
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 27 oktober 2005.
Talmannen.
   – Jag vill nu i samband med sessionens återupptagande göra ett uttalande om attackerna i Amman.
Mina damer och herrar! Som ni vet slog terrorister till igen den 9 november och visade sin fasansfulla förmåga fullt ut, denna gång i Jordanien.
För allas vår räkning – för Europaparlamentets räkning – förmedlade jag omedelbart det vi kände inför denna attack till de jordanska myndigheterna och bad dem att framföra våra kondoleanser till offrens familjer. 
Under de möten vi kommer att hålla i samband med tioårsdagen av Barcelonaförklaringen kan vi diskutera terrorismen och hur vi effektivast kan ta itu med den.
Terrorismen är i dag ett problem som inte bara påverkar Europa. Terrorattacker äger också rum i Casablanca och i Jordanien. Den hotar därför båda sidor av Medelhavet och företrädare för båda sidor måste ta sig an detta gemensamt.
Frågan kommer säkerligen att stå på dagordningen och förekomma i våra debatter i Rabat den 20 och 21 november, vid det extraordinära mötet med den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet och även vid toppmötet med stats- och regeringscheferna i Barcelona den 27 och 28 november.
I nuläget anser jag emellertid att vi måste tydliggöra vår ståndpunkt att dessa barbariska handlingar visar att attackerna inte vänder sig mot människor med olika religioner eller hudfärg, detta hänger inte samman med terroristernas dödliga strategi. Det är brådskande att EU samarbetar för att göra framsteg med ”civilisationernas allians” som gör det möjligt för oss att undvika ”civilisationernas sammandrabbning”.
Av alla dessa skäl vill jag be er att stå upp och hålla en tyst minut till minne av offren för attacken i Amman.
Talmannen.
   – Den slutgiltiga versionen av förslaget till föredragningslista för denna session och november II-sessionen som upprättades av talmanskonferensen vid dess möte den 10 november enligt artiklarna 130 och 131 i arbetsordningen har delats ut. 
En mindre ändring har föreslagits. Rådet har bett mig att byta plats på de två punkter som är planerade till onsdag morgon. Förslaget innebär att vi först har debatten om situationen i Irak, i närvaro av Lord Bach, och sedan den gemensamma debatten om klimatförändringar. Denna ändring i föredragningslistan skulle göra det möjligt för Margareth Beckett, ministern med ansvar för dessa frågor, att närvara i kammaren.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är anföranden på en minut om frågor av politisk vikt. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Jag vill uttrycka min oro över kommentarerna nyligen från kommissionsledamoten för handelsfrågor, Peter Mandelson, om de förhandlingar som äger rum under överinseende av Världshandelsorganisationen.
Jag anser att en av dessa kommentarer, som han gjorde under mötet med utrikesministrarna i EU:s medlemsstater som hölls i Luxemburg den 18 oktober 2005, var särskilt illavarslande. Bland annat sa kommissionsledamot Mandelson vid mötet att Europeiska unionen måste göra eftergifter till andra länder under WTO-förhandlingarna, eftersom Europeiska unionen då skulle vinna mer på att exportera industrivaror än vi skulle förlora på att minska jordbruksskyddet.
Vad detta kan betyda är att kommissionsledamoten vill offra EU:s jordbruksintressen under toppmötet i Hongkong i december till förmån för oklara fördelar inom andra områden. Jag anser att kommissionsledamoten tydligt har överskridit sina befogenheter med denna kommentar. Om hans idéer skulle omsättas i praktiken skulle cirka 1,2 miljoner arbetstillfällen förloras i EU inom jordbruket och angränsande sektorer.
Jag vill be Europaparlamentets talman att uppmärksamma Europeiska kommissionens ordförande José Manuel Barroso på dessa farhågor. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Kuźmiuk. Jag ska göra det nästa gång jag får tillfälle att tala med honom. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill kort ta upp de upplopp som nyligen ägt rum bland ungdomar i de franska förorterna, en fråga som jag tror berör alla Europas länder.
Vi såg barn mellan 10 och 20 år gamla vända sig i blint raseri mot sina landsmän och mot de materiella symbolerna för ett samhälle som vi anser är organiserat och blomstrande.
Är det då rätt av oss att avvisa dessa barn som socialt utstötta och överlämna dem till vilka slags tvångsåtgärder som helst? Barnen är våra samhällens framtid och det är bara logiskt att undra varför dessa unga människor överges. I grund och botten skapar detta förvirring när det gäller EU:s framtidsutsikter från och med nu.
Vi har alla en skyldighet att ge alla möjligheten till ett värdigt liv. Särskilt för barnen bör vi garantera tillträde till utbildning och arbete och till mänskliga levnadsvillkor där våra regeringar inte ingriper för att straffa utan för att bistå utvecklingen.
Eugenijus Gentvilas (ALDE ).
   – Jag vill påpeka att det är tjugoårsdagen av den ökända katastrofen i kärnkraftverket i Tjernobyl den 26 april nästa år. Det var en förödande katastrof för området och ett oöverskådligt hot mot Europa och européernas liv och hälsa. Tiotusentals unga människor i det forna Sovjetunionen deltog i räddningsoperationer som syftade till att eliminera alla skadliga effekter på miljön så snart som möjligt.
Bland dem fanns invånare från Litauen, Lettland och Estland. I dag är dessa oberoende stater och medlemmar i Europeiska unionen. Jag vill uppmana regeringarna i dessa tre stater att i större utsträckning uppmärksamma offren för Tjernobylolyckan, av vilka många är döende, är sjuka och är drabbade av många andra problem.
I samband med den nya grannskapspolitiken ber jag er, herr talman, att vända er till regeringarna i Ukraina, Ryssland, Moldavien och Vitryssland och uppmana dem att utarbeta särskilda program för offren för Tjernobylkatastrofen, det vill säga de människor som i stor utsträckning bidrog till att göra Europa säkert. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Den 7 november kollapsade en 100 ton tung metallställning till en betongkonstruktion och dödade sex portugisiska arbetare samt en arbetare från Galicien. Arbetsplatsolyckan ägde rum i södra Spanien, i samband med byggandet av en överfart över motorvägen utmed Medelhavet. I Portugal, i min region Porto, slog denna tragedi mycket hårt. Den har lett till att familjer har förlorat sin far, make eller son, familjeförsörjaren i en tid av hög arbetslöshet i norra Portugal. Jag vill därför be er, herr talman, att se till att den sympati och solidaritet som visas med dessa familjer åtföljs av lämpligt ekonomiskt stöd. Dessutom måste åtgärder vidtas för att förbättra säkerheten på arbetet, en fråga som är lika viktig i Spanien som i andra EU-länder så att liknande tragedier kan undvikas i framtiden. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Jag vill tala om samma fråga som just togs upp av vår kollega Nikolaos Sifunakis, men jag ska göra på ett lite annorlunda sätt. Vi har uppenbarligen inte samma uppfattning om de händelser som äger rum i Frankrike, men det märkliga är att det inte är möjligt att tala om dem i detta parlament. Om dessa händelser hade ägt rum i Latinamerika, Afrika eller Asien skulle vi ha utarbetat resolutioner om dem. Sedan dessa händelser började har 9 000 bränder anlagts: bussar och bussgarage, skolor, daghem, förskolor, bibliotek, idrottsanläggningar, ungdomsklubbar, vårdcentraler, socialkontor och till och med kyrkor har satts i brand. Poliser attackeras men även brandmän som riskerar sitt liv, bussförare, tunnelbaneförare, för att inte tala om de två oskyldiga liv som förlorats, respektabla franska medborgare som lynchades inför sina familjer. Under tiden vägrar Europaparlamentet att låta oss tala om frågan.
En sådan ”tystnadsregel” har aldrig förut skådats i en kammare som kallar sig en parlamentarisk församling och där uppfattningar fritt kan framföras, även om de skiljer sig fullständigt åt och är motstridiga, på samma sätt som de framförs när det gäller andra länder i världen. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Pedofili är en av Europas mörkaste sidor. Den har spritt sig i hela Europa. Det som sker på Internet är avskyvärt. Det finns ett lagstiftningsvakuum, åtminstone i mitt land, och material kan cirkulera fritt på Internet från en person till en annan.
För några dagar sedan anhölls tjugo personer för handel med grov barnpornografi – barn på två, fyra, fem och sex år, tidelag och andra vidriga saker – och ingen av de anhållna nämndes vid namn. De fick inte namnges på TV. Vi skyddar dem under parollen om individuella rättigheter. Vilka individuella rättigheter kan en människa ha som begår sodomi med barn som är tre, fyra eller fem år gamla?
När en tjuv anhålls offentliggörs alla uppgifter om honom omedelbart. En pedofil anhålls och skyddas enligt principen om skydd av individuella rättigheter. Vi kan inte blunda för detta: Vi upplevde det här i Belgien och nu upplever vi det i Grekland. Det är dags att vi skyddar barnen mot pedofiler. 
Hélène Flautre (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag skrev till er i slutet av förra veckan för att informera er om de senaste händelserna när det gäller överträdelser av mänskliga rättigheter i Tunisien, men min skrivelse är redan inaktuell: man måste otvivelaktigt vara beredd på att vad som helst kan hända i det landet. 
Kvällen innan världstoppmötet om informationssamhället inleddes blev politiska aktivister som stödde viktiga sociala och politiska personer, som arbetade för den grundläggande yttrandefriheten och som nu hungerstrejkar, misshandlade svårt. Bland dem fanns Mokhtar Trifi, ordförande för det tunisiska förbundet för mänskliga rättigheter, som ni känner till och som närvarade vid vårt senaste sammanträde. I lördags blev en journalist som arbetar för tidningen knivhuggen efter att ha publicerat detaljer om överträdelserna av rättigheter i Tunisien.
Det är därför en tragisk situation och jag anser att även om vår ad hoc-delegation är fullständigt à jour med situationen och förbereder sig för att stödja både det alternativa toppmötet och det civila samhället i Tunisien borde vi kanske också se till att rådet reagerar och noterar situationen i Tunisien, genom att särskilt uppmana rådet att skyndsamt sammankalla ett associeringsråd som kan bedöma den överenskommelse som knyter oss till detta land som, utan skuggan av ett tvivel, blir en allt större besvikelse för varje dag. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Rysslands beslut att förbjuda import av kött och vissa köttprodukter från Polen från och med den 10 november och förbjuda import av växtprodukter från och med den 14 november oroar de polska jordbrukarna och matproducenterna i hög grad.
Polen är en ledande producent av kött, särskilt fläsk, och har stora problem med spannmålsöverskott. Den ryska marknaden är extremt stor och förlusten av den innebär att många jordbruk riskerar att gå i konkurs. Sedan Polen blev medlem i Europeiska unionen har de polska jordbrukarna nästan inte utstått annat än förluster. Det är inte längre så lönsamt för dem att odla grödor som spannmål, frukt, grönsaker, potatis och industrigrödor och de har fått veta att de måste minska den areal som odlas och sänka priset på sockerbetor.
Polska jordbrukare har funnit sig i mycket, men de kan inte längre finna sig i förseningar eller orättvisor från EU:s sida när det gäller den ryska blockaden. Den grundläggande frågan som nu måste ställas är huruvida EU är avsett att gynna alla, eller bara några få utvalda. Om det första är fallet undrar jag vilka åtgärder som kommer att vidtas för att skydda det polska jordbruket, som ingår i EU:s jordbruksmarknad som en helhet.
Catherine Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka er för att ni besökte det skotska parlamentet förra veckan. Era yttranden var mycket uppskattade.
Men det finns en fråga som många av mina skotska väljare oroar sig alltmer för, och det är situationen för dem som drabbats av jordbävningen i Pakistan. Redan har 80 000 människor dött och 3 miljoner människor är hemlösa. Världshälsoorganisationen (WHO) känner oro för hälsotillståndet och för utbrott av diarré, och nu när vintern närmar sig växer oron för hur människor ska hålla värmen.
FN behöver 550 miljoner US-dollar för att kunna göra en riktig insats och har bara 135 miljoner US-dollar. Även om EU har skänkt 93,6 miljoner euro som ett stödpaket så behöver vi göra mer. Jag hoppas att kammaren stöder mig i min begäran om att fler åtgärder måste vidtas för att hjälpa de överlevande efter jordbävningen i Pakistan att bygga upp sina liv igen. Det är bråttom. Vi måste omedelbart vidta åtgärder innan fler människor dör till följd av att vintern kommer. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru Stihler. Jag har skickat två skrivelser till de pakistanska myndigheterna om de frågor ni tagit upp. 
Ashley Mote (NI ).
   – Herr talman! Jag vill informera parlamentet, och även kommissionen, om att Förenta staternas nya ambassadör till Europeiska unionen, Boyden Gray, är jurist med särskilt intresse för offentliga finanser. Han har fått fullständig information om omfattningen av bedrägerier och korruption här, och är nu helt insatt i många av de detaljer som offentliggjordes i förra månaden. I en tid då offentlig ansvarsskyldighet – och inte bara när det gäller ekonomisk förvaltning – är en viktig fråga på båda sidorna om Atlanten måste hans ankomst hit och hans utnämning varmt välkomnas.
Medan jag är i gång vill jag också påpeka att inte ett enda ord av det som offentliggjordes förra månaden om bedrägerier och korruption inom EU hittills har bestridits eller vederlagts. 
Edit Bauer (PPE-DE ).
   – Under oktobersammanträdet diskuterade parlamentet Eva Klamts betänkande om en gemensam syn på ekonomisk migration i EU. Parlamentet röstade för att avvisa ett ändringsförslag som innebar att åtgärder som rör ekonomisk migration inte kan antas förrän alla medborgare i Europeiska unionen har garanterats lika rättigheter när det gäller den fria rörligheten.
För medborgare i de nya medlemsstaterna innebär detta att EU:s arbetsmarknad blir mer tillgänglig för migrerande arbetstagare från tredjeland, som kommer att åtnjuta en mer gynnsam ställning än medborgarna i nya medlemsstater. Detta parlamentsbeslut har fått ett särskilt negativt gensvar i de nya medlemsstaterna.
Alla tillgängliga undersökningar visar att arbetsmarknaderna inte har översvämmats av arbetstagare från de nya medlemsstaterna och att alla ekonomiska effekter varit positiva. I stället för att förkorta övergångsperioden har parlamentet emellertid fattat ett beslut som jag betraktar som extremt oroväckande, eftersom det ökar diskrimineringen av medborgare från de nya medlemsstaterna. 
Véronique De Keyser (PSE ).
   – Herr talman! Jag är mycket oroad över vad som har hänt Kabal Labouani, som nyligen anhölls i Damaskus efter att ha stigit av det flyg som fört honom tillbaka från en resa till Europa och Förenta staterna. Kamal Labouani har symbolisk betydelse i Syrien. Han fängslades efter ”Damaskusvåren” 2001. Han avtjänade hela sitt treåriga fängelsestraff. Han kritiserade den korruption som ägde rum i samband med upphandlingsförfaranden för mobiltelefonsektorn. Han grundade ett liberalt profant parti. Jag sa avsiktigt profant eftersom oppositionen i Syrien i dag ofta allierar sig med det muslimska brödraskapet.
Jag träffade Kamal Labouani för tre veckor sedan när han skulle flyga till Washington. Jag delgav honom då min oro för hans yttrande- och åsiktsfrihet. Han svarade att han inte var rädd eftersom han hade rätten på sin sida. Men så snart han återvände blev han alltså anhållen. Av hänsyn till detta slags demokratiska opposition i Syrien vill jag därför be vårt parlament att stödja Kamal Labouani och er, herr talman, att skriva exempelvis till de syriska myndigheterna för att uppmärksamma dem på våra farhågor och på att vi inte samtycker. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru De Keyser. Vi ska göra det så snart vi kan granska de uppgifter ni hänvisar till. 
Vytautas Landsbergis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finns stater eller ”kvasistater” som definieras som ”icke-demokratier”, eller diktaturer med regimer som inte är auktoriserade av den fria folkviljan. Således är de olagligt påtvingade av sådana som missbrukar de grundläggande mänskliga rättigheterna. Man skulle kunna kalla dessa regimer ”olagliga” om man betraktar dem i ljuset av värderingar som delas av fria nationer i demokratier.
Ändå håller vi med om att en lag som stiftats av en diktator fortfarande kallas för en lag. En domstol som är underordnad en inkräktares vilja kallas fortfarande för en domstol. En straff- eller processrätt kallas alltjämt för rätt även om den har skrivits av en blodig hand. Diktaturer omnämns till och med redan och behandlas som en särskild sorts demokratier, ibland omnämns de som ”faktiska demokratier” fastän de skiljer sig från de formella demokratierna.
Vi känner till vilka konsekvenser de stora despotierna i Europa fick under förra århundradet. Nuförtiden finns det också despotier i Kuba, Iran och Vitryssland. I det sistnämnda landet, ett grannland till Ryssland, definieras de åtgärder som den allt mer auktoritära staten vidtar mot sina medborgare alltjämt som om de hade godkänts i en domstol. 
Józef Pinior (PSE ).
    –  Herr talman! Europas historia efter andra världskriget har kännetecknats av underliga händelser som har stärkt den europeiska enigheten, och som i dag utgör en del av de moraliska och politiska grunder som Europeiska unionen bygger på. Detta innefattar den skrivelse som de polska biskoparna sände till sina tyska kolleger hösten 1965 och där de, via den romersk-katolska biskopen i Tyskland, vände sig till det tyska folket med den berömda meningen ”Vi förlåter och vi ber om förlåtelse”. Det krävde ett verkligt moraliskt mod att skriva den meningen 20 år efter kriget, när det lidande som Polen upplevt under nazismens ockupation fortfarande fanns i färskt minne hos människorna. Skrivelsen bidrog till försoningen mellan Polen och Tyskland och var en av de faktorer som ledde till att det historiska avtalet slöts om gränsen mellan de två länderna, som undertecknades fem år senare av Willy Brandt i Warszawa. 
När jag nu i dag talar inför kammaren vill jag hylla de polska biskoparna. Jag vill också hedra minnet av skrivelsens författare, ärkebiskopen i Wrocław, Bolesław Kominek, som var schlesier, polsk patriot och en stor europé. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman! Europeiska kommissionens ordförande, José Manuel Barroso, har erbjudit Frankrike omedelbar hjälp till ett belopp på inte mindre än 50 miljoner euro för att bidra till att reparera de skador som orsakats av upploppen i landet och som har pågått i många dagar nu. Pengarna ska öronmärkas för att skapa nya arbetstillfällen.
Även om jag tror att ordförande Barroso säkert menar väl tycker jag det är beklagligt att varken Polen eller Slovakien någonsin har erhållit sådana extraordinära belopp för att skapa arbetstillfällen, trots att vi har den högsta arbetslösheten i Europeiska unionen. José Manuel Barroso har aviserat att Frankrike senare skulle kunna få en extra miljard euro för detta ändamål.
Borde Polen och Slovakien, eller de andra nya medlemsstaterna i EU, organisera upplopp i samma omfattning för att se till att vi får jämförbara medel för att skapa arbetstillfällen? Den andra möjligheten är naturligtvis att detta är ytterligare ett exempel på hur Europeiska unionen är uppdelad i ett första klassens, Europa som har det bättre ställt och erhåller mer stöd, och ett andra klassens, fattigare Europa som får mindre stöd. Som jag ser det uppmuntrar faktiskt ordförande Barroso Polen, Slovakien, Ungern och de baltiska staterna att starta sådana upplopp som ett sätt att erhålla ytterligare medel från Bryssel.
Katalin Lévai (PSE ).
   – Herr talman! De brinnande bilarna i Frankrike har fungerat som en fackla, och visat att det förekommer diskriminering och social utslagning. Och våra förhoppningar att uppnå en snabb och omedelbar lösning på de komplicerade sociala och samhälleliga problem som har utlöst detta laglösa uppträdande i de franska städernas gettoliknande förorter har också blivit till aska tillsammans med de tusentals utbrända bilarna.
De som endast begråter de materiella förlusterna vittnar om sin fullständiga oförmåga att förstå vad som händer och att inse vad som är orsak och verkan. Rationellt tänkande medborgare kommer snabbt att ställa en mängd frågor, inte bara som en följd av hotet mot deras materiella säkerhet. De gör rätt i att anse att den sociala balansen har underminerats och att all kommunikation eller kontakter mellan de olika delarna av samhället och de etniska grupperna har upphört. Detta är dessutom långt ifrån en fråga om lag och ordning eller en fråga om allmän säkerhet, och det är anledningen till att det inte kan åtgärdas med hjälp av de vanliga instrumenten för lag och ordning. Krisen är ett resultat av dåliga beslut som fattats som en del av en dålig politik. Tredje generationens invandrare som knuffats ut i samhällets ytterkant känner sig inte hemma i sitt nya hemland, de har inget arbete och inga mål att sträva mot och de kan inte se att de har någon framtid. 
Proinsias De Rossa (PSE ).
   – Herr talman! ”De som dör är lyckliga”, det är ord från en palestinsk kvinna som jag träffade i Gaza förra veckan och som har arbetat 20 år för fred och kvinnors rättigheter i det området. Hennes förhoppningar har grusats av Israels fortsatta orubbliga vägran att tillåta ekonomisk utveckling i Gaza genom fri rörlighet för människor och varor till Egypten från Gazaremsan via gränsövergången i Rafah, och Israels vägran att tillåta utbyggnaden av en flygplats eller en hamn.
Halva befolkningen i Gaza är under 25 år och arbetslösheten i området är 60 procent. EU måste övertyga Israel om att landets motarbetande av den ekonomiska utvecklingen i Gaza är kontraproduktivt för Israels egen säkerhet, och det borde också enligt min uppfattning vara kontraproduktivt för Israels handelsförbindelser med EU.
Inspärrningen av Gazas befolkning bakom murar och taggtrådsstängsel måste omedelbart upphöra om en politisk och säkerhetsmässig katastrof för det palestinska folket ska förhindras. Läget är dystert och det är brådskande. Jag ber er att framhålla för kommissionen och rådet att Israel måste övertygas om att upphöra med sitt veto mot utvecklingen av Gazaremsan. 
Milan Gaľa (PPE-DE ).
   – I sitt anslutningsfördrag åtog sig Slovakien att stänga – och jag betonar ordet ”stänga” – två reaktorer vid kärnkraftverket V1 i Jaslovské Bohunice. Det kommer att leda till att elproduktionen för den slovakiska ekonomin minskar med 19 procent vilket även kommer att påverka andra ekonomiska sektorer. 
För att hjälpa Slovakien att klara av denna krävande uppgift har Europeiska unionen lovat att tillhandahålla lämpligt ekonomiskt stöd. För budgetperioden 2007–2013 föreslog kommissionen ett bidrag på 237 miljoner euro. Stängningskostnaderna beräknades på grundval av uppgifter från 2000 enligt vilka den nuvarande kostnaden förväntades uppgå till 750 miljoner euro. De 237 miljoner euro som kommissionen föreslagit, utöver de 180 miljoner euro som redan har betalats ut, motsvarar mindre än en tredjedel av de faktiska kostnaderna.
Jag vill uppmana mina värderade kolleger att beakta denna fråga noga och vid omröstningen ge sitt stöd till det belopp på 400 miljoner euro som utskottet för industri, forskning och energi har föreslagit. 
Mojca Drčar Murko (ALDE ).
   – Herr talman! Det finns ett angeläget behov av att garantera konstitutionella rättigheter för 18 305 medborgare i f.d. Jugoslavien som olagligen ströks ur registren över invånare i det nya oberoende Slovenien 1992.
Jag vill redogöra för det ytterst osedvanliga fallet med en av dessa ”strukna” människor, Ali Berisha, en rom från Kosovo, som kom till Slovenien som ung man 1985 och som till 1991 var lagligen anställd och permanent bosatt där. När han förlorade sitt uppehållstillstånd i Slovenien slog han sig ned i Tyskland, där han bodde och arbetade i 12 år. Han gifte sig och fick fyra barn. På grund av en reglering av situationen utvisade de tyska myndigheterna honom nyligen till Kosovo, ett land som han lämnade för 20 år sedan. Familjen återvände till Slovenien, varifrån föräldrarna och de fyra barnen ska utvisas till Tyskland den 18 november.
Jag uppmanar den slovenska regeringen att avstå från att verkställa utvisningsbeslutet för familjen Berisha tills den slovenska domstolen har meddelat sitt utslag om överklagandet. 
Richard Corbett (PSE ).
   – Herr talman! Jag tar till orda med anledning av det sjunde ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling som för närvarande behandlas av institutionerna. Forskning är naturligtvis ett område där det är meningsfullt för alla våra medlemsstater att förena sina resurser eftersom ett gemensamt program är mycket effektivare.
En del av programmet handlar om folkhälsa. Det har utsatts för påtryckningar från dem som hävdar att det inte motsvarar prioriteringarna för ekonomisk konkurrenskraft så som de definieras i Lissabonmålen. Jag vill bemöta det argumentet och uppmanar alla dem som behandlar detta program att bemöta det.
Forskning om hälsa är inte bara värdefull i sig själv. Den är också värdefull ekonomiskt sett, särskilt forskning om respiratorisk hälsa, som för närvarande saknas i programmet. Respiratoriska hälsoproblem är den näst största dödsorsaken i EU och svarar för ett av fyra dödsfall. Detta kostar vår hälso- och sjukvård 102 miljoner euro per år och är den största orsaken till frånvaro från arbetet. Vi måste se till att det forskningsområdet ingår i programmet. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman! Mitt land, Flandern, har också varit skådeplats för terror på gatorna under de senaste veckorna, med gäng av nordafrikanska invandrare som gett fritt utlopp åt sitt hat mot vårt västerländska samhälle och tagit ut det på allmän och privat egendom. Även om våldet var mer begränsat än i Frankrike blev flera människor dödade, den politiskt korrekta vänstern hindrar oss fortfarande från att använda termen slödder eller avskum – på franska – och vi skulle föredra att skjuta budbäraren snarare än att angripa problemet i en miljö utan några tabun. Dessa problem är först och främst rotade i en invandringspolitik som har spårat ur, i bildandet av getton, vägran att assimileras och en aggressiv islamistisk fundamentalism i förorterna.
