötts på; den fria rörligheten för människor; testandet av kollektivt överenskomna direktiv skilda från gemenskapsrätten i allmänhet; de juridiska och rättsliga sederna i olika medlemsstater i den Europeiska unionen.
Vi ska inte bara testa lagens bokstav utan också lagarnas effekter. Det faktum att så mycket lagar kan tillämpas på ett så icke-enhetligt sätt borde föranleda kommissionen att skyndsamt ta upp de frågor Thors accepterar. Hon accepterar bara några av de frågor som tagits upp av utskottet för sociala frågor och jag beklagar detta. I synnerhet de tekniskt-juridiska sederna och traditionerna som finns i alla medlemsländer i den Europeiska unionen måste övervägas med avseende på deras effekter och inte bara till dess bokstav.

Gradin
Herr ordförande! Att övervaka gemenskapsrättens tillämpning är en svår uppgift, men det är av avgörande betydelse för Europeiska unionen. Jag gläder mig över det stöd som kommissionens arbete erhåller från parlamentet. Thors betänkande om kommissionens fjortonde årliga rapport om kontrollen av gemenskapsrättens tillämpning är ett bevis på detta. Jag vill också tacka Thors för de lyckönskningar som hon har framfört till kommissionen och dess enheter.
Den årliga rapporten om kontrollen av gemenskapsrättens tillämpning tillkom 1983 på just Europaparlamentets initiativ. Den berör den främsta av de uppgifter som kommissionen har tilldelats genom artikel 155 i EG-fördraget, nämligen att " övervaka tillämpningen av bestämmelserna i detta fördrag och av bestämmelser som antagits av institutionerna med stöd av fördraget" .
Kommissionens rapport är till stor del ett resultat av ett fruktbart samarbete mellan Europaparlamentet och kommissionen. När rapporten utformas använder sig kommissionen naturligtvis av de resolutioner och rekommendationer som parlamentet har antagit om föregående års rapport. Europaparlamentets intresse är av stor betydelse för en rapport som alltid är möjlig att förbättra.
Det främsta syftet med den årliga rapporten är att kommissionen kan redogöra för sin verksamhet. Den trettonde rapporten visade att handläggningen av överträdelseförfarandena hade förbättrats. Man såg en liten minskning av handläggningstiderna. Denna trend har fortsatt under 1996. Minskning av handläggningstiderna och förenkling av de interna rutinerna har varit kommissionens främsta mål under året. För att uppnå detta mål, vidtog kommissionen den 30 juli 1996 ett antal åtgärder som redan har börjat ge resultat. Man bestämde att hädanefter hålla strikt på tidsfristen på ett år mellan ett klagomåls registrering och kommissionens beslut om avskrivning eller formell underrättelse till medlemsstaten.
Kommissionen är för närvarande i färd med att göra en första utvärdering av dessa åtgärder i syfte att ytterligare öka effektiviteten. Denna utvärdering kommer att presenteras inom kort i Europeiska kommissionens femtonde årliga rapport om kontrollen av gemenskapsrättens tillämpning.
Jag vill också ta tillfället i akt att framhäva två mycket viktiga insatser från kommissionens sida som berör den inre marknaden. För det första antog kommissionen den 4 juni 1997 en handlingsplan för den inre marknaden. Denna handlingsplan innehåller en rad specialinriktade åtgärder, t.ex. administrativt samarbete för en striktare tillämpning av gemenskapsrätten. Denna plan godkändes av Europeiska rådet i Amsterdam.
För det andra antog kommissionen i november 1997, på begäran av samma Europeiska råd, ett förslag till rådsförordning om att införa ett system för att undanröja vissa handelshinder. Enligt detta nya förslag kan kommissionen, om den upptäcker ett särskilt allvarligt hinder mot den fria rörligheten för varor, anta ett juridiskt bindande beslut, där överträdelsen konstateras, och sedan väcka talan vid domstolen med mycket kort varsel.
Kommissionen har även varit mycket aktiv i de tre frågor som särskilt framhävs i Thors betänkande. För det första gäller det förbättring av överträdelseförfarandena, i synnerhet när det gäller öppenheten kring dem. För det andra gäller det svårigheterna att få medlemsstaternas myndigheter och domstolar att efterleva domstolens domar, och för det tredje att sprida kunskap om gemenskapsrätten.
Kommissionen anser att offentlig insyn är ett mycket viktigt inslag i arbetet för att övervaka gemenskapsrättens tillämpning. Kommissionen har tagit parlamentets och ombudsmannens påpekanden ad notam och har nu som praxis att regelmässigt meddela klaganden att den tänker avskriva ett ärende. Vidare anser kommissionen att det är viktigt att informera klaganden under ärendets gång, och att göra allt för att minska handläggningstiden.
Kommissionen har nu till sitt förfogande alla de redskap som behövs för en konkret tillämpning av artikel 171.2, andra stycket i fördraget och kan således föreslå att ett vite eller ett standardbelopp utdöms när domstolens domar inte efterlevts av medlemsstaten. Kommissionen gläder sig över parlamentets oupphörliga stöd i denna fråga. Efter att ha antagit ett meddelande med tillämpningsföreskrifter för denna artikel, offentliggjorda i augusti 1996, fastställde kommissionen i februari 1997 en metod för att beräkna vitet, vilket gör att artikeln nu kan komma till användning. Dessa nya redskap har redan använts och har gett positiva resultat.
Vid åtta tillfällen under 1997 har kommissionen beslutat att väcka talan vid domstol med yrkande om vite som varierar mellan 7 000 och 160 000 ecu per dag. I flera fall har den berörda medlemsstaten rättat sig efter domen, till och med innan talan väckts vid domstolen, vilket innebär att endast två ärenden med yrkande om vite till dags dato har behövt anhängiggöras vid domstolen. Av detta framgår bestämmelsens avskräckande verkan. Av det sagda framgår att kommissionen i egenskap av fördragets väktare inte tvekar att använda sig av vite när det föreligger behov för det.
Ni uppehåller er, Thors, vid en fråga som enligt min mening har stor betydelse, nämligen hur man ställer medlemsstaterna till ansvar vid överträdelse av gemenskapsrätten. Jag vill framhålla att det är min fasta övertygelse att ansvaret för att praktiskt tillämpa domstolens praxis vid fördragsbrott inte endast ankommer på medlemsstaternas myndigheter, utan också på nationella domstolar. Detta gäller särskilt medlemsstaternas ansvar vid överträdelser av gemenskapsrätten som de kommer till uttryck i Francovich-målet. Kommissionen fäster särskild betydelse vid att de principer som domstolen uppställer efterlevs i medlemsstaterna, eftersom detta ger ett bättre skydd åt unionens medborgare.
Slutligen har kommissionen under 1996 fortsatt sitt arbetet för att sprida kunskap om gemenskapsrätten i medlemsstaterna. Detta har skett genom flera program, bland annat på elektronisk väg. Jag kan meddela att Official Journal inom de närmaste dagarna kommer att finnas tillgänglig gratis via Internet, så gott som omedelbart som den utkommer av trycket. Vi befinner oss i ett informationssamhälle, och kommissionen har för avsikt att spela en framträdande roll genom att sprida kunskap om gemenskapsrätten på det sätt som står till buds.
Europeiska gemenskapen är en rättslig gemenskap. Kommissionen gör allt för att se till att gemenskapsrätten åtlyds. Detta skall ske med största möjliga insyn från allmänheten och med största möjliga effektivitet. Som sagt: Kommissionen kommer att fortsätta att fortlöpande förbättra det sätt på vilket den utför denna sin uppgift till förmån för unionens medborgare, och det är med glädje som jag konstaterar att parlamentet står bakom detta vårt arbete.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

System för överföring av betalningar och värdepapper
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om andrabehandlingsrekommendationen (A4-0005/98) för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om rådets gemensamma ståndpunkt av den 13 oktober 1997 inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om slutlig avveckling i system för överföring av betalningar och värdepapper (C4-0534/97-96/0126(COD)) (föredragande: Lehne).

Lehne
Herr ordförande, mina damer och herrar! När man betraktar texten i detta direktiv, där det handlar om en gemensam ståndpunkt från rådet med hänsyn till utfärdandet av ett direktiv från Europaparlamentet och rådet om systemet för överföring av betalningar och värdepapper, så är denna rubrik närmast något irriterande. Det handlar i huvudsak om att betalningssystem och interbank-betalningssystem skall skyddas inom Europeiska unionen mot konkurser och effekter av konkurser. Det handlar alltså egentligen i vidaste bemärkelse även om ett ingrepp i den nationella konkursrätten, den nationella insolvensrätten. Det hela motiveras med att man säger: Vi skapar interbank-betalningssystem av europaomfattande betydelse, t.ex. betalningssystemet Target, som ju också är en av förutsättningarna för införandet av euron, och för dessa interbank-betalningssystem måste vi helt enkelt se till, när det rör sig om enskilda bankkonkurser, att detta inte får några effekter på betalningssystemen, och absolut inte på andra banker. Därför har förslaget till detta direktiv lagts fram, och därför finns det nu en gemensam ståndpunkt.
Av det jag har framfört syns tydligt var spänningsförhållandet ligger. Spänningsförhållandet ligger å ena sidan i att man just vill skydda dessa interbank-betalningssystem för att bibehålla finanssystemet funktionsdugligt, men å andra sidan naturligtvis också i att det finns borgenärsintressen i ett helt normalt insolvens- eller konkursförfarande, och i detta spänningsfält måste en lämplig intresseutjämning äga rum.
I den första behandlingen kritiserade parlamentet många punkter i kommissionens förslag och gjorde ändringsförslag. Resultatet av den gemensamma ståndpunkten är ur parlamentets synpunkt bättre än kommissionens ursprungliga förslag, som det lades fram för oss i den första behandlingen.
Men fortfarande berörs i den gemensamma ståndpunkten tre problem, som ur parlamentets synvinkel inte lösts till vår fulla belåtenhet. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har till plenum lagt fram motsvarande utkast till ändringsförslag för morgondagens omröstning. Dels handlar det om att man inte enbart vill begränsa konkursskyddet fram till den tidpunkt då man har infört överföringsuppdraget i interbank-betalningssystemen, utan också dessutom för sådana överföringsuppdrag som gjorts samma dag, oberoende av vid vilken tidpunkt de inlämnats, alltså även sådana uppdrag, som har lämnats in vid en tidpunkt efter det att konkursförfarandet inletts.
Här har vi sett en risk för manipulation från ondsinta banker. Därför har vi gjort ett ändringsförslag till detta, där vi har skärpt föreskriften om god tro med hjälp av omvänd bevisbörda, vilket tidigare inte medtagits i den gemensamma ståndpunkten. Ytterligare en punkt är att direktivet innehåller bestämmelser, enligt vilka de enskilda nationella lagstiftarna har möjlighet att gå utöver direktivets skyddsområde. Även detta ville vi ha annorlunda. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har föreslagit att de nationella medlemsstaternas möjligheter till kontroll i stället skall förbättras.
En ytterligare aspekt, som vi har tillfogat, är systemens informationsplikt gentemot kunderna. Vi har fört en rad samtal - även vid andra behandlingen - med kommissionen, och jag vill tacka kommissionen, och speciellt kommissionär Monti, för deras mycket samarbetsvilliga hållning och också för de nära kontakter som skapats till rådet. Syftet är nämligen säkerligen att efter denna andra behandling utverka ett rådsbeslut, som övertar våra beslut från den andra behandlingen, så att detta direktiv kan träda i kraft så snart som möjligt. Det hänger även samman med införandet av euron och är därför synnerligen brådskande.
Jag skulle vilja göra ännu en rad anmärkningar till protokollet, vilka har framkommit i debatten under de senaste dagarna. Från Europeiska valutainstitutet har man hänvisat till att för notifieringar i sig måste Europeiska valutainstitutet respektive senare Europeiska centralbanken vara ansvarig. Det är självklart att detta direktiv naturligtvis i sin egenskap av sekundär europeisk rätt enbart kan äga sin giltighet inom ramen för fördragen, och att, om fördragen som överordnad rätt reglerar kompetenserna för Europeiska centralbanken, direktivets bestämmelser naturligtvis inte får kränka dessa.
Jag vill göra en andra anmärkning till protokollet: Även så kallade med kontokurantförhållanden arbetande interbank-betalningssystem, som alltså inte bedriver någon klassisk nettning, men där nettning i praktiken blir resultatet, varvid det alltså bakvägen uppstår ett faktiskt förhållande som är jämförbart med nettning, bör enligt min övertygelse som föredragande naturligtvis kunna tas med i tillämpningsområdet för detta direktiv, och därför är det inte nödvändigt med en ändring av definitionerna, som de för närvarande står i direktivet. Så långt min ståndpunkt som föredragande. Jag kommer alltså i morgon att föreslå att man röstar ja till den gemensamma ståndpunkten med de av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och senare också av PPE- och PSE-grupperna inlämnade ändringsförslagen. Alla sex ändringsförslagen kan här, enligt föredragandens rekommendation, godkännas av plenum på detta vis.

