Återupptagande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlaments session för återupptagen efter avbrottet den 13 juni 1997.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från sessionen den 13 juni 1997 har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Posselt
Herr ordförande, i fredagens protokoll har på ett korrekt sätt min protest noterats mot att det ekonomiska biståndet till Bulgarien och Makedonien inte diskuterats i plenum. Den agerande sammanträdesordföranden sade likaledes korrekt angivet till mig att, i enlighet med de uppgifter hon hade, detta hade beslutats i utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Jag skulle entydigt vilja fastslå, att utskottet för externa ekonomiska förbindelser enhälligt beslutat om motsatsen! Det rörde sig ju om ett brådskande ärende, som vi antagit tidigt på tisdagen. Utskottet sammanträdde på tisdag kväll i Strasbourg och beslutade enhälligt, att via sin ordförande eller en företrädare låta ta fram en muntlig rapport och sedan konstaterade vi plötsligt i fredags morse, att det inte finns något uttalande. Jag är helt och fullt för förkortade rutiner men att en viktig politisk fråga, där det rör sig om mycket pengar, varken diskuteras i utskottet eller i plenum, det har överhuvudtaget ingenting med parlamentarism och med vår arbetsordning att göra!

Ordföranden
Herr Posselt, jag skall undersöka exakt vad som hänt och informera er om det inträffade.

Florio
Herr ordförande! Låt mig göra ett påpekande i anslutning till arbetsordningen. I februari ställde jag en fråga som rörde byggnaderna i Strasbourg till presidiet. Nu, ungefär fyra månader senare, har jag fortfarande inte fått något svar. Enligt min mening är det omöjligt att arbeta på det viset inom Europaparlamentet! Jag anhåller därför om att min fråga snarast besvaras, liksom frågorna från andra parlamentariker som i strid mot arbetsordningen tvingas vänta alltför länge.

Ordföranden
Herr Florio, jag vill informera er om att ett förslag till svar på er fråga i dag på morgonen lämnats till presidiet, som ansåg att frågan förtjänar ett mer utförligt svar, och därför har ärendet skjutits upp i väntan på godkännandet den 10 juli, för att ni skall kunna få ett mer fullständigt svar.

Schwaiger
Herr ordförande, i anslutning till vad Posselt sagt, skulle jag också vilja påpeka, att det ekonomiska biståndet till Bulgarien beslutades av kommissionen redan i mitten av maj, att dokumenten låg klara och att kommissionen normalt sett hade kunnat engagera oss via rådet. Inte heller detta har skett. Jag uppmanade redan i fredags i Strasbourg till att för framtiden borde andra rutiner införas, inte bara på parlamentsnivå, utan också med avseende på arbetsfördelningen mellan kommissionen och rådet gentemot utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Annars kan vi inte utföra våra viktiga uppgifter.

Ordföranden
Jag ber att få tacka herr Schwaiger och svarar honom som Posselt, "jag skall undersöka vad som hänt och ge ett svar ".
(Protokollet justerades.)

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje som jag å parlamentets vägnar hälsar välkommen en delegation från de centralamerikanska parlamentet, vilken tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder)

Brådskande politiska frågor
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är meddelandet från kommissionen om ekonomiska frågor behandlade av europeiska rådet i Amsterdam och vid toppmötet i Denver.
Jag lämnar nu ordet till kommissionär Silguy.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar, ordförande Santer har givit mig i uppdrag att redovisa de ekonomiska resultaten från Europeiska rådet i Amsterdam samt från G7-mötet som ägde rum föregående helg i Denver i Förenta staterna.
Tre resultat kan utläsas ur dessa två internationella möten. Euron är numera ett faktum och det är positivt för Europa och världen. Den ekonomiska konjunkturen utvecklas positivt och sysselsättningen ligger först bland regeringarnas ekonomiska prioriteringar.
Euron till att börja med. G7-mötet bekräftade resultaten från Europeiska rådet i Amsterdam. Euron är nu ett faktum. Det bekräftas ytterligare av att det förberedande arbetet i anslutning till införandet har avslutats och att eurons internationella karaktär erkänts. Europeiska rådet i Amsterdam antog definitivt eurons juridiska och tekniska ram, som består av följande tre huvudsakliga beståndsdelar: resolutionen om ERM2, de två förordningarna om eurons juridiska status, dvs. Europas monetära lag år 2000 och de två förordningar, en förebyggande och en avskräckande, som tillsammans med resolutionen från Amsterdam utgör stabilitets- och tillväxtpakten. Detta arrangemang krävs för att den ekonomiska och monetära unionen skall fungera korrekt och det har utarbetats i nära samarbete med er kammare. Det kommer att gynna tillväxt och sysselsättning och samtidigt förhindra eller minska stora statsskulder.
Europeiska rådet i Amsterdam gav även kommissionen, rådet och Europeiska monetära institutet ett exakt uppdrag avseende det arbete som bör bedrivas för att eurons internationella roll skall vila på tydliga och fasta grunder. I Denver erkändes euron f.ö. internationellt. G7-mötet betonade för första gången i sin kommuniké att den ekonomiska och monetära unionen, baserad på sund makroekonomisk politik och strukturreformer, på ett positivt sätt skulle bidra till det internationella monetära systemets stabilitet.
I andra hand den ekonomiska situationen. Utöver en gynnsam ekonomisk konjunktur bekräftades behovet av strukturanpassningar såväl i Amsterdam som i Denver. När det gäller den ekonomiska konjunkturen gjorde toppmötet i Denver det möjligt att jämföra Europas situation med framförallt Förenta staternas. Utöver den traditionella motsättningen mellan den amerikanska modellen och den europeiska, som enligt min mening är ganska konstgjord, framgick det tydligt att den största skillnaden mellan de två kontinenterna gällde amerikanernas förtroende för sin ekonomi, ett förtroende som tyvärr fortfarande saknas i Europa.
Den europeiska ekonomin upplever emellertid i dag ett verkligt uppsving som stöds av medlemsstaternas konvergensansträngningar inom ramen för förberedelserna av den ekonomiska och monetära unionen. BNP: s tillväxt inom gemenskapen - 1, 6 % under 1996 - borde bli 2, 4 % under 1997 och 2, 7 % under 1998. Den högre tillväxttakten borde göra det möjligt att skapa två miljoner arbetstillfällen netto i Europa under 1997 och 1998.
Utöver förbättrad tillväxt är det strukturreformer, särskilt beträffande arbetsmarknad, undervisning, forskning och företagens förbättrade konkurrenskraft, som kommer att göra det möjligt att avsevärt minska arbetslösheten i Europa, eftersom den oacceptabla nivån undergräver förtroendet. Men för att bli effektiva måste reformerna vara globala, ambitiösa, socialt acceptabla och politiskt presentabla.
Ett nytt intressant faktum är för övrigt att toppmötet i Denver belyste sambandet mellan demografi, sociala regler och budgetunderskott på grund av det oåterkalleliga problemet med befolkningens åldrande, särskilt den europeiska. Detta åldrande är betecknande. En enda siffra bevisar det. Andelen icke aktiva i förhållande till de aktiva borde stiga från 25 % till 51 % mellan 1995 och 2040. Med en oförändrad politik kommer denna utveckling att leda till försämrade offentliga finanser på lång sikt och pensionsutgifterna skulle dessutom öka med 3 % till 4 % av BNP fram till år 2030.
Det är följaktligen nödvändigt att fortsätta budgetanpassningen. Budgetramen för den ekonomiska och monetära unionen och som syftar till att på medellång sikt återupprätta balansen i de offentliga finanserna kommer att skapa manöverutrymme. Och detta kan utnyttjas för att finansiera sociala system och pensionssystem. Därutöver betonade G7mötet nödvändigheten av successiva strukturreformer, särskilt när det gäller reformen av pensionssystemen och pensionsfondernas roll. Detta är i huvudsakliga innehållet i ett av de kraftfulla meddelandena från både Europeiska rådet i Amsterdam och G7mötet i Denver.
För det tredje, sysselsättningen och samordningen av den ekonomiska politiken. På initiativ av ordförande Santer antog Europeiska rådet i Amsterdam en resolution om tillväxt och sysselsättning där medlemsstaterna, kommissionen och rådet bestämt åtog sig att ge sysselsättningen högsta prioritet bland unionens och den ekonomiska politikens uppgifter. Europeiska rådet erinrar i detta sammanhang om att sund makroekonomisk och budgetmässig politik går hand i hand med en stark och hållbar tillväxt inom produktion och sysselsättning.
På ett mycket symboliskt sätt samlade Europeiska rådet under ett och samma politiska tak kallat "stabilitet, tillväxt och sysselsättning " både resolutionen om genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten och resolutionen om tillväxt och sysselsättning. Två inriktningar valdes ut av Europeiska rådet för att bättre förankra sysselsättningen i centrum av den ekonomiska politiken.
Den första inriktningen: utveckling av den ekonomiska pelaren i den ekonomiska och monetära unionen. I enlighet med artikel 102a och 103 i fördraget kommer de stora inriktningarna att utvidgas till att behandla konkurrenskraft, arbetsmarknad, teknisk innovation, undervisning, utbildning och skattesystem i syfte att ställa hela den ekonomiska politiken i sysselsättningens tjänst. I praktiken kommer rådet efter förslag från kommissionen att kunna lämna specifika rekommendationer till medlemsstaterna på dessa områden. Det innebär ett betydande framsteg på vägen mot en ökad samordning av den ekonomiska politiken, något som er kammare regelbundet kräver.
Den andra grundläggande inriktningen: att genomföra av sysselsättningskapitlet i Amsterdamfördraget i förtid utan att ens invänta ratificeringen. Rådet kan på detta sätt lämna rekommendationer när det gäller sysselsättningspolitik. Slutligen kommer rådet att ha tillgång till en juridisk grund för att fatta konkreta beslut till förmån för sysselsättningen. Kommissionen kommer självfallet att ta största möjliga hänsyn till dessa två inriktningar vid förberedandet av den ekonomiska politikens huvudlinjer för 1998.
Men för att utan dröjsmål kunna genomföra dessa rekommendationer från Europeiska rådet avser kommissionen att tolka denna nya impuls till förmån för sysselsättningen direkt efter det extra Europeiska rådet i Luxemburg i ämnet. Detta Europeiska råd bör konkretisera de nya initiativen från Amsterdam till förmån för sysselsättningen. De gäller framförallt EIB: s ökade roll och verksamhetsområde. De gäller även EKSG, där man begärt att en reservfond skall inrättas för att använda inkomsterna från disponibla tillgångar fr.o.m. år 2002 till att påskynda forskningen inom områden knutna till kol- och stålindustrin.
Kring alla dessa frågor och kring andra, framförallt beträffande små och medelstora företag, uppmanades kommissionen och rådet att i samarbete med EIB utarbeta en rapport avsedd för detta speciella Europeiska råd. Er kammare kommer självfallet att knytas till vårt arbete. Denna nya impuls till förmån för sysselsättningen och som beslutats av européerna åtföljs av liknande initiativ internationellt. Detta beslutades i Denver. Jag tänker på det kommande mötet i Kobe i november 1997 och på G7-mötet om sysselsättning i början av 1998, på initiativ av den brittiske premiärministern.
Låt mig som avslutning betona att Europeiska rådet i Amsterdam och G7-toppmötet i Denver lämnar ett optimistiskt budskap till Europa som kan ge självförtroende. Europeiska unionen var i ett sämre utgångsläge än sin amerikanska partner men Europa fortsätter för närvarande sina ansträngningar på vägen mot ekonomiska framsteg och strukturreformer. De första uppmuntrande resultaten har vi redan. Tillväxtutsikterna i Europa har inte varit så gynnsamma på flera år. De borde snabbt ta sig uttryck i termer av konkurrenskraft och sysselsättning. Slutligen skall jag tillägga att eurons framtida införande, i enlighet med villkoren och tidsplanen i fördraget, kommer att förstärka den europeiska ekonomins uppsving.
(Applåder)

Seillier
Kommissionsledamot, ni talade om det oåterkalleliga problemet med befolkningens åldrande i Europa, och dessutom nämnde ni mycket ofta de nödvändiga reformerna.
Jag tar mig friheten att ställa er följande frågor: tror ni inte att en mycket viktig reform på intellektuell nivå skulle bestå i att se över det alltför smala konceptet för de ekonomiska kriterierna från konferenserna och att det skulle vara på tiden att beakta ett förslag från världstoppmötet om social utveckling i Köpenhamn 1995, som innebär att arbetet med uppfostran inom familjen tas med i de ekonomiska kalkylerna?
Anser ni inte att det nu, när familjepolitiken i samtliga våra länder noterar en minskning av familjernas köpkraft, skulle vara hög tid att reformera vår ekonomiska planering och äntligen ta hänsyn till de europeiska parens önskan, de europeiska kvinnornas önskan att ge liv åt fler barn, vilket ekonomiska skäl hindrar dem ifrån?
Skulle inte det bästa sättet att ge ekonomin i Europa ett uppsving vara att åstadkomma ett demografiskt uppsving, vilket är en fråga om politisk vilja och intellektuella reformer?
(Applåder)

de Silguy
Jag för min del ser inget motsatsförhållande mellan ett demografiskt uppsving, en intellektuell reform och ett enkelt erkännande av ekonomiska realiteter. I dag är vi, vare sig vi vill det eller ej, i en situation där "baby-boomens " generation fortfarande är aktiv, men efter år 2010 kommer vi att i Europa ha ett mycket omfattande demografiskt underskott.
Regeringarna får i dag frågan om de inte redan i politiska termer kan gripa sig an problemet för att undvika att dagens aktiva generationer under sin pensionsålder inte får en tillräcklig pension för att klara sig. I dag bör den ekonomiska politikens ansträngningar fortsätta eftersom de just syftar till att på nytt ge våra ekonomier det budgetutrymme som krävs för att klara av de alltmer omfattande sociala utgifterna under kommande år.
Detta förhindrar självfallet på intet sätt att man inom ramen för en utbildnings- och familjepolitik utvecklar och förstärker familjens roll även om jag tror att personliga överväganden ofta är viktigare än enbart ekonomiska.

Boogerd-Quaak
Ordförande, jag har för detta parlament varit föredragande om den demografiska situationen i Europa. Det betänkandet antogs för inte så länge sedan i detta parlament och helt riktigt ägnades stor uppmärksamhet åt pensionernas betalbarhet. Jag är så fräck att jag har en annan åsikt än kommissionären när det gäller frågan om att pensionerna skulle vara obetalbara i framtiden. Det är snarare en fråga om att börja i tid och att föra den rätta regin i denna fråga. Vad jag då bad om är att ta upp pensionsfrågan, så väl tilläggspensionerna, som de privata pensionerna som statliga pensionen på den Europeiska kommissionens föredragningslista. Till dess var det en fråga om subsidiaritet. Min konkreta fråga till kommission är därför också: kan det nu med sysselsättningsstopp i sikte, bli en fråga för såväl kommissionen som nationella regeringar?

de Silguy
Jag delar helt er uppfattning att man måste sätta i gång i tid och vidta försiktighetsåtgärder för att lösa frågan, men jag vill tillägga att den förvärras av att utgifterna för hälsovård ökar i takt med befolkningens åldrande. Det är självklart att allt fler äldre personer ofta har behov av vård som blir allt dyrare. I ekonomiska termer kompliceras därför problemet av sambandet mellan befolkningens åldrande och de ökande pensions- och hälsovårdsutgifterna.
Kommissionen är naturligtvis intresserad av frågan och det är anledningen till att jag tillåter mig att i min muntliga presentation insistera på frågan om åldrandet. Under diskussionerna i Denver var kommissionens bidrag i detta hänseende särskilt omfattande och uppskattade. Jag kan även säga att denna fråga i första hand gäller medlemsstaterna eftersom vi enligt subsidiaritetsprincipen och enligt fördraget inte kan ersätta medlemsstaterna, men att problemet obestridligt har en gemenskapsdimension och en europeisk dimension.
Det är anledningen till att de förslag och rekommendationer som kommissionen kommer att lämna, framförallt inom ramen för förberedandet av det extraordinarie Europeiska råd i Luxemburg innan årets slut, i stor utsträckning kommer att beakta ert förslag. Kommissionen kommer att se till att dessa frågor kan samordnas mellan medlemsstaterna, särskilt genom utbyte av information om åtgärder som vidtagits i respektive land. Dessutom kommer särskild hänsyn att tas till problemet med pensionsfonderna.

Katiforis
Herr ordförande, två korta frågor till ledamoten av kommissionen:
Den första är: kommer kommissionen att under toppmötet i Luxemburg att bidraga till att kräva vissa ytterligare penningsummor till stöd för sysselsättningspolitiken? Varför har vi bara fått veta muntligen efter toppmötet i Essen att det inte blir någon sysselsättningspolitik eller i varje fall att det inte skapas några arbetstillfällen.
Den andra frågan är: jag hörde en finansminister - en av de som deltog i toppmötet i Amsterdam - säga på ett allmänt möte att det är tal om att flytta fram införandet av euron ett år. Jag vet att ni kommer att säga nej, men jag skulle vilja höra er upprepa det med eftertryck.

de Silguy
Jag kan svara direkt på er andra fråga genom att säga att jag som hela tiden deltog i både rådet i Luxemburg (finansministrarna) i början av denna månad, Europeiska rådet samt i toppmötet i Denver aldrig hört någon planera för något som helst uppskov för euron. Tvärtom har jag vid samtliga tillfällen, inbegripet från amerikansk sida, kunnat konstatera att samtliga europeiska och icke-europeiska deltagare är fast beslutna att följa tidsplanen. Och denna beslutsamhet återfanns i officiella kommunikéer, beslut och kommentarer.
När det gäller just detta Europeiska råd skulle jag för det andra kunna komplettera mitt uttalande nyss genom att säga att bland de initiativ som togs i Amsterdam finns framförallt initiativet om en utvidgning av EIB: s roll, vilket skall ske på tre sätt. Till att börja med genom att införa särskilda villkor för finansiering av högteknologiprojekt i små och medelstora företag, för det andra genom att utvidga tillämpningen av dessa åtgärder till utbildning och hälsa, stadsmiljö och miljöskydd och slutligen genom att förlänga lånetiden för de stora näten.
Jag sade också nyss att medel skulle frigöras från EKSG: s reserver, framförallt i syfte att skapa en forskningsfond för forskning inom sektorer knutna till kol- och stålindustrin. Jag vill också påpeka att rådet kommer att undersöka initiativen beträffande möjligheten att skapa sysselsättning för små och medelstora företag på grundval av en ny rapport från den rådgivande kommittén om konkurrenskraften. Och slutligen kommer rådet att studera lyckade tillämpningar i respektive medlemsstat när det gäller sysselsättningspolitik.
Inom alla dessa frågor anser jag att uppdraget är tillräckligt omfattande och stort för att göra det möjligt för kommissionen att föreslå Europeiska rådet konkreta lösningar vilka åtminstone delvis kan lösa de nuvarande arbetslöshetsproblemen.

Rübig
Herr ordförande, tack för att du tagit upp de små och medelstora företagen. Under de senaste decennierna har vi sett, att de flesta arbetstillfällena uppkommit i de små företagen och att det genom nyetablering av företag går att skapa en stor mängd arbetstillfällen samt att i synnerhet SLIM-initiativen ska avlasta företagen och därigenom också kunna ge större konkurrenskraft.
Vilka möjligheter ser ni i Luxemburg, framför allt vad gäller att gå med i utbildningsprogrammen och det genom en höjning av anslagen för detta område? Jag tror nämligen, att utbildning är det enda sättet, att verkligt effektivt kunna skapa arbetstillfällen.

de Silguy
Jag skall besvara er fråga på två sätt. För det första är utbildning ett avgörande inslag i de små och medelstora företagen. Det står fullständigt klart och vi arbetar på det. Men utbildning är också en av de grundläggande beståndsdelarna som skall användas inom ramen för den globala och ambitiösa strukturpolitik vi bör bedriva för att reformera arbetslöshetens strukturella orsaker.
För det andra, med tanke på de små och medelstora företagens roll och betydelse när det gäller sysselsättning, överskrider satsningen på dessa företag med råge enbart utbildningsaspekten. Särskilt den nya inriktning som krävs av EIB, att ta fram resurser för att göra det möjligt för de små och medelstora företagen särskilt de som arbetar inom högteknologiområden, dvs. de som per definition kan skapa sysselsättning, att skapa ytterligare medel för de små och medelstora företagen.
Jag vill tillägga här att kommissionen redan lämnat ett antal förslag och rekommendationer som granskas eller har granskats av er kammare. De ligger nu hos rådet men vissa av dem har blockerats på den nivån vilket jag beklagar. Det hindrar inte att vi, inom ramen för förberedelserna av det särskilda Europeiska rådet i Luxemburg fäster särskilt vikt vid de små och medelstora företagen och deras roll i kampen mot arbetslöshetens strukturella orsaker och i det sammanhanget kommer naturligtvis särskild uppmärksamhet att fästas vid utbildningsfrågorna.

Arroni
Herr kommissionär! Ni har idag hänvisat till en konjunkturutveckling som underlättar en förbättring av medlemsstaternas ekonomiska situation. I sammanhanget gjorde ni också igår uttalanden som i de delar som berör Italien har återgetts i italienska dagstidningar. Vi minns dessutom alla den bild av Italien som ni gav i denna kammare för ett par månader sedan.
Låt mig ställa två frågor: eftersom vi nu har er här bland oss, skulle jag vilja höra er personliga åsikt om läget i Italien och er uppfattning när det gäller de italienska utsikterna att uppfylla de parametrar som angetts. Och dessutom: vilken är den viktigaste orsaken till denna förändring av läget i Italien?

de Silguy
Jag skulle vilja besvara er andra fråga, Arroni, med att säga att den politiska viljan säkerligen är den italienska regeringens. Vad jag sade i går om Italien är en analys, ett konstaterande som visar att Italien för närvarande gör mycket imponerande framsteg när det gäller ekonomisk konvergens. Och om Italien förverkligar de ambitioner som regeringen ställt upp kommer landet i år att ha genomfört den största sänkningen av statsskulden som något europeiskt land genomfört de senaste femton åren.
Och eftersom regeringen officiellt ännu inte har överlämnat sitt konvergensprogram kunde jag inte göra någon exakt bedömning offentligt. Därför, och med tanke på de beståndsdelar som jag hade kännedom om, angav jag att de målsättningar som presenteras, framförallt i det italienska "Documento di programmazione economica i finanziaria " är bra. Dessutom är de områden som regeringen identifierat för budgetreformer lämpliga vare sig det gäller pensioner, socialförsäkring, statlig och kommunal tjänst eller ökat skatteunderlag.
Jag tillade också, och det har kanske tagits upp mindre i pressen, att sanningens minut kommer i september när regeringen presenterar de särskilda åtgärderna avsedda att ge målsättningarna ett konkret innehåll, vilka jag tror kommer att införlivas i budgeten för 1998. Det är alltså inte fråga om någon granskning i förväg i dag, att låta medlemsstaterna genomgå ett kvalificeringsprov. Granskningen kommer att äga rum i mars 1998 utifrån de verkliga resultaten från 1997. Vad jag kan säga i dag är att situationen i Italien utvecklas i rätt riktning. Det är uppmuntrande och det får mig att tänka på att när länderna har politisk vilja att respektera både tidsplanerna och villkoren i Maastrichtfördraget för att övergå till euron så lyckas de.

Randzio-Plath
Herr ordförande, att åter sätta Europa i arbete, det har kommissionären idag kungjort för oss som budskap från Amsterdam. Vi har också hört detta och ser det sannerligen positivt. Dock skulle jag gärna från kommissionen vilja veta, vilka initiativ den nu tar till, för att på motsvarande sätt skriva om principerna för gemenskapens och medlemsstaternas ekonomiska politik. Om ni i kommissionen och om Europarådet tar rekommendationerna från vår kammare på allvar och skulle integrera dessa i de egna förslagen, då kunde också ekonomiskt och sysselsättningspolitiskt något annat hända, än det som hittills kunnat ske mot bakgrund av rekommendationen. Var vänlig och informera oss om hur detta kan ändras, ty det, som hittills presenterats av de europeiska finansministrarna räcker inte, för att verkligen sätta Europa i arbete igen.
Min andra fråga till kommissionären: jag har mycket väl förstått, att du också sysslar med eurons internationella roll. Jag skulle emellertid vilja veta en sak: tänker ni också på konsumenterna, på konsumentskyddet? När får vi till slut en förordning, som säkerställer, att inte konsumenterna inom Europeiska unionen belastas med kostnaderna för omställningen? När får vi med en förordning till slut också visshet om, att dubbel prismärkning kommer att införas?

de Silguy
Om ni till att börja med noggrant läser slutsatserna från Europeiska rådet i Amsterdam - jag skall inte genomföra övningen här, men jag är beredd att göra det direkt med er -, kommer ni att se att Europaparlamentets oro till stor del har beaktats, särskilt så som den uttrycks i resolutionerna om stabilitets- och tillväxtpakten. Jag har personligen i de senaste diskussionerna fått rådet att anta största möjliga del av de inriktningar ni föreslagit.
För det andra, vilket initiativ skall vi ta? I min framställning nyss angav jag allmänt de inriktningar som valts ut, vare sig det gäller samordning av ekonomisk politik eller sysselsättningspolitik och vad vi skall göra för att följa upp det. För att hålla mig till det viktigaste tror jag att det första man måste göra är att ge artiklarna 102a och 103 ett innehåll som är mer inriktat på sysselsättning. Det är anledningen till att de stora inriktningarna för den ekonomiska politiken bör utvidgas - ni kommer att se det nästa år när vi lägger fram dem - för att bättre omfatta konkurrenskraft, arbetsmarknad, teknisk innovation, undervisning, utbildning och skattesystem.
Det här kan leda långt eftersom vi i förekommande fall på grundval av artikel 103.4 i fördraget lämnar förslag till rådets rekommendationer till medlemsstaterna i dessa frågor. Med andra ord finns det paralleller mellan rätten till rekommendationer som vi hittills genomfört på budgetområdet och de som vi kan utvidga på det ekonomiska området.
För det tredje tror jag när det gäller sysselsättning att jag nyss svarade genom att säga att vi skall dra största möjliga nytta av att sysselsättningskapitlet i Amsterdamfördraget kommer att genomföras innan Amsterdamfördraget ratificerats och därmed givit juridiska grunder för mer konkreta åtgärder. Allt detta håller för närvarande på att granskas, analyseras och fördjupas. Jag får glädjen att rapportera till er mycket snabbt så snart arbetet inom våra avdelningar framskridit, men jag kan försäkra er om att jag skall hålla er noga underrättade om diskussionernas utveckling på området.
Beträffande konsumenterna arrangerade vi den 15 maj ett rundabordsmöte som gjorde det möjligt att identifiera ett antal konkreta och praktiska problem, däribland dubbel märkning eller dubbel etikettering, datum för införande av sedlar, hur länge den dubbla användningen skall pågå etc. Efter denna rundabordsdiskussion arrangerade vi och håller ett antal möten med konsumenterna, bankerna och företagen ämne för ämne. Min målsättning är ett beslut om två globala möten om dessa frågor, ett på hösten och det andra i mars, för att titta på möjliga lösningar, eftersom vi föredrar att undvika en förordning.
Vår Europeiska union lider redan av förlamning på grund av ett överskott av förordningar, medan jag skulle föredra att den brister på grund av ett överskott av dynamik och konsensus. På det här stadiet eftersträvar vi konsensus. Målsättningen är självfallet att vi när vi i slutet av april - början av maj 1998 offentliggör förteckningen över de länder som övergår till euron, samtidigt skall kunna ge konsumenterna konkreta svar på de konkreta frågor de har. Det jag kan garantera er nu är att dessa praktiska frågor är ett av kommissionens viktigaste verksamhetsområden.

Hautala
Herr ordförande, Europaparlamentet har krävt att när man definierar ett alltför stort underskott skall man granska hela konjunkturcykeln i ifrågavarande land. Det är klokt så att man inte kör ett medlemsland i svårigheter ännu djupare ner i ekonomiska svårigheter. Trots detta finns det i de slutsatser från toppmötet i Amsterdam som gäller stabilitets- och tillväxtpakten en direkt hänvisning till rådets deklaration, som i sin tur betonar en mycket sträng automatik i bedömningen av ett alltför stort underskott. Nästan omgående blir följden böter. Är inte detta synnerligen oklokt? Hur står detta i samklang med era strävanden att främja sysselsättningen, eller behövdes deklarationen om sysselsättning bara för att fransmännen tryggt skulle kunna återvända hem?

de Silguy
Jag skall först svara att stabilitetspakten är en del av Maastrichtfördraget. Jag hänvisar till artikel 104c i fördraget som säger att: "Rådet kan besluta om sanktioner om något av villkoren inte är uppfyllt ". I detta sammanhang bevarar stabilitets- och tillväxtpakten kommissionens oberoende när det gäller rätten att lämna förslag och rådets beslutsoberoende inom ramen för de normala befogenheter som fördraget tillerkänner rådet. Stabilitets- och tillväxtpakten är en uppförandekodex, en guide till uppträdande som anger villkor och tidsplan för att återupprätta budgetbalansen.
Jag skall säga er att mig veterligen skapar offentliga underskott ingen sysselsättning. Detta gäller för såväl Förenta staterna som Europa - ni kan vara säker, jag talar inte om Frankrike - och för övriga europeiska länder. Under de senaste åren har de som mest minskat sitt offentliga underskott också haft störst tillväxt och skapat mest sysselsättning. Jag tänker särskilt på det nederländska ordförandeskapet. Det hindrar inte att strukturreformer genomförs, men i Denver såväl som i Amsterdam insisterade stats- och regeringschefer från alla länder på att det föreligger samstämmighet och överensstämmelse och jag skulle till och med vilja säga synergieffekt mellan bedrivande av en sund ekonomisk politik, minskat offentligt underskott, stimulering av tillväxten och skapande av sysselsättning.

Provan
Jag undrar om ni skulle vilja kommentera internationella företags användning av euron i Europeiska unionen. I de länder som har rätt att välja att stå utanför, eller som kanske inte har kvalificerat sig vid införandet av den monetära unionen, förutser ni där att stora internationella företag använder euron i praktiken och av bokföringsmässiga behov och alltså tillåter att euron utvecklas till en erkänd valuta i dessa länder? Kommer kommissionen att se till att det finns en rättslig grund för att det skall ske?

de Silguy
Jag kan lugna Provan. Naturligtvis kommer de internationella bolagen att kunna använda euron även om de inte är belägna i ett euroland. För närvarande är målsättningen för de förordningar som antagits om eurons juridiska ställning att just lämna tillräckliga juridiska garantier för att euron skall kunna användas av alla företag i världen om de så önskar.
För det andra vill jag tillägga - och jag ger er därför upplysningar - att kommissionen särskilt har arbetat med de ansvariga för finansmarknaderna om extremt tekniska frågor när det gäller avtal och benämningar på det finansiella området för att försöka fastställa regler, på begäran av de finansiella aktörerna själva, så att euron skall kunna användas på ett harmoniskt sätt.
En tredje kommentar: det är uppenbart att om euron är en bra valuta, dvs. en stabil valuta, blir den ett alternativ till dollarn och investerarna kommer att efterfråga den för att diversifiera sin portfölj. Euron är därför förutbestämd att utvecklas och den är förutbestämd att användas som transaktionsvaluta, betalningsvaluta och som reservvaluta.

Féret
Kommissionsledamot, jag skulle vilja återkomma ett ögonblick till de konkreta förslag till förmån för sysselsättningen som kommissionen avser att utarbeta i överensstämmelse med resolutionen från Europeiska rådet i Amsterdam.
Anser kommissionen att nämnda resolution, det nya kapitlet om sysselsättning samt integrationen av det sociala protokollet utgör ett tillräckligt ambitiöst och uttryckligt politiskt åtagande för att göra det möjligt för unionen att innan den gemensamma valutan införs effektivt ta sig an det avgörande och största problemet med arbetslösheten i Europa och motsvara kraven och den ibland förtvivlade oron hos drabbade sociala grupper?
Är inte kommissionen i stället frestad att sorgset konstatera att Europeiska rådets slutsatser, som återfinns i resolutionen om tillväxt och sysselsättning, endast samlar ihop några allmänna punkter inom politisk ekonomi att användas för studerande på högstadiet, och belägger den försiktiga och ofta ologiska visionen av ett minimalistiskt Europa som kapitulerar inför några av sina största svårigheter, i det här fallet det sociala problemet?
Sammanfattningsvis, kommissionsledamot, tror jag inte att er skenbara optimism delas av våra arton miljoner arbetslösa.

de Silguy
Jag skall först av allt svara att det förvisso inte är med papper och fördrag man skapar sysselsättning. Det är inte heller genom att ge upp och hela tiden visa prov på pessimism som man återskapar det förtroende som krävs för att Europa skall återfå sin dynamik och skapa sysselsättning. I dag när Europa förfogar över knowhow och på nytt upplever tillväxt är det bästa sättet för att återskapa nödvändiga impulser och viljan att lyckas att uppmuntra medborgarna och inte få dem att misströsta.
För det andra vill jag tillägga att inrättandet av euron är en del av den lösning som krävs för arbetslöshetsproblemet, eftersom euron kommer att ge Europa större tillväxt. Euron kommer också att göra det möjligt att avskaffa valutaförändringarna - som vissa fransmän förr kallade konkurrenskraftiga devalveringar - vilka kostade Europa ytterligare en och en halv miljon arbetslösa på två år mellan 1995 och 1996. Jag tror därför att detta bidrag från euron, i termer av tillväxt för Europa, blir ett användbart tillskott till kampen mot arbetslösheten.
Men eftersom den största andelen arbetslöshet är av strukturell art, är det strukturreformer vi måste försöka genomföra, i dag mer än tidigare. Det innebär minskade kostnader för de låga lönerna, en uppmjukning av arbetsmarknaden, undervisning, praktik, utbildning, områden som samtliga kräver uthållighet och beslutsamhet.
Väl hemkommen från Förenta staterna efter att ha träffat amerikanerna och diskuterat med dem insåg jag, ännu en gång, att Europa absolut inte var svagare än Förenta staterna, men att vår brist består i att vi inte tror på oss själva. Och jag tror att politikernas roll, oavsett parti, i dag är att se till att Europas medborgare återfår sitt självförtroende.

Scarbonchi
Herr ordförande, en något speciell eller originell fråga till den europeiske kommissionsledamoten.
G8-mötet i Denver som kännetecknades av avsaknaden av positiva beslut för Europa utmärkte sig genom en cowboykväll som stadfäste den amerikanska världsordningen. Kommissionens ordförande Santer mottog vid detta tillfälle, liksom flertalet närvarande personer utom Blair som tackade nej, en gåva som utgjordes av en guldklocka med ett mycket högt värde.
Skulle denna gåva, kommissionsledamot, inte kunna vara ett tillfälle till ett initiativ från kommissionen och parlamentet att inrätta ett museum där samtliga erhållna gåvor skulle kunna placeras och ställas ut av personer i Europeiska unionen inom ramen för deras funktion och ansvar vare sig det gäller parlamentet, rådet eller kommissionen?
Jag tror att både er och vår strävan efter principfasthet och öppenhet, bäst skulle komma till uttryck där i den europeiska allmänna opinionens ögon, i de europeiska medborgarnas ögon.

Ordföranden
Vill kommissionären besvara frågorna?

de Silguy
Jag noterar förslaget från vår ärade parlamentsledamot. Personligen har jag inte erhållit några sådana gåvor. Museer, ja man kan skapa museer, men skulle vi inte begrava Europa lite väl enkelt i museerna?

Fayot
För att återkomma till sysselsättningspolitiken, nämnde kommissionsledamoten bland olika möjligheter användning av de stora ekonomiska inriktningarna, utvidgningen av dessa inriktningar och rådets rekommendationer när det gäller sysselsättning. Ni talade framförallt också om en större roll för Europeiska investeringsbanken och utnyttjandet av EKSG: s medel.
Jag skulle vilja att ni preciserar vilka effekter på sysselsättningen man kan vänta sig av dessa två mycket konkreta förslag, eftersom Europeiska investeringsbanken för närvarande redan beaktar sysselsättningsproblemen i de investeringar den finansierar, vilket också vice ordförande Roth i Europeiska investeringsbanken sade. Å andra sidan är EKSG: s medel inte disponibla utan härrör från industrin och man kan inte bara ta dem för att använda dem med ett keynesianskt synsätt.
Jag skulle vilja att kommissionsledamoten berättar vad Europeiska rådet hade i tankarna när det angav dessa två mycket konkreta möjligheter.

de Silguy
Tack för parlamentsledamotens fråga. Jag skulle kunna använda två timmar till att besvara den eftersom den är tekniskt komplicerad. Men för att göra det så enkelt som möjligt skall jag säga att det man begär av EIB är att påskynda och förenkla tillgången till lån, och för det andra att minska kostnaden för detta lån för de små och medelstora företagen som arbetar inom tekniskt avancerade områden. Det är följaktligen punktåtgärder för särskilda grupper som gör det möjligt för EIB att med egna tillgångar, med sina egna reserver om jag så får säga, förenkla tillgången till lån för företag som behöver denna kredit för att kunna utvecklas och det bådar gott för framtiden eftersom det är områden under utveckling, det man kallar högteknologi.
När det gäller EKSG vet ni att den har betydande reserver den är skyldig att behålla för att kunna täcka de lån den lämnat till industrin. EKSG kommer att försvinna den 23 juli 2002. Ett antal lån kommer då fortfarande att vara verksamma och fortsätta att vara det under ett antal år. Det innebär att så länge dessa lån behöver täckas bibehålls reserverna. Det intressanta är vad Europeiska rådet sagt: eftersom dessa reserver har upprättas utifrån ett uttag från kol- och stålindustrierna skall ni, när ni kan lösgöra reserverna, lämna dem till en fond för att kunna avsätta medel till forskning inom industri knuten till denna sektor.
I stället för att det slutar med att dessa pengar övertas av jag vet inte vem, är man alltså säker på att de går till ett optimalt ändamål och får en optimal användning för att förenkla forskningen, eftersom forskningen bidrar till sysselsättningen och man bedriver inte tillräckligt med forskning i Europa.

Mulder
Herr Ordförande, jag skulle vilja fråga kommissionären, nu när det tycks vara allt troligare eller nästan säkert att euron kommer, vad som händer med det gröna kurssystemet i Europa? Blir det sedan en grön euro eller när tänker kommissionen komma med konkreta förslag på detta område så att vi också inom jordbruksområdet kommer att ha en euro överallt i Europa?

de Silguy
Ni ställer en utmärkt fråga. Vi har inlett diskussioner på området. Det jag kan säga er är att euron kommer att förenkla situationen, åtminstone för länderna i euroområdet. De svårigheter som uppstått på det agromonetära området till följd av valutavariationer och som fått agromonetära följdverkningar kommer att försvinna, vilket i sin tur förenklar situationen.
För det andra återstår ett problem att lösa med de länder som står utanför euroområdet men är medlemmar i Europeiska unionen. Dessa frågor är för närvarande föremål för tekniska diskussioner, och jag kan försäkra er att alla åtgärder kommer att vidtas för att eliminera alla eventuella svårigheter som fortfarande kvarstår när euron införs.

Ordföranden
Jag ber att få tacka kommissionären.
Jag förklarar debatten för avslutad.

Bolagsrätt vad avser övertagandebud
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0204/97) av Fontaine för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till ett trettonde direktiv från Europaparlamentet och rådet (KOM(95)0655 - C4-0107/96-95/0341(COD)) om bolagsrätt vad avser övertagandebud.
Jag har fått en begäran från UPE-gruppen om återförvisning av betänkandet till utskottet, presenterad i enlighet med artikel 129 i arbetsordningen.
Jag överlämnar ordet till Florio för att motivera begäran.

Florio
Herr ordförande! Vår anmodan motiveras av att vi anser att frågan behöver ytterligare belysas. Vi vill påminna om att kommissionens förslag ursprungligen var ett förslag till rekommendation för att sedan efterhand utvecklas till ett förslag till direktiv. Samråden genomfördes med tanke på förslaget till rekommendation och inte med tanke på det förslag till direktiv som efterhand tog form. Därför ökade inom min grupp övertygelsen om att det skulle vara lämpligt att utskottet diskuterar frågan ytterligare, även för att samtidigt kunna inleda den nära förestående diskussionen om direktivet om europeiska aktiebolag. För min grupps räkning vill jag därför bekräfta begäran om en återförvisning till utskottet.

Medina Ortega
Herr ordförande, jag vill för gruppen Europeiska socialister meddela att frågan har debatterats väldigt ingående i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och att man där beaktat alla följder och bedömt alla synpunkter. Jag tror att det just nu inte finns någon mening med en återförvisning till utskottet. Jag begär således att betänkandet kvarstår på föredragningslistan.

Ordföranden
Omröstning kommer nu att hållas om begäran om återförvisning till utskottet.
(Parlamentet förkastade denna begäran.) Jag lämnar nu ordet till föredraganden, Fontaine.