Vissa medier föredrar emellertid att beskriva det avskum som hällde olja över en handikappad dam för att sätta eld på henne endast som lymlar. Oskyldiga lymlar är tydligen också de skurkar som i Noisy-le-Grand drog två kvinnor ur deras bil och drog dem genom gatorna i håret. Utan tvekan var det också missgynnade unga människor som sparkade Jean-Jacques Lechenadec till döds, men den polisman som skyddade medborgare och egendom från tjuvar riskerar att hamna i fängelse. De som Nicolas Sarkozy med rätta beskriver som slödder kan däremot räkna med bidrag och att mötas av röda mattan. Jag tycker synd om Europa och Frankrike. 
Ana Maria Gomes (PSE ).
   – Den 15 maj hölls allmänna val i Etiopien. En av anledningarna till att människorna röstade var att de litade på de internationella observatörerna, däribland EU. Sedan valdagen har massakrer ägt rum – den 8 juni exempelvis – och ändå har den etiopiska premiärministern mottagits av G8 och deltagit i Afrikakommissionen. 
Nyligen, den 1 december, förekom förskräckligt våld och förtryck i Etiopien och alla oppositionsledare anhölls. Just nu sitter tiotusentals människor i fängelse och dussintals har dött. Ändå har den etiopiska premiärministern tagits emot i Tyskland.
Herr talman! Den 13 juli antog parlamentet en mycket tydlig resolution om situationen i Etiopien. Jag uppmanar er att skriva till den etiopiska regeringen och till Europas regeringar för att uppmärksamma dem på att det är omöjligt att bedriva ”business as usual” med ett land som står under förtryck och där valda oppositionsledare fängslas. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Europeiska kommissionen har skrivit till Sveriges regering och bett denna intervenera i Högsta domstolens verksamhet. Grundprincipen för en demokrati är maktdelning. Det är konstitutionellt omöjligt att den svenska regeringen intervenerar i Högsta domstolens verksamhet. Jag tycker att detta är ett allvarligt övergrepp mot vår konstitutionella princip. Det vore därför bra om parlamentet kunde förklara för kommissionen att den också måste följa spelreglerna i respektive land. Högsta domstolen är det högsta oberoende organet i Sverige; vi har ingen författningsdomstol eller andra möjligheter att kontrollera regeringsmakten. Om kommissionen nu uppmanar vår regering att påverka Högsta domstolen, skulle det skada vår konstitution, hur vårt land och hur vår demokrati fungerar. Det vore olyckligt om det upprepades. 
Mary Lou McDonald (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp planerna som rederiet Irish Ferries har på att ersätta över 500 anställda med lågavlönad slavarbetskraft som utgörs av anställda vid bemanningsföretag varav många finns utanför Europeiska unionen. Detta slags social dumpning är fullständigt oacceptabel och EU har ansvar för att försvara alla arbetstagares rättigheter, vilket även gäller för sjöfolk som arbetar i europeiska vatten.
Lönenivåerna och de övriga förmåner som erbjuds sjöfolk måste överensstämma med dem som är tillämpliga i relevanta medlemsstater. Irish Ferries måste hålla sina överenskommelser med arbetstagare och fackförbund inom företaget. Det finns ingen grund för att bryta dessa överenskommelser. Vi behöver ett färjedirektiv i EU för att garantera att Irish Ferries och andra liknande företag inte kan trampa på arbetstagarnas rättigheter, varken nu eller i framtiden.
Parlamentet måste aktivt motarbeta den ”kapplöpning mot botten” när det gäller anställnings- och arbetsvillkor som nu är utbredd inom Europeiska unionen. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! Avhysningar är en mycket känsloladdad fråga i Irland mot bakgrund av vår långa och smärtsamma historia, så vi beklagar att vi har sett att denna fråga har blivit aktuell igen den senaste tiden, särskilt i förra veckan på gatorna i Dublin. På den här affischen står det ”Stoppa Mandelsons avhysningar” och den ger uttryck för 5 000 lantbrukares meningsyttringar i förra veckan. En kollega talade om detta tidigare. Det finns en äkta rädsla för att det som pågår i Världshandelsorganisationen (WTO) kommer att innebära dödsstöten för många lantbrukare, inte bara i Irland, utan inom hela Europeiska unionen.
Jag har tre budskap till kommissionen när det gäller WTO. Uppgörelserna om jordbruksfrågor kan inte uppnås till vilket pris som helst, utan de måste vara balanserade och rättvisa. Där det förekommer ökat marknadstillträde måste vi vara försiktiga med vissa produkter, och om marknaderna destabiliseras måste vi införa mekanismer för att kontrollera denna destabilisering. Och jag vill föreslå att EU endast bör importera livsmedel som producerats enligt de normer som unionen har för sina egna producenter, och att EU inte bör godta lägre normer med hänsyn till djurens välbefinnande, livsmedelssäkerheten och miljön. 
Catherine Guy-Quint (PSE ).
   – Herr talman! Tack så mycket för den talartid jag har tilldelats, men är ni medveten om att sedan 1999 har fem bulgariska sjuksköterskor och en palestinsk läkare hållits i fångenskap i Libyen? De dömdes till döden 2004 för att 400 libyska barn och tonåringar hade smittats av aidsviruset på sjukhuset i Benghazi. Alla vet att vare sig de bulgariska sjuksköterskorna eller den palestinska läkaren var ansvariga för smittan men ändå togs de som gisslan och sedan maj 2004 är de dömda till döden. De får veta i morgon huruvida deras överklagande har godtagits.
Vi har ofta tagit upp denna fråga i Europaparlamentet, men vi måste verkligen delta i alla tänkbara försök att befria dessa människor som är offer för en politik fullständigt bortom deras och vår förståelse, på samma sätt som vi måste försöka hjälpa de libyska barn som har smittats. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Förra veckan var det den 16:e årsdagen av slutet på Tysklands delning. I år är det den 31:a årsdagen av Cyperns delning, nästan halva Cypern är nämligen ockuperat av Turkiet.
Till för 16 år sedan var Tyskland delat av rysk kommunism. I dag är Cypern delat av turkisk fascism, och den turkiska ockupationen stärks oavbrutet. Efter att ha hotat FN-observatörer utvidgade de turkiska styrkorna nyligen sitt grepp till att omfatta FN:s buffertzon i regionen öster om Nicosia.
Jag lyckades hala den turkiska flaggan från en ny militärpost som byggs i det området och tog med den hit i dag för att återigen påminna mina kolleger parlamentsledamöterna om att en medlemsstat i EU är ockuperad av ett kandidatland och att EU ändå, konstigt nog, verkar tolerera denna absurda situation.
Herr talman! Jag vill överlämna denna flagga till er, och begär att ni skickar den till den turkiske premiärministern och säger honom att vårt tålamod är slut och att han utan ytterligare dröjsmål eller ursäkter måste dra tillbaka sina ockupationsstyrkor från cypriotisk mark i Europeiska unionen. 
Talmannen.
   – Tack, herr Matsakis, men som ni förstår kommer jag inte att sända flaggan till den turkiska premiärministern. Ni kan göra det direkt om ni vill. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Parlamentet gör ofta och med rätta sin stämma hörd till stöd för terrorismens offer. Jag uppmanar er att göra så omigen.
Efter decennier av IRA-terrorism och annan terrorism i Nordirland har vi hundratals ouppklarade mord, och många av förövarna har undflytt rättskipningen. Nu tänker den brittiska regeringen i ett rent av motbjudande lagstiftande utspel i syfte att genomföra ett tarvligt avtal med IRA, erbjuda amnesti och fristad åt dessa terrorister på rymmen. De rättigheter som deras offer har att få rättvisa ska skamlöst förnekas, medan en farsartad process sätts i gång där terroristerna inte ens behöver närvara i rätten, inte kommer att behöva sitta i fängelse en enda dag och aldrig kommer att få förhöras igen om sina avskyvärda brott.
Denna lagstiftning är en grov skymf mot rättvisan och mot brottsoffrens mänskliga rättigheter, den är ett motbjudande exempel på hur långt regeringar kan förnedra sig när de börjar blidka terrorismen. Jag uppmanar parlamentet och kommissionsledamoten för rättsliga frågor att uttala sig mot denna usla lagstiftning. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Under de senaste åren har befolkningen i några nya EU-stater minskat i en alarmerande omfattning, framför allt i Litauen, Lettland och Estland som ett resultat av emigration till de gamla EU-länderna. 
Den fria rörligheten för personer är en av de viktigaste saker som EU har uppnått. Nya EU-länder förlorar tyvärr på ett smärtfullt sätt sina mest begåvade och välutbildade människor till äldre och mycket rikare länder.
I Litauen kostar studentutbildningen i genomsnitt 7 000 euro, en medicinstuderandes utbildning så mycket som 26 000 euro och en pilots 60 000 euro.
Naturligtvis är det mindre kostsamt och mer praktiskt att dra till sig specialister från de nya länderna än att utbilda dem lokalt. Men det här påminner mer om att fattigare länder lämnar välgörenhetsbidrag till blomstrande länder. Förbud och restriktioner kommer inte att hjälpa. Vi behöver utveckla ett system för registrering av unga specialister som permanent arbetar i andra EU-länder och upprätta rättvisa ”spelregler”. Vi behöver en särskild fond för att mildra de smärtsamma konsekvenserna av kompetensförlust i solidaritetens namn, vilket är Europeiska unionens innersta väsen. 
Talmannen.
   – Det avslutar inläggen på en minut. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande av Mihael Brejc, för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om globaliseringens sociala dimension (2005/2061(INI)) (A6-0308/2005). 
Vladimír Špidla,
   . –  Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden Mihael Brejc för hans betänkande som är av avgörande betydelse. Debatterna om globaliseringen och dess inverkan står högt på dagordningen både i Europeiska unionen och på global nivå. Betänkandet innehåller ett stort antal förslag som kommissionen avser att granska i detalj. Jag vill emellertid lämna några preliminära kommentarer till ett antal krav och förslag i betänkandet. Jag är mycket glad över att parlamentet har gett sitt stöd till de initiativ som kommissionen har föreslagit och utvecklat för att stärka globaliseringens sociala dimension. Kommissionen har antagit ett aktivt synsätt för att bidra till att garantera att globaliseringens fördelar sprids mer och för att förhindra de negativa effekterna.
Europeiska kommissionen stödde uttalandet från Internationella arbetsorganisationens världskommission för globaliseringens sociala dimension. Meddelandet av den 18 maj 2004 innehåller kommissionens ursprungliga förslag och där uttrycks ett tydligt stöd för att världskommissionens slutrapport ska genomföras. Sedan dess har förslagen fått brett stöd, särskilt bland ledamöter i Europeiska rådet, ministerrådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och regionkommittén. Ert betänkande och resolutionsförslag innehåller en mängd information som är av avgörande betydelse för kommissionen.
Om globaliseringens sociala dimension ska främjas i Europeiska unionen och på andra ställen behövs gemensamma åtgärder som har ett omfattande stöd. Kommissionen välkomnar resultatet av FN:s toppmöte i september. Jag vill erinra kammaren om att kommissionen spelade en roll i förberedelserna för toppmötet, särskilt genom att agera som samordnare på EU-nivå och genom att använda sina kontakter inom FN och FN:s särskilda organ, exempelvis ILO. FN-toppmötets slutdeklaration innehåller en uttrycklig hänvisning till rättvis globalisering och anständigt arbete på grundval av grundläggande sociala rättigheter. Förutom att slå fast principer betonas i deklarationen också att främjandet av anständigt arbete och rättvis globalisering bör införlivas i utvecklingsstrategier på global och nationell nivå. Detta stöd från FN är av avgörande betydelse för Europeiska unionens yttre åtgärder inom alla områden, vare sig det handlar om att förbättra vårt samarbete med ILO och andra internationella organisationer, eller om bilateralt samarbete med andra regioner och länder. 
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ),
   – Herr talman, tack så mycket. Jag vill börja med att säga att jag uppskattade mycket kommissionsledamot Špidlas tal i kammaren i dag. Den största utmaning vi möter i vår gemensamma framtid är hur vi i Europa kan hjälpa till att göra globaliseringen till en verklig möjlighet till sociala framsteg i utvecklingsländerna.
Jag har just återvänt från Kina och låt mig säga er alla att man där är mycket oroad över Europas framtid. Jag sa till dem jag talade med i Kina att även jag var mycket oroad. Jag är oroad över att vi inte kan stå enade och arbeta mot målet att bidra till att upprätthålla balansen i världen. Jag är oroad över att vi inte kan stå enade i världen för att kämpa för social rättvisa och sociala framsteg i utvecklingsländerna. Jag är dessutom oroad för Indiens, Afrikas och Kinas räkning och för alla utvecklingsländers räkning över att vi inte kan stå tillsammans för att hålla oss till denna målsättning, eftersom om vi inte kan upprätthålla målsättningen med större sociala framsteg och rättvisa kommer hela världen, inklusive Europa, att misslyckas. Det är därför mycket viktigt att stärka arbetstagarnas grundläggande rättigheter vilket världskommissionen för globaliseringens sociala dimension också kom överens om. Som föredragande för utskottet för utrikesfrågor stöder jag fullständigt denna slutsats och jag vet att min kollega Ole Christensen, som var medföredragande för PSE-gruppen för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, också stöder denna slutsats.
Jag har tagit upp tre huvudfrågor i mitt tal. För det första kan vi inte främja större flexibilitet utan att ge våra arbetstagare, barn och kvinnor större socialt skydd i utbyte. För det andra får inte Europa konkurrera när det gäller social dumpning. Europa måste konkurrera om att vara bäst och inte sämst. Europa ska heller inte exportera social dumpning. För det tredje måste Europa ha en roll som världens sociala samvete i förhållande till utveckling, miljö och anställdas rättigheter. Det är något som jag också vet att vi är överens med Ole Christensen om. I morgon kommer jag att rapportera om den syn på programmet för social tillväxt som den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har. 

Anna Záborská,
   . – Fru talman, herr kommissionsledamot! Vi bör tacka Europeiska kommissionen för att ha antagit utmaningen med globaliseringens sociala dimension. Jag vill emellertid be EU-institutionerna och de nationella myndigheterna att också själva tänka lite på frågan och använda de nuvarande förhållandena i medlemsstaterna som utgångsläge. Globaliseringens sociala dimension kräver att vi anpassar samhällets strukturer till de åtaganden som gjorts, men utan att för den skull offra det som utgör samhällets grund.
Till att börja med vill jag ta upp globaliseringens sociala dimension ur perspektivet med samhällsengagemang. Inget förlamar samhällsengagemanget mer än den känsla av underlägsenhet som genereras av de dagliga våldsamma angreppen som fattigdom, underordnande och beroende innebär. Alla våra insatser bör därför syfta till att se till att alla de män och kvinnor som i dag är uteslutna från framsteg på grund av ohämmad globalisering kan behålla eller återvinna sin värdighet. 
Min andra kommentar gäller en av globaliseringens största utmaningar: fattigdomen. Förra månaden, den 17 oktober, högtidlighöll vi den internationella dagen för utrotning av fattigdomen. Vi sa att för att bekämpa fattigdomen behövde vi ingå ett nära partnerskap med de fattigaste människorna. Tyvärr har Europeiska kommissionen ännu inte hört dessa uppmaningar. Det är anledningen till att jag ber EU:s och de nationella institutionerna att ta de fattigaste familjernas och medborgarnas bidrag på allvar. Dessa människor är de verkliga experterna när det gäller att förstå globaliseringens sociala dimension.
Min tredje punkt gäller kvinnornas bidrag till debatten. I Lissabonstrategin förutsågs att minst 60 procent av kvinnorna skulle vara delaktiga i arbetsmarknaden år 2010. Jag är övertygad om att denna målsättning redan har uppnåtts. Allt som krävs är att vi erkänner allt det arbete som utförs av kvinnor och som för närvarande inte officiellt erkänns av nationella och europeiska myndigheter. Vad vet vi egentligen om kvinnors åtaganden när det gäller att leda stödnätverk mellan generationer och vara drivkraften bakom andra former av informellt arbete? Samhället som helhet har nytta av det.
Jag uppmuntrar Europeiska kommissionens enheter att tillsammans med medlemsstaterna erkänna det arbete som utförs av kvinnor och som ännu inte officiellt erkänns, och att göra det oavsett dessa kvinnors sociala status. Även detta är en del av lösningarna på globaliseringens sociala utmaning.
Ole Christensen,
   – Tack för att jag fick ordet, fru talman. Jag vill börja med att säga tack till föredragande Mihael Brejc för hans arbete med betänkandet om globaliseringens sociala dimension och för att ha samarbetat så konstruktivt med oss om detta. Globaliseringen har gett många människor i världen avsevärda fördelar. Det är bara det att fördelarna inte fördelas rättvist mellan alla länder och grupper i samhället. Detta är något som EU definitivt måste göra något åt. Jag är därför glad över att globaliseringens sociala aspekt står i fokus i betänkandet och blir föremål för debatt.
Vi har alla ett ansvar för att hitta nya svar på dessa utmaningar. Vi måste se till att människorna i Europa inte associerar globaliseringen endast med företag som överför sin verksamhet utomlands, fruktansvärda arbetsförhållanden och massarbetslöshet. Globaliseringen måste i stället associeras med fler och bättre arbetstillfällen, fler möjligheter och ökat välstånd för alla. Vi måste göra oss av med de fördärvliga konsekvenserna av globaliseringen och se till att globaliseringens positiva aspekter fördelas mer rättvist.
Det är just på detta område som EU kan spela en viktig roll. EU måste se till att skapa goda villkor för människorna i unionen så att de framgångsrikt kan klara av internationell konkurrens. EU ska inte bara fokusera på marknadsekonomin och marknadskrafternas fria verksamhet. EU måste också investera i människor. Om alla framgångsrikt ska kunna klara av den globala konkurrensen behövs mer och bättre utbildning jämte en aktiv arbetsmarknadspolitik. Livslångt lärande och utveckling av människors förmåga krävs om alla ska kunna göra bra ifrån sig inför den globala konkurrensen.
Det andra svaret på globaliseringens utmaningar är att EU måste öka och främja användningen av den sociala dialogen i både EU och resten av världen. Ett nära samarbete mellan industrins två sidor kan underlätta omstrukturering, på samma sätt som ökad information kan minska rädslan för globalisering. I resten av världen kommer den sociala dialogen att innebära att villkoren på arbetsmarknaden förbättras, eftersom EU även har en skyldighet att åstadkomma sociala framsteg i hela världen. Det är inte bara i EU som globaliseringen ska gagna människor. I samband med detta vill jag också tacka min kollega Poul Nyrup Rasmussen som har utfört ett konstruktivt arbete som föredragande av yttrandet från utskottet för utrikesfrågor så att betänkandet även lyfter fram EU:s yttre politik. 
Jan Jerzy Kułakowski,
   .–  Fru talman! Jag tror att införandet av en social dimension i globaliseringen är ett av de grundläggande problemen med denna process. Jag är mycket glad över att kommissionsledamoten har uttryckt en liknande uppfattning för Europeiska kommissionens räkning, och jag hoppas att denna uppfattning också delas av ministerrådet, även om jag ser att de platser som reserverats för rådet är tomma. Enligt vår uppfattning är det grundläggande för Europaparlamentet att arbeta vidare med denna fråga, och vi måste tacka föredraganden för det resolutionsförslag han har lagt fram. Även om det finns många olika aspekter på denna fråga vill jag betona två som jag anser är särskilt viktiga.
För det första är betydelsen av globaliseringens sociala dimension i stor, för att inte säga avgörande, utsträckning beroende av att ett civilt samhälle växer fram och förstärks i alla länder. Det är särskilt viktigt när det gäller de länder som gör otillräckliga framsteg när det gäller demokrati och ekonomi. Europeiska unionen bör stödja uppbyggnaden av ett civilt samhälle i alla länder som vi samarbetar med, och särskilt i utvecklingsländerna.
Den andra frågan jag vill betona är den roll Europeiska unionen måste spela för att styra globaliseringen och främja dess sociala dimension. Globaliseringen är oundviklig, och den är en nödvändig eller till och med oundviklig process. Samtidigt är vi emellertid alla medvetna om de betydande sociala risker den medför. Globaliseringen behöver därför kontrolleras på ett sådant sätt att man garanterar att eventuella negativa effekter begränsas till ett minimum.
Detta kan mycket väl vara den grund på vilken globaliseringens sociala dimension baseras, och jag tror att Europeiska unionen kan och bör spela en nyckelroll i det sammanhanget. 
Sepp Kusstatscher,
   . – Fru talman! Betänkandet berör många frågor inom socialpolitiken och man får hoppas att näringslivet anammar dessa vackra principer betydligt mer än man tidigare gjort och faktiskt omsätter dem i praktiken. Om inte, måste det hånfulla talesättet om att ”vägen till helvetet är kantad av goda föresatser” tveklöst omarbetas i en EU-version som skulle lyda: ”Vägen till nykapitalistisk globalisering är kantad av EU:s vackra ord om socialpolitik.” Betänkandet är fortfarande alltför vagt när det gäller sambandet mellan fattigdom, affärsverksamhet och miljöförstörelse. Som exempel målas en skrämmande bild upp i Internationella energiorganets ”World Energy Outlook 2005” av hur CO2-utsläppen i världen ökar med 52 procent fram till 2030.
Det finns en tydlig kohandel mellan miljöförstöring och minskad fattigdom och det är framför allt de fattigaste som lider av det. En av politikens funktioner är att slå fast tydliga gränser för näringslivet; multinationella konglomerat måste ta mycket mer ansvar för samhället och miljön, och tanken med en så kallad är ett exempel på hur de kan göra det. Allmänheten kan styras till att bli mer ansvarsfulla konsumenter, och ett sätt är genom ekologisk märkning. Konsumenterna har rätt att få veta om en produkt har tillverkats rättvist och i linje med ILO-standard eller om exploatering ägde rum.
Låt mig ta upp en annan sak angående WTO. Jag är oroad över den överdrivna respekt som denna organisation visas. Många politiker ser den som något slags naturkraft. WTO måste bli mer demokratisk. Valda institutioner måste omdefiniera sina målsättningar och övervaka sin verksamhet. Det är ett annat område där EU måste använda mycket mer inflytande. 
Ilda Figueiredo,
   . – Vi är alla medvetna om att processen med nyliberal globalisering bidrar till att förvärra den ekonomiska och sociala obalansen och att öka klyftan mellan fattiga och rika. Processen förvärrar också miljömässiga obalanser, både mellan olika länder och inom enskilda länder, vilket framgår av FN:s siffror och rapporter.
Hög arbetslöshet, orättvis fördelning av välstånd, fattigdom och social utslagning orsakar också ökande sociala spänningar, vilket vi inom EU inte är immuna mot. Det räcker därför inte att bara iaktta den nuvarande situationen; det behövs ett tydligt avbrott från den politiska, ekonomiska, monetära och internationella handelspolitiken som har lett till denna situation, både på global nivå och på EU-nivå, så att de strategiska målsättningarna för hållbar utveckling kan uppnås och levnadsstandarden i hela världen kan öka.
Våra ändringsförslag syftar till att betona hur viktigt det är att ändra några av dessa politikområden, vilket är mycket brådskande, så att den sociala dimensionen får tillräcklig betydelse. Praktiska åtgärder måste snarast vidtas för att bekämpa ekonomisk spekulation på världens kapitalmarknader, exempelvis genom att beskatta kapitalrörelser och kapitalvinster från aktiemarknaden. Det kommer att bidra till att minska kapitalmarknadernas volatilitet och riskerna för finanskriser, öka investeringarna och skapandet av välstånd i den verkliga ekonomin och på så sätt främja social delaktighet och garantera respekten för de mänskliga rättigheterna. Det är dessutom mycket viktigt att Lissabonstrategin och tillväxt- och stabilitetspakten ersätts av en europeisk strategi för verklig solidaritet och hållbar utveckling som syftar till att främja lika rättigheter och social trygghet för alla, utrota fattigdom och social utslagning, lösa problemen med farligt arbete och stärka de sociala rättigheterna för arbetare, arbetslösa, äldre och barn. Allmän tillgång till offentlig service av hög kvalitet inom områden som vatten, hälsa, utbildning och bostad är av grundläggande betydelse. EU får därför inom ramen för Världshandelsorganisationen och GATT inte främja avreglering av tjänster. 
Georgios Karatzaferis,
   – Fru talman! Globaliseringsbegreppet är inte nytt, det infördes inte nyligen. Det började i Rom som ekumenism, förra århundradet försökte kommunisterna införa det som internationalisering och i dag är globaliseringen svaret på kapitalismen.
Jag skulle vilja fråga alla i Europa – handelsmannen i Köln, hantverkaren i Marseille och jordbrukaren i Grekland: är de nöjda med resultatet av globaliseringen?
De enda som är nöjda är kineserna, som har 12 procents tillväxt. Vad får vi ut av det? Vad är det som går bra i Europa? Länder med en stark ekonomi, såsom Tyskland, har nu ett underskott. Vad får vi ut av det? Arbetslösheten ökar och vi kan inte kontrollera den. Vad får vi ut av det? Allt kommer från Kina. Stämmer det inte att allt kommer från Kina? Stämmer det inte att vi nu, när det redan är helt verkningslöst, försöker att hitta ett sätt att förhindra att hela Kina kommer hit? Så ser verkligheten ut. Tredjeländerna tog våra fabriker och vi får deras invånare.
Det är anledningen till det som sker i Frankrike, med inblandning av de som Nicolas Sarkozy kallade slödder, och jag instämmer naturligtvis inte med den franska inrikesministerns ordval. Dessa människor har emellertid inget arbete eftersom de fabriker där de arbetade har flyttats till Nordafrika eller Balkan.
