Unkarin vuoden 1956 kansannousun muisto
Puhemies
Hyvät kuulijat, haluan nyt antaa seisaaltani julkilausuman lokakuun 1956 "Unkarin kansannoususta".
Puoli vuosisataa sitten Unkarin kansa nousi kapinaan kommunistista diktatuuria ja vieraan valtion miehitystä vastaan.
Lokakuun 23. päivänä 1956 unkarilaiset yliopisto-opiskelijat järjestivät Budapestin kaduilla mielenosoituksen kommunistihallitusta vastaan, ja heidän joukkoonsa liittyi pian kansalaisia kaikista ammatti- ja yhteiskuntaluokista.
Kerrottakoon, että tämä on ensimmäinen politiikkaan liittyvä lapsuusmuistoni. Tuohon aikaan kotimaani uutisissa kerrottiin jatkuvasti Unkarin kansan vastarinnasta. Muistan opettajan näyttäneen meille koulussa tapahtumapaikan kartalta, ja muistan myös radiolähetykset ja sanomalehtien valokuvat palaneista T-34-panssarivaunuista Budapestin keskustassa. Ymmärsin ensimmäistä kertaa konkreettisesti vapaustaistelun merkityksen.
Toiveikkuus kesti kaksi viikkoa. Sen jälkeen radiolähetykset loppuivat ja uutisointi hiljeni kokonaan, ja tuon hiljaisuuden aikana tuhannet saivat surmansa ja sadat pakenivat maasta. Jonkin aikaa Budapestin kapinoitsijat toivoivat vapaiden länsimaiden rientävän avukseen, mutta niin ei käynyt. Jonkin aikaa heille uskoteltiin, että ne tulisivat.
Seurasimme voimattomina sivusta, miten tuhannet unkarilaiset miehet, naiset ja lapset pakenivat kotimaastaan hakien turvapaikkaa länsimaista. Tämä oli sanoinkuvaamaton murhenäytelmä Unkarin kansalle, mutta myös ensimmäinen särö neuvostojärjestelmän panssarissa - särö, joka kasvaessaan johti lopulta Berliinin muurin murtumiseen - ja epäilemättä merkittävä vaihe Unkarin historiassa.
Toinen kansannousun kannalta tärkeä tapahtuma oli samoihin aikoihin, kesäkuun lopussa, Puolan Poznańissa järjestetty kapina, jossa Cegielskin tehtaan työntekijät vaativat "leipää ja vapautta". Nämä tapahtumat liittyivät epäilemättä toisiinsa. Tämänvuotisissa Poznańin vuoden 1956 tapahtumien muistojuhlallisuuksissa Unkarin presidentti László Sólyom itse asiassa totesi, että "Poznań ja Unkari nousivat yhdessä neuvostomiehitystä vastaan. Lokakuun 24. päivänä 1956 unkarilaiset marssivat kaduille kantaen kylttejä, joihin oli kirjoitettu "Poznań-Varsova-Budapest'".
Tämä antoi alkusysäyksen myöhemmille tapahtumille, vaikkakin vasta pitkän ajan kuluttua. Aikaa kului ennen Prahan kevättä vuonna 1968. Aikaa kului ennen Puolassa vuonna 1970 alkaneita lakkoja, jotka johtivat Solidarność-liikkeen tunnustamiseen kymmenen vuotta myöhemmin. Tätä liikettä voisi verrata muurin hajottaneeseen hakkuun.
Historia toisti itseään vuonna 1989. Unkari ja Puola ottivat ensimmäisen askelen kohti Euroopan jälleenyhdistymistä, ja nähdäkseni tämä on sopiva tilaisuus lainata Albert Camus'tä Unkarin kansannousun ensimmäisenä vuosipäivänä vuonna 1957.
Camus sanoi: "Valloitettu ja kahlehdittu Unkari on tehnyt vapauden ja oikeudenmukaisuuden puolesta enemmän, kuin mikään muu Euroopan kansa 20 vuoteen [...]. Euroopan nykyisen eristyneisyyden vuoksi meillä on vain yksi keino pysyä uskollisina Unkarille: emme saa koskaan omassa keskuudessamme tai muuallakaan luopua siitä, minkä vuoksi unkarilaiset sankarit kuolivat, emmekä koskaan hyväksyä edes epäsuorasti sitä, mikä heidät tappoi. Meidän olisi tosin vaikea kyetä tällaisiin uhrauksiin. Voimme kuitenkin edes yrittää sitä yhdistämällä vihdoinkin Euroopan, unohtamalla erimielisyytemme, korjaamalla omat virheemme, ponnistelemalla entistä kovemmin ja vahvistamalla solidaarisuuttamme."