Rothley
Herr ordförande! Föredraganden har redan antytt det. Vi - kristdemokrater och socialdemokrater - har funnit en gemensam ståndpunkt inom utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Vi stödjer denna ståndpunkt. Föredraganden har gjort ett utmärkt arbete. I synnerhet kunde man uppnå att allt detta inte är begränsat till betalningssystem, utan också hänför sig till system för överföring av värdepapper. Detta var mycket viktigt! Nästa sak som jag anser vara synnerligen betydelsefull är principen om lika behandling av alla borgenärer i händelse av en konkurs. Här har vi nu uppnått ett maximum i fråga om stabila rättsliga ramar och om publicitet, nämligen inom ramen för vad som för närvarande är politiskt uppnåeligt. Det kan man säkert tacka er för, kollega Lehne, och hjärtligt tack för det! Vi kommer att stödja denna gemensamma ståndpunkt här i parlamentet.

Cassidy
Herr ordförande! Jag skulle vilja tillfoga mina gratulationer till de lovsånger som sjungits för den föredragande och hans visdom, samt särskilt tala till stöd för hans ändringsförslag 5, till vilket Rothley står som medundertecknande för socialistgruppens räkning. Detta ändringsförslag går till botten med vad som är ett mycket viktigt problem i detta förslag. Förslaget utgör för övrigt en stor del av programmet för den gemensamma marknaden. Det handlar om de faror som kan uppstå om till exempel en bank skulle förklaras i konkurs vid början av en betalningstransaktion och informationen om konkursen inte skulle nå resten av Europa förrän för det är försent. Ändringsförslag 5 föregriper de svårigheter som kan uppstå i en sådan situation, även om det, vilket andra talare har påpekat, innebär att bevisbördan förskjuts.
Jag skulle också vilja tillägga inom parentes att utarbetandet av det ursprungliga direktivet kanske inte var så bra som det borde varit. Jag är inte säker på om att den gemensamma ståndpunkt som utvecklats i rådet nödvändigtvis är perfekt, men jag hoppas att vi kommer att ta ytterligare ett steg mot en förbättrad text när vi röstar i morgon. Jag skulle vilja ge mitt stöd till det föredraganden sade när han uppmanade parlamentet att godta alla ändringsförslag som föreslagits av min grupp och PSE-gruppen, särskilt det allt överskuggande ändringsförslaget nummer 5, som avser artikel 3.1.
Själva syftet är förstås att garantera att förlikningssystemet fungerar ordentligt på den gemensamma marknaden. Men det är också att se till att det finns ett väl avpassat förlikningssystem som inte utsätter folk för en alltför stor risk att berövas sina innestående betalningar under EMU: s förlikningssystem. Detta är en viktig åtgärd från varje tänkbar synvinkel och i den utsträckningen bör vi kanske lyckönska både kommissionen, föredraganden och förhoppningsvis rådet - även om det brittiska ordförandeskapet tråkigt nog inte är närvarande här i kväll - eftersom detta är en mycket viktig fråga för Europas finansiella centrum, som naturligtvis är London.

Florio
Herr ordförande! Förslaget till direktiv om den definitiva utformningen av förordningen som reglerar systemet för överföring av betalningar och värdepapper har sitt ursprung i det obestridliga förhållandet att vissa fall av konkurs bland de stora bankerna har satt det finansiella systemet, såväl nationellt som internationellt, på hårda prov. Kommissionens förslag syftar till att inrätta ett privilegium för de institutioner som är parter i multilaterala avtal om nettning, vare sig det gäller kompensationer i samband med fast egendom eller kreditgarantier, vilket skulle göra alla de krediter som ingår i dessa multilaterala avtal immuna mot eventuella konkursförfaranden som inleds mot någon av de undertecknande parterna.
Man tänker med andra ord göra ett undantag för finansieringssystemet när det gäller de lika villkoren för kreditorer och ge finansinstituten fördelar framför alla andra kreditorer om de berörs av konkursförfaranden som inleds mot banker eller andra finansinstitut. Medan en utbetalning som görs från ett kreditinstitut till tredje part även i fortsättningen återkallas om kreditinstitutet skulle gå i konkurs, så skulle i enlighet med de regler som för närvarande gäller i de enskilda medlemsstaterna, denna betalning inte längre kunna återkrävas om den hade gjorts till ett annat kreditinstitut även om detta skulle ha skett dagen innan konkursförfarandet inleddes. Skälen för en sådan fördelaktig behandling är behovet, hävdar man, att införa säkerhetsgarantier inom ett system som, även om det kontrolleras av ett fåtal, hanterar enorma mängder kapital som, vilket vi väl känner till, kommer från miljontals sparare.
Om dessa överväganden utan tvekan förtjänar uppmärksamhet, så måste de nya reglernas konsekvenser inte desto mindre värderas omsorgsfullt. Är vi till exempel säkra på att detta inte får negativa effekter för det nätverk av små och medelstora företag, som, som vi alla vet, är grundbulten i den europeiska ekonomin, och det enda som kan skapa nya arbetstillfällen, men som uppenbarligen kommer att uteslutas från detta system som vi mycket väl skulle kunna kalla privilegierat?
Som vanligt äger denna diskussion rum utan att den europeiska allmänheten informeras, om inte om resultaten, så åtminstone om vad som diskuteras i denna kammare. Kanske skulle allmänhetens uppmärksamhet kunna få oss att bli mer uppmärksamma. Avslutningsvis i mitt korta anförande skulle jag vilja stryka under, inte utan att ha uppmärksammat det seriösa arbete som har utförts, såväl av kommissionär Monti som av föredraganden Lehne, att inrättandet av en ekonomisk skyddszon mot konkurser enligt mitt förmenande skulle riskera att höja den tröskel som skiljer institutionernas Europa från medborgarnas, desto mer som unionen ännu inte har tagit itu med att harmonisera konkursrätten i sin helhet, trots upprepade uppmaningar om detta från Europaparlamentet i många av dess resolutioner.

Oddy
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hans i sedvanlig ordning mycket tankeväckande arbete. Syftet med detta förslag är att skydda bankernas förlikningssystem från deltagarnas insolvens. Tankegången bakom detta förslag är att hindra fordringsägarna från att kräva utbetalningar som redan gjorts i banksystemet när en bank hamnat på obestånd. Om detta inte var fallet skulle banksystemet lida av en brist på säkerhet. Fordringsägarna kommer fortfarande kunna ställa fordringar på en bank på obestånd, men utan att underminera bankernas betalningssystem.
Huvudfrågan är vid vilken tidpunkt insolvensförfarandet skall anses ha inletts. Enligt min mening skall betalningar som gjorts i god tro dagen då insolvensförfarandet inletts fortfarande skyddas. Även om antalet tidszoner i den Europeiska unionen är ganska begränsat i jämförelse med, låt oss säga Förenta staterna, så finns det icke desto mindre vissa skillnader och säkerhet är absolut nödvändigt i insolvensförfaranden. Således har jag tagit del av artikel 3 i förslaget och stödjer kompromissändringsförslaget nummer 5, som även om det inte är perfekt är en någorlunda rättvis avspegling av situationen. Än en gång: även om detta kan förefalla, vilket jag har sagt så många gånger i denna kammare, vara ett ganska torrt och akademiskt ämne, så bidrar det till konsumentskyddet, banklagstiftningen och banksystemet i allmänhet.

Monti
Herr ordförande! Låt mig i första hand tacka föredraganden Lehne och utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt för deras viktiga bidrag vid behandlingen av detta förslag. Även om jag i egenskap av ledamot av kommissionen inte kan instämma i allt som sägs i betänkandet som Lehne presenterat inför utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, så förstår jag vilka tankar som legat till grund för betänkandet. Och just därför skulle jag vilja uttrycka min uppskattning av Lehne och Rothley som under denna sammanträdesperiod har infört nya ändringsförslag som skall ersätta de tidigare och som kommissionen accepterar eftersom de bidrar till att förtydliga och förbättra förslaget.
Förslaget kommer att fylla ett tomrum i lagstiftningen som gäller den inre marknaden eftersom det ger rättssäkerhet när det gäller systemen för överföring av betalningar och värdepapper över gränserna och nationellt. Hittills har den osäkerhet som rått om vilket regelverk som gäller vid insolvens hämmat utvecklingen av sådana system. Detta var beklagligt, med tanke på att effektiviteten för de gränsöverskridande transaktionerna växer avsevärt när sådana system inrättas. Det är dessutom legitimt att vänta sig en minskning av kostnaderna för båda dessa verksamheter. Undersökningar som kommissionen har låtit göra har visat att, på grund av den ineffektivitet som vidlåder de gränsöverskridande transaktionerna, kostnaderna för överföring av små belopp - som är de som är av största intresse för våra medborgare - faktiskt kan komma att uppgå till 25 procent av de belopp som överförs.
Ett annat viktigt resultat som följer av detta direktiv är att det lägger den juridiska basen för att inrätta ett system med säkerheter hos centralbankerna i varje enskild medlemsstat, en rutin som kommer att bli än viktigare i och med att den gemensamma valutan införs. Slutligen kommer detta direktiv att utgöra ett viktigt stöd - det har redan påpekats -för target , den mekanism genom vilken den europeiska centralbanken kommer att förverkliga den Ekonomiska och monetära unionen.
Det nya ändringsförslaget nr 5 balanserar två intressen: å ena sidan finns det ett intresse av att skydda betalningsoch värdepappersystemen och att undvika större kriser inom ramen för de finansiella marknaderna, och i detta avseendet utgör de sydostasiatiska marknaderna ett tydligt exempel på vad en sådan kris kan åstadkomma, inte bara vad gäller de nationella ekonomiska systemen, utan också på global nivå. Å andra sidan finns det ett behov av att man respekterar regeln om par condicio creditorum , dvs. alla kreditorers lika rättigheter inom konkurslagen. Detta ändringsförslag utgör en utmärkt kompromiss mellan dessa båda intressen.
Ändringsförslag nr 6, andra stycket, klarlägger något som redan har förklarats, i mer osäkra termer, i punkt 11 i den gemensamma ståndpunkten. Kommissionen kan därför komma att upphäva punkt 11 och ersätta den med det nyss nämnda avsnittet. Det faktum att medlemsstaterna kan införa kontroller av systemet får inte i något fall inskränka den makt som den europeiska centralbanken får enligt artikel 22 i sina egna stadgar. I det sammanhanget och med tanke på vad som har sagts, så skulle jag vilja rekommendera att man inom ramen för artikel 10, punkt 3 inför en formulering av typen: " som tillägg till det meddelande som anges i punkt 1 och utan att detta skall påverka artikel 22 i stadgarna för det europeiska systemet med centralbanker och Europeiska centralbanken eller Europeiska centralbankernas behörighet, har medlemsstaterna rätt att övervaka eller kräva auktorisering av de system som kommer att hamna inom respektive stats jurisdiktion" .
Kommissionen är, slutligen, även beredd att tillämpa den större grad av öppenhet i kontakterna med den som sänder en betalning eller genomför en transaktion som avser fasta tillgångar, som har införts av det tredje stycket i ändringsförslag nr 2.
Avslutningsvis, herr ordförande, mina damer och herrar, gläder det mig att kommissionen, tack vare en fruktbar dialog mellan våra olika institutioner, kan acceptera de två nya ändringsförslagen.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Ansluten teleutrustning - Mobil och trådlös kommunikation
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0023/98 av Read för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ansluten teleutrustning och ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse (KOM(97)0257 - C4-0275/97-97/0149(COD)), -A4-0027/98 för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om den vidare utvecklingen av mobil och trådlös kommunikation i Europa: utmaningar och val för Europeiska unionen (KOM(97)0217 - C4-0271/97).
Read
Herr ordförande! Detta förslag om ansluten teleutrustning framlades första gången i detta parlament 1990 och byggde på ett förslag från kommissionen om ömsesidigt erkännande av typgodkännande för teleterminalutrustning. Detta angreppssätt byggde i hög grad på systemet med testcentrum och ömsesidigt erkännande av godtagbar testning i varje land i unionen. Av ett antal olika skäl som uttalas mycket tydligt i kommissionens dokument anser kommissionen att det är på sin plats med ett nytt förslag och med ett nytt angreppssätt som bygger på att tillverkaren själv testar sin produkt och på unilaterala försäkringar om överensstämmelse. I det stora hela röstade jag och utskottet för ekonomi och valutafrågor till förmån för detta angreppssätt.
Förslaget innehåller åtgärder beträffande definitionen på utrustning och de väsentliga kraven och procedurerna för att garantera att kraven uppfylls. En sak som särskilt har brytt min hjärna, som föredragande, och de andra kollegerna i utskottet, är hela frågan om teleutrustningens förmåga att skada nätverket eller användarna. Jag lyssnade mycket noga till de olika framställningarna som gjordes för mig om hur troligt det var och hur stor fara det utgjorde. Om det utgör en fara - och jag övertygades om att det gör det - så är det riktigt att medge möjligheten av ett tillbakadragande av dessa produkter från marknaden eller tillfällig urkoppling.
Jag har lagt fram några kompromissändringsförslag som jag hoppas kommer att vinna bifall från andra grupper i denna kammare, som har tagit upp denna fråga men föreslagit att varje gottgörelse skall stå i proportion till risken för skador på antingen nätverket eller, betonar jag, användarna.
Jag har ägnat en del tid på att undersöka de handikappade konsumenternas rättigheter, dessa har traditionellt fått sysselsättning på detta område av telekommunikationsnäringen. Det var intressant att Amsterdamfördraget, som utarbetades vid den tid vi övervägde detta förslag, gör ett eget uttalande som jag stöder mig på. Jag tycker att det är värt att citera ur det. Det är ett uttalande beträffande de handikappade och det lyder: " konferensen har kommit överens om att i utarbetandet av åtgärder under artikel 100a i fördraget för att upprätta den Europeiska gemenskapen skall gemenskapens institutioner ta hänsyn till de handikappades behov."
Av det skälet täcker en del av mitt betänkande och mina förslag denna fråga. Det är riktigt att betona att vi stödjer kommissionens angreppssätt; vi vet att det har funnits en reviderad text från ordförandeskapet som tog med i beräkningen många av de konstruktiva saker som många lobbyister framfört och jag har försökt ta med dessa i beräkningen när jag utarbetat mina egna förslag, även om vi rent procedurmässigt arbetade med kommissionens ursprungstext.
Jag rekommenderar kompromissändringsförslagen till er och jag hoppas verkligen att vi kan ha en konstruktiv och tankeväckande första behandling.