Fontaine
Herr ordförande, betänkandet om bolagsrätt vad avser övertagandeanbud vilket jag har äran att för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt överlämna till kammaren kan inte skiljas från sitt historiska sammanhang och tillåt mig därför, herr ordförande, att säga några ord om ämnet.
Efter att ha konstaterat att övertaganden, vare sig de sker på goda grunder eller ej, förekommer allt oftare inom den europeiska privata sektorn tog kommissionen 1989 initiativ till att föreslå ett antal gemensamma bestämmelser för dessa förfaranden. I praktiken var kommissionens förslag ett verkligt direktiv om harmonisering. Europaparlament tillförde några ändringar, men godkände det i stort i ett betänkande som vi röstade om i januari 1990. Därefter har ärendet dessvärre blockerats i rådet.
Kommissionen föreslår därför i dag ett nytt synsätt. Det gäller ett ramdirektiv som fastställer allmänna principer inom övertagandeanbud, utan att försöka att i detalj harmonisera gällande regler i de olika medlemsstaterna. Det bör för övrigt noteras att sedan 1989 har den ena staten efter den andra inrättat vissa bestämmelser på området.
Kommissionens nya tillvägagångssätt är en del av åtagandet som fastställdes i Edinburg 1992 att respektera subsidiaritetsprincipen och ge medlemsstaterna frihet att genomföra principerna i direktivet med beaktande av traditioner och nationella bruk. Detta nya tillvägagångssätt har också som mål att komma ur den återvändsgränd som skapats av rådet. Ingen kan bortse från att det största motståndet kom från medlemsstaterna som ansåg att den ursprungligen föreslagna harmoniseringen överskred vad som var önskvärt och vad som önskades.
I det sammanhanget var er föredragande mycket angelägen om att - och jag hoppas att Florio lyssnar - utskottet för rättsliga frågor till att börja med mycket uppmärksamt koncentrerar sig på möjligheten med den nya linje kommissionen föreslog. Det gällde på sätt och vis en fråga som jag ställde i förväg till utskottet för rättsliga frågor, innan åtgärden granskades. Skulle man lagstifta eller ej? Och i så fall skulle det ske genom ett direktiv? Skulle det göras på det begränsade sätt som kommissionen föreslog?
Utskottet för rättsliga frågor besvarade ännu en gång efter en mycket noggrann granskning dessa två frågor positivt. Utskottet gav er föredragande i uppdrag att fortsätta arbetet i den riktningen, dvs. i riktning mot ett direktiv med minimal harmonisering. Utskottet för rättsliga frågor anser för övrigt att de nationella lagstiftningarnas extrema mångfald inte gör det möjligt att genomföra övertagandeanbud med tillfredsställande rättssäkerhet för vare sig minoritetsaktieägarna eller de anställda i de aktuella företagen. Utskottet anser att ett försök till harmonisering, även om det har relativt begränsade målsättningar, och även om man måste säga att det inte är särskilt djärvt, ändå skulle möjliggöra en viss lojalitet mellan de olika aktörerna och avvärja rent spekulativa "räder " från de starkaste aktörerna.
Jag skall tillägga, mina kära kolleger, att argument som består av att säga "observera, låt oss inte göra något så länge inte det femte direktivet om arbetstagarnas delaktighet, det tionde direktivet om gränsöverskridande sammanslagningar, förslaget om Europabolag, inte har kommit vidare " liknar Penelopes strategi. Inget i dessa olika förslag, som tyvärr är blockerade i rådet sedan flera år tillbaka, har tillräckliga direkta anknytningar till den målsättning som sysselsätter oss i dag för att motivera en global blockering. Det meddelande vi skall lämna skulle i stället kunna bli början till ett upptinande på detta så efterlängtade område inom gemenskapens bolagsrätt.
När det gäller grunden har vi alltså inte strävat efter att göra texten mer tvingande, med vetskap om att samma orsaker medför samma effekter och att den på nytt skulle förkastas av rådet, utan att i en pragmatisk och effektiv anda göra den tydligare, mer exakt, men också mer dynamisk inför en senare tillämpning i medlemsstaterna. Den andan har inspirerat våra ändringar som definierar köparen, skyddar minoritetsdelägarna och fastställer kontrollmyndighetens uppgift. Slutligen betonade vi, liksom redan 1990, den nödvändiga öppenheten avseende arbetstagarna. Vissa av våra ändringar, som återfinns i vår kollega Hughes utmärkta betänkande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor kommer att möjliggöra framförallt bättre information om dessa.
Herr ordförande, kära kolleger, efter toppmötet i Amsterdam, där några blygsamma försök till att äntligen ge byggandet av Europa den sociala dimension som så uppenbart saknas, önskar jag att kammaren visar att, den varken accepterar förlamning eller svepskäl. Jag önskar av hela mitt hjärta att vår kammare godkänner inriktningarna från utskottet för rättsliga frågor och från utskottet för socialfrågor till förmån för detta direktiv samt de ändringar vi föreslår för att konkretisera vår önskan om öppenhet, rättvisa och social jämvikt på den europeiska inre marknaden.

Verde i Aldea
Herr ordförande, för det första, och detta är inte vanlig hövlighet eller ren rutin, vill jag gratulera Fontaine för det arbete hon lagt ner på en text med extra dignitet. Man måste gratulera föredraganden, fru Fontaine, eftersom hon försökt ge nämnda text ett något mer exakt innehåll, om än alltid med de begränsningar hon anfört.
Som en följd därav, och som hon själv här sagt och påpekat i betänkandet, kände Fontaine tvivel över huruvida det var värt besväret att fortsätta tala om detta direktiv och lägga ner ett betydande arbete därpå.
Hon beslutade ta på sig detta arbete och jag gratulerar henne för det. Dessutom har man genom arbetet i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och några ändringar försökt ge substans till detta direktiv. Som en följd därav har förslaget till direktiv blivit ett arbete vars resultat tycks mig ganska begränsade. Detta beroende på att man tillämpar subsidiaritetsprincipen för att övervinna rådets motstånd till att godkänna tidigare förslag.
Detta är ett av de fall där man tillämpar subsidiaritetsprincipen på ett något påtvingat sätt, för om denna fråga faller inom staternas befogenheter kommer all bolagslagstiftning eller största delen av den att falla under staternas behörighet, och den brittiska bolagslagstiftningen är inte densamma som den kontinentala bolagslagstiftningen.
I detta förslag till direktiv har britterna utgjort en betydande broms, d.v.s. dåvarande regeringen, och man skulle kunna säga att det faktiskt finns många aspekter på bolagslagstiftningen som är hämtade från anglosaxisk rätt och som därför inte nödvändigtvis måste ha en gemenskapsdimension. Föredraganden påpekar trots detta, och jag tror att detta är viktigt, att det i ett globalt förhållande som det nuvarande är uppenbart att Europeiska unionen vad gäller bolagslagstiftning inte uppfyller det man skulle kunna förvänta sig när märkligt nog marknaden och alla aspekter därpå internationaliseras, globaliseras och ständigt blir mer enhetlig. Jag kommer ihåg att man, när jag för många år sedan studerade jämförande rätt, påpekade att det inte var möjligt att harmonisera all lagstiftning, och man tog upp sådant som skilsmässa i familjerätten som exempel. Denna lagstiftning har trots detta i praktiken harmoniserats i nästan hela unionen och i stället har vi bolagslagstiftningen som inte har harmoniserats. Jag hoppas att man åtminstone antar denna text. Vi kommer att rösta för med några ändringar eftersom det är bättre med en fågel i handen än tio i skogen.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, mina damer och herrar! I kommissionens förslag tas hänsyn till subsidiaritetsidén på grundval av de erfarenheter som vunnits med det tidigare omnämnda förslaget från 1989, som misslyckades. Därför innehåller förslaget bara en målspecifikation, en ram, och överlåter i stor utsträckning den konkreta utformningen åt medlemsstaterna. Målsättningen att se till, att aktieägarna i börsnoterade företag vid ett eventuell ägarbyte i ett företag på den inre marknaden är underställda likvärdiga skyddsbestämmelser, uppnås emellertid alltså bara i ringa utsträckning.
Med tanke på de mycket skiftande bestämmelserna i medlemsstaterna vad gäller övertagandebud togs därför med rätta frågan upp i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och i min grupp, om det inte hade varit lämpligt med en rekommendation istället för ett direktiv. Personligen skulle jag ha föredragit en rekommendation men det finns dock goda skäl för det fattade beslutet om ett ramdirektiv. Om snedvriden konkurrens ska undvikas, börsmarknaderna göras öppnare och åtminstone ett minimiskydd för minoritetsaktieägare åstadkommas, så behövs en minsta rättssäkerhet. Denna rättssäkerhet kan i betraktande av de vittgående skillnaderna mellan de nationella bestämmelserna för övertagandebud bara uppnås genom fastställande av en, om än minimal, rättslig handlingsram. Ett likriktat agerande mellan börsmarknadens enskilda aktörer måste i första hand säkerställas genom harmonisering och inte med beteendekodex på frivillig bas.
I samband med det innehållsmässiga arbetet har rättsutskottet ytterligare förstärkt kommissionsförslagets karaktär av rambestämmelse. Således finns i betänkandet några ändringsförslag, som ger ytterligare utrymme för medlemsstaterna att gå tillbaka till sina nationella system.
Några väsentliga punkter har inte alls eller alltför kortfattat tagits upp i direktivet. Till dessa hör exempelvis definitionen av minoritetsaktieägare, införlivandet av samordnade aktioner inom direktivets tillämpningsområde samt precisering av de fall, där medlemsstaterna kan befullmäktiga sina tillsynsmyndigheter, att bevilja undantag från direktivets bestämmelser. Med hänsyn till de påtalade svårigheterna förtjänar emellertid kommissionens förslag, i den version som föredraganden haft att ta ställning till, ändå vårt fulla gillande.

Florio
Herr ordförande! Låt mig först av allt undanröja ett par eventuella oklarheter. Jag hyser den största respekt och högaktning för det utmärkta arbete som utförts av föredraganden, och anmodan att återförvisa betänkandet till utskottet, som gjordes för min grupps räkning, var inte avsett som och bör absolut inte uppfattas som kritik av det arbete som utförts av Fontaine.
Förslaget till direktiv om bolagsrätt vad avser övertagandebud är, som redan påpekats, resultatet av tidigare initiativ. Redan år 1989 föreslog Europeiska kommissionen ett harmoniseringsdirektiv som emellertid inte godkändes av rådet. När sedan den inre marknaden trätt i kraft föreslog kommissionen, som jag redan har påpekat, först en rekommendation och därefter ett ramdirektiv med allmänna principer i avsikt att skapa likvärda förutsättningar i samtliga medlemsstater, vilket emellertid lämnades ett stort manöverutrymme. Enligt kommissionen tillåter med andra ord inte den rådande extrema mångfalden vad gäller nationell lagstiftning att offentliga övertagandebud kan hanteras under tillräckligt säkra rättsliga förhållanden och en viss harmonisering - även om kommissionen ursprungligen hade föredragit ett fullständigt och mer tvingande direktiv - kommer trots allt att skapa en viss lojalitet mellan de olika aktörerna på börsen.
Direktivet innehåller ett antal föreskrifter, som jag inte tänker påminna om här, men det ger också de olika medlemsstaterna ett mycket stort manöverutrymme när det gäller en egen lagstiftning. Vi anser att det skulle ha varit lämpligare om man inom detta område, som är nära knutet till den fria rörligheten för kapital, hade kunnat hitta ett större antal preciserade gemensamma regler. Så har det inte blivit. Vi kan med andra ord med viss besvikelse konstatera att Europeiska unionen i denna viktiga fråga inte har lyckats komma fram till ett gemensamt ställningstagande.

Thors
Herr ordförande! På den liberala gruppens vägnar vill jag säga att vi ser med stor tveksamhet på detta skede av arbetet. Vi uppfattar att det nu finns viktigare frågor inom bolagsrätten som vi borde satsa krafterna på. Jag tänker på de större problem som företag har i verkligt gränsöverskridande verksamhet. Vi behöver kraftiga åtgärder på grundval av Davignon-gruppens rapport, enhetlig beskattning av företag som verkar i flera medlemsländer och se hur vi skall behandla underskottet. Detta skulle vi ha behövt koncentrera våra krafter på nu. Jag hoppas därför att kommissionen tar itu med det på allvar.
Situationerna är beträffande övertagandebud som bekant olika i våra medlemsländer, vilket tidigare talare redan har sagt. Några länder har exakta juridiska system, andra har fungerande frivilliga system. Jag hoppas att direktivet också efter kommissionens granskning ger oss garantier för detta.
Även om vi har ett ramdirektiv, finns det frågor i ett ramdirektiv som bör vara exakta. Jag tänker till exempel på förslaget om tillämplig lag. Jag tycker inte att vare sig kommissionens förslag eller förslaget efter utskottsbehandlingen är tillfredsställande; jag tänker särskilt på artikel 3.2. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag på denna punkt. Jag tycker också att det är viktigt att vi skall få ett verkligt skydd för minoritetsaktieägare nu när ett sådant direktiv antas. Det finns inte i artikel 10. Därför har vi gjort vårt ändringsförslag.
Bästa vänner! Jag tycker också att juridiska utskottet föreslår några ändringar som inte hör till dagens värld. Jag tänker på den skyldighet som föreslås att årligen under fem år efter övertagande publicera rapporter om hur sysselsättningen utvecklas. Det ger sysselsättning men inte riktiga, konkurrenskraftiga jobb.

Falconer
Herr ordförande, jag skulle också vilja instämma i lyckönskningarna till Fontaine. Hon måste känna det som om hon fick en bukett blommor. Hon har hanterat den här frågan mycket väl i utskottet. Hon enade utskottet i slutet av den slutgiltiga omröstningen, med undantag av två nedlagda röster och Cassidy som röstade emot utskottets gemensamma beslut. Jag tror att det skulle krävas ett mirakel av ärkeängeln Gabriel för att övertyga Cassidy om att anta vår position.
Det ursprungliga direktivet från 1989 har redan förklarats mycket väl i den här kammaren. Det här direktivet är i hög grad reducerat. Dess stil är mycket mildare, eftersom den har tagit hänsyn till vad som hände i rådet 1989 och 1990. Storbritannien har den högsta andelen övertaganden och försök till övertaganden i hela Europeiska unionen. Det var ungefär 1 500 under åren 1995/96. På grund av övertagandepanelen har det dessutom ett ypperligt rykte om sig att ha kunskap om dessa speciella frågor. Vi accepterar det och förslaget går en lång väg för att acceptera det. I artikel 6 står det att tillsynsmyndigheten kan vara en ett icke-reglerande organ. Med detta ändringsförslag har man sörjt för övertagandepanelen i Storbritannien.
Man kan nu se fientliga övertagare över hela Europeiska unionen. Krupp/Thyssen kommer bara att ses som ett mellanspel när ni ser framtidens massiva fientliga övertaganden. Därför anser socialistgruppen att det är i konkurrenspolitikens intresse att vi har någon form av reglerande lag för detta.
Beträffande kommissionens fientlighet mot ändringsförslag nr 11 - under 1995/96 berodde bortfallet av 12 500 arbetstillfällen enbart i mitt land på övertaganden och fusioner. Ändringsförslag nr 12 kräver att de som äger andelar i företag till följd av pensionsfonder via arbetet - ett växande antal människor i Europa - inbegrips i ett slutgiltigt beslut i detta ärende. Jag förstår att kommissionen är bekymrad över detta. Om den vill återkomma med en annorlunda lagstiftning, till exempel pensionsdirektivet som ligger hos rådet just nu, skulle vi kunna ta detta i beaktande.
Sammanfattningsvis är utmaningen mot den här kammaren den angloamerikanska lagstiftningen och om angloamerikansk lagstiftning kommer att tränga undan den europeiska modellen. Angloamerikansk lag har förorsakat svåra problem i Storbritannien och jag vill inte se dem här. Jag är säker på att Fontaine kommer att slåss starkt å parlamentets vägnar för våra ändringsförslag när vi kommer till medlingsförfarandet.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande, av de inlägg jag hade förberett kommer jag enbart att behålla en kommentar och det är min gratulation till föredraganden för det förträffliga arbete hon lagt ner. Hon har verkligen vetat att med mästarens hand styra detta betänkande från Europaparlamentet, och jag är säker på att hon kommer att ro det i hamn.
Därefter kommer min reflektion att bli något bredare och koncentreras på debatten mellan de som vill reglera bolagsrätten genom en rekommendation, eftersom man begärt återförvisning av detta betänkande till utskottet och de som är förespråkare för ett direktiv eller åtminstone ett ramdirektiv. Nåväl, herr ordförande, efter Amsterdam blev vår nästa utmaning tredje fasen i den monetära unionen och för att denna skall bli möjlig att genomföra med framgång, och det är nödvändigt för Europa att denna tredje fas i den monetära unionen blir en framgång, måste vi komplettera den inre marknaden. När vi nu kommer till denna punkt, inser vi att det finns en sektor som sedan 20 år inte gjort några framsteg på den inre marknaden och det är bolagssektorn. Detta är emellertid en paradox, eftersom bolagssektorn var pionjären i den europeiska integreringen, den sektor som gav den första impulsen mot en inre marknad.
Under 20 år har denna sektor inte gjort några framsteg och nu kommer man och säger till oss att vi inte borde ta fram ett direktiv, som sedan 10 år haft en mycket komplicerad historia, utan istället en rekommendation. Detta är märkligt, eftersom jag också direkt från de personer som förespråkade kombinationen hört att direktivet är alltför ambitionslöst och att man borde sträva efter en större integrering, samt ett annat argument, som inte har något att göra med denna fråga, enligt vilket man bör vänta, för att kunna skapa bra lagar, på att Davignons betänkande blir färdigt och med att göra ett direktiv om det europeiska aktiebolaget. Jag frågar mig herr ordförande, vad är detta? Detta kallar vi i Spanien för institutionellt fribryteri, det är att önska att Europeiska unionen inte går vidare, och bakom detta ligger två ord: det ena subsidiaritetsprincipen och det andra paradoxalt nog globaliseringen, och mellan Skylla och Charybdis borde vi, som vår kollega i socialistgruppen, Verde i Aldea, mycket riktigt sagt, tillämpa en realistisk politik. Detta direktiv är enligt min åsikt inte tillräckligt, men det är ett första och ett absolut nödvändigt steg, som vi hoppas kommer att följas av fler, också dessa absolut nödvändiga inom bolagsrätten.

Cassidy
Herr ordförande, naturligtvis instämmer jag i hyllningskören för föredragandens arbete. Jag skulle emellertid vilja varna henne med det latinska uttrycket " Timeo Danaos et dona ferentis" , som, för tolkarnas hjälp, betyder: Frukta grekerna även när de kommer med gåvor. Får jag föreslå föredraganden att hon skall titta mycket noga på komplimanger som kommer från Falconers sida, eftersom de kommer från en tvivelaktig källa.
Jag framför inte alls någon kritik mot föredragandens arbete. Inom vissa gränser har hon gjort ett kompetent och gediget jobb. Min kritik riktar sig mot kommissionen. Det här förslaget är ett felaktigt förslag. Både Palacio och Mosiek-Urbahn har redan kommenterat att de skulle ha föredragit en rekommendation, snarare än ett direktiv. Det är en helt befogad åsikt och jag vet att föredraganden framförde den i utskottet. Men detta förslag till direktiv behandlar inte de grundläggande problemen, dvs. att det är extremt svårt att få till stånd övertaganden över gränserna i Europa och att varje land, eller de flesta länderna, har hinder mot övertaganden.
Det största argumentet är att vi måste skydda våra jobb och så vidare. Men jobben kommer att vara i mycket större fara om vi inte, genom övertaganden över gränserna, lyckas att skapa globalt stora bolag, vilket gör att vi kan konkurrera med amerikanerna, japanerna och andra. Förslaget i ändringsförslag nr 23 av Falconer och andra, att investeringsfondschefer som hanterar portföljfondsinvesteringar skall uteslutas från övertagandeförfarandena, har helt enkelt inte någon kontakt med verkligheten, eftersom de flesta av de här institutionerna representerar pensionsfonder som representerar arbetares besparingar över hela Europa.
Det här förslaget är ett felaktigt förslag. Jag röstade mot det i utskottet och jag skulle rösta emot det i morgon i plenum. Jag uppmanar alla andra som hyser tvivel om detta att göra detsamma.

Monti
Herr ordförande, mina damer och herrar! Låt mig för kommissionens räkning gratulera vice ordföranden Fontaine till ett utmärkt betänkande om ett viktigt förslag på bolagsrättens område. Jag tror att vi alla kan vara överens på en punkt: läget inom gemenskapen när det gäller övertagandebud och skyddet av minoritetsaktieägare när ett börsnoterat företag byter ägare, utmärks idag av en mångfald olika regler som splittrar marknaden. Kommissionen anser att detta, sett i ljuset av den fortgående integreringen av de europeiska kapitalmarknaderna, är ett verkligt hinder för att den inre marknaden skall kunna fungera.
Som ni vet och som redan har påpekats, så var det tidigare försöket att råda bot på denna situation inte särskilt framgångsrikt. Det förslag till direktiv som presenterades under 80-talet och som ändrades 1990 för att ta hänsyn till Europaparlamentets yttrande, mötte starkt motstånd från vissa medlemsstater. Diskussionen visade hur svårt det kan vara att förena djupgående meningsskiljaktigheter i ett enda direktiv som syftade till en detaljerad harmonisering av reglerna för övertagandebud. Den visade också, bortsett från den konkreta frågan, att den detaljerade harmoniseringen i viss mån har spelat ut sin roll. Det är av denna anledning som förslaget, vilket Fontaine har påpekat, genomsyras av subsidiaritetstanken.
Några hade säkert velat se en rekommendation, andra hade velat se ett kraftfullare och mer detaljerat direktiv. Vi har stannat för ett ramdirektiv som slår fast vissa principer och minimivillkor samtidigt som det överlåter till medlemsstaterna att införliva direktivet i den inhemska lagstiftningen på ett sätt som stämmer överens med varje enskilt lands traditioner och förhållanden, inklusive de regler som utformats som en frivillig uppförandekod. Kommissionens huvudsyfte har med andra ord varit att garantera att aktieägarna i ett börsnoterat företag har likvärdiga garantier vid en förändring av ägarbilden och att det finns minimiregler för genomförande och öppenhet i samband med övertagandebud inom ramen för den inre marknaden. När ett övertagandebud offentliggörs är det viktigt att man ser till att detta sker under rättsligt säkra förhållanden och att samtliga berörda parter är medvetna om vilka villkor som gäller.
Kommissionen kan uppta de flesta av ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, med smärre förändringar av redaktionell karaktär vad gäller ändringsförslagen nr 1, 4 och 6. Däremot kan kommissionen inte för närvarande uppta ändringsförslag nr 17 som avser accepttidens längd eftersom motiveringen inte verkar vara tillräckligt tydlig i ljuset av textens allmänna utformning och syfte. Kommissionen förbehåller sig rätten att i samband med en senare behandling i parlamentet ompröva sin ståndpunkt vad gäller denna fråga.
När det sedan gäller de sociala aspekterna, herr ordförande - och i samband härmed vill jag gärna tacka utskottet för socialfrågor och sysselsättning och parlamentsledamoten Hughes - så är kommissionen positiv till att införa den allmänna principen om skydd av arbetstillfällen som ändringsförslag nr 11 handlar om. Kommissionen kan däremot inte uppta två ändringsförslag, varav det ena, nr 13, avser informationen till de anställda och det andra, nr 21, avser konsultation av de anställda från ledningen för det företag som är föremål för övertagandebudet. Det verkar vara svårt att förena dessa båda ändringsförslag med idén om ett ramdirektiv och med subsidiaritetsprincipen.
Vi accepterar ändringsförslaget nr 14, men med en mindre stelbent formulering, och endast delar av ändringsförslag nr 16. När det gäller ändringsförslag nr 12, så kan vi inte acceptera det, eftersom vi inte förstår hur de som är aktieägare som resultat av beslut som fattats av ledningen i investmentbolag skall kunna engageras i processen när det gäller att utforma och presentera ett övertagandebud. Vi lutar snarare åt uppfattningen att frågan, som berör hanteringen av pensionsfonder, bör regleras på nationell nivå. Ändringsförslagen nr 23, 25, 26, 28 och delar av nr 27, som presenterats under denna sammanträdesperiod, kan inte accepteras av kommissionen. Däremot kan ändringsförslag nr 24 och delar av ändringsförslag nr 27 accepteras, som föreslår att de anställda skall informeras inom en rimlig tidsperiod efter det att övertagandebudet har offentliggjorts.
Jag hoppas att Europaparlamentet fortsätter att stödja detta vårt initiativ och jag delar uppfattningen att det finns andra viktiga initiativ inom samma område: gränsöverskridande handel, en europeisk bolagsordning och behovet av en samordning inom skatteområdet, men jag delar föredragandens uppfattning att det är svårt att se hur en återförvisning av förslaget skall kunna bidra till att lösa övriga problem. Snarare kan ett stöd till det aktuella förslaget bli ett viktigt bidrag i ansträngningarna att komma fram till en helhetslösning.
Slutligen, herr ordförande, har vi vid utarbetandet av förslaget tagit särskild hänsyn till de farhågor som uttryckts av brittiska parlamentsledamöter och allmänt i Storbritannien. Det föreslagna direktivet är avsett att behålla Storbritanniens system för övertaganden så intakt som möjligt. En process i form av en rättslig översyn i Storbritannien är redan en möjlighet, trots att det inte är någon allmän taktik till följd av de engelska domstolarnas ovillighet att ingripa under ett bud, vilket är målsägarens rätt att begära skadestånd. Direktivet uppmuntrar själv uttryckligen att frivillig kontroll utövas av tillsynsmyndigheten för att undvika tillflykt till administrativa eller rättsliga åtgärder. Så jag vill försäkra de parlamentsledamöter som är oroade, att vi är lika oroade som de över de här aspekterna och har försökt att tänka ut en mekanism, som, samtidigt som den utgör ett ramdirektiv, skapar så lite störningar som möjligt i ett väletablerat och välfungerande system som det brittiska.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Monti.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Farliga preparat
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0186/97) av Baldi för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv (KOM(96)0347 - C4-0426/96-96/0200(COD)) om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga preparat (beredningar).

Baldi
Herr ordförande, mina damer och herrar! Farliga preparat regleras för närvarande i direktiv 88/379, som innehåller föreskrifter om klassificering, förpackning och märkning. Kommissionens förslag, som här genomgår en första behandling, avser att uppdatera det direktivet och att samla all gemenskapslagstiftning som rör farliga preparat i ett gemensamt dokument. Det föreslagna direktivet inför, jämfört med direktivet från 1988, ändringar som avser att utöka tillämpningsområdet för direktivet om farliga preparat till fem nya områden: 1) klassificering av märkningen som en funktion av preparatens miljöfarlighet; originaldirektivet innehöll bara kriterier för klassificering och märkning under rubriken " hälsofara" , 2) fytotoxiska produkter och biocider, eftersom direktivet om klassificering, förpackning och märkning av bekämpningsmedel kommer att avskaffas, 3) säkerhetsdatablad som skall lämnas av tillverkaren av preparat som klassats som ofarliga, 4) explosiva preparat, för vilka de yrkesmässiga brukarna skall lämna ett säkerhetsdatablad, 5) märkning av vissa allergiframkallande ämnen, med krav på att produkter som innehåller sensibiliserande ämnen deklarerar dessa, även om de förekommer i mängder som ligger under den normala klassificeringsgränsen.
Den övervägande majoriteten av de ändringar som föreslås är viktiga, eftersom de är knutna till en bedömning av preparaten i relation till den risk de utgör för miljön, vilket överensstämmer med den sjunde anpassningen till de tekniska framstegen av direktiv 67/548 om farliga preparat, ett direktiv som är mycket nära knutet till det som vi för närvarande diskuterar i kammaren.
Den väg man har velat gå innebär med andra ord en harmonisering av de befintliga lagarna för kemiska ämnen och, även om det är sant att förslaget kan vara svårt att första för den som inte är expert på området, så måste man också påminna om att Europaparlamentets roll är att ange den politiska inriktningen. Låt mig påminna om att utvärderingen av ett visst preparats farlighet baseras på följande faktorer: fysiska och kemiska egenskaper, egenskaper som har betydelse för hälsan samt miljömässiga egenskaper.
Det som ännu en gång måste strykas under är betydelsen av en harmonisering av den befintliga lagstiftningen eftersom de regler som för närvarande finns i de olika medlemsstaterna för klassificering, förpackning och märkning av farliga preparat utgör handelshinder inom gemenskapen och ger upphov till ojämlika konkurrensförhållanden, vilket har en negativ inverkan på den inre marknadens funktion, något som mycket riktigt påpekats av kommissionen.
Man måste därför välkomna ett direktiv som avser att reglera detta område och som under alla omständigheter sätter konsumentskyddet främst. Det är just för att skydda de europeiska medborgarnas hälsa och säkerhet som vi vill att direktivet skall införa stränga säkerhetskrav för samtliga medlemsstater. Därav följer kravet på säkerhetsdatablad, märkning av vissa allergiframkallande ämnen etc.
Medborgarna har rätt att kräva att deras hälsa skyddas och detta är möjligt framför alt genom en klar och öppen information, även i form av en läsbar och lättbegriplig märkning. I linje med detta ligger införandet, bland övriga föreskrifter, av kravet på en varningstext i blindskrift för att skydda de synskadade.
För preparat som inte är farliga men som innehåller ämnen som kan utgöra en hälsorisk fyller informationen om vissa egenskaper inte någon praktisk funktion när det gäller att skydda konsumenternas hälsa. Det blir därför nödvändigt att införa förenklade säkerhetsdatablad för de preparat som klassificeras som ofarliga, med tanke på att utarbetandet och uppdateringen av kompletta datablad för mindre och medelstora företag som ofta inte förfogar över nödvändiga mänskliga och tekniska resurser medför betydande kostnader, tidsspillan och svårigheter.
Jag vill slutligen stryka under att detta europeiska direktiv omfattar och återspeglar önskemålen från en övervägande majoritet av medlemsstaterna, något som jag har kunnat konstatera i de kontakter jag har haft med de olika europeiska nationella myndigheterna inom området, eftersom vi har försökt att skapa ett regelverk som tar hänsyn till de olika medlemsstaternas nationella lagar, samtidigt som det strävar efter att förbättra och harmonisera. Och detta är också avsikten med de ändringsförslag som jag presenterade i utskottet och i kammaren, eftersom lagstiftningen när det gäller kemiska preparat behöver harmoniseras. Förslaget skall ses som ett betydande steg framåt i denna riktning och som resultatet av en kompromiss mellan de olika befintliga europeiska lagarna på området. Nu måste vi se till så att direktivet kan införlivas i medlemsstaternas nationella lagstiftning.

Hulthén
Herr ordförande! Jag vill börja med att tacka Baldi för att hon har lagt ned så mycket arbete på denna mycket komplicerade och viktiga fråga.
Hur vi hanterar kemikalier är en av de viktigaste frågorna som ryms inom miljöområdet. Vi kan varje dag konstatera att allergier ökar och att människor och miljö påverkas negativt. Därför välkomnar jag kommissionens förslag som innebär att vi på europeisk nivå tar krafttag mot dessa problem.
Direktivet är i och för sig svårt och tekniskt, men våra politiska ställningstaganden blir enkla när vi ser effekterna. Vi skall nu besluta om en lagstiftning som avgör hur farliga preparat skall klassificeras, förpackas och märkas. Detta är inte minst viktigt för tusentals europeiska arbetare som dagligen kommer i kontakt med dessa kemiska produkter. De är beroende av en utförlig och korrekt information om hur dessa preparat skall hanteras för att inte äventyra sin egen hälsa. I direktivet är det framför allt artikel 16 som berör arbetsmiljön. Artikeln föreslår bland annat att det skall vara obligatoriskt med så kallade säkerhetsdatablad som skall innehålla exempelvis hanteringsråd. Att från parlamentets sida sedan gå in och försöka försvaga denna typ av säkerhetsblad verkar orimligt. Dessutom skulle det innebära att åtminstone de tre nya medlemsländerna skulle tvingas försämra sin nuvarande lagstiftning på området. Detta handlar bland annat om människors säkerhet i arbetet. Det är inte någon " kvällslektyr" som vi skall förenkla bara för att det skall vara lätt för någon parlamentsledamot att läsa, utan viktiga saker som handlar om människors hälsa.
Det är emellertid inte bara arbetsmiljön som påverkas av detta direktiv, utan miljön i stort och vår vardag som konsumenter. Många av de produkter som vi köper i affären har en märkning som varnar oss för att de är hälsofarliga eller framkallar allergier. Mot denna bakgrund känns det verklighetsfrämmande att hänvisa till att det är konsumentintressena som önskar en försvagning av direktivet. Det är andra intressen som önskar en försvagning av direktivet, och jag hoppas verkligen att kammaren säger nej till sådana direktiv och sådana förslag som gör att vi i framtiden inte kan behålla de säkerhetsdatablad som vi har till exempel i Sverige, Finland och Österrike. Det ingår i de överenskommelser som vi hade i våra medlemskapsförhandlingar. Jag hoppas därför att kammaren kan se det goda med att vi börjar på en hög nivå när det gäller säkerheten, både för oss som arbetstagare, som konsumenter och som samhällsmedborgare i Europa.

Schleicher
Herr ordförande, mina damer och herrar! För Europeiska folkpartiets grupp skulle jag vilja säga, att också detta förslag till direktiv om tillnärmning av lagar och andra författningar för klassificering, förpackning och märkning av farliga preparat utgör ett bra exempel på meningsfull europeisk lagstiftning. Problemet med farliga preparat har reglerats över hela gemenskapen ända sedan 1988. Bestämmelserna har dock redan kompletterats och ändrats flera gånger.
I och med det föreliggande kommissionsförslaget har inte olika lagstiftningsregler omarbetats och slagits samman, utan genom att farliga preparats effekter på miljön tagits med har en alltjämt existerande lucka i lagstiftningen stängts. Det område, som ska regleras, är så komplicerat, emedan det inte bara rör sig om en mängd - tusentals - ämnen utan om ännu flera preparat i vilka dessa ämnen ingår. Här rör det sig om hundratusentals.
Ännu mera komplicerat blir det, eftersom preparaten inte bara säljs till slutkonsumenter utan det finns också många preparat som bara vidareanvänds inom industrin. Preparattillverkarna är små och medelstora företag och dessa förväntas tillhandahålla alla erforderliga data, vilket naturligtvis innebär, att skydd för människan och miljön ska garanteras. I samband med data, som sträcker sig utöver detta, måste man emellertid göra en förnuftig avvägning mellan insats och tillkommande nytta. I detta avseende utgjorde enligt min åsikt redan kommissionens förslag en bra grund. Till och med för de flesta som icke farliga klassificierade preparaten måste tillverkaren ställa ett säkerhetsdatablad till förfogande, om användaren så önskar.
Speciella problem uppstår naturligtvis i samband med märkningen. Å ena sidan ska slutkonsumenten kunna förstå den men å andra sidan ska den också lämna mycken information, som exempelvis är viktig för den, som ska arbeta vidare med produkten, men som är totalt ointressant för allmänheten. Jag anser att det är viktigt, att med märkningen verkligt allvarliga risker påvisas, kanske tre, fem eller sju. Emellertid går det inte att dessutom ange ytterligare 20 möjliga eller tänkbara risker. På det sättet blir varje etikett överarbetad och konsumenten snarare förvirrad än informerad.
Detta gäller också uppgifter om kemiska formler, vilka normalkonsumenten inte förstår utan för denne vore det ofta mera meningsfullt med en ersättningsbeteckning, t ex formalin. Det är precis detta, som är anledningen till att det förekommer problem med en del ändringsförslag. Denna typ av överinformation ger inte heller på något sätt bättre skydd utan p g a oöverskådligheten snarare motsatsen. Också om man avser att med en uppräkning konkretisera en allmänt hållen överskrift och därigenom förbättra, uppnår man i praktiken faktiskt motsatsen, eftersom en uppräkning begränsar och lämnar tänkbara ytterligare synpunkter, som omfattas av rubriken, därhän. Detta är huvudanledningen till att min grupp avvisar vissa ändringsförslag från utskottet.
Slutligen skulle jag vilja peka på en ytterligare punkt, herr kommissionär, och det gäller den felaktiga översättningen. Jag kan åtminstone vad gäller den tyska versionen säga, att den innehåller en rad med fel. Det är nämligen en viss skillnad, om det står patentering eller potentiering. Det finns flera sådana saker i texten. Detta tog jag upp redan i utskottet men tyvärr har felen inte rättats till. Jag ber kommissionen vänligen kontrollera detta än en gång.

Ordföranden
Ledamot Schleicher, jag har i alla fall mottagit information om att den behöriga enheten redan rättat till felet.

Eisma
Ordförande, vi är egentligen ganska nöjda med det föreslagna direktivet som ju utvidgar verkningsområdet för det ursprungliga direktivet något. För här handlar det om ett direktiv för att sammanfatta befintliga lagstiftningar som redan länge har funnits på området för farliga preparat, i ett dokument. Vi tycker att det är ett bra förslag från den Europeiska kommissionen eftersom ett tillägg gjordes om faror för miljön till den befintliga texten där faran för hälsan anges. Det är ett framsteg.
Dessutom tycker vi att det är en bra förbättring att ämnen som kan orsaka en allergisk reaktion förses med etikett. Vi, liberaler, är starka förespråkare av en hög skyddsnivå för miljön och en tydlig märkning för konsumenten. Jag har redan sagt det, kommissionsförslaget verkar vara ett mycket rimligt förslag, men jag hade gärna sett några skärpningar till. Betänkandet från fru Baldi är i våra ögon knappast en förbättring av det ursprungliga kommissionsförslaget och när det gäller ett antal ändringsförslag från henne, måste jag tyvärr konstatera att det här till och med handlar om en försvagning. Min grupp kan av den anledningen inte stödja de av fru Baldi åter inlämnade ändringsförslagen som inte lyckades i miljöutskottet. Vi är dock positiva till de av miljöutskottet godkända ändringsförslagen som enligt oss innebär en nyttig skärpning av kommissionstexten. Dessa ändringsförslag gäller bland annat märkningen av farliga ämnen som visserligen inte enskilt, men dock gemensamt, uppnår en farlig koncentration.
Om vi antar dessa ändringsförslag, då blir det tillsammans med kommissionsförslaget ett bra direktiv tycker vi. Jag hoppas att herr Bangemann tycker likadant som vi om det.

Sjöstedt
Herr ordförande! I sin nuvarande form är Baldibetänkandet bra. Min grupp kommer därför att rösta för det. Betänkandet var inte riktigt lika bra före omröstningen i miljöutskottet, eftersom det i ursprungsformen föreslogs att man skulle försämra exempelvis reglerna om utformningen av informationsblad. Vi kommer därför också att rösta emot alla förslag som väcks igen här om att genomföra sådana försämringar i bland annat dessa informationsblad.
Sammantaget är betänkandet i sin nuvarande form samt kommissionens förslag dock mycket bra och innebär väsentliga skärpningar på flera områden. Man tar med fler typer av ohälsosamma ämnen, vilket är en fördel för t.ex. allergiker. Dessutom har bekämpningsmedel tagits med. Det är mycket viktigt att man inte tvingar de nya medlemsländerna till försämringar genom att anta för svaga regler.
Vi kommer att rösta för detta betänkande som det ser ut nu, och vi kommer att rösta emot UPE: s ändringsförslag.

Bowe
Herr ordförande, jag skulle vilja välkomna kommissionens förslag. Det är en välbehövlig översyn över det här lagstiftningsområdet som borde ha gjorts för länge sedan. Den är inte enbart viktig som skydd för miljön, utan i synnerhet för folkhälsa och säkerhet.
Jag välkomnar tre saker i kommissionens förslag. Det är den allmänna utökningen av informationen till att gälla preparat och ämnen som är farliga för miljön, ett nytt erkännande av deras betydelse, utvidgningen av förslaget att gälla biocider och pesticider, något som är välbehövligt och har behövts länge, samt en utvidgning av behovet att ge information om ämnen som inte nödvändigtvis är farliga enligt kemisk karakteristik, men som kan utgöra vissa risker när de används.
Kommissionens förslag är, liksom allt annat i den här världen, inte perfekt. Därför skulle jag vilja rekommendera kommissionen majoriteten av mina kollegors ändringsförslag, vilka utvidgar, förklarar och utvecklar kommissionens förslag i en riktning som är givande samt, i synnerhet, ändringsförslagen som utökar tillhandahållandet av information genom informationsblad om säkerhet. Detta är ett positivt förslag som redan fungerar i några medlemsstater, inbegripet Storbritannien och Sverige. Det är viktigt för leverantörerna att vara positivt förpliktade att tillhandahålla informationsblad om säkerhet till användarna. Detta är av yttersta vikt.
Dessutom skulle jag vilja betona behovet av att dessa blad får en bra design, så att de är jämförbara för alla användare i hela Europa, vilket inte är så lätt när det handlar om tekniskt material som detta på många olika språk. Jag hoppas att kommissionen kommer att undersöka det här området noga.
Jag har några reservationer mot förslagen att tillåta användningen av trivial- eller gruppnamn, utan att dessutom ha fullständiga namn eller detaljer om ingående ämnen. Jag skulle hoppas att vi under dessa omständigheter skulle kunna godkänna de säkerhetsåtgärder som kommissionen har föreslagit, för det är en ansträngning värd att göra och som kommer att betala sig med tiden.
Slutligen skulle jag vilja tacka föredraganden. Det älskvärda och entusiastiska sätt som hon har producerat det här betänkandet på har gjort allting intressant. Hennes personliga ansträngningar och engagemang har gjort hennes arbete mycket behagligt.