Nykyinen jälleenyhdistynyt Eurooppa on valmistautunut ottamaan uusia edistysaskeleita ja levittämään eurooppalaista henkeä vielä laajemmalle sekä samalla edistämään sellaisen maailman rakentamista, jossa vapauden, solidaarisuuden ja kehityksen periaatteet ovat toimintamme ohjenuora.
Olemme tämän velkaa niille, jotka kuolivat vapaan Euroopan puolesta.
(Suosionosoituksia)
Hans-Gert Poettering
Arvoisa puhemies, arvoisa komission jäsen, hyvät kollegat, muistamme tänään 50 vuoden takaista Unkarin kansannousua, jolloin epätoivoiset ihmiset nousivat kapinaan totalitaarista diktatuuria vastaan. Muistamme tänään syksyn 1956 tapahtumia, koska silloiset teot tehtiin meidän kaikkien puolesta. He puolustivat ylpeästi vapauden, oikeudenmukaisuuden ja demokratian periaatteita. He puolustivat ihmisarvoa ja antoivat sille uutta pontta osoittamalla mieltään vielä silloinkin, kun panssarivaunut murskasivat heidät alleen. He lähtivät maanpakoon meidän kaikkien puolesta ja kärsivät meidän kaikkien puolesta säilyttääkseen siten tämän muiston meidän kaikkien puolesta kautta vuosien ja vuosikymmenten.
Unkarin kansannousun sankarit ovat meidän kaikkien sankareita. He ovat Euroopan sankareita. Muistamme heitä tänään, koska olemme kiitollisuudenvelassa heidän jättämästään perinnöstä. Osoitamme kunnioitusta heidän saavutuksilleen, koska etenkin meitä Euroopan parlamentin jäseniä yhdistää lupaus siitä, ettei vapautta ja ihmisarvoa enää koskaan aseteta tällä tavalla kyseenalaisiksi Euroopassa. Heidän elämänsä on meille selvä muistutus niistä saavutuksista, joihin ihmiskunta yltää, kun sen on pakko puolustaa Euroopan arvoja ja kunniaa. Kumarramme heidän edessään.
Budapestin joukkomielenosoituksista 23. lokakuuta 1956 alkaneet ja neuvostojoukkojen lähettämiseen 4. marraskuuta päättyneet tapahtumat olivat vallankumous vapauden puolesta. Unkarin kansannousuun osallistuneet käyttivät siitä aivan oikeutetusti nimeä vallankumous, forradalom. Sitä vastoin tuolloin vallassa olleet kommunistit syyttivät heitä epäoikeudenmukaisesti vastavallankumouksen, ellenforradalom, suunnittelusta. Näitä käsitteitä ei erota toisistaan vain pieni unkarinkielinen sananpätkä. Niiden välillä on valtava ero. Se on vapauden ja orjuuden välinen ero.
Unkarin kansa toimi eurooppalaisten arvojen puolesta, sillä vapaus, jonka puolesta Unkarin kansannousun sankarit taistelivat ja kuolivat, on osa eurooppalaista identiteettiä. Meillä on samat päämäärät kuin noilla unkarilaisilla tuolloin. Mikään ei voisi paremmin valaista noiden tapahtumien voimaa kuin se, että vietämme tänään Unkarin vuoden 1956 kansannousun muistopäivää parlamentissa yhdessä vapailla vaaleilla valittujen Euroopan parlamentin unkarilaisjäsenten kanssa. Minulle tämä edustaa aina sukupolveni ihmettä. Unkarin vapaudesta on tullut Euroopan vapaus, ja vapaa Eurooppa säilyy Unkarin vapauden takuumiehenä.
Budapestin ja Unkarin nykyisten tapahtumien valossa haluan vain ilmaista Euroopan parlamentin unkarilaisjäsenille heidän poliittisesta ryhmästään riippumatta suuren arvonantoni siitä, että heidän ansiostaan olemme päässeet sopuun yhteisestä asiakirjasta, yhteisestä päätöslauselmasta. Tämä on osoitus siitä, että päivänpolitiikan erimielisyyksistä huolimatta meitä yhdistävät yhteiset periaatteet.
