
Formanden.
   - Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 29. januar 2004, for gentoptaget.(1) 

Formanden.
   - Det endelige forslag til dagsorden opstillet af Formandskonferencen på mødet torsdag den 5. februar 2004 i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 110 og 110a er blevet omdelt. Jeg har ikke modtaget anmodninger om ændring af dagsordenen for mandag.
Cercas (PSE ).
   - Hr. formand, som ordfører for initiativbetænkningen om Rådets direktiv 93/104/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden anmoder jeg om, at afstemningen afholdes onsdag i stedet for i morgen, eftersom der foregår forhandlinger mellem de forskellige parlamentariske grupper, og de har for et øjeblik siden bedt mig anmode om dette. Hvis det er muligt, ville vi derfor gerne kunne fortsætte arbejdet i morgen og stemme om betænkningen på onsdag. 
Pronk (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg tilslutter mig dette forslag, fordi det giver os mulighed for at finde en løsning i denne meget omstændelige sag. 

- Hvad angår de mundtlige forespørgsler om atomnedrustning, har jeg modtaget en anmodning fra Verts/ALE-Gruppen om at afslutte forhandlingen med et beslutningsforslag, som kunne sættes til afstemning under næste mødeperiode i Bruxelles. 
Frassoni (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, hensigten med beslutningsforslaget er at udarbejde nogle retningslinjer med henblik på konferencen om ikke-spredningstraktatens revidering.
Vi afslutter sædvanligvis sådanne forhandlinger med et beslutningsforslag, og derfor er det efter vores mening også rigtigt at gøre det i dette tilfælde, selv om beslutningsforslaget bliver sat under afstemning i næste mødeperiode. 
Schulz (PSE ).
   - Hr. formand, jeg mener, at det handler om et af de vigtigste politiske emner, som drøftes og diskuteres for øjeblikket i international politik. Vi vedtager ofte beslutninger, som ud fra deres betydning efter min mening ikke helt er på højde med dette emne. Derfor går vi udtrykkeligt ind for, at vi afslutter denne forhandling med en beslutning. 
Formanden.
   - Er der nogen indvendinger mod denne anmodning? 
Suominen (PPE-DE ).
   - Hr. formand, PPE-DE-Gruppen er imod udarbejdelsen af en beslutning.

(1) 

Bradbourn (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg er for nylig blevet underrettet om, at Maltas Labour-parti har indgivet hele 1.600 andragender til Maltas forfatningsdomstol med det formål at fratage maltesiske statsborgere, der er midlertidigt bosat og arbejder eller læser i udlandet, retten til at stemme ved det kommende valg til Europa-Parlamentet. Det er efter min opfattelse i modstrid med både ånd og bogstav i EU's lovgivning og retspraksis, idet mange af disse statsborgere befinder sig uden for deres hjemlands grænser af helt legitime årsager.
Hvis det er korrekt, er der angiveligt tale om en fremgangsmåde, som er uforenelig med de krav til den demokratiske proces, Europa-Parlamentet mener bør være opfyldt i en kommende EU-medlemsstat. Jeg beder Dem derfor undersøge, om der er tale om et forsøg på at svindle med valget i Malta, og underrette Parlamentet om resultaterne af Deres undersøgelser. 
Formanden.
   - Jeg vil helt klart undersøge sagen og rapportere tilbage til Dem, hr. Bradbourn. 
De Rossa (PSE ).
   - Alle her i Parlamentet er foruroligede over menneskerettighedssituationen i Colombia, og Colombias præsident Uribes besøg giver os mulighed for at gøre ham klart, hvor foruroligende vi finder situationen. 
Jeg har nærmere bestemt taget ordet, hr. formand, for at anmode Dem om sammen med hr. Uribe, rådsformanden og kommissionsformanden at tage stilling til, hvorvidt De vil støtte forslaget om afholdelse af en menneskerettighedskonference senere i år. Forslaget om en konference kommer fra paraplyorganisationen Alianza - en sammenslutning af 115 ngo'er og borgerorganisationer i Colombia - som forsøger at engagere civilbefolkningen i løsningen af den 40 år gamle konflikt. Hr. formand, jeg vil sende Dem mere detaljerede oplysninger om dette forslag, idet jeg håber, De vil tage dem i betragtning og tage spørgsmålet op med præsident Uribe, når De mødes med ham. 
Formanden.
   - Jeg modtager med glæde Deres notat om sagen.
Præsident Uribe vil undtagelsesvis tale på mødet i morgen i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, hvor udvalgsmedlemmerne vil kunne forelægge ham emnet direkte. 
Tannock (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg må protestere mod den lemfældighed, hvormed Pakistans præsident Musharraf reagerede på Abdul Qadeer Khans tilståelse på tv. Europa-Parlamentet har tidligere taget afstand fra Pakistans eksport af atomteknologi, som også landets regering har fordømt. Det er usædvanligt, at salget af så farlig knowhow vedrørende masseødelæggelsesvåben til så brutalt et styre som det nordkoreanske resulterer i tilgivelse fra præsidentens side og retten til at beholde de ulovligt modtagne beløb. Det virker, som om han fungerer som offentlig syndebuk og skal aflede opmærksomheden fra kontroversielle beviser på hemmelig regeringsstøtte.
For det andet ønsker jeg at kondolere Moskvas indbyggere med følgerne af de seneste forfærdelige selvmordsattentater i deres metro, som krævede mindst 39 dødsofre og 150 sårede, idet alt peger på tjetjenske terrorister organiseret af en saudiarabisk al Qaeda-tilhænger. Jeg beder alle her i Parlamentet, som støtter det, de betegner som glorværdige tjetjenske frihedskæmpere, oplyse, hvordan de godtgør mordet på uskyldige moskovitter. 
Napolitano (PSE ).
   - Hr. formand, om få dage er det 20-årsdagen for Europa-Parlamentets vedtagelse af det udkast til en traktat om oprettelse af Den Europæiske Union, som Altiero Spinelli udarbejdede og foreslog. Formandskonferencen har opfordret de politiske grupper til at undersøge, hvordan vi kan fejre såvel denne årsdag som 25-årsdagen for Jean Monnets død. Jean Monnet var som bekendt en af hovedmændene bag den europæiske integration.
Jeg vil dog gerne henlede Deres opmærksomhed på de to årsdages forskellige karakter, hr. formand. At fejre årsdagen for Spinelli-udkastet er ikke så meget en hyldest til Altiero Spinellis person, men snarere en værdsættelse af Europa-Parlamentets langsigtethed, da det for 20 år siden udarbejdede og foreslog den første traktat af forfatningsmæssig karakter, hvilket det er vigtigt at understrege i dag, hvor vi endnu en gang gør en indsats for, at Europa endelig får en egentlig forfatning.
Formanden.
   - Som De ganske rigtigt gjorde opmærksom på, hr. Napolitano, drøftede Formandskonferencen Deres forslag og vedtog at markere en række af disse årsdage under den sidste mødeperiode i maj. Hvad angår Deres specifikke bemærkning angående Spinelli-betænkningen og Europa-Parlamentets lederskab, vil jeg med glæde fejre dagen gennem en erklæring på vegne af Europa-Parlamentet i overensstemmelse med de ønsker og forslag, De har forelagt Formandskonferencen. 
Segni (UEN ).
   - Hr. formand, med hensyn til det, som hr. Napolitano sagde, synes jeg ærligt talt ikke, at Deres svar var ret omfattende. Det er nødvendigt med en meget større indsats i den forbindelse.
Det drejer sig ikke om at mindes Altiero Spinelli, men derimod om at benytte den lejlighed, som denne vigtige historiske dato giver os til at holde et særligt møde og ikke en mindehøjtidelighed som så mange andre. Det kunne også være en lejlighed til at tage et meget større og vigtigere skridt. Europa-Parlamentet skal gøre, hvad det i sin tid gjorde med Spinelli, nemlig vedtage konventets tekst direkte for at fremme Europas forfatning og dermed udføre en handling, som ganske vist ikke har nogen juridisk værdi, men som ville have stor politisk værdi.
Det er, hvad jeg beder Dem om, hr. formand, nemlig at Europa-Parlamentet her 20 år efter er modigt nok til at tage de samme initiativer. Det beder jeg Dem og formændene for de politiske grupper om, ikke mindst de grupper, der tilslutter sig den europæiske idé. Jeg håber, at de er tro imod deres traditioner. 
Martin, Hans-Peter (PSE ).
   - Jeg vil blot ganske kort henvise til en sag. Min betænkning om de industrielle sammenslutninger er uden mit vidende og ikke mindst i strid med de aftaler, som er indgået med de overordnede tjenester her i Parlamentet, sat på dagsordenen for denne uge. Jeg hørte om det gennem et opkald fra i London. Da jeg spurgte, hvordan det kunne ske, fik jeg at vide fra den ansvarlige parlamentariske tjeneste, at det var sket med gruppernes godkendelse. Da jeg spurgte grupperne, fik jeg at vide, at det var Parlamentets tjeneste. Det kaster ikke noget godt lys over Parlamentet. Jeg tager nu til efterretning, naturligvis taknemmelig, at betænkningen først kommer på, når der er opnået enighed med ordføreren, fordi nogle grupper netop ved, at der stadig kører vigtige forhandlinger herom. Men rent praktisk kunne man have ønsket sig, at det var mere gennemsigtigt og effektivt.
Formanden.
   - Jeg vil vende tilbage til Dem, når jeg har haft mulighed for at undersøge sagen nærmere. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, portugisiske aviser har omtalt, hvordan portugisiske arbejdere udsættes for grov udnyttelse, mishandling og endog slaveri i flere EU-lande, f.eks. Frankrig, Nederlandene og Storbritannien.