Ordföranden
Innan vi går vidare har jag ett tillkännagivande och jag hoppas att alla som skall deltaga i kvällens debatt eller har tänkt sig att lyssna till den, hör vad jag nu säger. Som bekant var tanken att det skulle bli en paus kl. 20.00, men eftersom det bara återstår ungefär 1, 5 timmes debatt, föreslår jag att vi fortsätter debatten till kl. 20.30 och därefter slutar för i dag. Det gläder mig att Herman och andra ser ut att vara tillfreds med det. Jag anser det därför vara beslutat.

Camisón Asensio
Herr ordförande! Under tillkomsten av vårt betänkande har vi sett att mognaden av UMTS-systemet, såväl globalt som inom Europeiska unionen och inom de mest berörda industrisektorerna, redan är ett faktum och ett faktum som dessutom ser ut att bli en brådskande nödvändighet. Däri ligger skälet till att parlamentet bör reagera och ansluta sig till detta hopp in i framtiden. Det rättfärdigar också vår huvudsakliga slutsats, vilken pläderar för ett klart politiskt åtagande för det nya systemet, och hoppas att den europeiska industrin, genom ETSI, skall skapa en gemensam norm för att ett frekvensutrymme skall vara tillängligt i rätt tid.
Sanningen är att projektet väl förtjänar allas ansträngningar och även parlamentets. Vi står inför något som för bara några år sedan hade betraktats som science-fiction à la James Bond. Men redan nu är det möjligt att förfoga över en mobil terminal med ljud, bilder och uppgifter av hög kvalitet, med snabb tillgång till Internet och med utplånandet av gränserna mellan fasta och mobila system, så att användarna, med ett enda nummer kan betjänas, oberoende av var i världen de befinner sig, genom den använda terminalen eller det nät de använder sig av.
Emellertid måste vi här, åtminstone i dag, inför utsikterna av en så " lycklig" värld, säga att det finns några oroande skuggor inom området. Vi talar om de industriella tvisterna inom Europeiska unionen, tvister om den normalisering som skall ske för den tredje generationens mobila kommunikationer. Det vore synd om Europa på grund av bristande enhällighet skulle förlora den världsledande ställningen gentemot USA och Japan inom digital kommunikation som vi så förtjänstfullt och sportsligt erövrade genom den uppmärksammade framgången med GSM-systemet, den andra generationens mobila kommunikationer.
Vi får inte glömma att denna framgång har blivit möjlig just för att det här har funnits en europeisk överenskommelse genom ETSI. Just i dag, vid det möte som hålls i Paris med ETSI: s specialgrupp, skulle vara ett utmärkt tillfälle för ett så lämpligt avtal som det om luftgränssnitt. Detta tillfälle får inte försummas eftersom den omständigheten inte bör undgå oss, att Japan och USA, under det beslutande mötet som Internationella telunionen (ITU) kommer att hålla i Genève i juni i år, kommer att lägga korten på bordet, och det är inte önskvärt att Europa står helt oförberett.
Jag vet mycket väl, herr ordförande, herr kommissionär, att min uppgift som föredragande inte är att försöka argumentera åt det ena eller andra hållet och jag skall inte heller göra det. För mig förtjänar de båda största ståndpunkterna maximal respekt, såväl den från de industrier som är involverade i CDMA-systemet med breda band och sammankopplade med jättar i öst, liksom det andra alternativet som ligger närmare GSM-teknologin. Således tänker jag inte heller fördjupa mig i att ett har 1 700 patenter och det andra bara 170. Vad jag däremot vill göra är att be om att vi skall försöka uppnå den nödvändiga 71 procentiga majoriteten i det nuvarande och i kommande möten med ETSI för att få den önskvärda enhälligheten.
Vår oavhängiga ståndpunkt är i överensstämmelse med hela inriktningen under debatten om betänkandet, vad gäller att införandet av UMTS bör regleras enbart genom marknadskrafterna. Emellertid ber vi kommissionen, och i dag är det ett mycket lägligt tillfälle att göra det, här inför kommissionären, att den gör det som är rimligt och nödvändigt för att lösa tvisten och uppnå enhällighet vad gäller standarden, så att de europeiska intressena går stärkta ifrån mötet med ITU i juni. Det kommer att ges fler tillfällen innan juni, eftersom ETSI kommer att sammanträda även i mars och parlamentssammanträden kommer att hållas i april.
Avslutningsvis skulle jag bara vilja säga att det vore önskvärt att denna enhällighet kommer till stånd innan det väntade förslaget till direktiv om licenciering och fördelning av frekvensutrymme för det nya systemet formaliseras, innan det väntade UMTS-beslutet om roaming, frekvenser och standardisering sätter igång.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Kommissionen har i sitt meddelande på ett förtjänstfullt sätt kunnat föra fram ett antal viktiga frågor kring nya utvecklingsvyer inom den mobila och trådlösa kommunikationen. Syftet är att utveckla allt effektivare mobila kommunikationssystem för att motsvara användarnas nya behov.
Den explosionsartade utvecklingen inom telekommunikationens område har snabbt förändrat vår värld. Utvecklingen går i sin egen snabba takt och stannar inte för att vänta på det långsamma europeiska beslutsfattandet. Kommissionen behöver nu också klarare än förut planera för tredje generationens UMTS-system, samt satsa på att främja de europeiska ståndpunkterna på det internationella planet. Kommissionen måste betona sin roll framför allt som uppmuntrare till utveckling och som dess stöttepelare. Förutsättning för fortsättningen av den europeiska GSM-framgången och för marknadens tillväxt är ett starkt politiskt stöd.
Kommunikationsutsikterna för den mobila kommunikationen är lovande. Marknaderna håller på att växa och i takt med dem växer även industrins förväntningar när det gäller försäljning av trådlösa och fasta multimedietillämpningar. Den internationella konkurrensen om kunderna är dock hård. Trots den ekonomiska krisen utvecklas de asiatiska tigrarnas marknader snabbt. Konsumenterna ställer stora krav. De vill kombinera rörlighet, telekommunikation och multimedia. Det är nödvändigt att utreda på vilket sätt de europeiska och asiatiska marknadernas användarbehov och utvecklingsdrag skiljer sig från varandra. Förstår man sig inte på dessa skillnader i tid kan Europa förlora sina möjligheter att påverka och att ha en ledande ställning inom denna centrala industribransch. Informationsteknologin och kommunikationsindustrin är viktiga för hela den europeiska ekonomin, eftersom de bildar en betydande och växande del i den industriella verksamheten och eftersom de erbjuder allt fler arbetstillfällen. När det gäller GSM har de starka hemmamarknaderna gett den europeiska industrin de bästa konkurrensförutsättningarna på världsmarknaden. Konkurrenskraften för produkter och tjänster inom produktionsprocessen måste bevaras, ty dessa utgör grunden för ett informationssamhälle som håller på att utvecklas.
Den sociala dimensionen måste beaktas genom att säkerställa att även glesbygderna får ta del av framtidens tjänsteutbud. Av de så kallade frekvensauktionerna har man dåliga erfarenheter från USA. På frekvensauktionerna kan priset bli så högt att det har en klar påverkan på operatörens förmåga att bygga ett ordentligt täcknings- och tjänsteutbud för sitt nät. Detta skulle snedvrida konkurrensen och försvåra för nya och innovativa småföretag att komma in på marknaden.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle vilja framföra några iakttagelser om de två betänkanden som diskuteras. När det först gäller betänkandet av Read, skulle jag vilja säga att vi till största delen kan acceptera de kompromissändringsförslag som hon har lagt fram. Jag tror att vi nu, tack vare ansträngningar på ömse sidor, kan bevara vad jag kallar parlamentets " tvåpartipolitik" , som i stort sett stöder kommissionens politik, gentemot, det måste sägas, staternas betänksamhet. Så med undantag för en eller annan punkt som vi förlorade striden om i utskottet, kommer vi att rösta. Er omröstningslista och vår kommer att vara mycket lika varandra och parlamentet kommer att vara enhälligt, som så ofta inom det här området. I vilket fall som helst kommer en mycket bred majoritet att stå bakom er.
Jag skulle framför allt vilja uppehålla mig vid det andra betänkandet, eftersom dess konsekvenser på sikt är mer betydelsefulla. Vi har två intressanta erfarenheter när det gäller normer för den nya telekommunikationstekniken. En dålig och en bra. Den dåliga erfarenheten gäller de normer vi försökte införa för högupplösnings-TV. I det avseendet förlorade kommissionen, rådet, parlamentet, samtliga, tid, och under tiden gick marknaderna om oss, och framför allt amerikanerna. På den här punkten uppträdde vi bedrövligt, trots att astronomiska summor hade lagts ner på att främja de här normerna.
När det däremot gäller GSM var vår erfarenhet den motsatta, en bra erfarenhet. Européerna lyckades i tid nå fram till ett avtal om en kvalitetsnorm, som lätt kunde föras in på marknaden och som gjorde att femtio länder, enligt vad jag har fått veta, kunde ansluta sig till den europeiska normen, vilket var betydelsefull reklam för den europeiska industrin. Nu står vi inför nödvändigheten av att gå över till tredje generationens mobiltelefoner. Här gäller det att inte missa tåget, vilket Camisón Asensio förklarade, för vi har stora framtidsmöjligheter. Problemet är att de viktiga europeiska industrigrupperna som utvecklar normerna inte försvarar desamma.
Det står klart att det som hände med Horatius och Curiace för 2000 år sedan riskerar att återupprepas i dag. Om européerna splittras, inför de enade amerikanerna, kommer de att låta sig besegras. Vi måste alltså utöva påtryckningar på de här två grupperna så att de når ett samförstånd, och så att de lyckas med att föreskriva en enda europeisk norm. Och vi väntar oss mycket av kommissionen, att den använder hela sitt inflytande för att utöva påtryckningar på de här grupperna, för att få dem att förstå att de har allt att förlora på en splittring. Det var det här budskapet jag ville framföra.

Lindqvist
Herr ordförande! Finns det något område där utvecklingen går så snabbt som på tele-, informations-, data-, TV- och kommunikationsområdet? Produktens livslängd är ofta omkring tre år eller ännu kortare. Det kan alltså ta halva den livslängden att komma fram till godkännanderegler. Då förstår man ju vilken utvecklingshastighet denna marknad har.
Först något om Readbetänkandet. Det är ett bra förslag, eftersom det bygger på producentansvar. Producenterna får ansvaret för produkterna, vilket underlättar införandet på marknaden, säkerhet och funktion. Det är också bra att medlemsländerna kan övervaka bestämmelserna och kan gå in och förbjuda produkter som inte uppfyller kraven. Den Liberala gruppen stöder detta betänkande, det ekonomiska utskottets förslag och huvudkraven.
Handikappvänlighet kan tyckas vara en självklarhet. Det finns emellertid många som kanske inte går under begreppet handikappade, men som tycker att en del telefoner är för små. Knapparna måste vara lätta att trycka på, siffrorna skall vara tydliga, telefonerna skall vara lätta att använda och säkerheten skall vara god. Det är några krav som man bör ställa på framtidens telefoner och framtidens datatekniska instrument.
Så till Camisónbetänkandet: mobiltelefoner med en fantastiskt snabb utveckling som inte kommer att minska, utan tvärtom kommer att öka. Vi har ju haft möjligheten att följa detta bra utifrån nordiskt perspektiv med lyckade företag som Ericsson i Sverige och Nokia i Finland. Nu kommer alltså nästa generation, tredje generationens mobiltelefoner, då det inte bara handlar om telefoni, utan också om data, TV och video; de går att koppla till all form av mänsklig kommunikation.
Det som sker är naturligtvis positivt. Det är också bra att det utvecklas en europeisk standard, så att en sådan här utveckling kan underlättas. Detta är i högsta grad sådant som sker över landgränserna. Därför måste regler och standarder utformas mellan länder.
Vi från ELDR-gruppen stöder även detta förslag. Jag saknar emellertid några saker. Bland annat tycker jag att man skall eftersträva att redan nu försöka harmonisera regler också på det internationella planet. Det är bra att vi gör det på europeisk nivå - vi har ju det uppdraget. Samtidigt bör vi dock också kunna se att vi har en möjlighet redan nu att inte bara konkurrera med USA och Japan, utan också samverka med resten av världen för regler som kommer att gälla oss alla om några år, eftersom utvecklingen går så snabbt.
Vidare saknar jag helt och hållet diskussionen om miljö och hälsa i samband med användningen, t.ex. strålskador och kretsloppstänkandet; vad gör vi exempelvis med alla telefoner som skall öka från 87 miljoner till 940 miljoner på tio år? På dessa områden saknas förslag och det måste komma förbättringar. I övrigt är det positiva betänkanden som vi stöder båda två.