Kehotan Budapestin kiistojen kaikkia osapuolia toimimaan maltillisesti, ettei mielenosoittajia kohdeltaisi kohtuuttoman ankarasti, sillä meitä yhdistävät yhteiset arvot, nimittäin vapauden arvot, jotka toimivat yhdyssiteenämme sekä vuoteen 1956 että nykypäivään, vuoteen 2006. Asettakaamme aina kaikissa erimielisyyksissä nämä yhteiset arvot tärkeimmälle sijalle.
(Suosionosoituksia)
Martin Schulz
PSE-ryhmän puolesta. - (DE) Arvoisa puhemies, hyvät kollegat, tänään vietetään unkarilaisten neuvostoliittolaisia sortajiaan vastaan järjestämän kansannousun vuosipäivää. Se ja ensi keväänä vietettävä Rooman sopimusten allekirjoittamisen 50. vuosipäivä liittyvät toisiinsa.
Nämä tapahtumat ajoittuivat lähelle toisiaan, ja niiden vaikuttimena oli sama perusajatus. Rooman sopimuksille oli tunnusomaista vapauden aate ja vapaiden ihmisten yhdistäminen. Unkarin kansannousun henki oli täsmälleen sama. Unkarin kansa halusi vapautua järjestelmästä, johon se oli pakotettu. Se halusi vapaan kansan itsemääräämisoikeuden. Sen oli taisteltava pakkojärjestelmää ja sellaista mahtia vastaan, joka halusi viedä siltä tuon oikeuden.
Muistamme 50 vuotta myöhemmin noita miehiä ja naisia, jotka taistelivat siitä oikeudesta, jonka Euroopan unioni nykyisin takaa jokaiselle ihmiselle, nimittäin oikeudesta elää vapaana ja päättää omista asioistaan demokraattisessa kansainvälisessä yhteisössä. Nuo miehet ja naiset, joiden oli vastustettava sortajiaan saadakseen tuon oikeuden, ovat Euroopan historian todellisia sankareita. Heillä ei ollut aseita, he eivät pystyneet vastustamaan armeijaa ja kohtasivat panssarivaunut paljain käsin ja uhmakkaasti - nämä kuvat ovat meille kaikille tuttuja.
Näiden miesten ja naisten osoittama rohkeus ansaitsee kunnioituksemme. Arvoisa puhemies, aivan kuten edellinen puhuja ja te huomautitte, tämä rohkeus ja se asenne, joka vallitsi Unkarin lisäksi myös Puolassa ja 12 vuotta myöhemmin Tšekkoslovakiassa, kuuluvat mielestäni myös eurooppalaiseen perintöön. Ne osoittavat, että Euroopassa miehet ja naiset ovat aina olleet valmiita omistamaan elämänsä vapaudelle. Noiden miesten ja naisten rohkeus on yksi niistä parhaista asioista, joita Unkarilla on tarjota Euroopalle. Se kuuluu myös niihin parhaisiin asioihin, joita eurooppalaisten on varjeltava.
Mielestäni Berliinin muurin murtuminen myöhemmin, ylipäänsä mahdollisuus muurin purkamiseen, ja rautaesiripun poistaminen saivat alkunsa niinä päivinä, joiden muistoa tänään vietämme. Kulloisenkin sorron julmuudesta tai diktatuurin ankaruudesta riippumatta on täysin selvää, että ne eivät jatku ikuisesti. Millään sortotoimilla ei voida pitkäaikaisesti tukahduttaa ihmisten vapaudenkaipuuta, ihmiskunnan vapaudenkaipuuta. Kaikki diktatuurit ihmiskunnan historiassa ovat romahtaneet jossain vaiheessa. Kommunistis-stalinistisen diktatuurin tavoin myös muut maailman diktatuurit kaatuvat. Se tarkoittaa, että unkarilaisten miesten ja naisten 50 vuotta sitten osoittama rohkeus on samaa rohkeutta, jota miehet ja naiset osoittavat nykyään muualla maailmassa vastustaessaan sortoa omassa elinpiirissään. Taistelu ei ole ohi, vaan se jatkuu.