Så sent som i dagens udgave bringer den portugisiske avis en artikel med overskriften "Flere portugisere udnyttes i Nederlandene", der også oplyser, at de nederlandske myndigheder kender til forholdene. Som det fremhæves i artiklen, synes disse forhold, der her omtales fra Nederlandene, at være udtryk for hidtil uhørte overgreb mod portugisere. Det rapporteres, at der skulle være tilfælde af fysisk vold mod ansatte i visse nederlandske firmaer eller fra mellemmænds side, det meldes, at selv de mest elementære rettigheder ikke overholdes, særlig med hensyn til tilstrækkelig ernæring og anstændige indkvarteringsforhold, og der tales om egentlige organiserede netværk med forgreninger i forskellige lande, der beskæftiger sig med at rekruttere arbejdskraft, hvilket er dybt skandaløst.
Der må derfor, hr. formand, hurtigst muligt gribes ind over for disse forhold. Jeg beder Dem, hr. formand, om at gøre Kommissionen og Rådet bekendt hermed, så der straks træffes foranstaltninger til løsning af disse alvorlige problemer, og så der sættes en stopper for de omtalte overgreb på lønmodtagernes og borgernes rettigheder generelt. 
Formanden.
   - Vil De være så venlig at sende det materiale, De henviste til, til mit kontor. Jeg vil nemlig helt klart følge Deres forslag og tage sagen op. 
Hr. Martin, den betænkning, De er ordfører for, er blevet opført på dagsordenen i overensstemmelse med de normale procedurer. Men eftersom vi har erfaret, at De kan have vanskeligt ved at overholde den fastsatte tidsramme, og eftersom vi ønsker at respektere Dem som ordfører, er betænkningen taget af dagsordenen. 
Martin, Hans-Peter (PSE ).
   - Hr. formand, undskyld, at jeg tager emnet op endnu en gang. Jeg hørte det kun på originalsproget. Jeg vil bare endnu en gang fastholde, at der var en klar aftale med Parlamentets tjenester om ikke at sætte denne betænkning på dagsordenen før til marts eller april. Via i London hørte jeg, at den blev fastsat til februar. Først da sagde jeg: "Ikke nu!" Lad venligst være med at tage fejl af årsag og virkning her! 
Formanden.
   - Formandskonferencen vil afgøre, hvornår den opføres på dagsordenen igen, men den er ikke på dagsordenen nu. Det er svaret på Deres spørgsmål. 
Hudghton (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, sidste uge afgav Kommissionen en negativ udtalelse om det serviceniveau, som Charlerois lufthavnsmyndigheder yder et vist luftfartsselskab. Jeg er ikke blot enig med de myndigheder, der er ansvarlige for Charleroi, jeg beundrer dem også, fordi de forsøger at træffe foranstaltninger, der kan fremme den yderst tiltrængte økonomiske vækst og forbedre beskæftigelsen til trods for de traditionelle industriers tilbagegang.
Lavprisflyrejser er forbundet med flere fordele, der har gjort sig gældende i betydeligt større områder end Charleroi og omegn. F.eks. er ruten fra Glasgow-Prestwick til Charleroi den eneste flyforbindelse fra det meget tætbefolkede Vestskotland til EU's hovedstadsområde. Jeg erkender, at Kommissionen mener, at forordningen om statsstøtte bør gennemføres på en bestemt måde, men hvad med forbrugerne? Jeg håber, at Kommissionen ikke bliver alt for entusiastisk og ender med at forringe vilkårene for forbrugerne, herunder mange grupper, der ønsker - og har brug for - at besøge vores hovedkvarter og de øvrige europæiske institutioner for at lære mere om, hvordan EU fungerer i virkeligheden. 
Frahm (GUE/NGL ).
    Hr. formand, for 25 år siden startede Den Islamiske Republik Iran, og dermed startede en voldsom menneskerettighedsundertrykkelse og især undertrykkelse af kvinders rettigheder. Spørgsmålet er, om vi nu er ved at se starten på en tilsvarende udvikling i det besatte Irak.
Den 29. december blev en række afgørelser om skilsmisser, ægteskaber og børn osv. erstattet af Sharia-lov i den ellers sekulære stat Irak. Nu hører jeg, at lederen af kvindernes organisation for frihedsrettigheder i Irak er under et voldsomt angreb fra islamiske grupper. Hendes navn er Yamha Mohammed. Hr. formand, jeg vil meget gerne bede Dem protestere på Parlamentets vegne mod de overgreb på kvinders rettigheder, der nu tager fart i Irak; bede Dem protestere over for besættelsesmagterne, altså alliancen af såkaldt frivillige, mod denne udvikling. 
McKenna (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, også jeg ønsker at beskæftige mig med Colombias præsident Uribes besøg her i Parlamentet. Verts/ALE-Gruppen gik ikke ind for denne indbydelse, og så vidt jeg har forstået det, var det heller ikke tilfældet for ELDR-Gruppen eller GUE/NGL-Gruppen. Det er uheldigt, at PSE-Gruppen ikke støttede os i denne sag. 
Der er stor fare for, at præsident Uribe vil udnytte dette besøg som en propagandamulighed og på internationalt plan foregive, at alt går godt. De behøver blot at se på FN's rapporter om Bogota, når de bliver offentliggjort, for at finde opgørelser over alvorlige menneskerettighedskrænkelser. Den lovgivning, der for nylig blev indført, især antiterrorlovgivningen vedtaget i december, giver de militære styrker dømmende magt. Det er et andet meget foruroligende element.
Parlamentet bør forhindre, at præsident Uribe får mulighed for i propagaøjemed at give indtryk af, at der er sket en bedring af menneskerettighedssituationen i Colombia. Vi ved fra græsrodsorganisationer på stedet, at det på ingen måde er tilfældet. Vi må ikke tillade, at dette falske budskab kan udbredes fra Europa-Parlamentet.
Patakis (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, det er en skamplet på Europa-Parlamentet, at det har inviteret Colombias præsident, Álvaro Uribe Vélez, til at besøge Parlamentet i morgen. Det er en skamplet på socialdemokraterne, som har foreslået at invitere ham, og på alle, der har støttet det. Uribe og hans regering er, med støtte fra USA, ansvarlige for, at tusindvis af faglige repræsentanter for landmændene og andre, der kæmper for befolkningen, er døde. De afviser en national forsoning, de lader hånt om de mange henstillinger fra FN's Menneskerettighedskommission og forsøger at kvæle utilfredsheden blandt befolkningen med militære midler. Uribes besøg her viser, at EU er ved at involvere sig i "Colombia-planen", hvormed USA brutalt intervenerer i landet i et forsøg på at opnå generel kontrol over området.
Vi fordømmer enhver ydre indblanding og opfordrer alle regeringer til at bakke de folkelige kræfter i Colombia op for at standse de paramilitære styrkers blodsudgydelser og aktiviteter, beskytte freden og skabe respekt for menneskerettighederne. Vi vil udtrykke Grækenlands Kommunistiske Partis fulde solidaritet med den colombianske befolkning, som vi er overbevist om vil sejre til sidst. 
Sanders-ten Holte (ELDR ).
   - Hr. formand, jeg vil sige noget om parlamentsmedlemmers sikkerhed og de forholdsregler, som Europa-Parlamentet træffer. Den 19. januar forlod jeg omkring kl. 20.00 Parlamentet i Bruxelles gennem udgangen til Wiertzstraat i retning af rue de Wavre. Mindre end 100 m fra Parlamentet ventede jeg ved lyssignalet. Jeg hørte et enormt knald, og mit vindue blev slået ind i højre side. Min taske, som stod på gulvet, blev revet væk. Jeg kan forsikre Dem om, at en dametaske virkelig indeholder alt. Kort, pas osv. Naturligvis kan noget sådant ske overalt, men at det sker så tæt ved Parlamentet, er efter min mening overordentlig alvorligt. Jeg synes, det er ubegribeligt, at dette sker gentagne gange. Jeg kan nævne et par kvindelige nederlandske parlamentsmedlemmer, som også har været ude for det.
Jeg kørte tilbage til Europa-Parlamentet, hvor jeg blev modtaget meget venligt. Det klager jeg ikke over. Vagtpersonalet kom løbende, men jeg kunne ikke ringe til udlandet, hvilket De sandsynligvis ikke er klar over. Jeg kunne derfor ikke ringe for at blokere mine kreditkort, og De vil nok forstå, at det var det, jeg var mest bekymret over. Politiet blev derefter tilkaldt, og jeg kunne tage med til politistationen. Jeg måtte gøre mit yderste for at følge politiet med min ødelagte bil. Jeg ankom til politistationen, hvor der ganske vist var en politibetjent, der talte flamsk, men et flamsk, som ikke lignede nederlandsk. Han var venlig, på det punkt var der ingen problemer, men det var altså temmelig indviklet. Eftersom jeg naturligvis intet havde mere - ingen penge, intet kørekort - lovede man, at jeg ville blive ledsaget til Carglass, men den pågældende person dukkede ikke op. Omkring kl. 24 kørte jeg til mit hotel, hvor modtagelsen var noget mere effektiv.
Skaden er gigantisk, og jeg vil nu bede Dem om, at De for det første sørger for, at det i et sådant tilfælde er muligt øjeblikkeligt at kunne ringe til udlandet, hvis et parlamentsmedlem vil det. For det andet at der kommer assistance, som kan ledsage en til politikontoret. Tænk, hvis jeg havde været dansker eller borger i et hvilket som helst andet land og overhovedet ikke kunne forstå nederlandsk. Det er naturligvis også meget praktisk, hvis man får stillet nogle penge til rådighed til at tage en taxi. Endvidere synes jeg, at en bedre beskyttelse af parlamentsmedlemmernes sikkerhed er absolut nødvendig. Som jeg sagde, er skaden enorm. Jeg vil ikke nævne beløbet, men jeg forventer, at Europa-Parlamentet sørger for fuld erstatning. 
Formanden.