Hautala
Herr ordförande! Först några ord om Reads betänkande. Detta direktiv, som Reads betänkande behandlar, har för avsikt att underlätta för nya produkter inom telekommunikationens område att komma in på marknaden. Sedan 1991 gäller principen för ömsesidigt erkännande, vilket innebär att myndigheterna i alla medlemsländer inte längre behöver godkänna en apparat, utan när den har godkänts i ett land kan den godkännas även på övriga ländernas marknader. Nu är det då meningen att ytterligare underlätta för den här processen. Enligt de gröna är den här situationen behäftad med vissa risker. Vi stöder Reads tanke på att man även i fortsättningen borde sträva efter att utgå från harmoniserade standarder för att försäkra sig om tillgången på säkra och konsumentvänliga produkter. Man måste se till att verksamhetsmiljön inte blir så rörig och mångfasetterad att det finns en väldig massa olika slags telekommunikationsutrustningar som från användarens sida inte är kompatibla med varandra. Särskilt stöder vi Reads omsorg som hon tar upp i flera av sina ändringsförslag. Det gäller att man även i fortsättningen skall kräva att dessa apparater utan problem kan användas även av handikappade. Här finns en mycket stor risk för ojämlikhet om telekommunikationsapparater är sådana att de till exempel hindrar handikappade människor att utföra sitt arbete. Jag tror att kommissionen måste sätta sig in i detta ärende med betydligt större allvar.
Till sist vår viktigaste tanke angående Camisóns betänkande om trådlös kommunikation, mobiltelefoner: vi anser att kommissionen med största allvar borde undersöka vad den här typen av elektronisk smog kan ha för effekter på hälsan. Detta är en viktig synpunkt när det delas ut mer och mer nya våglängder.

Van Velzen
Herr ordförande! Jag skulle först och främst också vilja säga något om de två betänkandena. Först Reads betänkande. Med tanke på det faktum att kommissionens ursprungliga förslag inte var något vidare och rådets text mycket bättre har utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik naturligtvis tagit kommissionstexten som huvudsaklig utgångspunkt, men ändå använt rådets text som grund för diskussionen. Trots denna ganska ologiska procedur måste jag säga att Read visat sig vara i stånd att producera ett mycket tydligt betänkande, för vilket jag vill uttrycka min stora uppskattning och mitt tack. Jag vill också säga att kommissionen har förhållit sig osedvanligt samarbetsvillig gentemot parlamentet och på detta sätt också har medverkat till att lösa denna ofullkomlighet i proceduren, och därför vill jag även rikta ett tack till kommissionen. Jag hoppas att de eventuella inkonsekvenser som skulle kunna tänkas vara kvar snabbt kommer tas bort.
Det handlar här uttryckligen om att ersätta nationella godkännandeförfaranden med självcertifiering och att i europeiskt sammanhang också fastlägga ett bra förfarande för industrin. Jag skulle också vilja uppmana kommissionären att framför allt stödja de ändringsförslag i Reads betänkande där vi har formulerat detta mycket starkare och enligt min övertygelse mycket tydligare.
Industrins engagemang var tyvärr för begränsat. Kommissionen har på den punkten enligt min mening begått en dumhet. Det är ännu mer påfallande med tanke på de höga tekniska kraven och detta förslags dignitet. Jag hoppas således att kommissionen beaktar parlamentets förslag om att få till stånd en slags permanent representation med representanter för industrin, för konsumenterna och så vidare.
Nu över till Camisóns betänkande. UMTS kan naturligtvis upprepa GSM: s framgångar. Men då handlar det om att få en bra reglering av standardisering, frekvensfördelningen och licenshanteringen. I morgon, den 29 januari, kommer industrin att försöka nå enighet om en enhetlig standard för UTMS, nämligen genom att börja tillämpa delar av CDMA i WCDMA. Jag hoppas att det också kommer att lyckas. Kommissionär Bangemann har förklarat sig beredd att eventuellt medla. Kanske skulle han kunna säga oss ytterligare något om detta. Men jag hoppas i varje fall att kommissionären står bakom vår linje att nå en enhetlig standard. Det är av stor vikt att frekvenserna blir tillgängliga i tid. Även den punkten är, anser jag, en sak som Europa måste sätta igång med, och jag hoppas också att en del kommer att hända på den punkten från Europeiska unionens sida.
Till sist, herr ordförande, jag tror att det är av stor vikt att vara återhållsam på området auktioner när det handlar om tillstånd. Det låter vackert. Staten får snabbt in mycket pengar, men i slutändan är det konsumenten som får betala för auktionernas dyra priser, och vi förlorar mycket uppfinningsrik kraft hos näringslivet som vi också har sett i exempelvis Förenta staterna. Jag skulle gärna vilja höra kommissionärens syn på detta.

Read
Herr ordförande! Jag är tacksam för att jag fått ett tillfälle att tillfoga mina gratulationer till föredraganden, Camisón, till hans betänkande. Min grupp stöder det med glädje. Jag skulle vilja uppmärksamma ett par saker i all korthet. En är att hans arbete i hög grad handlar om framtiden, om än den omedelbara framtiden, vilket hans motivering helt riktigt betonar. Han säger i betänkandet: " Begreppet tredje generationens mobila kommunikationer är inte ännu tillräckligt moget, men problemet gäller endast takten, eftersom utvecklingen inte verkar kunna bromsas." Längre fram i betänkandet betonar både han och Lindqvist vikten av konkurrens i denna sektor och dess betydelse för att vi ska kunna ha en livskraftig och konkurrenskraftig europeisk industri som konkurrerar med Japan och Förenta staterna.
Hans betänkande tar också upp marknadskrafterna betydelse och balansen mellan dem och regleringar. Konsumenten blir allt mindre intresserad av sätten att ringa telefonsamtal eller använda andra teletjänster. Vad de vill är att kunna göra det billigt och effektivt och detta är en viktig del av ekvationen. Jag gratulerar Camisón.

Bangemann
Herr ordförande! Först vill jag tacka de båda föredragandena så hjärtligt. Vi har sedan länge ett mycket produktivt samarbete på telekommunikationens område, och kommissionen är mycket nöjd med detta. Syftet med förslaget, som Read har kommenterat, är att ersätta de existerande nationella föreskrifterna med ett enhetligt och förenklat tillståndsförfarande, så att det skapas en verklig inre marknad även för telekomutrustning.
Den centrala frågan där, och det spelade med all rätt huvudrollen i diskussionen, är följande: Behöver vi obligatoriska standarder eller inte? I många år har kommissionen tillämpat den politiken att vi skall låta utarbeta sådana standarder genom den ansvariga standardiseringsorganisationen ETSI, och framgången - som Herman har nämnt - med GSM beror på att vi inte har gjort det fel som vi, så att säga från vår sida, gjorde med D2Mac, på grund av vårt beslut att fastställa en standard, som möjligen inte längre motsvarar den tekniska utvecklingen. D2Mac var ett misstag, GSM har blivit en framgång, eftersom vi inte inbillar oss att kommissionen själv vet bättre än aktörerna på marknaden.
Fastställandet av en teknisk standard förhindrar även innovationer, eftersom en icke-obligatorisk standard möjliggör nödvändigt fritt utrymme för tillverkarna, förutsatt naturligtvis att konsument- och användarintressen har säkrats. Vi är därför egentligen av den åsikten, att standarder aldrig bör läggas fast obligatoriskt. Om ändringsförslagen skulle syfta till att göra sådana standarder obligatoriska - men kanske är detta också bara ett missförstånd - kan vi inte godkänna dem.
Ändringsförslag 22 kräver kompensationer - det måste jag uppenbarligen också kontrollera än en gång - från myndigheterna, om standarderna är felaktiga. Det är naturligtvis inte logiskt om, som i våra fall, ETSI fastställer standarderna och industrin planerar enligt dem. Industrin är ansvarig för sina produkter. När det sedan gäller att ta radioutrustning i bruk så är frekvensbanden ännu inte tillräckligt harmoniserade inom unionen. Men vi vill dock inventera de utrustningskategorier som används på harmoniserade frekvenser, och sådana som används på icke harmoniserade frekvenser. De nationella kontrollorganen skall sedan själva avgöra om de vill vidta nationella åtgärder för administration av frekvensbanden. Hur det kommer att fungera, får vi se. Ni känner till denna dispyt. Kommissionen och parlamentet är av den åsikten, med all rätt tror jag, att vi här behöver europeiska beslut, men medlemsländerna måste först gemensamt närma sig denna insikt.
Sedan har med all rätt frågan om vad man kan göra för att möjliggöra användningen av utrustningen för handikappade spelat en stor roll. Vi tror att det i första hand är marknadsaktörernas uppgift att erbjuda sådana utrustningar. Men om detta inte skulle leda till tillfredsställande resultat, kommer vi att ingripa och skapa möjligheter för att i särskilda fall föreskriva sådana utrustningar. Men detta är, om man så vill, ett återfall.
När det gäller det ömsesidiga erkännandet har vi två hörnpelare i form av GATT och TBT-kodexen; på sådana områden som informationsteknologi och dithörande marknader är fri handel den erkända principen. Men därutöver - vi angriper det alltid hos våra handelspartner, då borde vi inte heller ha det själva - vill vi inte ha några byråkratiska tillståndsförfaranden. Det skulle verkligen utgöra en riktig broms för tillväxten, och därför kan vi tyvärr inte dela parlamentets ståndpunkt i denna fråga.
Nu till ansvarsfrågorna. Frågan om ansvar är naturligtvis en av de viktiga hörnpelarna i direktivet. Ni stöder oss med all rätt när det gäller att öka tillverkarnas ansvar med hjälp av lämplig ansvarsplikt. Tillverkarens ansvar står i nära sammanhang med principen om ickeobligatoriska standarder. Om standarderna inte är obligatoriska, måste ansvaret klart och entydigt ligga hos industrin. Ändringsförslag 23 föreslår att man under vissa omständigheter undantar tillverkarna från ansvar för importerade produkter, som inte är avsedda för användning inom den gemensamma marknaden. Det kan jag delvis förstå, men det är en erkänd princip, att både importören och tillverkaren är ansvariga även under sådana omständigheter.
Sammanfattningsvis kan jag alltså säga: vi accepterar 9 av de 23 ändringsförslagen, nämligen 1, 2, 3, 4, 5, 9, 12, 17 och 18. Tio andra ändringsförslag delvis, eller i sin andemening, nämligen 8, 10, 13, 14, 15, 16, 20, 21, 22 och 23, och vi accepterar inte fyra ändringsförslag, 6, 7, 11 och 19, av de nämnda anledningarna. Nu till det meddelande som vi har gett ut och som i dag diskuterats i samband med betänkandet om UMTS. Det är, som föredraganden med all rätt har sagt, en mycket aktuell fråga. I dag och i morgon kommer man i ETSI att samråda och besluta om detta. Även här har vi hittills - med all anledning tror jag fortfarande - företrätt den ståndpunkten, att det först borde beslutas av deltagarna, även om vi vet att det finns två olika koncept, två olika läger. De skilda ståndpunkterna löper ju inte bara som en spricka genom den europeiska industrin, utan i båda läger medverkar delvis japanska eller - i andra lägret - amerikanska företag. Hittills har det vid ETSI: s möte inte framkommit någon majoritet för någon av de båda lösningarna. Man förhandlar vidare. Vi satsar till att börja med på att deltagarna kan enas under loppet av morgondagen. Vi hade för övrigt inbjudit båda sidor till en diskussion i kommissionen om möjliga kompromisser. Vi har undvikit att utöva påtryckningar, ty det skulle innebära motsatsen till det som vi vill göra, men vi har med all tydlighet klargjort för båda parter, att en enhetlig europeisk standard är förutsättningen för att GSM: s framgång skall kunna upprepas. Båda har också erkänt detta. Båda tänker naturligtvis på sin egen standard, båda skulle vilja att deras standard blir den europeiska standarden. Nu får vi se hur saker och ting utvecklar sig. Kommissionen kommer mycket uppmärksamt att följa detta. Utan att skada den påbjudna neutraliteten, gör vi allt för att komma fram till en europeisk standard. Det finns fortfarande goda utsikter till att komma fram till det i morgon.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Bangemann.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0013/98) av Read för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv (C4-0003/98-96/0226(COD)) om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni och samhällsomfattande tjänster för telekommunikation i en konkurrensutsatt (ändring av Europaparlamentets och rådet direktiv 95/62/EF).