Trakatellis
Herr ordförande, förslaget till direktiv som vi diskuterar idag har som mål att sammanföra alla lagstiftningsakter i Europeiska unionen som reglerar klassificeringen, förpackningen och märkningen av farliga preparat som cirkulerar eller används på marknaden. På detta sätt ersätts och utökas tillämpningsområdet för nuvarande direktiv 88/379.
Direktivet under omröstning kommer, med utökningen av tillämpningsområdet i originaldirektivet, att täcka följande:
a. klassificering och märkning av preparat som är farliga för miljön, med texten miljöfarligt,
b. klassificering, förpackning och märkning av pesticider och biocider,
c. krav på säkerhetsdatablad från tillverkarna av de flesta preparat som inte är klassificerade,
d. krav på att yrkesmässiga användare av explosiva ämnen skall tillhandahålla säkerhetsdatablad, och slutligen
e. klassificering och märkning av preparat som innehåller vissa allergiframkallande ämnen, även då kvantiteten ligger under den sedvanliga gränsen för klassificering.
Dessutom kräver Europaparlamentets utskott för miljö, folkhälsa och konsumentskydd att uppgifter från informationscentra för förgiftningar skall tas fram. Beträffande frågan om märkning kräver det att detta skall ske på ett tydligt sätt, eftersom enbart detta kan skydda konsumenterna. Slutligen är det viktigt, herr ordförande, att framhäva den erfarenhet som kommer att erhållas lika mycket med tillämpningen av direktivet som med erfarenheterna som kommer att framgå av märkningen, reklamen och undervisningen. På grund av detta är det lämpligt för kommissionen att om två år inför Europaparlamentet presentera en rapport i enlighet med den information som kommer att tas emot från medlemsstaterna och från yrkesmässiga användare, för att kunna gå vidare med lämpliga tekniska ändringar eller med kompetenta förslag.
Som avslutning, herr ordförande, vill jag framhålla kommissionens initiativ att föreslå denna revidering av direktivet, och jag vill tacka Baldi som verkligen har utfört ett hårt arbete i en svår och komplicerad fråga, och säga ännu en gång att direktivet, som det har ändrats i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har blivit mycket bättre än det var i början och jag tycker att vi måste rösta för det.

Graenitz
Herr ordförande, direktivet om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar med avseende på klassificering, förpackning och märkning av farliga preparat utgör förvisso ett viktigt steg i riktning mot ett riktigt förverkligande av den inre marknaden ty just inom kemikaliesektorn är det nödvändigt med enhetlig märkning, enhetligt påpekande av risker och enhetlig hantering av dessa farliga ämnen. Det är säkert också viktigt, att medlemsstaternas enskilda rättssystem anpassas. Det hade emellertid varit bra, kommissionär Bangemann, om man redan nu tagit med det, som redan existerar i de tre nya medlemsländerna - Finland, Sverige och Österrike - ifråga om lagstiftning inom denna sektor och inte väntat på, att parlamentet genom motsvarande ändringsförslag påpekar, att det finns medlemsländer med en strängare lagstiftning, vilket också är mycket förnuftigt.
Mina kollegor har redan upprepade gånger påpekat, att det med avseende på farliga preparat inte bara handlar om de enskilda ämnenas farlighet, utan att ofta kombinationen av de enskilda ämnena utgör en väsentligt större risk. Detta borde påpekas, såväl för de bearbetande företagen som för dem, som köper slutprodukterna. Jag hoppas, att detta förslag från utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd också här får en motsvarande majoritet och röner en välvillig behandling av kommissionen och rådet, eftersom det är en mycket viktig punkt.
En annan punkt, som mina kollegor redan nämnt, skulle jag också vilja komplettera: ur konsumentsynpunkt betraktat måste vi se till, att dessa farliga preparat inte lovprisas i reklamen som ekologiskt ofarliga och miljövänliga eller att de kan säljas med dessa attribut ty därigenom förs folk bakom ljuset.
Till slut skulle jag helt kort vilja säga något om säkerhetsdatabladen, vilka enligt min mening är nödvändiga just för de små och medelstora företagen, även om de drar med sig kostnader, ty i dessa deltar mycket mera än i storföretagen företagsledarna själva i arbetet med folk och de har inte möjlighet, att skaffa sig information på samma sätt, som det kanske är möjligt i stora företag hos vilka det finns hela avdelningar som bara sysslar med kemikalier.

Flemming
Herr ordförande, sedan 1985 har Österrike en mycket sträng och mycket avancerad kemikalielag. Under loppet av anslutningsförhandlingarna tillförsäkrades Österrike uttryckligen bibehållande av kemikalielagen under en övergångsperiod med löftet, att det mycket noga skulle prövas, om inte också de andra EU-staterna skulle kunna anta dessa höga normer, så att ingen tillbakagång skulle inträffa. Detta utlovades.
Desto större, bäste kommissionär, blev vår förvåning över vad kommissionen sedan presenterade! Det hade väl varit självklart, att kommissionen skulle framlägga en text, som omfattade alla strängare österrikiska bestämmelser. Vad parlamentet eller till och med rådet hade gjort av detta, hade varit en annan sak. Kommissionen har emellertid inte ens ansett det nödvändigt, att skriva in detta i sitt förslag!
Ännu mera anmärkningsvärd var förklaringen i utskottet varför detta inte skett. Man sade oss: "Vi har ju frågat de andra medlemsstaterna, om de kanske inte vore villiga, att anta de österrikiska normerna. " Med vem har man då talat? Med en minister, med en tjänsteman eller med något slags sekreterare? Och hur har man framfört detta? Skriftligen, eller har man ringt lite grann? Jag anser i varje fall att detta handlande inte alls är korrekt!
Jag skulle nu kunna säga, att som österrikare spelar det mig ingen roll - efter Amsterdam måste vi under alla förhållanden inte längre ta tillbaka vår lag. Det gör jag inte, eftersom jag nu är europeisk parlamentsledamot och för mig gäller det hur Europa utformas! Från Amsterdam får vi ju hela tiden höra hur viktigt det är med miljöskydd - högsta prioritet, hållbarhet också på ekonomins område! Mycket viktigt, herr kommissionär! Budskapet hör man visserligen men generellt tror man inte längre på det. Ty alltid när det blir konkret och handlar om att förverkliga någonting, då får åtminstone kommissionen stora skälvan.
Jag hoppas verkligen, att Europaparlamentet inte kommer att drabbas av stora skälvan och att vi i morgon kommer att rösta för innehållet i alla förslag, vilka delvis redan varit lag i Österrike i tio år.

Myller
Herr ordförande, detta direktiv är viktigt för alla medlemsländer i Europeiska unionen, men det är klart, att när man i anslutningsförhandlingarna kom överens med de tre nya medlemsländerna om vissa frågor, så skulle man kunna hoppas, att man i tillräcklig mån tog hänsyn till dessa omständigheter. Annars föreligger en fara att dessa länder i början av 1999 sitter där med tomma händer.
Direktivet, som ursprungligen presenterades som ett kommissionens ändringsförslag, har under utarbetandet fått ett reellt sakinnehåll. Det nya direktivet förbättrar otvivelaktigt det rådande läget bland annat genom att sammanställa och förenhetliga EU: s lagstiftning beträffande farliga produkter. Som en förbättring i förhållande till det tidigare direktivet kan man i det nya förslaget notera miljöfarliga blandningar och krav om klassificering och märkning av dessa.
Man har emellertid bara kommit halvvägs med ärendet. I direktivet föreslås, att beträffande produkter som inte klassificerats som farliga ämnen, men som innehåller små mängder av ämnen, som i stora mängder anses farliga, skulle professionella användare få säkerhetsinformation bara på begäran. Denna information skulle emellertid bara innehålla en notering beträffande ämnen som är farliga för hälsan men inte för miljön. Det är emellertid så, att valet av vilka blandningar, som används i produktionen, oftast görs på arbetsplatsen. Där bestäms hur ämnena skall hanteras, lagras och hur avfallet skall förstöras. Många arbetare liksom också fackföreningsrörelsen är välinformerade beträffande hälsa, arbetarskydd och miljö. Det vore därför mer rationellt om man i alla lägen beträffande dessa blandningar noterade ingredienser som är farliga både för hälsan och miljön. Ändringsförslag 40 syftar till detta. Vissa ämnen som skapar överkänslighet och möjligen allergi borde noteras redan då de orsakar en reaktion hos en överkänslig person.

Blak
Herr ordförande, det direktiv vi diskuterar i dag handlar inte bara om klistermärken på burkar och tunnor och krav på att leverera säkerhetsinformationsblad. Det är ett direktiv som kommer att bestämma, om danska målare i framtiden skyddas mot organiska lösningsmedel. Denna fråga har många människor i Danmark en åsikt om. Tyvärr minns de den som ett av de områden där EU ödelägger höga danska standarder. Vi anser nämligen i Danmark att även om det inte med säkerhet kan bevisas, att målarna får hjärnskador av att utsättas för ångor från organiska lösningsmedel, så är blotta misstanken om detta nog för att man måste ingripa. Därför skall målarna naturligtvis exakt veta, vad det är de arbetar med. Nu har vi fått andra vänner i detta sällskap, de tre nya medlemsländerna, som också stöder en bättre märkning. I alla tre länderna har man varit bekymrad över att EU-medlemskapet skulle leda till försämringar för miljön och arbetsmiljön. Revisionen av det gamla direktivet, som också handlar om sådana krassa saker som pesticider, biocider och läkemedel, ses i dessa länder som ett avgörande prov på om medlemskapet kan förenas med höga danska miljöstandarder.
Europaparlamentet spelar därför en avgörande roll i denna fråga. Det är vår sak att lägga maximal press på kommissionen och ministerrådet, så att vi inte till sist står där med ett direktiv, som innebär försämringar för konsumenterna och löntagarna. Som den enda EU-institution är vi valda genom direkta val i de femton medlemsländerna, och vi är därför skyldiga att tala på vanliga människors vägnar.

Bangemann
Herr ordförande, jag skulle inte vilja gå in på de målsättningar vi haft med vårt förslag, eftersom det i debatten mycket tydligt kommit till uttryck, att kommissionen tillsammans med parlamentet arbetat för att förbättra de befintliga bestämmelserna.. På det stora hela har också alla kollegor, som deltagit i debatterna, bekräftat detta. Jag skulle emellertid framför allt vilja tacka både föredraganden och utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd ty de förslag, som de lagt fram, är till stor del acceptabla för oss och förbättrar det förslag, som jag tror totalt sett - vilket Schleicher med rätta understrukit - redan var relativt bra.
Jag skulle i huvudsak vilja koncentrera mig på ändringsförslagen. Vi kan antingen utan inskränkningar eller i princip anta 29 av de 39 ändringsförslag, som förordas av utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd. Det gäller förslagen 1, 2, 3, 5, 7, 10, 13, 14, 15, 18, 19, 21, 22, 25, 25, 27, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38 och 39 utan inskränkningar samt 6, 17, 24, 29 och 30 i princip. I och med att ändringsförslag 35 antagits måste artikel 12 i förslaget strykas och det medför naturligtvis, att de här avsedda ändringarna utgår.
Låt mig komma till de ändringar, som vi inte vill anta. Enligt vår åsikt skulle ändring 4 föra med sig onödiga djurförsök, eftersom den upphäver användbarheten av konventionella metoder. Därför skulle vi inte vilja anta detta ändringsförslag. Ändringarna 8, 9, 11 och 12, vilka i synnerhet ledamöter från Sverige, Finland och Österrike åberopat, utgör försök, att införa en viss situation, som i synnerhet råder i Österrike, i förslaget.
Om några av de damer, som yttrat sig i sammanhanget, anser, att vi i samband med utarbetandet av förslaget inte tagit någon som helst hänsyn till de avtal, som vi träffat med de nya medlemsländerna, så är detta inte korrekt. Som exempel infördes klassificering och märkningsföreskrifter för bekämpningsmedel, d v s det, som exempelvis i Österrike är lagstadgat, tas med. Detsamma gäller för ämnen, som kan utgöra miljörisker; även denna österrikiska specialitet har vi tagit med. Det är alltså absolut inte så respektive inte relevant, att vi alls inte tagit hänsyn till detta.
Vad vi inte gjorde var att anta bestämmelser, som kräver att de kemiska beteckningarna på alla farliga ämnen, som ingår i preparaten, måste finnas angivna på etiketten, till och med i de fall halten ligger under av oss fastställda tröskelvärden. Detta har vi avvisat, eftersom vi tror - och detta utgör ingen skymf mot Österrike, Sverige eller Finland - att detta i verkligheten överhuvudtaget inte medför någon fördel för konsumenten. Tvärtom, om vi tar upp alla ämnen, som kan ingå, även med andelar under tröskelvärdena, så får vi en oändligt lång lista, som inte har något som helst informationsvärde längre. Detta har Schleicher, tror jag, med rätta påpekat.
Detta har vi inte heller hanterat så där i förbigående; det skulle jag vilja säga, eftersom här framförts kritik, att vi skulle ringt till någon vem som helst. Självfallet förbereder vi omsorgsfullt våra förslag och det gör vi genom att vi pratar igenom dem med sakkunniga från alla medlemsländer, vilka sedan också kan komma in med sina synpunkter i de olika arbetsgrupperna. Under detta förberedelsearbete har vi tillsammans med experter från de andra medlemsländerna uppmanat Österrike, att komma fram med material eller argument som motiverar Österrikes särställning. Så skedde inte och därför har alla övriga medlemsländer accepterat kommissionens inställning.
Det går alltså verkligen inte att säga, att vi hanterat detta godtyckligt och utan hänsyn till sådana intressen. Det tar jag nästan som ett personangrepp, eftersom jag älskar Österrike, liksom naturligtvis också Finland och Sverige!
Alla förälskelser är farliga, Flemming, det är ju det som är det härliga med dem!
Vi har alltså tagit fram detta på grundval av väl genomtänkta överväganden och jag hoppas, att vi därigenom också får parlamentets gillande. Vad gäller frågan om översättning, så vill jag säga, att vi beklagar det inträffade. I själva verket finns det en rad fel i tyskan. Vi kan nu inte själva korrigera detta, Schleicher. Texterna ligger nu hos rådet, som redan har fått ett förslag från den tyska delegationen hur dessa felaktigheter kan förbättras. Jag förutsätter alltså, att felen kan avlägsnas i sin helhet.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Budgetberäkning (parlamentet och ombudsmannen) för 1998
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0178/97) av Tomlinson för budgetutskottet om Europaparlamentets beräkning av inkomster och utgifter och Ombudsmannens beräkning av inkomster och utgifter för budgetåret 1998.
Jag överlämnar nu ordet till föredragande Tomlinson.

Tomlinson
Herr ordförande, jag skulle vilja rekommendera kammaren det betänkande som lagts fram i mitt namn å budgetutskottets vägnar. Först skulle jag vilja säga till parlamentet att det enda det bör förstå, är att dagens debatt är starten på vårt budgetförfarande och inte slutet. Jag säger det i ljuset av kommentarerna jag kommer att göra beträffande några av ändringsförslagen. Detta är inte en sammanfattning, utan endast starten och, som ni helt rätt påpekade, herr ordförande, när ni läste ämnet för debatten idag, det är ett betänkande om de beräknade inkomsterna och utgifterna för Europaparlamentet och Ombudsmannen. Detta är vad vi gör idag.
Därför vill jag inledningsvis betona, förutom betänkandet självt, är ändringsförslag nr 17 framlagt av Wynn, vilket jag och min grupp uppmanat honom att göra. Självklart kunde jag inte lägga fram det själv, eftersom det inte hade behandlats i utskottet. Vikten av ändringsförslag nr 17 ligger i att vi, när skapande den preliminära budgetberäkningen, överskred det 20-procentstak för kategori 5-förslag, vilket normalt skulle vara det maximala belopp som parlamentet skulle spendera i enlighet med vår normala praxis. Därför innehåller ändringsförslag nr 17 ett fast åtagande att förbli under 20procentstaket för administrativa anslag.
Igår kväll hade jag en lång diskussion med parlamentets ordförande och vice ordförande med ansvar för budgeten. Vi är klart överens om vilka åtgärder som måste till. Det kommer att komma en ändringsskrivelse till budgetutskottet från parlamentets presidium. Denna måste skickas i mitten av september för att de nödvändiga ändringarna skall kunna genomföras. Det betyder att, förutom att förslagen redan finns i betänkandet om budgetberäkningen, måste presidiet ta itu med behovet att hitta ytterligare 4 miljoner ecu i neddragningar i budgetberäkningen och lägga fram det förslaget om 4 miljoner ecu i neddragningar till budgetutskottet.
Ändringsskrivelsen måste emellertid även handla om annat. Den behöver se om det blir några konsekvenser av resultatet av regeringskonferensen, t.ex. vad gäller arbetstillfällen. Det kommer att bli lite mer komplicerat än vad folk tänkte sig först. Jag vill inte utlösa en negativ diskussion idag, men det kommer helt klart bli effekter på parlamentets budget och dessa kommer också att behöva omfattas av ändringsskrivelsen från presidiet till budgetutskottet.
Ett tredje område som en sådan ändringsskrivelse klart kommer att behöva omfatta - och detta säger jag rakt ut till kammaren - är frågan om resultatet av presidiets arbetsgrupp i förhållande till den insyn och kontroll, som parlamentet krävde i sin resolution av december förra året om ledamöters arvoden. Jag och budgetutskottet kommer vid omröstningarna den här veckan att göra motstånd mot ett antal ändringsförslag som rör de här arvodena. Det är inte något värdeomdöme om de ändringsförslagen. Det är tänkt som respekt för presidiets kompetens att fullgöra det mandat den har fått. Den ombads att skriva ett betänkande till parlamentet i april. Den har inte lyckats göra det. Parlamentet och budgetutskottet är extremt toleranta och accepterar att det kan ta till i september. Men det får inte ta längre tid än till september. Om vi inte har fått presidiets förslag om insyn och kontroll av ledamöters arvoden i ändringsskrivelsen i september, kommer det att vara riktigt och rätt av kammaren att fatta ett eget beslut på budgetutskottets rekommendation i omröstningen i den första behandlingen. Jag säger detta med så mycket klarhet jag kan, för jag vill inte att någon missförstår rösterna som läggs mot vissa av ändringsförslagen. De läggs inte som något värdeomdöme, utan som respekt för presidiets kompetens, ett löfte om att vi kommer att återvända till de här frågorna vid behandlingen av budgeten i oktober om vi inte anser att de har behandlats tillräckligt här.
Jag fortsätter nu med själva betänkandet. Vi arbetar utifrån budgetberäkningen som presidiet har ställt upp med utgångspunkt i en rapport från generalsekreteraren. Budgetutskottet har huvudsakligen formulerat förslag på sex områden för att arbeta med rapporten, som vi hade fått, som bas och, tycker vi, förbättrat den lite. Det första av de sex områdena är att förändra uppdateringen av kommentarer och nomenklaturen, i synnerhet i redogörelsen för inkomster. Detta är ganska tekniskt, men ändå viktigt för tydlighet och insyn i vår budget.
Det andra området, som jag redan delvis har berört, rör reseersättning till ledamöter. Vi har nu nått en överenskommelse med presidiet om resekostnader, vilken innebär att ersättningarna inte kommer att höjas, inte ens för inflationen för 1998. Det har vi arbetat in klart och tydligt. Det kommer inte att vara beroende av framtida omröstningar. Det finns i det här förslaget till betänkande.
Det tredje området som vi har koncentrerat våra ansträngningar på rör frysningen av sekretariatets tjänsteförteckning, men samtidigt har det inom det totala kontexten att frysa tjänsteförteckningen handlat om att bevilja ett visst antal befordringar på grundval av parametrar för karriärutveckling.
Det finns ett antal andra områden som vi kommer att titta på i detalj på grundval av betänkanden som vi ber om under budgetförfarandets gång. Till exempel finns det ett antal krav på att vi ber om ytterligare information om utgifter för matsalar och delegationers resor. Jag måste säga att jag inte känner något missnöje mot det något nedsättande sättet som jag har framställts av personalkommittén, som basunerar ut vad de kallar Tomlinsons pris. Jag hade föreslagit att vi skulle lägga bevillningen av anslagen till matsalarna i reserven tills vi skulle kunna undersöka mer uttömmande hur de används för närvarande och hur de skulle kunna berättigas i framtiden, om överhuvudtaget.
Jag misstänker emellertid, mot bakgrund av att personalen inte kom överens med personalkommittén, - troligtvis på grund av att valen till personalkommittén, där detta figurerade som en av de mest framstående aspekterna i deras valkampanj - att personalkommittén kom på att den hade 350 röster för lite för beslutsförhet. Detta indikerar behovet av att den samlar sig och kämpar för verkliga problem av betydelse och inte för dumma frågor som huruvida de förtjänar subventioner för matsalarna.
Nästa stora fråga som vi kommer att inrikta oss på rör hela frågan om fastighetspolitik. Ett av problemen som vi hade i 1998 års budget är att, trots att vi flyttar från Belliardbyggnaden för att flytta in i den nya byggnaden, kommer vårt hyreskontrakt på Belliardbyggnaden fortsatt att löpa in i nästa årtusende. Så det hade inte vidtagits några åtgärder för hyran av Belliard-byggnaden. Det skulle kunna ha tillfredsställt alla i teorin, men det tillfredsställde inte hyresvärden. Hyresvärden behövde få betalt. Därför var vi tvungna att föra in över 7 miljoner ecu i budgeten för hyra för Belliard-byggnaden tills vi har lyckats göra oss av med det hyreskontraktet. En extremt viktig del av vår fastighetspolitik är därför att inte bara koncentrera på att flytta in i nya byggnader, utan att se till att vi blir av nuvarande hyreskontrakt på existerande byggnader, såsom Van Maerlant- och Belliard-byggnaden.
Slutligen har vi budgetberäkningen och uppdateringen av strategin för databehandlingssektorn, där budgetutskottet samarbetar väl med vice ordförande Haarder, som ansvarar för det här området. En avsevärd summa pengar läggs i reserven tills databehandlingsstrategin har blivit lite klarare.
Det finns många andra saker i budgetutskottets överläggningar som jag skulle kunna fokusera på. Vi har exempelvis tittat på hela frågan om telekommunikationer på en liberaliserad telekommunikationsmarknad. Vi anser att det är något överraskande att vi efter liberaliseringen av telekommunikationsmarknaden inte har fått konkurrensutsatta anbud för tillhandahållandet av teletjänster. Så budgetutskottet har uppmanat administrationen att ta fram en lämplig rapport med lämpliga besparingar.
På grundval av vad jag har sagt, kommer jag därför att motsätta mig alla ändringsförslag till budgetutskottets betänkande och uppmanar dem som har ändringsförslag, att inse att det bästa stället för deras ändringsförslag inte är i budgetberäkningen, utan när vi kommer till behandlingen av budgeten i oktober.
Jag ska behandla den andra delen av betänkandet under de sista 20 sekunderna. Den handlar om budgetberäkningen för ombudsmannen. Att den inte har erhållit några tilläggsförslag alls visar den allmänna tillfredsställelsen med hans anspråkslösa önskemål och krav. Jag rekommenderar kammaren betänkandet.

Fabra Vallés
Herr ordförande, för det första skulle jag vilja gratulera Tomlinson för hans betänkande om situationen för Europaparlamentets och ombudsmannens beräkningar. Detta betänkande visar tydligt på behovet av att fortsätta den strama budgetlinje som antogs redan förra året, varför ökningen av avsnitt 1 med 2, 7 gånger jämfört med förra året är det rätta och det lämpligaste som skulle kunna göras.
Strängheten bör emellertid följas av en god finansiell hantering, som kräver ett större interinstitutionellt samarbete och en bättre användning av de tekniska resurserna. Snabb, elektronisk informationsöverföring ger, vilket Tomlinson just påpekat, en högre effektivitet i arbetet. Jag instämmer helt med honom att man till samma kostnad kan få mycket mer. Trots detta måste man konstatera att flera delar i avsnitt 1 alltjämt används på ett föga öppet sätt, med den därav följande informationsbristen, d.v.s. Epicentrum, säkerhet, renhet och underhåll.
Jag beklagar också att man inte klargjort den framtida situationen för byggnaderna Belliard 1 och 2 och nedläggningen av van Maerlant. Kommer van Maerlant att ockuperas av kommittén för ekonomi och sysselsättning eller är det utskottet för regionalpolitik som skall flytta in? Jag är medveten om att alla dessa beslut inte saknar svårigheter, eftersom det vi har i överflöd idag, byggnader, kan vara en bristvara efter utvidgningen. Det är fortfarande ett måste att garantera samordningen av flyttningen från van Maerlant-fastigheten, för att undvika att byggnaden står tom, vilket skulle ge extra kostnader. Jag litar på att den behöriga myndigheten gör allt som står i dess makt för att klargöra den framtida situationen vad gäller fastigheterna.
Vad gäller det sista som Tomlinson nämnt om post 1840, restaurangsubventionerna, tror jag att man med detta bidrag kompenserar ett företag som ger kontinuerlig och korrekt service till personer som inte är där hela veckan och av vilka många dessutom en vecka i månaden befinner sig i Strasbourg. Jag tror alltså att bidraget på något sätt kompenserar ett mindre utnyttjande. Om det togs bort skulle det få återverkningar som prishöjningar, för att till sist, som katten som jagar sin egen svans, leda till ett mindre utnyttjande och ett behov av att behöva gå ut och äta, vilket i sin tur skulle leda till en större frånvaro på kontoren.

Haarder
Herr ordförande, jag vill gärna tacka Tomlinson för den goda besparingsanda som präglade hans tal till parlamentet, och jag vill tacka budgetutskottet och presidiet, där jag själv sitter, för att vi nu är eniga om att hålla kvar utgifterna till ledamöternas resor mm. på samma nivå som i år. Jag vill gärna tacka Tomlinson för hans klara uttalande om, att pengar för ersättning av reseutgifter i framtiden naturligtvis skall vara beroende av en dokumentation på att det faktiskt företagits en resa. Det är det minsta man kan begära. Den liberala gruppen har en mycket klar ståndpunkt i denna fråga. Inget företag skulle ersätta reseutgifter för medarbetare utan bevis på att de rest. Vårt parlament skall inte ge politikerna andra villkor än dem, som medborgarna lever under. Det är inte uttryck för misstänksamhet, det är ett uttryck för ordning, omsorg och öppenhet, så att alla kan se att saker och ting står rätt till.
I den liberala gruppen är vi lika tydliga, när det gäller frågan om parlamentets sammanträden i Strasbourg. Vi accepterar - visserligen med beklagande - kravet på att parlamentet skall sammanträda varje månad i Strasbourg. Men varje månad ger elva inte tolv sammanträdesperioder. Vi anser att ministerrådet visar förakt mot parlamentet genom att inte ta hänsyn till detta, och det ökar ju också kostnaderna helt orimligt.
Det är viktigt att parlamentet lär sig spara överallt, och att vi planerar vårt arbete mer effektivt. Om vi lär oss spara kan vi också få råd till de investeringar som vi behöver för t.ex. informationsteknologi. Vi måste ändra parlamentet från att vara ett skräckexempel, som det är i några länder, till att bli en förebild, ett exempel på ett enastående, effektivt och modernt internationellt parlament i nära samarbete med de nationella parlamenten och medborgarna. Det måste vara målet för vår verksamhet.

Svensson
Herr ordförande! En växande folkopinion reagerar mot att parlamentariker genom höga ersättningar får extra, skattefria inkomster. Sådana privilegier skadar demokratin och skapar distans till medborgarna. I demokratins intresse bör sådana privilegier avskaffas. De ansvariga bör beakta detta till september månad.
Tomlinson-betänkandet förslår också att det skall avsättas medel för politiska partier på europeisk nivå. Det är ett mycket egendomligt förslag. Det är ju så att partier stiger ur folket. Deras legitimation består av denna medborgerliga bas. Att skapa " superpartier" genom pengar uppifrån är demokratiskt onaturligt. Det strider mot ländernas statsförfattningar att utlandsbaserade partier skulle kunna ingripa och vara verksamma i nationell politik i konkurrens med nationella, självständiga partier. Sådana " superpartier" ovanför samhällena och ovanför medborgarna är främmande för all demokratisk tradition. Demokrati konstrueras inte uppifrån. Det gör inte heller parlament - och de kan inte heller köpas för pengar. Hela denna befängda idé bör förkastas!

Müller
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tror, att byggnadspolitiken utgör en mycket tung börda för parlamentet och därför förmodar jag också, att innehållandet av 20 %-gränsen utgör den mest känsliga punkt, som vi måste uppnå fram till förstabehandlingen.
Detta oaktat tror jag, att vi inte längre kan undandra oss det nödvändiga kravet på reformer och öppenhet i denna kammare. I detta sammanhang skulle jag uttryckligen vilja prisa föredraganden och tacka honom för att han i sitt betänkande tagit upp ett krav, som min grupp sedan länge ställt i denna kammare. Jag hänvisar er till punkt 36. Vi skulle vilja ha en ekorevision också av parlamentets byggnad. Det får inte vara så, att vi av företagare inom EU kräver innehållandet av ekorevisionsdirektivet och undandrar oss själva med våra egna byggnader och vårt eget uppträdande med avseende på papper och miljö.
Det andra påpekande, som jag skulle vilja göra, avser det offentliga upphandlingsförfarandet i detta parlament. Vi har för detta ändamål lämnat in ett tillkommande ändringsförslag och jag vore mycket tacksam, om detta ändringsförslag alltjämt kunde beaktas. Här hos oss finns det - enligt min åsikt - en alltför slarvig hantering vad gäller respekterandet av det offentliga upphandlingsförfarandet. Budgetkontrollutskottet håller f n på med att kontrollera de olika fall, som förekommit här under loppet av fjolåret och året dessförinnan och jag tror, att en uppmaning att följa dessa offentlighetsregler bara kan göra oss gott och då isynnerhet naturligtvis förvaltningen och kontoret.
Mitt tredje påpekande avser den alldeles omgående erforderliga öppenheten i samband med traktamentsersättningarna till oss ledamöter i denna församling. Vi har nu kunnat konstatera, att den tillsatta arbetsgruppen hittills inte kommit till något resultat och kanske skulle vi inte bara komma med hotet, att vi då i september vid förstabehandlingen själva beslutar, att uppmana till motsvarande reformförslag, utan kanske skulle vi direkt säga: i framtiden kommer detta parlament att själv besluta om traktamentsersättningarna och inte ett kontor.
I detta sammanhang skulle jag uttryckligen vilja stödja föredraganden. Alla våra krav, speciellt de från min grupp, som vi lagt fram med avseende på öppenhet i avräkningen av resekostnader, med avseende på närvarokontroll genom namnuppropsomröstning, med avseende på revision av sekretariatskostnaderna och med avseende på remittering av de allmänna traktamentsbeloppen direkt till pensionsfonder, alla dessa förslag, vilka jag resp min grupp betraktar som miniminormer för öppenhet i samband med traktamentsersättningarna, kommer att då i september framläggas för namnuppropsomröstning i denna kammare. Då kommer det att visa sig hur seriös denna församling är när det talas om öppenhet!

Vanhecke
Ordförande, med endast två minuters talartid måste jag självklart begränsa mig till några grundläggande påpekanden.
För det första beklagar jag igen, att inget allvarligt försök görs att som parlamentsledamöter själva vara ett exempel. Det är en realitet att i alla medlemsstater - bland annat som en följd av Maastrichtnormen - begärs mycket stora materiella ansträngningar, nya avgifter och nya skatter av våra väljare. Men själva rör vi inte våra furstliga, till och med enligt parlamentariska normer, överdrivna omkostnadsersättningar för diverse utgifter. Jag vet att jag nu kan anklagas för att vara skenhelig. Jag förstår det påpekandet. Särskilt nu när jag måste fastställa att den främsta inlämnaren av ändringsförslag i ärendet hör till det flamländska socialistiska partiet, partiet som är beryktat för mutor och andra skandaler, där inte en franc har betalats tillbaka till skattebetalarna. Men ändå, om vi i morgon alla stöder ändringsförslagen som rättar till orimligheterna i våra ersättningar, behöver inte någon vara skenhelig längre.
För det andra vill jag som flamländare uttryckligen bekräfta att det inte i något enda fall får sparas på de så kallade översättningskostnaderna. Jag fastställer att bland annat den Europeiska kommissionens ledamöter mer och mer handlar i strid med rätten till information på det egna språket. Jag var till exempel denna månad tvungen att erfara det i Strasbourg vid ett sammanträde hos kommissionär Cresson. Den som till och med bara ögnar igenom detta parlaments budget, hittar omedelbart tiotals miljoner ecu att spara. Det är inte att överdriva att hävda att pengar slängs ut genom dörrar och fönster i "Europa ". Nåväl, de som i dessa omständigheterna vill spara på översättningskostnaderna har i mina ögon andra motiv än budgetmotiv.

Elles
Herr ordförande, jag skulle vilja inleda med att gratulera vår föredragande. Det är den typiska stil som vi har kommit att förvänta av honom - stridslysten och kompromisslös när han kämpar för speciella ideal. Jag skulle emellertid vilja upprepa att vi behandlar beräkningar av inkomster och utgifter. Först senare i år kommer vi till den första behandlingen och det är då det kommer att fattas verkliga beslut.
Å min grupps vägnar vill jag, i och med att jag deltar i den här debatten och fastställer parlamentets budget för budgetåret 1998, understryka följande. För det första vill vi säkerställa att det totalperspektiv som vi anlägger är ett som respekterar en generell stränghet vid övervakningen av utgifterna i budgeten. Så vi finner oss själva, liksom 1997, i sympati med medlemsstater som måste dra in på utgifter för att klara Maastrichtkriterierna för en gemensam valuta. Genom att göra det, vill vi bibehålla 20procentsgränsen och det är helt klart att det måste tas ett beslut om hur vi skall göra det.
För det andra, om vi tittar på särskilda poster, kommer Europeiska folkpartiets grupp att lägga fram ändringsförslag, i synnerhet om informationspolitik, för att se till att vi får rätt ekonomi i både kommissionens och parlamentets budgetar. Vi har gjort det förut och kommer att fortsätta att göra det. Till exempel kommer vi att sikta på målet att ha gemensamma europeiska parlament i våra medlemsstater vid år 2000.
Likaså stöder vi föredragandens åsikt beträffande behandlingen av Epicentrum. Vi måste vara oerhört försiktiga med att skapa ett nytt informationssystem, utan att samordna det ordentligt med andra sätt att sprida information till parlamentsledamöter. Vad beträffar fastighetspolitik kommer vi, nu när rådet har beslutat att parlamentet skall ha sitt säte i Strasbourg, att rösta för det sätt som vi billigast kan införskaffa våra byggnader. Vi måste hålla oss till tioårslösningen, även om den är oläglig.
Slutligen kommer vi, när det kommer till den första behandlingen, att titta efter rapporten som parlamentet bad presidiet om beträffande frågan om stadgar för ledamöters arvoden. Det är då vi måste fatta ett beslut och inte nu, som några av ledamöterna verkar tycka för att skaffa sig kortsiktigt politiskt kapital. Under artikel 138(4) i Amsterdamfördraget ombeds parlamentet att lägga fram förslag till hur en gemensam stadga skall fungera. Vi kommer att se till att alla dessa element sammanbringas och fatta några känsliga beslut om hur våra finanser bör användas.

Florio
Herr ordförande, mina damer och herrar! Även jag vill gratulera föredraganden till ett gott arbete, och med tanke på den begränsade tid som står till mitt förfogande begränsar jag mig till att lämna vissa allmänna synpunkter på Europaparlamentets budget.
När det gäller budgeten kan man inte undvika att peka på det mest uppenbara exemplet på bristande öppenhet och överdrivna kostnader inom parlamentet, nämligen lokalförvaltningen, såväl den i Bryssel som den i Strasbourg, och där - det måste framhållas - ordförandeskapet visar prov på extrem försiktighet varje gång frågan kommer på tal.
Vi är idag tvungna att begränsa vissa viktiga funktioner inom parlamentet - jag tänker till exempel på tolktjänsten - för att betala överdrivna kostnader för verksamheter som tillkommit på ett felaktigt vis, verksamheter som utmärks av ett grovt åsidosättande av gällande regler, verksamheter som till största delen är överflödiga. Detta måste klart sägas ifrån!
Jag har inte förstått om man i budgeten för 1988 bland parlamentets intäkter har tagit upp de straffavgifter som CERS skall betala för den sannolika förseningen i samband med överlämnandet av den nya byggnaden i Strasbourg. När det gäller denna fråga skulle jag gärna vilja ha ett klarläggande.
Vill vi spara? Jag tror det finns vissa möjligheter till det. Vi måste börja med att avskaffa möjligheten för de politiska grupperna att träffas utanför parlamentets lokaler med stora utgifter som följd, spara in på lokalerna i de enskilda medlemsstaterna som kostar mycket och som ger litet samt spara in på kostnaderna för matsalarna, vilket också har föreslagits av föredraganden. Slutligen måste vi vara försiktiga så att vi inte skapar en ny byråkrati som enbart har till uppgift att kontrollera parlamentsledamöternas verifikationer. Det är viktigt med öppenhet, men vi måste vara försiktiga så att inte resultatet blir att vi spenderar lika mycket och dessutom ökar den byråkrati som har till uppgift att genomföra noggranna kontroller.

Virrankoski
Herr ordförande, den prognos för Europaparlamentets utgifter för nästa år, som vi nu behandlar, har gjorts med stor sakkunskap, och för det vill jag tacka Tomlinson.
Parlamentets budget borde inte få överskrida tjugo procent av anslagen under avdelning fem. Detta papper överskrider gränsen med fyra miljoner ecu. Det är ett skönhetsfel, som vi borde rätta till. Därför stöder jag ändringsförslag 17.
Bland andra centrala punkter skulle jag vilja understryka del B, stycke 6 f. Automatisk databehandling. Europaparlamentets system ligger åratal efter motsvarande system i medlemsländernas parlament, åtminstone Finlands. Därför är föredragandens prioritering helt korrekt.
Enligt min mening är det också riktigt att föredraganden skurit i utgifterna för matsalen. De löpande utgifterna i verksamheten har ursprungligen varit två och en halv miljon ecu eller cirka hundra belgiska franc per maträtt och dag, om vi utgår från att varje medarbetare och ledamot äter varje dag. Enligt min åsikt är stödet onödigt. Om arbetsgivaren vill stödja arbetstagarens måltider, borde det ske på annat sätt, helt öppet, till exempel genom lunchkuponger. Matsalsverksamheten och en eventuell butiksverksamhet i parlamentet borde ordnas på grundval av ett öppet anbudsförfarande, vilket ju redan sker i många medlemsländer.