   - Jeg ville ikke afbryde Dem, fru Sanders-ten Holte, på grund af den personlige karakter af det overfald, De omtalte, og som jeg er sikker på, alle Parlamentets medlemmer finder meget beklageligt. Jeg vil bede Parlamentets sikkerhedstjeneste udarbejde en rapport om dette overfald til os og til Præsidiet, så vi kan se, hvilke generelle konklusioner vi kan drage af flere af Deres forslag. Vi har desuden indledt drøftelser med de belgiske myndigheder angående sikkerheden i Bruxelles. Jeg kan tilføje, at disse drøftelser endnu ikke har ført til et tilfredsstillende resultat i forhold til Parlamentets krav. 
Gollnisch (NI ).
   - Hr. formand, jeg vil ganske kort vende tilbage til David Kays tilbagetræden, idet han var amerikansk tjenestemand med ansvar for at finde de masseødelæggelsesvåben i Irak, som landets diktator angiveligt var i besiddelse af.
Jeg vil også vende tilbage til erklæringerne fra den britiske specialist, hr. Kelly, som efterfølgende døde under mistænkelige omstændigheder. Jeg vil vende tilbage til præsident Bushs indrømmelser i søndags i et interview på tv-kanalen NBC, hvor han erkendte, at Saddam Hussein og det irakisk styre sandsynligvis ikke var i besiddelse af masseødelæggelsesvåben, men at krigen ikke desto mindre kunne forsvares, fordi de, selv om de ikke havde masseødelæggelsesvåben, måske kunne have fået mulighed for at anskaffe dem en dag.
Jeg mener, at vi bør se alvorligt på dette, fordi det klart betyder to ting. Først og fremmest løj hr. Bush og hr. Blair på en kynisk og graverende måde. Endvidere er et lands befolkning blevet udhungret i 10 år under falske forudsætninger, en krig er indledt under falske forudsætninger, og en stat er blevet ødelagt ligeledes under falske forudsætninger og med opbakning fra flere EU-regeringer, hvilket er en yderst alvorlig kendsgerning. 
Korakas (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, jeg vil udtrykke min afsky og foragt for det afskyelige antikommunistiske beslutningsforslag, som blev vedtaget forleden på Gruppen for Det Europæiske Folkepartis 16. konference, hvor den barbariske og afskyelige nazistiske fascisme sidestilles med kommunismen, og hvor der opfordres til indledning af en ny heksejagt på medlemmerne og ledelserne af de kommunistiske partier, som stadig er tro mod deres høje idealer.
Folkepartiet bespotter og fornærmer de millioner kommunisters minde, som netop gik i døden for at befri menneskeheden for det nazistiske monster. Samtidig viser det, at det støtter, hvis ikke det ligefrem dikterer, den primitive antikommunisme og de åbenlyse krænkelser af menneskerettighederne, som hersker i de tidligere socialistiske ansøgerlande. Det genopliver en revanchistisk ånd, som kun varsler ulykker for befolkningerne i vores lande. Vi glemmer ikke, at kommunistjagt altid er blevet efterfulgt af en jagt på alle progressive holdninger. Befolkningerne glemmer ikke, at Hitler også startede forfølgelserne med kommunisterne.
Med dette skændige, men også yderst farlige beslutningsforslag, forsøger Folkepartiet i virkeligheden at bremse arbejdstagernes kamp mod de reaktionære, befolkningsfjendtlige politikker. De ønsker at ramme foregangsmændene i denne kamp, nemlig de kommunister, der stadig er tro mod deres idealer, fordi deres tilhængere er deres venner, som de beskytter. 
Evans, Robert J.E. (PSE ).
   - Hr. formand, for nogle få dage siden mistede 19 kinesere livet i Morecambe Bay i det nordvestlige England. De var i færd med at samle hjertemuslinger, da tidevandet kom ind, og de alle druknede. Kan De medgive mig, at spørgsmålet, eftersom denne tragedie fandt sted på britisk jord - eller i britisk farvand - ligeledes er af europæisk eller international relevans, og at vi må arbejde sammen for at bekæmpe de internationale menneskesmuglerbander, der udnyttede disse fattige mennesker, som kun fik et pund om dagen for deres arbejde?
Desuden sætter denne sag endnu en gang fokus på det indlysende behov for snarest at indføre en virkelig og effektiv fælles europæisk ordning for asyl såvel som indvandring, herunder lovlig indvandring. Tragedien i Det Forende Kongerige vil utvivlsomt kunne gentage sig i et hvilket som helst land, på et hvilket som helst tidspunkt.
Corbett (PSE ).
   - Hr. formand, jeg tager ordet for at reagere på de forkastelige bemærkninger, hr. Gollnisch netop har fremsat, og som lader forstå, at David Kelly, jeg citerer: "døde under mistænkelige omstændigheder", og at Tony Blair løj.
I forbindelse med den dommerundersøgelse, der blev foretaget for nylig, blev samtlige forhold omkring denne tragiske hændelse gennemgået, og dommeren konkluderede ganske klart, at der ikke var konstateret mistænkelige omstændigheder i forbindelse med hr. Kellys død som antydet, og at hr. Blair ikke løj over for Underhuset i denne sag.
Uanset hvilken holdning man har til konflikten i Irak - og der er divergerende opfattelser her i Parlamentet såvel som i mit hjemland, og jeg har mine egne synspunkter i denne forbindelse - er det afgørende, at vi i denne debat tager udgangspunkt i kendsgerningerne og ikke i fiktive hændelser.
Formanden.
   - Faktum er, at det nu er min mikrofon, der virker! 
Ludford (ELDR ).
   - Hr. formand, jeg ønsker at gøre opmærksom på den totale forvirring, der hersker angående den fri bevægelighed for de nye medlemsstaters borgere. Det skulle nu angiveligt - selv om det på ingen måde er sikkert - forholde sig således, at der kun 11 uger inden den 1. maj er 13 medlemsstater, der vil udnytte muligheden for at opstille hindringer for den fri bevægelighed. Det har ført til en fokusering på de to sidste stater - Irland og Det Forende Kongerige - og hysteriske reaktioner i pressen, der frygter, at vi bliver oversvømmet af turister eller indvandrere, der vil forsøge at udnytte systemet. Jeg ønsker ikke at forsvare den britiske presses reaktion eller Det Forenede Kongeriges myndigheders noget usikre reaktion, men jeg er overbevist om, at den oprindelige beslutning om at tillade fuldstændig fri bevægelighed var og er økonomisk, politisk og moralsk rigtig.
Kommissionens fremskrivninger viser, at der hvert år måske ville have været én vandrende arbejdstager fra Øst for hver tusinde indbygger i Vest, hvis de var blevet fordelt på alle stater. Der kunne måske have været en vis begrundelse for at træffe særlige foranstaltninger i grænseområderne, men den panik, der har bredt sig i de fleste medlemsstater, er forkastelig. Den betyder, at de nye medlemsstaters borgere bliver behandlet som andenklassesborgere, hvilket er i modstrid med alle løfter og afspejler - som i så mange andre forbindelser, herunder Irak, forfatningen og budgettet - en deprimerende mangel på EU-solidaritet. Kunne De i det mindste ikke tage dette op med Kommissionen og medlemsstaterne i Rådet og forsøge at gøre overgangsperioden så kort som mulig? 
Collins (UEN ).
   - Hr. formand, Kommissionens afgørelse i sagen om Ryanairs handelsordninger med Charlerois lufthavn er meget fejlagtig. Den strider mod al økonomisk logik og udgør et alvorligt tilbageslag for lavprisflyselskabernes udvikling i Europa.
Ryanair har betydet, at Charlerois lufthavn har udviklet sig fra at være en udørk til at betjene over 2 millioner passagerer om året. Europas borgere går ind for lavprisflyvninger. Europa-Kommissionen har endnu ikke redegjort for, hvordan den har til hensigt at støtte lavprisflyvninger i Europa i fremtiden.
Problemet er nu, at der ikke foreligger klare retningslinjer for statsstøtte til regionale lufthavne i Europa. Der hersker nu stor usikkerhed fra de regionale lufthavnes synsvinkel overalt i EU om den fremtidige udvikling inden for lavprissektoren.
Kommissionen har ganske enkelt taget fejl, og den har endnu ikke redegjort for de fremtidige retningslinjer for lavprisflyselskaber i Europa. 
Dillen (NI ).
   - Hr. formand, både hr. Claeys og jeg har i formiddags indtegnet os elektronisk på talerlisten for 1 minut, og nu viser det sig, at vi ikke står på listen. 
Formanden.
   - Jeg vil bede de relevante tjenestegrene kontrollere dette, men jeg har anvendt ""-proceduren. Jeg har ikke en liste foran mig. 
Dillen (NI ).
   - Hr. formand, jeg har på computeren en elektronisk bekræftelse af, at jeg er indtegnet. 
Formanden.
   - Jeg må erindre medlemmerne om, at vi begynder med ""-proceduren. Jeg ved ikke, hvad der menes med en "elektronisk bekræftelse", men jeg beder Dem fremover række hånden op, så vil jeg forsøge at være Dem behjælpelig.
Dillen (NI ).
   - Hr. formand, i anledning af den kinesiske præsidents besøg i Frankrig kom den franske udenrigsminister, Dominique de Villepin, til Bruxelles for at opfordre til, at våbenembargoen mod Kina bliver ophævet. Frankrig drømmer jo om at få omsætningen i sin våbenindustri til at stige ved at indgå indbringende kontrakter med Beijing. Derfor blev den kinesiske præsident modtaget i Frankrig som en kejser. Der blev ikke talt om menneskerettigheder. Den franske præsident ved åbenbart ikke, hvor det undertrykte Tibet ligger. Hvis han kan sælge sin ven Dassaults Mirage-fly, tænker han helst ikke på et par irriterende munke. Jacques Chirac, som i sit eget land så lyrisk kan opfordre til større tolerance, har uden tvivl heller ikke haft tid til at læse de forskellige menneskerettighedsorganisationers rapporter, hvori der år efter år klages over censur, vilkårlige arrestationer, overfyldte fængsler, genopdragelseslejre og manglende ytringsfrihed. Jacques Chirac præsterede endda at kalde den kommende folkeafstemning i Taiwan en voldshandling mod Kina. At EU ikke kan undgå at drive handel med Kina, må vi kunne acceptere, men at levere våben er noget ganske andet. Vi er derfor fuldstændig enige med hr. Watson i, at denne våbenembargo er et af de sidste midler, som EU råder over for at tvinge det kinesiske kommunistiske diktatur til at overholde menneskerettighederne.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0040/2004) af Katiforis for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om kreditvurderingsinstitutters roller og metoder 2003/2081(INI)). 