Viettämällä näiden tapahtumien 50:ttä muistopäivää muistamme myös sitä, että Unkarin kansa on onnistunut saavuttamaan kotimaassaan demokratian ja vapauden vaihtamalla sen lain, jolla se pakotettiin liittymään itäblokkiin, vapauden lakiin, jonka tuoman itsemääräämisoikeuden turvin se on liittynyt Euroopan unioniin. On aivan eri asia liittyä omaehtoisesti kansainväliseen yhteisöön omasta vapaasta tahdostaan kuin joutua väkipakolla liitetyksi. Juuri tämä on se jättimäinen edistysaskel, joka Euroopassa on otettu kuluneiden 50 vuoden aikana.
Kansannousu tapahtui kun olin vain kymmenen kuukauden ikäinen pieni vauva. Olin lapsi vuonna 1956. Se, että olen saanut elää vapaudessa, on suunnaton etuoikeus, jota sukupolveni unkarilaisilla ei ollut. Olen siitä kiitollinen, mutta vielä onnellisempi olen siitä, että tässä nykyisessä elämänvaiheessa me vapaaseen Länsi-Eurooppaan syntyneet voimme elää yhdessä eurooppalaisina samassa unionissa niiden kanssa, jotka syntyivät sorron aikana. Tämä on hienoin lahja, minkä sukupolveni täällä ja Unkarissa voi saada.
(Suosionosoituksia)
Bronisław Geremek
ALDE-ryhmän puolesta. - (FR) Arvoisa puhemies, hyvät kollegat, Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmä haluaa osoittaa kunnioitustaan Unkarin vuoden 1956 kansannousulle, vapauden puolesta rohkeasti ja määrätietoisesti taistelleelle Unkarin kansalle, tukahduttamistoimien uhrien muistolle ja kokonaisen kansan kärsimyksille.
Vuosi 1956 oli käännekohta Euroopan nykyhistoriassa. Kuten puhemies totesi, kesäkuussa 1956 puolalaisten työläisten kapina Poznańissa tukahdutettiin verisesti. Puolassa 1956 toteutettu hallintojärjestelmän vapauttaminen jäi lyhytaikaiseksi. Kyseistä vuotta leimasivat Unkarin tapahtumat. Unkarin kansannousu oli kansasta lähtöisin, kansallinen ja kommunismin vastainen. Neuvostoarmeija kukisti sen armotta. Veristen tukahduttamistoimien tapahtumapaikkana olivat Budapestin kadut, ja terrori ja sorto jatkuivat Unkarissa vielä pitkään.
Vietämme tänään tätä vuosipäivää yrittämättä selvittää tilejä menneisyyden kanssa. Kirjatakseen nämä tapahtumat vapaan Euroopan historiaan ja vahvistaakseen yhteenkuuluvuudentunnettaan Euroopan unioni tarvitsee kuitenkin yhteisen muistin. Miesten ja naisten sankaritekoja vuonna 1956 ei voida unohtaa. On muistettava Imre Nagy, kommunisti, josta tuli kommunismin vastaisen kansannousun päähenkilö ja joka murhattiin raukkamaisesti epämääräisissä olosuhteissa. On muistettava István Bibó, suuri ajattelija, joka toimi vapauden ja demokratian puolesta ja joka vangittiin ja tuomittiin hiljaisuuteen loppuiäkseen.
Emme saa unohtaa, että Eurooppa ilmaisi kyllä närkästyksensä vuoden 1956 dramaattisista tapahtumista, mutta jäi voimattomaksi sivustakatsojaksi. Euroopan on otettava tästä opiksi nykypäivää ja tulevaisuutta ajatellen. Sen on oltava vahva, yhtenäinen ja solidaarinen. Sen on löydettävä olemassaolonsa tarkoitus vapaudesta, demokratiasta sekä ihmisoikeuksien ja kansojen oikeuksien kunnioittamisesta. Unkarin puolesta on toivottava, että unkarilaiset ja heidän johtajansa saavat vuonna 1956 osoitetusta rohkeudesta voimaa löytääkseen tarvittavan viisauden, jotta julkinen hyöty ja yhteinen etu asetetaan nykypäivänä poliittisten erimielisyyksien yläpuolelle.
(Suosionosoituksia)
Daniel Cohn-Bendit
Verts/ALE-ryhmän puolesta. - (DE) Arvoisa puhemies, läpi historian kulkee muutama punainen lanka, joista yhteen olemme tässä tarttuneet. Tapahtumat saivat alkunsa 17. kesäkuuta 1953 Saksasta, etenivät sen jälkeen Puolaan ja Unkariin vuonna 1956 ja Tšekkoslovakiaan vuonna 1968, kunnes kommunismi vihdoin kärsi tappion.