Read
Herr ordförande! Det är ett stort nöje för mig att rekommendera plenum att anta den gemensamma text som genomgått förlikningsproceduren. Om jag får påminna er - och jag är övertygad om att kommissionär Bangemann och hans tjänstemän inte behöver påminnas - så är detta tredje försöket vi gemensamt gjort för att få förslaget i ordning. Det är rätt ironiskt, särskilt med tanke på att det mot bakgrund av Camisóns betänkande nästan riskerar - vilket jag är övertygad om att kommissionären kommer att säga - att bli omsprunget av tekniken. Många fjärrsamtal sker förvisso nu via Internet snarare än med de traditionella telefonimetoderna.
Icke desto mindre så är ett av skälen till att parlamentet helt riktigt lade stor tonvikt vid konsumentsskyddet i samband med detta betänkande att det är med den grundläggande rösttelefontjänsten som de flesta av oss ringer våra telefonsamtal. Vi försökte verkligen att tänka på den vanliga enskilda konsumenten, småföretaget, när vi gjorde våra överväganden. Jag vill att mina tack till kommissionens tjänstemän, som visade ett oändligt tålamod i de många möten vi hade om detta, parlamentets tjänstemän i förlikningsproceduren och, förstås, ordförandeskapet, ska föras till protokollet.
Vi lyckades att nå en slutsats, som inte var helt som vi ville ha den, men tillräckligt förtjänstfull för att vinna detta parlaments stöd, beträffande begreppet rimliga priser. Beträffande kostnadsberäkningen av allmänna tjänster, konsumentskydd och tjänsternas kvalité, beträffande skyddet av handikappade användare... jag ber om ursäkt för min hostning. Whisky vore bättre än vatten!... beträffande skyddet av handikappade användare, och vi använde oss åter av den nya klausulen i Amsterdamfördraget, beträffande nummerportabilitet, även om vi medgav att detta har blivit mycket mer riktigt i det som mynnade ut från grönboken och beträffande tillhandahållandet av öppna nätverk.
Det är det bästa resultatet och det som förtjänar denna kammares stöd.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Efter vad Read har sagt finns det inte mycket för mig att tillägga. Jag skulle också vilja gratulera kommissionen och rådets ordförandeskap för att ha haft tålamodet att förhandla med parlamentet steg för steg, i syfte att nå fram till något som accepteras av industrin, operatörerna och konsumenterna. Jag tror att vi har nått fram till en bra kompromiss. Och det var på tiden, för vi har passerat tidsfristen. Allt skulle ha varit klart den 1 januari i år. Vi är några veckor försenade, men jag tror inte det skall vara omöjligt att reparera. Det viktiga det är att fortsätta på den här vägen, i den här riktningen, och jag gläder mig åt att parlamentet - jag tror att jag kan säga det nu - praktiskt taget enhälligt kommer att stödja förlikningskommitténs slutsatser.

Van Velzen
Herr ordförande! Först och främst hoppas jag att det står lite bättre till med Reads hälsa. En whisky är, tror jag, inte att tänka på i denna kammare. Det är bäst att vi avstår, herr ordförande, så att vi kan vi hålla nyktra debatter med varandra. Först och främst skulle jag också vilja gratulera Read till detta betänkande och hennes engagemang för att komma fram till en gemensam bestämmelse även på området universell service. Jag anser också att vi på den punkten har haft en mycket viktig kamp med varandra för att tillsammans formulera begrepp som betalbart pris och kostnader för offentlig service och liknande och för att komma fram till en gemensam ståndpunkt med rådet och kommissionen. Det var absolut värt detta.
Vad som också är mycket viktigt för min grupp, tror jag, är att vi har tagit upp att medlemsstater får ställa kompletterande krav men att de inte får vältra över detta på operatörerna. För enligt min uppfattning får också telekommunikationen därigenom chansen att återigen vidareutvecklas på ett bra sätt.
Jag tror att taxeprinciperna som vi har antagit också är bra. Det är vad det beträffar synd att Deutsche Telekom från den allra första stund som nummerportabilitet kunde bli verklighet och man hade möjlighet att byta operatör omedelbart agerade för att ge kunden straffavdrag. Jag är därför glad för att man från kommissionens sida omedelbart reagerade alert. Men det visar att vi måste vara uppmärksamma på detta när vi inom kort kommer att behandla ämnet nummerportabilitet och carry preselection i andra behandling i parlamentet.
Jag vill än en gång betona de offentliga larmtjänsterna. Jag vet att kommissionen nu ser över detta. Vi har detta larmnummer 112, men i ett antal medlemsstater som Spanien och Grekland fungerar det fortfarande inte. I Belgien kör polisen fortfarande omkring med en hänvisning till det gamla larmnumret, och i vissa medlemsstater kan telefonisterna på 112 bara tala det egna språket till stor frustration för den utländske turisten som har strandat på den punkten. Jag skulle egentligen vilja uppmana kommissionen och kommissionären i synnerhet att blåsa nytt liv i larmnumret 112.
Jag är glad över att vi nått enighet och funnit en kompromiss med Read kring temat " Handikappade" . Jag tror också att den europeiske medborgaren därigenom fått en hyfsad lagstiftning. Naturligtvis är det en lagstiftning som kommer att utvecklas. Under de kommande åren kommer vi i samband med revideringen att få anledning att återkomma till detta.

Bangemann
Herr ordförande! Jag kan fatta mig kort. Read förtjänar våra applåder. Hon har både för parlamentet och väl i sin helhet för konsumenterna uppnått ett mycket gott resultat. Det är inte alltid som man efter ett sådant samråd kan vara nöjd med resultatet. Ibland finner man sig visserligen i resultatet, eftersom man inte kan göra någonting annat, men i detta fall var parlamentets ändringsförslag en förbättring av förslaget, och till slut kunde de också genomföras till största delen.
Nu till frågan, som Herman ännu en gång har kastat fram, nämligen: Skall man i detta läge vara tillfreds med dessa föreskrifter, även med datum? Det stämmer naturligtvis, vi halkade i väg med parlamentets slutgiltiga avgörande till strax efter den 1 januari I gengäld så firade vi redan förra veckan. Det jämnar ut sig! Vi lovordade Read tillsammans med några andra parlamentsledamöter förra veckan, och det kan kanske i någon mån jämna ut denna försummelse. Rent praktiskt blir ingenting fel på grund av detta, herr van Velzen. Även tyska Telekoms avgörande, som ni än en gång har tagit upp, måste ju först accepteras av den nationella regleringskommittén. Den skall granska detta, och såtillvida kan kunden lita på att sådana beslut inte helt enkelt fattas av operatörerna över hans huvud, utan att de faktiskt blir granskade.
Vad beträffar den andra frågan, som ni tog upp, med nödnumret, så finns det där inte något juridiskt problem, eftersom medlemsländerna juridiskt sett har accepterat denna ståndpunkt. Det finns praktiska problem vid genomförandet, men det skall vi ta upp till diskussion än en gång under nästa ministerrådsmöte för telekommunikationer, så att vi kan göra framsteg även där. Som helhet alltså mitt tack till Read. Om det nu inte vore lite farligt, så skulle jag säga att vi närmar oss en love affair , ty samarbetet har nu blivit så hjärtligt, att man egentligen inte skulle kunna samarbeta på bättre sätt. Alltså mitt hjärtliga tack till föredraganden. Jag hoppas att min kollega, fru Bjerregaard, nu inte blir svartsjuk!

(Bjerregaard: Det blir jag, Martin!)

Ordföranden
Vi har nu talat om både whisky och kärleksförhållanden. Det är bra att sammanträdet snart är slut.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Åtgärdsprogrammet Sokrates
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0012/98) av Pack for Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets beslut (C4-0002/98-97/0103(COD)) om ändring av beslut 819/95/EG om fastställande av gemenskapens åtgärdsprogram Sokrates.

Pack
Herr ordförande! Det vore bra om de anslag vi får motsvarade rubrikens längd, men tyvärr är detta inte fallet. Den 26 juni 1997 röstade Europaparlamentet med övervägande majoritet för en utökning av anslagen till Sokrates. De ursprungligen av kommissionen begärda 50 miljonerna ecu har parlamentet höjt till 100 miljoner ecu, och därigenom fastställt programmets finansiella ram till 950 miljoner ecu. I motiveringen till betänkandet för första behandlingen visade vi åskådligt på - det hoppar jag över här i dag - att den av kommissionen föreslagna höjningen i reella tal egentligen utgör en reducering, särskilt om man vill garantera ett ömsesidigt utbyte mellan de deltagande staterna i Europeiska unionen och de östeuropeiska länderna. I sitt yttrande har budgetutskottet, och detta är mycket viktigt att lägga märke till, särskilt understrukit att Sokrates spelar en viktig roll, genom att det närmar unionen till medborgarna och skapar en multiplikatoreffekt, och att det därför utgör en politisk prioritering. Att budgetmänniskor säger detta, gläder vi oss särskilt åt.
Att investera mer i Sokrates betyder att bygga upp ett sant medborgarnas Europa, som också får effekter på medborgarna i deras dagliga liv, och det är ändå det vi egentligen alla vill med de många åtgärderna för medborgarna i Europeiska unionen. Kort sagt, en höjning med 100 miljoner ecu hade inte inneburit någon lyx, utan varit nödvändig för att sörja för trovärdigheten för programmet, som kommissionen 1994 ursprungligen för 12 medlemsstater begärde 1 005 miljoner ecu för. Rådet för utbildningsfrågor kunde dock inte kämpa sig fram till detta. Under häftigt jämrande vid middagen höjde man anslaget för hela detta ärende med 25 miljoner ecu. Paradoxalt nog tog emellertid samma råd, som bara ville ge oss 25 miljoner, i stor omfattning med parlamentets ändringsförslag i sin motivering för detta skrattretande avgörande. Det bekräftade till exempel att programmets effekt påverkas om antalet projekt minskas, eller om beloppet för de årliga bidraget reduceras, att de som får lida av konsekvenserna av detta framför allt kommer att vara sökande från socialt missgynnade skikt, att deltagandet av sökande från Central- och Östeuropa och från Cypern berikar programmet och skulle kunna garantera ett ömsesidigt utbyte. Trots detta försummade rådet att ta de finansiella konsekvenserna av denna motivering. Det förhöll sig som Pontius Pilatus. Å ena sidan stödde utbildningsrådet med gott samvete parlamentets motiv, nedtecknade dem till och med skriftligt, och å andra sidan avslog det en höjning av programmet med 100 miljoner ecu och vältrar på sätt och vis över ansvaret på Ekofinrådet.
Europapolitiken kröns inte obetingat av framgång överallt, vilket vi smärtsamt upplever där ute, men Sokrates är en framgång, och rådets snålhet är en synonym för den politiska kortsyntheten hos många politiker i Europeiska unionen, till vilka tack och lov inte parlamentet hör. Kan man verkligen försvara att man inte är beredd att ge politisk prioritet åt ett populärt program, ett program som av allmänheten betecknas som nyttigt och effektivt, ett program, som riktigt hanterat, och detta riktar sig till kommissionen, kommer att ha mer positivt inflytande på medborgarna i unionen än varje dyr propagandakampanj?
I dag sätter vi nu punkt för förlikningsförfarandet, som slutligen ledde till ett försvarbart resultat. Tyvärr är det dock så, att rådet som helhet inte var insiktsfullt, och inte ville låta någon handling följa på sina sublima ord, utan det var den lyckliga omständigheten av absolut enighet mellan detta parlament och budgetutskottet, och budgetutskottets skickliga förhandlande i sitt medbeslutandeförfarande, som tvingade rådet att ge efter. Det har aldrig förekommit tidigare att ett utbildningsprogram, en utbildningsfråga av budgetmänniskorna tagits som pant för att i medbeslutandet uppnå något för budgeten, och jag tackar kollegerna i budgetutskottet. Men jag vill också säga att det luxemburgska ordförandeskapet verkligen har satsat allt på att övertyga de tvivlande Tomasarna. 70 miljoner ecu för två år är 20 miljoner mer än kommissionen krävde, 45 miljoner mer än rådet först erbjudit oss. Med detta förklarar vi oss nöjda och hoppas att man med dessa pengar kommer att åstadkomma märkbart mer, och att det kommer att visa sig en märkbart större effekt på medborgaren.