Hautala
Herr ordförande, jag gläds över Tomlinsons beslutsamhet beträffande de privilegier och kostnadsersättningar, som parlamentets ledamöter kommer i åtnjutande av. Han har bestämt sig för att ordna upp dessa frågor, om inte den av presidiet tillsatta arbetsgruppen inte förmår uträtta något. Men som ledamot i presidiets arbetsgrupp måste jag säga att Tomlinson är alltför hövlig. Jag kan här berätta, att det inte finns mycket att vänta från den arbetsgruppen. Arbetsgruppens ordförande, som lämnar parlamentet för andra uppgifter, har nyss ställt in det sista mötet, där förslagen skulle utarbetas. Det har varit helt omöjligt för oss att få fram konkret uppgifter på hur olika förslag till ändringar påverkar parlamentets budget.
Men parlamentet måste tveklöst fatta ett snabbt beslut i denna fråga, eftersom mig veterligen också revisionsrätten är intresserad av detta intressanta problem, att man här betalar för resor som inte gjorts. Vi vet också att medborgare har skvallrat till justitieombudsmannen om detta administrativa missförhållande. Vi måste därför få förslag till stånd mycket snabbt. Som Edith Müller berättade, anser den gröna gruppen att resor endast skall ersättas mot verifikation. Det är det enda sättet att bli kvitt nuvarande problem, som tär på parlamentets hela integritet. Det borde också ordnas namnupprop vid plenarmötena, så att man inte fick dagtraktamente under sessionsdagarna annat än om man deltagit i de elektroniska omröstningarna.
Jag vill också fästa uppmärksamhet vid sekretariatsbidragen. De utgör hela sju procent av parlamentets hela budget. Jag har den uppfattningen att det finns mycket vanskötsel här. Vi borde få en ordentlig revision till stånd.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Informationssamhället
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
(A4-0163/97) av Hendrick för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om förslag till rådets beslut (KOM(96)0596 - C4-0030/97-96/0283(CNS)) om antagande av ett flerårigt gemenskapsprogram för att stimulera etableringen av informationssamhället i Europa; -(A4-0208/97) av Boogerd-Quaak för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelanden till rådet, Europaparlamentet, utskottet för ekonomi och sysselsättning och utskottet för regionalpolitik om: " Informationssamhället: " Från Korfu till Dublin - de nya prioriteringarna" och " Informationssamhällets konsekvenser för europeiska unionens politik - förberedelserna för nästa steg" (KOM(96)0395 - C4-0521/96) och" Europa som väktare över världsinformationssamhället: rörlig åtgärdsplan" (KOM(96)0607 - C4-0648/96); -(A4-0209/97) av Rübig för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet (KOM(96)0359 - C40523/96) om den europeiska strategin för standardisering och det globala informationssamhället; -(A4-0200/97) av Ahlqvist för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media om meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén " Att lära i informationssamhället - Handlingsplan för ett europeiskt utbildningsinitiativ (1996-1998)" (KOM(96)0471 - C40528/96).
Hendrick
Herr ordförande, mitt betänkande handlar om medvetenhet om och insamling och spridning av information om informationssamhället. Liksom vi alla vet är informationen i sig en makt. Och vårt jobb som valda representanter för folket är att samla den makten och ge den till folket. Vi gör det genom att skapa ett informationssamhälle, där informationen finns i överflöd och sprids långt genom en tillförlitlig infrastruktur.
Information ger folk makt och vi som socialister kan inte acceptera ett informationssamhälle med sådana som har och sådana som inte har. Det är därför kommissionen med sin rapport med stöd från detta parlament fortsätter att stödja det fleråriga programmet för att stimulera inrättandet av informationssamhället i Europa. Inrättandet av projektkontoret för informationssamhället är ett oerhört stort steg framåt. World Wide Web och Internet har utvecklats till ett fenomenalt medium. Användningen av det här mediet kommer att revolutionera samhället så som vi ser det. Artonhundratalet var jordbrukets århundrade och nittonhundratalet tillverkningsindustrins. Med datorer och mekanisering kommer den största delen av vår mat, konsumentvaror och tjänster att tillhandahållas av automatiserade system. Tidigt i nästa århundrade kommer endast ungefär 8 % av vår befolkning att arbeta med jordbruk och produktion av varor och tjänster. Den stora majoriteten av mänsklig aktivitet kommer att röra sig runt användning av information och tjugohundratalet kommer att bli informationens århundrade.
Informationen kommer att vara råmaterialet. Ekonomisk prestation och framgång kommer att avgöras av förmågan att bearbeta rå information till kunskap, av förmågan att transportera den kunskapen genom informationsinfrastrukturer, genom fiberoptiska kablar och via satellit till destinationer där den kan användas för att skapa välstånd för våra medborgare. Distansarbete, teleshopping, telekonferenser är alla aktiviteter som kommer att använda de nya teknikerna och den nya infrastrukturen.
Vad vi behöver är alltså personer med kunskap och färdigheter att göra detta. Det fleråriga programmet kommer i hög grad att bidra till att göra folk medvetna om dessa nya tekniker och uppmuntra dem att anamma de nya teknikerna och lära sig de färdigheter som behövs för att använda dem, så att de kan finna lyckan i framtiden med arbete och framgång om kommer hålla Europa långt framme i leken när det gäller ekonomisk prestation.
Dessutom bör vi inte bara inrätta ett program för att stimulera en sådan användning utan att studera programmets effekt. Därför föreslår jag i mitt betänkande att vi studerar hur programmet fungerar med hjälp av vissa parametrar som kommer att visa hur effektivt programmet har varit och att gemenskapens medel används väl och effektivt.
Det är dessutom viktigt att vi engagerar andra medspelare förutom kommissionen, parlamentet och nationella kontrollmyndigheter i processen. Jag har därför föreslagit att vi inrättar en kommitté av industrifolk och akademiker, experter på sina respektive olika områden, vilken skulle kunna förse kommissionen, parlamentet och kontrollmyndigheterna med indata, så att det här fleråriga programmet kan ta hänsyn till vad folk i gemenskapen som helhet tycker. Det är av den här anledningen vi hoppas se ett informationssamhälle som kommer att vara bra för alla våra medborgare i framtiden, ett som kommer att ge dem jobb och framgång, något de så desperat behöver just nu.

Boogerd-Quaak
Ordförande, kollegor, herr kommissionär, redan vitboken "Tillväxt konkurrensförmåga och sysselsättning " innehåller en anmärkningsvärd totalvision om vad som måste ske för att låta Europa gå in i 2000-talet som en viktig spelare i informationssamhället. Efter vitboken fick vi toppmötet på Korfu, Essen och Dublin. Varje gång vidtog råd och kommission nödvändiga åtgärder. Sedan utförs de dock inte eller i ett för långsamt tempo. Nu då toppmötet i Amsterdam, där man åter pläderade för mer sysselsättning och där man avtalade att hålla ett extra toppmöte i Luxemburg om detta.
På papper finns allt tillgängligt. Kommissionsförslagen som vi behandlar här i dag, studier från high level group, Brysselklubben, informationssamhällsforumet, för många för att nämna. Vad som nu måste ske är att göra ett slutligt val och att genomföra det med hög fart. Därför uppmanar jag rådet och kommissionen att stoppa alla föreslagna åtgärder som gäller sysselsättningsaspekter i informationssamhället som står högt upp på dagordningen för sysselsättningen. Ministerkonferensen i Bonn kan skapa de nödvändiga förutsättningarna för det. Informations- och kommunikationsteknologierna utgör ett exempel på nya näringar genom vilka utan mycket extra europeiska medel nya arbeten kan skapas under förutsättning att de rätta villkoren skapas. Bara i telekommunikationssektorn till exempel 150 000 nya arbeten. Den indirekta effekten av IKT på hela den europeiska ekonomin kan till och med leda till en tillväxt av mellan 0, 5 och nästan 1, 5 miljoner arbetsplatser.
För det andra är det nödvändigt att det i Europa skapas en konkurrenskraftig miljö för näringslivet. En tyvärr fortfarande bristande intern marknad ger en bristande europeisk konkurrenskraft. Det är därför viktigt att man strikt håller tidsschemana som är knutna till verksamhetsplanerna. Frågor som bekämpning av myndighetsstöd till nationella företag och tillsyn på ärlig konkurrens måste förbättras. Jag stöder härvid då också förslagen från kommissionär Monti för fullbordandet av den interna marknaden. För övrigt ligger det största problemet här hos medlemsstaterna. De är ofta för slöa med att implementera europeiska regler.
Ordförande, kommissionär, framför allt unga små företag spelar i informationssamhället en innovativ roll genom utvecklingen av nya produkter och de är därför viktiga för att öka Europas konkurrensförmåga. I det här ögonblicket har dock endast 4 % av små och medelstora företag i Europa tillgång till Internet. EU har en uppgift i att stimulera dessa företags aktiviteter. Därvid kan man tänka på lån, till startande och snabbväxande små företag genom den Europeiska investeringsbanken så som avtalades under toppmötet förra veckan.
Vidare tycker jag att en substantiell del av medlen i det femte ramprogrammet måste användas för aktiviteterna avseende informationssamhället. Också strukturfonderna kan användas för informationssamhället. Just nu är det så att endast 2 % av de regionala fonderna används till det. Samma sak gäller för den Europeiska socialfonden. Med samma pengar kan vi alltså mer och bättre göra saker.
Informationssamhället är inte bara en fråga om teknik, utan det är också en fråga om samhällspåverkan. Jag gläder mig åt att fokus för det permanenta aktionsprogrammet förskjuts mot samhällsaspekterna i informationssamhället. Förhoppningsvis blir denna aspekt inte ett undanskuffat barn på ministerkonferensen i Bonn.
Särskild uppmärksamhet måste ges åt livslångt lärande och åt vuxenutbildning. Också måste man uppmärksamma - och det är kanske den svåraste aspekten för den Europeiska kommissionens arbete - en flexiblare marknad och omformulering av rättigheter och skyldigheter för arbetstagare och arbetsgivare. Medlemsstaterna måste härvid komma ihåg att en europeisk befolkning som konstant har möjligheten att vidareutbilda sig under arbete som tar hänsyn till nya arbetsformer, är ett fruktat vapen i konkurrenskampen mot Förenta staterna och Japan.
De fyra delområden som kommer fram i det av mig kommenterade betänkandet, är bra delområden. Jag är glad åt dokumenten så som de nu är, men så som jag har sagt, handlar det slutligen om att IKT finns för människorna och inte tvärtom. Mitt största bekymmer är då också implementeringen av de riktiga åtgärderna och jag vill därför uppmana såväl kommissionen, som oss själva som parlament och rådet, att producera färre noter och att göra mer i verkställandet.

Rübig
Herr ordförande, jag skulle vilja gratulera förhandlarna i Amsterdam till att de inte degraderat frågan om arbetstillfällen till en ren konvergensfråga utan att denna fråga kommer att tas upp till intensiv behandling vid ett toppmöte i Luxemburg. Jag tror, att den viktigaste utgångspunkten för skapandet av nya arbetstillfällen är det europeiska näringslivets konkurrenskraft. Detta innebär, att vi måste arbeta ännu hårdare på konceptet med den inre marknaden och här står informationssamhället i fokus.
Hendrick har redan framfört detta på ett mycket korrekt sätt. Här måste vi börja. Här måste vi avancera ännu mera. En del utgörs naturligtvis också av standardisering och den kan i betydande utsträckning bidra till att det europeiska näringslivet blir konkurrenskraftigare. Normer utgör nämligen inget tekniskt eller juridiskt problem utan de utgör en förutsättning för att åstadkomma konkurrenskraft. Inom informations- och kommunikationstekniksektorn kommer - och jag tror, att detta till och med är ett måste - utvecklingen att styras av marknaden. Jag tror, att marknadsstyrningen är av avgörande betydelse för utarbetandet av normer.
Här står vi inför fyra huvudfrågor. För det första: officiella normer och uppkomsten av allmänt tillgängliga specifikationer. Jag tror, att man måste tänka igenom den tekniska och juridiska utformningen. Den andra huvudfrågan är den föränderliga betydelsen av normerna och den europeiska standardiseringsorganisationen. Jag tror, att det är nödvändigt, att i framtiden ännu mera samarbeta med såväl de nationella som de internationella normgivande organisationerna, undvika dubbelarbete och tvetydigheter och framför allt även skynda på förloppet i denna process.
Den tredje frågan, som uppstår, är de allmänt tillgängliga specifikationernas rättsliga status, även kallat PAS i gemenskapsrätten. Jag tror, att det i samband med rättslig status också handlar om, att tänka igenom i vilken utsträckning programvarusektorn, maskinvarusektorn eller personsektorn berörs. Ahlqvist kommer att senare återkomma till detta. Lärandet utgör en mycket viktig bas i informationssamhället och även i detta sammanhang behöver vi normer, så att vi kan se om vissa nivåer uppnås resp vilka måttstockar som krävs. Den fjärde frågan är den strategiska betydelsen för konkurrenskraftens utveckling med normeringspolitikens hjälpmedel.
Därmed har jag kommit fram till själva standardiseringen. Den ger väsentliga fördelar, nämligen juridisk och teknisk säkerhet för användare, företag, konsumenter och leverantörer och jag tror, att principerna och grundtankarna är mycket viktiga i detta avseende. Men i slutänden handlar det också om en rättslig grund för en världsomspännande utvidgning av dessa normer, liksom om det direkta hänsynstagandet till väsentliga förutsättningar, t ex säkerhet - säkerhetsfrågorna står ju alltid i fokus - ingåendet i nätverk och applikationers interoperabilitet i dataskydd. Normer ger oss också den fördelen, att de offentliggörs, d v s att de alltså snabbt finns tillgängliga världen över och att de innefattar tidsaspekter. På det sättet får man mycket enkelt prövade och skrivna underlag, ställningstaganden, med ledning av vilka vi sedan också kan förbättra våra normer.
För närvarande tar processen för lång tid; sex till åtta år går inte längre ihop med produktlivscyklerna för denna teknologi. Vi ser också, att vissa normer exempelvis inte alls förverkligas. Ett enkelt exempel utgör den elektriska stickkontakten - i Europeiska gemenskapen finns det flera system, som inte är kompatibla.
Vi har exempelvis också normer, som inte kommit fram tillräckligt snabbt, där den europeiska industrin inte fattat tillräckligt snabba beslut, t ex Video 2000, som inte fått något genombrott. Å andra sidan har vi normer, som vunnit internationellt erkännande, som exempelvis GSM. GSM gör insteg över hela världen och om man idag vill ringa i Slovakien eller Ryssland, är det inga problem med GSM.
Men det finns också nu, till exempel i samband med införandet av Euro-valutan, nya möjligheter för denna standardisering, i synnerhet också för PAS. Så går det med avseende på införandet av bankkoder att redan nu tänka över hur Europa kan förverkliga denna utmaning på det internationella planet och därigenom också vinna vad gäller konkurrenskraft. Jag tycker, att betänkandet på ett mycket bra sätt kommer fram till, att de-facto-normer och de-jure-normer ska komma till användning och att det också gäller, att utveckla nya system. På samma sätt som vi känner till från skyddsrättigheterna - patent, varumärken, upphovsmannarätt, mönsterskydd - så borde också när det gäller normer utvecklas ett komplett system och här i synnerhet engagera både små och medelstora företag och konsumentorganisationerna.

Ahlqvist
Herr ordförande! När vi i dag diskuterar det första betänkande som jag har haft nöjet att skriva på kulturutskottets vägnar, väcker det speciella känslor för mig. Det gläder mig mycket att ha fått detta uppdrag, bland annat för att mitt hemland, Sverige, på många sätt kan ses som en förebild vad gäller informationsteknologin och dess användningar.
Kommissionen har gett det svenska utbildningsdepartementet uppdraget att bygga upp ett skoldatanätverk som kommer att användas över hela Europa. Vi har börjat vårt arbete, och jag hoppas kunna presentera resultatet i kulturutskottet vid årsskiftet. Samtidigt kan jag inte låta bli att konstatera det litet barocka i att parlamentets ställningstagande gäller en handlingsplan som lanserades i december förra året. Jag tillhör inte dem som önskar öka Europaparlamentets befogenhet att lägga sig i allt, men jag menar bestämt att det som vi gör skall göras seriöst. Visserligen har jag haft regelbunden kontakt med kommissionen och utgår från att vissa av mina synpunkter kommer att prägla den framtida hanteringen av handlingsplanen. Jag vill dock verkligen understryka att även icke lagstiftande ställningstaganden från parlamentet måste behandlas seriöst. Hur kan annars medborgarna tro på parollen " Citizens first " om de folkvaldas yttranden behandlas som ren formalia.
Vad gäller själva handlingsplanen stöder jag kommissionens förslag i det mesta. Initiativet har tre målsättningar: att påskynda skolornas inträde i informationssamhället, att främja en ökad användning av multimedia i undervisningen och att stärka den europeiska dimensionen inom utbildningen med hjälp av informationssamhällets verktyg samt framhäva de kulturella och språkliga olikheterna. För att dessa tre mål skall kunna uppnås kommer initiativet att inriktas på fyra handlingslinjer som skall stödja lokala och nationella initiativ. Detta går ut på att främja skolnätverkens anslutning till varandra samt uppmuntra till utveckling och spridning av program. Dessutom skall utbildning av och stöd till lärare främjas, och alla berörda skall ges information om de pedagogiska möjligheter som multimedia erbjuder.
Både forskning och pilotprojekt visar att informationsteknologin underlättar inhämtandet av nya kunskaper och stimulerar till personlig utveckling, under förutsättning att den anpassas till behoven och att utbildningsutbytet blir tillräckligt.
Utifrån min erfarenhet som rektor på Hertsöns högstadieskola i Luleå anser jag att lärarutbildning och föräldrainformation är förutsättningar för att projektet skall lyckas. Det är betydelsefullt att lärarna får tid att vänja sig vid nya undervisningsmetoder och upptäcka nya möjligheter. Samtidigt vet jag att också föräldrar spelar en viktig roll för uppföljandet av skolarbetet hemma. Båda dessa punkter understryks också av kommissionen.
Däremot behandlar inte den ursprungliga handlingsplanen en fråga som jag anser vara oerhört viktig i detta sammanhang, nämligen de funktionshindrades situation. Tack vare informationsteknologin ökas de funktionshindrades möjligheter, både vad gäller utbildning och arbete. Utveckling av mjukvara och information samt utbildning behövs dock för att detta skall kunna fungera. Det underbara med de flesta mjukvaror är att det nästan inte krävs någon merkostnad för att anpassa dem till funktionshindrade personer om det bara görs i ett tidigt skede i utvecklingsprocessen. Jag anser att detta måste bli en politisk prioritering. Kommissionen har visat en positiv inställning till mina förslag som jag nu också hoppas kommer att konkretiseras.
Detsamma gäller jämställdhetsperspektivet. Det är också oerhört viktigt att vi kämpar mot den könsfördelning som vi ännu i dag kan konstatera på datafronten. Därför har jag föreslagit att det i denna handlingsplan skapas ett pilotprojekt, speciellt riktat till unga flickor.
Oavsett de risker som är förbundna med informationssamhället, måste vi erkänna att det inte finns något realistiskt alternativ. Därför är det viktigt att vi politiker kommer in i debatten i ett tidigt skede, och att vi inser möjligheterna med den nya informationstekniken. Det är i grundskolan och i gymnasieskolan som den nya tekniken måste läras ut.

Berger
Herr ordförande, som föredragande av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgerliga rättigheter får jag gratulera BoogerdQuaak mycket hjärtligt till hennes betänkande och också tacka henne för att hon tagit med de av utskottet för rättsliga frågor och medborgerliga rättigheter enhälligt beslutade slutsatserna i sitt betänkande. Alla dagens gemensamt diskuterade betänkanden visar, att Europaparlamentet med stort engagemang stöder kommissionens politik avseende informations- och kunskapssamhället. De visar emellertid också, att det är nödvändigt, att påpeka riskerna med en ensidig utveckling. Dessa ensidigheter blir allt mera framträdande i takt med att utvecklingen går framåt och kommissionens politik måste på ett bättre sätt motverka dessa.
Medan exempelvis de kommersiella tillämpningarna och användningarna som underhållning blir allt mångsidigare och vanliga ligger t ex sektorn med de offentliga förvaltningarna efter både på det nationella planet och på EU-nivå. Förbättringar för medborgarna med avseende på tillgång till offentlig information, tillgång till juridiken, snabbare rättsliga och administrativa myndighetsprocesser visar sig inte i jämförbar omfattning. Detsamma gäller också för ickekommersiella tillämpningar inom skolans, utbildningens och kulturens område.
Dessa nyttiga tillämpningar skulle det då också vara, som skulle göra det lockande för en större andel kvinnor att använda sig av informationssamhällets teknik. Ett ytterligare område för möjliga tillämpningar finns tyvärr inte eller bara mycket indirekt omnämnt i handlingsplanen, nämligen potentialen för informationssamhället att stärka medborgarnas demokratiska rättigheter. På alla politiska plan skulle det här gå att utveckla mera fantasi. Om vi vill föra projektet Europa närmare medborgarna och det är mera nödvändigt än någonsin efter Amsterdam, då måste stort upplagda experiment med teledemokrati påbörjas.

Mann, Thomas
Herr ordförande, de är knappt tio år gamla och surfar redan på Internet. På Voicemail lämnar de meddelanden och de byter information och nyheter via e-mail. De använder inte bara CD-ROM till spel och de gör sina upptäckter också i den virtuella verkligheten. Europas unga utnyttjar den nya informations- och kommunikationsteknik, som alltjämt utgör en gåta för många vuxna.
Medan emellertid en del av skoleleverna genom lek bibringar inte bara sig själva utan också sina föräldrar umgänge med dessa nya tekniker, så är en annan del utesluten från tillgång: handikappade och lärsvaga ungdomar och de, som saknar ekonomiska medel för basutrustningen. Klyftan mellan de, som vet, och de, som inte vet, måste reduceras. Lika villkor för tillgång till dessa tekniker ska möjliggöras på ett tidigt stadium. Ett ansvarsfullt umgänge med dessa ska läras in och läras ut. Att främja dess användning i grund- och gymnasieskolor utgör en målsättning i en handlingsplan från Europakommissionen, som vi understödjer i utskottet för socialfrågor och sysselsättning. Oberoende av skolform och oberoende av kompetensnivå ska minimikunskaper ges, för att möjliggöra ungdomarnas framtida deltagande i yrkes- och samhällslivet. Med dessa tekniker sluter sig Europa samman.
Skoleleverna kan ta kontakt över gränserna, lära känna andra kulturer och språk och utveckla gemenskap, som utvidgas genom veckolånga besök på plats - nämligen i värdfamiljer. Alltjämt är utrustningskostnaderna för databankerna avgjort för höga för skolorna och de multimediala tillämpningarna fullständigt otillräckliga. Det har Ahlqvist gjort helt klart i sitt betänkande.
Modellprojekt ska alltså förverkligas i större omfattning, som exempelvis initiativet " Skolor på nätet" hos oss i Tyskland. Genom detta kommer tiotusen skolor, att inom tre år vara anslutna till nationella och internationella nät och multimediatjänster. På det europeiska planet understöds fortbildningen av lärare i umgänget med denna framtidsteknik, nämligen via Sokrates-programmet. Här hänvisar jag särskilt till det nödvändiga gynnandet av kvinnliga lärare, vilkas nackdelar i den ofta av männen behärskade tekniska världen inte längre kan accepteras.
Vad gäller skolorna saknas det också pedagogiskt läromaterial. För detta ändamål ska förstklassigt datamaterial tas fram och användas. För att inte datorn för många ska utgöra den enda samtalspartnern, ska undervisningen motivera till laganda och till kreativt grupparbete. Den ska också bidra till att information inte bara tas emot, utan att den tolkas och kontrolleras med avseende på sanningshalten. Så bidrar också den nya informations- och kommunikationstekniken till omdöme och beslutsförmåga, de väsentligaste ingredienserna i en levande demokrati.

Holm
Herr ordförande! Jag är föredragande av yttrandet från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om Ahlqvists betänkande om att lära i informationssamhället. Utskottet antog enhälligt mitt förslag till yttrande. Ahlqvist har tagit med de flesta punkter som vi från energiutskottet förde fram. Jag skall därför bara kort gå in på tre stycken områden som jag särskilt vill poängtera.
Det ena är att det i dag finns en väldigt stor skillnad när det gäller IT- och Internetmöjligheter på de olika skolorna i Europeiska unionen. Det var mindre än 5 procent av de europeiska skolorna som i mitten av förra året hade tillgång till elektroniska nätverk. Denna siffra skiljer sig mycket mellan medlemsländerna. I exempelvis Sverige och Finland har två tredjedelar av alla skolor tillgång till Internet, medan det är mindre än 2 procent av skolorna i Tyskland som har det. Detta måste man ha i åtanke när man diskuterar dessa frågor.
Det andra som vi har berört mycket är lärarnas inställning till tekniken. Personligen tror jag inte att det är ungdomarna eller skoleleverna som har svårast att ta emot den nya IT-information. Svårigheterna hör snarare samman med lärarnas attityd och kunskap. På många ställen är det nu lärarna som har svårast för att komma åt denna information, medan ungdomar ser det mer naturligt.
Man skall också akta sig för övertro på multimedia. Det är ingalunda säkert att multimedia innebär bättre pedagogik i skolorna. Multimedia är ett komplement till den vanliga undervisningen. Skolan behöver därför också resurser till icke materiella områden, dvs. lärartjänster. Detta hör samman med min tredje punkt, nämligen att vi på allvar måste se på EMU i detta fall, eftersom EMU kräver att vissa konvergenskrav uppfylls, vilket exempelvis i Sverige, tyvärr, har fört med sig att den offentliga sektorn, som ju skolan är en del av, måste spara pengar. Jag tycker inte att det är rätt att spara på en så viktig sak som skolan. Ungdomen skall vara framtiden för EU. På skolområdet borde man därför inte spara pengar, vilket sker i dag.

Haarder
Herr ordförande, om vi utvecklar den otroliga potential som finns i informationsteknologin kan vi förbättra ekonomin, vi kan underlätta vardagslivet också för de svaga i samhället, och vi kan stärka folkbildningen och demokratin. Otaliga är de användningsområden som blomstrar upp överallt. Men om EU skall få full fördel och full andel av denna nya marknad och av dessa nya möjligheter, så brådskar det med att skapa en enhetlig och homogen europeisk inre marknad. Det saknas rättssäkerhet och juridisk förutsägbarhet. Detta försvagar de europeiska företagen i jämförelse med de amerikanska. En lång rad direktiv ligger och väntar på att genomföras. De nuvarande konkurrensreglerna är inte tillräckliga. Det finns tillräckligt att ta tag i.
Det finns en ljuspunkt, och det skall kommissionen ha ett tack för, att man vid Amsterdammötet blev eniga om att uppmana Europeiska investeringsbanken att skapa en ny lånefacilitet till högteknologiprojekt i små och medelstora företag. Det är ett mycket viktigt steg. Kommissionen måste uppmanas att öka sin insats för att garantera och förbättra inre marknadens funktion på informations- och teknologiområdet. Regeringarna i medlemsländerna skall se till att man garanterar ett fullständigt enhetligt och punktligt genomförande av liberaliseringen av telekommunikationssektorn före 1998.
Och så skall vi komma i håg vår egen insats. De europeiska institutionerna måste också tänka på sin egen informationsteknologipolitik. Det måste kommissionen, och det måste vi också göra här i parlamentet. Det måste vi för övrigt göra också i Europaskolorna, som tyvärr ligger något efter när det gäller dessa möjligheter. I stora delar av undervisningssektorn finns det problem med att utnyttja de nya möjligheterna. Som före detta undervisningsminister kunde jag gärna tala längre om detta, men jag vill i stället ansluta mig till det mycket fina anförande som Thomas Mann nyss hållit.

Hautala
Herr ordförande, jag har blivit ombedd att som ersättare för Ripa di Meana framföra kulturutskottets ståndpunkt beträffande kommissionens båda dokument om informationssamhället. Det är helt klart, att kommissionen har en skyldighet att ta hänsyn till de kulturella synpunkterna i dessa ärenden, eftersom redan Europeiska unionens grundfördrag ålägger detta, eller närmare bestämt artikel 128.4. Kulturutskottet är oroat över att kommissionen i sin planering för informationssamhället inte tagit detta åliggande med tillräckligt allvar. Kulturutskottet har särskilt framhävt att man nu skulle behöva konkreta åtgärder för att främja kulturell mångfald. Man uttalar gärna vackra ord och fraser, men de konkreta förslagen är inte särskilt övertygande.
En betydelsefull del av den kulturella mångfalden är språkens mångfald. Det finns en allvarlig risk för att informationssamhället utvecklas till ett enspråkigt samhälle. Detta är säkerligen inte ett önskvärt mål. Därför borde kommissionen fortlöpande komma med konkreta förslag på hur man skall främja ett mångspråkigt informationssamhälle.
Man måste också uppmärksamma att det verkligen inte bara är frågan om apparater och teknik. Det är i hög grad också frågan om vilka sociala och andra samhälleliga återverkningar i vid mening informationstekniken kommer att få, och det kan inte nog betonas, att dessa sociala och samhälleliga återverkningar inte alls undersökts i den omfattning som sakens allvar skulle förutskicka. Vi står ju inför en sannskyldig revolution: till och med de nationella beskattningssystemen hotas redan, då människor börja handla över Internet.

Glante
Herr ordförande, mina damer och herrar! På denna punkt skulle jag speciellt vilja gå in på de tre delarna i betänkandet av vår kollega Boogert-Quaak. Jag anser, att omvandlingen mot informationssamhället innebär en genomgripande omvandling av vårt samhälle. Enligt min åsikt vilar informationssamhället på två pelare, den tekniska utvecklingen å ena sidan och den samhälleliga sociala utvecklingen å den andra. Hittills har den tekniska utvecklingen stått i förgrunden för betraktelserna och den har på samma sätt som tidigare avgörande betydelse för den europeiska industrin. Denna sektor kännetecknas av en snabb teknisk omvandling.
Slagord som bredbandsnät, ISDN, Internet, Intranet, trafiktelematik etc präglar miljön. Kommissionens många insatser på detta område är lovvärda. Vi understödjer föredraganden, Boogert-Quaak, i hennes krav på en komprimering av de skiftande aktiviteterna. Vi behöver mera överskådlighet inom detta område. Kommissionen måste anstränga sig ännu mera att åstadkomma ett överskådligt och genomskådligt verk av mängden enskild information och bestämmelser.
Informationssamhällets andra pelare är samhället och dess sociala aspekter. Denna sida beaktades till en början föga men får allt mera den betydelse som anstår detta område. Jag välkomnar därför uttryckligen, att kommissionen klargjort detta med grönboken " Liv och arbete i informationssamhället - människan i centrum" . Nyckelorden i sammanhanget är livslångt lärande, kunskap som central kvalifikation etc. men också teknikångest, samhällets uppdelning i en del, som kan umgås med de nya medierna och teknikerna och en, som inte har någon teknisk och psykologisk tillgång. Föredraganden har rätt när hon konstaterar bristfälligheter inom området sociala och samhälleliga aspekter. Jag kan bara dela hennes uppfattning.
Vi vill inte ha något informationssamhälle, där det blott handlar om, att några få kan höja sina vinster. Europakonceptet med informationssamhället måste ta med medborgarna på vägen mot framtiden. Samhällets omvandling måste också i bred omfattning öppna individuella möjligheter. Därmed avser jag mera medbestämmande, mera tillgång till information, mera möjligheter till utbildning samt mera möjligheter till kostnadsmässigt fördelaktig kommunikation. På den vidare vägen måste EU redan nu förbereda sig för nästa utvidgningsomgång.
Anslutningskandidaternas integration i regleringsprocessen är av stor betydelse, om vi vill ha en homogen marknad i Europa. Än en gång måste också vikten av en europeisk regleringsmyndighet inom telekommunikationsområdet betonas. Jag anser, att det bara på detta sätt går att säkra konkurrensen inom denna sektor och reducera stridigheterna mellan europeiska användare och regeringar.
Till själva betänkandet har sju ändringsförslag lämnats in, vilka vi som grupp stöder med undantag av nr 3 och 4. De klargör, att arbetstagarnas skyddsrättigheter inte står till förfogande genom informationssamhällets utveckling. En skyddsfri ram avvisar vi. Ändringsförslag 2 kan vi tillstyrka, om orden " offentlig service" byts ut mot " universalservice" . Men förmodligen rör det sig här bara om ett definitionsproblem.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Under den senaste sammanträdesperioden diskuterades ett initiativbetänkande från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi om informationssamhället. På flygmässan i Bourget i förra veckan fick vi en redogörelse för rymdorganisationernas och den europeiska industrins arbete inom området satellitöverföringar. I Kairo i maj försökte vi i närvaro av kommissionär Bangemann utarbeta de första komponenterna i en plan för hur satellitinformationen skall kunna utnyttjas för ett samarbete som går utanför gränserna för dagens Europeiska union. Antalet initiativ växer ständigt och det kan vi tacka kommissionen för.
Arbetet med reglerna för den öppna marknaden verkar närma sig målet och ett första hinder för medborgarna inom informationssamhället försvinner gradvis. Det är glädjande att den handlingsplan från kommissionen som vi diskuterar idag äntligen prioriterar utbildningen, det kanske svåraste hindret för medborgarna och företagen att ta sig över. Idéerna att koppla samman skolorna via Internet, att skapa ett multimedialt bredbandsnät för undervisningsändamål och för nya tillämpningar och att utveckla initiativet " Medborgare i Europa" med ytterligare program är samtliga utmärkta idéer som för övrigt Förenta Staterna på sitt eget vis har genomfört i praktiken.
En viss osäkerhet återstår, och här tycker jag det är oklart hur kommissionen vill gå vidare. Min osäkerhet gäller samarbetet med medlemsstaterna och de lokala regeringarna, formerna för stöd och finansiering, vilka ekonomiska resurser som skall tas i anspråk och hur man inom den grundläggande utbildningen - ett system som i regel är strikt reglerat vad gäller program och bestämmelser, fattigt på resurser och med stort motstånd mot förändringar - skall kunna införa den nya tekniken med tangentbord och möss. Det är kring dessa frågor, de som rör samhällets flexibilitet, som informationssamhället kommer att möta sina största svårigheter.

Ryynänen
Herr ordförande, diskussionen om informationssamhället har i hög grad dominerats av teknik, på bekostnad av innehållet. Det är också hög tid att se utvecklingen av informationssamhället ur ett perspektiv, som utgår från människors behov, och som en bred samhällelig utvecklingstrend.
Beredskapen och färdigheten att använda sig av teknologin för information och informationsförmedling kommer i framtiden att vara ett oavvisligt krav för ett fullödigt deltagande i såväl arbetslivet som i övrigt samhällsliv. Därför måste dessa färdigheter ges till alla och att man därigenom hindrar nya klassgränser och utslagning. Endast ett jämlikt informationssamhälle kan stärka konkurrenskraft och sysselsättning.
I fru Ahlqvists förtjänstfulla betänkande betonas, att inskolningen i informationstekniken borde börja redan i förskolan och på lågstadiet, så att så många barn som möjligt skulle kunna få samma utgångspunkter. Lika viktigt är det att ge äldre människor möjlighet att använda ny teknik och nya informationsströmmar. Detta är en central utmaning för den livslånga inlärningen, som kräver både lämpligt material och lämpliga metoder.
Utbudet och åtkomligheten av informationsteknologin har en särskilt stor betydelse med tanke på den regionala jämlikheten. Fjärrundervisningen måste utvecklas och perifera områden måste dras in i den gemensamma ekonomiska och sociala utvecklingen. Skolornas utrustning med nätanslutningar är på mycket olika nivå i olika länder, som ju här konstaterats. I mitt hemland Finland är över två tredjedelar av skolorna uppkopplade på nätet, medan motsvarande tal på unionsnivå är under fem procent. I detta sammanhang finns det skäl att förutom skolorna också betona bibliotekens betydelse och stora möjligheter att fungera som regionala inlärningscentra, som står öppna för alla. Biblioteks- och annan informationspersonal med adekvat utbildning kan hjälpa till med att finna kunskap och upplevelser också i nya former.
I lärarnas fort- och vidareutbildning måste man förstärka data- och informationsteknologins ställning. Enligt min mening är det en brådskande uppgift att utveckla högklassiga program och annat material för undervisningen. Kommissionen måste också fortsätta ansträngningarna att utveckla en europeisk multimediaindustri, så att den verkligen stöder Europas språkliga och kulturella mångfald.

Pailler
(utan mikrofon) ... betonar farorna med att förstärka de sociala olikheterna vid genomförandet av informationssamhället, och erkänner därmed att den nya tekniken utgör en chans och ett framsteg för samhället, under förutsättning att alla har tillgång till denna genom undervisning och universella tjänster, vilka bl.a. har till uppgift att tillhandahålla nödvändig utrustning för olika offentliga myndigheter.
Men även om kommissionen erkänner att den universella tjänsten är utvecklingsbar och dynamisk vägrar den fortfarande att införa att avancerade telekommunikationstjänster tillhandahålls i undervisningen. Vi instämmer i Ahlqvists betänkande när hon beklagar den totala avsaknaden av nya resurser för att uppnå dessa målsättningar. Vi delar analysen av orsakerna till denna totala brist på budget, dvs. den svångremsbudget som är knuten till konvergenskriterierna för den gemensamma valutan, vilket medför minskade offentliga utgifter som särskilt påverkar undervisningen, genom att klasser avskaffas, tjänster dras in och lärarna inte får en riktig utbildning av den nya tekniken.
Vi beklagar att det i samtliga dessa betänkanden inte finns någon kritik mot den dominerande uppfattningen om undervisningen som framgår av kommissionens olika meddelanden. Vi kan inte acceptera att man i framgångens namn ifrågasätter undervisningens grunder genom att hävda att man prioriterar praktik före undervisning och utbildning för att motsvara industrins krav.
Låt oss erinra oss punkt 62 i Hermans betänkande som ber oss vara vaksamma mot illusionen att informationsteknologin är lösningen på alla undervisningsproblem. Vi är därför motståndare till och mycket oroade av allt som skulle kunna vara alltför bundna partnerskap, privata eller offentliga, och särskilt privat finansiering av undervisningen.

Scarbonchi
Herr ordförande, mina kära kolleger, kommissionen föredrar att i stället för att ägna sig åt en global och samordnad politik inom unionen beträffande den nya tekniken, droppvis lämna sina reflexioner, meddelanden, sina böcker i olika färger, beroende på det mycket objektiva kriteriet för parlamentsutskottens befogenheter. Och parlamentsutskotten har egentligen inte kunnat göra annat än att avslöja sitt solopartitur.
Denna fars, mina kära kolleger, måste få ett slut, om den bästa av världar, efter vad som sägs, är här i morgon. I informationssamhället som kommer att ersätta industrisamhället är det viktigaste inte att föra en enhetlig och förståndig debatt i Europaparlamentet om de nya teknikerna och deras djupa konsekvenser för det tjugonde århundradet.
Man kan alltså bara välkomna vår gemensamma diskussion i dag. De fyra betänkanden som överlämnats till oss berör flera av informationssamhällets områden: finansiering, standardisering, undervisning och information, förändring av värdet "arbete " samt den ledande ställningen för de multinationella företagen inom informationsteknik. Kära kolleger, är inte den grundläggande frågan: Vart vill vi komma med de elektroniska motorvägarna?
Enbart för byggande av infrastruktur uppskattar Jacques Delors vitbok finansieringen för hela unionens anslutning till nätet till 150 miljarder euro. Men gemenskapens femårsprogram har en budget på 45 miljoner euro. Det är löjligt och otillräckligt och det leder ingenstans. Om man vill leka på de storas gård måste man, mina kära kolleger, börja med att skaffa sig finansiella medel för det.
Inför sådana ekonomiska utmaningar håller jag med Bangemann att försiktighet är utgångspunkten för säkerheten. Med all aktning för Bangemann finns det stora möjligheter att den europeiska modellen för informationssamhället till förvillelse liknar Microsoftland. Och bli inte förvånade, kära kolleger, om de europeiska konsumenterna fortfarande föredrar det amerikanska originalet framför den bleka europeiska kopian. Det är sant att det inte är för sent för att agera till förmån för en verklig europeisk informationsmodell.
För fyra månader sedan antog Europaparlamentet Morgans träffande betänkande om informations-, kultur- och undervisningssamhället, som förespråkade en europeisk modell styrd av demokratiska, sociala, kulturella och undervisningsmässiga idéer. Vi prioriterar alla beaktandet av den mänskliga dimensionen. Det hyperteknologiska informationssamhället kommer att kunna producera alltmer rikedom och använda allt färre människor. Vi kommer därför att mer än i dag och mer än man tror se en mer allmän tillämpning av deltidsarbete och deltidslön.
Det är anledningen till att de olika politikområdena är skyldiga att överväga värdet "arbete " som enda vektor för social sammanhållning för våra samhällen. Det är anledningen till att saker också kommer att förändras för skolan. Barnen måste lära sig genom att utnyttja ny teknik och inte bara lära sig att använda den. Och den politiska världen inför de multinationella informationsföretagen i allt detta, säger ni. Jättarna inom informationsteknologi, telekom, fiberoptik och media styrs enbart av lagen om kapital och de kastar sig in i det stora äventyret att kontrollera världen. Men en nation som inte längre har kontroll över produktionen av sina bilder eller kontroll över den nya tekniken, är den fortfarande en suverän stat?
Häri ligger den verkliga utmaningen i denna oundvikliga revolution. Det som vi, herr ordförande, i våra västliga demokratier kallar "den fjärde makten ", kommer den inte att helt enkelt bli den första och den enda makten? Det är detta som skall styra vårt framtida arbete.

Lukas
Herr ordförande, de betänkanden som utgör grund för debatten bör tillstyrkas. Emellertid inställer sig en aning av fruktan, att än en gång delvis mycket pengar ska ges ut huvudsakligen för att producera papper. Ingenting ont om detaljerade undersökningar och utredningar men det måste dock övervägas, om de 45 miljoner ecu, som står till förfogande för det fleråriga informationsprogrammet för att främja informationssamhället inte skulle kunna användas mera meningsfullt för förverkligandet av konkret användbara projekt.
Låt mig i sammanhanget komma med ett konkret exempel: för att bevara den europeiska turistnäringens konkurrenskraft under nästa årtusende kommer det att bli nödvändigt, att skapa omfattande elektroniska informations- och bokningssystem. Visserligen finns redan de tekniska förutsättningarna för sådana system för marknadsföring av turismen men denna näringslivsbransch är i sin småskalighet och fragmentering f n varken organisatoriskt eller motivationsmässigt i stånd att ge innehåll och tillförlitlig aktualitet åt omfattande informations- och bokningssystem.
Utslagsgivande för framgången inom turismen kommer i framtiden att för de många små och medelstora företag, som ju utgör den europeiska turismens ryggrad, att utöver utbudet utgöras av exakt och snabb information. Gästerna, d v s konsumenterna av turistiska produkter, bokar med allt kortare framförhållning och ställer allt högre krav. Detaljerad information genom att trycka på en knapp och sista-minuten-bokning är något som konsumenterna naturligt förväntar sig av utbudsgivarna.
Utbudsgivarnas inbördes nätanslutning och framför allt med marknaderna, i synnerhet med resebyråbranschen men också indirekt med konsumenterna t ex via Internet utgör därför en utveckling som måste främjas över hela Europa. Just i samband med strävan att bevara och skapa nya arbetstillfällen, måste den europeiska turistnäringen ända bort till de mest avlägsna områden gå med i informations- och bokningssystem, som kan avropas över hela världen.
Inom ramen för handlingsprogrammet skulle inom denna sektor, t ex med avseende på utbildning, motivation och know-how-överföring, betydande framsteg uppnås och en bransch, som ständigt förlorar världsmarknadsandelar, hjälpas till ökad konkurrenskraft.