Globaliseringen gynnar därför inte européerna, men vi är så smarta. Vi tog vår valuta och revalverade den mot dollarn med 50 procent. Hur kan vi göra något när euron har så högt värde? Hur ska vi kunna ta itu med globaliseringen? Hur kan vi garantera livskraftiga pensioner? Vet ni hur stor en genomsnittlig pension är i Grekland? Den motsvarar en parlamentsledamots dagsarvode. De 270 euro vi får här i dag är mer än vad en grekisk jordbrukare får under en månad. Kan vi garantera en livskraftig europeisk pension? Kan vi garantera arbete för alla européer? Kan vi garantera bomull som finns i lager i Grekland och som Europa inte använder så att vi i stället kan ta bomull från tredjeland? Kan vi garantera spansk olja som Europa inte tar så att vi i stället kan ta olja från Tunisien? 
Så ser verkligheten ut. Vilken globalisering är det vi talar om? Vilka är resultaten? Jag upprepar, vad får Europa ut av det? Vad är det vi garanterar för Europas medborgare? Vi har spelat Förenta staternas spel så att storfinansen kan skörda vinsterna.
De enda som är glada är Carrefour och Lidl, och varför? Genom att exploatera människor. Jag gick till Lidl här i Strasbourg och köpte några saker. Jag köpte samma saker i mitt eget land för tre gånger så mycket. Samma produkt, samma namn och samma kvalitet. Hur kan små detaljhandlare överleva? Hur kan hantverkare överleva? Det är anledningen till att vi rör oss mot en krympande ekonomi, mot ett problem som vi måste ta tag i. Jag varnar er: Jag vet inte om denna bekymmerslösa utvidgning av EU kommer att bli dess fördärv, men dess största problem blir ekonomin. Globaliseringen kommer att allvarligt skada EU:s framtid.
Brian Crowley,
   . – Fru talman! Jag vill tacka föredraganden för hans insats. Alltför ofta kretsar våra synpunkter och farhågor när vi talar om globalisering bara kring handel istället för att handla om de sociala aspekterna på globaliseringen. Faktum är att Europeiska unionen kan spela en mycket avgörande roll för att sprida de bästa metoderna genom det som vi har uppnått inom unionen.
Trots de brister som förekommer i det europeiska systemet finns där också många bra och positiva saker. Jag vill bara ge ett exempel på det. För två veckor sedan var jag i Nairobi. I ett av slumkvarteren där besökte jag en skola med 1 690 elever och 22 lärare. Rektorn för den skolan tjänade motsvarande 150 EUR i månaden. Den enda anledningen till att det var så många barn som gick till skolan var att de fick mat som skänkts av Europeiska unionen och Världslivsmedelsprogrammet. De uppmuntrades att studera, men fick också mat. Jag kommer att tänka på ordspråket ”Ge en människa en fisk och du ger henne mat för dagen, men lär en människa att fiska och du ger henne mat för hela livet.”
En av de allra viktigaste faktorerna av globaliseringens sociala aspekter är utbildning, för det spelar ingen roll hur många handelsfrågor man tar itu med eller hur många prioriterade handelsavtal man beviljar utvecklingsländer; människorna kommer aldrig att kunna ta sig ur det fattigdomsträsk som många av dem sitter fast i om de inte får ordentlig tillgång till utbildning och hälso- och sjukvård, och förstår hur systemen fungerar. Vår roll, vår skyldighet och vårt ansvar, antingen det nu är inom världshandeln eller inom Förenta nationerna eller till och med inom våra egna program för utvecklingsbistånd, bör vara att se till att vi först och främst sätter människorna i centrum för debatten när vi talar om globaliseringen. Det handlar inte bara om handelsblock. Det handlar inte bara om ekonomiska utbyten. Det handlar om att se till att världen i sig är en bättre plats för kommande generationer. Detta kan bara uppnås om vi investerar i själva människorna.
Carl Lang (NI ).
   – Fru talman! I detta betänkande slås fast att Europeiska unionen kan ge ett betydande bidrag till globaliseringsprocessen genom att utveckla sin sociala modell och främja den internationellt. Men vilken social modell är det ni talar om med 20 miljoner arbetslösa människor i EU? Hur har Lissabonprocessen misslyckats? Skulden i de medlemsstater som står på randen till konkurs? Social otrygghet, förkrossande beskattning och den nya typen av fattigdom i EU:s fjärde värld? Tror ni att allt detta kan utgöra en social modell som vi kan exportera?
Om ni vill ha en korrekt bild av globaliseringens sociala dimension uppmanar jag er att turista i de 300 franska städer som de senaste 18 dagarna har varit skådeplatsen för socialt uppror, etniska upplopp och hat mot Frankrike, med brinnande bilar och förstörda skolor, daghem, sporthallar och sjukhus, och allt detta utan att nämna de systematiska och omfattande attackerna mot brandmän och dem som upprätthåller lag och ordning. Ni kommer på så sätt att få uppleva de kännbara och synliga konsekvenserna av den extremt ultraliberala, ultrainternationalistiska och ultraimmigrationistiska ekonomiska politik som EU-institutionerna och medlemsstaterna har bedrivit under de senaste 25 åren, med Frankrike vid rodret.
Er sociala modell för integration är faktiskt en modell för fullständig desintegration: ekonomisk och industriell desintegration, social desintegration, kulturell desintegration och institutionell desintegration. Utöver att företag utlokaliseras till länder med låga sociala kostnader i anslutning till produktionen så utlokaliseras befolkningarna i fattiga länder till länder med hög standard på den sociala tryggheten. Omfattande social dumpning, som globaliseringen medför, är just vad som behövs ekonomiskt för att åstadkomma en social nedgång. Er ekonomiska globalisering är faktiskt en globalisering av social dumpning och migration. Utländska befolkningar kommer in i Europa i massor, medan företagen lämnar Europa i massor. I dag måste vi tolerera inte bara dem som gör uppror i våra förorter utan även de ekonomiska tjuvar som plundrar våra industrier, tillsammans med de politiska och institutionella banditer som skövlar våra nationella identiteter, våra nationella enheter, vår suveränitet och vår civilisations värderingar. Påtvingad ekonomisk och migrationsmässig globalisering kommer att sluta med att man tvingar på människorna i Europa ett samhälle med många folkgrupper och etnisk mångfald, positiv diskriminering, obligatorisk rasblandning och en nivå av social trygghet som motsvarar den i det kommunistiska Kina. Den modellen är definitivt inte vår, och det är i dag mycket viktigt att desarmera denna tickande tidsbomb.
Mihael Brejc (PPE-DE ),
   Jag vill först be om ursäkt för min sena ankomst, som orsakades av ett försenat flyg och trafikproblem i Strasbourg.
Det betänkande som i dag diskuteras omfattar en redogörelse för åtgärder som avser globaliseringens sociala dimension. Betänkandet utgör också ett första svar av kommissionen och Europaparlamentet på globaliseringens dimensioner och, naturligtvis, på rapporten från Världskommissionen för globaliseringens sociala dimension, som inrättades av Internationella arbetsorganisationen (ILO).
Det finns ett antal definitioner av begreppet globalisering. Den grundläggande idén bakom globaliseringen är en gradvis integrering av ekonomier och samhällen. Den drivs på av ny teknik, nya ekonomiska förbindelser och nationell utrikespolitik av olika enheter – från regeringar till civila samhällen. Globaliseringen är en process som inte bär något ideologiskt innehåll, varken vänsterns eller högerns, varken liberalernas eller De grönas. Den är en process som medför positiva och negativa konsekvenser. Vi kan därför betrakta den från olika synpunkter: ekonomisk, finansiell, teknisk, miljömässig och så vidare.
Ämnet för detta betänkande är globaliseringens sociala dimensioner. I kommissionens meddelande betonas den sociala dimensionen av bilaterala och regionala förbindelser inom Europa, vilket omfattar bilaterala och regionala avtal, politisk dialog på regional nivå, Europeiska unionens grannskapspolitik, respekt för mänskliga rättigheter och demokratisering i tredjeländer, migrationsutveckling och så vidare.
Jag vill också nämna millennieutvecklingsmålen, där tonvikten bland annat ligger på samarbetspolitiken, på att se till att handelspolitiken helt understöder de sociala framstegen och ger utvecklingsländerna tillträde till industriländernas marknader, och på stödet för ett specifikt initiativ för sociala framsteg och införlivandet av goda rutiner.
I mitt betänkande har jag särskilt försökt betona följande saker: Vi måste stärka de globaliseringsfaktorer som har en positiv verkan och skapa förutsättningar för att minska globaliseringens negativa följder. EU:s medlemsstater kan anföra de goda metoder som de har utvecklat som ett exempel som andra delar av världen kan följa, och de bör bemöda sig om att göra den reviderade Lissabonstrategin till en framgång.
Vi måste främja ett klimat som stöder företagande, investeringar och sociala framsteg. Det behövs dock en mer flexibel arbetsmarknad, mindre byråkrati och större personligt ansvar. För att upprätthålla den europeiska ekonomins konkurrenskraft och fortsätta de sociala framstegen behövs det stora satsningar på mänskliga resurser, och jag välkomnar därför kommissionens insatser i denna riktning.
Europaparlamentet måste stödja de så kallade grundläggande arbetsnormerna och ILO:s agenda för meningsfullt arbete. Vi måste försöka uppnå observatörsstatus för ILO inom Världshandelsorganisationen i syfte att förbättra kvaliteten på den interinstitutionella dialogen. Vi bör betona betydelsen av en enad front inom internationella institutioner, utveckla företagens sociala ansvar och uppmana företagen att använda lämpliga åtgärder och goda rutiner. I detta sammanhang vill jag nämna OECD:s riktlinjer för multinationella företag. Vi bör även framhålla utbildningsanstalternas och mediernas viktiga roll i processen att hålla allmänheten välunderrättad om globaliseringens följder.
Vidare noterar jag med intresse idén om att inrätta en parlamentarisk grupp som skulle verka för enhetlighet och konsekvens i den globala ekonomiska, sociala och miljörelaterade politiken och som skulle utöva integrerad tillsyn över viktiga internationella organisationer.
Samrådet om kommissionens meddelande och mitt betänkande har varit en bra grogrund för ett antal ändringsförslag, varav inget rör globaliseringens sociala dimension. Samtidigt som jag vill uppmana er att begränsa detta samråd enbart till globaliseringens sociala dimensioner, förstår jag de kolleger som vill framhålla andra aspekter i detta sammanhang.
Följaktligen har vi mottagit ändringsförslag som rör den gemensamma jordbrukspolitiken, som rör miljöaspekter, olje- och gashandel och så vidare. Några av ändringsförslagen är helt verklighetsfrämmande och skulle passa bättre i den socialistiska historiens soptunna än inom ramen för den moderna välfärdsstaten, och jag kan därför inte stödja dem.
Jag vill ta tillfället i akt att tacka kommissionen för att den har utarbetat ett utmärkt meddelande och uttrycka min tacksamhet mot alla de kolleger som på ett viktigt sätt har bidragit till att forma Europaparlamentets betänkande om globaliseringens sociala dimension.
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det gläder mig att få tala direkt efter föredraganden.
Det råder ingen tvekan om att globaliseringen leder till ökad ekonomisk produktion, sänkta kostnader och minskade skillnader mellan företagskulturer. Det är det fina med den. Men globaliseringen leder även till långt skarpare konkurrens, vilket kan medföra att många arbetstillfällen förloras och att arbetstagare oroar sig mycket.
Ole Christensen har helt rätt när han säger att globaliseringens fördelar inte är jämnt fördelade. Men globaliseringen ger framsteg, och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill ta vara på dessa framsteg och ta itu med strukturproblemen. Om vi vill se framåt och konkurrera – vilket vi måste – då krävs det reformer. Men vi måste samtidigt finna nya sätt att svara på sociala utmaningar.
I juni utarbetade min kollega Mihael Brejc ett utmärkt betänkande, som var nog så rättvist, inriktat på väsentligheter och innehållande kristallklara lösningar. Men de 17 kompakta punkterna i betänkandet svällde plötsligt till 39 på grund av att vissa ledamöter till vänster i kammaren önskade införa en helt ny dimension, som de ansåg var nödvändig. Jag måste säga att jag inte håller med dem! På ett ögonblick förvandlar de effektiva institutioner till regleringsinstrument. Man kan nästan känna byråkraterna flåsa en i nacken. De uppmanar kommissionen att kontrollera att avtalen om fiskepartnerskap är förenliga med millennieutvecklingsmålen och betonar vikten av sådana frågor som hotet om miljöförstöring och förlusten av biologisk mångfald.
Om ämnet var ”globaliseringens miljödimension”, då vore allt gott och väl och vi kunde tala om det. Men betänkandet handlar om ”globaliseringens sociala dimension”. Ibland måste man koncentrera sig på saken i fråga om man inte ska hamna i betydande svårigheter. Det är groteskt att till exempel kräva åtgärder för att hindra företag från att omlokalisera i avsikt att få EU-bidrag. Var ett företag ska placeras beslutas inte med kort varsel och med utbetalningar från Bryssel i åtanke, utan det är en långsiktig process som inbegriper stora ekonomiska transaktioner och långsiktiga ledningsbeslut.
Låt oss se igenom den enformiga svadan, de ovidkommande frågorna och de högtflygande ideologiska ställningstagandena. Vad som efterlystes i initiativbetänkandet var i själva verket fullkomligt klart, nämligen omfattande investeringar i humankapital, förbättringar av ländernas utbildningssystem, främjande av yrkeskunnande – vilket behövs mer än någonsin – och skapande av arbetstillfällen av hög kvalitet i linje med Lissabonstrategin.
Och hur blir det med ILO? Jag håller med föredraganden och några av dem som redan har talat om att ILO måste inrikta sig mer på humana arbetsvillkor. Vi måste fortsätta att kämpa för att förhindra socialt utanförskap, för att avskaffa barnarbete och för att vinna kampen mot fattigdomen. ILO behöver observatörsstatus inom WTO, och vi skulle välkomna ett institutionellt flerpartsforum om företagens sociala ansvar. Små och medelstora företag måste ha bättre kontakter sinsemellan om de ska kunna delta aktivt i en globaliserad ekonomi och om nya arbetstillfällen ska skapas, och arbetsmarknadsparterna måste vara delaktiga i alla beslutsprocesser om den sociala dimensionen ska stärkas. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Fru talman! Jag tackar min vän Thomas Mann för att han har visat att vi går åt samma håll igen. WTO:s sjätte ministerkonferens ska hållas i Hongkong i december, och det blir ytterligare en konferens där man inte kommer att diskutera ett förbud mot barnarbete eller avskaffandet av tvångsarbete, för att inte tala om föreningsfrihet eller rätten att bilda fackföreningar.
De exempel som jag just har gett rör grundläggande arbetsnormer. Utan sådana är rättvis handel omöjlig. I det kommissionsmeddelande som vi diskuterar i dag anges de saker som gemenskapen kan göra för att göra globaliseringsprocessen mer rättvis för alla. Med detta i åtanke vill jag fästa kammarens uppmärksamhet på ett förhandlingsmandat för WTO:s ministerkonferens i Seattle 1999, som uttryckte EU:s önskan om en konferens på ministernivå om frågorna handel, sysselsättning och grundläggande arbetsnormer.
Den gången åtog sig kommissionen – och jag vill påminna kommissionsledamöterna om detta – att hålla en sådan konferens 2001. Om ni kommissionsledamöter vill agera, då föreslår jag att ni börjar med att göra vad ni åtog er att göra för flera år sedan. Jag förväntar mig inget annat än detta, att ni äntligen håller denna konferens. För rättvis handel är en mer aktuell fråga än någonsin, om man – som ni nu bör – tar globaliseringens sociala dimension på allvar. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Mihael Brejcs sätt att närma sig ett ämne med ytterst känsliga förgreningar – globaliseringens sociala följder – är synnerligen effektivt. Det rör sig om en högaktuell fråga, som även blev föremål för en livlig diskussion under det informella mötet nyligen mellan stats- och regeringscheferna, som ägde rum den 28 oktober i Hampton Court.
Globalisering är en komplex process, en källa till både möjligheter och utmaningar, och den behöver därför hanteras så att alla dess fördelar kan utnyttjas, samtidigt som de åtföljande sociala och ekonomiska obalanserna görs så små som möjligt.
Här kan unionen bidra på ett positivt sätt genom att främja sin utvecklingsmodell på internationell nivå. Jag instämmer därför i föredragandens förslag om att återuppliva och förstärka Lissabonstrategin, enligt vilken de ekonomiska, sociala och miljömässiga dimensionerna är varandras förutsättningar.
Jag håller också med honom om att det är av avgörande betydelse att investera i mänskliga resurser, yrkesutbildning och forskning och innovation, som alla är vektorer för utveckling med social rättvisa i centrum.
Det räcker dock inte med enbart detta. Som den senaste tidens händelser i de franska förorterna har visat finns det även i unionens mest industrialiserade länder allvarliga sociala obalanser som får stora delar av befolkningen att känna sig marginaliserade.
Det räcker inte med gott globalt styre för att lösa dessa problem. Förståelsen av kraven i landet måste också bli bättre. För att överleva och lyckas behöver en globaliserad ekonomi en stabilare grund. Den måste främja mer omfattande och mer integrerande sociala åtgärder och vara förenlig med lokala krav. Vi måste därför tänka globalt och handla lokalt. Jag anser att nyckelordet är .
Den europeiska modellen behöver därför en översyn som, utan att äventyra de viktiga sociala framsteg som uppnåddes på 1900-talet, hjälper den att komma närmare människorna och därigenom att svara mer effektivt på kraven i ett samhälle som ständigt förändras och i en ekonomi som nu är verkar i ett globalt sammanhang. Europas företrädare måste möta framtiden på ett modigt sätt och har inte råd att misslyckas på globaliseringens prov. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Den så kallade globaliseringsprocessen framhäver det omänskliga i den kapitalistiska utvecklingen och i det imperialistiska påtvingandet av storfinansens alternativ, med smärtsamma följder för arbetarklassen, gräsrotssamhället och miljön.
Globaliseringen är den centrala ideologin för borgerliga och småborgerliga opportunistiska ideologiska rörelser av olika schatteringar, men med en gemensam ambition att försöka kamouflera kapitalismen och dess klasstruktur.
I Europeiska kommissionens meddelande om globaliseringens sociala dimension analyseras företeelsen utifrån storfinansens intressen, och man försöker dölja de verkliga skälen till dagens problem. För den nya ekonomiska och sociala verklighet som håller på att ta form föreslås samtidigt, som strategi på regional och internationell nivå, det påstådda behovet av att godta och reformera de imperialistiska förbunden.
Europeiska unionens svar är kapitalistiska omstruktureringar, med främjandet av konkurrenskraften som huvudinslag. Lissabonstrategin och framgången för dess uppdaterade uttrycksform är grundparametrar i kommissionens alternativ och förslag i Europeiska unionens bidrag till globaliseringsprocessen. En utvärdering av alla fakta visar att begreppet globalisering är missvisande. Det döljer systemets väsen och krisen för systemet. Vi lever inte i globaliseringens tidsålder, utan i imperialismens tidsålder. Arbetarklassen och arbetstagarna i allmänhet förkastar denna reaktionära process och den så kallade globaliseringens inriktning och kämpar för radikala förändringar och välstånd på gräsrotsnivå. 
Guntars Krasts (UEN ).
   – Fru talman! Betänkandet har utarbetats vid en tidpunkt då invånarna i EU:s medlemsstater blir alltmer bekymrade över de processer som orsakas av eller tillskrivs globaliseringen. Att allmänheten ofta uppfattar de utmaningar som står i samband med Europeiska unionens utveckling som en globaliseringprocess är mycket oroande och ännu ett tungt vägande skäl att formulera lämplig politik i syfte att ge globaliseringsprocessen en social dimension.
Såsom med rätta betonas i betänkandet medför globaliseringsprocessen även betydande fördelar, men samtidigt kan globaliseringens positiva följder, som objektivt sett är väsentliga runtom i världen, inte uppnås om de sociala aspekterna inte uppmärksammas i god tid. Globaliseringsprocessens resultat kommer att bero på deltagarnas förmåga att anpassa sig under snabbt föränderliga omständigheter, och genomförandet av Lissabonstrategin bör därför stödjas, vilket betonas på flera ställen i betänkandet, så att Europeiska unionen kan dra största möjliga fördel av globaliseringsprocessen och få allmänheten att godta processen i medlemsstaterna.
Jag anser dock att betänkandet här avviker från den rådande verkligheten i Europeiska unionen. De ändlösa debatterna om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken visar att Europeiska unionen för närvarande bara kan enas om en budgetstruktur som tillgodoser 1800-talets behov. Vi bevittnar här i Europaparlamentet striderna om tjänstedirektivet. Vi vet hur viktigt direktivet är för Europeiska unionens Lissabonstrategi. Det är en av strategins hörnstenar. Därför anser jag att det faktiskt är här, beroende på vår beredvillighet, som de största globaliseringshoten ligger gömda, eftersom folkopinionen i ett ökande antal EU-medlemsstater inte är redo för konkurrensens utmaningar ens inom själva Europeiska unionen. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
    –  Fru talman! Globaliseringen är oåterkallelig. Lyckligtvis innebär den dock även en stor möjlighet för människor från alla kontinenter, länder och regioner. Det räcker med att se på den snabbväxande kinesiska ekonomin för att inse detta.
På samma sätt som socialismen behövdes för att tygla 1800-talets kapitalism, behöver dock globaliseringen av i dag en social dimension, utan vilken den inte kommer att bli något annat än ett försummat tillfälle för mänskligheten.
I en tid när EU måste agera samfällt för en globalisering med ett mänskligt ansikte, står det smärtsamt klart att det i EU självt saknas integration, en gemensam utrikespolitik, en stark budget och ett tjänstedirektiv som skulle kunna hjälpa upp ekonomierna i de nya medlemsstaterna. Arbetstagare, till skillnad från kapital, har inte fri rörlighet inom EU, och den gemensamma jordbrukspolitiken är orättvis.
Föredraganden bör därför berömmas och erkännas desto mer, eftersom han tillfälligt har översett med den orättvisa indelningen i gamla och nya medlemsstater för att i stället förespråka en rättvis fördelning av varor i global skala. Den europeiska sociala modellen enligt Lissabonstrategin bör bli vårt visitkort och vår ledande exportprodukt.
Ansamlingen av varor har nu nått sådana nivåer att den viktigaste uppgift som världen står inför är beslutet att fördela dessa varor rättvist och samtidigt se till att alla kan ha ett värdigt liv och arbete. Utflyttningen av mänskliga rättigheter och arbetstagares rättigheter måste följa i hälarna på utflyttningen av kapital. Vi bör inrätta institutioner som stöder WTO:s arbete och som verkar för att ge globaliseringen en social dimension, såsom det råd för mänsklig utveckling som nämns i betänkandet. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Fru talman! Först vill jag tacka min kollega Brejc för arbetet med detta betänkande och för hans strävan efter att koncentrera det på de verkligt viktiga frågorna. Jag måste dock säga att det blir svårt att stödja betänkandet såsom det utformats efter utskottets behandling om det inte blir förändringar i det. I betänkandets nuvarande form står det att globaliseringen leder till klyftor och obalanser mellan länder och inom samhällen. Detta är inte sant! Om det är som globaliseringen har gett, är det välfärd och välstånd åt de fattiga delarna i världen. Vi ser idag hur fattigdomen har bekämpats i stora delar av Asien. Vi ser hur människor i Taiwan, Kina, Indien och alltfler länder sakta får en gradvis ökande värdighet och ökat välstånd. Globaliseringen har bidragit till att bryta en fattigdom som under århundraden har präglat stora delar av världen. I dessa delar ser vi idag växande rikedom och växande välfärd samt växande respekt för den enskilda människan. Det som är viktigt att säga är att det i själva verket är tvärtom, det är nämligen i de delar av världen dit globaliseringen inte har nått som vi har stagnation och fattigdom, t.ex. i de delar av Afrika och Asien där man inte tillämpar fri och öppen handel och där människor är utestängda från globaliseringen.
Fru talman, det är bristen på globalisering och på delaktighet i den globala ekonomin som skapar fattiga människor, fattiga levnadsförhållanden och ovärdiga arbetsmiljöer. Det är också lätt att se, för var finner vi de sämsta arbetsmiljöerna och de sämsta sociala villkoren? Det är inte i de länder som utvecklas utan i de länder som tillhör den förlorade världen, länder som är utestängda från den globala ekonomin.
Det kan också vara värt att ställa frågan om vi skulle ha det bättre om den fattiga världen inte utvecklades. Skulle vi ha det bättre om den kinesiska eller den indiska ekonomin inte hade utvecklats? Svaret på den frågan är självfallet nej av flera olika skäl, dels för att det är bra att dessa länder får en växande välfärd, dels för att detta är våra växande marknader. Europa är en kontinent som i allra högsta grad lever på globaliseringen. Vår välfärd, vårt välstånd och våra höga löner bygger på att vi har företag som kan agera och växa över hela världen med kvalificerad produktion och kvalificerade tjänster.
Om vi försöker utestänga globaliseringen, drabbas . Om vi försöker påtvinga andra länder våra regler, drabbas . Det är den fria handeln som historiskt sett och idag skapar växande välfärd och respekt för människor. Det måste vi ta fasta på i vår politik. 
Kader Arif (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka vår ledamotskollega, Mihael Brejc, för hans betänkande. Det kommer lägligt, bara ett par veckor före WTO:s ministermöte i Hongkong.
Den form av globalisering som vi känner i dag har alltid framställts som en positiv företeelse som skapar rikedom. Den har förvisso sina vinnare, men – för att citera Frankrikes före detta premiärminister – globaliseringen är en ny penning- och maktaristokrati, som i dag samlar vinster och leder till att ett flertal förlorare hamnar utanför. Vi konstaterar inte bara ökade orättvisor i förbindelserna mellan nord och syd, utan upptäcker även att dessa orättvisor i dag återspeglas i förbindelserna mellan syd och syd och i själva hjärtat av ett västerländskt samhälle där skillnaderna mellan de rikaste och de fattigaste har blivit dramatiskt mer uttalade under de senaste åren.
Strävan efter social globalisering får till följd att sociala rättigheter äventyras och att skandalösa arbetsmetoder och farliga obalanser skapas. Denna nya situation gör att vi inte längre kan betrakta världen lika objektivt. Vi måste uppmärksamma att denna process av liberal, sluten och ohämmad globalisering angår medborgarna i våra länder.