Elchlepp
Herr ordförande, högt ärade kolleger! Det är säkert bra att man i förlikningsutskottet har lyckats kämpa sig fram till en blygsam ökning av anslagen för programmet Sokrates, som egentligen, vilket Pack med all rätt har sagt, inte är någon riktig ökning. Vi bör ändå acceptera resultatet. Men jag befarar tyvärr att det med detta avgörande ännu inte är förknippat någon ökning av den principiella insikten bland de europeiska finansministrarna vad gäller den enorma europapolitiska, integrationspolitiska men också sysselsättningspolitiska betydelsen av ungdomsutbytet i Europa. Ty när Europeiska gemenskapen inte ställer mer än 1/270 av den summa till förfogande för ungdomspolitiska åtgärder, som den ger ut på jordbrukspolitik, då är detta helt enkelt blamerande!
Vi behöver just nu i förberedelsefasen för de central- och östeuropeiska länderna ett förstärkt utbyte av idéer och människor inom utbildningsområdet och mer utbyte med ungdomen i dessa länder, för att övervinna en historiskt betingad alienation bland de europeiska folken. Men jag råder också alla sysselsättningspolitiker, som med all rätt beklagar skandalen med den höga ungdomsarbetslösheten, att noga granska växelverkan mellan växande personliga erfarenheter i utlandet och nya sysselsättningsmöjligheter på den europeiska arbetsmarknaden för unga människor. I allt fler yrken förutsätts utlandserfarenheter och språkkunskaper som ovillkorlig nyckelkvalifikation, inte att förglömma betydelsen av samarbete mellan skolor och utbildningsinstitut i Europa för förnyelse av undervisnings- och utbildningsinnehåll, och på det viset för den totala kvalifikationsnivån.
Utan tvivel har EU: s utbildningsprogram som Sokrates hävdat sig i sin helhet. Åtgärdsrogrammet Sokrates är en integreringsbefrämjande åtgärd av första rangen och har, exempelvis tillsammans med programmet Erasmus, säkerligen förstärkt acceptansen bland ungdomen för den europeiska idén. Det är dock bara tillgängligt för några få, eftersom det är hopplöst underfinansierat, och detta med fatala effekter. Stipendierna är underdimensionerade och leder redan till socialt urval. Det genomsnittliga stipendiet belöper sig till 50-100 ecu. En sådan situation är inte socialt acceptabel och underminerar effekten av programmen!
Vi känner alla till klagomålen från våra egna valkretsar och känner till många sökande, som inte kommit med. Den prekära anslagssituationen äventyrar delvis också acceptansen av själva de hittills mycket populära programmen. I betraktande av ett anslagstilldelningsförhållande om 1 till 10 för Erasmus har till och med frågan om att hoppa av programmet tagits upp av somliga högskolor och delvis även av nationella rektorskonferenser. Vi vill ändå alla att de studieperioder som tillbringas i andra EU-länder skall erkännas vid hemkomsten. Alltså behöver vi mer anslag för att exempelvis stödja European Course Credit Transfer -systemet. Men vi vill också att fler studerande i fastlagd utsträckning skall få bidrag för resor till andra länder, när det handlar om meningsfyllda projekt. Jag är av den åsikten att vi måste kämpa för en drastisk anslagshöjning för detta program!

Rack
Herr ordförande! Utvidgningen av unionen är viktig för hela Europa och för alla européer. Ännu viktigare är det att denna process löper i ordnade banor. Inträdesförhandlingarna, som nu skall sätta igång tjänar detta syfte. Detta syfte tjänar emellertid också den så kallade associeringsstrategin. Inom ramen för denna strategi är det särskilt viktigt att vi mycket medvetet även integrerar de central- och östeuropeiska staterna i ett av de mest framgångsrika gemenskapsprogram som vi har bedrivit här under de senaste åren.
Erasmus är ett program som helt medvetet, i stället för skräckparoller och underblåsande av främlingsfientlighet, binder samman unga människor inom ramen för och som del av deras utbildning över hela Europa. Dessa unga människor har interkulturell erfarenhet, ökande språkkunskaper, ett utvidgat vetande och en know-how transfer , som vi alla drar nytta av. Jag känner själv till det som handledare i ett Erasmus-program, som för samman jurister - och de är ju i normala fall relativt svåra att knyta ihop, eftersom uppenbarligen våra rättsordningar faktiskt ännu ligger mycket långt från varandra - i 15 medlemsstater, och i framtiden förhoppningsvis sedan också med Centraloch Östeuropa.
I år har vi för första gången tagit oss för att tänja ut Erasmus utöver denna hittillsvarande ram. Då grep rådet och kommissionen till rödkritan. Man har med all rätt redan kritiserat att man här på ett oförståeligt sätt skulle ha bromsat upp en inte bara bra utan också nödvändig idé på vägen mot ett gemensamt större Europa, om inte detta parlament hade uppträtt kraftfullt inom ramen för sina befogenheter och inom ramen för förlikningen. Som högskollärare tackar jag alla ansvariga för att de har engagerat sig för detta. Den som väntar på något gott väntar aldrig för länge, men så länge kan vi inte vänta!

Guinebertière
Herr ordförande! Sokrates är ett framgångsrikt program, mina kolleger har just sagt det och jag kan bekräfta det. Alla universitetsstudenter och universitetslärare känner till det här ekonomiska bidraget som delas ut för att deras rörlighetsprojekt skall förverkligas. Sokrates innehåller ett flertal möjligheter: det stöder gränsöverskridande projekt, det möjliggör en utveckling av både elevers och lärares utbildnings-, utbytes- och rörlighetsprogram. Det handlar om att stärka studiernas europeiska dimension, genom språkinlärning och gränsöverskridande examina. Om det är svårt att nå ut med ett budskap till de europeiska medborgarna, så har Sokrates i fem fall av fem tagits emot av de som har möjlighet att utnyttja det. Tyvärr skördar denna framgång offer, och det går inte en vecka utan att vi kontaktas av någon student som inte kan utnyttja det här bidraget, i brist på medel.
Det förlikningsmöte som hölls i Bryssel den 10 december 1997 skulle just ge ett svar till alla dessa ungdomar som väntar. Medlemsstaternas ungdomar givetvis, men också de från länder som inleder förfarandet för en förberedande anslutning till Europa, eftersom utbildningsprogrammen faktiskt skall vara öppna för dem.
Just nu ligger en angelägen begäran från rådet på bordet, för Cypern, Polen, Ungern och Tjeckiska republiken. Europaparlamentets utskott för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har alltid hävdat sitt stöd till att det här programmet skall vara öppet för de central- och östeuropeiska länderna, men det har vägrat behandla frågan så länge ministerrådet inte beviljar nödvändiga ekonomiska anslag för ett sådant öppnande.
Till sist tror jag att det var detta som förhandlingen uteslutande gällde. Visst skall ministrarnas politiska vilja läggas i dagen, men den måste åtföljas av finansiella bidrag: 70 miljoner för 1998/1999 är till sist en framgång. Det är en stor framgång, men tyvärr är det inte tillräckligt. Det här programmet spelar en viktig roll, i själva verket är det ett extra stöd för att slussa in ungdomarna på den europeiska arbetsmarknaden, och det är ju det våra insatser handlar om, våra, politikers insatser.
Jag skulle alltså vilja, å min grupps vägnar, tacka och gratulera vår kollega Doris Pack för den enastående framgång hon lyckades uppnå i striden för ökade anslag till Sokrates-programmet. Framgången är framför allt ett resultat av det allvar med vilket hon har arbetat i kulturutskottet, men också i budgetutskottet. Hon har för övrigt fått ett odelat stöd från sina kolleger. Framgången är också ett resultat av den beslutsamhet gentemot rådet hon har gett prov på, och av den diplomati hon brukade gentemot det luxemburgska ordförandeskapet, vilket gjorde det möjligt för henne att erhålla summan 70 miljoner, och vi tackar henne för det.

Evans
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera alla dem som deltagit i förlikningen och som åstadkommit mer för Sokratesprogrammet än många av oss trodde var möjligt i våra drömmar. Det är ett av de bästa, viktigaste och mest populära av alla europeiska initiativ. En artikel nyligen i en av de brittiska tidskrifterna sade att de flesta EU-medborgare kan inte en säga vad EU är till för och att den euroskeptiska farsoten från Storbritannien smyger över hela Europa.
Det finns inget bättre sätt att bemöta skepsis på än att erbjuda utbildning. Utbildning och tillfällen att lära känna andra länder, andra kulturer och andra folk; att lära känna Europas gemensamma historia och att bygga på det som förenar oss och inte det som skiljer oss. Pack talade om medborgarnas Europa och det är vad Sokrates kommer att verka för. Det kan bli nyckeln till att bemöta den skepsis jag nämnde. Med Europas utvidgning, som Rack talade om för ett par ögonblick sedan, kommer Sokratesprogrammet vara viktigare än någonsin. När vi talar om den europeiska unionens utvidgning är det viktigt att skapa ett utbyte - utbyte av människor, visst, men också ett utbyte av idéer och information.
De länder som utvecklas och återhämtar sig från repressiva regimer behöver extra medel och det finns stora skillnader i mängden medel tillgängliga för utbildning. Av en tillfällighet kommer en undersökning att lanseras i dag av det nationella lärarfacket i England och Wales och utbildningsinstitutet i Skottland, som talar om att göra jämförelser mellan finansieringen av utbildning i Europa. Vi i denna kammare är väl bekanta med vikten av utbildning och vikten av realistisk nivå på finansieringen för att ge ungdomarna chanser i livet och jämställdhet.
Någon sade att problemet med finansiering av utbildning är att det är bottenlöst hål. Det är sant att vi alltid kan spendera mer. Elchepp talade om de summor som den Europeiska unionen spenderar på jordbruket och de summor som slösas bort på den gemensamma jordbrukspolitiken och missbruket av det systemet. Miljontals pund av europeiska pengar går åt till bedrägerier. Nya parlamentsbyggnader byggs i hela Europa. Snart kommer vi att ha fyra plenisalar. Vi har nya lyxiga lokaler som de flesta ledamöter inte ville ha och inte heller kan rättfärdiga. Detta - i stället för att sörja för ungdomars utbildning - är att ha konstiga prioriteringar för Europa.
Utbildning och att lära sig om Europa är en prioritet och behöver medel. Sokratesmedlen är, som många andra sagt, alltid väl spenderade. Elchlepp sade att de är övertecknade i Tyskland som i andra länder. Det är en framgång och väl använda pengar. Vi måste ta itu med våra prioriteter och detta betänkande går på många sätt i rätt riktning. Jag stöder det och det gör min grupp.

Matikainen-Kallström
Herr ordförande! Jag vill tacka kollega Pack för det värdefulla arbete hon har utfört för programmet, särskilt i förlikningskommittén, genom att försvara parlamentets ståndpunkt. Ett tillägg på sjuttio miljoner ecu till finansieringen av Sokrates-programmet är en positiv sak. Man skall dock komma ihåg att medlen som riktats till programmet inte heller på den här höjda finansieringsnivån räcker för att tillfredsställa behoven.
I unionsfördragets 126 artiklar definieras gemenskapens mål inom utbildningen och ungdomspolitiken. För att citera fördraget har gemenskapens verksamhet som mål att utveckla den europeiska dimensionen inom utbildningen. Målet är ytterst klart och viktigt när man bygger upp det verkliga medborgarnas Europa. Tyvärr har ännu inte alla tagit till sig detta. Varje mark, franc eller krona som kommer från gemenskapsnivån och som konkret underlättar medborgarnas rörlighet gör unionen mer verklig och mer betydelsefull i medborgarnas ögon.
Att förbättra studenternas och forskarnas rörlighet är ett centralt projekt såväl för att göra unionen fastare som även för dess kommande utvidgning. Det är nödvändigt att finansieringen av Sokrates-programmet i den närmaste framtiden avsevärt ökas. Det är en skriande orättvisa att en del av platserna i utbytesprogrammen inte blir fyllda bara därför att undomarna på grund av Erasmus-finansieringens ringa omfattning inte har möjlighet att studera utomlands. Jag känner till fall från Finland där studentens Erasmus-stipendium för ett helt läsår har varit 2 000 finska mark eller cirka 15 000 belgiska franc. Beloppet är fullständigt löjligt och tvingar många studerande att finansiera sina utlandsstudier med lånade pengar. Är det detta som kallas för utveckling av den europeiska dimensionen i utbildningsfrågor?
Unionen måste sträva efter att ordna till alla som är villiga att åka en finansiering som garanterar den grundläggande försörjningen. Enbart statusen som Erasmus-studerande är en klen tröst för en ung studerande eller forskare som söker internationalisering.

Heinisch
Herr ordförande! Att från 25 komma fram till 75 miljoner, är en stor framgång. Det är en stor framgång för Doris Pack, och jag vill tacka så hjärtligt för det! Just inom ramen för diskussionen om utvidgningen österut måste vi se till att man även gör det möjligt för dessa länder att få tillgång till de europeiska utbildningsprogrammen. Och detta är nu inte möjligt utan finansiella anslag. En av de viktigaste punkterna är förberedandet av de associerade staterna, skapandet av en solid grundval för den allmänna och yrkesmässiga utbildningen. Jag är säker på att deras deltagande i gemenskapsprogrammen kommer att få en positiv effekt på deltagarna och utgöra en god förberedelse för inträdet. Hur skall ungdomen kunna lära sig demokrati på ett bättre sätt än i utbyte med andra unga människor i Europa?
Jag vill inte heller på något sätt utesluta Turkiet från dessa tankar. Just här kan ett deltagande i programmen åstadkomma stora förbättringar av den demokratiska förståelsen hos unga människor, och jag vill gärna under de närmaste månaderna återigen ta upp denna diskussion med mitt betänkande i kulturutskottet, och hoppas också på stöd. Nu är jag nyfiken på hur det skall fortsätta med programmen. Vi måste göra en inventering och bevara de framgångsrika sidorna i programmet. Visserligen finns det också en del att kritisera, till exempel kostnaderna för ansökningsförfarandet.
Jag hoppas också att vi kan räkna med ett stärkande av området för vuxenutbildning. Livslångt lärande är i dag viktigare än någonsin, och medvetandet om detta måste man fortsätta att förstärka hos befolkningen. Vi har med det europeiska året för livslångt lärande 1996 redan uppnått goda framsteg. Det skulle vara meningsfullt att bygga vidare på detta genom projekt inom ramen för Sokrates och Leonardo. Till sist välkomnar jag den starkare betoningen av kvalitetssäkringsaspekten i Sokrates. Jag hoppas att rådet stöder parlamentet i syfte att driva fram upprättandet av ett europeiskt nätverk.