Unkarin kansannousu oli kapina demokratian puolesta. Se oli kansallinen mutta myös poliittinen kapina. Muistutan teitä Petőfi-ryhmästä: niistä unkarilaisista älymystön edustajista, jotka perustivat työläisneuvostot yhdessä työläisten kanssa ensin Budapestiin ja sitten kaikkialle Unkariin. He yrittivät toiveikkaasti kehittää uusia demokraattisia toimintatapoja. Tämä tapahtui Unkarissa vuonna 1956.
Muistaessamme nyt, 50 vuotta myöhemmin, tätä kansannousua, voimme samalla muistella muutakin, nimittäin Hannah Arendtin syntymän 100. vuosipäivää. Hän oli yksi niistä älymystön edustajista, jotka uskalsivat samassa yhteydessä mainita kaksi totalitaarista järjestelmää: kommunismin ja fasismin. Historia opettaa juuri sen, ettei meillä ole koskaan ollut pysyvää otetta demokratiasta. Pystymme pitämään siitä kiinni vain puolustamalla sitä joka päivä. Puola ja Unkari ovat nykypäivän esimerkki tästä, samoin kuin vaaralliset tapahtumat Ranskassa, jossa fasistiset ja äärioikeistolaiset voimat tekevät työtään. Meidän on jatkettava demokratian puolustamista.
Unkarin ja Puolan kansat 50 vuotta sitten ja Tšekkoslovakia vuonna 1968 sekä tässä maassa fasismia vastustaneet ihmiset osoittivat meille, että joskus on välttämätöntä antaa henkensä demokratian ja vapauden puolesta. Meidän on otettava tämä opetus sydämenasiaksemme ja uskallettava sanoa, että niin fasistinen kuin kommunistinenkin totalitarismi ovat nyt - ja vastaisuudessakin - totalitaristisia järjestelmiä.
(Suosionosoituksia)
Francis Wurtz
GUE/NGL-ryhmän puolesta. - (FR) Arvoisa puhemies, hyvät kollegat, uskoakseni tuon julki ryhmässäni yleisesti hyväksytyn kannan yhtyessäni siihen näkemykseen, että Unkarin vuoden 1956 kansannousua on pidettävä ennen muuta kansan kapinana vapauden ja itsenäisyyden puolesta. Samoin neuvostoarmeijan veriset tukahduttamistoimet on mielestäni tuomittava varauksetta. Olen yhtä mieltä myös siitä, että unkarilaisten murhenäytelmä on nähtävä vertauskuvallisena tapahtumana: se paljastaa, että järjestelmä, joka hävisi 33 vuotta myöhemmin, koska ei kyennyt uudistumaan perinpohjaisesti, oli keskellä identiteettikriisiä.
Sen sijaan emme voi hyväksyä nykyhistorian yksipuolista tulkintaa, jossa kommunismin aatteesta tehdään syntipukki. Jatkaakseni Unkarin tapahtumien käsittelyä muistutan, että johtoasemassa olevilla kommunisteilla oli merkittävä rooli hallintojärjestelmää vastustavassa liikkeessä. Uudistusmielinen kommunistipääministeri Imre Nagy maksoi hengellään osallistumisestaan kapinallisten toimintaan, mikä on yleisesti tiedossa. Vähemmän tunnettua on, että nuoret kommunistit panivat alulle maineikkaan Petőfi-seuran, jonka toiminnan katsotaan olleen yksi liikkeen alkuunpanijoista. Voisin mainita vielä merkittävän kommunistifilosofin György Lukácsin, joka myös osallistui tähän uudistustaisteluun. Itse asiassa tämä kommunistien innoittama kasvava vastarinta jatkui melko pitkään, mutta valitettavasti heidän kritiikkinsä tukahdutettiin. Historiaa ei kirjoitettu etukäteen, eikä niin tehdä tänäänkään.
Stalinismin rikokset on tuomittava tarpeen mukaan, mutta älkäämme lietsoko uudelleen kylmän sodan henkeä, jolla ei ole koskaan edistetty minkään alan vapautta tai itsenäisyyttä. Jälleenyhdistynyt Eurooppa saa enemmän aikaan katsomalla päättäväisesti tulevaisuuteen.