Men vem kan klandra dem om de är rädda om sina arbeten, sin framtid, sin demokrati och miljön på den planet som de lever på? Ingen. För vad har vi gjort för att svara på denna berättigade ängslan? Om jag skulle ta det färskaste exemplet, det med FN:s senaste toppmöte i New York, så var resultaten en besvikelse. Det gäller både de konkreta åtaganden som gjordes gentemot de fattigaste länderna och reformen av de internationella institutionerna. EU måste uppträda konsekvent och trovärdigt. Att göra det på multilateral nivå är exemplariskt uppförande. Vi måste därför prioritera att införliva stränga sociala normer och miljönormer i handelsreglerna och att kontrollera att dessa normer upprätthålls i de bilaterala avtal som vi undertecknar.
EU måste även uppträda som ett exempel internt. För att göra det måste EU förbättra sin modell, införa ett system med social harmonisering uppåt, sätta stopp för nedmonteringen av de offentliga tjänsterna och förkasta ”marknads-EU”. EU erbjuder ett tillfälle och ett hopp, och måste spela huvudrollen i en annan form av globalisering. 
Helmuth Markov (GUE/NGL ).
   – Fru talman, herr kommissionsledamot! Samtidigt som jag instämmer i många av de åsikter som vår slovenske ledamot Mihael Brejc uttrycker i betänkandet håller jag inte med honom om allt.
Ni säger att Lissabonmålen, genom att sammanföra de sociala inslagen, kommer att göra det möjligt för oss att möta globaliseringens utmaning. Det kommer de inte alls att göra! Det är 2005, och halva tiden har gått. Vi har gjort en halvtidsöversyn och kritiskt konstaterat att dessa metoder inte kommer att fungera för sig själva. Globaliseringen har i hög grad hjälpt till att skapa rikedom, men – och jag säger detta till Gunnar Hökmark – den har också bidragit till ökad fattigdom, mer utslagning och större social splittring, vilket verkligen inte är detsamma som jämlikhet och rättvisa för alla.
För det andra bör vi ha mer att säga om toppmötet i Göteborg, för det var där den ekonomiska, sociala och ekologiska triaden – till vilken jag skulle vilja se konsumentskyddet tilläggas – ristades i sten, och den är i själva verket det viktigaste av allt. Handeln måste per definition vara fri. Men enbart avregleringar kommer inte att föra oss framåt, för det behövs miljönormer, arbetsnormer och sociala normer, och bara om vi tar med och godtar dessa har vi en verklig chans att göra handeln rättvis över hela i världen. Detta är fjärran från ert synsätt, och Hongkong-mötet kommer därför tyvärr att bli en upprepning av vad vi har sett tidigare. Om vi blir fixerade vid handeln och inte tar hänsyn till de andra sociala inslagen kommer vi ingenstans.
Jag anser att vi skulle ha en chans om vi såg till att de globala normer som redan finns följdes och begränsade Europeiska unionens import till de varor som tillverkades i enlighet med dem. Det skulle hjälpa oss att vända utvecklingen. 
Seán Ó Neachtain (UEN ).
   – Fru talman! Vi lever i en global omgivning och vi griper oss an många av våra politiska problem i en multilateral ram. Därför är detta uppenbarligen den struktur som vi bör använda när vi tar itu med globala problem som fattigdom.
Jag välkomnar – liksom de flesta – det senaste initiativet från G8-gruppen att fortsätta att genomföra processen med skuldavskrivning för tredje världen. Detta är bara rätt och riktigt eftersom skuldavskrivningar för närvarande lamslår många länder i tredje världen. Med programmet för kraftigt skuldtyngda fattiga länder uppnåddes en hygglig framgång när det gällde att ta itu med skuldavskrivningen för de 42 fattigaste länderna i världen, men detta var bara en första insats från industriländerna för att angripa problemet med skuldavskrivning i sig. Europeiska unionen är den största givaren av utvecklingsbistånd i världen och måste därför fortsätta att visa verklig ledarförmåga när det gäller att ta itu med humanitära och utvecklingsbiståndsrelaterade problem i världen.
Jag anser också att Världshandelsorganisationen är den bästa strukturen för att öppna för konkurrens inom industriella tjänster och handelssektorer. Det ligger i allas vårt intresse att en multilateral ram inrättas för att reglera handelsförbindelserna mellan de 150 olika medlemmarna i WTO vid denna tidpunkt.
Det står därför klart att svåra beslut måste fattas om det ska bli möjligt att nå ett avtal i tid för ministermötet i Hongkong nästa månad. Jag vill inte se en upprepning av WTO-rundan i Cancún, som blev ett förlorat tillfälle och som faktiskt vred tillbaka utvecklingen med minst två år i detta avseende. 
Marie Panayotopoulos-Cassiotou (PPE-DE ).
   – Fru talman! Globaliseringen är en obestridlig verklighet och en pågående process.
Jag gratulerar kommissionen till att den har bidragit till inrättandet av och till arbetet i den kommitté som utarbetade rapporten från Världskommissionen för globaliseringens sociala dimension och till att den har uttryckt avsikten att på ett effektivt sätt bidra till övervakningen av dess arbete.
I kommissionens meddelande om Världskommissionens rapport behandlas en lång rad frågor som rör Europeiska unionens interna och externa politik, när unionen verkar på global nivå.
Föredraganden från utskottet för sysselsättning och sociala frågor, Mihael Brejc, förtjänar beröm. Han har kommenterat meddelandet och utarbetat ett grundläggande betänkande i form av en lång lista av önskningar och råd i syfte att belysa det grundläggande målet för de två tidigare texterna. Målet är naturligtvis en mer rättvis fördelning av globaliseringens fördelar mellan världens folk och bättre prognoser av de kostnader som ofta är förenade med plötsliga globala förändringar. Denna utförliga önskelista, i både meddelandet och Världskommissionens rapport, måste medlemsstaterna ta hänsyn till dagligen, i både det lagstiftande och det verkställande arbetet.
Med rätta betonas att utbildning på alla nivåer i utvecklingsländerna är ett grundläggande instrument för att skapa goda arbetstillfällen som ger människor ett bättre liv i deras hemländer. För förutom fattigdom, barnarbete och överarbetande kvinnor är en annan fråga den oro som uttrycks över kompetensflykten från utvecklingsländerna, särskilt inom vårdyrkena.
Låt oss, som företrädare för EU-institutionerna, hjälpa till att skapa de instrument som ska utöva tillsyn över den globala ekonomins multilaterala system och verka för enhetlighet och konsekvens i den globala ekonomiska, sociala och miljörelaterade politiken. Vi ser här även positivt på sociala organisationers globala insatser för att främja god social styrning och, vad som är viktigare, i samband med OECD:s riktlinjer för multinationella företag, som kommissionen stöder.
Det globala rummet har ett välbekant namn på grekiska, nämligen ”ikoumeni”, ett ord från vilket ordet ”ekologi” – läran om miljön – härrör på flera språk. Ordets ursprungliga grundbetydelse – den befolkade världen – påminner oss dock om vår skyldighet att koppla ihop globaliseringen med respekt för den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter och om behovet av att göra de grundläggande arbetsnormerna obligatoriska. Vi i Europeiska unionen har fem år på oss att förverkliga Lissabonstrategin, att göra Europa till nummer ett i kunskapsekonomin, samtidigt som vi måste respektera miljön och främja en ny social modell som vi kan lägga fram på global nivå. 
Emine Bozkurt (PSE ).
   – Fru talman! Människor inom affärsvärlden brukar tala om en ”win-win”-situation, det vill säga en situation som alla inblandade vinner på. För miljontals människor i Europa och världen är dock inte globaliseringen en sådan situation. Vissa tjänar på den, medan andra drabbas av de negativa konsekvenserna – det är med andra ord en ”win-lose”-situation. Även om en del kritiker kanske ifrågasätter detta anser jag att vi måste försöka att göra globaliseringen till en ”win-win”-situation.
Mihael Brejcs betänkande innehåller många intressanta förslag för att uppnå detta. Jag stöder hans begäran om att använda EU-medel för att minska globaliseringens negativa konsekvenser. Innebörden av detta måste vara tydlig. Vi kan inte flytta omkring medel i onödan och inte heller till varje pris hålla sådana industrier vid liv som ändå är dömda att misslyckas. I stället borde vi frigöra medel så att människor som förlorar sina arbeten på grund av globaliseringen kan hitta arbete inom en annan sektor.
Medlen bör alltså användas för att skapa nya möjligheter i stället för att förlänga lidandet inom konkursmässiga sektorer. Så länge detta är syftet är jag nöjd med kommissionens förslag om att inrätta en globaliseringsfond. Detta innebär inte nödvändigtvis nya medel. Vi kan se över hur befintliga medel skulle kunna omfördelas för att globaliseringsfonden ska kunna bli av. Något måste uppenbarligen göras. Om vi inte hjälper de människor som förlorar sina arbeten på grund av globaliseringen, kommer de att hamna i en ”lose-lose”-situation.
Jag tackar Mihael Brejc för detta betänkande, som jag tror kommer att inspirera oss att agera. Vi måste gå från ord till handling. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Fru talman! Globaliseringen är här för att stanna och den är här för att ge fördelar. Det är lagstiftarnas uppgift att inte motsätta sig globaliseringen, utan att se till att dess fördelar blir så långtgående och djupgående som möjligt. I detta avseende bör vi erkänna och välkomna kommissionens aktiva roll för att stödja FN:s beslut.
Jag delar Jan Kułakowskis beklagande att rådets ordförandeskap uppenbarligen inte anser att dagens debatt är tillräckligt viktig för att kräva en ministers närvaro. Den sociala dimensionen av globaliseringen är mycket viktig eftersom globalisering medför förändring, och all förändring är en utmaning. Vår roll är helt klart att hjälpa vårt samhälle att rusta sig och anpassa sig för att möta utmaningen med mycket större styrka. Som Brian Crowley så elegant sa här i kväll, det handlar helt och hållet om människor.
Denna fråga togs upp på ett lyhört och förnuftigt sätt i det ursprungliga Brejc-betänkandet. Men tyvärr, och så som så ofta är fallet i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, innehåller det nu ändringsförslag som är mindre lyhörda och säkerligen mindre förnuftiga. Därför måste vi be parlamentet att i morgon rösta för att komma närmare det ursprungliga betänkandet och stryka de flesta av dessa ändringsförslag, utom mitt eget naturligtvis!
Vi kan inte stödja det plötsliga förslaget att göra CSR – företagens sociala ansvar – obligatoriskt. Vi kan inte stödja krav på att export av EU:s sociala modell ska vara ett villkor för att öppna världshandeln. Vi kan inte stödja krav på att öka EU:s budget. PPE-DE-gruppen har därför lagt fram ett antal förändringsförslag för att stryka dessa och andra virriga budskap.
Jag hoppas verkligen att kammaren kommer att stödja dessa omarbetningar. Om den inte gör det kommer Förenade kungarikets konservativa delegation att instämma med Gunnar Hökmark, liksom med många andra kolleger, och motvilligt rösta för att förkasta detta betänkande i sin nuvarande form. Vi vill komma tillbaka till ett betänkande om den sociala dimensionen, inte bara den socialdemokratiska dimensionen. 
Joseph Muscat (PSE ).
   – Jag beklagar, men min kollega kommer att få höra mer om den socialdemokratiska dimensionen, eftersom vi vill lyfta fram människorna. På Malta går mina arbetarkamrater just nu igenom katastrofala förändringar. Varje dag drabbas de av arbetsbrist, och nu fick vi plötsligt veta att en fabrik med åttahundrafemtio anställda som tillverkar jeans kommer att flytta sin produktion utanför EU. I ett så litet land som vårt innebär det plötsligt att 0,5 procent av vår arbetsstyrka i ett enda slag förlorar sina arbeten på samma dag. För ungefär två år sedan kunde dessa människor läsa i broschyrer att om vi gick med i EU skulle vi, om allt gick enligt planerna, lösa alla problemen med globaliseringsutmaningen. Människor blev lovade vad de kallade en ny vår. Vi var kanske inte så populära eftersom vi sa sanningen, att vi skulle bli tvungna att arbeta varje dag för att behålla vår konkurrenskraft. Men nu när vi är med i EU måste vi se till att prioritera människor framför vinst, personer framför direktiv. Somliga skulle säga att det inte är möjligt på grund av reglerna. I så fall, herr kommissionsledamot, måste vi ändra reglerna. 
Vladimír Špidla,
   . –  Mina damer och herrar! Debatten har tydligt visat hur komplicerad och mångfacetterad globaliseringsfrågan är, och hur svårt det är att finna enkla lösningar på problemet. Jag anser att debatten också tydligt har bekräftat något som vi alla faktiskt misstänkte, nämligen att globaliseringen har varit på gång under relativt lång tid, eller med andra ord minst 300–400 år. Det står också klart att processen kommer att fortsätta med hög hastighet, och att en sammankopplad värld vars invånare har nära kontakt med varandra har blivit en del av våra liv. Därför finns ett stort behov av att ge globaliseringen ett mänskligt ansikte och en social dimension.
Man kan inte heller komma ifrån att det är omöjligt att finna en enkel lösning eller ett enda initiativ som kan komma tillrätta med hela problemet. Jag anser ändå att det är oerhört viktigt att EU har beslutat att fokusera på globaliseringens sociala dimension och att främja den genom nära samarbete med FN och framför allt med Internationella arbetsorganisationen. Genom denna strategi kan vi nå resultat, och jag anser att detta absolut är rätt väg att gå, även om resultaten i vissa fall inte når ända fram. Jag lyssnade till debatten med stort intresse och det ska också bli mycket intressant att följa utvecklingen kring det betänkande som har lagts fram och innebörden av de ändringsförslag som kommer att antas. 

 – Debatten är avslutad. Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Katalin Lévai (PSE ).
   – Globaliseringen – det växande nätverket av relationer och ökat ömsesidigt beroende bland människor i den moderna världen – för människor världen över allt närmare varandra genom den snabba utvecklingen av teknik, transport, telekommunikation och datavetenskap. Somliga säger att världen krymper och snart kommer att bestå av ett enda samhälle, medan andra anser att det vore närmare sanningen att säga att en mycket liten del av den sociala eliten i världen kommer allt närmare varandra, medan majoriteten i allt större utsträckning förnekas möjligheter. Man kan diskutera huruvida det vi ser är globalisering eller en växande klyfta mellan rikare och fattigare delar av samhället på global nivå.
Globaliseringen kan användas både på ett bra och ett dåligt sätt.
En noggrann analys av ekonomiska processer visar dock att det är de fattigaste människorna i världen som utestängs från globaliseringsprocessen, medan länder som deltar i den internationella arbetsfördelningen har fått en ökad nationalinkomst. Med tanke på att två av världens mest folkrika länder, Kina och Indien, tillhör de sistnämnda har globaliseringen i själva verket bidragit till att ge majoriteten av världens fattiga en högre levnadsstandard.
Allt tyder på att isolering från globalisering medför större risker när det gäller fattigdom än om ett land deltar i globaliseringen.
Globaliseringen måste gynna alla och därför krävs starka internationella institutioner för att säkerställa en hållbar utveckling.
Det vi i Europa och resten av världen måste göra är att definiera tydliga roller kopplade till tydliga tidsgränser.
EU:s externa och interna politik, den sociala modellen och utvecklingen på internationell nivå skulle också kunna utgöra ett exempel för andra delar av världen på etisk globalisering med positiv inverkan. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0083/2005 – B6-0333/2005) till kommissionen från Giles Chichester och Etelka Barsi-Pataky för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om den digitala övergången. 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Europaparlamentets utskott för industrifrågor, forskning och energi har mycket noggrant följt processen med att gå över från marksända analoga sändningar till digitala sändningar inom EU. Frekvensspektrumet är en mycket viktig tillgång och måste användas på ett effektivt sätt. EU får inte hamna på efterkälken när det gäller detta. Det innebär att om vi vill uppnå Lissabonmålen och vill vara delaktiga i innovationen även på detta område får vi inte sacka efter med övergången.
Vi stöder därför kommissionens förslag om att senast 2012 släcka det analoga nätet i hela EU. Parlamentet uppmanar därför medlemsstaterna att till fullo stödja denna tidsram, men också sträva efter att göra den period då det digitala och analoga nätet sänder parallellt så kort som möjlig.
Den digitala övergången kommer att lyckas om den sker på ett samordnat sätt. Därför föreslår vi att kommissionen inrättar en europeisk digital arbetsgrupp – kanske inom ramen för befintlig struktur – som ska se till att övergången sker på ett så samordnat sätt som möjligt. Vi föreslår att arbetsgruppen ska ha till uppgift att övervaka processen i medlemsstaterna och samordna deras målsättningar och lagstiftning. Den bör initiera diskussioner och erfarenhetsutbyte mellan medlemsstater och marknadsaktörer. Parlamentet anser att den digitala övergången medför klara fördelar om det ytterligare frekvensspektrum som har frigjorts på grund av förändrad teknik fördelas på ett flexibelt sätt och på EU-nivå.
Vi måste i god tid ta upp frågan om hur tilldelningen av frekvensspektrum kan genomföras på bästa sätt. Här syftar jag också på de möjligheter som skapas för nya Europatäckande tjänster, som inom transportsektorn för att bara nämna ett av många exempel. Den tidigare nämnda arbetsgruppen skulle utgöra en lämplig ram för detta.
För att säkerställa att övergången får det resultat som vi önskar kan man inte nog betona behovet av teknisk neutralitet och interoperabilitet, som är en av grundpelarna för innovationen inom EU på detta område. Vi uppmanar också medlemsstaterna att se till att övergången och spektrumtilldelningen sker på ett opartiskt, öppet, proportionerligt och icke-diskriminerande sätt.
Parlamentet anser att övergången kommer att lyckas om EU-medborgarna får tillgång till den mest avancerade tekniken för att ta emot digitala sändningar, som systemet Multimedia Home Platform eller ett öppet programgränssnitt (EPI). Det kommer att hindra uppkomsten av vertikala flaskhalsar. För att säkerställa att alla EU-medborgare får tillgång till denna teknik kan det bli nödvändigt att subventionera dem på nationell nivå, i enlighet med gemenskapslagstiftningen. Vi måste förhindra att en digital klyfta uppstår mellan olika delar av EU och i stället se till att det motsatta blir fallet.
Vi uppmanar kommissionen att offentliggöra och presentera modeller för bästa praxis när det gäller de finansiella aspekterna. Övergången kommer inte bara att ge ekonomisk avkastning, utan också bättre och mer sofistikerade tjänster för EU-medborgarna, om vi klarar av de sociala och kulturella utmaningarna. Public service-plattformar skulle exempelvis kunna bana vägen för den digitala övergången.
Vi föreslår att den gemensamma ståndpunkt som vi måste enas om vid den regionala radiokommunikationskonferensen 2006 (RRC06) bör innefatta ett villkor som gör övergångsperioden för tredjeländer så kort som möjligt. Parlamentet är övertygat om att man vid rådets möte i december kommer att beakta parlamentets åsikter när man beslutar om det arbete som ligger framför oss. 
Vladimír Špidla,
   . –  Mina damer och herrar! Kommissionen har tagit som sin uppgift att skynda på övergången till digitala sändningar inom EU, och att organisera denna process så att det inte blir någon snedvridning av konkurrensen. Målet är att släcka de analoga signalerna senast i början av 2012 och att säkerställa att det spektrum som frigörs i och med nedsläckningen används på ett sådant sätt att samhället får ut mesta möjliga av det. Kommissionen strävar dessutom efter att se till att samhället kan börja använda detta spektrum för hybrid-TV och telekommunikationstjänster, eller för tjänster som inte är kopplade till radio- eller TV-sändningar.
Övergången till digitala sändningar går allt snabbare inom EU. Spanien ändrade nyligen slutdatumet för att släcka det analoga marksända nätet med två år, från 2012 till 2010, medan Tyskland har ändrat det med tre år, från 2010 till 2007. Tio medlemsstater har beslutat om nedsläckning 2010 eller tidigare, och ytterligare tio har beslutat sig för 2012. Fem medlemsstater, och dessutom Bulgarien och Rumänien, har ännu inte beslutat om något slutdatum, och Polen, Irland och Bulgarien har nu meddelat att de kanske inte kan släcka det analoga nätet till 2012. Utifrån denna information tror kommissionen att övergången inom hela EU kommer att vara på god väg i början av 2010, och att en överväldigande majoritet av medlemsstaterna kommer att ha släckt det analoga marksända nätet senast 2012.
När det gäller skyddet mot störningar från analoga system som sänder utanför EU stöder kommissionen förslaget om en internationell överenskommelse om att upphäva det rättsliga skyddet för användning av det analoga sändningsspektrumet efter 2015. Genom en sådan omedelbar åtgärd uppmanar vi länder som inte är med i EU att antingen släcka sina analoga system eller att åtminstone återuppta förhandlingarna med angränsande EU-medlemsstater för att minimera störningarna för de digitala systemen.
Det internationella samfundets framtida planeringsstrategi bör säkerställa att både nya sändningstjänster och tjänster som inte utgör radio- och TV-verksamhet kan använda samma band. Kommissionen har ända från början eftersträvat maximal teknisk flexibilitet och beaktande av möjligheten att göra spektrumtilldelningen tillgänglig på Europatäckande basis för framtida innovativa tjänster.
EU ger sitt fulla stöd till forskning och utveckling inom ramen för programmet om informationssamhällets teknik (IST), som stöder forskning om nya stödtekniker för att underlätta införandet av konvergenstjänster. Ett exempel på en nyligen införd tjänst är att gemenskapen har gett sitt stöd till ett antal forsknings- och utvecklingsprojekt om interaktiv television, som har använts för att ge de italienska medborgarna tillgång till informationstjänster inom e-service, e-demokrati och e-förvaltning. Utvecklingen av digitalradio har dessutom blivit verklighet tack vare ett konsortium som har bildats med stöd av ett EU-forskningsprogram. Digitala radiosignaler kan nu sändas på alla analoga spektrumband, och flera digitalstationer kan sända med hi-fi-kvalitet i samma spektrum som tidigare användes för en analog station.
Låt mig kort ta upp förslaget till resolution. Kommissionen välkomnar att parlamentet ger sitt stöd till en snabbare övergång och målet att de analoga sändningarna i samtliga medlemsstater ska vara släckta i början av 2012, i enlighet med kommissionens förslag. Eftersom ni antar denna resolution i dag kan jag inte ännu svara direkt på alla de frågor som tas upp i detalj i denna omfattande text. Kommissionen kommer noggrant att överväga resolutionens tillämpningsområde när det gäller strategiutvecklingen för nya och innovativa tjänster inom de spektrumband som ursprungligen användes för analoga tjänster. De flesta av dessa mycket innovativa tjänster är ännu på forsknings- och utvecklingsstadiet, och får därför stöd genom kommissionens forskningsprogram. På lång sikt kommer det att finnas ett stort behov av att utvärdera dessa tjänsters tekniska och kommersiella bärkraft.
Kommissionens arbete kommer främst att handla om frågor som rör spektrumet. Dessa frågor kommer också att diskuteras ingående med medlemsstaterna som en del i det pågående arbetet inom kommunikationsutskottet, dess undergrupper för radio- och TV-sändningar, radiospektrumkommittén (RSC) och gruppen för radiospektrumpolitik (RSPG). Problem som gäller vertikal integration och betydande inflytande på marknaden behandlas inom den rättsliga ramen. Den institutionella marknaden för överföring av radio- och TV-signaler har omvandlats till en lista över viktiga marknader och lämpliga rättsliga åtgärder vidtas för att bemöta problemen med betydande inflytande på marknaden.
Kommissionen arbetar just nu på ett meddelande om interoperabiliteten när det gäller interaktiv television, som den planerar att anta i slutet av året. Inom ramen för dess beslut om statliga subventioner utfärdar också kommissionen riktlinjer för vissa delar av stödet till övergången till digitala sändningar. I EU-lagstiftningen görs tydlig skillnad mellan regleringen av elektroniska överföringar och regleringen av dess innehåll. Parlamentet anser att denna tydliga skillnad bör bevaras och kommissionen anser att detta förhållningssätt är till mycket stor hjälp. 
Ivo Belet,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig på den korta stund jag har till mitt förfogande uppmärksamma er på två aspekter av denna digitala övergång. Den första är de öppna standarderna, som Etelka Barsi-Pataky förstås redan har tagit upp. Jag vill påminna kommissionsledamoten om att kommissionen i mars beslutade att de nationella regeringarna ska bekosta exempelvis pilotprojekt, men också inköp av digitalboxar till enskilda konsumenter. Jag undrar om ni inte borde vara mer specifik när det gäller detta och informera om att sådant ekonomiskt stöd, eller subvention, endast gäller för digitalboxar med så kallad öppen standard, i huvudsak för att undvika två saker.
Målsättningen måste vara att inte ålägga konsumenterna stora utgifter två gånger och även att undvika att den ena eller andra industripartnern avsiktligt skapar flaskhalsar. En sak är nämligen säker, herr kommissionsledamot, och det är att detta nya sätt att se på TV digitalt kommer att bli dyrare för konsumenterna. Därför är det mycket viktigt att vi enas om ett baspaket med kanaler som alla har tillgång till, både nu och i framtiden. Jag utgår från att ni delar vår uppfattning att leverantörerna i framtiden måste erbjuda sina kunder de baskanaler som finns på de nationella stationerna. Det som kallas för sändningsplikt får inte hindra den digitala övergången. Den utgör i våra ögon tvärtom en garanti för maximal utdelning.
Mitt andra inlägg gäller pluralism och mångfald. Som ni nämnde för en stund sedan är det risk att övergången till den digitala tekniken leder till att de nya marknaderna kontrolleras av dominerande aktörer. I det förslag till resolution som har antagits av utskottet för industrifrågor, forskning och energi ber vi er därför uttryckligen att se till att den nya digitala marknaden inte kontrolleras uteslutande av något multinationellt företag. Texten lyder som följer: ”Huvuddelen, eller en rimlig andel, av de nya sändningsmöjligheterna och sändningsföretagen skall inte kontrolleras uteslutande och med avgörande inflytande av multinationella medieföretag.” Detta borde vara en huvudfråga för kommissionen under hela övergångsprocessen.