Bjerregaard
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kommissionen konstaterar med glädje att vi har kunnat uppnå enighet om Sokrates inom ramen för samrådsförfarandet. Detta resultat bottnar i att parlamentet har varit inställt på att prioritera programmet för 1998 och 1999. Jag vill gärna å kommissionens vägnar rikta ett särskilt tack till kulturutskottet och i synnerhet till utskottets ordförande, Pex, men naturligtvis först och främst till föredraganden, Pack, för den uthållighet som har uppvisats samt också till de ansvariga för budgetfrågor, särskilt Samland och Dührkop Dührkop, som har gjort ett stort arbete, vilket vi också har hört under debatten här i kväll.
Medbeslutandeförfarandet har alltså för övrigt på rätt kort tid lett till ett resultat, som alla institutioner kan ansluta sig till. Det visar hur framgångsrikt programmet är, och att det finns vilja att förse programmet med medel för att bättre uppfylla de fastlagda målen. Det blir naturligtvis långt ifrån tal om någon lyx, men det rör sig om ett avsevärt belopp, och det kommer att märkas i samband med alla åtgärder under programmet. Sokrates-programmet utgör en solid grund för framtiden. Vi värdesätter därför den insats ni har gjort under samrådsförfarandet för att nå fram till ett resultat, som tydligt visar, att unionen vill skapa en ännu närmare relation till sina medborgare.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.

Hållande av vilda djur på zoo
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0010/98) av White för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets rekommendation (KOM(95)0619 - C4-0103/96-95/0333(SYN)) om hållande av vilda djur på zoo.

White
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att påminna alla om att för en tid sedan lade kommissionen fram ett förslag till direktiv. Det var lika länge sedan som deras arbetsprogram från 1989 och det framlades till parlamentet 1991. Jag hänvisar till detta eftersom vi nu har kommissionens förslag till rekommendation. Jag är tvungen att fråga kammaren: vad har förändrats under tiden? Vad som har förändrats under tiden är att vid toppmötet i Edinburgh beslutades det att de lagstiftningsärenden som var på väg måste undersökas igen och ett beslut fattades att överge förslaget till direktiv och möjligen ersätta det med något annat. Nu har vi det där andra - och det är inte särskilt bra.
Så, med tanke på detta skulle jag vilja säga till kommissionen: var det inte rätt hela tiden att förslå ett direktiv? Vad har förändrats? Jag tro att det som har förändrats är att den förra brittiska premiärministern feltolkade subsidiaritetsprincipen på toppmötet i Edinburgh. Det ser ut som att man argumenterade så att subsidiaritet skulle likställas med att repatriera politiken. Subsidiaritetstestet kräver att man undersöker det mål man strävar efter och bestämmer på vilken nivå man bäst kan uppnå det. När det gäller skyddet av vilda djur på zoo är det min bestämda mening - vilket också var kommissionens när den först framlade detta förslag - att skyddet av djur på zoo bäst kunde säkras på EU-nivå genom att fastställa miniminivåer för dessa djur.
Detta underbyggs av tanken på att de förekommer en handel med vilda djur - kanske inte alltid för pengarnas skull, men säkerligen tillfälligtvis, och kanske oftare för byteshandel. I det zoo som finns i den stad jag bor i och som jag vill företräda, håller en inhägnad för gorillor att byggas, där en gorillafamilj ska samlas ihop. Hanen är redan där och han kommer att få sällskap av en antal honor, som alla kommer från europeiska djurparker. Jag tror att dessa europeiska djurparker inte skulle nöja sig med mindre än att deras hongorillor sändes för att förenas med sin framtida hane i ett hem som passade dem. Det är vad djurvänner alltid säger när de letar efter hem till sina hundvalpar. " Jag vill ha ett gott hem till min hundvalp." Det därför jag säger att eftersom det förekommer en byteshandel med vilda djur i djurparker så behöver vi denna minimistandard. Ja, det faktum att Europeiska unionen har skrivit under CITES-konventionen är betydelsefullt eftersom hela CITES handlar om handel med djurarter i fara. Det är därför van Putten och jag har framlagt ett ändringsförslag för att ta hänsyn till att handeln förekommer.
Nu lever vi i en annan tid. Det är inte bara en annan kommission än förra gången. Vi har ett nytt parlament och inte minst ett nytt ministerråd. Så den klippa på vilken detta tidigare förslag byggde, nämligen diskussionen vid ministerrådet i Edinburgh, kanske inte är relevant längre.
Jag vet att många har skrivit till olika ledamöter av kommissionen och jag är medveten om att kommissionär Bjerregaard kommer att svara på denna debatt. Jag tog tillfället i akt och skrev till henne för så länge sedan som 1995 och sade det som jag framför i kammaren nu. Jag skulle vilja påminna Bjerregaard om vad hon sade. Hon drog slutsatsen att frågan om subsidiaritet hade diskuterats i en mängd olika forum, inklusive Europeiska rådet. Resultatet av dessa diskussioner, sade hon till mig, var att saken inte längre kunde anses falla inom gemenskapens kompetensområde, men också att, med tanke på de vikt Europaparlamentet fäster vid det, en rekommendation ändå vore på sin plats.
Det är således inte, vilket jag antydde, en fråga om att gemenskapen plötsligt blivit mindre effektiv, utan att det nu i allmänhet anses vara så att medlemsstaterna kan ta itu med frågan om djurens situation i den nationella lagstiftningen tillfredsställande, snarare än på unionsnivå. Vad är grunden för ett sådant påstående? Jag vet inte, men jag tror att det var toppmötet i Edinburgh och jag säger att sakerna har förändrats sedan dess. Jag skulle emellertid vilja säga till det Europeiska folkpartiet, som inte är så väl företrätt i denna kammare - förutom Jackson och några till - som jag trodde att det skulle vara, att vi måste ge vår hyllning till den tidigare föredragande, nämligen sir James Scott-Hopkins. Hans åsikt var att detta borde vara ett direktiv. Jag stödjer den åsikten.

Van Putten
Herr ordförande! Jag har förstått att detta kan vara ett ganska intressant ämne för media. Denna gång som näring åt journalisterna. From one zoo to the other one. Men parlamentet är ju seriöst när det gäller denna lagstiftning. Jag vill stödja det tvingande önskemål som Europaparlamentet och i vilket fall som helst miljöutskottet uttalar för att omvandla denna rekommendation till ett direktiv med följande tre huvudargument.
För det första, sektorn djurparker är en av de största sektorerna, om man betraktar det som en sektor, som berörs av utförandet av CITES Legislation . För det andra står det klart att de viktigaste inblandade parterna i detta ärende, bland andra Europaparlamentet och direktörerna hos EAZA, en internationell paraplyorganisation för mycket väl skötta djurparker som har stränga egna regler, också är för ett direktiv. För det tredje, last but not least , djurparker gör på ett sätt samhället en tjänst, Europeiska unionen en tjänst, och tjänster är också knutna till regler inom Europeiska unionen. Det är mina huvudargument till varför det ligger nära till hands att en sådan rekommendation görs till direktiv.
Men jag kommer också gärna till EAZA, för jag vet varför vi gör det. Vi vet att det i Europa finns ungefär tusen institutioner som tillhör det vi skulle kunna definiera som djurparker och alla närbesläktade parker och liknande. Men av dessa tusen är det ungefär tvåhundra som skulle kunna uppfylla stränga krav. En majoritet av dessa är EAZA-medlemmar. Samma medlemmar har utarbetat World Zoo Conservation Strategy . Jag skulle vilja nämna ett par av de viktigaste verksamheterna där.
Denna strategy har utarbetats tillsammans med djurparkerna, IUCN, International Union of Conservation of Nature , Världsnaturfonden och delar av dessa, viktiga organisationer som IUCN: s Species Survival Committee . I denna strategi säger de: det står helt klart på vilka områden djurparker och akvarier kan bidraga till naturvård, och de anger hur dessa institutioner kan befrämja processen som skall leda till vård av naturen och en mer permanent användning av naturtillgångar. Jag skall självfallet inte nämna allt för er. Jag tror att det är viktigt att vi på detta område har tillräckligt med argument för att plädera för ett direktiv.

Redondo Jiménez
Herr ordförande! Vår grupp gratulerar Europeiska kommissionen till detta förslag och gratulerar också föredraganden White för hans arbete för skyddet av vilda djur på zoo, ett viktigt och berömvärt arbete. PPE-gruppen är för de åtgärder som syftar till att förbättra skyddet för djuren. Det nya protokollet i Amsterdamfördraget om skydd för djur och deras välfärd, visar att detta mer än någonsin är en fråga som Europeiska unionen och dess medlemsstater är skyldiga att reagera på och ta hänsyn till inom ramen för övriga gemensamma politikområden.
Vad gäller den specifika frågan för detta betänkande, är vi övertygade om att det är nödvändigt att försäkra de bästa villkoren i alla djurparker i Europeiska unionen och att det dessutom är möjligt. Vi måste likaså garantera ett slut på djurens meningslösa lidande på grund av människors handlingar eller försummelse. Men frågan kvarstår om man når detta mål genom en rekommendation eller ett direktiv. De som tar subsidiaritetsprincipen som argument kommer att säga att, även om man erkänner betydelsen av målet, är detta medlemsstaternas befogenhet och det är de som skall vidta nödvändiga och lämpliga åtgärder, alltefter deras individuella situationer. Så var beslutet efter diskussionerna under toppmötet i Edinburgh 1992 om subsidiaritetsprincipen, och det var också skälet till att Europeiska kommissionen drog tillbaka sitt ursprungliga förslag till direktiv för att ersätta det med det nuvarande förslaget till rekommendation.
De som fortfarande ropar efter ett direktiv kommer att säga, trots att de förstår de starka argument som förespråkar en behandling av frågan enbart på nationell nivå, att faktum är att tiden har gått och få framsteg har gjorts sedan toppmötet i Edinburgh, vilket faktiskt faktiskt att det enda instrument som kan nå verkliga framsteg och sätta punkt för djurens lidande i djurparkerna, är ett europeiskt direktiv. Även om vi alla är överens i grunden om vikten och värdet av målet, går våra åsikter isär om bästa sätt att uppnå det, vilket är fallet i min grupp.
Personligen anser jag att subsidiaritetsprincipen inte får glömmas bort, men man skall garantera skyddet för djuren och försöka uppnå det på bästa möjliga sätt. Med detta sagt, medger jag att erfarenheten hittills skulle kunna leda till slutsatsen att en europeisk lagstiftning troligen är den mest effektiva och snabba metoden för att garantera en verklig förbättring av situationen för djurens välfärd i djurparkerna i hela Europeiska unionen. Detta är skälet till att ledamöterna i min grupp kommer att ha fria mandat i omröstningen om lagstiftningsförslaget i frågan om att låta förslaget till rekommendation bli ett förslag till direktiv.

Lindqvist
Herr ordförande! Det är väl uppenbart att vi behöver göra något i denna fråga; det är väl det första att ta fasta på. Det är trångt i djurparkerna, det är dålig standard, många djur skadas och blir sjuka. Det finns inga frizoner för djuren, så att de kan hålla sig borta från allmänheten tillräckligt mycket. Det är helt enkelt för dåliga djurparker på många ställen. Mer än hälften av djurparkerna uppfyller alltså inte de krav som djurparksorganisationerna själva ställer.
Jag tycker att man kan resonera så här: Det är ingen skillnad mellan djur i bur och djur i jordbruket. De är alla djur som har rätt till ett gott liv och ett bra djurskydd. Vi har ställt hårda krav när det gäller djurtransporter. Vi tycker i detta parlament och också nationellt att det är viktigt att se till att djurtransporterna utförs i enlighet med grundläggande djurskyddskrav. På samma sätt bör det vara när det gäller djur på zoo. Det handlar alltså på samma sätt om hälsa, djurskydd, säkerhet och utrymme. Enda skillnaden är att djuren är på ett annat ställe.
Amsterdamfördraget har också skrivit in regler som gör det möjligt nu med en rättslig grund att reglera detta på EU-nivå. Jag tycker att det är viktigt att säga att det är klart att det är medlemsländerna som skall ha det huvudsakliga ansvaret för att dessa regler följs, vilket de också har genom det förslag som nu föreligger. Det innebär att det är medlemsländernas myndigheter som skall övervaka, godkänna och med sina veterinärer reglera zooanläggningarna samt också stänga dessa om kraven inte uppfylls.
Det kan diskuteras om vi skall ha direktiv eller rekommendationer. För egen del måste jag säga att jag kanske skulle ha kunnat acceptera en rekommendation. Jag tycker dock att den ursprungliga frågan, dvs. att det behövs åtgärder, är viktigare än om regleringen sker via rekommendation eller direktiv. Djurskyddsorganisationer och andra har också krävt hårdare åtgärder.
Vi från ELDR-gruppen ställer oss bakom kravet på direktiv - även om det i någon mån finns delande meningar även hos oss - för att allmänhetens och djurskyddsorganisationernas krav skall tillgodoses, men framför allt gör vi det för att vi tror att det trots allt är för djurens bästa.