Paasilinna
Herr ordförande, bästa kollegor, ett av de mest spridda påståendena om informationssamhället är att informationssamhället undanröjer avstånden och därför möjliggör ett mer effektivt utnyttjande av rummet. Man kan använda tjänster, leda affärsföretag och skapa arbetsplatser utan att behöva flytta till de stora befolkningscentrerna.
I denna optimistiska värdering har man emellertid inte tagit hänsyn till två betydande problem. De måste lösas, så att utvecklingen inte går i motsatt riktning. Även om vi skulle utgå från att data- och informationstekniken förbättrar sysselsättningen, så gagnar det mervärde som den skapar inte alls samhället i form av traditionellt arbete, utan arbetsmöjligheterna och köpkraften överflyttas till stor del på utbildade stadsbor, medan köpkraften på landsbygden inte ökar.
Frågan om demokrati är också intimt förknippad med informationssamhället. Avseende den demokratiska kontrollen och de demokratiska möjligheter, som garanterar att också så kallade marginaliserade grupper skall kunna delta i den elektroniska dialogen, är Boogerd-Quaaks betänkande lovvärt. Som ett tillägg har jag i betänkandet fått med en varning för ackumulering av datanät, globalisering, utslagning av outbildade och för utövandet av makten. Jag bad också kommissionen undersöka informationssamhällets inverkan på sysselsättningen samt att understryka, att trots datatekniken är fortfarande en yrkeskunnig lärare helt oersättlig.
Både användarens och producentens möjligheter att utnyttja informationssamhällets tjänster är avhängiga av att man har tillgång till maskiner, som representerar det allra senaste i teknik, och övrig infrastruktur. Dessa dyrbara och nästan enbart privata investeringar utvecklas lätt i tätbebyggda områden och koncentreras där. Detta ökar marginaliseringen för sådana områden, som redan tidigare har otillräckligt med medel för kommunikation. Det känns mycket oroande om man med allmänna teletjänster avser ombesörjandet av bastjänster för några överblivna, betalningsoförmögna kundgrupper än ett ambitiöst utvecklingsmål för hela samhället. Det är nämligen så att användningsmöjligheterna för de nyaste datatekniska hjälpmedlen, och i synnerhet Internet, i mindre utvecklade områden inte kan baseras på privat anskaffade anläggningar. Det behövs lättillgängliga arbetsstationer, som placerats i offentliga miljöer, såsom skolor, bibliotek och sjukhus.
Till slut skulle jag vilja fästa kommissionens uppmärksamhet på att det skulle vara möjligt att genom satellitöverföring och den senaste tekniken skapa en informationsöverföring över hela unionen och särskilt i områden, där den traditionella infrastrukturen för telekommunikationer är bristfällig eller föråldrad. Det brådskar att skapa ett bredfiligt europeiskt kunskapsnät.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger, som så ofta förefaller vi nonchalera det viktigaste, till förmån för beaktanden, förvisso mycket berättigade och demokratiskt och moraliskt viktiga, men mindre viktiga när det gäller medel och ändamål. Det viktigaste i dag är att Europa ligger långt efter Förenta staterna, långt efter Japan, medan tillväxttakten hos de stora amerikanska företagen och producenterna, på alla områden, är fem gånger högre än motsvarande i Europa. Som Scarbonchi mycket riktigt sa kommer Europa att bli ett "Microsoftland ". Det är det som är det viktigaste.
Varför? Därför att vi alla är fästade vid dels den offentliga servicen, dels den offentliga sektorn: andra vill först och främst att alla skall få tillträde och ytterligare en grupp vill undvika orättvisor. Allt det här är bra, det är utmärkt. Men vad händer under tiden? Medan vi talar om allt som informationssamhället borde göra, bygger de andra upp det. Och vi kommer inte längre att vara annat än användare av det som andra tillverkar.
Jag instämmer med innehållet i flertalet betänkanden. Jag störs mer av de föreslagna ändringarna, vilka för övrigt är desamma för samtliga betänkanden. Där kan man läsa att arbetstagarna, konsumenterna, deras representanter och representanter för detta deltar i standardisering etc. Alla dessa villkor gör att man blir oförmögen att fatta minsta beslut. Lika väl som jag instämmer i idén att rådfråga alla, eftersom konsultationen skall vara obegränsad, lika väl tror jag att beslutet inte skall vara delat, annars blir det inget beslut alls. Detta är vad Europa lider av, och det är tyvärr något som många av oss inte ser.
När jag läser alla de föreslagna ändringarna vare sig det gäller Rübigs, BoogerdQuaaks eller Hendricks betänkanden är de alltid desamma: man måste låta alla vara delaktiga i beslutet. Man måste låta alla delta. För Guds skull, om ni vill att vi inte gör något och inte deltar i något, be alla att vara delaktiga. Vi har sett det i vissa fall i Belgien. Man har velat göra praktiskt taget alla berörda delaktiga i politiken med fysisk riksplanering. Resultat: det är inte längre möjligt att fatta ett beslut. Det blir marknaden som framtvingar beslut som i de flesta fall är gräsliga för alla. Det är vad som händer.
Jag skulle därför vilja rikta en allvarlig uppmaning till mina kolleger så att de inte borrar sina egna skepp i sank, inte tar död på det europeiska informationssamhället när det i stället skulle behöva komma ut i det fria för att andas.
(Applåder)

Plooij-Van Gorsel
Ordförande, jag kan bara vara enig med talaren som talade före mig, herr Herman. Jag är inte ofta enig med honom, men idag helt.
Först vill jag naturligtvis gratulera fru Boogerd-Quaak till hennes betänkande. Jag tror att problemet, kollega Herman, inte bara ligger hos kollegorna här i parlamentet, utan också hos den Europeiska kommissionen. För, vad gör kommissionen? Den skickar kontinuerligt dokument till oss om informationssamhället. Det ena större än det andra. Det finns en massa överlappningar bland dessa meddelanden. I dag är det också fyra där det finns överlappningar. Det är inte det vi sitter och väntar på. Kommissionen själv måste samordna bättre inom sina delar så att vi helt enkelt får entydigt material här.
Ett bra exempel är också att förra gången godtogs i plenarsammanträdet mitt betänkande om IKT-industrin. Nu kommer kommissionen igen med ett eget meddelande om den frågan. Så vi ska alltså göra om alltihop en gång till. På det sättet kommer Europas medborgare inte ett steg längre med informationssamhället. Så jag ber också kommissionen att bättre samordna frågan.

Ribeiro
Herr ordförande, kära kollegor! Egentligen är det man kallar informationssamhället resultatet av den teknologiska revolutionens objektiva process som blir alltmer konkret, särskilt på området för informationsteknik och kommunikation. Det är resultatet av ett införande av ny teknologi, nya tjänster och innovationer med en närmast hallucinerande fart. Och detta är, otvivelaktigt, ett resultat av mänsklighetens erövringar.
Dessa tekniska erövringar har emellertid snabbats upp genom egoistiska intressen och affärsdrift, erövringarna är i händerna på dem som driver på dem, och användningen av dem är långt ifrån att ha mänsklighetens väl i sikte. Snarare tvärtom! Den roll som denna process kan få oroar oss mycket i och med den - till och med mycket allvarliga - förstärkningen av de redan stora och djupa sociala klyftorna.
Egentligen är det ganska tydligt att informationssamhället, på det sätt som det nu byggs upp, förstärker och förvärrar dessa klyftor genom den dualism som uppstår mellan dem som har tillgång till informationssamhället och dem som är långt ifrån att ha tillgång till det, de som står utanför. De ändringar som vi skrivit under på i vår kollega BoogerdQuaaks betänkande försöker återspegla denna oro och kommer, om de godkänns, att göra så att vi röstar för betänkandet, vilket vi kommer att göra när det handlar om kollegorna Hendricks, Rübigs och Ahlqvists betänkanden, vars arbete jag vill tacka för.
Slutligen varken vill eller kan jag hålla tyst om det hot som uppkomsten av olika typer av analfabetism informationssamhället lägger grunden till, så som det i dag utvecklas:
analfabetismen hos dem som inte alls lär sig att läsa, skriva eller räkna eftersom de fortfarande sedan länge är tvingade att leva som i ett tidigare århundrade, de som kommer att utgöra en betydande del av de växande sociala skikt som stöts ut genom den nya teknologin.-analfabetismen hos dem som snabbt upphör med läs-, skriv- och räkneinlärningen för att de har övergått till att klicka med den elektroniska musen, säkert på ett alldeles utmärkt sätt, de kommer redan att leva i framtiden, en framtid som jag vill ha, men som jag kämpar för att den inte skall se ut på det sätt jag beskrivit, för den kommer att splittra människorna ännu mer, och ha sin grund i allt större skikt av inframänniskor och i den andra änden de informationsstinna supermänniskorna som inte vet vem Rimbaud var och som är okänsliga för ekonomiska kriser.
Wibe
Herr ordförande! Jag vill tacka de tre föredragandena för deras betänkanden som jag finner alldeles utmärkta. Jag vill bara göra några enkla reflektioner, speciellt med anledning av Boogerd-Quaaks betänkande.
I motsats till vad många talare här har hävdat, tror jag inte att vi skall vara så oroliga över USA: s teknologiska ledning på detta område. Egentligen är detta samma argument som Servan-Schreiber använde för trettiofem år sedan, då han skrev om den amerikanska utmaningen, det vill säga att Europa teknologiskt hade hamnat ohjälpligt efter USA. Faktum är dock att tillväxten per capita under dessa trettiofem år inte har varit högre i USA än i Europa. Jag är ganska övertygad om att det kommer att vara så i framtiden också.
Skälet till att vi inte behöver vara så oroliga är att handel bygger på relativa fördelar. Europa har i stället handelsfördelar på andra områden. Det är alltså ingen katastrof om Europa inte blir marknadsledande på alla områden inom informationsteknologin. Dessutom tror jag att om vi verkligen vill att Europa skall bli ledande inom spetsteknologierna, då måste vi börja med det enkla faktum att åtta av tio nobelpristagare inom naturvetenskaperna kommer från USA. Det är alltså grundforskningen som vi måste satsa på om vi vill bli ledande inom morgondagens teknologier.
Det som oroar mig mer är faktiskt jämlikheten i informationssamhället. I dag är ju unga, välutbildade och högavlönade män klart överrepresenterade bland dem som behärskar informationsteknologin. Problemet är, som jag ser det, hur vi skall sprida kunskaperna till allmänheten. Jag tycker att Boogerd-Quaak har helt rätt när hon pekar på skolornas roll. Vi har ett stort ansvar i detta sammanhang och måste se till att det inte skapas ett informationsteknologins klassamhälle för morgondagens generationer.
Vi ser ju också i dag hur välbeställda familjer, som har råd till det, kopplar upp sig via en egen hemdator till Internet och därmed ger sina barn kunskap om denna teknologi redan, så att säga, med modersmjölken. Tyvärr har inte alla barn dataintresserade föräldrar eller föräldrar som har råd att köpa en dator. På något sätt tror jag att vi också måste angripa detta problem för att säkra att vi inte skapar olika skikt i informationssamhället.
Slutligen, herr ordförande, vill jag bara påpeka att vi också bör uppmärksamma den stora positiva möjlighet som informationsteknologin ger oss vad gäller decentraliserad sysselsättning. Att människor kan sitta långt upp i norr och samarbeta med människor i söder om samma projekt - det ger oss en möjlighet till landsbygdens utveckling och att minska storstadskoncentrationen.

Günther
Herr ordförande, till att börja med skulle jag vilja gratulera Ahlqvist, om vars betänkande jag skulle vilja tala, till hennes arbete. Kommissionens meddelande, som ligger till grund för hennes utmärkta verk, bär rubriken " Lärande i informationssamhället" och ska utgöra ett europeiskt initiativ till skolutbildning. I princip skulle jag i detta sammanhang vilja säga, att man kanske inte är helt rättvis mot vårt utbildningssystem, om man insinuerar, att det först nu anslutit sig till dataeran. Information som skolämne och datasalar i skolorna finner man ju redan över Europas alla länder.
Ändå ska genom detta initiativ påminnas om, att umgänget med EDB och medierna hela tiden utgör en utmaning, som alla inom uppfostringsområdet ständigt måste ta upp på nytt. I sammanhanget får vi emellertid inte överse med, att vi i samband med ut - och fortbildning har att göra med ett område, där ansvaret i första hand ligger på medlemsstaterna. Mot denna bakgrund välkomnar jag, att i punkt 3 kultursuveräniteten för medlemsstaterna nämns särskilt och att också i andra punkter försöken motståtts att utfärda föreskrifter för medlemsstaterna utan istället givit dem impulser.
Jag måste tillstå, att punkterna 13, 14 och 15 liksom tidigare ger mig vissa betänkligheter. Jag har med tiden blivit trött på att flickor och kvinnor alltjämt framställs som tekniska idioter!
(Applåder) Bara en blick på de kontor, som omger oss, visar dock, att just kvinnor på ett mycket suveränt sätt umgås med de nya teknikerna. Om här konstateras en brist, då sägs det emellertid också, att 40 års samutbildning i grund och botten varit totalt värdelös! Dessutom ska man inte vara alltför undervisande. Anvisningen om ett lekfullt umgänge som pedagogiskt tips är visserligen ofarlig men också överflödig! Jag samtycker till fullo med föredraganden, att förändringarna inom kommunikationen också måste ske jämsides med en skolreformering. Detta förefaller att vara överflödigt. Det är bara så, att lärarutbildning väl inte tillhör gemenskapens uppgifter och jag har också problem, att kämpa för den inom ramen för strukturfonden. Mot denna bakgrund kommer min grupp att i samband med stycket 27 kräva delad omröstning och bara samtycka till den första delen.
Jag skulle vilja välkomna ytterligare två aspekter. Dels är det hänvisningen till handikappade, som jag anser vara mycket viktig, och dels förslaget att pröva forsknings- och utbildningsprogrammen med avseende på användbarhet vad gäller skolors nätanslutning. Här måste vi emellertid vara på det klara med var vi sätter våra prioriteringar och vi sedan å andra sidan gör våra strykningar. Trots de angivna reservationerna önskar jag emellertid i övrigt betänkandet ett framgångsrikt stöd.

Thors
Herr ordförande! Många självklarheter har sagts i dag, men en sektor som varken kommissionen eller majoriteten av medlemsländerna har tagit tillräckligt på allvar är det växande behovet av att Europa skapar standarder och infrastruktur för digital geografisk information. Med det menar vi till platsen bunden information.
Det finns en punkt i åtgärdsplanen, där det talas om GI2000, men ingenting har hänt, fastän franska, tyska, spanska och holländska ministrar i ett brev till kommissionen 1994 efterlyste åtgärder för detta. Vi kan spara väldigt mycket när det gäller uppföljning. Vi behöver göra något i det femte ramprogammet för forskning. Det finns ingenting för geografisk information i budgeten för 1998. Om det inte finns med, kan inte heller EU göra det som krävs av oss, och som vi lovade i samband med G7informationskonferensen för ett par år sedan. Vi behöver också en bättre koordinering av de databaser som kommissionen själv skapar.

Quisthoudt-Rowohl
Herr ordförande, mina damer och herrar! Vi diskuterar idag fyra betänkanden om telekommunikation och vi diskuterar dem gemensamt. Det är också vettigt. Informationssamhället har nämligen så många aspekter, vilka vi ju nu kan betrakta integrerat. Det är bara det, hur är läget egentligen inom Europeiska unionen? F n förlorar vi marknadsandelar som producenter och det varje år. Vi har två stora företag, precis 10 %, som är europeiska. Vi underblåser en bred samhällelig diskussion om de eventuella riskerna med informationssamhället, om de eventuella förlorarna.
Vi har inga harmoniserade marknader. Vi reducerar medlen för forskning och utveckling också inom informationsteknologisektorn. Vi måste låta - vilket också verkligen inträffade i ett sällskap i Bonn förra veckan - amerikanerna fråga oss: " Varför är ni egentligen så emot e-mail och Internet?" För övrigt när det gäller Internet tänker vi ju mera på risker och barnpornografi och inte så mycket på kommunikationen mellan avlägsna platser i världen. Vad behöver vi då? Vi behöver till att börja med dels mycket större anslag för forskning och utveckling. Vi behöver en bred acceptans för detta. Vi kan inte bara finansiera det som vi vill bevara. Vi måste också finansiera det som ska säkra framtiden för oss.
Denna forskning måste vara samordnad och användningsrelaterad. Detta i sin tur kräver också acceptans, att vi ägnar oss mycket mera åt tillämpningarna och kanske kommer så långt, att vi faktiskt erbjuder hjälp till industrin, där så behövs. Vi behöver emellertid också en brett upplagd forskning inom standardiseringsområdet. Bara om vi själva kan uppfylla våra normer, kan vi erövra morgondagens marknader. Just i detta sammanhang behöver vi för informationssamhället mycket mera och mycket bättre tekniköverföring än vad som hittills behövts. Varför håller vi oss för fina, för att finansiera tillämpningar och varför sitter vi fast i principerna? Inte heller satelliter, som ger pengar, d v s användningssatelliter är ofina. Vi behöver inte bara skicka iväg forskningssatelliter.
Men framför allt kommer vi bara att skapa ett informationssamhälle och bara skapa nät om detta accepteras av medborgarna, om det finns en efterfrågan. Med andra ord - även om jag i andra sammanhang inte anser detta vara mycket värt - behöver vi här en brett upplagd informationskampanj men en positiv informationskampanj som verkligen i första hand räknar upp informationssamhällets möjligheter och tillfällen och inte dess möjliga risker. I övrigt behöver vi en stor offensiv till förmån för distansarbete. Om vi har mycket distansarbete kommer detta också att utgöra ett bidrag till landsbygdens utveckling, det kommer att bli ett bidrag till kvinnornas strävan, att bättre kombinera familj och förvärvsarbete. Om vi har många distansarbetsplatser blir det tid för dem att socialt följa familjen. Om vi emellertid redan från början förbjuder detta och redan från början är negativt inställda kommer vi aldrig att kunna hävda oss.
Ibland fruktar jag, att vi kommer att missa en möjlighet för framtiden. Just med avseende på informationssamhället måste vi agera centralt och det är det vi måste göra nu. Därför välkomnas dessa fyra betänkanden just vid denna tidpunkt, liksom kommissionens fyra förslag.

Bangemann
Herr ordförande, när man läser igenom betänkandena och jämför dem med eftermiddagens diskussion, visar sig dock en helt påtaglig skillnad. Betänkandena berör alla det, som kommissionen hittills gjort tillsammans med parlamentet, och undersöker sedan de nya aspekter, som föreslagits här, alltså handlingsprogrammet, de särskilda möjligheterna, som vi påvisar för skolor, för utbildningen i allmänhet och ytterligare andra saker.
Diskussionen har - liksom dessvärre ofta vid diskussioner kring informationssamhället - fungerat som någon form av klagomur för många av denna kammares ledamöter, som beklagar världens orättvisor och det otäcka faktum, att det finns fattiga och rika och liknande. Nu är ju detta en angelägenhet även inom ramen för informationssamhället. Problemet är alltid bara, att när kommissionen försöker att svara på denna kritik, har de damer och herrar, som kommit fram med denna kritik, redan gått.
Detta säger jag inte av sårad fåfänga, det är inte så viktigt för mig. Emellertid finns det några trogna och till dessa hör Pailler. Jag gläder mig alltid åt, att hon verkligen vill föra en diskussion och också gör detta, även om vi ibland har olika åsikter.
Jag ska än en gång försöka redogöra för det sammanhang, som vissa diskussionsdeltagare missat. Vi har inte från början definierat informationstekniken och dess utveckling som ett tekniskt eller ekonomiskt problem, vilket bara i sig går att avläsa av valet av ordet informationssamhälle, utan vi har från början ända sedan vår första förlaga i detta avseende, nämligen det s k Bangemann-betänkandet till toppmötet på Korfu, riktat uppmärksamheten mot att de väsentliga frågorna ligger inom samhällspolitikens område och att utnyttjandet av denna nya teknik förutsätter, att man skapar villighet och öppenhet i samhället.
Vi har dock också sagt - och det sades till slut - att vi naturligtvis överhuvudtaget bara kan diskutera om detta, om vi samhällspolitiskt kan använda denna teknik på ett förnuftigt sätt, om vi själva har den, om vi själva utvecklar den och om vi inte blott är kunder hos andra. Av dessa skäl har vi från början också försökt, att eliminera de hinder som fanns och jag får erinra om att det förslag, som vi lade fram, nämligen att avskaffa de offentliga monopolen inom telekommunikationens område, inte var oomtvistat inom parlamentet.
Vi står nu alldeles inför denna tidpunkt. Den 1 januari nästa år kommer vi att ha konkurrens inom detta område. Inte heller konkurrensen som en beståndsdel av denna nya teknik och dess kommersiella användning var oomtvistad. Konkurrensen har redan nu halverat det avstånd, som vi med avseende på kostnader för informationsöverföring har gentemot USA. När vi började var kostnaderna tio gånger så höga som i USA. Idag är de fem gånger så höga, vilket alltjämt är fem gånger för högt. Vi måste komma till samma nivå men avskaffandet av monopolen, införandet av konkurrensen och av marknadsmässiga förhållanden har redan fört med sig ett mycket betydande underlättande för dem, som p g a taxorna i det förgångna varit uteslutna från information.
Detta är den sociala effekt, som vi uppnår genom att vi utnyttjar de hjälpmedel som marknadsekonomin ställer till förfogande. Därmed förhärligar jag ingenting, Jag är inte av den åsikten, att konkurrensen är ett mål i sig. Jag bestrider inte, att vi måste göra ytterligare insatser, vilket vi också gör här, men jag påstår att det finns ingen annan möjlighet, att på ett bättre sätt hjälpa de missgynnade än att sänka de kostnader, som måste betalas om man vill informera sig.
Vissa saker, som sagts här, stämmer helt enkelt inte. Exempelvis har det åter påståtts, att vi är ohjälpligt efter och att vår marknadsandel sjunker. Detta är inte korrekt. Jag har redan vid tidigare tillfällen påpekat, att om man tar de tre huvudbeståndsdelarna i denna teknologi, nämligen infrastruktur, den s k hårdvaran och programvaran, då ligger vi absolut inte efter vad gäller infrastrukturen. Det är ingen slump, att amerikanerna kallar sina egna insatser för " highways of information" , eftersom de har infrastrukturproblem och inte vi.
Inom hårdvaran är vi konkurrenskraftiga över hela världen, inte bara genom de stora företag, som man därvid alltid tänker på - Siemens, Alcatel och Philips - utan också via små företag från mindre medlemsländer. Ericsson från Sverige och Nokia från Finland är företag, som är konkurrenskraftiga över hela världen. Det stämmer inte heller, att vi inte lägger någon vikt vid standardisering. Någon från den liberala gruppen har kommit med förslaget, att vi dock borde ägna oss åt standardisering. Damen ifråga har uppenbarligen förbisett, att vi här ägnar oss åt Rübigs betänkande, som uteslutande avser standardisering! Jag menar, hur ska vi då kunna fortsätta diskutera med varandra?
Inom standardiseringen har vi med GSM skapat en standard för mobilt telefonerande, som accepterats över hela världen. Vad jag vill säga är, att jag är mycket för, att man då och då ger uttryck för sitt missnöje över världens otillräcklighet men då ska man inte bortse från fakta. Så har t ex vår marknadsandel jämfört med USA, Japan och de s k fyra tigrarna bara förändrats helt obetydligt under de senaste tre åren. 1995 hade vi 30, 3, 1996 29, 7 och 1997 29, 3. USA hade 34, 5, 34, 6, 34, 7; Japan 15, 1, 14, 9, 14, 6 - andelen har gått tillbaka betydligt kraftigare - och de fyra s k tigrarna 3, 9, 4 och 4 %. Som synes har där inte alls skett någon väsentlig förändring för dessa fyra huvudkonkurrenter och det, som de förlorat, har mycket ofta erövrats av utvecklingsländer.
Därpå skulle jag än en gång vilja framhålla, eftersom det hela tiden talas om den ökande klyftan mellan utvecklings- och industriländer, att just här inom informationssamhällssektorn finns det betydande konkurrensfördelar för s k utvecklingsländer, speciellt inom programvaruområdet, där vi säkert alltjämt är svagare än många andra men där vi under mellantiden håller på att förkovra oss. Indien är exempelvis att av de bästa, mest konkurrenskraftiga programvaruländerna och om vi nu tidigare har trott oss skapa konkurrenskraftiga industrier i utvecklingsländerna genom att ställa pengar till förfogande för dem, så vet vi nu att detta inte lett till mycket. Att emellertid ta emot dem och deras kunskaper på våra marknader och att acceptera dem som konkurrenter, det är verkligt utvecklingsbistånd och om man gör det, då finns det genast en och annan som upptäcker, att detta kommer att utfalla till nackdel för Europa och så talar de om delokalisering, globaliseringsfällan och liknande saker.
Samma människor, som alltid krävt utvecklingsbistånd och hela tiden krävt mera pengar, upptäcker nu, när vi övergår till att i ett konkurrenssystem även acceptera utvecklingsländernas konkurrensfördelar, att detta är en fälla för oss! Det anser jag nu vara ett större hyckleri, än allt annat, som man kan höra i sammanhanget.
Sedan sades det också av en ledamot i den liberala gruppen, tror jag - jag måste verkligen gå till dem någon gång igen, herr ordförande, för på senaste tiden har jag inte varit hos den liberala gruppen och det märks - att vi bara producerar papper. Enbart de projekt, som vi främjar och stöder inom informationssamhällets område sedan vi började, d v s under de senaste tre-fyra åren, uppgår till 3.000 praktiska projekt. Vi har med Europas städer påbörjat någonting, som under mellantiden spritt sig till världens alla städer, nämligen att vi tillsammans med dem startat företag av betydelse för medborgarna, d v s inte bara information om vad städerna har att erbjuda utan också en bättre medicinsk försörjning. I samband med telemedicin har vi under tiden fått fram en hel rad enastående projekt. Tillsammans med dessa städer har vi utvecklat ytterligare projekt, utfört praktiskt arbete.
Vi har också skapat informationssamhällesforum. Vi har sagt till parlamentet, att vi också gärna ville ha med deltagare från parlamentet. Först talade vi om två ledamöter och möttes då av en proteststorm, emedan det sades, att detta är naturligtvis inte tillräckligt. I sig ville vi tala med dem, som annars inte kommer till tals, d v s med samhällets grupper. Efter detta ökade vi antalet platser för parlamentariker till fem. Tyvärr måste jag säga er, att parlamentarikernas deltagande är en besvikelse både för oss och för forumet. Det vore bra, om parlamentet någon gång kunde få veta vad som bearbetas i detta forum. Det är alldeles utomordentligt! Det förefaller mig, som om det vore mycket bra, om vi någon gång ibland kunde ha en debatt med dem, som ni vill vända er till, så att ni då kan se allt som redan händer.
Låt mig nu emellertid säga något om de enskilda betänkandena ty det vore verkligen orättvist, om jag bara skulle ägna mig åt debatten och inte säga något om betänkandena. Jag tackar Hendrick, eftersom han framhållit precis det, som vi vill åstadkomma och det ger dessutom svar på många frågor. Syftet med det fleråriga programmet är i första hand att underlätta övergången till informationssamhället för de grupper i samhället, som inte klarar detta av sig själva. Någon har här krävt, att vi ska tänka mera på de handikappade och på avlägsna regioner. Denna någon kan inte läsa Hendricks betänkande ty i den krävs exakt detta.
Jag tackar f ö för Günthers bidrag. På samma sätt som Herman har du framfört det varav mitt hjärta är fullt. Om jag vore kvinna, skulle jag bestämt värja mig mot, att hela tiden nämnas i samma andetag som grupper, vilka verkligen förtjänar särskild omsorg, ty det har låtits påskina, att kvinnor skulle kunna hantera informationstekniken sämre än män. Det är tvärtom! Nu går Roth-Behrendt, eftersom jag en gång lovprisat henne!
Om man bara någon gång tittar på, hur dagens kvinnor, som arbetar ute på företagen, överhuvudtaget inte har några problem, att hantera dess moderna informationssystem ...
(Protest) ... OK, jag fortsätter inte på detta!
Vi kan ju då gemensamt titta på sådana företag. Det är problemet, nämligen att man uppenbarligen kan ha olika uppfattningar om verkligheten. Jag har redan alldeles i inledningen sagt, att mig förefaller distansarbete vara en utmärkt lösning på det, som för många kvinnor lett till olösbara konflikter. Om de nämligen i sin familj också vill utöva sina plikter som mor och som hushållets medelpunkt men samtidigt också vill vara yrkesverksamma, då har detta hittills varit praktiskt taget omöjligt att lösa. Det var en konfliktsituation, i vilken många kvinnor alltjämt befinner sig och distansarbete skulle ge möjligheten att via deltidsarbete kombinera dessa båda möjligheter. I och med att jag sagt detta har jag återigen blivit attackerad av vissa ledamöter i denna kammare som sagt: detta leder till isolering av kvinnan. Då kan hon inte längre dricka kaffe med sina arbetskamrater osv ...
Jag menar, det går att föreställa sig en värld, som är så att säga idealisk, men den kommer vi aldrig att uppnå. Om man emellertid kan åstadkomma en viss förbättring av dagens värld, som den nu ser ut, då tycker jag, att det är mödan värt, att ta itu med denna förbättring istället för att vänta på att världen blir sådan, som man kanske förställer sig som en idealbild.
Det vi här gör i detta program är exakt det, som kommit till uttryck i debatten. Så ska vi tacka Boogerd-Quaak, eftersom hon i sin rapport framhållit vad vi gjort från början. Naturligtvis måste vi också ta med nya uppgifter i bagaget. Därför har vi lagt fram detta rullande handlingsprogram, d v s det vi idag sysslar med inom " Electronic Commerce" , inom moderniseringen av våra ut - och fortbildningssystem, inom förbättringen av den regionala och sociala sammanhållningen och i samband med att också skydda medborgarna mot olagligt och skadligt innehåll, det är ett nytt arbetsprogram. Det har vi inte gjort från början utan det utgör just de problem, som vi stött på i och med systemens utveckling.
Så äger exempelvis en konferens rum i Bonn om 14 dagar med många partners, inte bara från unionen utan också utifrån, om frågan hur vi ska uppnå verkligt skydd mot illegalt eller annat innehåll, som användaren inte önskar? Det är nämligen ett svårt problem och det löser man inte genom att diskriminera Internet, eftersom det på Internet också förekommer pornografi och andra illegala innehåll, utan detta åstadkommer man bara genom att diskutera kring hur det går att tekniskt organisera detta skydd. Det håller vi på med och det vill vi åstadkomma.
Sedan tackar jag Rübig. Han har med rätta påpekat, att vi även inom standardiseringsområdet ser en rad nödvändigheter framför oss, nämligen ett snabbt, praktiskt och verklighetsnära upprättande av normer. Men inte heller där ser vår balansräkning illa ut. Han får en påminnelse - när jag föreslog, att vi inte själva genast skulle reglera allt, utan försöka att tillsammans med industrin komma fram till verklighetsnära resultat, då fick jag häftig kritik i parlamentet, emedan många just i sin tro på överheten trodde, att så kan man då inte göra.
Vi har fått goda erfarenheter av detta. För sändning av digitala signaler - och vi är de enda i hela världen som har detta - har vi en obruten kedja av normer, vilka vi tagit fram i samarbete med industrin. De gäller sändning, komprimering, dekomprimering och mottagning av signaler. Vi ligger absolut inte efter utan tvärtom. Vi är här till och med bättre än många andra och vi ser, att detta även industripolitiskt ger goda resultat.
Ahlqvist har tagit upp en punkt, där vi också redan från början varit mycket aktiva. En av de task-forces, som vi inrättat inom området forskning och utveckling, sysslade med programvara inom området uppfostran och yrkesfort - och -utbildning. Det var för åratal sedan! Vi har inbjudit medlemsländerna, att med oss diskutera hur man på bästa sätt kan få in skolor i nätet. Jag medger, att vi där inte har någon direkt kompetens och det är också i viss mån vårt problem men alla medlemsländer har ägnat sig åt problemet - en del ligger längre efter, andra har kommit längre. Var och en vet emellertid, att detta är ett av huvudproblemen.
Jag skulle vilja be Pailler, att inte vara så kritisk mot deltagande av privata företag. Detta är företag, vilka naturligtvis är intresserade av, att det i framtiden eller överhuvudtaget genom arbete med datorer, Internet och andra möjligheter tillkommer nya kunder, dock är till att börja nu dessa företag villiga, att för en ringa kostnad och ibland till och med kostnadsfritt till förfogande ställa utrustning, som skolorna själva helt enkelt inte har och som inte heller finansieras av staten.
Också här finns det en skillnad mellan den ideala världen så som det går att föreställa sig den och verkligheten. Naturligtvis skulle man kunna föreställa sig, att varje medlemsland hade så mycket pengar, att det kan finansiera allt inom ramen för sin budget. Men så idealisk, Pailler, är världen inte, f ö inte heller inom kommunismen. Jag har besökt de anslutningsländer, som alla varit kommunistiska länder. Där finns det knappast skolor med Internet-anslutning. Ibland finns det till och med knappast skolor. Därför ska man inte tro, att detta är ett kapitalistiskt felaktigt beteende. Vi vill emellertid ta vara på dessa möjligheter.
Denna handlingsplan har fyra handlingslinjer och vi hoppas när vi genomför den, att vi kan göra detta utan tillskott av allmänna medel. Under alla förhållanden vill vi bemöda oss om, att inte uppehålla oss vid dessa budgetsvårigheter, utan istället uträtta någonting praktiskt. Ursäkta, herr ordförande, om jag framfört detta något tillspetsat men jag har ett intryck av att vår debatt måste utvecklas ytterligare, om vi verkligen vill ta itu med de praktiska problem, som våra medborgare i unionen idag står inför.

Ordföranden
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Import av hormonbehandlat kött
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om kommissionens uttalande om import av hormonbehandlat kött i Europeiska unionen (WTO).

Bangemann
Herr ordförande, till att börja med vill jag framföra min kollega Fischlers ursäkter. Han hade naturligtvis gärna personligen avgivit denna deklaration men det kan han inte och därför har han bett mig att läsa upp hans och därmed kommissionens deklaration.
WTO: s specialgrupp för hormoner har den 8 mars 1997 till parterna överlämnat två praktiskt taget identiska underhandsrapporter, en för USA och en för Kanada. Som underhandsresultat - och här understryker jag underhandsresultat - har specialgruppen konstaterat, att EG-förbudet mot import av hormonbehandlat kött inte går ihop med en rad bestämmelser i WTO-avtalet om tillämpning av hälsovårdspolitiska och växtskyddsrättsliga åtgärder. Naturligtvis är kommissionen besviken över detta. På begäran av Europeiska unionen ägde den 4 juni 1997 ett möte rum med specialgruppen för en underhandsgenomgång, där kommissionen lade fram en rad synpunkter framför allt för att specialgruppen skulle använda sig av vetenskapliga data.
Slutrapporten förväntas till slutet av månaden och därför skulle kommissionen inte vilja ta ställning innan specialgruppen avslutat sitt arbete. Under alla förhållanden vore det ett procedurfel, även om utsikterna eventuellt inte är särskilt stora, att vi skulle komma till ett annat resultat. Kommissionen kommer emellertid att tillgripa alla inom ramen för WTO till dess förfogande stående medel, för att uppnå ett resultat, där Europeiska gemenskapens rätt att besluta om, vilken skyddsnivå den anser vara rimlig för sina medborgare, godkänns utan inskränkningar.

Roth-Behrendt
Herr ordförande, herr Bangemann! Inte alltid kan kommissionen avge så glädjande yttranden som i det här fallet. Jag har av det, som du sagt och av ett brev, som Fischler för några veckor sedan skrivit till ordföranden för utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentskydd, förstått, att kommissionen tillsammans med Europaparlamentet står fast vid de många besluten, att även framdeles förklara användning av naturliga eller konstgjorda tillväxtbefrämjande ämnen, d v s hormoner, förbjuden och att insistera på detta.
Användningen är förbjuden inom Europeiska unionen på goda grunder. Det finns inga som helst långtidsstudier om verkningarna på människor. Inom vetenskapen finns det en mängd olika omdömen om nyttan och skadan av hormoner i samband med djuruppfödning. Det finns inga som helst kunskaper om hur de hormoncocktails, som oftast kommer till användning, verkar och detta gäller både djur och framför allt människor. När vi ser på detta, står det för mig och min grupp - och jag är säker på att det gäller för majoriteten av detta Europaparlament - fullkomligt klart, att vi måste hålla fast vid ett förbud.
Låt mig säga något om situationen inom Europeiska unionen och vad vi begär av medborgarna. Vad vi på senaste tiden förlorat i förtroende med avseende på produktion av livsmedel inom Europeiska unionen, även genom skandalen med galna-ko-sjukan, kan vi överhuvudtaget inte mäta. Det går förmodligen att mäta för bönderna, liksom också för vissa sälj - och marknadsföringsorganisationer, men vad det betyder för människorna går inte att mäta. Om vi nu skulle komma till ett resultat, där vi måste tillåta av WTO påtvingade hormoner, som jag ser det importerade från Förenta Staterna, oavsett märkning eller inte, så skulle det leda till en ytterligare jättestor förlust av förtroende bland befolkningen och det med rätta.
Därför är jag övertygad om, att strategin måste vara, att i samband med en nyordning av marknadsregleringen för nötkött och mjölk klart säkerställa, att varje användning av hormoner framgent förbjuds. Utöver detta måste emellertid också en strategi utvecklas för hur vi ska hantera våra partners inom ramen för WTO. Jag ber dig, Bangemann, att i kommissionen låta föranstalta om motsvarande åtgärder, så att vi inom Europeiska unionen också får möjlighet, att få ta del av de vetenskapliga rön, som presenteras av WTO, liksom också att fråga efter bakgrundsmaterial. Ty inte heller där har de påstådda intygen om riskfrihet, som presenteras, överhuvudtaget kontrollerats och vi känner ju till det gamla talesättet om tio vetenskapsmän och tio åsikter. Det är likadant med jurister. Ifråga om det, som läggs fram av WTO, kommer vi också att på precis samma sätt kunna ta fram andra rön. Om vi vill vara säkra på, att vi hos befolkningen inom Europeiska unionen vid något tillfälle åter ska kunna skapa något i stil med förtroende, säkerhet, känslan av att vi ser till, att kött och livsmedel är ofarliga, då måste vi hålla fast vid ett förbud mot hormoner.

Provan
Herr ordförande, jag instämmer helt i Roth-Behrendts slutkommentarer. Vi talar om konsumenternas förtroende och det är det viktigaste. Vårt mål som parlament är i kväll att förstärka den ståndpunkt som vi har intagit i över ett antal år och att se till att kommissionen följer sitt beslut att upprätthålla Europeiska gemenskapernas nuvarande ståndpunkt.
Jag förbryllades av att höra kommissionsledamoten säga att det skulle vara fel av kommissionen att föregripa det beslut som skulle kunna fattas till följd av slutgiltiga resultaten från WTO-panelen. Vi måste vara försiktiga, för vi är i en mycket stark ställning. Ett beslut fattades av kommissionen, av parlamentet och hela vägen genom gemenskapens beslutsprocess. Och bara för att det finns vissa inflytelserika företag i USA som har stort inflytande i kongressen, den beslutande makten i USA, betyder det inte att vi borde försvaga vårt beslut i den här frågan.
Det är inte någon fråga om att vad som är bra för USA är bra för oss. Visst måste vi i gemenskapen få fatta våra egna beslut i den här sortens frågor. Vi kommer att stöta på många beslut och många svårigheter i Världshandelsorganisationen om vi inte har någon ömsesidig respekt för och ömsesidigt erkänner vad andra i världen tycker. WTOpanelen kommer att komma till ett beslut. Jag hoppas att kommissionsledamoten är medveten om känslorna i det här parlamentet för den här frågan och att kommissionen, om beslutet kvarstår, vilket vi inte anser är tillfredsställande, kommer att försvara det vi tror på, vad unionen tror på och se till att vi inte tillåter att kött, som inte är acceptabelt enligt vår lagstiftning, kommer in i gemenskapen.

Rosado Fernandes
Herr ordförande, ärade kommissionär! Min kollega Provans ord ingav mig massor med gott mod: när jag ser en företrädare för Förenade kungariket som stöder en åtgärd mot Förenta staterna och mot det maktmissbruk som de representerar, blir jag alltid vid gott mod. Förenade kungariket är Portugals äldsta allierade. Och därför känner jag också, för första gången här, att det verkligen finns en gammal allians mellan Portugal och Storbritannien som fungerar.
När det gäller hormonfrågan vet vi ju alla att hormoner även används i Europa, det vet amerikanerna också. Och de vet att kontrollen i Europa inte har varit tillräcklig. I Portugal tillverkar man också hormoner, tyvärr, och just nu bringar de in mer inkomster än kokain. Det är sant! Det är för att de är förbjudna. Dessutom oroar mig också hormonerna ur filosofisk synpunkt. Av vilken anledning tillverkar man hormoner? Varför föda upp djuren snabbare när vi har ett överskott på kött? För att uppnå större konkurrens? Det var principen om större konkurrens för mjölk som drev oss in i BSEkrisen...
Och det är sant att det, ur vetenskaplig synpunkt, inte kommer att dröja länge innan man kan bevisa att hormonerna har cancerframkallande effekt. Jag har alltså ur filosofisk synpunkt alltid sagt till amerikanerna att jag inte instämmer med det faktum att de använt sig av en falsk bild av framgång för att producera mer av det som de redan producerar för mycket av. När det gäller folkhälsan, vet vi alla att hormonfrågan ur cancersynpunkt ger anledning till största möjliga tvivel. När det gäller kontrollen, vet vi också alla att den i Europa inte är tillräcklig.
Hur som helst, det som chockar mig ännu mer är att se det sätt på vilket panelen för Världshandelsorganisationen uppför sig. Hur väljs domarna? Vi har ju redan haft bananfallet, i vilket de tre domarna var från Hongkong, Australien och Schweiz. Om bananer kunde de inte ett dugg. Det verkar också som om den panel som dömt i hormonfrågan, var lagföreträdare som inte visste ett dugg om hormoner! Det är alltså en klar avsikt att sätta in domare som är så lite insatta som möjligt och som naturligtvis har en fullständigt felaktig bild av vad som är rättvist. Jag hoppas att kommissionen har modet att stå emot detta problem och att slå tillbaka Förenta staternas regelvidriga anspråk.