Jag behöver inte hänvisa till direktivet om television utan gränser, eftersom vi kommer att diskutera detta antingen i slutet av året eller i början på nästa. Även på detta område är det viktigt att se till att de nationella marknaderna inte hamnar i händerna på en dominerande aktör i oproportionerlig, och därmed skadlig, utsträckning. I den debatten, kommissionsledamot Špidla, måste kommissionen ta ställning för konsumenterna. Jag hoppas verkligen att ni inte alltför lättvindigt tar till argumentet om subsidiaritet för att undkomma ert ansvar, för jag anser att det argumentet är fullkomligt irrelevant. 
Norbert Glante,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Min grupp stöder detta initiativförslag och även frågan till kommissionen, som vi har fått ett tydligt svar på, och jag hoppas att denna gemensamma strategi gör det möjligt för oss att komma vidare.
Jag har varit ledamot i denna kammare under ganska lång tid och jag minns att många försök har gjorts när det gäller denna fråga. Jag minns också de problem som Ivo Belet nyss tog upp. Teknisk neutralitet är ett mycket viktigt begrepp när det gäller konkurrensen. Vi hade den här typen av problem för flera år sedan, när vi blev medvetna om och tog upp att frekvensinterferenser med analoga sändningar till viss del skulle kunna hindra utvecklingen. Min uppfattning är att vi måste se till att så inte blir fallet.
Både jag och min grupp anser dock att det är mycket viktigt att återigen betona att vi måste informera konsumenterna, EU:s medborgare, på ett öppet, ärligt och rättvist sätt. Vi måste göra det i god tid, för det är de som i sinom tid ska köpa och använda denna teknik, och det är deras oro som vi måste stilla och deras motstånd som vi måste övervinna.
Besöker man en radio- och TV-handlare, vilket jag gör då och då, kan man se vad tillverkarna har att erbjuda. De digitala TV-apparaterna finns nämligen redan att köpa. Kunderna tar en titt på dem: de ser en digital dvd-film och häpnar över bildkvaliteten, och sedan ser de ett analogt TV-program på samma bildskärm och förvånas över hur stor skillnaden är. Om allmänheten informeras om fördelarna och detaljerna om när övergången ska äga rum, och om branschen satsar på spridning på marknaden genom att ta ut rimliga priser för sina varor, så tror jag att vi till 2010 har hunnit ifatt våra konkurrenter på området i andra delar av världen. Enligt min uppfattning är det dock viktigt att vi inte missar chansen att ta våra medborgare in i den digitala tidsåldern.
För övrigt vill jag uttrycka min tacksamhet för det som alltid hjärtliga, nära och goda samarbetet med Etelka Barsi-Pataky. 
Nikolaos Vakalis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Debatten handlar om en offentlig sektor som har direkta kopplingar till Lissabonmålen.
EU måste överbrygga den klyfta som skiljer oss från våra konkurrenter. Kommissionens förslag om ett gemensamt slutdatum har just det syftet. Jag ser ändå följande aspekter eller problem:
Den första aspekten, den gränsöverskridande aspekten, betonades också av kommissionsledamoten. Eftersom den digitala övergången i våra grannländer påverkar den digitala integrationen inom EU i och med problem med frekvenssamordningen, undrar jag: Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta och vilka avtal avser kommissionen att sluta för att bistå grannländer, så att även de kan genomföra den digitala övergången? Kommer, inom ramen för anslutningsförhandlingar med kandidatländerna, även dessa länders avsikt att fortsätta med de nödvändiga åtgärderna, avtalen och åtagandena att undersökas?
Den andra aspekten är den geografiska. Valet av teknik, kostnaden för installation och drift och tidtabellen för genomförandet beror också till stor del på landets geografi. Täckningen i bergiga områden och på öar medför till exempel större svårigheter än täckningen i flacka områden. Anser kommissionen därför att det finns ett behov av att främja åtgärder för digital samordning för att minska den så kallade digitala klyftan?
Min sista fråga är: Kan vi rättfärdiga subventioneringen av särskilda tekniker, som exempelvis digitalboxar, och inte andra tillgängliga tekniker? Strider inte det mot principen om teknisk neutralitet? 
Reino Paasilinna (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Vi behöver inte tvivla på fördelarna, men vi får inte glömma bort problemen. Jag vill ta upp de många problem som gäller offentliga inrättningar. Vad ska hända på våra skolor och sjukhus? Vad ska hända på ålderdomshemmen? På vissa ställen måste kanske tusentals TV-apparater eller digitalboxar bytas ut. Dessutom räcker resurserna aldrig till inom den sociala sektorn.
År 2007 kommer mitt hemland att ha tagit steget in i den digitala tidsåldern. Detta är en stor fördel. I vissa länder är det svårt för dessa offentliga inrättningar att klara av situationen. Det är otänkbart att de gamla och sjuka ska tvingas avstå från den källa till underhållning som TV-apparaterna ger, trots att de nya digitala tjänsterna kanske inte alltid behövs.
Även skolorna får problem. Om de inte har kommit så långt att de har bredband, via vilket de kan ta emot de digitala tjänsterna, så kommer de att stå inför problem. Vid det laget måste med andra ord alla skolor vara digitaliserade.
Den tekniska utvecklingen brukar ses som en ekonomisk fördel och inte som en social eller kulturell, vilket jag inte håller med om. Vårt samhälle har förändrats. Skolbarn i dag leker på ett helt annat sätt än vad vi någonsin gjorde. Ungdomar är å andra sidan i högsta grad interaktiva, men med världen och inte nödvändigtvis med sina grannar. Vår kunskapsbaserade ekonomi kan därför komma att bli en ekonomi av oförståelse, men på grund av oss, inte på grund av våra barn och ungdomar. 
Ruth Hieronymi (PPE-DE ).
   – Herr talman! Här i kammaren har vi mycket att säga om teknikrelaterade frågor, men det som vi talar om just nu är radio- och TV-sändningar. Detta är inte bara teknik, utan har också avgörande betydelse för tre områden i samhället som är viktiga för oss: kulturen, den sociala sammanhållningen och demokratiutvecklingen. Därför räcker det inte att bara tala om teknik.
Teknik är mycket viktigt. Eftersom det är drivkraften för den digitala revolutionen inom radio och TV, är det också drivkraften för skapandet av välbehövliga arbeten med goda framtidsutsikter. Därför är alltså sändningarna både en kulturell och en ekonomisk tillgång. Jag vädjar till kommissionen att snarast ta den kluvenhet och dubbelhet som finns på området på större allvar än vad man har gjort i tidigare dokument och meddelanden. Av den anledningen välkomnar jag resolutionen från utskottet för industrifrågor, forskning och energi och hoppas verkligen att vi i framtiden kan utveckla ett samarbete mellan detta utskott och utskottet för kultur och utbildning. Resolutionen utgör en mycket bra grund för det, och jag uppmanar kommissionen att ta frågan på allvar om man verkligen vill lyckas med övergången under de kommande åren. Det finns ett brådskande behov av strategiska mål för hur detta ska ske, inte bara när det gäller tekniken utan även det kulturella, sociala och demokratiska samarbetet. Om ni verkligen göra det möjligt för medlemsstaterna att klara övergången måste frågorna om subventioner och EU:s konkurrensbestämmelser lösas så snabbt som möjligt.
Kammaren förstår att vi tar denna resolution på mycket stort allvar, och vi uppmanar kommissionen att för allmänhetens skull göra detsamma. 
Francisca Pleguezuelos Aguilar (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill i denna debatt betona det som jag anser är viktigt och som ännu inte har sagts: kommissionen måste leda verksamheten inom forskning och utveckling när det gäller de nya innovativa tjänsterna, så att EU kan gå i spetsen för den tekniska utvecklingen i hela Europa. Därför anser jag att det är mycket viktigt att fastställa politiska mål som tydligt definierar garantierna, så att tjänsterna i fråga blir så utbredda som möjligt, men framför allt för medborgarnas, konsumenternas och förstås även för den ekonomiska utvecklingens skull.
Därför är det viktigt att behålla 2012 som slutdatum för övergången från analog till digital sändning, så att inte EU hamnar på efterkälken. Våra konkurrenter har nämligen satt mycket tidigare datum: Förenta staterna 2009, Sydkorea 2010 och Japan 2011. Det kräver att vi samordnar våra ansträngningar så att länderna verkligen engagerar sig. Mitt hemland Spanien har mycket riktigt, i likhet med en del andra, satt ett tidigare datum, men vi måste alla fortsätta att sträva i samma riktning, eftersom ju längre övergångsperioden blir desto större blir skadan för programföretagen, mottagarindustrin, tillverknings- och marknadsföringsindustrin, distributionssektorn och, framför allt, för medborgarna själva.
Jag vill till sist påpeka att om övergången ska lyckas är det mycket viktigt att kommissionen och medlemsstaterna framför allt säkerställer två saker: dels att den stora digitala klyftan i samhället överbryggs, dels att det inte bildas några monopol, eftersom denna övergång då blir omöjlig. 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Mitt hushåll är ett ganska typiskt europeiskt hushåll. Vi har en TV-apparat i vardagsrummet, en i köket, en i vårt sovrum och en för barnbarnen när de kommer på besök. Vi har tecknat oss för Sky Digital via satellit vilket kostar ca 40 pund sterling – 60 EUR – i månaden och vi betalar vår TV-licens för BBC:s public service-kanaler.
Även om det finns hundratals digitala kanaler så kommer vi bara att kunna se på en digital kanal åt gången på alla dessa apparater eftersom vi bara har ett tittarkort. För tillfället kan jag medan min fru tittar på ”Extreme Makeover” och våra barnbarn tittar på den digitala seriekanalen ändå få in nyheterna på en av de fem analoga kanalerna. Efter övergången – som nu kommer om bara två eller tre år i Förenade kungariket – kommer vi att sitta där med bara en kanal åt gången såvida vi inte betalar för extra digitalboxar och kort. För att tillgodose alla intressen i ett typiskt hushåll kan det krävas upp till fyra eller fem kort. Kostnaden kan uppgå till 200 pund sterling – 300 EUR – i månaden; 2 000 pund sterling – 3 000 EUR – om året utöver licensavgiften.
Det är viktigt att kommissionen ser till att leverantörer av digitala tjänster, såsom Sky, tillåter val av multipla kanaler i varje hushåll till en rimlig kostnad och att de inte gör de multipla val som digitaliseringen kan erbjuda så orimligt dyra att de inte tjänar något till. Därför frågar jag kommissionsledamoten: vad kommer ni att göra åt tillgången till och kostnaden för flera digitala kanaler i varje hushåll? Vad kommer ni att göra för att se till att monopolställningar inte oskäligt utnyttjas och vad kommer ni att göra för att minska kostnaden för en omställning av en enda apparat från analog till digital teknik för de mindre välbärgade och de socialt utsatta? 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Digital television medför en rad fördelar för tittarna: bättre bildkvalitet, bättre ljud och bättre bildmottagning genom mobil och portabel utrustning samt interaktiva tjänster.
Samtidigt förbättrar den digitala televisionen tillgången för människor med särskilda behov, till exempel personer med nedsatt hörsel eller syn, genom att erbjuda stödtjänster som bättre textning, syntolkning och teckenspråk.
Därför är det absolut nödvändigt att den digitala övergången genomförs senast 2012, så att vi inte hamnar efter våra främsta konkurrenter Förenta staterna och Japan, som planerar att stoppa de analoga sändningarna 2009 respektive 2011.
För övrigt kommer dock övergången till digital television och det åtföljande upphörandet av analoga sändningar dessutom att leda till att analoga frekvenser frigörs och kan användas för nya, innovativa tjänster. Frigörandet av frekvenser måste följas av strategier som syftar till att öka pluralismen, särskilt den kulturella mångfalden, när det gäller återutsändningar av europeiska och oberoende produktioner. Vi måste sträva efter TV-program som på ett kvalitativt sätt belyser televisionens utbildningsmässiga, kulturella och informativa uppdrag. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar varmt detta initiativ från parlamentet och från våra kolleger i utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Jag bad om att få göra ett kort uttalande mot slutet eftersom jag förra fredagen blev inbjuden att delta i en konferens som hölls av den brittiska tillsynsmyndigheten Ofcom med stöd av ordförandeskapet. En av de viktigare frågorna på konferensens dagordning var spektrumreglering och hantering, särskilt i samband med den så kallade digitala tilldelningen – med det språkbruk som en del lär ha använt sig av i kväll – som har att göra med frigörandet av högkvalitativt radiofrekvensspektrum som ett resultat av övergången till digital television.
Parlamentet måste ägna mycket mer uppmärksamhet åt frågan om hur radiospektrum ska fördelas och hanteras i Europeiska unionen eftersom det uppenbarligen är viktigt att vi har någon sorts samordning av målen här. Medlemsstaterna håller redan på att fatta beslut om hur den digitala tilldelningen bör användas.
En del personer, bland dem den senaste talaren, har talat om att vi kommer att få en unik kombination av omständigheter i och med att samma sorters spektrum kommer att bli tillgängliga i varje europeiskt land. För att gynna skapandet av en aktivare marknad för digitalt innehåll och för att vi ska kunna frigöra oss från en del av de konstlade begränsningar som vi för närvarande har med avseende på nationella gränser för digitalt innehåll, finns det säkerligen möjligheter som vi måste utnyttja, men för att göra detta måste vi utveckla idéer som uppmuntrar medlemsstaterna att dra fördel av dem.
Hittills har vi inte sett så många sådana idéer. Jag anser att det finns mycket för parlamentet att göra. Jag välkomnar därför Etelka Barsi-Patakys initiativ i utskottet för industrifrågor, men jag hoppas att ni håller med om att detta bara är en början. Först och främst måste vi sprida betydelsen av den digitala övergången, för det andra måste vi göra våra kolleger uppmärksamma på dess grundläggande ekonomiska betydelse och för det tredje måste vi politiskt börja ta itu med frågan hur vi ska hantera fördelningen av spektrum och den digitala tilldelningen. 
Vladimír Špidla,
   . –  Mina damer och herrar! Jag vill tacka er för denna debatt. Ordet ”revolution” dök upp och det tycker jag är helt rätt eftersom övergången till digitala sändningar är ett slags revolution och alla större tekniska övergångar i liknande skala får omfattande konsekvenser. Den mänskliga civilisationens utveckling har trots allt varit nära knuten till datorutvecklingen. Traditionella former av information följdes av det skrivna ordet som i sin tur följdes av masspridningen av information. Det senaste stadiet i processen, och där vi för närvarande befinner oss, är den elektroniska informationsspridningen men vi är redan på väg mot nästa steg, varav ett obestridligen är artificiell intelligens. Alla dessa radikala förändringar har haft eller kommer att få en lång rad konsekvenser och ni betraktade denna möjlighet ur väldigt många synvinklar under debatten. 
Jag vill lyfta fram två saker. För det första: kommissionens strategi grundar sig på dess befogenheter. Syftet är därför att hitta en teknisk och organisatorisk lösning på föreliggande problem snarare än att ta itu med innehållsfrågan. Det är allmänt erkänt att denna lösning ökar möjligheterna, förbättrar kvaliteten och troligen även minskar kostnaderna. Jag förväntar mig, och tar för givet, att de olika stadierna i denna debatt kommer att fortsätta fram till 2012. Vi värderar denna process mycket eftersom det är omöjligt att utan en verklig demokratisk debatt inta en hållning eller hitta en flexibel lösning när det gäller en så stor förändring. Jag anser att den mening som kommissionen har använt, och som jag använde i mitt inledningstal, för att förklara grundtanken fortsättningsvis också kommer att gälla, nämligen att se till att det spektrum som frigörs när det analoga nätet släcks används på ett sätt som gynnar samhället mest. 
Talmannen.
   – Jag har mottagit ett resolutionsförslag(1), som getts in i enlighet med artikel 108.5 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad. 
Omröstningen om detta resolutionsförslag kommer att äga rum på onsdag.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om ”hemliga fängelser” i Europa. 
Franco Frattini,
   – Herr talman! Till följd av de anklagelser som rapporterats i vissa inflytelserika dagstidningar om att det finns hemliga fängelser som drivs av CIA i vissa EU-medlemsstater och även i vissa kandidatländer vill kommissionen påpeka att många medlemsstater och kandidatländer har gjort offentliga uttalanden där de kategoriskt förnekat anklagelserna. 
Man har ännu inte kunnat bekräfta eller hitta några rättsliga bevis för den typen av anklagelser. En sådan situation – och här måste vi vara ytterst tydliga – skulle, om den visade sig vara sann, innebära ett allvarligt brott mot EU:s principer, för att inte tala om medlemsstaternas lagar, inklusive strafflagstiftningen, som förbjuder den typ av företeelser och situationer som beskrivs.
Kommissionen vill påpeka att, i enlighet med artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen, grundades – och styrs – unionen utifrån demokratiska principer och respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, liksom naturligtvis rättsreglerna. Dessa principer är också allmänt gällande i medlemsstaternas nationella lagstiftningar och deras strafflagstiftning förbjuder kränkandet av de grundläggande och mänskliga rättigheterna.
Därför är det självklart att medlemsstaterna måste följa dessa principer; men de måste även respektera de internationella rättsliga förpliktelserna, särskilt de som ingår i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt i konventionen till förhindrande av tortyr. 
Det är också obestridligt – som vi alla är mycket medvetna om – att när ett kandidatland fullbordar sitt anslutningsförfarande måste landet i fråga ha uppnått en institutionell stabilitet som garanterar fullständig respekt för demokratin, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna samt skyddandet av alla grundläggande friheter för att kvalificera för ett EU-medlemskap. Denna princip etablerades av Europeiska rådet i Köpenhamn så tidigt som 1993 och utgör således en av pelarna i de så kallade Köpenhamnskriterierna. 
Med beaktande av dessa principer anser vi självklart att det är ytterst viktigt att medlemsstaterna och kandidatländerna undersöker skälen till pressens anklagelser på ett tillbörligt sätt och använder alla tillgängliga rättsliga medel.
Kommissionen välkomnar det beslut som nyligen fattats av utskottet för rättsliga frågor och Europarådets parlamentariska församling att undersöka anklagelsen om att det finns hemliga fängelser i Europa och vi har bett Europarådets parlamentariska församling att hålla oss informerade om utvecklingen i denna oerhört allvarliga och känsliga fråga. 
Kommissionens noggranna övervakning av dessa anklagelser kommer att fortsätta. Vi kommer att göra det på medlemsstatsnivå när det gäller iakttagandet av EU-lagstiftning och på internationell nivå med särskild hänsyn till de initiativ som Förenta staternas myndigheter kan besluta sig för att ta i frågan. 
Låt mig till sist ge min personliga och kommissionens försäkran om att parlamentet hela tiden kommer att underrättas och engageras i dialogen när det gäller utvecklingen i denna fråga. 
Carlos Coelho,
   . – Mina damer och herrar! Jag uppskattade verkligen ert tal, herr Frattini, och särskilt era bedyranden till kammaren att inget EU-land är inblandat i denna skandal. Ni förstår dock säkerligen att vi inte känner oss säkra innan vi är förvissade om att inget EU-land är inblandat i det vanhedrande beslutet att vara värdland för fängelser där fångarna utsätts för omänsklig grymhet och tortyr.
Låt det inte finnas någon tvekan: vi står alla skuldra vid skuldra med länder som direkt har drabbats av våldsamma terrorhandlingar, såsom Förenta staterna, Spanien, Förenade kungariket eller vilket annat land som helst. Vi är alla fast beslutna att bekämpa internationell terrorism, men varje steg måste tas med respekt för de mänskliga rättigheterna och för rättsstatens företräde. 
I motsats till vad vissa kanske tror är detta inte ett tecken på vår svaghet utan snarare på vår beslutsamhet. Det ger ett internationellt berättigande till kampen mot terrorism genom att tydligt ange vad som skiljer oss från terroristerna, nämligen respekt för mänskligt liv och människors grundläggande rättigheter. 
Franco Frattini hänvisade till den internationella axeln som alla EU-länder har tagit ställning för. De internationella reglerna i de olika konventionerna är tydliga när det gäller villkoren för internering och skyldigheten att ge fångar en rättvis rättegång i en behörig, opartisk och oberoende domstol. Det är störande att myndigheterna i Förenta staterna nästan fyra år efter att FN för första gången krävde tillträde till Guantanamo-fängelset för att undersöka om de mänskliga rättigheterna respekterades, fortfarande säger nej eller sätter upp oacceptabla villkor, som Donald Rumsfeld återupprepade för några dagar sedan. 
Än en gång, som vi såg i fråga om Echelon-betänkandet, beter sig Förenta staternas regering och senaten på olika sätt. Franco Frattini lovordade med rätta rådet och initiativet från utskottet för rättsliga frågor. I detta läge vill jag betona två initiativ från Förenta staternas senat som jag helhjärtat välkomnar. Det första är senator John McCains initiativ som stärker internernas rättigheter och det andra initiativet, som föreslogs av senator John Kerry, gäller att inleda en undersökning av avslöjandena om hemliga fängelser där tortyr uppenbarligen tillåts, något som vi i allra högsta grad fördömer. 
Martine Roure,
   . – Herr talman, herr Frattini! Några nationella dagstidningar har faktiskt tagit upp detta problem, och särskilt , som nyligen i sina spalter meddelade att hemliga fängelser som drivs av CIA enligt uppgift fanns på EU:s territorium, närmare bestämt i Östeuropa. Tidningen namngav inte de berörda länderna av säkerhetsskäl men låt oss uppmärksamma att man i en undersökning ledd av organisationen Human Rights Watch pekade på att CIA internerade ett antal ”spökfångar” år 2002. 
Låt oss komma ihåg att Förenta staternas kongress har gett ut en rapport som rör tvivelaktiga metoder som används av Förenta staterna när man förflyttar interner till tredjeland i syfte att tillgripa tortyr under förhören. Vi är dessutom ytterst oroade över de senaste anklagelserna som tyder på att Bush-administrationen vill att Förenta staternas kongress ska undanta CIA från förbudet mot all form av misshandel av interner. 
Dessa avslöjanden måste verkligen uppmärksammas. Som ni har sagt är det faktiskt inte acceptabelt att ha laglösa områden i Europa och i världen. Följaktligen har vi i denna kammare alltid motsatt oss användandet av ett rättsligt tomrum när det gäller den behandling som fångarna på Guantanamo Bay har utsatts för. Vi kan därför under inga omständigheter tillåta sådana fängelser i Europa. Om anklagelserna kan bevisas måste det som pågår genast stoppas. Om de inte kan bevisas måste bevismaterialet samlas in för att stoppa ryktena. 
Vi ber därför kommissionen att undersöka dessa anklagelser, och jag kan tillägga att ni nyligen lovade detta inför pressen, herr Frattini. Dessa undersökningsresultat måste, som jag tror ni håller med om, presenteras för Europaparlamentets ledamöter. Vilka åtgärder avser kommissionen att vidta för att se till att Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, Europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, och särskilt artikel 4, upprätthålls ordentligt i hela EU? 
Det bästa sättet att bekämpa fanatikerna och terroristerna är, som vi redan har sagt – och det är inte onödigt att upprepa detta – att sätta upp våra värderingar om frihet och skyddet av de grundläggande rättigheterna mot dem. 
Sarah Ludford,
   . – Herr talman! Som människorättsorganisationen Human Rights Watch påminde om för ett år sedan var försvinnanden ett missbrukat varumärke för latinamerikanska militärdiktaturer i deras smutsiga krig mot påstådd omstörtande verksamhet. Nu har de blivit Förenta staternas taktik i jakten på al-Qaida.
Olaglig internering utan anklagelse eller rättegång i Guantanamo Bay eller Irak är illa nog, men hemlig internering där människor hålls isolerade utan tillgång till advokater och utelämnade till misshandel eller tortyr är det svartaste av svarta hål. Vi ser att Förenta staternas kongress nu försöker förhindra krav på ålägganden om prövning av det berättigade i frihetsberövanden och att president George Bush och hans hantlangare försöker kväva McCain-förslaget som skulle förbjuda omänsklig behandling av Förenta staternas internerade.
Under dessa omständigheter, dvs. om en trovärdig tidning och en trovärdig icke-statlig människorättsorganisation påstår att det i Östeuropa, och särskilt i Polen och Rumänien, finns hemliga fängelser för terrorbekämpning, vad ska vi då göra? Vi håller alla med om att det skulle vara förödande för EU:s rykte och trovärdighet om dessa anklagelser visade sig vara sanna. I artikel 6 och 7 i EU-fördraget fastställs kravet på att respektera de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen.
Kommissionsledamot Franco Frattini säger att det inte finns några bevis, men vad har han gjort för att försöka ta reda på det? När dessa anklagelser blev kända för tio dagar sedan fick vi veta att medlemsstaterna skulle utfrågas informellt, och att tekniska experter från det berörda direktoratet skulle stå i kontakt med sina kolleger i de 25 medlemsstaterna och i de 4 kandidatländerna. Sedan fick vi veta att en sådan granskning inte var liktydig med en utredning.
Jag ifrågasätter inte uppriktigheten hos de polska och rumänska regeringarna, men vi vet att hemliga underrättelsetjänster ibland har sin egen agenda. Jag blir inte kvitt en känsla av obehag och kvardröjande tvivel när respekterade organisationer har kommit med anklagelser, men vi kan ärligt talat inte säga att de har utretts grundligt. De mekanismer vi har i EU för att garantera att de människorättsliga normerna respekteras är uppriktigt sagt otillräckliga: ingen extern expertgranskning, ingen övervakning, inget genomförande. Svagheten hos er kommission, herr Frattini, uppdagades i era yttranden. Tidigare fall är inte uppmuntrande. EU misslyckades med att nå en gemensam ståndpunkt, för att inte tala om gemensamma initiativ, för att få Förenta staterna att frige våra egna medborgare från Guantanamo Bay. Förenta staterna bestraffade länder i östra och sydöstra Europa genom att dra in sitt militära stöd om de vägrade att underteckna undantag från Internationella brottmålsdomstolen för Förenta staternas personal. EU erbjöd sig inte att betala mellanskillnaden.