McKenna
Herr ordförande! Vi behöver verkligen ett EU-direktiv om skydd för vilda djur på zoo. En enkel rekommendation om hur EU-länderna ska sköta sina djurparker skulle inte vara förpliktigande, skulle inte gå att genomdriva och skulle helt enkelt vara tillräckligt bra.
En del djurparker i den Europeiska unionen är inte mer än koncentrationsläger för djur. De som besöker dessa med öppna ögon kommer att se djur som har blivit betryckta och vansinniga i de inhägnader där de hålls fängslade. Tiden har varit mogen alltför länge för minimiregler för att skydda dessa djur.
Ur utbildningssynpunkt kan djurparker vara i högsta grad vilseledande, då de försöker tala om för barn att det är acceptabelt att hålla djur på begränsade utrymmen. Att undervisa barnen om djurens mångfald i världen är enormt viktigt, men om vilda djur visas upp under villkor som är vitt skilda från deras naturliga omgivning blir effekten opedagogisk. Det vore betydligt bättre att använda avancerad interaktiv teknik för att ge barnen ett intryck av den naturliga omgivningen och behovet av att skydda dessa omgivningar och bevara dem.
Argumentet att djurparker är nödvändiga för skyddet av arter i fara har inte bekräftats av erfarenheten. I många fall har dödligheten varit mycket högre bland djur i zoo än bland deras motsvarigheter i det fria. Till exempel har nästan hälften av flodhästarna födda i Dublins zoo dött i späd ålder. Det är en dödlighet som är flera gånger högre än för flodhästar i det fria. Djurparkernas mycket uppmärksammande roll i att skydda arter i fara är dessutom mycket överdriven. En undersökning som genomfördes av Born Free , en organisation för vilda djur, visade att bara tre procent av djuren i världens djurparker tillhörde internationellt erkända program för uppfödning av infångade djur.
Det råder inga tvivel om att vissa arter som, i synnerhet, kattdjur, fåglar, elefanter och giraffer utsätts för återkommande problem i djurparker. Dessa djur hålls i djurparker enbart för att locka in folk genom ingångarna och det är fel och oärligt att påstå något annat.
Slutligen skulle jag vilja säga att erfarenheterna från till exempel Dublins zoo förra året är extremt upprörande. Ett stort antal saker har inträffat som behöver förklaras. Elva pingviner dog och det har inte givits någon förklaring, bara en överlevde faktiskt. På samma sätt sköts en noshörning som försökte fly utan smärtstillande bedövning, det har inte heller förklarats. Djurparker är inte nödvändiga i dagens så kallade civiliserade samhälle.

Elliot
Herr ordförande! Jag stöder absolut detta betänkande och jag hoppas verkligen att kommissionen kommer att inta samma ståndpunkt som parlamentet, att vi behöver ett direktiv för skötseln av zoologiska inrättningar. Jag talar i min egenskap som ordförande för Europaparlamentets flerpartigrupp för djurens väl. Detta parlament har länge tryckt på för att det ska bli ett direktiv. Det tråkiga är att för sex eller sju år sedan fanns det en nästan total enighet om behovet av detta direktiv från parlamentet, kommissionen och mer ansvarigt folk som sköter zoolgogiska inrättningar. Detta föll offer för det ganska dumma argumentet om subsidiaritet. Detta är ett område där det vore förnuftigt att besluten fattades på europeisk nivå. Vi vill se till att en riktig standard upprätthålls i hela den Europeiska unionen.
Vi har hört ett av två anföranden i kväll från folk som ifrågasätter om vi verkligen behöver djurparker över huvud taget. Jag skulle inte vilja gå så långt, men jag är av uppfattningen att de som inte upprätthåller den bästa möjliga standarden och den mest naturliga miljön för sina djur är oacceptabla och inte ska få finnas. Så vi vill ha denna höga standard.
Som föredraganden sade förekommer det ett betydande utbyte mellan olika djurparker. Detta hämmas ofta, med all rätt, då zoologiska inrättningar som är ansvarsfulla organisationer och tar väl hand om sina djur är ovilliga att placera dem i zoologiska inrättnignar som inte är ansvarsfulla. Länder som inte upprätthåller den högsta standarden i sina zologiska inrättningar förlorar på detta sätt och förlorar förresten också på turismen. Zoologiska inrättningar är attraktiva ur turistsynpunkt, men turisterna kommer inte att resa till dessa länder igen och besöka deras zoologiska inrättningar om de ser att djuren inte sköts på ett riktigt sätt. Det ligger i allas intresse att vi ska upprätthålla högsta möjliga standard och jag hoppas att detta betänkande kommer att ha någon framgång i att driva fram detta.

Provan
Herr ordförande! Jag anser att det bara är en fråga som detta parlament faktiskt står inför och jag tackar White för att ha framlagt detta betänkande på det sätt han gjort. Det finns en hög grad av samstämmighet i parlamentet i de flesta djurfrågor. Vi har varit den viktigaste institutionen som drivit fram djurens väl som en fråga över huvud taget.
Jag är personligen en hårdnackad anhängare av striktare lagar för djurens väl och den ledande i detta parlament på området djurskydd. Vare sig det handlar om djur i jordbruket, djur i transport eller djur i laboratorier så handlar det om samma sak. De zoologisk ainrättningar vi diskuterar här i kväll hamnar i samma kategori.
Frågan om djurens väl i zoologiska inrästtningar har varit, vilket påpekats, föremål för diskussion i åtminstone ett årtionde. Det var en av våra föregångare, sir James Scott-Hopkins, som först tog upp frågan. Det finns ett behov av handling. Det finns faktiskt djurslum i Europa som marknadsförs som zoologiska inrättningar och det är inte bra nog. Om vi vill göra något måste vi göra det ordentligt. En rekommendation som folk kan strunta i är helt enkelt inte bra nog.
Jag hoppas, fru kommissionär, att ni kommer att kunna ge oss ett svar i kväll om vad er ståndpunkt skulle vara om parlamentet tar ett mycket bestämt ställningstagande i detta och yrkar på ett direktiv snarare än en rekommendation, vilket är vad kommissionen för närvarande föreslår. Jag kan säga på förhand att kommissionen kommer att bli extremt impopulär i detta parlament om den går emot folkets vilja.
Subsidiariteten har nämnts och detta är självklart en stridsfråga, men djurens väl som ämne ses i synnerhet i detta parlament som något som överskrider alla frågor om subsidiaritet. Jag hoppas, kommissionär, att ni kommer att förklara noggrant er egen ståndpunkt eftersom vi måste ha en jämn spelplan på detta område, annars kommer Europas folk att bli mycket missnöjt med detta parlament och kommissionen med, tror jag.

Jackson
Herr ordförande! Jag var ursprungligen mer en skeptiker inför idén om att ha en europeiskt direktiv i frågan om zoologiska inrättningar, men jag har omvänts av ett antal skäl och jag är tacksam mot White för hans generösa omnämnande av sir James Scott-Hopkins när han lade fram sitt betänkande.
Först och främst måste vi fundera över om Europa verkligen ska lagstifta, om det ska lagstifta genom ett direktiv om zoologiska inrättningar som ett svar på krav från allmänheten. När allt kommer omkring så gör vi en förskräcklig massa saker som de flesta inte tycker om, inklusive införandet av den gemensamma valutan. Europas folk måste ibland undra om det överhuvudtaget kommer något från Bryssel som de verkligen vill ha.
Vi har hört tillräckligt i dag, inte minst från de brittiska ledamöterna och från Redondo och Lindqvist med, för att få oss att inse att det faktiskt är en ganska populär fråga och skulle stödjas av folkliga krav på att Europa ska agera.
Den andra frågan är om det är lämpligt att se detta som ett europeiskt ansvar. White har hänvisat till vad som hände på toppmötet i Edinburgh. Min förståelse av händelseförloppet är att det i själva verket var förbundskansler Kohl som vid ett tillfälle kom in och sade: " Vad vi inte behöver är ett Europa som fjantar omkring med detaljlagstiftning. Till exempel finns det ett förslag till direktiv om zoologiska inrättningar, visst kan vi kassera det" och lät sin vikt göra sig gällande på det hela taget. Och när förbundskansler Kohl använder sin vikt tenderar folk att känna av det.
Jag håller inte med om det. Jag anser att det är riktigt att överväga detta som ett europeiskt initiativ och jag stöder inte idén om subsidiaritet. Subsidiaritet betyder inte nödvändigtvis, vilket White har förstått, att man överför lagstiftningen till en lägre nivå. Det betyder att man lagstiftar på den nivå som är lämpligast. Det förefaller som att vi i detta fall har uppfattningen att djurens väl ska acceptera som en del av den Europeiska unionens ansvar.
Vi bör också ta hänsyn till en sak som McKenna tog upp, nämligen att zoologiska inrättningar tar hand om en del av det globala miljöarvet. Det är en bemärkelse i vilken ett överstatligt organ är det lämpligaste organet att ta hand om det.
En annan fråga som jag skulle vilja diskutera är om det är möjligt att genomdriva detta - jag tror att det kommer att vara det. Det är faktiskt en av de direktiv som det kommer att vara någorlunda lätt att genomdriva. Det problem jag har med Whites betänkande är att jag inte kan se hur lätt det skulle vara att överföra det som föreslagits som en rekommendation till ett direktiv. Vilken ställning kommer tillämpningsreglerna ha? Kan man ha tillämpningsregler i ett direktiv? Skulle det vara juridiskt genomförbart? Jag håller inte heller med föredraganden om att försöka vidga den rättsliga grunden till att inbegripa artikel 100a av de skäl som angivits i yttrandet från utskottet för rättsliga frågor.
Jag hoppas att man för en gångs skull kommer att strunta i Kohl. Jag hoppas att White kommer att kunna bearbeta sin regering som har skrivit till mig och sagt att de inte är stormförtjusta över idén om ett direktiv om zoologiska inrättningar och jag ser fram emot ett positivt svar från kommissionären.

Bjerregaard
Herr ordförande! Som flera talare har varit inne på, behandlar vi ett förslag, som har varit på dagordningen i nästan 7 år. Under hela denna tid har den bedrövliga situationen för många djur i en del europeiska djurparker inte blivit stort bättre, ja i några fall har den kanske rentav blivit värre. Jag håller helt med parlamentet om att detta inte är acceptabelt. Tyvärr beror denna försening på ovidkommande diskussioner, som inte så mycket rört sig om förslagets innehåll, utan om vilken form gemenskapens eventuella involvering borde ha. Parlamentet har konsekvent yrkat på ett direktiv och jag är säker på att Elliot, som ju också är med i djurskyddsgruppen och andra kan komma ihåg att jag personligen både i den gruppen och på frågor har i parlamentet har uttalat mig till förmån för ett direktiv. Därför kan jag sålunda ge ett mycket enkelt svar på den fråga White ställde, om varför jag denna gång gav honom detta skriftliga svar. Det var just för att jag ansåg det på sin plats att testa den nya kommissionen för att se om det fanns någon möjlighet att ändra uppfattningen att det bara skulle bli en rekommendation, men det var inte möjligt, och därför fick Ian White detta svar.
Det är ju nämligen så, att kommissionen och rådet enhälligt har beslutat, att de inte vill ha ett rådsdirektiv om djurs välfärd i djurparker, och att de anser att detta även i fortsättningen skall vara en fråga som faller under medlemsstaternas behörighet. Där står vi i dag. Därför bör parlamentet enligt mitt förmenande överväga om det kanske inte är så att gemenskapen skulle kunna ge ett meningsfullt och positivt bidrag genom en rekommendation från rådet, eftersom det skulle kunna skynda på medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder. Det är kanske inte det optimala, men det är ändå bättre än ingenting. Det ger sig självt att kommissionen mot den bakgrunden inte kan acceptera många av de ändringsförslag som föreslagits av parlamentet. Jag skall inte gå in på detaljer, men vi kan faktiskt inte acceptera något ändringsförslag, med undantag för ett enda, som parlamentet garanterat kommer att tycka är ganska likgiltigt.
Jag tycker att man kan säga att den rekommendation som lagts fram innehåller de element som behövs för att skapa en grund, utifrån vilken medlemsstaterna snabbt kan skapa ändamålsenliga åtgärder. Jag är övertygad om att djurskyddsorganisationer i medlemsstaterna kommer att bidra till att det blir en rimlig uppföljning. Så mot bakgrund av den föreliggande situationen vill jag föreslå att vi försöker komma vidare med en rekommendation.

Ordföranden
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.45.)