Mulder
Herr ordförande, än en gång diskuterar vi på detta sammanträdet hormonfrågan med Förenta staterna. Jag kan meddela kommissionen att den liberala gruppen står bakom kommissionens avsikt. Vi är mot användningen av konstgjorda hormoner för produktionen av nötkött. Den främsta orsaken är - också andra grupper har redan sagt det - det finns ännu för många tvivel bland vetenskapsmän om effekterna av användningen och så länge det finns ett rimlig tvivel, skall vi inte tillåta det. Jag tycker alltså att vi måste stödja den Europeiska kommissionen för att fortsätta så länge som det enligt procedurerna är möjligt.
Jag skulle dock - det är också den liberala gruppens åsikt - inte vilja gå så långt att vi dömer WTO-panelen som sådan. Det kommer att vara svårt att avskaffa domaren när det en gång kommer en bedömning som är fel. Vi måste alltså helt enkelt följa procedurerna som finns för att göra det. Men på en sak, tror jag, måste kommissionen förbereda sig. I Europa tänker vi annorlunda om produktionen av mat än vad man till exempel tänker i Förenta staterna eller på andra kontinenter. Vi tänker annorlunda om djurens mat, om djurens bostäder, om transporter av djur, osv. Jag tycker att vi i detta fall måste följa konsumenternas önskan så mycket som möjligt. I olika medlemsstater i Europa ser vi redan det. Vi ser en mängd kontrollmärken som uppstår. Det ena är mer miljömedvetet än den andra, etc. Det ligger på den Europeiska kommissionen tycker jag att ta ledningen för att utveckla något i denna riktning så att den europeiska konsumenten lätt kan känna igen vad som är säkert att äta och vad som inte är det. Kunden är fortfarande kungen. Han måste kunna välja, han måste ha valet och vi måste i europeiskt hänseende leda det. Jag är helt enig med det som herr Provan sade: vi måste ange vad vi vill och det är ömsesidig respekt som vi måste främja i WTO.

Querbès
Herr ordförande, kommissionsledamot, ni väntar på att det särskilda utskottet avslutar arbetet, jag noterar det, men medge att Världshandelsorganisationens utlåtanden följer och liknar varandra.
Efter beslutet om import av bananer drog WTO: s panel slutsatsen att Europeiska unionens förbud mot import av kött innehållande hormoner inte var förenligt med den internationella handelns regler. Européernas vägran att äta hormonbehandlat kött bedömdes inte mer antagligt än argumentet om stöd till ekonomierna i de utomeuropeiska departementen och AVS-länderna när det gällde bananer. Ännu en gång gör WTO gällande handelsintressen och frihandelsprincipen framför alla andra mänskliga beaktanden av sanitär, social, kulturell eller miljömässig art.
Låt oss komma ihåg att om Europeiska unionen beslutade att förbjuda import av hormonpreparerat kött efter den 1 januari 1988 var det inte för att förhindra handel på ett konstgjort eller protektionistiskt sätt utan för att skydda konsumenterna mot både naturliga och artificiella hormoners skadeverkan, en skadeverkan som erkänns av en rad vetenskapliga experter och den europeiska veterinärkommittén.
För ledarna i Förenta staterna som struntar i de europeiska uppfödarnas situation och de egna konsumenternas hälsa - det förekommer varje år i detta land flera tusentals dödsfall genom matförgiftning (4 000 år 1996) - finns bara ett mål: ett kommersiellt. Från att ha varit importörer har faktiskt Förenta staterna blivit exportörer med ett netto på över två miljoner ton. Nu vill de fortsätta av bara farten.
Denna kommersiella dimension är desto viktigare för dem eftersom det bakom tillväxthormonerna för kött döljer sig hormoner för mjölkproduktion, BST, vars tillstånd i Europa utgjorde en enorm marknad för de amerikanska företagen. Utlåtandet från WTO: s panel är oacceptabelt likaväl som användningen av codex alimentarius som referenskriterium för hälso- och kvalitetsfrågor.
Vi bör alltså vägra att kompromissa om mänsklig hälsa och livsmedelssäkerhet vilka bör gälla framför alla övriga beaktanden. Det är anledningen till att vår grupp vädjar till kommissionen och rådet att inte ge vika för WTO: s befallningar och till parlamentet att rösta för resolutionen.

Graefe zu Baringdorf
Herr ordförande, min grupp uttalar sig bestämt mot användning av hormoner och mot godkännande av kött från USA, som behandlats med hormoner. Vi vill inte ha detta otyg! Vi behöver det inte! Vi befinner oss här i sällskap med majoriteten av Europas bönder och konsumenter. I princip finns inget att invända mot kommersiella intressen men om kommersiella intressen försvaras till belastning för Europas bönders kommersiella och ekonomiska intressen, då har vi emellertid något emot detta! Om detta utförs till belastning för konsumentens hälsa, då har vi också något emot det.
Min åsikt är, att kommissionen måste företräda en hård linje. Om de nu av procedurstrategiska skäl inte kan säga något mera, då är vi i parlamentet i ett bättre läge. Vi kan - och vi kommer att göra det - i morgon komma fram med en avgörande resolution och jag är övertygad om, att den kommer att antas av parlamentet praktiskt taget utan nejröster. Amerikanerna - kanske rättare sagt de amerikanska kemi- och jordbruksjättarna - intar en arrogant, nationalistisk och fräck hållning. De försöker, att pådyvla oss sina idéer om lantbruksproduktion och mat. Vi måste värja oss mot detta. There is no culture without agriculture! Om det just i Amerika finns en annan kultur, då må de leva med den, inte vi! Vi förbehåller oss rätten, att utveckla och vidareutveckla vår egen mat- och njutningskultur och till den hör inga hormoner.
Jag uppmanar kommissionen, herr Bangemann, att utveckla en strategi inte bara avsedd för galleriet utan även för de kommande WTO-förhandlingarna. Dessa överväganden måste tas med i de nya uppgörelserna och av konsument- och hälsoskäl måste det gå att genomdriva avböjanden. De aktuella staterna eller organisationerna måste också själva kunna bestämma och inte kunna tvingas av andra, att gå i en riktning, dit de inte vill gå. Jag anser det inte nödvändigt, att puberteten via sexualhormoner sätter in tidigare hos våra barn, än vad som hittills varit fallet. RothBehrendt har påpekat, att här finns inga långtidsstudier. Om det funnits några skulle de högst sannolikt gå i denna riktning. Mot denna bakgrund måste vi avgjort värja oss mot detta och får inte heller tillåta detta på lång sikt!

Vandemeulebroucke
Herr ordförande, ärade kollegor, jag är glad över svaret från herr Bangemann. Han säger att alla medel kommer att användas för att i varje fall fortsätta kampen och få rätt hos världshandelsorganisationen. Jag är glad för det och jag hoppas att kommissionen kommer att fortsätta denna kamp.
Rapporten från expertpanelen är fortfarande en preliminär rapport. Häri tas helt enkelt ingen hänsyn till ståndpunkterna från de nio experterna som den Europeiska unionen har angivit. Våra experter kom från Tyskland, Norge, Ungern, Puerto Rico och också från Förenta staterna. Själv hade jag förra månaden inbjudit tre av dem till ett kollokvium i Bryssel. Det var professorerna Metzler från Karlsruhe, Liehr från Texas och Epstein från Illinois. De hävdade utan omsvep att de så kallade amerikanska hormonerna aldrig gavs separat, utan alltid i kombination. Och att precis denna kombinerade formel på lång sikt kan ha särskilt ödesdigra följder på mänskligt DNA. De skulle kunna få formen av gentoxiska och cancerframkallande effekter.
Också den vetenskapliga konferensen som den Europeiska kommissionen själv hade sammankallat, hade då i sina konklusioner fastställt att det var nödvändigt med en mer djupgående undersökning av användningen av hormoner i kombinerad form och det är essentiellt. Framför allt alltså också undersökning av de skadliga verkningarna på lång sikt. Mot panelen från världshandelsorganisationen hävdade våra nio specialister också att de vetenskapliga uppgifterna som Förenta staterna då stödde sig på och fortfarande stöder sig på är hopplöst föråldrade. Allt är baserat på den så kallade JEFCA-rapporten som daterar sig från 1987. Och av de 80 referenserna var redan då, år 1987, mer än hälften föråldrade. Förenta staterna baserar sig alltså fortfarande på vetenskapliga uppgifter som i dag är mer än 20 år gamla. Vi vet ju alla att forskning, som tur är, ständigt utvecklas. Det som för 20 år sedan ansågs som ofarligt, kan idag bevisas som skadligt.
Hela historien runt DES-hormonet som ursprungligen betraktades som fullkomligt ofarligt, säger mer än ord. Först 20 år senare visade det sig att DES är cancerogent. Det är ju tydligt att bara argumentet att hormontilldelning kan vara skadligt, det skulle vara tillräckligt för världshandelsorganisationen att acceptera det europeiska hormonförbudet. I den internationella beslutsprocessen gäller ju helt riktigt omsorgsprincipen.
Därför stöder vi helt den Europeiska kommissionen som redan nu har lämnat in besvär i Geneve eller lämnat in svar i Geneve på den preliminära rapporten och vi stöder också kommissionen i dess, hoppas jag, senare försök om det skulle gå helt galet, att överklaga. Överklaga om världshandelsorganisationen står fast vid sin ursprungliga ståndpunkt.
Vi vill direkt också att den Europeiska kommissionen redan förbereder ett nytt vetenskapligt forum, ett forum med forskare som är obundna och inte är i industrins tjänst. Forskare som inte bara är kunniga i djurhälsovård, utan framför allt forskare från den mänskliga hälsovården och också forskare kända och berömda i cancerforskning. Slutligen också forskare som framför allt undersöker risker med kombinerad användning av hormoner. På det sättet kan vi vidare klä riskanalysen och slutligen kommer vi helt säkert att få helt rätt. Principen för förebyggande har ju företräde framför alla andra överväganden. Självklart måste det allmänna hormonförbundet hållas kvar, inbegripet förbudet att föra in kött som behandlats med hormoner. Självklart vill jag stödja kommissionen i den hållning den nu intagit och jag hoppas att vår resolution kommer att godkännas enhälligt.

des Places
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, sedan 1970talet har användningen av anabola substanser i djurproduktionen inom gemenskapen förorsakat omfattande stridigheter bland politiker, konsumenter, vetenskapliga experter och hela det internationella samfundet i en praktiskt taget konstant debatt. Ärendet är alltså inte nytt och jag skall befria er från en historisk tillbakablick.
Den 7 maj i år överlämnade emellertid den gemensamma särskilda gruppen sin interimsrapport till parterna, vilken för övrigt enligt memorandum för lösande av tvister skulle ha förblivit konfidentiell. Slutsatserna i rapporten är klara och utan tvetydigheter. Panelen sätter mycket tydligt beaktanden av rent kommersiella slag före all rättmätig oro för folkhälsan och argumenterar mot försiktighetsprincipen som skall gynna konsumenterna.
I vår resolution har vår grupp bett kommissionen att så snart som möjligt arrangera en konferens som för fram konsumenternas reaktioner beträffande det sunda med hormonbehandlat kött. På den punkten kan man bara motsätta sig det faktum att panelen anger att en frivillig märkning, som anger att nötköttet är hormonfritt, skulle kunna införas för att bemöta konsumenternas informationsbekymmer. Det är tvärtom nödvändigt att, liksom för genetiskt modifierade organismer, fastställa obligatorisk märkning som anger att köttet behandlats med hormoner.
Men i vilket fall som helst är åtgärderna för att förbjuda hormoner i köttproduktionen grundläggande och bör inte ifrågasättas. Konsumenterna skulle inte förstå att sådana åtgärder avskaffas när det inte kunnat bevisas att hormonerna är oskadliga eller tillförlitliga. De produktionskrav som ställs på de europeiska uppfödarna skall inte tillintetgöras av import av produkter som inte uppvisar samma hälso- och kvalitetsgarantier.
Vi kräver därför att det omstridda förfarandet genomförs helt, dvs. vädjar, och hela vår grupp är beredd att ge sitt stöd till kommissionen.

Ordföranden
Angående denna fråga har jag fått in sju resolutionsförslag, i enlighet med artikel 37, paragraf 2 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Happart
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, det finns ingen anledning, eller hur, att köttet undkommer den nya dogmen om tillbedjan av guldkalven, som tycks vara den enda röda tråden för medborgare och företagsledare, som skall kallas rika och civiliserade. Varför hormoner, när det redan som vi tidigare nämnde finns för mycket kött och för mycket mjölk? Varför? Det är mycket enkelt, helt enkelt för vinsten. Om amerikanerna vill få oss att äta kött med hormoner är det inte bara för nöjet att sälja kött till oss, utan framförallt för att få oss att anta principen med hormoner, eftersom den verkliga vinsten naturligtvis ligger i produktion och försäljning av hormoner. Jag insåg det här för tio år sedan när jag skrev den första rapporten om somatropinet.
Det syfte som vill att vi säljer dåligt kött, att vi säljer produkter av dålig kvalitet, innebär att man bestjäl konsumenten två gånger, först på hans förtroende och sedan på värdet i livsmedlet. Binjurebarkhormoner och andra hormoner, oavsett om de kombineras med andra eller ej, syftar till att få köttet att svälla. Det innebär att mer vätska införlivas, dvs. konsumenten erbjuds vatten till köttpris. Det mänskliga intresset, medborgarens intresse finns inte, eftersom det bara handlar om en obildad och därmed undergiven konsument.
Hormonerna innebär en fara. Ingen skall påstå att det är vitaminer. Vi har besegrat DES. Vi måste besegra de övriga. Den mänskliga hälsan är naturligtvis i fara, men även djurhälsan. Det kan redan i dag bevisas att användning av hormoner på medellång sikt medför benskörhet för mödrarna och sterilitet för produkterna. Vi måste naturligtvis utöver vad som krävs för BSE införa märkning, möjlighet att spåra samt öppenhet.
Vi har rätt till kulturella skillnader beträffande livsmedel i Europa. Det är en rättighet som ni, kommissionsledamot, kan försvara i konsumenternas och det mänskliga samhällets namn. Att Bill Clinton anser det nödvändigt att spela moralist gentemot européerna genom att vid G8-mötet säga att de inte förstår eller att de förvaltar det moderna samhället dåligt, det är hans problem.
Det jag för min del inte kan acceptera är att säga till de europeiska medborgarna att de skall äta förgiftat kött, för att amerikanerna tjänar på det. Därför, kommissionsledamot, jag ber er enträget att fortsätta kampen för att förbjuda köttet, och hormoner i allmänhet, i Europa.

Gillis
Herr ordförande, jag skulle vilja tacka kommissionsledamoten för hans uttalande. Europeiska unionen fattade för några år sedan beslut i hormonfrågan på känslomässig grund snarare än vetenskaplig. Jag skulle vilja påminna kammaren om att all föda innehåller hormoner. Jag tar en vetegrodd och gröna grönsaker som exempel, vilka innehåller många gånger högre halter än man kan hitta i kött. Men de är ämnen som förekommer naturligt och som inte är farliga, syntetiska cocktails.
USA och WTO kommer att fortsätta att insistera på att vetenskap, inte känslor, och vetenskapliga mätningar i synnerhet, används som det mått som avgör matkvalitet och matsäkerhet. Nu när vår förbud införts, ser jag inte något annat alternativ än att hålla fast vid det och fortsätta, även om vi måste köpa oss ut. Konsumenternas tillit och förtroende har redan lidit oerhört stor skada under den senaste tiden. Vi har inte råd att riskera industrin ytterligare.
Jag skulle vilja upprepa föregående talares appell om att inrätta ett kompetent, oberoende, vetenskapligt organ som skulle fungera som vakthund och kommunicera med allmänheten på ett tidigt stadium, i synnerhet genom konsumentorganisationer. Det skulle få i särskild uppgift att, å ena sidan, se till att allmänheten var tillräckligt skyddad och, å andra sidan, att ny utveckling inom livsmedelsproduktionen utreds noggrant på ett tidigt stadium. Det är bara på det här sättet som fakta snarare än känslor styr över våra beslut om livsmedelslagar och livsmedelssäkerhet i framtiden.

Mann, Erika
Herr ordförande, bästa kollegor, herr kommissionär! Jag tror, att vi befinner oss i en svår situation och vi är mycket väl medvetna om detta. Vi vet ungefär hur det hela kommer att avlöpa och det blir negativt för oss. Vi kan mer eller mindre föregripa detta, d v s vi kan förbereda oss på en strategi - många kollegor har påpekat detta. Det är det ena.
Den andra svårighet, som vi ser framför oss är, att vi inte bara har att göra med USA och Kanada, utan till det hela hör även andra köttproducerande länder som Argentina, Sydafrika och Australien; ytterligare andra tillkommer. Det innebär, att det vi framdeles måste fundera på, är en mycket mera långtgående strategi, som måste omfatta en helt ny jordbrukspolitik, en helt ny handelspolitik och en helt ny konsumentskyddspolitik.
Vi har f ö missat att införa denna debatt vid den senaste WTO-rundan. Vi har öppnat ett nytt område, om jag får påminna mina kollegor om detta, genom att vi nämligen lyckades med att införa handel och miljö inom ramen för Singapore-konferensen och precis på samma sätt skulle vi naturligtvis ha gått tillväga, för att öppna en temadebatt kring ämnena handel och hälsa och handel och konsumentskydd. Detta måste vi ovillkorligen göra vid en ny WTO-runda. Vi vet inte, om vi kommer att lyckas men vi måste fortlöpande arbeta för att införa dessa tankebanor inom ramen för WTOdiskussionen.
Vi måste gå ännu längre utöver detta. Vi måste gripa oss an de kritiska frågorna. RothBehrendt har med rätta påpekat, att vi måste diskutera med våra partners om hur vi å ena sidan ska kunna säkerställa den frihandel, som vi ju alls inte vill rubba och som också utgör ett skydd för våra egna producenter och hur vi å andra sidan ska kunna vidmakthålla fullständigt olika kulturella synsätt på olika skyddsnivåer.
Hur kommer detta att i framtiden avpassas inbördes och hur kommer vi fram till en sådan reglering? Jag vet, att detta är relativt svåra frågor men jag tror, att vi hela tiden kommer att tvingas föra dem med oss. Jag utgår från, att kommissionen i varje fall kommer att gå vidare till överklagandeinstansen. Då får vi under alla förhållanden möjlighet, att med ledning av nya vetenskapliga undersökningar också styrka denna strategi.

Ordföranden
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 20.10 och återupptogs kl. 21.00.)

Sammanhållningsfonden - Strukturfonderna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
( A4-0167/97) av Novo för utskottet för regionalpolitik om kommissionens årsrapport (KOM(96)0388 - C4-0509/96) om sammanhållningsfonden 1995; -(A4-0210/97) av Novo Belenguer för utskottet för regionalpolitik om den sjunde årsrapporten (KOM(96)0502 - C4-0020/97) om strukturfonderna 1995.
Novo
Fru ordförande, ärade kommissionär, ärade ledamöter! Som vi vet skapade EG-fördraget Sammanhållningsfonden i syfte att bidra ekonomiskt till genomförande av projekt på området för miljö, infrastrukturer och transporter inom ramen för de transeuropeiska nätverken.
Det handlar alltså om en fond som i grunden är ämnad att ge en innebörd till principen om ekonomisk och social sammanhållning, och som sådan endast avsedd för de fyra medlemsstater med en BNP per capita under 90 % av gemenskapsgenomsnittet, Spanien, Grekland, Irland och Portugal, även om konkret stöd skulle ha getts på ett något motsägande sätt, enligt bestämmelserna villkorade till godkännande och uppfyllande av ett konvergensprogram ämnat att tillfredsställa de nominella konvergenskriterierna som satts upp för EMU.
Eftersom detta är ett betänkande som avser genomförandet av Sammanhållningsfonden under 1995, är det tillbörligt att lyfta fram några viktigare aspekter som upptäckts för den perioden. Det är emellertid en politisk plikt hos detta parlament att inte bara göra konstateranden. Med utgångspunkt från en faktaanalys, är det parlamentets uppgift att hitta nya arbetsformer, nya lösningar och att anpassa arbetet och lägga politiska förslag för framtiden. Det är vad detta betänkande ämnade göra. Ur dess innehåll skulle jag vilja lyfta fram följande aspekter:
Först och främst den höga graden av verkställighet, som kan översättas med en användning av 99, 9 % av åtagandebemyndigandena och 97, 1 % av betalningsbemyndigandena. Detta faktum är så mycket mer betydande ju säkrare dessa siffror, av fondkriterierna att döma, där varje individuellt projekt måste underställas en noggrann analys innan man kan gå vidare till något åtagande eller betalning, motsvarar den egentliga verkställigheten av projekten på det området.
Samtidigt som man konstaterar höga verkställighetssiffror, fortsätter man att konstatera obefintligheten av bedrägerier i användningen av de ekonomiska resurserna. Detta faktum gör en full användning av Sammanhållningsfonden möjlig, vilket för övrigt gällt för tidigare år, och fonden berörs inte alls av upptäckten av vissa problem i samband med små administrativa eller processuella oegentligheter.
Tvärtemot vad vissa skulle vilja låta påskina, gör dessa fakta det möjligt att konstatera den höga absorbtionskapaciteten, som är jämn och tydlig, av de disponibla medlen från de fyra Sammanhållningsländernas sida, såväl som den kompetens som framkommit vid de projektpresentationer som skrivits in i fondmålsättningarna. På så sätt bekräftas det behov som dessa länder har och kommer att ha i framtiden i fråga om infrastrukturer för miljön och transporterna, eftersom de fortfarande existerar stora asymmetrier på detta område inom själva Europaunionen.
För det andra vill jag framhålla de framsteg som gjorts för att erhålla en global balans vid finansieringen av projekten för miljön och de transeuropeiska transportnätverken, trots viss nationell obalans som bör korrigeras, i Grekland för mycket till transportsektorn, och i Portugal för lite till miljösektorn.
På detta område är det riktigt att lyfta fram det likvärdiga distributionsstödet mellan dessa investeringsområden, trots att det i betänkandet påpekas att en sådan balans endast bör uppnås, på ett icke-flexibelt sätt, inom hela den aktuella fondtillämpningsperioden, dvs fram till 1999.
Förutom detta, och för att förbättra projektpresentationen, och likaså, för att möjliggöra diversifieringen av berörd fondanvändning i de mest eftersatta områdena i de fondberättigade medlemsstaterna, anses det nödvändigt att förstärka investeringarna i fråga om infrastruktur för järnvägstransporter och flygfält och för avfallshantering, likväl som det anses tillbörligt att presentera kandidaturer upp till ett värde av tio miljoner ecu på nya områden, t.ex. projekt för förebyggande av jordskred, skogsplantering, naturvård och skydd för djurens häckningsplatser.
För det tredje kan man konstatera att det finns normer som fastställts av kommissionen för att få till stånd en praktisk tillämpning av villkorsklausulen, som fortfarande diskuteras livligt, eftersom denna klausul dels faktiskt borde ha omarbetats i förhållande till det grundläggande syftet med fonden, den fortsatta sammanhållningen, och dels för att man, tvärtemot vad som krävts, fortsätter att inte meddela sådana normer till Europaparlamentet .
Medan betänkandet däremot påminner om att Sammanhållningsfonden inte skapades för, eller har den uttryckliga funktionen av, att generera arbete, rekommenderas ändå att man låter göra en värdering av de socio-ekonomiska resultaten av de åtgärder som finansierats, speciellt för offentlig spridning av förbeställda studier, vilka, så vitt man vet, visar den nytta som blivit ett direkt resultat i sammanhållningsländerna, men också och framför allt, den nytta som alla medlemsstater inom gemenskapen får ta del av.
För det fjärde och till sist tar betänkandet upp den grundläggande och centrala frågan om Sammanhållningsfondens framtid. Ur denna synpunkt är det ställningstagande som uttrycks i betänkandet klart. På punkterna 16 och 17 påtalas att denna fond har nationella förtecken, och man bör inte blanda ihop dem eller späda ut dem med strukturfonderna. Å andra sidan föreslås det att man vidtar åtgärder för att förlänga Sammanhållningsfonden till att gälla längre än till 1999, utgångspunkten för förnyelsen skall vara grundkriterierna, dvs. fonden skall behållas som ett finansiellt instrument ämnat att främja den sociala och ekonomiska sammanhållningen mellan de länder vars BNP per capita fortsätter att vara under 90 % av gemenskapsgenomsnittet, och som, tillnärmelsevis, kan hjälpa dessa länder att uppnå den nominella konvergensen vilken de måste klara. Vilket naturligtvis kommer att ske, till följd av den nyliga bekräftelsen av Stabilitetspakten.
Jag skulle till sist vilja tacka mina kollegor för ett gott samarbete med betänkandet, samt naturligtvis tacka för tjänsterna från sekretariatet vid Utskottet för regionalpolitik.

Novo Belenguer
Fru ordförande, det betänkande vi idag presenterar och debatterar är en utredning om kommissionens sjunde årsrapport om strukturfonderna för 1995, ett betänkande kompletterats med ändringsförslag antagna av utskottet för regionalpolitik, ändringsförslag som blir en bra hjälp till att definiera och konkretisera de tankar vi presenterar i det här betänkandet.
1995 är ytterst betydelsefullt om vi tänker på att det är detta räkenskapsår insatserna för perioden 1994 till 1999 för första gången genomförts fullt ut och där man dessutom slutligen tagit med Österrike, Finland och Sverige. Man måste konstatera att medlemsstaterna presenterat fler än 400 program för gemenskapsinitiativ och att detta lett till att kommissionen medgivit att det uppstått lite problem på grund av omfattningen. På grund av detta har betänkandet delats upp i fem stora avsnitt som behandlar genomförande, komplettering, tillägg, utvärdering och uppföljning och avslutningsvis samarbetsprincipen.
Vad gäller genomförandet måste det sägas att det uppstått alarmerande proportioner vad gäller budgetgenomförandet, som inte påverkar de olika fonderna, målen och staterna på samma sätt. Man måste ändå understryka den förbättring som setts i mål 1 för de fyra " sammanhållningsstaterna" , d.v.s. Grekland, Irland, Portugal och Spanien. Av denna anledning begär jag i mitt betänkande att kommissionen i nästa betänkande analyserar orsakerna till förseningarna i genomförandet, förhållandet i de olika medlemsstaterna och följderna på det globala paketet för perioden 1994-1999.
Vi begär också att kommissionen förser oss med respektive uppgifter för utvecklingen av de krediter som skall betalas.
För det andra och vad gäller komplementariteten inom övrig gemenskapspolitik, gratulerar vi till fondernas ansträngningar att förbättra miljön. Vi noterar den uppmärksamhet kommissionen ägnat åt att sammanföra och komplettera övrig gemenskapspolitik, eftersom man måste tänka på att strukturfonderna är den viktigaste finansiella post som Europeiska unionen förfogar över och att fördraget föreskriver dess inriktning att främja sammanhållningspolitiken, som i sin tur bör kompletteras med övrig gemenskapspolitik.
Vi understryker alltså särskilt att strukturfondernas grundläggande mål är att få till stånd en ekonomisk och social sammanhållning, för att övervinna de territoriella och sociala skillnader som framstår inom gemenskapssolidariteten, och ändå uppmärksamma att de regionala skillnaderna bibehålls.
För det tredje kan vi, vad gäller tillägget, med oro konstatera att själva kommissionen inte kan garantera komplementaritetsprincipen, och jag vill säga att detta bekymrar oss, eftersom en av de kännetecknande egenskaperna i strukturfonderna är deras komplementaritetskaraktär, för att stärka de statliga och regionala ansträngningarna och på detta sätt garantera deras bidrag till sammanhållningen. Kommissionen har ännu inte provat denna princip i sex medlemsstater. Jag skulle inte nämna vilka dessa stater är men det finns fyra bland de som kommissionen säger inte har några uppgifter och tre bland de kommissionen hävdar har ofullständiga uppgifter. För att undvika detta problem ber vi kommissionen utreda möjligheten att införa påföljdsklausuler för biståndet i de fall komplementaritetsprincipen inte respekteras och när skyldigheterna att överföra uppgifter från varje medlemsstat inte uppfylls.
För det fjärde och vad gäller utvecklingen och uppföljningen ser vi tyvärr att man ännu inte genomfört en fullständig och detaljerad studie om strukturfondernas första programperiod. Vi applåderar i detta fall kommissionens förslag om insatser från oberoende experter, ännu inte utnämnda, samt de ansträngningar som genomförts för uppföljning och lyckönskar oss själva till utarbetningen av uppföljningsriktlinjerna. Det finns trots detta fortfarande en stor komplexitet i kriterierna och förfarandena vad gäller strukturfonderna, varför jag pläderar för en förenkling av bestämmelserna, vilket skulle bidra till en väl genomförd uppföljning.
För det femte och vad gäller samarbetet kan man konstatera att samarbetet med de regionala myndigheterna förbättrats väsentligt, även om det fortfarande finns brister vad gäller de lokala myndigheterna. De sistnämnda har ändå förbättras vad gäller information. Vi kan se den goda anpassningen till Regionkommittén och behovet av att stärka samarbetsprincipen på ett sådant sätt att både de lokala och regionala myndigheterna genomför en verklig politik för ett närmande till medborgaren.
Avslutningsvis vill vi understryka vår tilltro till decentraliseringen som en metod att administrera fonderna, även om man måste påpeka att det nuvarande systemet innebär ett motsatsförhållanden, eftersom ansvaret för denna administration, samtidigt som administrationen av fonderna nästan i sin helhet åligger staterna, nästan uteslutande ligger på kommissionen. Jag avslutar, fru ordförande, med att tacka samtliga ledamöter i utskottet för regionalpolitik för inlämnade ändringsförslag som debatterats i utskottet, som i morgon skall debatteras i plenum, men också sekretariatet och naturligtvis alla som arbetat med sammanställningen av betänkandet.

Eisma
Ordförande, detta parlaments miljöutskott har särskilt sysslat med betänkandet Novo Belenguer om den årliga rapporten om sammanhållningsfonden. Däri har vi konstaterat att begreppet miljö ofta tolkas för vitt i sammanhållningsfonderna. Vattenförsörjning, avfallsborttagning, det kan vi tänka oss, det är riktiga miljöprojekt. Men när det gäller en reservoardamm som är påvisbart skadlig för miljön - det finns också att läsa i rapporten - då tycker miljöutskottet att det är mycket svårt att se varför denna, en sådan reservoardamm, måste vara ett miljöprojekt. Därför är det bra att miljöutskottet också lägger sig i regionalpolitiken, vi kallar det integration av miljö och andra sektorer. Jag är därför nöjd med att ett stort antal av våra ändringsförslag har övertagits av föredragande och hans utskott.
Vi har en för vid tolkning av ordet miljö. Därför skulle jag vilja plädera för fler rena miljöprojekt i framtiden: erosionsbekämpning, skogsplantering, naturskydd, skydd av hemvister. Det är frågor som också måste få mycket mer uppmärksamhet inom ramen för sammanhållningspolitiken. Om det har vi också lämnat in ett ändringsförslag, ändringsförslag 4, och jag hoppas att detta ändringsförslag från vår grupp också är acceptabelt för kommissionen.
Jag stöder fru Schroedter när hon har lämnat in ett antal ändringsförslag, där hon säger att det ges alldeles för mycket uppmärksamhet åt regn och för lite uppmärksamhet åt miljövänliga sorters infrastruktur, så som järnvägar. Slutligen vill jag understryka - och det yttrandet kommer också från vårt utskott och är upptaget i ert betänkandet - att miljöeffektrapporteringen skall ske av forskare som inte är inblandade i planeringen eller genomförandet av projektet. Det skall skiljas, det måste vara objektivt. Den principen skall inte bara gälla för sammanhållningsfonden, utan för hela regionalpolitiken. Jag är mycket nyfiken hur kommissionären reagerar på det för att realisera en mer effektiv miljörapportering.
Jag upprepar, jag är mycket nöjd med att vi genom den integrationstanken av miljön i regionalpolitiken har funnit så mycket beredvillighet hos föredragande och hans utskott för att ta över våra ändringsförslag.

Vallvé
Fru ordförande, fru kommissionär, jag skulle vilja inleda mitt anförande med en kommentar över det faktum att det är få personer närvarande i denna sal när vi faktiskt talar om 34 % av gemenskapsbudgeten, som är avsatt för strukturfonderna och sammanhållningsfonden och som i detta fall berör budgetåret 1995.
Jag tycker att denna debatt skall användas för att öppna perspektiven över vad strukturfonderna bör vara, både vad de bör vara 1999, det år då nuvarande fonder läggs ner, och det sätt bestämmelserna bör ändras för att göra tillämpningen av nämnda fonder effektivare, till förmån för en större ekonomisk och social sammanhållning och en större territoriell sammanhållning mellan de olika territorier som idag ingår i Europeiska unionen.
Vi får inte heller glömma det nya perspektivet, som vi kanske skulle kunna inför till år 2004, på utvidgningen av Europeiska unionen. Jag tror att vi inte får glömma något av detta när vi analyserar vad strukturfonderna varit. Jag vill i detta sammanhang gratulera Novo Belenguer för hans betänkande och understryka några punkter som förefaller mig oroande, som fondernas låga genomförandeindex. Detta medför att det kvarstår budgetmedel och dessa kvarvarande medel kan vara mycket viktiga. Man måste då besluta på vilket sätt dessa belopp skall användas för att åtminstone gynna de stater som varit mest dynamiska i tillämpningen av strukturfonderna.
Komplementaritetsfrågan, som också kommenterats av Novo Belenguer, är synnerligen oroande, eftersom det inte finns tillräcklig information till kommissionen om staternas tillämpning av komplementaritetskriterierna, vilket krävs för tillämpning av fonderna. Samarbetsfrågan förefaller mig särskilt viktig, framförallt då samarbetet med de regionala och lokala myndigheterna och särskilt då inom de områden där de regionala myndigheterna har betydande befogenheter i samband med fonderna.
Inom landsbygdsområdet utgör strukturfonderna ett mycket viktigt komplement till jordbruksutkomsterna och landsortsbefolkningens utkomst, och man måste också i detta sammanhang påminna om hur man under Cork-konferensen beslutade att decentralisera hanteringen av strukturfonderna för att undvika faran av en framtida åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är i detta sammanhang nödvändigt att lämna mer information om strukturfondernas möjligheter att agera och sprida åtgärderna på landsbygden.
Jag tycker att det är positivt att också välkomna det europeiska observatoriet för nytänkande och utveckling på landsbygden och ge detta organ nödvändiga förutsättningar. Jag anser framför allt att detta betänkande är positivt i denna riktning, men att vi bör se över strukturfondernas framtida tillämpningen.

McCartin
Fru ordförande, denna sjunde årsrapport innehåller 341 sidor. Det är mycket svårt för den vanlige Europaparlamentsledamoten eller ledamoten i ett nationellt eller regionalt parlament att läsa och smälta denna stora volym. Jag skulle vilja se en kort sammanfattning, som den som Revisionsrätten inkluderar i sina rapporter, så att den vanlige parlamentsledamoten snabbt kan få en idé om vad rapporten innehåller.
Föredragande Novo för utskottet för regionalpolitik uttryckte sin oro över den byråkratiska arbetsbördan på dem på både medlemsstats- och kommissionsnivå som är involverade i programexercisen. Han skyller fondernas låga utnyttjandegrad på detta. Vi bör allvarligt notera denna åsikt och bör också notera att de fyra olika fonderna, de sju målen och de tretton initiativen innebär alldeles för mycket administrativt arbete. De gör det dessutom ännu svårare att utvärdera vad som har åstadkommits.
Budgetutskottet är bekymrat över den låga utnyttjandegraden som Novo Belenguer riktade vår uppmärksamhet på och erkänner att vissa stater har haft svårigheter med att de berörda bestämmelserna är komplexa. Det totala utfallet 1995 var 82 % av tillgängliga fonder. Om vi hade enklare bestämmelser, skulle vi ha kunnat göra mycket mer och gjort det till en lägre administrativ kostnad. Vi välkomnar emellertid det faktum att det var de fattigare medlemsstaterna som åstadkom högst utnyttjande och det ger oss åtminstone tillfredsställelsen att vi håller på att uppnå målet med social och ekonomisk sammanhållning.
I mitt yttrande rekommenderade jag att de pengar - och det verkar helt klart att pengar kommer att föras över till nästa år - som inte utnyttjades förra året, borde återföras till de ändamål de var tänkta för bland de stater som inte lyckades utnyttja fonderna, som stod till deras förfogande.

Lindqvist
Fru ordförande! Strukturfonderna måste reformeras från grunden. Nästan 100 av de 250 miljarder kronor som avsattes för fonderna under 1995 utnyttjades inte. Det ligger helt för fäfot, för att administration och byråkrati inte hinner med att behandla ansökningar och fördela pengar. Egentligen är det en präktig skandal, det handlar om oerhört mycket pengar som inte används effektivt. Det är dålig hushållning med skattemedel. Programplanering, övervakning och utvärdering har också stora brister.
Det mest radikala vore egentligen att låta varje land ansvara för sin egen regionalpolitik med enbart vissa mål ifrån EU vad gäller hur fonderna skall användas. Nu kommer vi inte dit i dag, utan får ta det steg för steg för att reformera fonderna.
Jag har några förslag från vårt utskott som jag vill understryka: För det första måste byråkratin, både i EU och i medlemsländerna, kraftigt minskas genom färre fonder, färre mål och gemenskapsinitiativ. Vidare måste programplanering, beslut och övervakning bli bättre. Dessutom måste fler beslut tas lokalt och regionalt. Alla regionalpolitiska insatser skall, som vi ser det, i första hand inriktas på att lösa EU: s stora problem med arbetslösheten och därefter på bättre miljö och gränsregionalt samarbete.
Det är också i denna riktning som Novo Belenguers förslag går och i linje, tycker vi, med sysselsättningsutskottets förslag om ökad decentralisering av beslutsfattandet, mer lokala beslut och bättre samordning mellan medlemsstaternas regionalpolitik och EU: s arbetsmarknadspolitik.
Jag är däremot tveksam till att man skulle bestraffa medlemsstater genom åtgärder som föreslås i betänkandet om de inte uppfyller additionalitetsprincipen, dvs. tillskott av egna medel. Jag tror att det är fel sätt att förändra och förbättra strukturfondernas funktion. I stort sett bifall till Novo Belenguers betänkande.

Langenhagen
Fru ordförande, vad gäller strukturfonderna inom fiskerisektorn ser det ut så att för det första: för perioden 1994-1999 belöper sig budgetanslaget för finansieringsinstrumentet för strukturering av fisket, d v s FIAF, till 2, 6 miljarder ecu. För det andra: för gemenskapsinitiativet PESCA har för samma tidsperiod avsatts 250 miljoner.
När det gäller FIAF tillkom 1994-95 en rad nyskapande element i strukturpolitiken. Bl a infördes på initiativ av fiskeriutskottet nya åtgärder och det för det första en förtidspensioneringsreglering för fiskare och för det andra individuella bidrag till yngre fiskare, som måste ge upp sitt yrke p g a att fiskefartyg tas ur drift. FIAF-andelen för utnyttjande av anslag och för utbetalningar inom mål 5a ligger i det stora hela på genomsnittet för alla mål inom EU: s strukturfrämjande verksamhet. Även för FIAFinsatserna inom mål-1-området är utnyttjandenivån tillfredsställande.
Annorlunda ser det ut för det nya gemenskapsinitiativet PESCA, även om utvecklingen är positiv generellt sett. Programgodkännandesiffran om 98 % ligger ändå över genomsnittet för alla EU: s gemenskapsinitiativ, medan däremot utbetalningsandelen ligger väsentligt under genomsnittet, vilket ger oss bekymmer. Detta förklaras av att förvaltningsmekanismerna är för dyrbara, för komplicerade och för långsamma. Hos kommissionen brister det med otillräcklig samordning. Även och i synnerhet medlemsstaterna måste arbeta effektivare, liksom den europeiska revisionsenheten.
Enligt de uppgifter jag förfogar över har detta inte heller förbättrats nämnvärt under 1996. 1997 förefaller bilden vara annorlunda. I morgon genomförs i Bryssel en PESCAkonferens av kommissionen. Vi hoppas att då få detta bekräftat. Dock är min vädjan till alla: låt PESCA-initiativet leva vidare vid den kommande strukturreformsdiskussionen, ty all vår början är svår och fiskarna behöver detta initiativ.