Jag vill att ni yrkar på att denna fråga förs upp på dagordningen för nästa råd (allmänna frågor och yttre förbindelser) och för toppmötet i december. Den här frågan måste tas upp på politisk nivå för att garantera att de rättsliga garantier som det är meningen att EU ska tillhandahålla respekteras fullt ut. 
Hélène Flautre,
   . – Herr talman! Jag anser att vi har gjort rätt i att sätta igång denna debatt, eftersom det som Franco Frattini har sagt oss är aningen olikt det som meddelades i början och ni kommer åtminstone att erkänna att om platser med sådana mystiska namn – hemliga anläggningar, saltgruvor med ”spökfångar” etcetera – verkligen existerar, skulle processen med artikel 6 i fördraget och fördraget självt göras kort. 
Debatten är ett första steg. Ni kommer säkerligen att uppmanas att ta ytterligare steg när det gäller denna fråga. Varför? Därför att detta är en ytterst viktig fråga. Det handlar om människor som enligt uppgift har blivit fängslade, utan att först ha genomgått en rättegång, för en icke angiven tidslängd och utan något som helst överklagande och som därför med all sannolikhet utsätts för tortyr och omänsklig och förnedrande behandling. Det handlar således om eventuella brott mot artiklarna 3, 5 och 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna, liksom eventuella brott mot Europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och Internationella pakten om civila och politiska rättigheter. 
De senaste nyheterna är att två länder, ett som tillhör EU och ett som håller på att bli EU-medlem, nämns bland dem som påstås ha haft sådana centrer. Jag säger ”har” haft eftersom dessa länder i dag förnekar de handlingar de anklagas för och för att rapporterna i fråga är från 2002 och 2003. Det som de förnekar att det skulle ske i dag skulle därför kunna överensstämma med de uppgifter som finns i rapporterna, och särskilt i rapporten från Human Rights Watch, men att man erkänner att den eventuella förekomsten av sådana centrer kan vara ett brott mot Fördraget om Europeiska unionen och dess artikel 6 kräver att ni uträttar mer än att bara göra uttalanden, herr kommissionsledamot. 
Ni säger att ni överlämnar frågan i medlemsstaternas händer. Ni säger att ni ska granska Europarådets undersökning noggrant; jag vill förresten tala om för er att Europaparlamentets underutskott för mänskliga rättigheter redan har beslutat att bjuda in Dick Marty så fort hans arbete har överlämnats. Ni säger att ni väntar på att få veta vad Förenta staterna beslutar i denna fråga och ni har uttryckt er önskan om att undersökningarna ska utföras på en teknisk nivå. Jag för min del anser inte alls att detta är lämpligt. Ni, herr kommissionsledamot, måste helt enkelt genomföra en undersökning för att belysa denna situation, som skadar EU:s grundvalar och dess internationella trovärdighet. 
Vittorio Agnoletto,
   Herr talman, mina damer och herrar! Vice ordförande Franco Frattini påminner mig om – och detta är inte menat som en förolämpning – dessa berömda apor som inte ser något ont, hör något ont och inte säger något ont. Han har dock talat, även om han inte ens hade modet att säga att vad det verkligen handlar om inte är hemliga fängelser i allmänhet utan riktiga tortyrkammare som vissa europeiska länder har ställt till CIA:s och Förenta staternas förfogande. 
Kommissionsledamot Frattini! Ni förnekar det uppenbara. Ni förnekar något som till och med pålitliga källor i Förenta staterna har erkänt. Vi vill att ni genomför en undersökning, men om det inte finns någon vilja att hitta bevisen kommer bevisen aldrig att hittas. 
Kommissionsledamot! Ni kanske inte vet att Abu Omar, den före detta imamen i moskén på via Jenner, blev kidnappad i Milano den 17 september 2003 och att domarna i Milano, som har hittat obestridliga bevis på att CIA var direkt ansvariga, har begärt att 22 amerikanska underrättelseagenter utlämnas. 
Vilken hållning intog kommissionen när man stod inför dessa bevis? Vad gjorde den, med det faktum för ögonen att suveräniteten hade kränkts, för att tvinga Förenta staternas myndigheter att följa konventionerna om mänskliga rättigheter och tortyr? Kommissionen gjorde ingenting.
Med tanke på denna erfarenhet är jag inte optimistisk till resultaten av de framtida åtgärder som kommissionen förmodligen kommer att vidta. 

Ryszard Czarnecki (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Det kan mycket väl vara så att den fråga vi diskuterar även gäller mitt eget land Polen. Den polska regeringen har gjort ett offentligt uttalande där man förnekar att det överhuvudtaget finns sådana fängelser i Polen. Det är dock mycket talande att man i uttalandet inte gör någon direkt anknytning till det förflutna. Därför behöver man undersöka saken närmare. 
Den förre försvarsministern har förnekat uppgifter om att al-Qaida-terrorister hålls fångna i specialfängelser i vårt land men han gjorde det under en radiointervju på ett sätt som en gång i tiden uppmuntrades av den sovjetiska nyhetsbyrån TASS. Allt som förnekades av den senare bekräftades i själva verket som sant. 
Samtidigt vill jag dock be ledamöterna i kammaren att behålla sinnet för proportioner under denna debatt. Kriget mot terrorn är mycket viktigt och vi måste vara obevekliga och bestämda när vi utkämpar det, men det måste vägledas av den allmänna opinionen. Det finns två ytterligheter som jag bestämt anser att vi måste undvika. Den första är att målen helgar medlen och att till och med demokratiska värderingar och mänskliga rättigheter offras i kampen mot den internationella terrorismen. Vi får inte tillåta att detta sker. Men vi måste även se till att västvärlden och våra värderingar inte lamslås. Jag anser att dessa två ytterligheter bör undvikas och det vore synd om någon av dem skulle få övertaget i Europaparlamentet eller i någon annan EU-institution. 
Jag anser att denna kammare är det rätta stället att högt och tydligt, och utan att tveka, säga att kriget mot terrorn kommer att utkämpas hårt och skoningslöst, men att det kommer att vägledas av den allmänna opinionen. På detta sätt kommer det att godkännas av allmänheten och få en allmän legitimitet i den fria västvärlden. 
Stefano Zappalà (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser inte att ett så komplext och mångfacetterat problem som terrorism kan lösas med en enda endimensionell strategi. Medborgare i en suverän stat eller suveräna stater har laglig rätt att leva i fred, ägna sina liv åt arbetet, familjen och den livsstil de fritt har valt. 
Krig har varit – och är – kritiska perioder i ett samhälles liv; de omkullkastar alla vanliga normer men de innefattar exakta militära positioner, tydligt tecknade slagfält, en synlig fiende och överenskomna regler. Terrorism, å andra sidan, följer inte det officiella krigets regler, innefattar inte bara militären och bedrivs inte på slagfält. Den använder lömsk taktik för att slå till mot oskyldiga i hemmet, när och där de minst anar det, utan något särskilt mål, utan något samhälleligt syfte och utan värderingar. 
Det är självklart att alla måste respektera statens regler, lagar och suveränitet. Det är oförnekligt att vi alla måste upprätthålla inte bara de mest grundläggande mänskliga rättigheterna utan även de principer som ligger till grund för alla civila samhällen och alla relationer mellan nationer. 
Innan vi riktar anklagelser mot länder som utan tvivel är demokratiska måste vi dock först ha full kunskap om sakuppgifterna och omständigheterna. Vi måste också tänka på de försvarslösa terroroffrens familjer som drabbats under de senaste åren och på de miljontals medborgare som fortfarande lever under hot om attack. 
Vi kan inte använda silkesvantar för att bekämpa terrorism, men vi kan inte heller anklaga demokratiska länder enbart på hypotetiska grunder. Om vi ställs inför valet mellan terrorism och demokrati är jag säker på att vi alla skulle välja demokrati. 
Herr talman! Vi bör låta domstolarna göra sitt arbete utan att leta efter orsaker att lägga skulden på länder som verkligen inte förtjänar det. Jag håller med Franco Frattini och hoppas att vi här i parlamentet endast kommer att fatta beslut i denna fråga när vi kan vara säkra på att vi handlar på ett demokratiskt sätt. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! CIA har ett nätverk av hemliga fängelser över hela världen. Samtidigt har Förenta Staterna godtagit användandet av en ”utlämningspolitik” för att kunna ta in människor, till och med europeiska medborgare, till förhör på platser som vi inte känner till.
Förenta staternas president hotar i dag med att lägga in sitt veto mot lagförslaget som har antagits av amerikanska senaten och som gäller införandet av det som var självklart till åtminstone för några år sedan, nämligen att internationella lagar ska gälla för personer som har arresterats av Förenta staterna överallt i världen. Allt detta händer år 2005 i ett stort land, i ett land med långa demokratiska traditioner och i ett land som insisterar på att varje år publicera rapporter om mänskliga rättigheter och kritisera andra länder världen över som bryter mot dem.
Förenta staternas politik påverkar oss alla, oavsett om dessa läger ligger i Europa eller inte. Terroristerna välkomnar argumentet om dubbla standarder i det europeiska samhället för att de ska kunna värva nya terrorister och undergräva vår politik. Ska vi tillåta dem att göra detta? Vi måste ställa frågor som innan de amerikanska fängelserna upptäcktes kändes helt otänkbara.
En av dessa frågor är: Finns det i dag medlemsstater eller kandidatländer i Europeiska unionen som har sådana fängelser?
För det andra: Finns det i dag medlemsstater eller kandidatländer i Europeiska unionen som skickar sina fångar till amerikanska fängelser? Var kan de tänkas två sina händer när de använder detta nätverk för sina fångar? Detta är frågor som vi måste få svar på.
För det tredje: Har Förenta staterna skickat personer som har gripits i Europa till dessa fängelser?
I kampen mot terrorismen är inte målsättningen att helga alla medel. Låt inte oss européer skapa ett Europainspirerat Frankensteins monster som vi inte kan kontrollera och låt oss inte heller tillåta något annat land att göra detsamma. 
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! All denna information är alltför detaljerad och övertygande. Ni talar också på ett sådant övertygande sätt att det är lockande att inte tro er. De åtaganden som ni har gjort här att undersöka situationen är därför berömvärda, men ingenting som övertygar oss.
Vi förväntar oss att kommissionen och rådet agerar kraftfullt och inte nöjer sig med fina ord eller förnekanden från politiker på cocktailpartyn. Vi förväntar oss ett genuint handlande och en utredning.
Herr kommissionsledamot! På order av åklagarmyndigheten undersöker polisen på ön Mallorca den illegala transporten av fångar. Stora insatser har krävts för att genomföra undersökningen, men alla polisens undersökningar pekar dock åt samma håll som pressens tidigare undersökningar. I allt detta har man inte fått något stöd från Förenta staterna.
Jag vill att ni kräver att liknande undersökningar genomförs i alla länder som påstås vara inblandade i dessa omständigheter. Jag vidhåller att politiska förnekanden med vaga ord om både nuet och det förflutna som endast är avsedda för att undandra sig ansvar inte räcker till. Vi vill ha en ordentlig utredning och ett löfte om en polisiär och rättslig undersökning som lägger fram bevis för att det inte finns någon sanning i dessa anklagelser.
Det är väldigt motbjudande för oss att se sådant i ett land som vi har varit allierade med under en lång period. Det är också ytterst motbjudande för oss att se detta på europeisk mark och att se århundraden av civilisation och moraliska framsteg i kampen mot brottslighet, eller som i detta fall mot terrorism, försakas. Dessutom, herr kommissionsledamot, håller jag med om det som en annan talare sa för en stund sedan: Länder måste anses vara oskyldiga till dess att motsatsen har bevisats.
Men att de är oskyldiga tills de bevisas vara skyldiga betyder inte att ni inte är tvungna att göra en utredning. Hela EU:s trovärdighet som ett område för frihet, säkerhet och rättvisa står på spel. Eftersom det är vårt ansvar kan ni inte förlita er på förklaringar som ges av andra. Ni måste vidta lämpliga åtgärder men också kräva att rådet gör det. 
Kathalijne Maria Buitenweg (Verts/ALE ).
   – Herr talman! För att vara en säkerhetstjänst förekommer CIA i nyheterna väldigt mycket. Tyskland och Italien är mycket upprörda över rapporter om påstådda bortföranden av radikala imamer i båda länderna och, som min kollega sa för en stund sedan, en undersökning har just inletts i Spanien om transiteringen av misstänkta via Mallorca. Det går också rykten om att det finns hemliga fångläger i Europa där personer som har fråntagits sina rättigheter hålls fängslade.
I det första fallet är de inblandade europeiska länderna rasande, men i det andra fallet bär de delvis ansvaret. Ni har sagt det själv, nämligen att det står i strid mot mänskliga rättigheter och Europakonventionen om skyddet av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, och jag är mycket nyfiken på vad ni kommer att göra åt det. När Europarådet sätter igång en utredning är er enda respons en begäran att hålla er informerad. Detta förefaller mig som en mycket snäv tolkning.
Som den värdegemenskap Europeiska unionen är kan den inte tillåta sig att titta bort, och jag vill att ni intar en aktiv roll. Jag vill att ni kontrollerar, inte bara med regeringarna, utan också med icke-statliga organisationer och medierna, om dessa uttalanden är sanna. Jag vill också att ni talar med parlamentsledamöter och, om uttalandena är sanna, vill jag höra er säga att man har brutit mot artikel 6 och att förfarandet i artikel 7 ska genomföras. Och om det nu finns någon sanning i uttalandena, vill jag höra er säga att artikel 7 ska tillämpas!
Emellertid är detta inte enbart en institutionell fråga. Det är inte bara något som kommissionen måste göra, även om jag anser att den borde spela en betydligt mer aktiv roll. Detta är framför allt också en politisk fråga. För en stund sedan sa en polsk ledamot helt riktigt att sådana frågor även bör diskuteras på nationell nivå och jag anser att vi bör vända oss till våra nationella systerpartier eftersom detta är något som måste tas upp även med dem. Vi kan inte enbart lägga ansvaret på kommissionen utan också se till att våra systerpartier kontrollerar dessa angelägenheter för att få reda på om de är sanna eller inte. 
Erik Meijer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Det är inte bara hotade diktaturer som håller människor fängslade på ett oacceptabelt sätt. Sedan man började använda militärbasen i Guantanamo Bay som ett fängelse där icke-amerikaner kan hållas fängslade utan rättegång och utan advokat vet vi att även Natos mäktigaste medlemsstat har brutit mot de mänskliga rättigheterna i samma omfattning. 
I Europa förväntar vi oss att i stort sett alla förkastar sådana metoder, även då personer är inblandade som anses vara ett hot mot vårt liv i fred och demokrati. Om hemliga fångar hålls fängslade i en av våra nuvarande eller framtida medlemsstater eller i stater som drar fördel av vår grannskapspolitik är detta en skamfläck för ett Europa som gör anspråk på den demokratiska rättsstatsprincipen och skyddandet av mänskliga rättigheter.
Kommissionen och rådet bör därför göra sitt yttersta för att sätta stopp för den eventuella förekomsten av sådana fängelser. Kommissionsledamot Franco Frattini rapporterar nu att de medlemstater som är direkt inblandade förnekar sin del av ansvaret. Han hänvisar vidare till Europarådet som redan har tagit sig an ärendet. Om sådana fängelser finns har avsikten alltid varit att hemlighålla deras existens för alltid.
Att förneka är det första sättet att skydda dessa hemligheter på. Dessa förnekanden övertygar inte mig och i synnerhet inte dem som har uppmärksammat er på detta. Europeiska unionen måste själva kontrollera om det finns ett amerikanskt nätverk av hemliga fängelser och om några av dem är placerade i Europa. Jag ställer mig bakom de steg i förfarandet som Kathalijne Maria Buitenweg nämnde. I stället för att helt enkelt förneka att de existerar måste vi gå till botten med denna fråga. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
    –  Herr talman! Ryszard Czarnecki och kommissionsledamot Franco Frattini har redan hänvisat till faktumet att den polska regeringen har förnekat anklagelserna om att fångläger skulle finnas i Polen. Jag kan naturligtvis inte själv svara för om uppgifterna stämmer, eftersom jag inte har gjort några efterforskningar om var det misstänkta planet skulle ha landat i Polen. Även om det är så att ett CIA-ägt Boeingplan landade i Polen under 2003 är det emellertid inget bevis för att sådana läger har funnits eller fortfarande finns i mitt land.
Vi vet inte heller av vilken anledning planet landade. Det kan ha varit för att tanka, för att genomföra något slags reparation eller kanske för att ta någon ombord. Vad vi däremot vet är att detta Boeing-plan även landade i Tjeckien och i Sverige under år 2003 och senare i Palma på ön Mallorca. Men ingen anklagar dessa länder för att hysa några sådana läger eller uttrycker misstankar av detta slag. Man kan bara fråga sig om detta beror på att man felaktigt tror att det inte finns något sådant som pressfrihet i Polen, och att journalister inte omedelbart är en sådan sensation på spåret.
Rent logiskt skulle det förvåna mig om amerikanerna bestämde sig för att använda ett EU-land för detta ändamål och därmed tvinga landet i fråga att bryta mot fördragen och EU-lagstiftningen, i stället för att använda en amerikansk militärbas eller länder där pressfriheten inte existerar eller är begränsad. Exempel på sådana länder är Egypten och Thailand. En möjlighet är att vi deltar på eget uppdrag genom att medvetet skicka upp en försöksballong som ska mäta reaktionerna hos de nya EU-länderna för att sätta den transatlantiska alliansens styrka på prov. En annan möjlighet är att någon är angelägen om att peka ut nya mål för al-Qaidas terrorattacker och att se till att dessa attacker genomförs mot Polen och Rumänien.
Jag anser därför att vi bör vidta stor försiktighet och undvika att läsa in alltför mycket i dessa fakta, vilket vissa personer har gjort. Genom att göra så bidrar de inte bara till att Europas verkliga problem skuffas åt sidan, utan också till att man utsätter polska medborgare för risken för terrorattacker. Jag gläder mig över att Europarådet kan komma att göra en grundlig utredning av detta problem och ju snarare det sker ju bättre är det. Som svar på Kathalijne Maria Buitenwegs förslag vill jag öppet säga att jag mer än gärna bjuder in utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter till Polen för att de själva ska kunna undersöka frågan. 
Giovanni Claudio Fava (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag befarar att de förnekanden som vice ordförande Frattini hänvisade till i samband med de länder som är berörda är mycket formella och osannolika.
I de hemligstämplade CIA-dokument, som diskuteras i praktiskt taget hela den europeiska pressen för närvarande, har de hemliga fängelserna i Polen och Rumänien, som man hänvisar till i och , till och med ett namn – ””. De är en sorts ingenmansland, bortom lagen och bortom -akten. Om detta kan bevisas är anklagelserna allvarliga och ger oss ett svårt problem – vi måste klara av den svåra balansgången mellan att skydda medborgarnas rättigheter och att bekämpa terrorismen.
Jag vill ta upp en motsägelse – nämligen att utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor kommer att ta upp frågan om lagring av personuppgifter och återigen försöka, med en uttalad ansvarskänsla, att finna en gemensam rättslig och politisk grund för rättigheter och nödsituationer. Vi måste skydda medborgarnas rättigheter och utnyttja alla tillgängliga medel för att bekämpa terrorismen, just när vi upptäcker att europeiska länder har blivit CIA:s egen bakgård.
Herr Frattini! Det verkligt allvarliga är att vi inte ens har rätt att bli förvånade. För två år sedan, vilket har framgått av de aktuella rättsliga undersökningarna – vilket ni väl känner till – kidnappades EU-medborgare och andra medborgare i EU:s medlemsstater av Förenta staternas säkerhetstjänst. Men än en gång verkar vi blunda för saker och ting.
Vi har noterat er slutkommentar, nämligen att om de episoder som vi diskuterar i dag kunde bevisas, skulle de utgöra allvarliga kränkningar av artiklarna 6 och 7 i EU-fördraget. Det anser jag är ett viktigt uttalande, som vi ber er utveckla mer i detalj, genom att påbörja en grundlig undersökning av de händelser som vi har diskuterat under eftermiddagen. 
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ).
   – Herr talman! I motsats till vad vår polske vän anser finns det inte inom EU två rättsliga doktriner om huruvida ändamålet helgar medlen. Lagen är entydig och bindande. Terror får inte bekämpas med terror.
Detta är vare sig problematiskt eller oklart. Frihetsberövande, kidnappning, tvångstransportering, tortyr, övergrepp, placering i isoleringscell, samt att bortse från att personen är förmodat oskyldig, allt detta är brott, och utgör i sig själv terrorism. Detta är inte modellen för Europa.
Ni hänvisar till kommentarer i pressen, och säger att ni inte har några bevis. Jag kan försäkra er, herr kommissionsledamot, att detta bara är den första av många debatter tills vi kommit fram till en lösning i denna fråga, en lösning bortom alla tvivel.
Det handlar om antalet flygningar, berörda flygplatser, tidpunkt för flygningarna, de företag som ansvarade för flygningarna, flygplanens destinationer. Ni har uppgifter från fångar, bevis från ett dussintal internationella organisationer, undersökningar som CIA själv har gjort, även om de gällde överträdelser av sekretessen snarare än själva brotten. De österrikiska militärmyndigheterna undersöker nu om CIA:s flygningar i det österrikiska luftrummet, och utredningar görs också av domstolar i Spanien, Italien och Tyskland.
Jag uppmanar er att vakna upp, att genomföra de åtaganden som åligger ert ämbete och att ta ert ansvar. 
Claude Moraes (PSE ).
   – Herr talman! Förra fredagen gav den amerikanska utrikesministern Condoleezza Rice order om en utredning på högsta nivå om läckorna till Washington Post och Human Rights Watch. Förenta staternas regering anser helt klart att det ligger en sanning i dessa anklagelser.
I dag har kommissionsledamoten å ena sidan talat om att Rumänien kan ha brutit mot Köpenhamnskriterierna och att Polen kanske bryter mot artikel 6, men det visste vi redan. Kommissionsledamoten har kommit hit i dag och talat om att det inte finns några bevis för dessa överträdelser. Både Polen och Rumänien utfärdade officiella dementier på regeringsnivå förra veckan, så vi visste detta. Vi bad kommissionen undersöka den läcka som Förenta staterna är bekymrade över – en läcka på högsta nivå till den trovärdigaste källan av alla. Tidningen och andra organ upprepar dessa anklagelser. Det handlar inte om radikala tidningar eller icke trovärdiga organisationer.
Stavros Lambrinidis sa att vi redan visste att CIA driver hemliga interneringsläger och tortyrläger i andra delar av världen. Vi vill veta om detta sker i EU. Vi vill veta om det sker i kandidatländerna. Som ni sa, herr kommissionsledamot, är detta det allra allvarligaste brottet mot förpliktelserna i fördraget. Ni undersöker det inte. Vi behöver en undersökning som ger parlamentet trovärdighet, så att vi vet om detta är sant eller falskt när vi avslutar denna debatt. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vi EU-medborgare måste klargöra om CIA har interneringsläger i EU, hur många det finns och var de ligger, etc. Som medborgare i Balearerna har jag ett särskilt intresse av detta. Målen helgar inte medlen. Vi måste försvara våra värderingar. Även om vi bekämpar terrorismen kan vi inte göra det med odemokratiska vapen.
Vi förstår varför amerikanska organisationer och institutioner, inklusive CIA, skyddas mycket noggrant och särskilt i Östeuropa där så mycket hopp om förändringar har fästs vid Förenta staterna. Men om vi inte sätter gränser för de medel vi använder innebär det en fruktansvärd motsägelse, eftersom demokrati och öppenhet är grundläggande för upprätthållandet av lag och ordning och för själva demokratin. De mänskliga rättigheterna gäller alla människor, inklusive terrorister och misstänkta terrorister. Därför ber jag kommissionsledamoten att undersöka denna fråga. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! För någon tid sedan ledde uppgifter till att den omfattande grymheten i Abu Ghraib-fängelsets tortyrkammare i Irak och i Guantanamo Bay-fängelset på Kuba upptäcktes. Rapporterna har ännu inte bekräftats, men de har inte heller förnekats av de amerikanska myndigheterna.
Jag är rädd för att vi, i syfte att bekämpa den internationella terrorismen, närmar oss en ny medeltid. Vi står inför ett direkt hot mot EU:s demokratiska kultur. Ännu viktigare är att EU:s regeringar och institutioner inte får förbli passiva.
Jag vill särskilt ta upp den direkta reaktionen som kommit från Europarådets parlamentariska utskott för juridiska frågor. Tyvärr fick vi inte samma direkta reaktion från kommissionen som från Europarådet. De garantier och uttalanden som framförts av den ansvarige kommissionsledamoten Frattini i dag anser jag inte alls är lugnande. Det som kommissionen och José Manuel Durão Barroso samt Franco Frattini och Benita Ferrero-Waldner, i sin roll som kommissionsledamot med ansvar för de transatlantiska förbindelserna, måste göra är att genomföra en bred undersökning för att konstatera var, av vem, hur och när dessa ”” inrättades.
EU har en politisk och moralisk plikt att samarbeta med Förenta staternas kongress. Vi känner redan till senatorerna John McCains och John Kerrys initiativ i frågan. Liknande initiativ måste också tas av Europaparlamentet.
Ett främjande av de transatlantiska förbindelserna är oskiljaktigt förbundet med respekt för demokratiska värderingar och internationella rättsprinciper. Detta budskap måste klart och tydligt förmedlas till de amerikanska ledarna. 
Józef Pinior (PSE ).
    –  Herr talman! Den 2 november publicerades en artikel av Dana Priest i , där det antogs att det finns hemliga CIA-fängelser i Östeuropa. Jag vill påpeka två saker i sammanhanget. Sådana ”hemliga CIA-fängelser” verkar utanför alla rättssystem. Jag hänvisar inte bara till de system som tillämpas av internationella institutioner, utan också till Förenta staternas domstolar, både civila och militära. Redan detta utgör en överträdelse av de grundläggande demokratiska och liberala värderingar som Förenta staterna, Europeiska unionen och den transatlantiska alliansen grundar sig på.