Katiforis (PSE ),
   Hr. formand, den betænkning, jeg har den ære at forelægge, er en initiativbetænkning om kreditvurderingsinstitutter, som er private virksomheder, der er velforankrede på markedet. Deres omdømme har dog lidt under de seneste finansskandaler, som indledtes med Enron og endte med Parmalat. Især Parmalat-sagen er relevant, fordi den vedrører obligationsejere, som netop er den del af markedet, kreditvurderingsinstitutterne forventes at beskytte. Op til få dage inden disse virksomheder gik konkurs, var de ude af stand til at gøre noget for at beskytte offentligheden. Denne manglende indsats har ført til omfattende drøftelser i USA, undersøgelser i den amerikanske Kongres, USA's Securities and Exchange Commission, Den Internationale Børstilsynsorganisation og andre internationale instanser.
Der er en specifik europæisk problemstilling i den sag. Kreditvurderingsinstitutterne er 100 år gamle i USA, men forholdsvis nye i europæisk sammenhæng. De har i flere forbindelser udvist manglende forståelse for den europæiske forretningsmentalitet. Det har skabt gnidninger, især i Tyskland. Det andet aspekt af særlig europæisk interesse er den uundgåelige bemærkning om, at uanset hvilke bestemmelser agenturerene er underlagt - uanset hvor milde og indirekte de måtte være - kommer de udelukkende ét sted fra, nemlig USA via Den Internationale Børstilsynsorganisation. Det faktum, at der ikke eksisterer noget tilsvarende i Europa, skaber et uligevægtigt transatlantisk forhold, som vil kunne give anledning til mange forviklinger, hvis der ikke rettes op på det i tide.
Det var disse betragtninger, der lå til grund for det oprindelige forslag i betænkningen om, at Kommissionen skulle overveje oprettelsen af en europæisk registeringsmyndighed, som institutterne skulle rapportere til og indgå i en dialog med om reguleringen, idet der skulle være tale om en dialog mellem ligestillede parter om spørgsmål af gensidig interesse baseret på en europæisk kreditvurderingskomité - idet man selvfølgelig ville udelukke enhver indblanding i indholdet af de udtalelser, institutterne udarbejder. Det er interessant, at børstilsynet for nylig udtrykte interesse for at drøfte dette spørgsmål med CSR.
Flertallet i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål fandt dette forslag for avanceret og anbefalede en fornyet behandling af hele det arbejdsområde, der hører under kreditvurderingsinstitututterne, uden at lade deres henstillinger omfatte noget så specifikt som oprettelsen af en europæisk registreringsmyndighed. Med behørig respekt for flertallet af mine kolleger beder jeg om udsættelse af to grunde. For det første fordi der findes en tilsynsmyndighed i USA, og for det andet fordi der - som sagt - ikke findes en tilsvarende myndighed i Europa, hvorfor der kan opstå et uligevægtigt forhold, der kan vise sig at være skadeligt
Jeg har derfor bedt PSE-Gruppen hjælpe mig ud af denne knibe ved at genfremsætte forslaget om en europæisk registreringsmyndighed i et ændringsforslag, og jeg opfordrer indtrængende alle de medlemmer, der oprindeligt havde en anden holdning hertil, om at tage dette punkt op til fornyet overvejelse. Det er ikke kun delvist et politisk spørgsmål, det er helt klart et politisk spørgsmål, fordi det involverer Europa som helhed. Alternativet er, at institutterne - fordi der er så stærke kræfter, der går ind for en regulering af deres aktiviteter - vil ende med at skulle rapportere til 15 eller 25 nationale finansielle myndigheder i Europa, hvilket institutterne også selv må frygte.
Kreditvurderingsinstitutterne bør fortsat udføre et fortræffeligt arbejde. Vi har ikke foreslået en streng regulering, men hvis vi ikke får en europæisk registreringsmyndighed, vil vi ikke nå vores vigtigste mål. Jeg takker medlemmerne for deres støtte til andre nyttige forslag og henstiller indrængende til, at de tager dette op til fornyet overvejelse. 
Diamantopoulou,
    Hr. formand, Europa-Kommissionen hilser Parlamentets beslutning om at udarbejde en betænkning om kreditvurderingsinstitutters rolle og metoder velkommen. Jeg lykønsker ordføreren med dette relevante initiativ.
Som bekendt spiller kreditvurderingsinstitutterne en stadig større rolle i dag. Tidligere fokuserede kreditvurderingen hovedsagelig på den registrerede gæld. Inden for det sidste årti har kreditvurderingen fået større betydning med væksten inden for erhvervsobligationsforsikringer og indføjelsen af henvisninger til kreditvurdering i lovgivning vedrørende den finansielle sektor, herunder banklovgivningen. Desuden har den senere tids skandaler som bekendt sat fokus på kreditvurderingsinstitutternes rolle generelt. Vi kan ikke se bort fra bl.a. Enron-sagen i 2001 eller den seneste Parmalat-sag. Det er derfor utvivlsomt på tide, at vi griber ind, som hr. Katiforis ganske rigtigt understregede.
Der er mindst fire spørgsmål, der skal løses i forbindelse med kreditvurderingsinstitutterne. For det første er den lovgivningsmæssige behandling af spørgsmålet om kreditvurderingsinstitutternes adgang til intern information fra udstederne ikke afklaret i Europa. Der findes ingen harmoniseret europæisk lovgivning eller national regulering for den sags skyld. Hvis vurderingsinstitutterne skal have adgang til intern information fra udstederne, må vi sikre, at de samme oplysninger er tilgængelige for alle vurderingsinstitutter. Jeg mener, at det fremgår af hr. Katiforis' betænkning. En anden løsning kunne være at forbyde kreditvurderingsinstitutterne adgang til intern information fra udstedernes side, som tilfældet er for finansanalytikerne.
Det andet spørgsmål angående kreditvurderingsinstitutterne i forbindelse med Enron og Parmalat vedrører personalets kompetenceniveau og deres metodologis gennemskuelighed. Det ville være fornuftigt at overveje foranstaltninger i denne henseende, og her er vi helt enige med hr. Katiforis. Med dette for øje kunne man hensigtsmæssigt tage udgangspunkt i det direktiv, Kommissionen vedtog i december sidste år, om gennemførelse af direktivet om markedsmisbrug med hensyn til retfærdig forelæggelse af investeringsanbefalinger.
Det tredje spørgsmål, der i reglen tages op, er den manglende konkurrence mellem kreditvurderingsinstitutterne. På verdensplan er denne sektor praktisk taget et oligarki. Vi finder det derfor hensigtsmæssigt, at hr. Katiforis ønsker at fremme konkurrencen i Europa. Opstillingen af objektive kriterier for fremme eller udvikling af andre aktører inden for denne sektor kunne bidrage hertil.
Det fjerde og sidste og givet mest omdiskuterede spørgsmål vedrører interessekonflikter for kreditvurderingsinstitutterne, som kan antage to former. På den ene side er der en mistanke om, at kreditvurderingsinstitutter, der yder rådgivning til de selskaber, de vurderer, kan lade dette indvirke på vurderingsresultatet. Derfor bør denne form for rådgivningsaktivitet angives samtidig med vurderingen. Også i denne forbindelse må det direktiv, Kommissionen vedtog i december sidste år, om gennemførelse af direktivet om markedsmisbrug, hvad angår offentliggørelse af interessekonflikter, anses for et udmærket udgangspunkt for en sådan indsats. Den anden og mest kontroversielle form for interessekonflikt vedrører de vurderede selskabers betaling af kreditvurderingsinstitutterne. Hvis et institut bliver betalt af udstederen i stedet for tegnerne, skaber det mistanke om manglende stringens ved ajourføring af vurderingerne. Det er ikke en ny problemstilling, men det er vigtigt, at vi finder en løsning nu.
Vi bør snarest gribe ind på disse fire områder. Europa-Kommissionen gav tilsagn herom på Det Europæiske Råd i Oviedo i april 2002. Vi må holde vores løfter, inden der kommer en ny skandale. Europa-Kommissionen vil følgelig tage stilling i denne sag senest i løbet af sommeren eller efteråret 2004. Hr. Katiforis' betænkning vil bl.a. udgøre et vigtigt bidrag til vores overvejelser.
Tilbage står følgelig spørgsmålet om, hvad USA har til hensigt at gøre i denne sag. Vi må være realistiske. De to førende kreditvurderingsinstitutter i verden er amerikanske. Det må ganske rigtigt nødvendigvis indgå i vores overvejelser. Indtil videre harAmerican Securities and Exchange Commission til trods for Kongressens krav herom undladt at udtale sig om dette emne. Hvis USA ønsker, at vi skal afstemme vores holdninger, inden vi tager stilling, ville vi sætte pris på hurtigt at få en klar udmelding fra amerikansk side om dette vigtige spørgsmål. Vi vil holde Dem behørigt underrettet. 

Radwan (PPE-DE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, kære hr. Katiforis, først mange tak for fremlæggelsen af Katiforis-betænkningen om den fremtidige evaluering af kreditvurderingsinstitutter.