Karamanou
Fru ordförande, kollegor, obestridligen utgör Europeiska kommissionens årsrapport om sammanhållningsfondens aktiviteter under 1995 en mycket viktig text eftersom den ger tydlig och fullständig information om sammanhållningsfondens funktion och effektivitet, eftersom den sammanställer faktorer och tendenser och lägger fast perspektiv.
Den positiva utvärderingen av sammanhållningsfondens bidrag till realiserandet av målsättningen för den ekonomiska och sociala konvergensen kommer att få ett särskilt värde efter publiceringen av Europeiska kommissionens allmänna rapport om sammanhållningen om några veckor, där det tyvärr konstateras att skillnaderna mellan de mest och de minst utvecklade länderna i Europeiska unionen ännu inte har minskat, samtidigt som allvarliga skillnader noteras även inom medlemsländerna. Närmandet av målet för den ekonomiska och sociala sammanhållningen måste alltså ses som en långsiktig och arbetskrävande process och inte som ett initiativ som kan fullbordas inom ramen för en begränsad tidsperiod.
Den ekonomiska och sociala sammanhållningen utgör inte en stabil punkt, utan ett ständigt rörligt mål. Med utgångspunkt från det stora utvecklingsavståndet mellan sammanhållningsstaterna och de övriga som inte förblir stillastående, utan utvecklas fortgående, är det inte logiskt att vi förväntar oss att målsättningarna med den ekonomiska och sociala sammanhållningen skall uppnås inom fem eller tio år. I länder i gemenskapens södra del, som Grekland, kvarstår såsom huvudsakliga politiska prioriteringar moderniseringen av infrastrukturer, dragningskraften på produktiva investeringar samt undervisning och utbildning för att garantera långsiktiga sysselsättningsperspektiv.
Parallellt förutsätter stärkandet av sammanhållningen ett godkännande av de politiska riktlinjer som mäter de negativa resultaten av liberaliseringen, sammanslagningen av marknaden samt deltagandet i den ekonomiska och monetära unionen. Till exempel med hänvisning till de europeiska transportnäten, telekommunikationerna och energin skulle jag vilja betona att liberaliseringen av näten, före fullbordandet av de grundläggande infrastrukturerna och innan en miniminivå för tjänster kan garanteras för den totala befolkningen, kan leda till en större avvikelse istället för till konvergens.
Vi anser att denna inställning rättfärdigar behovet av en övergående anpassningsperiod, såsom den som Grekland har eftersträvat. Det krävs följaktligen att man tar mycket större hänsyn till sammanhållningsdimensionen under planeringen och tillämpningen av helheten av strukturpolitiken i gemenskapen.

Costa Neves
Fru ordförande, ärade kommissionsledamot! Jag delar helt och fullt Europaparlamentets oro när man i den resolution som debatteras om sammanhållningsfonden, med hänsyn till de ökade interna regionala skillnaderna i de förmånsberättigade medlemsstaterna, understryker att man bör inkludera en analys av de eventuella effekterna av Sammanhållningsfondens tillämpningsformer i fråga om de nämnda olikheterna inom ramen för de ansträngningar som gjorts av kommissionen vid värderingen av fondens socio-ekonomiska betydelse.
Sammanhållningsfonden har, liksom andra fonder, den grundläggande uppgiften att bidra till den sociala och ekonomiska sammanhållningen. Denna värderas såväl genom förhållandet mellan utvecklingsnivåerna i medlemsstaterna sinsemellan, som genom graden av sociala och territoriella skillnader som finns inom varje medlemsstat. I detta sammanhang är det inte ointressant med det val vad beträffar investeringslokalisering som görs i var och en av de fondberättigade medlemsstaterna när de lämnar sin kandidatur till ett projekt.
Om dessa val inte ligger inom kriterierna, kan det innebära att den kända ökningen av de sociala och territoriella olikheterna i de fondberättigade medlemsstaterna ändå till slut, och motsägelsefullt, också förknippas med användningen av själva Sammanhållningsfonden. Det räcker med att områden med finansierade projekt uteslutande och mycket övervägande blir de som når den högsta utvecklingsnivån. Även om det är tid att rätta till det som verkar nödvändigt att rätta till. Det är inkonsekvent, och också ofördelaktigt med den knappa uppmärksamhet som Sammanhållningsfonden ägnar åt de yttersta randområdena.
Det är därför jag med stor tillfredsställelse ser att kommissionen, med Europaparlamentets samtycke, intagit en mer flexibel hållning när det gäller att godkänna projekt med ett värde under 10 miljoner ecu, eftersom man med denna attityd kommer att möjliggöra en ökning av investeringsnivåerna för projekt som syftar till de mindre utvecklade regionerna, vilket motverkar den excessiva koncentrationen av stöd till mer välbärgade områden.
Om det dock är nödvändigt att säkerställa bidragen från sammanhållningsfonden för ett förverkligande av principen om ekonomisk och social sammanhållning, är det också grundläggande att man genom att låta fonden uteslutande finansiera investeringar inom transport- och miljösektorn, också låter den genomföra Europeiska unionens politik på detta område.
Alltså har den strategi som kommissionen använt sig av vårt fulla stöd, att genom sammanhållningsfonden förstärka tillämpningen av gemenskapens direktiv, till exempel när det gäller områden som tillförsel och rening av vatten och avfallshantering. Kring sammanhållningsfonden finns det, vilket förefaller tydligt, många sammanfallande åsikter mellan Europaparlamentet och kommissionen. Detta är naturligtvis ett resultat av ett gemensamt arbete som vi alla utfört i den riktningen och jag tar tillfället att - enligt min åsikt mycket välförtjänt och rättvist - gratulera vår kollega Honório Novo för det utmärkta betänkandet. Nu väntar vi bara på resultaten.

Collins, Gerard
Fru ordförande, först skulle jag vilja gratulera föredragande Novo till hans utmärkta betänkande. Detta är första gången som kommissionen har lagt fram en årsrapport grundad på ett helt verksamhetsår för sammanhållningsfonden och det är första gången det här parlamentet har haft möjlighet att undersöka hur sammanhållningsfonden har tillämpats i de stödberättigade medlemsstaterna. Novo-betänkandet är utan tvivel oerhört viktigt.
Jag är glad att i kommissionens rapport kunna se att resultaten totalt sett är positiva. Genomförandet av budgeten under referensåret var nästan 100 % för både åtaganden och anslag, vilket är ett unikt och lovvärt resultat. Jag tyckte emellertid att det var förvånande att sammanhållningsfondsinvesteringar i åtminstone en medlemsstat hade medfört stora problem i ett annat. Detta måste vara ett stort bekymmer, eftersom det är helt stick i stäv mot ändamålet med fonden. Jag skulle vilja uppmana kommissionen att i samverkan med berörda medlemsstater finna snabba och lämpliga lösningar på det här problemet.
Det är dessutom glädjande att notera att man inte hittade några bedrägerier i samband med projekten som finansierades och detta är ett exempel att följa inom andra områden. För att fortsätta från ett tidigare betänkande från 1996 av Hatzidakis om sammanhållningspolitik och miljön, är det passande att Novo har givit miljöaspekterna som rör fonden en särskild tyngd. Det är klart att vissa förbättringar har gjorts på det här området, i synnerhet beträffande en bättre balans av projekten mellan transporter och miljön. Jag instämmer i att mer behöver göras här.
Även om de inte är tillämpliga på alla de stödberättigade medlemsstaterna på samma sätt och i samma utsträckning, delar jag föredragandens oro om andra miljöaspekter som rör fonden. Novo säger att det skulle kunna godkännas andra miljöprojekt som t.ex. kamp mot kusterosion. På den här punkten ger jag mitt fullständiga stöd till föredraganden. Under en lång tid nu har jag känt till att kusterosionen inte längre skall anses vara ett lokalt problem. Inte heller är det ett nationellt problem. Det måste ses som ett problem för Europeiska unionen. För problem för Europeiska unionen måste det finnas unionslösningar och här skulle jag vilja betona att kusterosionen särskilt är ett problem i Irland. Jag kan stödja punkt 9 i resolutionen under förutsättning att föredraganden menar regioner som Azorerna och Madeira.
Sammanfattningsvis har sammanhållningsfondens blotta existens varit ytterst viktig för Irland. Genom sammanhållningsfonden har det gjorts stora framsteg i mitt land mot målet med ekonomisk och social sammanhållning och det ska fortsätta att vara så. Novos uppmaning till kommissionen och rådet att garantera att sammanhållningsfonden kommer att fortsätta från 1999 får mitt fullständiga och entydiga stöd.

Ephfremidis
Fru ordförande, kommissionens rapport avser en slags ofullständig redogörelse med många avsiktliga luckor i tillämpningen av gemenskapens politik med avseende på den socio-ekonomiska sammanhållningen, verksamheten och effektiviteten hos strukturfonderna.
I denna fråga har vi två parallella betänkanden, som på det ena eller andra sättet kan bindas samman, betänkandena av Novo och av Novo Belenguer. De bemöter kommissionens rapport med positiva synpunkter men också med anmärkningsvärt kritiska synpunkter. Jag uttrycker min åsikt om denna diptyk, kommissionens rapport - betänkandena av kollegorna, och jag vill säga att samtidigt som de å ena sidan pekar på vilket problemet är, så finns det å andra sidan brister. Det huvudsakliga problemet är vad Europeiska unionen idag eftersträvar med sin politik för strukturfonderna, den ekonomiska sammanhållningens politik. Den söker en utveckling för regionerna, ett närmande, en konvergens, sammanhållningen av länder och regioner på någon slags nivå.
Redogörelsen bevisar att den fram till idag är negativ och att politiken följaktligen har misslyckats.
Den har misslyckats, för det första därför att resurserna som disponeras är otillräckliga och måste öka och disponeras bättre,
för det andra därför att programmen, gemenskapsinitiativen är många, de är mångsidiga, men de saknar prioritering, eller ett kriterium för vad de egentligen utvecklar, och,
för det tredje, herr ordförande, inte ens efter konferensen i Amsterdam, finns det något som driver på inom detta område. Vi är rädda för att dessa brister kommer att få påföljder, att länder och regioner blir kvar i en situation som brister i utveckling, ett slöseri med byråkratiska och onödiga eller misslyckade prioriteringar beträffande utgifter menade för utveckling, och att vi inte kommer att uppnå de eftersökta resultaten.
Jag kan ta Grekland som exempel och säga att det är landet framför andra i vilket stora skillnader existerar. Ingen hänsyn tas till detta. Det finns en bulldozer som passerar över alla regioner, alla länder på samma sätt. Det finns särdrag, det finns mycket avlägsna regioner, det finns brist på utveckling, det finns en koncentration av befolkning till vissa centralorter, en avfolkning av andra regioner och det tas inte hänsyn till detta i de olika fonderna, i programmen, i gemenskapsinitiativen, till dessa särdrag, så att man utifrån detta kan bemöta behoven. Och de presenterar Grekland, och det kan man höra här och nu, som det land som ständigt är hjälpsökande, samtidigt som det inte är det. Det kräver det som det har rätt till. Det som avsätts till strukturfonderna för de fyra länderna i sammanhållningsfonden, som står i relation till Grekland, och om hänsyn tas till särdragen och behoven, är ojämlikt fördelat och resurserna mindre än det som behoven kräver.
Om inte problemet bekämpas på detta sätt, med ett radikalt bemötande från gemenskapens politik runt problemet med den socio-ekonomiska sammanhållningen, utvecklingen av länder och regioner, då kommer vi tillbaka, och vi kommer återigen att diskutera betänkanden men något resultat kommer vi inte att få.

Schroedter
Fru ordförande, när pengar ställs till förfogande för infrastrukturändamål, innebär detta emellertid inte på långt när, att sammanhållningsframsteg uppnås automatiskt. Det framgår nämligen redan av det faktum, att det trots enorma penningsummor hittills inte gått att övervinna utvecklingsskillnaderna mellan rika och fattiga regioner. Det gäller alltså inte mängden pengar, som ställs till förfogande, utan framför allt projektens kvalitet.
Stora vägbyggen i sammanhållningsländerna har hittills förstört mera än de verkligen åstadkommit. Hållbar utveckling kan bara initieras framgångsrikt, om den småskaliga infrastrukturen stärks. Detta gäller ännu mera för miljöinfrastrukturen. En överdimensionerad miljöinfrastruktur skuldsätter medborgare och samhällen i missgynnade regioner och kastar dem ännu längre ner i fattigdomen. Därför uppmanar jag kommissionen till att i första hand arbeta för småskaliga projektinitiativ och sådant, som också till nästa generation efterlämnar en livsduglig omvärld.
När Europaparlamentet i sina beslut om de transeuropeiska nätverken fastställt procentuella kriterier för andelen kombitransporter - landsväg och järnväg - i övre och undre gränsvärden, då har den dragit i nödbromsen. På annat sätt tycks det inte gå att åstadkomma viljan, att också verkligen förverkliga modeller för hållbar utveckling på det sätt som krävs i vitbokens kapitel 10.
Besluten utgjorde parlamentsbeslut och det vore verkligen fatalt, om vi skulle avvika från dessa principer. En blick in i framtiden: jag betvivlar, att kopplingen av medel för strukturinterventioner till dessa konvergenskriterier verkligen fört med sig något. Därför pläderar jag för, att denna koppling löses upp i nästa ekonomiska genomgång och att regionernas behov och nödsituationer sätts upp som huvudkriterium för strukturinterventioner. Ty det handlar ju om, att verkligen göra något för Europas medborgare.

Moretti
Fru ordförande! Kommissionens årsrapporter för budgetåret 1995 om sammanhållningsfonden och de övriga strukturfonderna har kommit punktligt. Kommissionen anser att budgeten för sammanhållningsfonden har förvaltats på ett tillfredsställande sätt och glädjer sig åt att man inte kunnat konstatera några bedrägerier i samband med de finansierade projekten. Samma noggrannhet borde kommissionen visa när det gäller att informera om strukturfonderna för att underlätta deras utnyttjande. Det arbetsdokument som utarbetades under 1996 av GD XIX nämner uttryckligen en oroande grad av underutnyttjande när det gäller strukturfonderna, förutom ett antal oroväckande data och analyser.
I budgetförfarandet 1997 föreslås en minskning av avsättningarna till strukturfonderna på grund av underutnyttjandet. Om vi vill göra konkreta och betydande insatser med riktade och effektiva projekt måste vi framför allt se till att stärka de initiativ som syftar till att förbättra spridning och information med hjälp av modern kommunikationsteknik. Vi måste dessutom ändra regelverket och göra det öppnare och enklare att tillämpa för att på så sätt avskräcka från bedrägerier och stimulera en decentralisering av fondernas administration. Erfarenheten visar att i de regioner där fonderna har hanterats lokalt har man i högre grad utnyttjat möjligheterna till strukturella gemenskapsåtgärder, eftersom de regionala myndigheterna har bättre och direktare möjligheter att göra utvärderingar. Som exempel nämns den oroande låga utnyttjandegraden - 28 procent - i ett centralstyrt samhälle som Italien, jämfört med 66 procent i en federal stat som Tyskland. Om dessa uppgifter publiceras i Italien kommer de utan tvivel att bidra till att ytterligare intensifiera kampen för ett självständigt Padanien.

Bösch
Fru ordförande, fru kommissionär, bästa kollegor! 1995 var första året, som de tre nya medlemsstaterna, Österrike, Sverige och Finland, deltog i den europeiska strukturpolitiken. För en tid sedan diskuterade och beslutade vi här i kammaren om ett utmärkt betänkande av vår kollega Rack. Jag tror, att dessa länder har uppnått ett tämligen gediget förverkligande av strukturpolitiken, bl a på grundval av de erfarenheter, som de redan hade från sin befintliga inhemska regionalpolitik.
Låt mig emellertid också med sorglösheten hos en ledamot från ett nytt medlemsland säga, att vi haft det mycket svårt med byråkratin i samband med förvaltningen av denna strukturpolitik. Trots detta relativt rejäla och goda förverkligande i våra länder är det, vilket man just som parlamentsledamot ständigt måste ta upp, ibland nedslående att ställa motsvarande ansökningar till såväl Europakommissionen som till de regionala kontoren.
En andra punkt: vi måste, vilket redan påpekats av kollegor, konstatera, att summan av icke ianspråktagna medel, vilket konstateras i betänkandet, mellan 1993 och 1995 ökat från 15 till 23, 4 miljarder ecu. Här uppkommer genast frågan om framgången med strukturpolitiken. Hur framgångsrik kan en strukturpolitik vara, om det inte lyckas, att ställa pengar till förfogande för de åtgärder, för vilka vi som parlament budgeterat dem? Detta tror jag måste vara världsunikt - att man inte tar anslagna medel i anspråk.
Om vi betänker, att för några dagar sedan avslutades ett toppmöte, som skenbart var särskilt sysselsättningsbetonat och som återigen givit anledning till konstaterandet, att vi i unionen har omkring 18 miljoner arbetslösa och samtidigt inte tar denna typ av strukturmedel i anspråk, då är detta egentligen en sak, som talar för sig själv och som vi i vår egenskap av parlamentsledamöter helt enkelt inte kan godta.
En framstöt från den närvarande kommissionären skulle jag för framtiden absolut vilja understödja och understryka. Jag tror, att vi i Europeiska unionen behöver en regionalpolitik. Vi kan inte börja särskilja enligt principen, att där har vi ett stycke landsbygd och där har vi stadsområden etc. Jag kan påminna mig diskussioner, där det stått klart, att var och en egentligen är införstådd med koncentration av medel, bara det inte är hos andra utan hos sig själva. Jag tycker, att här finns anledning för den ansvariga kommissionären att också understödja den framtida reformen av strukturpolitiken. Visserligen behöver vi en annan utformning och min kollega McCartin har för budgetkontrollutskottet redan antytt, att vi måste vara i stånd, att kunna omfördela icke utnyttjade medel från en medlemsstat till en annan, annars ser jag snarare framtiden för den gemensamma strukturpolitiken i svart med kännedom om de olika ansatser, som går i riktning mot åternationalisering av de olika strukturpolitikerna.

Hatzidakis
Fru ordförande, för oss, för det Europeiska folkpartiets grupp, talade tidigare Costa Neves om betänkandet om sammanhållningsfonden. Jag vill alltså referera till betänkandet av Novo Belenguer om strukturfonderna som, jag måste säga, är ett mycket bra betänkande. Det gick enhälligt igenom kommissionen och av denna anledning tycker jag att Novo Belenguer är värd gratulationer.
Jag skulle vilja referera till vissa punkter, och framför allt försöka ta fram olika slutsatser beträffande framtiden, eftersom det förflutna, det som skedde under 1994 eller 1995 eller 1996, det måste vi använda oss av för att revidera förordningarna i strukturfonderna.
Den första punkten som jag vill stanna upp vid avser det fenomen som utgörs av bristen på genomförande, dvs. bristen på absorbering av resurserna från strukturfonderna, och här skulle jag vilja säga att detta fenomen framför allt kan iakttas i de rikaste medlemsstaterna, och inte så mycket i mål 1-områdena, och framför allt avser det den Europeiska socialfonden, som inte är kommissionsledamotens ansvarsområde, men eftersom problemet presenteras, måste vi beröra även detta i debatten.
Jag vill säga att det är en fråga som vi säkerligen alla måste bemöta på allvar, även kommissionen och medlemsstaterna, och jag tycker att vi, förutom alla andra initiativ som vi måste ta, måste se vad vi kan göra i riktning mot en förenkling av förordningarna, utan att insynen hindras, något som, efter vad jag känner till, kommissionen redan har tänkt på.
Den andra punkten som jag vill referera till är kontrollen och tillämpningen av additionalitetsprincipen. Det är naturligt att kommissionen är oförmögen, efter vad som synes, att fullständigt garantera dess tillämpning, och det finns allvarliga misstankar om att den inte tillämpas tillräckligt, inte ens under den löpande planeringsperioden. Det handlar om en fråga av stor betydelse, där kommissionen tvingas till ett nära samarbete med medlemsstaterna för att de nödvändiga förbättringarna skall äga rum, kanske också med hotet som finns i själva betänkandet, dvs. att finansieringen stoppas i de fall då additionalitetsprincipen inte garanteras.
En annan fråga som ställs är det nya bedömningsystemet som kommissionen föreslår och som grundar sig på ett ingripande av oberoende experter. Det handlar säkerligen om ett positivt steg, som kommer att bidra till förebyggandet eller korrigeringen av vissa fel, men framför allt till en kvalitativ förbättring av de nya programmen inför framtiden. Vid varje tillfälle måste det emellertid finnas en garanti för att valet av dessa experter sker efter enhetliga och objektiva kriterier, samtidigt som man måste förutse att de underställs någon form av kontroll. Enligt min åsikt måste kontrollanterna kontrolleras.
En annan punkt är miljöfrågan. Jag känner till att kommissionen lägger särskild vikt vid denna och det tillfredsställer oss i parlamentet. Jag tror emellertid att fler steg skulle kunna tas, särskilt beträffande studier om miljöeffekterna vilka måste vara av mer konkret och bindande karaktär.
Jag avslutar, herr ordförande, med ett sista påpekande om deltagandet av lokala och regionala myndigheter som också bidrar till insynen i programmen. Jag vet att framsteg har gjorts men jag tror att många fler och mer konkreta framsteg skulle kunna göras, så att de regionala och lokala myndigheternas deltagande i verkligheten blir konkret.

Van Bladel
Ordförande, en ledamot i detta parlament som engagerar sig för användningen av sammanhållnings- och strukturfonder är i ett slag populär hos medborgaren, för medborgaren ser sin egen livsmiljö förbättras och det är bra och därmed förbättras Europas bärande yta och med användningen för sammanhållningsfonderna är det okej. Men det finns en bomb under strukturfondernas bärande yta. En bomb pengar som inte används. Om underanvändningen inte drastiskt men självklart på ett ansvarsfullt sätt ges innehåll då hotar den europeiska medborgarens stöd att åter ramla bort. Det är tyvärr på lång sikt inte möjligt att förklara för den europeiska medborgaren att det finns mycket pengar som inte används medan de nationella staterna måste bidra med mer till Europa. Just strax innan utvidgningen är det ett mycket obekvämt och svårt avvägande. De gemensamma kostnaderna som vi bär har vuxit till en gemensam solidaritetskänsla inom Europa. Det måste också förbli så innan och efter utvidgningen. Men innan det har kommit så lång, måste det vara tydligt vad som är den tillkommande karaktären för att projekt betalas med europeiska fonder, annars håller vi på att lägga pengar från den ena påsen i den andra och i detta fall dessutom sätta oss på den. Alltså en uppmaning till alla myndigheter om att lägga bra förslag för att kunna använda dem. Kvällen innan utvidgningen är en oanvänd bomb med pengar fel signal för sammanhållningen i den europeiska solidariteten och särskilt mot Mellan- och Östeuropa.

Botz
Fru ordförande, fru kommissionär! Jag skulle kort vilja säga något om två punkter. För det första om additionaliteten, dock här mera ur deras synpunkt, som i tilltagande omfattning anstränger sig för att från kommunal nivå komma i åtnjutande av strukturfondsmedel. Vi har ett problem, som består i, att vi ju har flera principer inom EU. En av de senaste - säkerligen också meningsfull - är ju, att vi försöker, att reducera den offentliga skuldsättningen. Efter Amsterdam är det genom stabilitetspakten tämligen permanent och strikt fastställt, att det förblir så. En konsekvens av detta fastställande kommer att bli och det visar sig redan för kommunala budgets, att det i synnerhet för små kommuner blir allt svårare, att få fram egna kompletterande medel för EU-projekt, även om självfallet och naturligtvis nationella och regionala medel tillkommer. Vi måste akta oss för, att detta inte blir till en hämmande tendens för vissa regioner. Jag tror, att vi måste motverka detta i rätt tid.
För det andra skulle jag vilja komma med en kommentar om partnerskapsprincipen. I den vidare förlängningen av denna princip finns det i flera avseenden alltjämt stora reserver. Jag skulle här uttryckligen vilja tacka kommissionen för att den inom detta område gjort betydande insatser och också tagit initiativ. Om det alltjämt finns hinder, då finns dessa till största delen mellan nivåerna för de nationella regeringarna, de regionala förvaltningarna och ofta mellan de sistnämnda och de lokala myndigheterna. Vi har t ex hos oss i Thüringen, om jag får säga detta, talrika på demokratiskt sätt utvecklade regionala utvecklingskoncept, vilka alltjämt i alltför liten utsträckning tagits med i utarbetandet av programplaneringsdokumenten.
Avslutningsvis skulle jag i detta sammanhang vilja påpeka en sak: den, som under de kommande åren vill lösa de avgörande frågorna inom detta område, måste ägna större uppmärksamhet åt partnerskapsprincipen, emedan huvuduppgiften egentligen består i, att på ett effektivare sätt utnyttja mindre medel.

Rack
Fru ordförande, fru kommissionär, mina damer och herrar! Med denna sjunde årsrapport över strukturfonderna har i och med år 1995 för första gången också de nya medlemsländerna Österrike, Sverige och Finland kommit med i rapporteringen. Vi hade för kort tid sedan tillfälle, att i en separat rapport om genomförandet av regionalpolitiken i dessa tre medlemsländer i viss mån specificera de där gjorda erfarenheterna och jag tar dagens tillfälle i akt, att göra en och annan jämförelse. Delvis ger detta mycket intressanta synpunkter.
I mångt och mycket var vårt betänkande mycket likartat. Vi tvingades kritisera, eftersom detta utgör ett verkligt problem, att vi såväl på gemenskapsnivå som också i medlemsländerna i många fall haft och har alltför omfattande byråkrati, alltför många program och slutligen tillkommer jämförelsevis alltför lite pengar. På en rad punkter har bilden från de tre nya medlemsländerna varit mera positiv än vi kunnat konstatera för det europeiska genomsnittet och i varje fall också i vissa negativa highlights . I synnerhet vad gäller anslagsutnyttjandet kunde, trots det faktum, att vi bara varit medlemmar mycket kort tid, de tre nya medlemsländerna under denna inledningsfas genomgående utnyttja en mycket stor del av dessa anslag. I detta sammanhang erinrar jag om, att fram till utgången av detta år då ännu icke utnyttjade medel under alla förhållanden kan och ska utnyttjas.
Totalt sett var användningen av anslagen mycket god. För SMF, för kvinnoprogrammen, för informationssamhället och framför allt också med avseende på LEADER och INTERREG har vi haft enastående exempel på att anslagen utnyttjats väl. Vissa saker var mera negativa. I synnerhet har det i de nya medlemsländerna inte eller ännu inte verkligen lyckats, att klargöra, att här också EU-medel tillförts aktuella projekt. Detta måste vi ta som en anledning, att ta konsekvenserna. Vi måste förbättra denna informationsverksamhet, vi måste också lära av best practices , vi måste också i framtiden genomföra planeringen omsorgsfullt. Det är med glädje vi hör, att kommissionen själv planerar, att radikalt och tydligt förenkla programmen för nästa period.
Vi, i vår egenskap av Europaparlament, deltar gärna i detta arbete, även om vi ännu inte har tillgång till de nya medbestämmandeformerna från Amsterdamfördraget.

Berend
Fru ordförande, fru kommissionär, bästa kollegor! Den sjunde årsrapporten visar på en besynnerlighet, inte bara därför att tre nya medlemsstater var med för första gången, utan egentligen mera därför att avgivandet av rapporten äger rum i början av den andra planeringsperioden, då diskussionen om omarbetandet av strukturfonderna redan är i full gång. En tillbakablick på det som hänt, i detta fall till år 1995, är egentligen bara meningsfull, om man därav drar lärdomar för framtiden.
Därför vill jag nu inte än en gång positivt uttala mig om de många positiva områden, som kommissionens rapport uppvisar, även i jämförelse med de tidigare rapporterna, utan istället sätta fingret på några ömma punkter. Liksom tidigare i samband med de föregående årsrapporterna måste också här konstateras, att förmånstagarna i praktiken råkar ut för problemet med en överdimensionerad byråkrati och en mer eller mindre oflexibel betalningsprocedur. Därför är förenklingen av de rättsliga föreskrifterna och förvaltningsrutinerna verkligen inga tomma ord, även om man ständigt får sig itutat dessa begrepp, utan utgör en viktig slutsats för omarbetningen, om man önskar åstadkomma större effektivitet och öppenhet.
Också i den sjunde årsrapporten står det enligt min åsikt klart, att i regioner, där en decentraliserad förvaltning förverkligats, har detta lett till ett bättre ianspråktagande av strukturfondsinsatsernas möjligheter. Genom decentraliserad förvaltning går det också att i många medlemsstater lösa ett akut problem, när regionerna med avsevärd försening erhåller betalningarna från Bryssel.
En ytterligare slutsats erhålls i samband med planeringen. Här måste större hänsyn tas till de regionala aktörernas direkta politiska ansvar vad gäller den strukturpolitiska målsättningen och fastläggandet av prioriteringarna. Och om man för strukturfonderna 2000 och 2000+ önskar flera möjligheter, oberoende av statistiska basdata, då måste också utrymme finnas för en relativ förändring, för att kunna reagera på oförutsägbara strukturella svängningar. Kort sagt, det måste också gå att på ett flexibelt sätt i efterhand korrigera programmen, ett krav, som vi också ska ställa upp för revisionen.

Wulf-Mathies
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka de båda föredragande, Novo och Novo Belenguer, för deras klara och välbalanserade betänkanden, liksom alla, som här deltagit i diskussionen, för deras värdefulla synpunkter, vilka i själva verket är desto viktigare, eftersom det ju inte bara handlar om år 1995, utan förhoppningsvis om att vi gemensamt ska göra det bättre, som vi åstadkommer efter år 2000.
Låt mig till att börja med kortfattat gå in på några frågor i samband med rapporten om sammanhållningsfonden för 1995. Det gläder mig, att här uttryckligen satts värde på de framsteg, som vi gjort i riktning mot en mera likformigt fördelad finansiering av miljöoch trafikprojekt. Som ni vet eftersträvar kommissionen, inte till de berörda medlemsstaternas begeistring, för hela planeringsperioden en hälftenuppdelning av anslagen på miljö- och trafiknätsinvesteringar och jag kan säga, att den positiva utveckling, som ni sett 1995, också stabiliserats. 1996 har det lyckats oss att få en nästan perfekt balans med vardera 1, 2 miljarder ecu för miljö- och trafikprojekt.
Jag tycker, att uppslaget att i större omfattning kombinera miljö- och trafikprojekt är intressant och vi kommer också att med tanke på de möjligheter, som vi praktiskt har inom detta område, noga ta hänsyn till detta. I övrigt påpekar vi också kraftfullare för medlemsstaterna nödvändigheten av att bygga ut järnvägar, hamnar, kombitransporter och stadstrafik och därigenom prioritera miljövänligare trafikformer framför gigantiska vägbyggnadsprojekt. Jag tycker, att vi också där går framåt långsamt och stegvis men jag kan inte påstå, att jag är nöjd med framstegen totalt sett.
Vi hoppas, att vi med det nya direktivet om miljökonsekvenskontrollerna, som rådet beslutade om i mars, också kommer fram till en procedurförbättring och kommissionen kommer att se till, att denna procedur också tillämpas på ett korrekt och strikt sätt. Visserligen kan vi inte heller göra mera än detta ty vi är sannolikt överens om, att vi skulle kunna föreställa oss ännu bättre miljökonsekvenskontroller, vilka på ett bättre sätt motsvarade vad ni och vi har på hjärtat. Vi har också just i samband med överenskommelserna med parlamentet om greening av budgeten utbildat våra olika handläggare inom denna sektor, så att de kan utföra mera exakta granskningar och också känner till problemen bättre.
Inom ramen för greening of the budget kommer sammanhållningsfonden därutöver att ge fristående experter i uppdrag att göra en total värdering av sammanhållningsfondens bidrag till miljöskydd och hållbar utveckling. Jag är inte säker på, att vi kommer att få ut enbart lovsånger av detta men jag tror, att det är viktigt, att vi lär av detta för framtiden.
Vad gäller de små projekten, framför allt inom miljöskyddssektorn, skulle jag bara vilja påpeka, att kommissionen redan är extremt flexibel inom detta område, för att överhuvudtaget uppnå denna 50 %-iga uppdelning och att vår flexibilitet mycket väl också rör sig i reglementets utmarker, eftersom detta egentligen mera är inriktat på stora projekt. Jag delar visserligen er åsikt, att speciellt många kommunala miljöskyddsprojekt också behöver vårt stöd. Därför har vi också många gånger samlat ihop dessa, för att på så sätt ge större utrymme åt miljöskyddsområdet i sammanhållningsländerna.
I ditt betänkande begär du än en gång information om tillämpningen av konditionalitetsklausulen. Jag skulle vilja påpeka, att proceduren förklaras utförligt i sammanhållningsfondsrapporten för 1996 och att vi därigenom också efterkommer det önskemål du uttryckt vid den tidpunkt när vi första gången tillämpat denna procedur.
I betänkandet om strukturfondsrapporten 1995, för vilket jag också tackar hjärtligt, kritiserar du med rätta det ringa ianspråktagandet av budgetmedel, i synnerhet under inledningsfasen 1994-95, de komplicerade rutinerna och den omfattande - jag tycker, att vi kan säga alltför omfattande - byråkratin inom såväl medlemsstaterna som kommissionen.
Låt mig emellertid konstatera, att genomförandet av budget förbättrats väsentligt under mellantiden. Således utnyttjades budgetmedlen till nästan 100 % under 1996. Också treårsutvecklingen är totalt sett tillfredsställande; detta innebär dock inte, att vi inte haft avvikelser inom vissa sektorer. Beträffande den italienske ledamotens inlägg måste jag säga, att det ju inte bara är de nationella programmen, som i hög grad bidragit till att Italien kommit efter, utan att det i vissa regioner alltjämt praktiskt taget ingenting alls blivit gjort. Det finns därför inte heller något universalbotemedel utan i grund och botten hänger det på att man på alla tre nivåerna - det europeiska, nationella och regionala planet - arbetar för samma sak.
Låt mig trots detta till förklaring konstatera, att det ifråga om strukturfondsprogrammen rör sig om fleråriga program. Klart är, att om man planerar en investering över flera år, ökar utgifterna som regel först under de senare åren, vilket inte ovillkorligen innebär, att arbetet utförs på ett dåligt sätt. Det är istället så, att det ibland går åt lite mera tid innan projekten är klara och färdiga att binda upp medel och innan utbetalningar sker. Detta oaktat är jag av den åsikten, att det förekommer en stor gråzon mellan ett normalt förlopp i samband med fleråriga program och det, som vi här delvis måste klaga över som dåligt utnyttjande av anslag. Det skulle glädja mig, om vi med gemensamma ansträngningar skulle lyckas att exempelvis för nästa strukturfondsperiod åstadkomma någonting i stil med genomföranderapportering men vänligen inte bara relaterad till anslagsutnyttjande utan till programmens och projektens kvalitet, ty det gagnar oss inte att pengarna ges ut för dåliga ändamål. Vi måste försöka, att kombinera såväl det faktum, att pengarna betalas ut på föreskrivet sätt som att de utnyttjas för bra och framgångsrika projekt och detta kommer säkert inte att bli någon lätt uppgift.
I övrigt skulle jag än en gång vilja påpeka, att i de flesta fall, där det förekommit kritik i regionerna mot den långsamma utbetalningen av anslag, medlen funnits parkerade i medlemsstaternas huvudstäder, vilket innebär att det framför allt också i medlemsstaterna är synnerligen nödvändigt med både betydande förenklingar och förbättrade rutiner.
I ditt betänkande - och för detta är jag mycket tacksam - framhåller du betydelsen av grunderna för den europeiska strukturpolitiken såsom uppdraget för ekonomisk och social sammanhållning, additionaliteten och utvidgningen och fördjupningen av partnerskapet. Med rätta betonar du också komplementariteten med övrig gemenskapspolitik och horisontella prioriteringar, t ex sysselsättning, miljö, jämställdhet och främjande av små och medelstora företag, som vi de senaste åren föreslagit exempelvis som vägledning för de nya mål-II-programmen men också för mål-Iprogrammen i samband med halvtidsutvärderingen som anpassningsmöjligheter, för att uppnå större effekter med avseende på arbetstillfällen och bättre ekonomiska stimulanseffekter.
Jag anser, att det är viktigt, att vi nu också faktiskt utnyttjar halvtidsutvärderingen. Vi är lite sent ute, emedan mycket ju också tagit något längre tid, även i samrådsutskotten, alltså på det plan, som vi egentligen förstärkt ville ha med i ansvarsfördelningen, liksom också i utformningen, innan experterna utsetts. Jag utlovar mig ändå möjligheten, att flexibelt kunna ta itu med förändringar i världen och de ekonomiska förutsättningarna och att i ännu högre grad tillse, att vi också faktiskt ska kunna klara av att få in permanenta arbetstillfällen som en väsentlig målsättning för strukturfonderna.
Vi kommer för övrigt att göra temainriktade utvärderingar kring frågorna sysselsättning, miljö, jämställdhet och främjande av små och medelstora företag, för att också på denna punkt uppfylla dina önskemål och jag hoppas, att så småningom också utvärderingskulturen förbättras i medlemsstaterna och inom gemenskapen. I princip har vi för ungefär ett halvår sedan för första gången kommit ett stycke på väg, även vad gäller medlemsstaternas villighet, att inte betrakta detta som en byråkratisk övning utan att använda det som en möjlighet till förbättring av strukturpolitikens genomförande och jag hoppas, att vi därmed avancerat en liten bit.
I betänkandet, liksom också i diskussionsinläggen med reformförslagen om reducering av antalet fonder, om budgetstrukturen, om decentralisering, om förstärkt kombination av krediter och lån har också för kommissionen centrala frågor vid överläggningarna om grundprinciperna för strukturfondsreformen för Santer-paketet tagits upp. Kommissionen kommer att besluta om detta paket i Strasbourg den 15 juli och lägga fram det för parlamentet den 16. Därför finns det f n ännu inga konkreta och officiella förslag.
Vissa överväganden, som härrör från sammanhållningsmötet, vid vilket också många parlamentsledamöter deltog, diskuterade jag igår med medlemmarna i utskottet för regionalpolitik och därför vill jag bara upprepa några få nyckelord. Det rör sig t ex om nödvändigheten, som vi väl alla inser, av förenklade rutiner för förverkligande och finansiering, större öppenhet, reducering av antalet mål, en kraftig minskning av gemenskapsinitiativen, en koncentration på gränsöverskridande samarbete, överföring av merparten av gemenskapsinitiativen till mainstream -program och decentralisering, vilket emellertid då också innebär klarare ansvarsfördelning. Det får inte vara så, att medlemsstaterna står för genomförandet och kommissionen fortsatt bär ansvaret. Därför kommer vi att här i samband med reformen av strukturfondsförordningen också tvingas finna klara bestämmelser, som visserligen underlättar för alla och klargör ansvarsfördelningen men som också i framtiden i slutänden säkerställer kontroll och utvärdering och jag tror, att detta utgör en väsentlig punkt, som intresserar parlamentet.
Jag tror, att vi är överens om, att vi behöver mera konkreta och bindande regler för utformningen av partnerskapsprincipen. Som ni vet har det i sammanhanget inte i första hand - inte heller tidigare - berott på kommissionens förslag utan framför allt på medlemsstaternas bristande vilja att acceptera dessa förslag. Trots detta tror jag, att våra erfarenheter lett fram till nödvändigheten av att fortsätta på den inslagna vägen och jag är säker på, att debatten kring Agenda 2000 och reformen av strukturfondsförordningarna under de närmaste månaderna kommer att ge oss många tillfällen till utförliga överläggningar. Jag tackar för uppslagen och för dagens diskussion!

Ordföranden
Tack så mycket, Wulf-Mathies!
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Avtal med Kirgizistan
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0032/97) av Chesa för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om förslag till rådets beslut (KOM(95)49-11156/95 - C4-0685/96-95/0063(CNS)) om Europeiska gemenskapens slutande av interimsavtalet mellan Europeiska gemenskapen, Europeiska kol- och stålgemenskapen och Europeiska atomenergigemenskapen å ena sidan och Kirgizistan å andra sidan om handel och handelsrelaterade frågor.

Chesa
Fru ordförande, utskottet för externa ekonomiska förbindelser godkände interimsavtalet med Kirgizistan av samma anledningar som det godkände partnerskapsavtalets ekonomiska och kommersiella aspekter.
Avtalet vilar på svårigheter och framtidsutsikter för Kirgizistans ekonomi, svårigheter som följer av Sovjetunionens upplösning, är knutna till relationerna med övriga republiker i Asien och till ekonomins privatisering och modernisering, vilket till att börja med tagit sig uttryck i en sänkning av jordbruks- och industriproduktionen och en minskad livsmedelsproduktion.
Partnerskapsavtalet från 1994, som liknar de som redan slutits med andra länder i det forna Östeuropa, gäller framförallt tre stora punkter. Den första är handel med varor, på grundval av mest gynnad nationsprincipen när det gäller tullfrågor, där textilprodukterna omfattas av separat avtal. Den andra punkten omfattar bestämmelser avseende handel och investeringar och innehåller framförallt villkor gällande sysselsättning, fastställande av företagens verksamhet, löpande betalningar, avreglering av transaktionerna och immaterialrättsskydd. Den tredje punkten gäller ekonomiskt samarbete för att bidra till reformprocessen, ekonomisk sanering och hållbar utveckling i Kirgizistan.
Det ekonomiska samarbetet koncentreras därför på ekonomisk och social utveckling, utveckling av mänskliga resurser, stöd till företag, jordbruk och livsmedel, civil kärnkraftsanvändning, transporter, turism, miljöskydd, samarbete i allmänhet och en rad andra områden. Betydelsen av dessa områden som omfattas av fördraget om partnerskap och samarbete, gör framtiden extra lovande för de ekonomiska och kommersiella förbindelserna mellan Kirgizistan och Europeiska unionen.
Av samtliga dessa anledningar ber jag våra parlamentsledamöter att uttala sig till förmån för interimsavtalet mellan Europeiska unionen och Kirgizistan, särskilt med tanke på att budgetutskottet lämnat ett positivt yttrande.