(Suosionosoituksia vasemmalta)
Cristiana Muscardini
UEN-ryhmän puolesta. - (IT) Arvoisa puhemies, hyvät kollegat, yli 2 500 panssarivaunua aseettomia ihmisiä vastassa, 75 000 puna-armeijan sotilasta, tuhansia uhreja, Neuvostoliiton valtaan asettaman Kádárin hallituksen ampumat yli 2 000 ihmistä, 12 000 pakkotyöleireille lähetettyä ihmistä ja 200 000 pakolaista ovat vain muutamia niistä hirvittävistä luvuista, joihin tiivistyy erään kansakunnan murhenäytelmä. Ne merkitsivät kuitenkin myös lopun alkua puolueelle ja voimatekijälle, joka häpeällisten ja epäoikeudenmukaisten Jaltan sopimusten jälkeen sai valtaansa puolet maanosastamme.
Ensimmäiset merkit saatiin Berliinissä vuonna 1953, ja niitä seurasivat vapauden vaatimukset Puolan Poznańissa vuonna 1956. Stalin oli kuollut kolme vuotta aiemmin, mutta vaikka Hruštševin raportissa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen XX puoluekokoukselle tuomittiin georgialaisen diktaattorin lukemattomat rikokset, hänen poliittiset seuraajansa syyllistyivät julmiin laittomuuksiin pelätessään vallan luisuvan käsistään Unkarissa.
Kapina muuttui suureksi murhenäytelmäksi. Imre Nagyn uudistusmielinen hallitus syrjäytettiin ja hänet murhattiin. Vasta neuvostokommunismin romahdettua voitiin noiden vuosien uhrien maine vihdoin palauttaa. Unkarin kommunistijohtajat ja Kominform käyttivät heistä nimitystä "roskajoukko", mutta todellisuudessa he symboloivat tuolloin, ja vielä nykyäänkin, sitä ihmisarvoa, jonka yksi historian julmimmista ja väkivaltaisimmista diktatuureista polki jalkoihinsa. Tämän valtavan murhenäytelmän on muistutettava meitä nykypäivänä siitä vastenmielisestä ideologiasta ja poliittisesta järjestelmästä, joka vaati miljoonia uhreja niillä alueilla, joilla se oli voimassa.
Jotkut niistä, jotka tuolloin puolustivat panssarivaunujen käyttöä ja ampumista, arvioivat nykyään näitä toimia uudelleen ja puhuvat tavalliseen tapaansa virheistä. He eivät kuitenkaan sano hylkäävänsä noita ajatuksia, jotka johtivat tuolloin - ja johtavat väistämättä edelleenkin - diktatuuriin ja sortoon. Vain hylkäämällä ja tuomitsemalla nuo ajatukset avoimesti voimme varmistaa vapaan tulevaisuuden. Muistamalla Unkarin syksyistä murhenäytelmää annamme jälleen kerran arvon unionille, joka suojaa ihmisarvoa ja kansojen kunniaa nöyryytyksiltä.
Muistutamme myös, että jotkut hallitukset pitävät edelleen kansalaistensa elämää rautaisessa otteessa ja uhkaavat kansojen vapautta. Näitä ovat lukuisat diktatuurit Pohjois-Koreasta Iraniin ja Kuubaan. Pidämme kuitenkin mielessä myös uusien fundamentalismin muotojen vaarat. Älköön länsi koskaan enää vaietko, ja saakoon Eurooppa olla vapauden ja oikeudenmukaisuuden esitaistelija.
Johannes Blokland
IND/DEM-ryhmän puolesta. - (NL) Arvoisa puhemies, tänään Euroopan parlamentissa vietetään Unkarin 50 vuoden takaisen järkyttävän poliittisen tapauksen muistopäivää. Tuolloin puhjennut kapina, jonka neuvostojoukot raa'asti murskasivat, on avannut monien länsieurooppalaisten silmät Moskovan hallituksen saneleman kommunistisen ideologian vaaroille. Budapestin vuoden 1956 tapahtumien historiallinen merkitys ylittää suuresti niiden paikallisen tai kansallisen merkityksen.
Pystyin 13-vuotiaana koulupoikana käsittämään vain sen, että äitini rakas kotimaa taisteli sankarillisesti kiihkeän vapaudenkaipuunsa innoittamana. Kuvat pääministeri Imre Nagysta ja kenraali Pál Maléterista sekä taistelusta venäläisiä panssarivaunuja vastaan ovat syöpyneet mieleeni. Vastoin parempaa tietoa toivoimme kiihkeästi, että länsimaat lähettäisivät apua. Tunsimme hyvin suurta myötätuntoa uhreja ja pakolaisia kohtaan. Vanhempani opettivat minulle tuolloin, että Unkari ei ole itäeurooppalainen vaan keskieurooppalainen maa, jolla on vahvat uskonnolliset siteet ja kulttuurisiteet Länsi-Eurooppaan.