Hvad handler det egentlig om? Vi har kreditvurderingsinstitutter, som faktisk har utrolig stor magt og indflydelse på virksomhederne på kapitalmarkedet. En op- og nedgradering er vigtig for en virksomhed, især en nedgradering, for den indebærer betydelige kapitalanskaffelsesproblemer, altså økonomiske problemer, og har naturligvis også indirekte indvirkninger på arbejdspladser. Men kreditvurderingsinstitutter vurderer også lande, i Tyskland er det f.eks. delstater. Op- og nedgraderingen af delstater har naturligvis tilsvarende indvirkninger på skatteyderne. Det vil jeg ikke bemærke som en kritik, men blot konstatere det. Vi har tre kreditvurderingsinstitutter på markedet. Jeg forfægter også konkurrencen og ville hilse det meget velkommen, hvis der kom flere kreditvurderingsinstitutter på markedet. Jeg synes imidlertid, at en administrativ offentlig løsning er forkert. I givet fald burde markedet så foranledige flere kreditvurderingsinstitutter eller i det mindste et europæisk. Alle forsøg er dog mislykkedes hidtil.
Når man tager højde for, hvilken magtvolumen der eksisterer i forbindelse med kreditvurderingsinstitutterne, og at vi netop i forbindelse med lovgivningen for de finansielle markeder regulerer mere og mere og fører mere og mere tilsyn, skal man tænke over, hvordan vi omgås dem fremover. Derfor er Katiforis-betænkningen, hvor emnet for første gang tages op i denne form i Europa, efter min mening meget vigtig. Det er også vigtigt, at Europa tager dette emne op. De nuværende kreditvurderingsinstitutter er, vil jeg sige, alle tre angelsaksisk dominerede. Det er der i sig selv ikke noget dårligt i. Men der er netop forskellige finansielle strukturer i EU og globalt, og der er forskellige regler. Det er ikke enhver regel, som er rigtig på den ene side af Atlanten, der skal kunne anvendes tilsvarende på den anden side. Derfor mener jeg, at det er meget vigtigt, at vi vover et fremstød på europæisk niveau. I den forbindelse bør vi ikke se så meget på, hvad amerikanerne gør på dette område, fordi kreditvurderingsinstitutter i sidste ende også ønsker at gøre forretninger i denne del af verden.
Vi skal også se det hele i sammenhæng med Basel II. I forbindelse med Basel II vil - intern, ekstern - i stigende grad nærme sig finansiering af mellemstore virksomheder. Det vil være normalt, og den klassiske forskel mellem ekstern og intern vil være, at intern vil være underlagt finanstilsynet i medlemsstaterne, og det vil ekstern ikke. Spørgsmålet er, om vi kan gå videre med det i fremtiden, at det kun er intern , der kontrolleres, og ikke ekstern. Jeg kaster dette spørgsmål ud i salen, især fordi jeg hører fra industrien og den finansielle verden, at det er meget vanskeligt for virksomhederne selv at få passende informationer om deres egen . Der kan vel næppe være tale om en normal kunderelation mellem virksomheder og kreditvurderingsvirksomheder.
Det er vigtigt i denne sammenhæng, at vi nu opfordrer Kommissionen til at analysere og bearbejde dette emne og fortælle, hvordan situationen er for øjeblikket, og stille forslag. Derfor tilslutter jeg mig i høj grad hr. Katiforis' anliggende. Resultatet bør imidlertid være offentligt. Vi bør ikke allerede nu kræve registrering, tilsyn. Det kan komme i slutningen af denne proces. Men der kan også komme en passende egen forpligtelse med tilsvarende forpligtelser for kreditvurderingsinstitutterne til gennemsigtighed i slutningen. Det bør Kommissionen arbejde på. Muligvis kan kreditvurderingsinstitutterne også selv stille forslag i denne proces. Jeg mener, at det er tvingende nødvendigt - og det støtter PPE-Gruppen også - at vi starter denne proces nu, følger den kritisk, og at Kommissionen i midten af næste år stiller tilsvarende forslag. 
Berès (PSE ).
   - Hr. formand, kommissær Diamantopoulou, hr. Katiforis, det er et prisværdigt initiativ, og en prisværdig betænkning. Jeg mener, at de kommer på et vigtigt tidspunkt.
Når folk forsøger at gå ind på vores "makrotankegang", som vi forsvarer punkt for punkt, især i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, er det, der slår dem, den kløft, der til tider eksisterer - og som jeg er glad for, at De i en vis udstrækning har belyst, fru kommissær - mellem dels den sociale model, som vi mener, vi inkarnerer, dels de normer, vi anvender, og det specifikke arbejde, vi udfører.
Vi bør beskæftige os med kreditvurderingsinstitutterne, og vi bør være tilfredse med ordførerens initiativ, fordi markedet er blindt, og fordi denne blindhed betyder, at kreditvurderingsinstitutterne har opnået eller er i færd med at opnå en helt afgørende beslutningstagende myndighed, som vil få vidtrækkende konsekvenser for virksomhedernes fremtid og følgelig for beskæftigelsen.
Dertil har jeg tre bemærkninger. Den første er, at det, vi siger her, ikke kan betragtes uafhængigt af den overordnede debat om virksomhedsledelse. Hvilken form for virksomhedsledelse ønsker vi i vores europæiske sociale model? Hvilken rollefordeling ønsker vi mellem kapital og arbejdskraft? Hvilken rolle bør omfordeling spille? Dette er spørgsmål, vi bør besvare gennem de løsninger, vi imødeser for kreditvurderingsinstitutternes aktiviteter i særdeleshed, men ikke udelukkende for disse institutter. Jeg husker vores debat om regnskabsstandarder, og vi ser nu de utilsigtede følger af IASB's såkaldte uafhængighed. Jeg ønsker ikke, at det samme sker for os, hvad angår kreditvurderingsinstitutterne. 
Min anden bemærkning er, at hvis vi i Europa ønsker, at en forbedring af kreditvurderingsinstitutternes arbejdsmetoder skal bidrage til at beskytte vores sociale model, kan vi ikke se bort fra spørgsmålet om virksomhedernes sociale ansvar. Også på dette område opstår der nu institutter. Det er europæiske initiativer. Jeg tænker især på Nicole Notats institut, Vigeo, i Frankrig. Det er en komplementær udvikling, som vi bør tage med i vores overvejelser.
Endelig er min tredje bemærkning, fru kommissær, en beklagelse over ikke at have hørt Deres holdning til det ændringsforslag, ordføreren har stillet, og som jeg og PSE-Gruppen tilslutter os ubetinget, om etablering af europæiske registrerings- og reguleringsmyndigheder. 
Villiers (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil først takke ordføreren for det udmærkede arbejde, han har udført på dette område. Det er et aktuelt emne, og hr. Katiforis har givet os en meget indsigtsfuld redegørelse herfor. Jeg er især taknemmelig over, at han har taget hensyn til flere af de forbehold, jeg gav udtryk for i mine ændringsforslag. Jeg håber, at det bliver muligt at nå frem til en aftale mellem PPE-DE-Gruppen og ordføreren. Det har hidtil ikke været muligt, men jeg er sikker på, at der er meget i hans betænkning, som vi absolut kan gå ind for.
I en meningsudveksling, hvor den normale rollefordeling i PPE-DE-Gruppen var vendt på hovedet, måtte jeg konstatere, at gruppens øvrige medlemmer havde større betænkeligheder ved tanken om yderligere regulering, end jeg havde. Sædvanligvis er det mig, der er gruppens fortaler for mere deregulering. Det er meget vigtigt - som skyggeordføreren, hr. Radwan, gjorde det klart - at understrege, at der virkeligt er tale om et vigtigt emne, at der nødvendigvis bør findes svar på spørgsmålene om kreditvurderingsinstitutternes arbejdsmetoder, og at vi bør tage stilling til, hvorvidt vi bør have en registreringsordning for kreditvurderingsinstitutterne. PPE-DE-Gruppen kom til den konklusion, at vi ikke burde foregribe resultatet af denne proces.
Det er vigtigt, at Parlamentets medlemmer og udvalg behandler det emne, hr. Katiforis beskæftiger sig med i betænkningen, meget grundigt, men vi vil ikke foregribe resultatet heraf og på nuværende tidspunkt kræve, at vi indfører en europæisk registreringsmyndighed. PPE-DE-Gruppens medlemmer erkender, at regulering koster penge. Vi er opmærksomme på, at det vil være et betydeligt skridt at lade kreditvurderingsinstitutterne være omfattet af en lovgivningsramme eller en registreringsordning, og at vi bør komme med en velovervejet reaktion på de seneste finansielle skandaler.
Visse finanseksperter synes at antage, at vi bør indføre mere omfattende bestemmelser efter Parmalat, og at kreditvurderingsinstitutterne må anses for et af de mest oplagte mål for yderligere regulering og registrering. Vi bør foretage en objektiv og rolig vurdering af hændelsesforløbet i Parmalat-sagen og af, hvilke foranstaltninger der er nødvendige, så vi undgår forhastede eller uoverlagte reaktioner, for man kan vanskeligt se, hvordan en ændring af ordningen eller reguleringen for kreditvurderingsinstitutter kunne have forhindret Parmalat-skandalen.
Der vil altid være mennesker, der ikke viger tilbage for at bryde loven som i Parmalat, og uanset hvor vidtrækkende og effektiv reguleringen er, det være sig for "hedge funds" eller kreditvurderingsinstitutter eller hvad som helst, vil vi ikke kunne forhindre denne form for kriminel adfærd. Vi kan forsøge og reducere frekvensen, men det er umuligt at fjerne risikoen helt. Der er blevet stillet spørgsmål om kreditvurderingsinstitutterne og deres arbejdsmetoder, men det er endnu for tidligt at konkludere, at yderligere regulering eller en registreringsordning nødvendigvis er påkrævet.
Ettl (PSE ).
   - Hr. formand, til fru Villiers vil jeg gerne sige følgende: Vi bør i det mindste ikke sige, at vi ikke ved, hvad vi spørger om eller vil have.
Desværre er der kun lidt tilbage af ordførerens oprindelige forslag til betænkning efter behandlingen i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. Kun lidt, som ville forpligte til større gennemsigtighed og kontrol af kreditvurderingsinstitutterne. Efter de globale finansskandaler fra Worldcom til Parmalat handler det netop nu om at afklare registrering af og tilsyn med kreditvurderingsinstitutternes metoder. Det er ikke ligegyldigt, hvilket signal vi sender netop nu til Kommissionen med henblik på anerkendelsen af eksterne gennem Basel II, og hvad resultatet heraf er.