Det finns ett omfattande allmänt motstånd mot hemliga CIA-fängelser och de förhörsmetoder som används i interneringsläger för misstänkta terrorister. Detta synsätt delas av många republikanska politiker i Förenta staterna, vilket bevisas av senator John McCains initiativ nyligen om att stoppa användning av tortyr eller besläktade metoder i sådana läger.
Min andra kommentar gäller att CIA möjligen kan ha hemliga interneringsläger i EU:s medlemsstater eller i länder som kommer att anslutas till EU under den närmaste framtiden. Detta förhållande underminerar de grundläggande principerna i EU-fördragen. EU har all rätt att begära att dess medlemsstater, inklusive mitt eget land Polen, tar anklagelserna på allvar, att de undersöker saken igen och att de utreder allt som rör landningar i Polen som gjorts av CIA-ägda Boeing-plan som medför fångar. 
Franco Frattini,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka talarna och säga att alla här är överens om en princip som jag personligen underströk i min inledning.
Det råder enighet om EU:s grundläggande princip, nämligen fullständig respekt för varje individs liv och värdighet. Om anklagelserna visar sig stämma är vi alla här i parlamentet därför ense om att vi står inför – jag har redan sagt det, men det tål att upprepas – en allvarlig överträdelse av EU-fördraget, en kränkning som, vilket ni alla känner till, skulle kunna leda till allvarliga politiska sanktioner mot en medlemsstat i EU om den bekräftades och bevisades.
Men detta är bara början, eftersom det är uppenbart att det förutom den allvarliga överträdelsen – och jag har hänvisat till artikel 7 i fördraget – också finns en annan sak att ta hänsyn till. Om dessa anklagelser visar sig stämma skulle detta också utgöra en brottslig verksamhet. Någon har nämnt detta, många av er betonade det, och jag är fullständigt överens med er. Det är därför givet att medlemsstaternas lagstiftande församlingar är skyldiga att undersöka denna typ av situationer.
Som alla känner till pågår i Italien en undersökning av vissa allvarliga anklagelser om olagliga åtgärder som CIA-agenter begått i Italien. Om dessa kan bevisas skulle de utgöra ett allvarligt brott.
Mina damer och herrar! Problemet är att lagliga medel måste användas om de kan ge oss de resultat som både kommissionen och parlamentet eftersträvar. Låt oss därför titta på vilka åtgärder som kommissionen har vidtagit tidigare, vidtar nu och kommer att vidta. Många av er frågade om detta och jag kanske misslyckades att förklara denna punkt på ett lämpligt sätt i min inledning.
Jag anser att det bästa sättet att beskriva det är som en politisk åtgärd som omfattar fortlöpande krav på medlemsstaterna och anslutningsländerna. Jag syftar på sådana åtgärder som till exempel debatter och diskussioner med icke-statliga organisationer, som uppenbarligen har information som de förmedlat till medierna, och som de säkert också kunde lämna till kommissionen. Jag tänker också på en dialog med andra institutioner som har ytterligare bevis och med organ som kan lämna information till kommissionen, samt slutligen på intensiv och fortlöpande diskussion med myndigheterna. Jag syftar särskilt på Förenta staternas kongress och senat, som har beslutat att genomföra undersökningar, vars resultat kunde förmedlas till kommissionen.
Mina damer och herrar! Jag väger inte mina ord på guldvåg, och jag vill be om ursäkt för om det är överdrivet rättframt. Men jag anser att den upprördhet som vi alla med rätta känner över dessa allvarliga brott – dessa fullständigt skandalösa situationer – inte räcker till för att ändra bestämmelserna i fördragen.
När några ledamöter hänvisar till en ”undersökning” menar de inte bara den metod som kommissionen har för avsikt att tillämpa – och kommer att tillämpa – nämligen att genomföra en politisk utfrågning. De tänker också på inspektioner, på att höra vittnen och skaffa fram dokument, även om sådana dokument inte erbjuds frivilligt och spontant. Även om parlamentet röstade för att kommissionen skulle utöva en sådan undersökande makt, skulle den inte kunna göra det, eftersom fördragen inte ger kommissionen denna behörighet.
När vi använder ordet ”undersökning” måste vi förstå vad vi talar om. Har vi behörighet att fråga ut de inrikesministrar i kandidatländerna och medlemsstaterna som man hänvisar till? Nej, det har vi inte. Har vi behörighet att skaffa oss hemligstämplade CIA-dokument om de inte överlåts frivilligt? Nej, det har vi inte. Har vi samma behörighet som Europarådet? Nej, vi har inte den behörigheten. Det skulle kräva en ändring av fördragen.
Det skulle ha glatt mig mycket om EU:s konstitution redan hade trätt i kraft, eftersom den ger kommissionen en utvidgad behörighet jämfört med den som kommissionen har nu. När någon här hänvisade till de nationella domstolarnas behörighet kanske de föreställde sig att jag har samma makt som en allmän åklagare eller en rannsakningsdomare i en av medlemsstaterna. Men man kan inte jämföra en nationell domares behörighet med den behörighet som kommissionen har. Vi kanske inte uppskattar det, men så är bestämmelserna i fördragen, och när vi talar om en ”undersökning” måste vi därför använda ordet i dess juridiska bemärkelse, och framför allt i den betydelse som definierats i fördragen.
Jag kommer sammanfattningsvis att använda all makt vi har för en politisk undersökning, eftersom detta är tillåtet enligt fördragen. Vi får ställa frågor, men om en medlemsstat svarar att man aldrig haft något hemligt fängelse på sitt territorium, måste jag få bevis, så som var fallet med Abu Ghraib – foton, bevis och skriftliga intyg. För närvarande har vi inte något sådant. Jag säger inte att vi inte kommer att få dessa bevis, men jag har inte behörighet att kalla någon inför rätta, eller beordra ett förhör med någon som vägrar att vittna, eftersom denna behörighet innehas av andra organ.
Jag talar därför om en politisk undersökning, en åtgärd som syftar till att få information och samla bevis, där sådana finns. Viktig information kan naturligtvis också fås från parlamentsledamöterna, eftersom detta rör sig om politiska åtgärder. Det är inte rättsliga åtgärder. Det är åtgärder som, om anklagelserna bevisas, skulle kunna leda till politiska sanktioner. Att hålla sig till bestämmelserna betyder just detta – och det är något som jag alltid har gjort, även då jag kanske inte tyckte om det. I detta särskilda fall är jag inte glad över att min makt är begränsad, men det är den makt som jag har i enlighet med fördragen, och det är den politiska makten att genomföra en undersökning som jag avser att använda mig av. 
Talmannen.
   – Ärade kolleger! Jag måste uppmärksamma er på att vi har observatörer både från Rumänien och Bulgarien bland oss och de är mycket välkomna. Eftersom Rumänien har nämnts åtskilliga gånger under debatten ville en av observatörerna få ordet. Jag påpekade att detta inte är möjligt, men han har meddelat mig att han är oroad över vissa angrepp som gjorts mot Rumänien och att de rumänska myndigheterna skulle välkomna alla utredningar om de anklagelser som framförts i . Jag nämner detta för att undvika missförstånd.
Jag vill inte skapa prejudikat, men observatörerna finns bland oss och de har uppenbarligen starka känslor om dessa frågor.
Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om ordningen för import av bananer. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Herr talman! Jag vill tacka er för denna möjlighet att dela våra nuvarande åsikter med er om den nya ordningen för bananimport. Självfallet är vi mycket besvikna över det andra skiljedomsutslaget av den 22 oktober 2005.
Den nuvarande ordningen för bananimport avtalades i Doha 2001. På grundval av detta erhöll vi ett undantag från våra WTO-förpliktelser för att vi gett våra AVS-partner förmånsbehandling. Vi kom då också överens om att vi senast den 1 januari skulle ha ett system med en fast tullsats. Vi inledde förhandlingar om detta med våra huvudsakliga handelspartner för att ändra eftergifterna i vår ordning för bananer och genomgick skiljeförfaranden enligt bilagan till Doha-undantaget. Det viktiga riktmärke som anges i bilagan till Doha-undantaget är huruvida marknadstillträdet för de mest gynnade nationernas leverantörer upprätthålls med ett återknytande av våra banantullar.
Efter ett första negativt utslag den 1 augusti 2005 fastställde man i det andra skiljedomsutslaget av den 27 oktober att Europeiska gemenskapen inte hade lyckats reglera frågan om förslaget om en ny tullsats på 187 EUR per ton för de mest gynnade nationerna. Detta resultat var en stor besvikelse. Våra beräkningar gjordes på ett objektivt och öppet sätt och de bestyrktes av noggranna ekonomiska och rättsliga analyser.
Målet har alltid varit en neutral ändring av importordningen med en tullsats för de mest gynnade nationerna som ger likvärdiga marknadstillträdesvillkor för att släppa in amerikanska leverantörer – som det gällande kvotsystemet gör – och att en likvärdig nivå behålls för AVS-förmånerna. Under denna process rådgjorde vi med våra handelspartner, men det fanns inga gemensamma ståndpunkter från deras sida som kunde ha lagt grunden för en förhandlingslösning.
I vilket läge försätter detta oss nu? I skiljedomsutslaget ges inga indikationer på vad som skulle kunna vara en lämplig tullsatsnivå. När vi beslutar om en ordning för bananimport måste vi ta hänsyn till ett antal överväganden: det viktigaste är vårt ansvar gentemot alla olika aktörer. Vi har övervägt gemenskapsproducenternas intressen och förvaltningen av den gemensamma organisationen av marknaden för bananer med dess framtida reform i åtanke. Vi har våra förpliktelser gentemot våra AVS-partner inom ramen för Cotonou-avtalet att bevara deras tullförmåner.
Med hänsyn till allt som nämnts ovan måste vi gå över till ett system med en fast tullsats från och med den 1 januari 2006 och vi måste handla snabbt eftersom våra operatörer behöver rättsliga garantier. Samtidigt är jag mycket medveten om vårt ansvar gentemot alla andra aktörer och vi tar det verkligen på allvar. Kommissionen kommer därför mycket snart att utarbeta ett förslag om tullsats med början den 1 januari 2006. 
Fernando Fernández Martín,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag har varit föredragande för yttrandet från utskottet för utveckling när det gäller successiva reformer av organisationen av marknaden för bananer, och jag har yttrat mig i alla debatter som vi har hållit, den 13 april 2000, den 13 december samma år och den 4 september 2003, för att bara nämna de senaste.
Innan han lämnade sin tjänst informerade kommissionsledamot Lamy oss, den 21 april 2004, om att han avsåg att föreslå en tullavgift om 230 euro per ton för importerade bananer. Sedan dess, och sedan den nya kommissionen tillträdde, har både ni och era kolleger och kommissionsledamoten med ansvar för handel arbetat för att uppnå en överenskommelse.
Ni måste medge, herr kommissionsledamot, att det som ni har sagt under eftermiddagen inte sprider mycket ljus över åt vilket håll ni tänker gå. Ni måste helt klart fatta beslut om att tillämpa en tullavgift från och med den 1 januari, och vi får se hur hög den blir.
Ändå är ni – liksom kommissionen – mycket väl medveten om att detta beslut praktiskt taget genast och helt säkert leder till en ny tvist med producentländerna i dollarområdet inom WTO, om denna tullavgift överstiger vad de förväntar sig. Med andra ord kommer vi att vinna några månader på bekostnad av att vi skapar vissa risker för AVS-länderna, och ny osäkerhet för våra producenter i EU.
Under förutsättning att det inte sker något oväntat vid det omedelbart förestående toppmötet i Hongkong måste kommissionen i slutändan sträva efter en förhandlingslösning med de bananproducerande länderna i Latinamerika.
Den legitima fråga som jag vill ställa är varför kommissionen uttryckligen gav upp tanken på en överenskommelse under månaderna mars, april och maj, när vi genom olika diplomatiska kanaler har tillförlitliga bevis för att producenterna i Latinamerika ville ha en överenskommelse, även om den var tillfällig, om en temporär förlängning av det gällande systemet, vilket skulle ge en marginal för förhandlingar om en mer stabil och bestående lösning.
Herr kommissionsledamot! Jag menar att kommissionen inte tog hänsyn till dessa önskemål eftersom det vid den tiden var säkert att förhandlingen inom WTO skulle kunna resultera i att man fastslog en tullavgift om 230 euro. Det var vårt första nederlag.
Sedan föreslogs en ny tullavgift om 187 euro, med samma resultat. Ni har i dag här bekräftat att ni är mycket besviken över resultatet vid den andra förhandlingen den 27 oktober. De kommentarer som vissa tjänstemän och ni själv framförde då visade samma rådlöshet och besvikelse som ni har uttryckt i dag.
Ni sa då att det var nödvändigt att förhindra att banandiskussionen skulle tas upp på dagordningen för toppmötet i Hongkong. Jag anser att det är ytterligare ett misstag, herr kommissionsledamot. Allt som behövdes var att ett land som Honduras – som säkert har många goda sidor, men knappast är något mäktigt land – begärde att banandiskussionen skulle inkluderas på dagordningen för toppmötet i Hongkong, för att just det skulle hända som kommissionen till varje pris ville undvika.
Herr kommissionsledamot! Ni kan vara säker på att ni i slutskedet av förhandlingarna, med så stora besvikelser och dåliga nyheter för våra intressen, inte har varit ensam. Ni har haft sällskap med vissa nationella regeringar, till exempel den i mitt land, och regeringarna i vissa bananproducerande regioner. Ni har också mött förståelse hos vissa representanter för EU:s bananproducenter, som förefaller vara resignerade och väntar på en lösning, vilket ni har nämnt i ert inlägg, som innebär en magisk formel liknande den som uppnåddes i de så kallade Madeiraavtalen, som för ögonblicket mest liknar en portugisisk , vilken, som ni känner till, herr kommissionsledamot, mer är en nostalgisk och sorglig än en hoppfull sång. 
Erika Mann,
   . – Herr kommissionsledamot! Jag vill påpeka några aspekter för er. Ni visade hur besviken ni är, vilket inte är överraskande efter ett andra negativt skiljedomsutslag. Det är inte roligt, men efter att ha tittat på webbplatsen kan jag tala om för er historien om bananfrågan är oändlig; så ni bör inte vara alltför besviken. Jag är säker på att denna fråga kommer att följa oss under många år framöver, och även om vi hittar en lösning kommer en annan fråga att dyka upp. Detta verkar vara en naturlig del av bananfrågan.
Ni kanske kunde vara lite mer exakt och förklara tidsramen för åtgärderna. Det är inte mycket tid kvar, men jag skulle vilja veta vilken tidsram ni tänker er. För det andra, vilka olika scenarier undersöker ni? För utskottet för internationell handel skulle det vara ytterst viktigt att veta vad ni tänker er.
Slutligen undrar jag, som min kollega sa, om inte detta kommer att överskugga Hongkong. Jag skulle vilja veta vad ni tänker göra för att få denna situation, som i vilket fall som helst inte är enkel – eftersom socker och många andra svåra frågor står på dagordningen – att se lite mer positiv ut. 
Friedrich-Wilhelm Graefe zu Baringdorf,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Denna debatt ger belägg för hur viktiga sociala och miljörelaterade kriterier är när man diskuterar internationell handel, och hur viktigt det är att kommissionen tar upp dessa kvalitetskriterier i WTO-förhandlingarna. Jag kan tillägga att samma sak kan sägas om socker, vilket är ett bra exempel, fast vi här i EU – möjligen med undantag för våra yttersta randområden – knappast producerar några bananer. Situationen är alltså bättre än den var vid den tidpunkt då Sovjetunionen upplöstes och Tyskland återförenades. När staterna i Central- och Östeuropa anslöts till EU trodde Västtysklands tidigare leverantörer – dollarbananproducenterna – att de nu skulle kunna leverera till resten av EU. ”Med denna gemensamma organisation av marknaden”, sa de till sig själva, ”som inte har funnits tidigare, kommer det nu att finnas en fri handel för bananer, och vi kommer att kunna stjälpa över våra dollarbananer på hela EU:s territorium, och låta de andra sköta sig själva”.
Vid den tidpunkten diskuterade parlamentet detta i detalj. På den tiden var kommissionen på vår sida, och vi arbetade fram en passande organisation av marknaden, som nu håller på att bli föremål för en återkommande debatt. Det är inte så att dollarbananerna på något vis har förlorat något av marknaden, och att amerikanerna gör sämre affärer. Motsatsen har inträffat, och deras marknadsandel har ökat dramatiskt.
Men om vi inte hade infört dessa kriterier och inte hade några kvoter skulle AVS-länderna, med sina så kallade småbananer, ha förlorat sin försäljning för många år sedan, och hundratusentals, ja faktiskt miljoner odlare av småbananer skulle ha förlorat sin försörjning. De är fortfarande inte helt utom all fara, men vi har åtminstone gett vårt bidrag genom att hålla denna diskussion.
Det jag vill se från er sida – och här tänker jag också på socker – är att debatten får fortsätta inom EU, och att kommissionen, som förespråkare för dessa kvalitetskriterier, i stället för att föreslå avreglering som en kvantitativ lösning medan politik och sociala och miljömässiga hänsyn nonchaleras, tydligt och klart borde garantera att sociala, arbets- och miljömässiga hänsyn ska beaktas i samband med globala handelsförbindelser. Det är särskilt fallet där man använder sig av kvotering. 
Erik Meijer
   , . – Herr talman! Bananer odlas inte bara på plantager som drivs av mäktiga internationella företag med ett stort antal dåligt betalda anställda. Allt fler små jordbrukare odlar dem också. Sedan 1980-talet har kooperativ med små jordbrukare i utvecklingsländerna och icke-kommersiella importorganisationer i EU skapat goda arbetsrelationer.
Mer än hälften av de bananer som äts i Schweiz kommer från import som grundar sig på rättvis handel. Nyckelfaktorn är inte ursprungslandet, utan en produktionsmetod som skyddar människan och miljön. I motsats till vad som är fallet i Schweiz förhindras rättvis handel från att göra succé i EU på grund av en tradition med kvoter och uttaxeringar. Det innebär att det är svårt att importera bananer från andra länder än dem i Afrika, Västindien eller Stillahavsområdet, eller, för att uttrycka det på ett annat sätt, de länder som var kolonier till medlemsstaterna till för 50 år sedan, såvida länderna inte omfattas av importlicenser som innehas av ett antal stora företag i EU och Förenta staterna.
Jag har en fråga till kommissionen. Kommer kommissionen efter denna förhandling att skapa utrymme för en övergång till den schweiziska modellen, eller kommer volymbegränsningarna bara att ersättas av högre importtullar, vilket innebär att knappast något kommer att förändras? I så fall kommer de latinamerikanska länderna att anse att EU bryter sina avtal. 
Derek Roland Clark,
   . – Så var det dags igen. Ytterligare ett EU-system för importtullar har gått i stöpet: nyligen socker och nu bananer, och allt för den paneuropeiska harmonin. Detta system hämmas av medlemsstaternas ursprung, eftersom många av deras tidigare kolonier producerar bananer, och nu vill medlemsstaterna, och det med rätta, hjälpa dessa länder. Även om tretariffsystemet var invecklat så hjälpte det, med C-kvoten reserverad för AVS-länderna för export upp till 750 000 ton per år till EU med nolltullsats. Härav problemet: de länder som inte tillhör EU, särskilt Latinamerika, vill nu ha paritet.
Jag föreslår två lösningar. Vi kan gå över till en fast tullsats, som man föreslagit för 2006. I oktober 2004 föreslog man 230 EUR per ton, men det var för lågt för AVS-länderna och för högt för dollarländerna. Hur man än utformar en gemensam tullsats kommer den att skada AVS-länderna och orsaka produktionsförluster och arbetslöshet. Från Windwardöarna rapporterar man redan att de 24 000 små producenterna nu har minskat till 7 000 på grund av trycket från dollarländerna.
I många AVS-länder odlas bananer på mark som inte lämpar sig för andra grödor, så arbetslösheten växer nu lavinartat. Kommer dessa människor att migrera, vissa till Europa där de spär på våra 20 miljoner arbetslösa, eller kommer de att börja odla grödor som kokain på de före detta bananplantagerna?
Jag föreslår en alternativ lösning grundad på de upprepade påpekandena om att det är meningen att vi ska vara medlemmar i ett EU som upprätthåller de enskilda medlemsstaternas ställning. José Manuel Barroso hävdade nyligen att regleringarna kanske kommer att minskas. Kombinera dessa två: strunta i systemet för bananimport och låt de enskilda medlemsstaterna ordna saken på sitt eget sätt. Vi är trots allt alla mogna demokratier. Då skulle EU-länderna kunna handla på den öppna marknaden eller stödja sina forna kolonier precis som de önskar, utan återverkningar på världsmarknaden. Förenade kungariket behandlade Brittiska samväldet förmånligt ända till 1972 utan några större problem. Om det låter lite nostalgiskt, ja varför inte? Vi står i skuld till dessa forna kolonier. Vad är det för fel med att visa lite mänsklighet och försöka bevara sysselsättningen i tredje världen? Hellre det än det torra raspandet från de byråkratiska kontorsslavarna i Bryssel. 
María Esther Herranz García (PPE-DE ).
   – Herr talman! 2001 års avtal med Förenta staterna och de latinamerikanska länderna, som kommissionsledamoten hänvisade till tidigare, och som vi menade skulle kunna göra slut på banankriget, för nu med sig en radikal förändring av gemenskapens importsystem från och med januari 2006, en förändring som EU-sektorn måste acceptera i en mycket osäker situation.
1993 beslutade unionen att inrätta sitt eget importsystem och en gemensam organisation av marknaden för bananer som helt skiljer sig från den gemensamma organisation av marknaden som styr resten av frukt- och grönsakssektorn. Unionen gav därför banansektorn en specialbehandling, en närmast gynnsam behandling, och detta är ännu mer motiverat i dag, för denna frukt odlas bara i EU:s yttersta randområden.
Jag vill påminna er om att dessa områden, på grund av att de är öar och att de ligger så långt borta, behandlas annorlunda, och det är nödvändigt, framför allt om vi vill fortsätta att bibehålla deras jordbruk. Med tanke på att min regering, den spanska regeringen, har glömt detta – och det har också regeringen på Kanarieöarna visar det sig – vill jag påpeka att bananer spelar en viktig ekonomisk och social roll, och att det nya importsystemet skulle kunna äventyra gemenskapens produktion, om EU i framtiden inte har tillräckliga medel för att kompensera en drastisk minskning av priserna på grund av att det fastslagits en alltför låg tullsats.
Problemets kärna är i sista hand att framtiden för banansektorn i EU vilar på en bokföringsjustering. Ju lägre tullsatsen är, desto större ekonomiskt stöd kommer att krävas för att kompensera EU:s producenter. Men den insatsen har en maximigräns, och den maximigränsen bör bestämma EU:s manöverutrymme när det gäller att ge efter för internationella påtryckningar i internationella förhandlingar.
EU har redan offrat en betydande del av sin jordbruksproduktion i syfte att öppna marknaden för internationell handel, ett offer som tyvärr alltid drabbar samma människor, nämligen producenterna, och som gynnar bara några få, i ett mycket litet antal tredjeländer.
I fråga om bananer skulle dessutom de stora multinationella företagen gynnas, medan de lokala producenterna knappast kommer att märka av någon förändring. 

Glenys Kinnock (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot! Låt mig först få säga att det är synd att kommissionen valde att processa istället för att förhandla, något som förmodligen hade gett en mycket mer praktisk lösning och kanske hade lett till ett mer tillfredsställande resultat.
Som andra har sagt ser verkligheten ut som på exempelvis Windwardöarna, där bananodlingen sysselsätter över en tredjedel av den arbetsföra befolkningen och står för 50–70 procent av exportinkomsterna. Det skulle vara mycket allvarligt om detta äventyrades. Som ni påpekade, fru kommissionsledamot, skadar inte förmåner som ges till länder som Windwardöarna någon och de syftar inte till att skada de latinamerikanska exportörerna eller några andra exportörers handel.
Den bästa strategin vore att hitta ett sätt för att skjuta upp den enhetliga tulltaxan och att förhandla och enas om en rättvis lösning som tillåter alla leverantörer att fortsätta handeln. Skiljedomsförfarandet har uppenbarligen misslyckats, men kommissionen måste försöka se till att handeln kan fortsätta fram tills dess att ni, tillsammans med kommissionsledamöterna för utveckling och handel, kan hitta ett genomförbart sätt för att se till att de fattiga jordbrukarna på Windwardöarna kan finna andra inkomstkällor, så att de har en framtid även i fortsättningen.
Slutligen befarar jag att bananer och socker verkligen kommer att stå med på dagordningen i Hongkong när det gäller AVS-länderna. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten med ansvar för jordbruk för hennes ord. Jag vill påpeka att EU för närvarande har en betydande bananproduktion, att tusentals familjer i EU:s yttersta randområden försörjer sig på det, och att vi skulle lämna några av EU:s öar åt sitt öde om bananproduktionen skulle försvinna, trots att de, hur långt borta de än är, är lika europeiska som den plats där jag för närvarande talar.
För det andra anser jag att vi måste tänka på att WTO:s panel inte får välja godtyckligt. Enligt principerna i WTO:s stadga måste en likvärdig tullsats eftersträvas, och den likvärdiga tullsatsen är inte godtycklig. Den måste ge oss åtminstone samma skyddsnivå som vi tidigare har åtnjutit. Jag vet inte i vilken omfattning kommissionen beaktar detta.
För det andra rinner tiden ut. Den 1 januari är just om hörnet, och jag befarar verkligen att vi inte kommer att ha någon tullsats den 1 januari, som ett resultat av metoden att pröva sig fram som tillämpas av WTO:s paneler. Bör vi inte överväga möjligheten att bibehålla det gällande systemet, åtminstone under övergångsperioden? Kan kommissionen på något sätt förhandla med tredjeland för att skjuta upp eller avbryta förhandlingen, så att man kan uppnå en skälig lösning?