Nyt, 50 vuotta myöhemmin, neuvostoblokki on purettu ja kahdeksan - pian jopa kymmenen - entistä satelliittivaltiota kuuluu Euroopan unioniin. Miten olemme käyttäneet tätä takaisin saatua vapautta? Kansallissosialismi kukistettiin vuonna 1945 ja kommunismi 45 vuotta myöhemmin. Tuliko niiden tilalle mitään myönteistä? Pystymmekö rakentamaan noiden ideologioiden raunioille suvaitsevaisuuteen, vastuuseen ja lähimmäisenrakkauteen perustuvan yhteiskunnan? Tämän saavuttamiseen tarvitaan kärsivällisyyttä ja sinnikkyyttä.
Koska Alankomaiden jälleenrakentaminen viisivuotisen miehityksen jälkeen kesti 15 vuotta, 50-vuotisen sorron haavojen paraneminen kestää todennäköisesti muutaman sukupolven ajan. Saakoon Unkarin kansa osoittaa rohkeutta ja voimaa voittaakseen yhdessä menneet ja tehdäkseen yhteistyötä rauhallisen ja vapaan tulevaisuuden puolesta.
Luca Romagnoli
(IT) Arvoisa puhemies, hyvät kollegat, kommunismin vastaisen kansannousun 50. muistopäivän vietto kohdistaa huomiomme Ferenc Gyurcsányn sosialistihallituksen nykyiseen kriisiin. Unkarin uusi eliitti on hyödyntänyt vuoden 1956 kansannousua ja kommunismin symboleja oikeuttaakseen liberalismin.
Tällä strategialla halutaan laillistaa nykyinen hallitus sen kommunistiseen älymystöön tunteman hengenheimolaisuuden vuoksi ja rauhoittaa kansaa, jonka sosiaalinen asema alkaa vakavasti heikentyä liberalismin vaikutuksesta. Todellisuudessa kommunismia käytetään valheellisin yhteiskunnallisin perustein tekosyynä ihmisten riistolle, kuten Kiinassa nykyään tehdään.
Unkarin paikka on Euroopan unionissa, sillä totalitarismin vastustamisesta saamansa kokemuksen vuoksi se tuo mukanaan uudenlaista poliittista herkkävaistoisuutta ja pystyy valamaan kansalaisiin toivoa, kuten vuonna 1956.
Pääministeri Ferenc Gyurcsány on myöntänyt valehdelleensa talouden tilasta voittaakseen vaalit viime huhtikuussa, ja äärioikeiston protestointi häntä vastaan on saanut Budapestissa 100 000 ihmistä osoittamaan mieltään 50. vuosipäivän johdosta. Mielenosoittajien yhteenotot poliisin kanssa kaduilla kestivät tuntikausia ja johtivat pidätyksiin ja loukkaantumisiin. Johtavan oikeisto-oppositiopuolueen kannattajat vaativat itselleen vuoden 1956 todellisten perillisten asemaa.
Mielestäni tässä tapauksessa ei kirjoiteta uudelleen historiaa, joka on yleisesti tiedossa tai jota Euroopan sosialistit ja kommunistit eivät tunnusta. On aivan liian helppoa vedota tunteisiin palauttamalla mieliin Neuvostoliiton kommunismin nimissä tekemissä iskuissa surmansa saaneet miehet, naiset ja lapset. Italian kommunistit, Unkari ja kommunistipuolueen johto vastustivat Neuvostoliiton tuella Unkarin vallankumouksellisia. Puoluesihteeri Palmiro Togliatti ja hänen seuraajansa Luigi Longo ilmoittivat moneen otteeseen puoltavansa internationalistisen oikeuden voimaansaattamista jopa vuosienkin kuluttua.
Italian tasavallan nykyinen presidentti Giorgio Napolitano tuomitsi L'Unità-sanomalehdessä vallankumoukselliset roistoiksi ja halpamaisiksi huligaaneiksi. Hän ei peru lausuntoaan elämäkerrassaan 50 vuotta myöhemmin, vaan antaa ainoastaan yleisesti tunnetun selityksen, jonka mukaan Italian kommunistipuolue ja koko eurooppalainen sosialismi olivat noina vuosina erottamaton osa Neuvostoliiton johtamaa sosialistiblokkia.