Med denne betænkning tolererer vi et næsten ukontrollerbart oligopol. Det modsiger alle andre praksisser i det indre marked. 80 ud af de 100 største virksomheder i EU kontrolleres af kun tre institutter. Netop derfor bør af virksomheder også kunne gennemføres bedre af dem selv. Hvad angår afgørelsen om aktiver, er det også vigtigt, hvilke informationer der fører til evaluering. Vi kan ikke være bagud i dette spørgsmål i forhold til det aktuelle udviklingsniveau i USA. Dér blev det eksisterende tilsyn med kreditvurderingsinstitutter fra Securities and Exchange Commission først for nylig styrket væsentligt på baggrund af et aktuelt tilfælde af fejludvikling.
Jeg er ked af at sige, hr. Katiforis, at det signal, der udgår fra denne initiativbetænkning til Kommissionen, er for moderat, indgyder for lidt håb om et instrument, som vi bør stole på. Men alligevel slutter jeg med ordførernes appel om, at vi netop med henblik på de mange eksisterende usikkerheder bør forsøge at få vedtaget en europæisk registreringsmyndighed. 
Karas (PPE-DE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører, mine damer og herrer, eftersom der stilles så mange spørgsmål, er betænkningen og emnet af særlig betydning. Kreditvurderingsinstitutterne, hvilket de tidligere talere allerede har vist Dem, vinder dobbelt i betydning. På den ene side på grund af kendte skandaler og på den anden side på grund af forbrugerkreditdirektivet eller udviklingen af Basel II.
Enhver bankkunde, især også enhver debitor, underkastes - og det skal vi sige ærligt - i en eller anden form. Kreditvurderingsinstitutter vurderer især virksomheder og lande. Disse vurderinger fører til en diskussion om størrelsen af forrentningen, størrelsen af de midler, der skal overføres til egenkapitalen, børskurserne, og de påvirker kundernes tillid til den pågældende virksomhed og til det pågældende land. Derfor skal vi naturligvis også tage til efterretning, at kreditvurderingsinstitutternes filosofi primært stammer fra det angelsaksiske område, og at vi har tre store virksomheder fra det område, som gennemfører i stor og betydelig form, også i Europa. Da det er sådan, skal vi samtidig også tage med i betragtning, at alle disse kreditvurderingsinstitutter har et kvalitetsstempel, nemlig kvalitetsstemplet fra Securities and Exchange Commission, et amerikansk kvalitetsstempel. Når vi taler om mere konkurrence, har vi ikke kun brug for europæiske institutter, men vi har også brug for et kvalitetsstempel, fordi dette kvalitetsstempel i en bestemt form naturligvis også styrker tilliden og øger instituttets værdi på markedet.
Derfor går vi ind for, at kreditvurderingsinstitutterne i Europa fremmes, og at europæiske kreditvurderingsinstitutter specifikt går ind på de små og mellemstore virksomheders særlige egenskaber og behov. Vi går ind for, at det også fører til et europæisk kvalitetsstempel, helst et globalt kvalitetsstempel, som ledsager Basel II og diskussionen om interne og eksterne . Vi går ind for institutternes ytringsfrihed og uafhængighed, og vi går ind for mere gennemsigtighed.
Derfor mener jeg ikke, at det skal tillades, at kreditvurderingsinstitutter overhovedet ikke har nogen godkendelsesprocedure. Måske er initiativet til at begynde ved tilsynet med de finansielle markeder, behandle interne og eksterne ens og dermed også komme frem til registrering og godkendelse af institutterne et godt initiativ, som vi bør følge i stedet for at etablere en ny myndighed. 
Santos (PSE ).
   - Hr. formand, også jeg vil gerne tilslutte mig de rosende bemærkninger, der er blevet denne betænkning til del. Det er et fremragende initiativ, og også jeg håber, ligesom de fleste andre medlemmer har givet udtryk for, at det i løbet af behandlingen, især i plenarforsamlingen, vil kunne lykkes at nå frem til det, der var Giorgios Katiforis' oprindelige hensigt. Som han har sagt, drejer det afgørende spørgsmål, som denne initiativbetænkning i dag rejser, sig nemlig om, hvor vidt kreditvurderingsinstitutternes aktiviteter i det hele taget skal eller bør reguleres, og i bekræftende fald, om reguleringen skal ske på nationalt eller europæisk plan. Som ordføreren selv nævner det i sin begrundelse, er der her tale om et politisk spørgsmål, og det har debatten da også tydeligt vist. Ordføreren var oprindelig ganske overbevist om, at der bør reguleres, og at reguleringen bør ske på europæisk plan, selv om ikke mindst branchens egne talsmænd har givet den modsatte opfattelse til kende.
Branchens repræsentanter mener, at dens aktivitet vedrører økonomisk information, og at det gælder om at sikre størst mulig frihed for denne type økonomisk information. Det siger dog sig selv, at behovet for information ikke er uforeneligt med behovet for regulering, og selv om man bestemt kan hævde, at kreditvurderingsinstitutterne samlet set har udøvet deres virksomhed på udmærket vis under de nuværende vilkår, er det også hævet over enhver tvivl, at vi i dag – som der er overvældende mange eksempler på, hvilket også medlemmer, der har talt før mig, har nævnt – står over for nye problemer, der kræver nye løsninger og højst sandsynligt også et nyt system.
Det er ligeledes hævet over enhver tvivl, at ordførerens forslag er i tråd med den lovgivning, som EU har gennemført for de finansielle tjenester. Almenvellets interesser berettiger efter min opfattelse, at der indføres organer til regulering af denne aktivitet, også fordi den som bekendt i dag er af afgørende betydning for, om visse finansielle aktiver kan finde anvendelse ved visse anbringelser, som de fleste borgere betjener sig af.
Jeg mener således, at plenarforsamlingen bør genoptage og støtte ordførerens oprindelige initiativ, som Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål ikke til fulde har tilsluttet sig, og det bør vi gøre, fordi forslaget ikke blot er befriende modigt, men også helt igennem velbegrundet. 
Diamantopoulou,
    Hr. formand, det var en meget interessant drøftelse, og der er helt klart tale om et kontroversielt politisk og økonomisk emne.
Medlemmerne drøftede mange spørgsmål. Jeg tænker især på diskussionen om regulering: Hvorvidt denne regulering kun vedrører gennemskuelighed og kriterierne for gennemskuelighed, eller om den bør være mere bindende. Dernæst er der det interessante spørgsmål om en uafhængig myndighed, hvilken udformning den i givet fald skal have, og om vi skal enes om at etablere den på europæisk plan. Et andet væsentligt emne er, hvorvidt disse selskaber skal registreres, og om det bør ske på europæisk eller nationalt plan.
Kommissionen kan tilslutte sig mange elementer i Katiforis-betænkningen, men vil forelægge sit endelige forslag sidst på foråret eller senest til efteråret. Jeg takker endnu en gang hr. Katiforis for hans meget interessante bidrag. 
Formanden.
   - Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0026/2004) af Cercas for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om tilrettelæggelse af arbejdstiden (revision af direktiv 93/104/EF) (2003/2165(INI)).
Cercas (PSE ),
   Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, hovedformålet med min betænkning er at undersøge to artikler i Rådets direktiv 93/104/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden.
Dette vigtige direktiv blev vedtaget for 10 år siden for at regulere visse faktorer, som er altafgørende for arbejdstageres sundhed og sikkerhed, f.eks. daglige hvileperioder og ferier. I direktivet fastsættes også en maksimal ugentlig arbejdstid på 48 timer, selv om det accepteres, at den beregnes som et gennemsnit over en referenceperiode på fire måneder.
Vedtagelsen af dette vigtige direktiv - som er et af de vigtigste inden for EU's sociale regler - foregik ikke fredeligt. Det Forenede Kongeriges modstand blev først overvundet ved Domstolen, og i 10 år måtte der gøres to midlertidige undtagelser med hensyn til referenceperioden for beregning af den ugentlige arbejdstid på 48 timer og med hensyn til selve anvendelsen af den ugentlige arbejdstid på 48 timer i de lande, som ønskede at indføre denne undtagelse efter frivilligt samtykke fra de berørte arbejdstagere, forudsat at dette samtykke blev givet troværdigt og frivilligt, altså den såkaldte individuelle -mulighed.
Kommissionen og Rådet burde have taget disse midlertidige undtagelser op til fornyet behandling inden den 26. november sidste år. Desværre har Kommissionen ikke givet meddelelse om hverken sine analyser eller sine forslag inden denne dato. Kommissionen fremlagde ikke en meddelelse eller åbnede en høringsperiode inden den 30. december 2003, og derudover mangler dens tekst konkrete forslag om de vanskeligste emner. Hvad Kommissionen dog har gjort - og det skal den takkes for - er at bestille en undersøgelse på Cambridge University, som er blevet udført af Barnard, Deakin og Hobbs, om, hvordan -bestemmelsen er blevet anvendt i det land, som vedtog den, nemlig Det Forenede Kongerige. Denne rapport giver os grundig indsigt i de negative følger af den omfattende anvendelse og misbrug af denne bestemmelse på et arbejdsmarked, hvor den er blevet anvendt helt generelt.
Min betænkning vedrører udelukkende den fornyede behandling af disse to undtagelser for at svare ikke i forvrøvlede vendinger, men tydeligt på det obligatoriske spørgsmål til direktivet: Giver det 10 år efter vedtagelsen stadig mening at fastholde forlængelsen af referenceperioderne? Giver det mening at fastholde princippet om, at det er muligt ikke at anvende den maksimale ugentlige arbejdstid på 48 via den individuelle -mulighed? Som det vurderes i min betænkning, bør begge spørgsmål besvares i lyset af de principper, der var afgørende for vedtagelsen af direktivet, nemlig arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Disse principper bør ledsages af et tredje, nemlig fleksibilitet, således som Kommissionen selv anfører det i sin meddelelse. Vi bør sikre, at de europæiske kvinder og mænd får mulighed for at skabe bedre sammenhæng mellem arbejds- og familielivet.