Schwaiger
Fru ordförande, fru kommissionär, bästa kollegor! För Europeiska folkpartiets grupp skulle jag vilja ansluta mig till vår föredragandes, Chesa, positiva bedömning av interimsavtalet och likaså föreslå er, att godkänna slutandet av interimsavtalet.
Därigenom möjliggörs en snabb tillämpning av de handelsrelaterade föreskrifterna i partnerskaps- och samarbetsavtalet. Efter Sovjetunionens sönderfall kämpade och kämpar denna centralasiatiska republik alltjämt inte bara med enorma politiska utan också mycket allvarliga ekonomiska svårigheter. Hela handelssystemet föll samman, under lång tid var en ordnad livsmedels- och energiförsörjning knappast längre möjlig. Detta har lett till den än idag märkbara ekonomiska isoleringen och därigenom också till en motsvarande blockering av den vidare ekonomiska utvecklingen.
Paradoxalt nog låses Kirgizistan dessutom ytterligare i sin besvärliga situation genom den nyligen inledda tullunionen med Kazakhstan och Uzbekistan, eftersom de båda partnerstaterna planerar och också verkställer handelsbegränsningar gentemot tredje land. Å andra sidan går det att se en stor utvecklingspotential i de ekonomiska och handelspolitiska relationerna mellan Kirgizistan och EU. Således har TACISprogrammen för Kirgizistan reformerats i grunden, vilket kan leda till ett starkare lokalt engagemang och flera investeringspartners.
Kirgizistans ambitiösa privatiseringsprogram utgör huvudbeståndsdel i den påbörjade ekonomiska reformen. Hittills förefaller emellertid befolkningen själva föga motiverade att gå över till privatekonomi och skapa existensförutsättningar, fastän en gradvis minskning av inflationen kan noteras. Just därför förefaller följande områden särskilt lämpliga för ett förstärkt samarbete mellan EU och Kirgizistan. För det första: utveckling och förverkligande av en ny inhemsk energiresursplanering. För det andra: överföring av tekniskt och administrativt kunnande. För det tredje: etablerandet av joint ventures inom tjänste-, turism- och infrastruktursektorerna.
Men hur står det till med förmedlingen av företagaregenskaper till unga kirgiser? Hur organiserar kommissionen denna hjälp till självhjälp, just för att äntligen få fart på privatiseringen? Skulle inte här möjligheterna med TACIS-programmet utnyttjas mera än tidigare?
Under alla förhållanden förefaller det mig klart, att interimsavtalet erbjuder en gynnsam ram för handel och handelspolitisk utveckling mellan Europeiska unionen och Kirgizistan och vi borde understödja detta avtal.

Schroedter
Fru ordförande, till att börja med några principiella synpunkter på rådets och kommissionens strategi, att istället för det omfattande partnerskaps- och samarbetsavtalet forcera fram ett rent handelspolitiskt samarbete. De gröna kan inte ställa upp på denna strategi utan anser det mycket viktigare, att partnerskaps- och samarbetsavtalet träder i kraft tämligen snabbt och att inte EU-intressen står i förgrunden utan att en totalstrategi följs till stöd för omvandlingsprocessen i dessa länder.
Detta får nämligen ödesdigra följder för Kirgizistan. I praktiken är det så, att bara 2030 % privatiserats och att lagstiftning med avseende på privatisering inte alls existerar i någon högre grad utan att bara leasing är möjlig. Demokratiseringen har stannat av och det är nödvändigt med mycket kraftigare stöd inom detta område. Å andra sidan har dock EU stort intresse av att utvinna Kirgizistans värdefulla resurser, t ex guld- och uranfyndigheterna och påverkar därmed på ett förstörande sätt de värdefulla naturreservaten i denna bergsrepublik. Det som ännu finns bevarat, kommer då med säkerhet att förstöras. Avtalen ligger redan i byrålådorna. Joint ventures är också nu möjliga men för detta behövs det inte i första hand ett interimsavtal. Partnerskaps- och samarbetsavtalets totalstrategi vore en bättre lösning.

Wulf-Mathies
Fru ordförande, till att börja med skulle jag vilja tacka föredraganden för hans utmärkta betänkande. Kommissionen delar hans åsikt, att detta är ett viktigt steg i våra relationer med Kirgizistan. Målet med interimsavtalet är att bestämmelserna om handel och handelsrelaterade frågor ska träda i kraft, utan att invänta dess ratificering av alla medlemsstaters parlament och jag tror, att detta första steg mycket väl också utgör ett positivt steg med avseende på den ekonomiska och demokratiska utvecklingen där.
Interimsavtalet innehåller också bestämmelser om iakttagande av demokratins principer och respekt för de mänskliga rättigheterna. Ikraftträdandet möjliggör och främjar utvidgandet av handelsrelationerna, vilka f n ännu knappast är utvecklade. Det har redan flera gånger framhållits, att det i Kirgizistan handlar om det svagaste bilaterala handelsutbyte, som noterats mellan EU och någon av de ur den tidigare Sovjetunionen uppkomna republikerna. Jag tror också, att till bilden hör, att utnyttja medlen från TACIS för utbildningsprogram i akt och mening att omforma näringslivet och också genom egna verksamheter utnyttja de egna resurserna. Därför är ungefär en tredjedel av TACIS-medlen avsatta för utbildningsprogram av detta slag.
I och med att interimsavtalet trätt i kraft går det att på grundval av bestämmelserna om respekt för mänskliga rättigheter också utöva tryck på den kirgisiska regeringen, i den mån detta är nödvändigt och om brott mot de mänskliga rättigheterna skulle förekomma i den mycket unga och icke konsoliderade demokratin Kirgizistan. Vi hoppas därför, att detta totalt sett utgör ett första positivt steg för en förbättring av relationerna, liksom också för förbättring av Kirgizistans möjligheter.

Schroedter
Fru ordförande! Wulf-Mathies, jag vet att du inte är någon expert på området men faktum är, att detta löfte att stödja demokratin med demokratiklausulen också regelbundet serveras oss av van den Broek. Men när det verkligen gällt att tillämpa den, har alltid stor tystnad rått. Jag ber dig, att framföra min begäran till van den Broek, att äntligen tillämpa ett förfarande, som legat i byrålådan sedan 1995, så att löftet verkligen uppfylls. Det, som ständigt lovats oss, borde äntligen ske, d v s att demokratiklausulen också måste tillämpas, där svårigheter förekommer. Hittills har det bara varit tomma löften!

Ordföranden
Fru Schroedter, det var ingen fråga, det var en fortsättning på debatten.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen ommer att äger rum i morgon kl. 12.00.

Phare-programmet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0165/97) av Wiersma för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om kommissionens årsrapport om Phare för 1994 och 1995 (KOM(95)0366 - C4-0022/96 och KOM(96)0360 - C4-0176/97).

Wiersma
Fru ordförande, jag är rädd att detta är en debatt för protokollet. Min ursäkt till alla kollegor som fortfarande är här i kväll. Det är i sig mycket synd eftersom Phare-programmet är den Europeiska unionens viktigaste instrument för stöd till Mellan- och Östeuropa och det kommer förhoppningsvis också att vara det viktigaste instrumentet när det gäller att möjliggöra utvidgningen av den Europeiska unionen med de länderna. Jag är rädd att det sätt på vilket frågan tagits upp på föredragningslistan har stött bort väldigt många människor, men det är tydligt avsikten att använda denna diskussion för att diskutera framtiden för det Phareprogrammet.
Om sex månader kommer diskussionerna om en utvidgning att börja med ett antal länder från Mellan- och Östeuropa, på en ö i Medelhavsområdet. Det är naturligtvis en mycket viktig investering för framtiden för ett mer integrerat och ett säkrare Europa. Det gör en grundlig betraktelse av Phare-programmets fungerande som det viktigaste instrumentet i utvidgningsprocessen också så brådskande. Så som jag sa, vi har utnyttjat tillfället med årsrapporten för en något mer grundläggande bedömning av Phare-programmet, en framtidsinriktad bedömning. Parlamentets konstruktiva uppställning då denna rapport skrevs och diskussionen som under tiden hölls med kommissionen om många aspekter, blir i kväll tyvärr avhyvlad, åter med respekt för den närvarande kommissionären, genom kommissionär Van den Broeks frånvaro. Jag beklagar det mycket, kanske måste vi vara något mer negativa nästa gång.
Ändå skall jag nämna ett antal punkter, även om jag redan har sagt att detta mer är en debatt för protokollet, som jag snabbt tycker förtjänar största möjliga uppmärksamhet från kommissionen vid den vidare utarbetning av revideringen av Phare-programmet. Från utvärderingen av till exempel situationen för Phare-programmet i Rumänien kom en viktig flaskhals i Phare-programmet fram, som enligt mig är allmängiltig, nämligen dåliga utvärderingar, eller avsaknad av utvärderingar får genomslag på genomförandet av projekt. Hur kan detta förbättras? Vi har som parlament för lite insikt om vad de verkliga effekterna är av miljarderna som investeras i Östeuropa av den Europeiska unionen i detta ögonblick. Det finns stor otydlighet om målsättningarna för de olika Phare-projekten i de olika länderna i Mellan- och Östeuropa. Det är också otydligt hur projekten bidrar till reformprocessen och sedan till utvidgningsprocessen. Endast om vi förfogar över verkliga utvärderingsinstrument, kommer vi också som parlament, men också som Europeisk union vara i stånd att se hur våra stödförsök också verkligen bidrar till en lyckad utvidgningsstrategi.
För det andra, en viktig punkt, det är fråga om stor negativ användning i Phareprogrammet. Av de budgeterade pengarna används en stor del inte eller för sent. Det är en situation som är mycket beklagansvärd tycker jag. Det har redan talats mycket om det i detta parlament, men jag tror att det i framtiden framför allt måste ses på sätten hur det kan göras ett slut på situationen. Det skadar Phare-programmets fullvärdighet, men det är naturligtvis till nackdel för länderna som pengarna är avsedda för. Jag yrkar därför också på att sätta in mer pengar för stora projekt, framför allt inriktade på att främja investeringar, på förbättringar av infrastrukturen i kandidatmedlemsstaterna och på förbättring framför allt också av, vad jag kallar, den administrativa kulturen i de länderna, en administrativ kultur som ännu inte uppfyller standarderna som gäller inom den Europeiska unionen och det är framförallt av vikt att myndigheter och administrationer i kandidatmedlemsstaterna kommer att kunna hantera regelgivningen och avtalen som gäller inom den Europeiska unionen.
En annan viktig punkt som jag skulle vilja ta upp är frågan om prioriteringar. Jag är rädd att all uppmärksamhet under kommande år kommer att rikta sig på framgångsrika kandidatmedlemsstater för att säga det så, länder som Ungern och Polen där alla säger att de kommer att höra till den första rundan av nya medlemsstater och nykomlingar. Jag ser också den utvecklingen, det finns en viss logik där, men därför pläderar jag särskilt för en extra investering och extra uppmärksamhet inom ramen för Phareprogrammen för länderna som hotas av att hamna i andra rundan. Jag tycker att det skulle vara en mycket viktig utgångspunkt för detta parlament.
Jag vill säga något om administrationen av Phare-programmet. Det har talats mycket om det i detta parlament, om att lämna ut projekt på entreprenad, om att lämna ut på entreprenad av utlämnade på entreprenad, för att uttrycka det så. Vi tycker som parlament, som utskottet för externa förbindelser att kommissionen själv måste ta mer ansvar och att frågor som hör till politiska tjänstemän, som är underkastade den Europeiska unionens förvaltning, att det politiska ansvaret mer måste komma till sin rätt. Det betyder alltså också i realiteten en utökning av bemanningen av till exempel Phare-programmet.
Jag vill också be om uppmärksamhet för en annan viktig punkt, också inom ramen för tillträdesstrategin. Det är frågan om demokrati och demokratisering. Jag tycker att mer pengar måste avsättas för utveckling och förstärkning av demokratin i länderna som har anmält sig till den Europeiska unionen.
Slutligen - och jag tycker att den är en sista viktig punkt - om vi tittar på framtiden och användningen av medel från den Europeiska unionen till kandidatmedlemsstaterna, som är mycket viktig för att låta de länderna vinna, bör mycket större eftertryck läggas på samfinansiering också inom Phare-programmet så att länder också själva tvingas att avsätta pengar för gemensamma projekt.
Det var ett antal påpekanden som jag kunde avbörda mig under talartiden som tilläts mig. Jag hoppas att kommissionen tar åt sig dessa rekommendationer, men framför allt att kommissionen i framtiden, men också detta parlament, vi måste också rikta det till oss själva, kommer att ta diskussionen om utvidgningen och medlen som vi sätter in, något mer seriöst.

Swoboda
Fru ordförande, fru kommissionär, bästa kollegor! Jag beklagar på samma sätt som min kollega Wiersma, att hans betänkande, som jag anser vara mycket bra och viktigt, föredras för ett begränsat antal ledamöter i denna kammare.
Låt mig, eftersom de väsentligaste, grundläggande punkterna redan framförts, då kanske komma med några synpunkter på erfarenheter av Phare från den senaste tiden. För det första: nyligen har den alleuropiska trafikkonferensen ägt rum i Helsingfors. Jag var med där och lade märke till, hur den ena regeringsrepresentanten efter den andra från de östeuropeiska staterna mycket tydligt betonat hur viktiga Phare-programmen är för utvecklingen av infrastrukturen i dessa länder. Om Europa ska växa samman och det ska ju växa samman, då är just utbyggnaden av infrastrukturen, i synnerhet inom de allmänna kommunikationerna - men också utöver detta - helt avgörande och till detta bidrar Phare. Om vi tittar på översiktskartorna i de båda årsrapporterna så framgår av dessa tydligt hur mycket som görs för trafiken.
Jag anser nu och detta tog kommissionär Wulf-Mathies också just upp, att det just i samband med utvecklingen de närmaste åren kommer att bli viktigt, att ännu bättre länka samman Phare-programmen i Östeuropa med de regionala infrastrukturprogrammen i väst, för att förverkliga ett ännu större mål. Ty när det nu i Helsingfors beslutats om korridorer och det nu tillkommit ännu en tionde korridor, så är det mycket viktigt, att detta också omsätts i realiteten.
För det andra: jag var förra veckan med en parlamentsdelegation i Zagreb i Kroatien. Där märkte vi också vilken stor betydelse Phare tillmättes, nämligen som stöd och hjälpmedel till förmån för ekonomiska faktorer men också för integration och demokratisering. Jag menar, här hade vi först förbehåll. Vi borde dock överväga i vilken utsträckning inte också just inom ramen för den målinriktning, som vår kollega Wiersma också nämnt, nämligen främjande av demokratisering och främjande av integration av olika grupperingar av etniskt ursprung etc, nya samtal borde tas upp, för att på ett ännu mera målinriktat och effektivt sätt kunna använda Phare inom detta område.
Albanien utgör säkerligen ett exempel på hur en mängd pengar gavs utan att användes särskilt effektivt. Jag skulle här nu inte konkret vilja kritisera någon men dock påpeka detta och be kommissionen, att i samband med att dessa medel utnyttjas mera kraftfullt sträva efter, att de också används effektivt. Jag vet, att det är svårt att övertyga ett land: ni får pengar men ni måste ändra era förvaltningsstrukturer, ni måste ändra er attityd, er politiska struktur. Men detta kommer att bli viktigt, annars kommer Europas medborgare att ställa sig frågan i vilket syfte vi ger pengar, om de då i denna omfattning används negativt eller helt enkelt förslösas? Då är det de berörda länderna själva men också för de västeuropeiska länderna viktigt, att mera noga tillse, att dessa pengar också används på bästa sätt.
I detta avseende kommer vi gärna att rösta för Wiersmas betänkande. Vi anser Phareprogrammet vara ett väsentligt program, som kommer att få ännu större betydelse genom utvidgningen av Europeiska unionen. Vi anser dock, att kommissionen mera uppmärksamt ska se till att medlen används effektivare.

Schwaiger
Fru ordförande, fru kommissionär, bästa kollegor! Phareprogrammet är, tycker jag, ett äkta barn till Europaparlamentet. Det var modiga kollegor, som i slutet av 80-talet samlade ihop befintliga budgetmedel för att främja moderniseringen av den ungerska och polska ekonomin, länder som på den tiden precis höll på att bryta sig loss från Sovjetunionens hegemonianspråk.
Modernisering av ekonomin innebär naturligtvis omläggning av ekonomin mot social marknadsekonomi. Vi är mycket intresserade av, att Phare-programmet är ett framgångsrikt program och att det under de kommande åren varaktigt infogas i förberedelsestrategin för medlemskap, som nu också kommer att ges en differentierad utformning i Agenda 2000. Men - och där håller jag med vår föredragande och kollega Wiersma - vi ser ännu inte helt klart, om Phare-medlen numera används effektivare än i början, om överdrag av medel sker eller om de inte räcker till och om feldispositionerna, som under inledningsfasen framför allt gynnade EU: s konsultfirmor, under mellantiden rättats till.
När man betraktar de vackert uppställda redogörelserna, då får man ett intryck av att det utgör rapporter från en industriorganisation, visserligen med den skillnaden, att här inte finns någon sammanfattande genomförandestatistik utan att det finns statistik över utgifter, som inte på något sätt uppvisar någon hänvisning till ett genomförandeperspektiv och en genomförandebakgrund. Detta försvårar naturligtvis kontrollen för Europaparlamentet, som lägger särskilt stor vikt vid en gynnsam utveckling för Phare-programmet.
Vi anser därför också, att det i längden inte är meningsfullt att avge rapporter av denna typ, utan att vi istället måste förändra kontrollmöjligheterna så som exempelvis den ungerske ministerpresidenten för några dagar sedan föreslog i det blandade parlamentariska utskottet. Herr Horn ansåg, att man skulle upprätta ett globalt anslutningsförberedelseprogram, som ger insyn med avseende på INTERREG-medel, Phare-medel och medel från Europeiska investeringsbanken och samtidigt också ger Europeiska unionen och det aktuella landet möjlighet, att använda dessa medel på ett målinriktat sätt.
Frågan inställer sig, om detta vore lösningen. Var och en av oss har sina erfarenheter. Jag skulle också kunna föreställa mig, att kommissionen kanske också någon gång undersöker, hur det var med Human Resources i Rumänien, en del av Phareprogrammet. Om man nu analyserar sammansättningen av det rumänska parlamentet, liksom också av regeringen, då kan man se ett stort antal unga politiker, vilka till en början kommit fram som medlemmar av fackföreningar eller organisationer och nu innehar viktiga politiska funktioner och också utgör en del av den politiska eliten i Rumänien. Det är ett exempel. som man bara kan se med utgångspunkt från egna erfarenheter.
Vi anser emellertid, att det måste finnas andra medel, för att i längden också göra de framsteg. som Phare utan vidare uppvisar, mera synliga, såväl för kommissionen, som måste bygga vidare på dessa, som för Europaparlamentet, som måste kontrollera dessa utgifter på ett effektivare sätt.

Van Bladel
Ordförande, jag delar herrarna Wiersmas och Swobodas åsikt om att på denna tid behandla ett så viktigt ämne. Det är ju väldigt synd.
De europeiska ledarna från toppmötet i Amsterdam lyckades inte bygga om det europeiska huset på ett sådant sätt att fler invånare kan komma in utan att vi sjunker igenom grunden. Därigenom blir Phare-programmet bara viktigare för att bevara stabiliteten i Europa. Tyvärr måste vi nu dra samma slutsatser som tidigare i kväll när det gällde strukturfonderna. Pengarna finns, men man använder inte tillräckligt. I det fallet kan som ursäkt anföras att programmet ursprungligen hade en teknisk karaktär och med snälltågsfart var tvunget att hålla på med en bred skala av allehanda teman på allehanda nivåer i samhället, utan att kriterierna var riktigt tydliga. För omfattande och för lite riktade.
Fördragande, herr Wiersma, har lagt fram en bra analys av situationen och lagt utomordentligt meningsfulla förslag. Först skissar han nödvändigheten för att komma fram till en ny strategi. Det har mitt instämmande. Därvid finns prioriteringarna vid demokratifrämjande, att följa de mänskliga rättigheterna, nukleär säkerhet och miljöförvaltning. Även att stimulera gränsöverskridande samarbete som kan främja stabiliteten och status-quo i regionen, är positivt.
Dock vid verkställandet av projekten, skulle jag hellre se mer anställning av människor som måste genomföra det här, än en ökning av ledamöterna i de icke-statliga organisationerna, hellre också mer samfinansiering med myndigheterna i de berörda länderna. Det är verkligen uppbyggnad underifrån.
För att slutligen låta anslutningen av dessa länder till vårt marknadssystem ske, skulle Phare behöva främja lagstiftning för tillsyn av banker och det finansiella systemet, för, ordförande, det vet vi allihop, vittvättningstekniken har också blivit ett ofta förekommande fenomen i Mellan- och Östeuropa.
Slutligen har vi inte det egna huset klart för de nya invånarna. Låt oss i alla fall se till att ge de nya invånarna den rätta handräckningen, mer riktad än tidigare, för att ställa de egna sakerna i ordning. Betänkandet från herr Wiersma är en verklig ögonblicksbild för det och en utmärkt bas att föra politik på. Jag gratulerar honom härmed och hoppas att fortsättningen på detta betänkandet kan diskuteras vid ett annat tillfälle i detta parlament, när det finns fler representanter för Europa närvarande.

Plooij-Van Gorsel
Ordförande, kollegor, också mina gratulationer till herr Wiersma för hans utmärkta arbete. Detta betänkande lämnar inget att önska i tydlighet. Jag hoppas då att också kommissionen - även om den inte är representerad här av herr Van den Broek - tar till sig av all kritik som finns angiven här. För hur kan vi bedöma om europeiska medel används effektivt om det inte finns några kriterier som dessa kan prövas mot. För någon tid sedan var jag med en delegation i Tjeckien, och där frågade man mig om Phare-programmet i synnerhet var ett sysselsättningsprojekt för västerländska konsulter.
Phare-programmet har långsamt förändrats och växt från ett program för teknisk assistans till ett program för stöd för tillträde av länderna i Mellan- och Östeuropa. Vad betyder det nu för Phare och för de framtida prioriteringarna? För det första, förbättring av infrastrukturen i länderna på områdena transport, telekommunikation, energi, kunskap, men också - och det sa också fru Van Bladel - också bankinfrastrukturen är av stor vikt. För annars kan det inte investeras. En andra punkt är förstärkning av den lagstadgade och institutionella ramen och assistans inom områden där unionen lägger allt mer betoning, så som fri konkurrens, miljö, säkerhet för atomkraft och ett gynnsamt klimat för små och medelstora företag. Detta ställer andra krav på vägledningen av projekten, såväl hos kommissionen som hos de lokala myndigheterna i Central- och Östeuropa. Kommissionen måste göra sina procedurer enklare och mer transparent. Men också östeuropeiska myndigheter bör snabbare reformera sina institutioner och minska byråkratin så att ingen negativ användning sker längre. Men de stora finansiella behoven för Östeuropa kan inte bara finansieras av västerländska myndigheter. Det finns också behov av mycket privat finansiering. Bankerna är beredda till det. Det finns redan ett förslag på en ny Marshallplan och det måste då framför allt komma från den privata banksektorn. De privata investerarna måste lockas och det behövs en stimulerande regelgivande ram i de berörda länderna, tillika med stabilitet. Den Europeiska unionen kan med hjälp av Phare-programmet bidra aktivt till det. Villkor kan ställas på dessa länder varefter omfattande finansiering kan ske från den privata sektorn.

Schroedter
Fru ordförande, bästa kollegor! Också jag måste tacka föredraganden för att han åstadkommit ett så bra betänkande. I synnerhet det faktum, att han tagit med flera impulser från kollegor och att han haft långa samrådsprocedurer i utskotten förlänar detta betänkande en verkligt enastående kvalitet, som inte tidigare förekommit i detta parlament vad gäller Phare-programmet.
De ansträngningar, som omvandlingsprocessen för med sig i dessa länder, ska särskilt främjas där problemen är som störst och även denna artikel understödjer vi till fullo. Visserligen är det så, att Phare-programmet inte räcker till för de central- och östeuropeiska ländernas tillnärmningsprocess före anslutningen till Europeiska unionen. Därför vore det mycket viktigt, att fundera över, om vi inte här åter borde utveckla nya idéer kring ett för anslutningsstrategin värdigt främjandeprogram, vilket i mycket större utsträckning baseras på strukturfonderna än hittills Phare gjort, eftersom Phare varken med avseende på beloppsstorlek eller ur främjandesynpunkt eller ur procedurhänseende överhuvudtaget är värdigt en anslutningsstrategi och därför kan det inte heller främja motsvarande målsättningar. Här skulle övervägas, om man inte redan i förväg borde överföra den ena eller den andra strukturfonden på de central- och östeuropeiska länder, som önskar ansluta sig.

Van der Waal
Fru ordförande, kollega Wiersma har skrivit en klar analys av bristerna som är knutna till genomförandet av Phare-programmet, negativ användning av pengar, dyra consultants och externa experters stora roll, tillika med otillräcklig utvärdering av resultaten som uppnås genom Phare.
Sedan dess har kommissionen i de nya direktiven som i mars ställdes upp för Phare, redan tagit hänsyn till en viktig del av denna kritik. Projekten kommer i fortsättningen att vara tvungna att mera passa i pre-tillträdesstrategin. Det betyder att kommissionen för en tyngre röst vid fastställandet av målsättningarna för fonderna. Härvid skall mer uppmärksamhet behöva ges åt utvecklingen av infrastrukturen och industrin och anpassningen av den interna lagstiftningen i länderna i Mellan- och Östeuropa till regelgivningen i den Europeiska unionen.
Inom ramen för pre-tillträdesstrategin kommer också prioriterad uppmärksamhet att behöva ges åt uppbyggnaden av den så kallade civil society . Ett samhälle med effektiva och demokratiska institutioner som kan räkna med tillräcklig bärande yta i samhället. Kommissionär Van den Broek känner till vår oro för religiösa minoriteters position i olika mellan- och östeuropeiska länder. Genom stöd till demokratiseringar skulle Phare också vara tvungen att komma dessa religiösa minoriteter till godo.
Slutligen, vid ett nyligen avlagt besök från en delegation från utskottet för externa ekonomiska förbindelser med Östtyskland, som jag fick vara del av, visade det sig vara av stor vikt att Phare-programmet också skulle kunna tillämpas gränsöverskridande. Genom att till exempel kombinera Phare med Interreg-programmet kan man förebygga att projekten stannar vid gränsen och därigenom förlorar i effektivitet.

Elchlepp
Fru ordförande, fru kommissionär, bästa kollegor! Wiersma har i sitt utmärkta betänkande mycket riktigt angivit bristerna i det hittillsvarande Phareprogrammet och jag håller med honom, när han bl a kräver att framför allt luckan mellan åtagande- och betalningsbemyndiganden måste täppas till och att mera medel tas fram för de länder, som släpar efter i den ekonomiska reformprocessen. Jag beklagar också djupt, att utvärderingen hittills skett på ett så otillfredsställande sätt. Detta kan jag inte ha förståelse för. Jag beklagar också, att kommissionären inte kunde närvara idag.
Phare-programmet kommer i framtiden att tilldelas en ny roll i samband med att länderna i Central- och Östeuropa ansluts till EU. Därvid måste programmet omgående ges nya tyngdpunkter och prioriteringar. Jag hoppas, att därigenom säkert också vissa av de kända bristerna kommer att elimineras.
Jag anser, att den nya främjandeinriktningen därför borde syfta till, att ge Europakommissionen en förstärkt medbestämmanderätt vid val av programprioriteringar och projekt när det i framtiden handlar om att ge prioritet åt uppbyggnad av förvaltningsstrukturer och investeringar. Anslagen måste delas ut fokuserat och effektivare.
Jag skulle också här vilja ta upp en speciell punkt från min egen erfarenhet. Enligt min åsikt borde yrkeskompetenshöjning i framtiden ges högre prioritet, högre än vad som hittills kommit till uttryck i kommissionens förslag. Som de tidigare erfarenheterna visat, kommer den yrkesmässiga grundutbildningen och den vidare kompetenshöjningen att tvingande spela en mycket central roll i anslutningsprocessen, för att inledningsvis föra strukturreformen framåt. Kompetensen hos medborgarna i dessa länder måste alltså ges samma referensvärde som investeringarna i realtillgångar. Det är ju inte tillräckligt, att bedriva företagsreformer med det trendiga begreppet ledarutbildning. Företagens deltagande i grundutbildning och kompetenshöjning på alla nivåer måste bli betydligt högre, i synnerhet med avseende på fackkunskapsreserven. Jag ber er, att ta hänsyn till detta.
För att genomföra detta, skulle ett nätverk av engagerade multiplikatorer på västeuropeisk bas byggas upp. Investeringar inom denna sektor ger pålitliga partners för seriösa projekt och ger upphov till multiplikatoreffekter, vilka ibland ska placeras högre än alla realvärdesinvesteringar.

Rübig
Fru ordförande, mina damer och herrar! Förra veckan var utskottet för interparlamentariska relationer mellan Europeiska unionen och Slovakien verksamt. I samband med detta sammanträffande med det slovakiska parlamentet fick vi veta, att kommissionen har gjort ett mycket gott arbete där.
Just vid denna tidpunkt har toppmötet i Amsterdam avslutats och slutligen fastställt, att Slovakien sannolikt inte tillhör anslutningskandidaterna i första omgången. Vi har konstaterat, att vid våra förhandlingar med parlamentet har egentligen enastående eftergifter gjorts, nämligen en vallag, hänsyn till minoriteter, d v s språkliga minoriteter och allt detta före slutet av november, alltså på kortaste tid. Jag tror, att Phareprogrammet här har skapat de nödvändiga förutsättningarna och att vägledningen fram mot anslutning egentligen lyckats mycket bra.
Det decentraliserade genomförandesystemet har visat sig fungera mycket bra och även delegationerna har arbetat bra, framför allt genom att det i delegationerna sitter många experter, som arbetat mycket bra tillsammans med folk i medlemsstaterna.
Jag tror, att det emellertid är mycket viktigt att de små och medelstora företagen tas med i denna process, eftersom helt enkelt samtal mellan människor och den personliga erfarenheten ger väldigt mycket. Jag skulle också vilja uppmana kommissionen, att sätta in ytterligare utbildningsåtgärder inom denna sektor, kontrollera utgifterna och kanske också driva fram ett öppet uppdragsgivande och utvärdering.
Jag tror också, att de interparlamentariska delegationerna kan understödja allt detta mycket bra, kanske också kontrollfunktionen och då skulle kanske samarbetet stärkas i framtiden.

Krehl
Fru ordförande, Phare-programmet är nu faktiskt Europeiska unionens viktigaste program för att lotsa fram de central- och östeuropeiska länderna till Europeiska unionen och fram till idag har det givit en mängd mycket viktiga framgångar men det har också alltjämt väsentliga brister.
Varje år sitter vi i budgetutskottet och diskuterar om skillnaderna mellan åtagande- och betalningsbemyndiganden och om orsakerna till och konsekvenserna av dessa. För övrigt är det just aktuellt för oss, att återigen göra detta. Det finns ju naturligtvis de mest skiftande orsaker. Bland annat är det självfallet också svårt, att med denna brist på utvärderingskriterier göra en bedömning men även om vi hade dessa, skulle det därmed inte heller gå att eliminera orsakerna till bristerna, utan bara att göra en bättre utvärdering.
Enligt mina personliga erfarenheter är Phare-programmet alltjämt i alltför hög grad beroende av nationella regeringar resp deras delvis ytterst underutvecklade förvaltningar, så att det hela tiden händer, att visserligen regionala partners bygger upp och ställer upp fantastiska projekt och program men att den centrala staten sedan inte godkänner dessa eller förhalar dem mycket.
Likaså har de berörda östeuropeiska länderna synnerligen varierande uppfattningar om Europeiska unionens prioriteringar. Således är det inte så besvärligt, att i Polen ställa upp ett infrastrukturprojekt och få detta godkänt. Utvecklandet av ett civil society är emellertid överhuvudtaget inte efterfrågad, så att nu exempelvis i Polen praktiskt taget inga medel utges för detta ändamål.
Frågan är då naturligtvis: överlåts prioriteringen på de aktuella länderna, eller skapas möjligheter för att i större utsträckning decentralisera besluten och låta regionerna mycket bättre få vara med i besluten om dessa program? Budgetutskottet har alltid beslutat sig för, att inte skära ned anslagen i Phare-programmet. Detta kan emellertid inte utgöra grund för att alltjämt skjuta de tre miljarderna ecu framför oss som ett berg.
En punkt är, att vi enligt min åsikt med tanke på de utvidgningsförhandlingar, som snart påbörjas, borde överväga hur Phare-programmet kan göras effektivare. Wiersmas betänkande ger här en hel mängd utgångspunkter. Det ger möjligheter, som ska genomföras, också exempelvis i programmet för gränsöverskridande samarbete. Vi måste bara också någon gång förverkliga det efter år av diskussioner!

Linser
Fru ordförande, i princip välkomnas betänkandet och det därför att det klart och på ett sätt, som inte kan misstolkas, påvisar kommissionsrapportens, eller rättare sagt de båda rapporternas, ytlighet och innehållslöshet. Dessa rapporter från kommissionen utgör enligt föredragandens åsikt inte mycket mera än en sammanfattning av de projekt, som genomförts under de båda senaste åren. I detta kan jag innehållsmässigt bara instämma. Inga konkreta målsättningar formuleras. Allmänna målinriktningar - typ tekniköverföring - är oanvändbara för en verkningsfull effektivitetskontroll.
Det finns därför inga kontrollerbara resultat och således inte heller någon möjlighet till utvärdering av programmen. Blotta framställningen av penningflödet utgör inte på något sätt en motivering till hur medlen används. Själva revisionsenheten har redan i åratal konstaterat brister i övervakningen och genomförandet av programmen och talar om behov av rationalisering vid förverkligandet, oklarheter vid användningen av medlen och avstämningsproblem i samband med systemens genomförande. Vidare talar den om intressekonflikter mellan berörda aktörer och slutligen också om begränsade specifikationer.
Dessa av revisionsenheten reklamerade oegentligheter måste åtgärdas ofördröjligen och utan att någonting utelämnas innan det går att diskutera kring en eventuell ackumulering av medel. Med avseende på det kända faktum, att av för 1996 tillhandahållna 6, 6 miljarder ecu enbart omkring hälften behövdes, uppstår i alla fall tvivel på behovet av ökad finansiering. Vad vi omedelbart behöver är en klar måldefinition, effektivitet, öppenhet och en ny, diversifierad biståndsstrategi. Vidare behöver vi flera samfinansieringsprojekt, för att de central- och östeuropeiska länderna i högre grad ska identifiera sig med de olika projekten.

Wulf-Mathies
Fru ordförande, mina damer och herrar! Till att börja med skulle jag vilja hjärtligt tacka Wiersma för hans omfattande betänkande. Hans van Broek deltar f n i ett rådssammanträde i Luxemburg och han ursäktar sig därför genom mig, samtidigt som jag ber er ha förståelse för att ni får hålla tillgodo med mig. Jag kan dock försäkra er, att jag inte bara kommer att återge diskussionen för Hans van Broek utan att jag också ska försöka, att också omedelbart inom mitt ansvarsområde omsätta de yttranden, som gjorts med avseende på samarbetet mellan INTEREG och Phare.
Faktum är, att Phare är Europeiska unionens viktigaste instrument för samarbetet med de central- och östeuropeiska länderna och samtidigt också det mest omfattande biståndsprojektet för dessa länder. Nu måste Phare-programmet revideras och koncentreras på förberedelserna för partnerländernas anslutning till EU, vilket vi är överens om. Kommissionen känner till de svaga punkterna. Den 19 mars har den därför beslutat om nya riktlinjer för Phare-programmet med avseende på anslutningsförberedelserna. Dessa allmänna riktlinjer överlämnades till parlamentet och rådet och vi gläder oss åt den totalt sett positiva reaktionen på den nya inriktningen.
Kommissionen samtycker till många av de av Wiersma i hans betänkande anförda punkterna. Två nya prioriteringar har tagits med i riktlinjerna. Understödjandet av den fram till övertagandet av acquis communautaire erforderliga uppbyggnaden av förvaltningen - och här har än en gång i flera inlägg påpekats nödvändigheten av just denna punkt - samt finansieringen av nödvändiga investeringar. På detta sätt uppfyller vi också två viktiga rekommendationer av föredraganden. Större vikt läggs vid investeringar och intimare samordning och samarbete med de internationella finansinstituten eftersträvas.
Genom mera samarbete med de offentliga myndigheterna i partnerländerna ska också försök göras, att minska beroendet av konsulter. I främsta rummet står för oss, utöver dessa prioriteringar, utveckling av det civila samhället och förankring av demokratin, vars främjande och stabilisering vi även fortsatt kommer att stödja med stor uppmärksamhet. De nya riktlinjerna innehåller också en reform av programförvaltningen, inkl förenkling av planerings- och genomförandedokumentationen, liksom en förstärkt decentralisering och EUdelegationernas övertagande av kontrollfunktionerna.
I åtgärdskatalogen ingår en siffermässigt betydande reducering av programförvaltningsorganen, ett bättre införlivande av programmet i partnermyndigheternas arbete, en ingående granskning av de löpande programmen för att både skynda på genomförandet och dra ner på det ekonomiska underutnyttjandet samt en grundlig omarbetning av handboken för decentraliserat genomförande av Phare-programmet.
I ditt betänkande, Wiersma, kastar du fram frågan, om Phare i framtiden borde koncentreras mera på länder, där reformprocessen halkat efter. Kommissionen kommer att behandla denna fråga inom ramen för Santer-paketet, som den kommer att lägga fram för parlamentet den 16 juli. För utvärdering, som parlamentet med rätta tillmäter den största betydelse, införde kommissionen 1995 ett nytt övervaknings- och utvärderingssystem. Utöver detta tillsatte kommissionen i överensstämmelse med principerna för ekonomiskt och effektivt budgetarbete, SEM 2000, ett fristående utvärderingsorgan. Därigenom går det nu att utöver de hittillsvarande ad-hocutvärderingarna på ett bättre sätt mäta programmets totala effekt.
En omfattande mellanbedömning av Phare-programmet kommer att avslutas inom kort och den kommer att lämnas till parlamentet före månadens slut och jag hoppas, att det därmed också finns ett bättre underlag för er bedömning, ty denna mellanbedömning baseras i alla fall på över 80 utvärderingar och bedömningar, som genomförts hittills. Vi hoppas på en kritisk och konstruktiv dialog med parlamentet kring utfallet av mellanbedömningen och vi kommer att regelbundet informera parlamentets ledamöter om framstegen inom detta område.
Avslutningsvis skulle jag vilja tala om Phare-programmet för det gränsöverskridande samarbetet. Det borde, vilket föredraganden påpekat, i första hand tjäna främjandet av projekt, som stärker demokratin, respekten för de mänskliga rättigheterna och stabiliteten men också den sociala och ekonomiska integrationen.
Jag välkomnar dessa uppslag från Wiersma. Vid förverkligandet av de nya riktlinjerna för Phare-programmet kommer vi att ägna stor uppmärksamhet åt aspekterna kring det gränsöverskridande samarbetet. Samtidigt skulle jag vilja påpeka, att det gränsöverskridande samarbetet tack vare den bättre anpassningen mellan INTERREG 2a och 2c och Phare-crossborder förstärkts ytterligare både innehållsmässigt och ekonomiskt. Jag hänvisar uttryckligen till, att det i sammanhanget rör sig om infrastrukturutveckling och territoriell utveckling. Jag skulle också än en gång vilja klargöra, att nyinriktningen av Phare i alla fall omfattar en höjning av investeringsmedlen från 25 till 70 % och en höjning av TEN-budgeten, så att vi väl också inom detta område kommer att komma ett stycke framåt, även om vi därigenom inte kan finansiera alla önskeprojekt och alla nödvändiga projekt.
Jag tackar för diskussionen och för impulserna. Ni kan utgå från, att vi kommer att beakta dem allvarligt i samband med det praktiska förverkligandet, eftersom vi är lika angelägna som ni, att Phare-programmet blir en framgång och i väsentlig utsträckning bidrar till att underlätta förberedelsestrategin för anslutning.

Ordföranden
Wulf-Mathies, förstod jag dig rätt? Sade du, att det ligger på bordet före månadens slut, d v s senast måndag?
(Wulf-Mathies bekräftar detta.) Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äg rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 23.15.)