Tuomittavia eivät ole niinkään Neuvostoliiton imperialistiset toimet, vaan ankaran tuomion ansaitsevat pikemminkin ne, jotka tuolloin päättivät innokkaasti kannattaa maahantunkeutumista kommunistisen ja sosialistisen internationalismin nimissä.
Puhemies
Keskustelu on päättynyt.
Kirjalliset lausumat (työjärjestyksen 142 artikla)
Athanasios Pafilis
(EL) Euroopan parlamentin keskustelu ja Unkarin kansannousun 50. vuosipäivästä annetut päätöslauselmat ovat jälleen yksi järjestelmällinen yritys kirjoittaa historia uudelleen ja lietsoa kommunisminvastaisuutta.
Kapitalismin edustajien juhlallisuudet sekä Naton pääsihteerin, komission puheenjohtajan ja muiden imperialistijohtajien läsnäolo Budapestin tapahtumassa ovat paras todiste Unkarin kansannousun tavoitteista, sosialistisen järjestelmän kumoamisesta ja kapitalismin vahvistamisesta.
Lisäksi julkaistut viralliset asiakirjat, jotka osoittavat imperialistien olleen aktiivisesti mukana ja tukeneen järjestelmällisesti vallankumousjoukkoja, ovat paras vastaus niille, jotka vääristelevät tapahtumien luonnetta kutsumalla niitä kansannousuksi.
Euroopan kansanpuolueen (kristillisdemokraatit) ja Euroopan demokraattien ryhmä, Euroopan parlamentin sosialidemokraattinen ryhmä, Euroopan liberaalidemokraattien liiton ryhmä ja Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmä yrittävät samankaltaisilla demokratiaa ja vapautta koskevilla vaatimuksilla pyhittää kapitalismin raakuudet ja uskotella sen olevan kansojen ainoa vaihtoehto. Samalla ne kätkevät pelkonsa yhteiskunnallisesti välttämätöntä sosialismia kohtaan.
Vasemmiston edustajien asenne sysää heidän niskoilleen valtavan poliittisen vastuun. Vaikka he tuntevat imperialismin heikentävän ja vihamielisen vaikutuksen entisissä sosialistimaissa ja niiden tuhoisan roolin kaikissa ruohonjuuritason liikkeissä, he hyväksyvät imperialistisen propagandan "tasapuolisuuden" nimissä. Heidän suhtautumisensa tapahtumiin ei ole luokkatietoista, ja näin he antavat imperialismille alibin.
Alessandro Battilocchio
(IT) Käytän erittäin ylpeänä puheenvuoron Italian uuden sosialistipuolueen nimissä. Se on pieni ryhmä tinkimättömiä italialaisia sosialisteja, jotka ovat aina kulkeneet samaa tietä ja kieltäytyneet sekä oikeiston että vasemmiston tarjouksista, joissa meitä on kehotettu antamaan periksi.
Tämä riippumattomuuden johtoajatus, joka on säilynyt nykypäivään saakka, oli käännekohdassa vuonna 1956. Tuolloin Pietro Nennin johtama sosialistipuolue tuomitsi jyrkästi kommunistien väkivaltaisen hyökkäyksen, joka hukutti unkarilaisten toiveet vereen ja jossa joukoittain kapinallisia sai surmansa. Tämä oli ylpeän kansan kapina. He eivät vastustaneet ainoastaan kommunismin aiheuttamia ruumiillisia ja moraalisia kärsimyksiä vaan myös tunkkaista poliittista ilmapiiriä ja kulttuuria, jotka olivat tukahduttaneet unkarilaisten perinteet, identiteetin ja isänmaallisuuden. Kuten seuraavien vuosien murhenäytelmät osoittivat, kommunismista ja vapaudesta puhuminen on aina ollut ilmeisen paradoksaalista. Italian uuden sosialistipuolueen jäsenet eivät koskaan väsy toistamaan tätä totuutta, jonka Italian kommunistinen puolue liian pitkään kiisti.
Tästä syystä kunnioitamme niiden 5 000 unkarilaisen marttyyrin muistoa, jotka eivät alistuneet epäoikeudenmukaisuuteen ja jotka taistelivat kuolemaan saakka oikeudestaan parempaan tulevaisuuteen, vapauden mahdollisuuteen, demokratiaan ja rauhaan.