Mine forslag er også klare. I henhold til vores objektive oplysninger er der ingen grund til at ophæve forlængelsen af referenceperioderne, som har vist sig nyttige, og som i hvert fald indtil videre ikke har haft alvorlige følger for arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, men derimod er der overvældende bevis for, at -muligheden er til alvorlig skade for mindsterettighederne om sundhed og sikkerhed og udgør en alvorlig risiko for muligheden for at skabe bedre sammenhæng mellem arbejds- og familielivet.
Forhandlingen og afstemningen i Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender var en hård omgang. Jeg håber, at vi i morgen kan fortsætte arbejdet og tilnærme de forskellige holdninger til hinanden. Personligt har jeg haft en åben holdning til fleksibiliteten, også vedrørende problemet om lægernes vagttjenester, som er blevet indført i denne forhandling. Jeg har været fleksibel, således som direktivet er det. Men jeg har holdt fast i og vil til det sidste holde fast i, at den individuelle -mulighed skaber en meget farlig præcedens. Mindsterettighederne, hr. formand, er ufravigelige.
Hvis vi i dag forpligter eller tillader arbejdstagerne at give afkald på deres grundlæggende rettigheder som den maksimale ugentlige arbejdstid, kunne vi i morgen med samme argumenter tillade dem at give afkald på andre grundlæggende forhold vedrørende deres sundhed og sikkerhed, arbejde i støj- og støvfyldte miljøer, fjerne sikkerhedsbarrierer på arbejdspladser, give afkald på rettigheder i forbindelse med barsel og mange andre ting. Og alt sammen i den individuelle friheds navn, som vil forsvinde, hvis dette gennemføres. Det er en skrækkelig præcedens.
Hr. formand, jeg vil slutte med at sige, at vores charter om grundlæggende rettigheder og artikel 137 i traktaten forpligter os til at modstå ønsker fra dem, som ikke ønsker europæiske regler. -bestemmelsen er ikke en fleksibel regel, det er mangel på regler. At tillade, at en lovgivning om grundlæggende minimumsrettigheder ikke anvendes for alle, er det samme som at gå ind for manglende regler. Jeg håber, at alle parlamentsmedlemmer vil tænke grundigt over dette. Vi må ikke give efter for dem, som ikke ønsker opbygningen af et socialt Europa, for dem, som er allergiske over for de minimumsregler, som arbejdstagerne på vores kontinent har nydt godt af i mere end et århundrede. 
Diamantopoulou,
    Hr. formand, jeg må takke hr. Cercas for hans fremragende betænkning vedrørende revisionen af et direktiv, som er en hovedhjørnesten inden for det EF-arbejdsretlige område.
Som det allerede er nævnt, er hovedformålet med dette direktiv, som også udgør både dets politiske ramme og dets retsgrundlag, at beskytte arbejdstagerne mod de negative konsekvenser for deres sundhed og sikkerhed af for lange arbejdstider, for lidt hvile og uregelmæssige arbejdstider.
Direktivet er i virkeligheden en ramme bestående af mindstekrav vedrørende sundhed og sikkerhed med hensyn til daglige og ugentlige hvileperioder, det maksimale ugentlige antal arbejdstimer, årlig ferie med løn og varigheden af natarbejde. Selv om lovrammen er arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, må vi naturligvis ikke glemme, at der også er en direkte sammenhæng med virksomhedernes produktivitet. Virksomheder, der har medarbejdere, uden at disse mindstekrav er opfyldt, kan naturligvis ikke opnå den produktivitet, der kræves.
Som Kommissionen var forpligtet til 10 år efter direktivets udgivelse, fremlagde den sin rapport den 30. december med meddelelse om fornyet behandling af arbejdstidsdirektivet. Idet der tages højde for den måde, hvorpå dette direktiv er gennemført i de 15 medlemsstater, er Kommissionen forpligtet til at evaluere to bestemmelser i direktivet. For det første fravigelserne fra referenceperioderne for beregning af den maksimale ugentlige arbejdstid. Hr. Cercas spørger, om vi er nødt til at drøfte dette spørgsmål, som ikke har skabt særlige problemer. Vi har imidlertid mange brancher, der har problemer, og som ville være interesserede i en anden referenceperiode, hvilket kommer til udtryk i forslag og drøftelser både fra arbejdsgivernes og fra arbejdstagernes side. For det andet er der muligheden for individuelle undtagelser fra den maksimale arbejdstid, den berømte -bestemmelse.
Disse to spørgsmål kan ganske vist ikke behandles, uden at vi tager den seneste udvikling i EF-Domstolens retspraksis i betragtning, i henhold til hvilken den tid, en læge har vagt i sit hjem, betegnes som arbejdstid, hvis han i løbet af dette tidsrum i hjemmet tilkaldes til hospitalet. Derfor beskæftiger Kommissionen sig i sin meddelelse også udtrykkeligt med resultaterne af disse retssager. Vi kan ikke se på de to bestemmelser, som skal revideres, uden at tage domstolenes afgørelser i betragtning. Der er tale om et særdeles kompliceret spørgsmål, der, som De også fremhæver i Deres betænkning, kræver en grundig vurdering af alle konsekvenserne af denne ændring i lovgivningen. Derfor har Kommissionen iværksat en bred høringsprocedure.
Samtidig anmoder vi arbejdsmarkedets parter om at udtale sig inden for en særlig ramme af procedurer, som er fastsat i traktaten, og vi befinder os i den første høringsfase i overensstemmelse med traktatens artikel 138. Her må jeg fremhæve, at arbejdsmarkedets parter i henhold til traktaten har en helt særlig rolle, som er uafhængig, og Kommissionen er nødt til at iværksætte debatten inden for meget brede rammer og undgå, at den efter første runde munder ud i retningslinjer, som er sat af Kommissionen, da arbejdsmarkedets parter selv skal forhandle indbyrdes i første og anden fase, så vi får deres synspunkter. Derfor vil jeg sige - hvad De også har bemærket - at denne første meddelelse er en temmelig generel ramme.
Der er imidlertid forskellige punkter, hvor jeg synes, vi er temmelig afklarede, og som jeg vil støtte.
Det første er, at vi er nødt til at have en omhyggelig analyse og vurdering af følgerne og konsekvenserne af alle ændringer, for det første for arbejdstagerne, da vi ikke kan have kompromiser, når det drejer sig om sundhed og sikkerhed, og for det andet for driften af virksomhederne.
Det andet er, at vi er nødt til at behandle spørgsmålet i dets helhed. Som vi har været inde på, er der tale om et arbejdsretligt grundlæggende direktiv, og vi bør absolut undgå en rent sektormæssig tilgang til det. Dette betyder selvfølgelig ikke, at vi ikke skal tage hensyn til forskellige vigtige problemer, f.eks. i sundhedssektoren, der som følge af EF-Domstolens afgørelser kan brede sig til andre sektorer med tilsvarende problemer.
Det tredje punkt er sammenkædningen af arbejdstid og lige muligheder. Det er en forbindelse, som ligger i direktivet og i bund og grund er med til at tilskynde medlemsstaterne til at træffe foranstaltninger, som gør det nemmere at forene arbejdsliv og familieliv.
Det fjerde punkt vedrører -bestemmelsen. Der er forskellige holdninger til denne. Jeg vil sige, at der er to yderholdninger, hvor den første er, at vi ikke skal have mulighed for at bruge fra den maksimale tilladte arbejdstid, vi skal med andre ord have en total ophævelse af -bestemmelsen, og den anden er, at -bestemmelsen, denne undtagelse, skal gøres almen, således at arbejdsgiverne og arbejdstagerne rent faktisk får mulighed for at bestemme arbejdstiden og hele arbejdsrammen.
Begge disse yderholdninger giver store problemer: Den første tager ikke hensyn til visse branchers, et stort antal branchers, særlige kendetegn, især de særlige kendetegn, som kan følge af afgørelser som den, der er truffet af EF-Domstolen, der har meget omfattende konsekvenser for sundhedssystemernes vedkommende. Hvis der i fremtiden kommer lignende afgørelser, vil andre brancher få tilsvarende problemer. Den anden yderholdning, som går ind for en generel anvendelse af -bestemmelsen som den måde, arbejdsmarkedet fungerer på, ophæver i virkeligheden alle EU's grundlæggende rammer, der er baseret på arbejdstagernes rettigheder, og som i bund og grund tager højde for sundhed og sikkerhed og kæder produktivitet sammen med arbejdstageren som person.
Jeg vil med det samme sige, at jeg er modstander af begge disse yderholdninger. Vi må imidlertid acceptere, at det pågældende direktivs lovramme med hensyn til gav mulighed for misbrug. Derfor er der også lande, hvor der sker systematisk misbrug af -bestemmelsen inden for alle brancher, alle virksomhedskategorier, med meget alvorlige problemer for arbejdstagerne til følge.
Derfor mener jeg, at vi bør se på og løse disse grundlæggende uafklarede spørgsmål, idet vi tager højde dels for nødvendigheden af at anvende -bestemmelsen dels for de nye kriterier og bindende positioner over for medlemsstaterne, så der bliver en kontrol med anvendelsen, og man undgår misbrug.
Da dette direktiv tydeligvis er af meget stor betydning, idet det påvirker arbejdsmarkedet og økonomien og har en direkte indvirkning på flere millioner arbejdstageres liv i Europa samt på Europas virksomheder og den europæiske økonomi, er det nødvendigt med et reelt og omfattende samråd med alle de involverede organer og naturligvis, som nævnt, med arbejdsmarkedets parter.
Det er vores mål, at denne procedure leder frem til en bedre lovgivningsramme, som tager hensyn til den reelle indvirkning på arbejdsmarkedet og på den bedst mulige måde tjener direktivets grundlæggende målsætning, nemlig at beskytte arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Jeg tror, at Parlamentet har det første ord i dette samråd.