Slutligen vill jag kommentera det som mina landsmän från det spanska folkpartiet har sagt. Fram till förra året var folkpartiet vid makten i Spanien, och partiet innehade makten på Kanarieöarna till för några månader sedan, då det fråntogs makten av regeringschefen. Det jag vill fråga är om folkpartiet fram till den tidpunkten hade agerat på något annat vis än de nuvarande regeringarna i Spanien och på Kanarieöarna.
Hur som helst, herr kommissionsledamot, hoppas jag att ni kommer att försvara dessa hundratusentals EU-medborgares intressen. Deras möjlighet att bevara sina levnadsförhållanden beror på er. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Herr talman! När jag blickar bakåt ser jag att bananfrågan alltid har väckt starka känslor. Det var 1992 som jag för första gången verkligen hörde talas om denna diskussion som har pågått under så många år. Vi har fortfarande inte riktigt avslutat denna fråga.
När jag besvarar vissa kommentarer som gjorts här i dag vill jag först säga att det, när vi inledde dessa diskussioner direkt efter att jag tillträtt min post i november, var en prioriterad fråga för mig att förhandla fram en lösning på denna fråga. Men det visade sig snart att inte ens de latinamerikanska länderna är eniga sinsemellan, så det var inte möjligt att förhandla fram någon lösning på detta problem i januari. Vi försökte om och om igen för att se om det var möjligt. Jag kommer inte att gå in på detaljer om de olika stora bolag i Latinamerika som har helt motsatta åsikter om hur detta kommer att sluta, men tro inte dem som säger att förhandlingsmöjligheterna inte har undersökts.
Det stämmer att Honduras har satt upp bananer på dagordningen för ministermötet i Hongkong. Jag kan bara säga att vi kommer att göra vårt yttersta för att se till att denna fråga inte stör hela processen i onödan. Vi är därför övertygade om att vår strategi är förnuftig, vi är fortfarande villiga att diskutera med våra partner och vi räknar med att AVS-länderna stöder oss.
När det gäller socker, som också har nämnts, har jag för avsikt att försöka nå en politisk kompromiss i rådet vid det möte som föregår mötet i Hongkong, så att detta inte blir ett problem.
I fråga om tidsramen och de olika scenarierna ligger för närvarande ett förslag om att övergå till ett system med en fast tullsats hos rådet, och detta kommer att ligga till grund för de fortsatta diskussionerna. Jag kan i det här skedet inte gå in på några detaljer, eftersom denna fråga kommer att behandlas och förhandlas med rådet innan jag kan lägga fram alla siffror och förslag för parlamentet.
Vårt mål är naturligtvis att handeln med bananer ska vara rättvis. Till syvende och sist är det konsumenterna som bestämmer vad som ska finnas på snabbköpshyllorna, så de som har ett stort intresse i denna fråga bör utnyttja varje tillfälle att uppmuntra konsumenterna att göra ett val. Som många talare har nämnt måste vi finna en balans i denna mycket känsliga fråga. När vi beslutar om ordningen för bananimport finns det många överväganden vi måste ta hänsyn till och det viktigaste är, som jag sa tidigare, vårt ansvar gentemot alla de olika aktörerna.
Vi måste också ta hänsyn till gemenskapens producenter och förvaltningen av den gemensamma organisationen av marknaden för bananer med sikte på den reform som vi förhoppningsvis kommer att få till stånd med rådet under andra halvåret 2006. Jag kan försäkra er som har ett intresse i denna svåra och långdragna fråga om att vi kommer att göra vårt yttersta för att nå ett positivt resultat, så att systemet med en fast tullsats träder i kraft den 1 januari 2006. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är den muntliga frågan till kommissionen om ”Skäl för medlemsstaternas bristfälliga genomförande av tjänstepensionsdirektivet” av Ieke van den Burg och Othmar Karas för utskottet för ekonomi och valutafrågor (O-0094/2005 – B6-0338/2005). 
Ieke van den Burg (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill säga några ord om varför vi tar upp denna muntliga fråga.
Som vi förklarade i texten har många medlemsstater inte genomfört detta direktiv. Diskussioner pågår mellan kommissionen, de berörda tjänsterna och medlemsstaternas företrädare, och i anknytning till Europeiska tillsynskommittén för försäkringar och tjänstepensioner (CEIOPS). Men parlamentet bör också i egenskap av medlagstiftare kräva att få delta i arbetet med att tolka texten om det verkligen finns problem med direktivet. Det var därför vi bad er komma hit för att diskutera detta med oss, herr kommissionsledamot.
Om ni läser mellan raderna kommer ni också att märka vår oro över att medlemsstaterna inte tar genomförandet av direktivet på allvar. Vi uppmanar er också att göra tjänstepensionsdirektivet till en viktig fråga – för det är en separat fråga som uttryckligen gäller finansmarknaderna och socialpolitiken – särskilt där respekten för nationella och sociala lagar samt arbetsmarknadslagar står på spel och där mottagarlandets bestämmelser, snarare än ursprungslandsprincipen, är allmänt rådande. Vi är angelägna om att vara nära involverade i resultatet av genomförandet och de möjliga tolkningarna.
Vi tog upp två andra frågor: CEIOPS-kommitténs deltagande och situationen för aktsamhetsreglerna, liksom möjliga kvantitativa tilläggsregler från medlemsstaternas sida, men jag ska inte gå in i detalj på dessa.
En mycket viktig fråga för mig, inte bara som talesman för PSE-gruppen utan även som nederländsk ledamot, är min oro över utvecklingen i de yrkesbaserade pensionssystemen som inte enbart beror på den finansiella marknadens utveckling utan även utvecklingen på lagstiftningsområdet: det finns en tendens att övergå från fasta förmåner till system med fasta premier.
Denna utveckling går mycket snabbt i Förenade kungariket och Irland där speciellt nya deltagare i systemen inte får ta del av system med fasta förmåner. Detta är inte möjligt i Nederländerna, eftersom vi har kollektiva och obligatoriska system i de flesta fall och vi är mycket fästa vid dem.
Jag håller inte med om att ett byte från fasta förmåner till fasta premier är en nödvändig utveckling, ännu mindre en önskvärd sådan, eftersom pensionssystemens kvalitet är en stor tillgång för den europeiska sociala modellen. Den första pelaren i Nederländerna skulle vara ofullständig och otillräcklig utan en andra pelare med sådan hög kvalitet. Det är också viktigt att denna tradition ger de bästa övergripande resultaten. Därför är dessa suddiga gränser också ett problem för oss och vi vill be er att klargöra er tolkning av denna utveckling och hur ni kommer att fortsätta diskutera denna fråga med oss. 
Othmar Karas (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Som Ieke van den Burg redan har sagt är vi oroade över det bristfälliga genomförandet av detta direktiv sedan det antogs för två år sedan.
Det finns två sidor av detta direktiv: den ena har att göra med den inre marknaden, som direktivet stärker för alla tjänsteleverantörer med avseende på tjänstepensionen, och den andra har att göra med social trygghet för arbetstagarna, med mer dialog mellan arbetsgivare och anställda när tjänstepensionssystemen fastställs, och under den fortsatta utvecklingen av dem.
När jag klev på flygplanet i morse fick jag en tidskrift. Rubriken på omslaget meddelade att det i framtiden inte skulle vara möjligt att komma ifrån tjänstepensionen. Som ni, herr kommissionsledamot, har sett när ni läste den tyska regeringens nya arbetsavtal, där två viktiga punkter ägnas åt att trygga systemet för ålderspensionen, har detta inte blivit en mindre viktig fråga under åren efter att direktivet sammanställdes och antogs.
Det finns fortfarande inte tillräckligt med riskkapital i EU. I Förenta staterna, vilket vi är väl medvetna om, är det pensionsfonderna som i första hand bidrar med detta. Den inre marknaden och sektorn för finansiella tjänster erbjuder fortfarande potential. För pensionsfonderna – den verksamhet som hanterar tjänstepensionerna – finns det ännu inte någon fullständig gemensam inre marknad.
Mycket talas i dag om den europeiska livsstilen och den sociala modellen. Tjänstepensionen – som engagerar en större del av marknaden samtidigt som den ger social trygghet – är ett viktigt villkor för arbetstagarnas rörlighet och flexibilitet, samt för att säkra våra ålderspensionssystem och garantera en bekväm ålderdom i ett samhälle där människor blir allt äldre.
Det som detta direktiv också tydliggör är att det finns en obalans mellan makt och ansvar, en obalans mellan behörigheten på den gemensamma marknaden och de sociala trygghetssystemen. Det är något som man i direktivet försöker rätta till, men det är också just anledningen till att vi ställer denna fråga, eftersom det är medlemsstaterna som ska införliva detta direktiv och ta hänsyn till de aspekter vi tagit upp, men som inte är fastslagna i någon lagstiftning. Det åligger också dem att göra detta.
Av era inlägg och med stöd av fakta känner vi till att endast sex medlemsstater hittills har rapporterat om sina åtgärder för att införliva direktivet. Ytterligare sex har delvis införlivat det, och från tretton länder finns ingen rapportering. Som saker och ting låg till den 23 september 2005 hade tretton stater inte gjort det som det var meningen att de skulle göra.
Det är därför, herr kommissionsledamot, som vi frågar er vilka åtgärder ni föreslår om inte alla medlemsstater vid slutet av året har införlivat detta direktiv. Varför är det så svårt för dem att göra det? Om jag inte är felunderrättad hölls det möten mellan medlemsstaterna och kommissionen i oktober 2004 och april 2005, då det tydligt framgick att villkoren som rörde social trygghet och arbetslagstiftning orsakade de flesta problemen. Vi måste inse vilken spänning som finns mellan dessa två. Det ena får inte vara en ursäkt för att tillåta att det andra blockerar frågan, vare sig det gäller den gemensamma marknaden eller de nödvändiga säkerhetsåtgärder som vi har tagit upp i vårt direktiv, och därför frågar vi er också vilka slutsatser ni har dragit av detta, huruvida ni anser att det kommer att krävas fler åtgärder, och vilken effekt skillnaderna i skattelagstiftning får på införlivandet av direktivet. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! De medlemsstater som inte har eller bara delvis har meddelat kommissionen om genomförandeåtgärder kommer att bli föremål för överträdelseförfaranden för underlåtenhet att anmäla i enlighet med artikel 226 i EG-fördraget. Det bör understrykas att sådana överträdelseförfaranden endast gäller anmälan av nationella åtgärder och inte kvaliteten på genomförandet. Så fort kommissionen har fått fullständiga anmälningar kommer man att granska de nationella genomförandeåtgärderna som i ett senare skede kan leda till överträdelseförfaranden på grund av felaktigt genomförande av direktivet.
I direktivet tilldelas inte kommissionen några befogenheter inom kommittéförfarandet. Det är inget ”Lamfalussydirektiv.” Därför ges Europeiska tillsynskommittén för försäkringar och tjänstepensioner – CEIOPS – inga mandat och inga genomförandeåtgärder kommer heller att antas av kommissionen. Eftersom vi inte har någon praktisk erfarenhet av direktivet ännu är det för tidigt att ta ställning till behovet av kommittéförfarande och således till vilken roll CEIOPS kan få i detta.
CEIOPS har dock en viktig roll när det gäller artikel 21.2 i direktivet tillsynsmyndigheterna är skyldiga att ”ha ett nära samarbete i syfte att underlätta tillsynen av tjänstepensionsinstituts verksamhet.” I det avseendet utarbetar CEIOPS kommitté för tjänstepensioner för närvarande ett multilateralt samarbetsprotokoll, liknande det som redan finns för försäkringar. Ett utkast till förslag är nu ute för ett andra öppet samråd med de berörda aktörerna. Man räknar med att det kommer att antas vid CEIOPS medlemsmöte i februari 2006.
Under de senaste två åren har kommissionen anordnat två möten med medlemsstaterna för att hjälpa dem att genomföra direktivet. För detta ändamål inriktades diskussionerna på frågor som medlemsstaterna, kommissionen och andra aktörer hade identifierat som möjliga svårigheter för genomförandet och som kan ge upphov till motstridiga tolkningar från medlemsstaternas sida. På grundval av dessa möten har kommissionen kommit fram till slutsatsen att trots att vissa artiklar verkar orsaka problem så gäller detta inte alla medlemsstater. Det är därför svårt att definiera några särskilt problematiska bestämmelser. Detta är inte överraskande eftersom tjänstepensionerna struktureras på mycket olika sätt i medlemsstaterna. Det finns i alla fall anledning att anta att genomförandet av artikel 20 – gränsöverskridande verksamhet – orsakar problem för många medlemsstater. Det är dock för tidigt att avgöra om orsaken till problemen är formuleringen i lagförslaget som antogs av parlamentet och rådet eller bara de olika tolkningarna i medlemsstaterna.
Ett första möte för en fortsatt diskussion om vissa av de frågor som har identifierats som problematiska och viktiga under granskningen av de nationella genomförandeåtgärderna kommer att anordnas 2006. Den djupgående analysen av de åtgärder som medlemsstaterna ska vidta för att införliva direktivet har inte påbörjats ännu. På det här stadiet inriktas arbetet på de ofullständiga eller fullständiga uppgifternas kvalitet. Indikationer på i vilken utsträckning medlemsstaterna har antagit ytterligare kvantitativa investeringsregler och faktorer som kan riskera att direktivet inte fungerar ordentligt kan inte ges förrän de flesta medlemsstaterna har lämnat besked. Eftersom kommissionen räknar med att ett stort antal medlemsstater kommer att ge kommissionen besked om sin lagstiftning före årsskiftet kan den inte lämna några indikationer förrän under 2006.
Ett antal pensionssystem med fasta förmåner drog nytta av 1990-talets uppgång för att minska nivån på premieinbetalningar eller till och med temporärt avstå från att göra premieinbetalningar i stället för att bygga upp sina ekonomiska reserver. När den oundvikliga marknadsnedgången inträffade visade det sig att en del av dessa reserver var otillräckliga. Som reaktion på detta använde sig de uppdragsgivande företagen och tillsynsmyndigheterna i medlemsstaterna av olika lösningar: ökade inbetalningar, utfyllnadsbetalningar, minskade indexregleringar av pensionsrättigheterna, ändringar i pensionssystemens regler och stopp för nya deltagare i systemen.
Oavsett vilken metod som användes insåg alla aktörer återigen att en pensionsfond innebär en långsiktig förpliktelse gentemot anställda och pensionärer. Detta erkännande har förstärkts ytterligare av annan utveckling, däribland tillämpningen av redovisningsnormen IAS 19 för uppdragsgivande företag och strängare regler för tillsynsmyndigheternas värdering av tekniska bestämmelser. De uppdragsgivande företagen har insett behovet av att få till stånd en bättre kostnadsuppföljning och mer stabila intäkter för att motsvara deras pensionslöften.
Man kan verkligen konstatera ett skifte från traditionella system med fasta förmåner till tjänstepensionssystem, vars kostnader kan kontrolleras lättare. Det finns emellertid tydliga bevis på att detta skifte inte bara har gått i riktning mot renodlat individuella system med fasta premier. Hybridsystem som kombinerar fasta förmåner med fasta premier finns också tillgängliga. Logiken bakom alla dessa förändringar är bättre kostnadsuppföljning och mer stabila intäkter för de uppdragsgivande företagen.
Det finns en tendens till suddigare gränser mellan de tre pensionspelarna, inte bara mellan den yrkesbaserade andra pelaren och den individuella tredje pelaren, utan även mellan den andra pelaren och den lagstadgade första pelaren. Detta är inte ett problem eftersom pelarstrukturen bara är ett allmänt klassificeringssystem, och system där tillgångar tilldelas individer går att hitta i alla tre pelarna. Detta gäller inte alla medlemsstater, eftersom pensioner återspeglar specifika kulturella och sociala situationer. Trots att de grundläggande skillnaderna mellan den första, andra och tredje pelaren kommer att kvarstå kan de tänkta lösningarna vara likvärdiga.
Man har valt olika lösningar i de 25 medlemsstaterna när det gäller förekomsten, nivån och finansieringen av statliga system, yrkesbaserade system och individuella lösningar. Det finns inte en enda lösning för hela EU för att möta utmaningarna med ett samhälle med en åldrande befolkning. Lämpliga lösningar måste anpassas till medlemsstaternas olika pensionssystem. Därför ligger det yttersta ansvaret hos medlemsstaterna.
Kommissionen kan vara till hjälp för medlemsstaterna genom att se till att gemenskapens regelverk för finansiella tjänster stöder uppkomsten av säkra marknadsdrivna lösningar för pensionsfinansiering. Flaskhalsar måste tas bort så att tillgångar som öronmärkts för pensioner kan hanteras så effektivt som möjligt och på så sätt ge EU-medborgarna möjlighet att åtnjuta högsta möjliga utbetalningar och årliga underhåll när de pensioneras. Direktivet uppfyller detta mål. Under andra halvåret nästa år kommer kommissionen att lägga fram en vitbok inom området för kontaktkommittén för fondföretag (UCITS), som också har en funktion att fylla på pensionsområdet.
Andra initiativ som syftar till att förbättra de europeiska pensionsbestämmelserna innefattar det nyligen antagna förslaget till direktiv om bättre möjligheter att överföra kompletterande pensionsrättigheter, och de pågående överträdelseärendena inom området för likvärdig skattemässig behandling av pensionspremier. 
Harald Ettl,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det var en mycket teknisk beskrivning av något som inte kommer någonvart. Att man i sådan utsträckning släpar fötterna efter sig när det handlar om att införliva direktivet om tjänstepensionssystem är inte bara en besvikelse utan också – åtminstone anser jag det – slarvigt.
Tjänstepensionssystem växer fram inom EU, och själva direktivet erbjuder länderna tillräckligt utrymme för att kunna organisera dem på ett lämpligt sätt. Befolkningssiffrorna förändras dramatiskt, och många länder reducerar av ideologiska skäl sina pensions- och hälsovårdssystem, och tanken är att privata åtgärder ska fylla gapet. Om pensionerna ska kunna tryggas i framtiden måste andra områden för att bygga upp kapital för pensioner främjas och skötas kraftfullt.
Om tjänstepensionssystemen ska bli en verklig möjlighet till tilläggspensioner för ålderdomen måste det finnas en garanti för att faktiskt minska de anställdas risker, för de riskerar redan att förlora sina anställningar och får inte också riskera sina egna frivilliga bidrag, och de bidrag som har satsats av de företag som de arbetar för får inte heller äventyras. Det är därför en tydlig åtskillnad mellan företagen och tjänstepensionsinstituten måste kunna garanteras, så att exempelvis de förmåner som tjänats in inte går förlorade om företaget går i konkurs eller om den anställde självmant byter anställning.
En gemensam marknad för tjänstepensioner på EU-nivå skulle innebära större rörlighet för arbetstagarna, och det är exakt det som de önskar sig. Förutom att skilja mellan risken att förlora jobbet och risken att de anställda ställer krav på det samlade kapitalet om företaget underkastas förvaltning, måste det finnas miniminormer för tjänstepensionsinstituten, som måste omfatta tydliga informationsrättigheter för både de kontrollerande myndigheterna och för de anställda.
Både de som är berättigade till förmåner och de som faktiskt erhåller dem måste ha rätt till information om hur deras pensionssystemskapital investeras eller om börsläget. De anställda bör också om möjligt ha rätt att bli tillfrågade av företagen när dessa institut väljs ut. Om de mål som nämns i skälen 18–23 uppnås, ökar arbetstagarnas trygghet och även kraven på modern aktiemarknadsövervakning inom gemenskapen uppfylls. Nu är det, herr kommissionsledamot, tid att agera, och vi är vana vid handlingskraft från er sida. 
Sharon Margaret Bowles,
   . – Herr talman! Vi håller alla med kommissionsledamoten om att det är ytterst viktigt att öka pensionsutnyttjandet, särskilt när det gäller frivilliga pensioner, vare sig det sker till följd av detta direktiv eller med hjälp av vilka metoder som helst. Initiativ på pensionsområdet ligger dock fortfarande, som han helt riktigt har sagt, inom medlemsstaternas behörighetsområde, eftersom pensionerna kan vara kopplade till skatte- och förmånssystemen. Jag föreslår inga förändringar där. Det är ändå viktigt att dela med sig av god praxis. Kan kommissionen därför ange om den redan övervakar initiativen eller har planer på att göra det? Kan den tänka sig en mekanism med vars hjälp god praxis kan delas och uppmuntras?
När det gäller gränsöverskridande bestämmelser, som vi vill uppmuntra för att få till stånd en bättre och mer dynamisk pensionsmarknad, är allmänhetens förtroende för alla tillsynsmyndigheter och underliggande garantier – och inte bara för dem som finns i den egna staten – mycket viktigt. Det är också viktigt, särskilt för system som rör egenföretagare, att man inser att den information som ges av de olika länderna bör vara jämförbar. I artikel 9 i direktivet krävs det att medlemmarna ges tillräcklig information om riskerna. I artikel 10 krävs det att årsredovisningen ger en rättvisande, korrekt och uttömmande översikt. I andra artiklar föreskrivs det att medlemmarna ska ha tillgång till dessa årsredovisningar. Ur detta uppstår dock frågan om vad som är tillräcklig information och om man kommer att ta hänsyn till skillnaderna mellan gällande metoder i medlemsstaterna, eller åtminstone om möjliga investerare kommer att underrättas om de skillnader som kan finnas inom områden där det inte går att göra exakta jämförelser.
Det är också viktigt att den lösning man kommer fram till inte leder till ökad reglering och att CEIOPS tar hänsyn till detta i alla kommande protokoll. 
Graham Booth,
   . – Herr talman! Kommissionsledamoten kanske kan förklara vad han menar med en ”tird pillar” (smutspelare). Jag tycker att det låter ganska osmakligt.
Är inte det verkliga problemet med genomförandet av direktivet om yrkesbaserade pensionssystem att det inte finns någon politisk vilja att genomföra det? Västeuropa har ett allvarligt demografiskt problem eftersom befolkningen blir allt äldre och födelsetalen fortsätter att sjunka i EU:s ledande industriländer. Det råder en stor pensionskris som de nationella regeringarna helt enkelt inte lyckas hantera. När det gäller systemen för slutlöner, och i synnerhet offentliganställdas pensioner, är konceptet att unga människor betalar för de äldre; att en generation försörjer nästa.
Det är inte bara befolkningsstatistiken som talar emot de gamla ekonomierna i Västeuropa utan även den så kallade sociala modellen. Denna mycket prisade sociala modell verkar bestå av 40 procent ungdomsarbetsplatser, välfärdsberoende och den traditionella familjens uppbrott. Tack vare detta ställes, liksom de nationella regeringarnas, ekonomiska absurditeter kan vi inte längre förlita oss på det generationsbaserade stödsystemet.
I Förenade kungariket är det faktiskt ännu värre politiskt sett: det finns över 800 miljarder pund sterling i ej fonderade pensioner för offentliganställda och en rekrytering inom den offentliga sektorn som är helt ur styr. Pensionsfonder inom den privata sektorn har beskattats sedan 1977 och tagit över 5,5 miljarder pund sterling från vanliga människors besparingar varje år, medan politiker har privilegierade pensioner på bekostnad av de hårt pressade skattebetalarna. Om publika bolag inte redovisar pensionsskulder hamnar den verkställande direktören i fängelse, men finansministrarna i de nationella regeringarna trotsar dagligen reglerna.
I min egen valkrets finns ett företag vid namn Ballast Nedam som helt enkelt har övergett sina pensionärer på ett alldeles skandalöst sätt och bildat ett nytt företag för att undkomma sitt ansvar. Detta strider helt mot direktivet, som inte har genomförts.
Är det inte intressant hur angelägna regeringarna är att standardisera bilvärmare, vindrutetorkare och spritflaskor, men när verkliga människor behöver hjälp visar det sig som vanligt att EU är bristfälligt? 
Katerina Batzeli (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Först måste ramen för hur tjänstepensionerna ska skötas och fördelarna med dessa pensioner klargöras. De är finansiella marknadsinstitut och kan inte anslutas, och det kan inte heller förutsättas att de gradvis kan få en sådan omfattning att de till och med delvis kan ersätta de sociala trygghetssystemen.
De sociala trygghetssystemen måste fortsätta att garantera en generell täckning av arbetstagarna, och de är offentliga system, med andra ord måste staten, om försäkringsfonden inte kan betala pensioner eller fullgöra sina skyldigheter, uppfylla de finansiella skyldigheterna.
Om tjänstepensionsfonderna å andra sidan inte klarar av att uppfylla sina skyldigheter, träder inte staten in med ekonomiska interventioner eller garantier.
Jag stöder emellertid tydligt och klart det faktum att dessa fonder kan utnyttjas som kreditinstitut, som tar på sig att garantera tilläggspensioner, så länge som de är fastställda inom ramen för kollektiva avtal.
Det måste naturligtvis betonas att de endast erbjuder tilläggspension åt arbetstagare, vilket skapar en viss diskriminering gentemot de som inte har någon fast anställning eller de som arbetar deltid.
Det bör också betonas att dessa kreditinstitut, dessa fonder, endast har möjlighet till gränsöverskridande samarbete med länder i det nuvarande euroområdet.
På grund av dessa särdrag och hur tillämpningen av lagen utvecklas i medlemsstaterna är det tillrådligt att direktivet främjas i alla medlemsstater, men blir mer flexibelt.
Vi önskar införliva direktivet i nationell lagstiftning, och, vilket är mycket viktigt, vi önskar att det ska accepteras av arbetsmarknadens parter, av arbetsgivare och anställda.
Därför verkar det inte rimligt att använda sig av medelvärden för att säkra att arbetskraften täcks av de aktuella medlen, eller säkra kapitalbildningen för dessa fonder och deras samlade reserver genom en procentsats av BNP eller per försäkrad person.
Däremot förefaller det också vara utomordentligt viktigt att belysa de faktorer som bidragit till utvecklingen av institutet i det enskilda landet, där arbetsstyrkans förtroende kommer upp i ett genomsnitt av 45 procent.
De faktorer som bidrar till att detta direktiv tillämpas så olika i olika medlemsstater måste avskaffas.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 