Deres betænkning er særdeles aktuel og betydningsfuld. Jeg kan forsikre Dem om, at den vil danne grundlag for forberedelserne, og naturligvis er der kun tale om den første debat og Kommissionens første henvendelse til Parlamentet. I de kommende mange måneder får vi mulighed for en vedvarende drøftelse af spørgsmålet og en udveksling af synspunkter, så vi kan tage netop Deres synspunkter i betragtning. 
Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil indledningsvis takke kommissæren for hendes prisværdige, forstandige, praktiske og nyttige kommentarer i dag og for Kommissionens rapport, som var yderst velafvejet. Jeg har stor respekt for ordføreren og håber ikke, at han tager mig det ilde op, når jeg siger, at det ikke er tilfældet for hans betænkning. Som han ved, lykkedes det os sammen med ELDR-Gruppen næsten at få den stemt ned i udvalget, men praktisk taget ingen af vores ændringsforslag blev vedtaget. Det var lige ved, og hvis det var lykkedes os, ville det ikke have været nødvendigt for os at besvære Parlamentet nu. Vi genfremsætter selvsagt disse ændringsforslag, og vi håber, at hele Parlamentet vil stemme for dem på onsdag.
Det kedelige ved betænkningen var, at den i det væsentligste fastslog sort på hvidt, at der under ingen omstændigheder burde være en -bestemmelse, og imødeså sagsanlæg mod Det Forende Kongerige i tilfælde af manglende overholdelse, hvilket gav indtryk af en forudindtaget holdning, hvor realiteterne ikke spiller den store rolle.
Jeg vil her til aften forelægge Parlamentet nogle konkrete oplysninger. En fravælgelse af arbejdstidsdirektivet er frivillig, idet ingen lovligt kan tvinges til at undertegne en -bestemmelse, og desuden er det vigtigt at give folk mulighed for at arbejde flere timer og indtjene overtid, hvis de ønsker det. Undersøgelser i Det Forenende Kongerige har vist, at 2,5 millioner mennesker arbejder længere end den maksimale arbejdstid, der er fastsat i direktivet, og at to tredjedele får betaling for disse ekstra timer og følgelig ville gå ned i indkomst, hvis -muligheden blev fjernet. Det er sandt, at nogle arbejdstagere ønsker at arbejde færre timer, men ikke hvis arbejdstidsnedgangen er ensbetydende med en lønnedgang. Der foreligger ingen beviser for, at sundhedsmæssige eller sikkerhedsmæssige hensyn skulle være blevet tilsidesat i nogen af disse tilfælde.
Jeg vil nu kort kommentere rapporten fra Barnard, Deakin og Hobbs, som ordføreren henviste til. Han gjorde gældende, at der ifølge konklusionerne var blevet påvist et omfattende misbrug. Jeg må anføre, at det på ingen måde fremgår af rapportens konklusioner. Det er tankevækkende, at da Kommissionens egen rapport blev offentliggjort, gav Catherine Barnard og Simon Deakin i en fælles artikel i tirsdag den 6. januar udtryk for deres overraskelse over, at deres rapport var blevet fejlfortolket. 
Jeg vil blot citere tre korte afsnit: "Det er sandt, at vi faktisk fandt beviser for, at -ordningen i visse tilfælde var blevet misbrugt. I flere tilfælde fik nyansatte forelagt -ordningen som en standardkontraktbestemmelse, de skulle gøre en aktiv indsats for at undgå. Men det var usædvanligt. Det slående var, at vi for hver ansat, der følte sig presset til at anvende -ordningen, fandt andre, der ønskede frit at kunne fastsætte deres arbejdstid, løn, status og den deraf følgende tilfredshed i jobbet (...). Vi opdagede hurtigt forskellen mellem de principielle overvejelser angående en nedsættelse af arbejdstiden og de vilkår, der gælder for mange menneskers arbejdsliv. I et tilfælde, vi fik forelagt, ville arbejderne i tobaksindustrien miste flere hundrede pund om ugen i overtidsbetaling, hvis de ikke måtte arbejde over 48 timer."
De anfører i sidste afsnit, at "et fuldstændigt forbud mod længere arbejdstid ikke vil kunne overholdes i mange virksomheder og sektorer eller ganske enkelt ikke vil blive overholdt".
Det er fakta, og ikke den fremstilling, ordføreren giver heraf.
Konklusionen må derfor være, at -ordningen bør opretholdes, og eventuelt misbrug standses. Det håber jeg, alle politiske grupper her i Parlamentet vil kunne tilslutte sig.
Endelig skal jeg blot henvise til Simap- og Jaeger-dommene. De vedrører spørgsmål, der har reel betydning, hvorfor det er dem, vi virkelig bør tage stilling til og fokusere på i vores ændringsforslag, idet vi nødvendigvis bør forsøge at løse de meget indlysende problemer, som Domstolen har taget op.
Jeg må således konkludere, at ifølge protokollen fra september udtalte medlemmerne af Det Forenende Kongeriges Labour-Parti i Europa-Parlamentet, at de alle ville stemme imod en opretholdelse af -ordningen. Det er dog aldrig for sent at fortryde. Jeg håber stadig, at de vil stemme som os på onsdag og tilgodese beskæftigelsen såvel som arbejdstagernes interesser. 
Hughes (PSE ).
   - Hr. formand, jeg lykønsker ordføreren med det udmærkede arbejde, han har udført angående arbejdstidens tilrettelæggelse. Som kommissæren sagde, er det et spørgsmål, der berører alle EU-arbejdstagere og deres familier. Jeg ved godt, at de enkelte kommissærer ikke altid får det, som de vil have det, når de vil have det. Ikke desto mindre er jeg meget skuffet over den måde, hvorpå Kommissionen som helhed har behandlet arbejdstidsspørgsmålet. Kommissionen har haft 10 år til at forberede og udforme forslag til forvaltning af udtagelser, hvad angår og udregning af arbejdstiden på årsbasis. Gennemgangen og meddelelsen skulle helt klart foreligge senest i november 2003. Ikke desto mindre lykkedes det utroligt nok alligevel Kommissionen at overskride fristen.
Da meddelelsen endelig kom, var den helt ærligt knap det papir værd, den var trykt på. Det er et vagt dokument, der ikke afstikker klare retningslinjer for den fremtidige indsats. Meddelelsen bør efter min opfattelse ikke stå alene som det eneste grundlag for iværksættelsen af første fase af høringerne af arbejdsmarkedets parter i henhold til de procedurer, der er fastlagt i artikel 138. Jeg håber, at arbejdsmarkedets parter vil gøre det klart.
Da Kommissionen endelig nåede frem til at udarbejde meddelelsen, blev den bombarderet med indberetninger fra medlemsstaterne om, at de ville begynde at bruge -ordningen inden for sundhedssektoren som reaktion på Simap- og Jaeger-dommene. Flere medlemsstater var uden tvivl opportunistiske i denne forbindelse, men Kommissionen havde haft tre år til at reagere på Simap. Kommissionens manglende initiativ kunne derfor føre til en amputering af et centralt element i EU's lovgivning om sundheds- og sikkerhed. Vi mener ikke, at en udstrakt anvendelse af -modellen udgør et passende svar på Simap og Jaeger-dommene. Vi ønsker øjeblikkelige og specifikke tiltag fra Kommissionens side som reaktion på disse domme og dernæst tid til en fornuftig gennemgang af de øvrige bestemmelser i det oprindelige direktiv.
En løsning på disse problemer kunne være at se på de arbejdsmarkedsaftaler eller gennemgå de aftaler, der er indgået i visse dele af EU i fortsættelse af disse sager. Eller vi kunne se på de definitioner, vi har vedtaget for at dække spørgsmålet om reservechauffører og natlige færgeoverfarter i forbindelse med fastsættelsen af arbejdstiden for chauffører. Ud over arbejdstid og hviletid medregnes perioder, hvor arbejdstageren står til disposition.
Mere generelt fortæller folk som Bushill-Matthews mig uafladeligt, at -bestemmelsen er afgørende for at give virksomhederne den fleksibilitet, der er nødvendig for, at de kan fungere. Jeg finder det dog mærkværdigt, at der indtil for nylig så kun var én medlemsstat, der anvendte denne mulighed, mens de andre klarede sig ganske udmærket og fortsat ville have klaret sig fint inden for sundhedssektoren, havde det ikke været for Simap- og Jaeger-dommene. Sandheden er, at direktivet er fleksibelt. Mere smidige ordninger finder anvendelse inden for en hel række erhverv og aktiviteter, og referenceperioderne er meget vide. Jeg vil personligt med glæde undersøge, om en udregning af arbejdstiden på årsbasis ville være en mere realistisk løsning i alle medlemsstater.
PSE-Gruppens overordnede holdning er, at i forhold til direktivet om sundhed og sikkerhed er en farlig og ubegrundet løsning. Denne mulighed blev skabt ud fra rent politiske betragtninger for 10 år siden og var en dårlig idé fra starten. Den generelle -bestemmelse skader arbejdstagernes velfærd, bestræbelserne på at skabe en fornuftig balance mellem arbejde og fritid og sikre fornyet integration af kvinder på arbejdsmarkedet. Desuden er den ifølge statistikkerne på ingen måde effektivitetsfremmende. Det er absolut ikke vejen frem for en Union, der ønsker at blive verdens mest dynamiske videnbaserede økonomi.
Så jeg for min del vil ikke lade mig omvende, og jeg vil helt sikkert ikke stemme med hr. Bushill-Matthews på onsdag.
Lynne (ELDR ).
   - Hr. formand, jeg er glad for, at Kommissionen har forelagt høringsdokumentet. Det ville have været nyttigt, hvis Kommissionen havde forelagt det, inden hr. Cercas udarbejdede sin betænkning, men jeg er glad for at vi fik mulighed for at stille mundtlige ændringsforslag. Dog er det ikke en ideel fremgangsmåde, og jeg ønsker, at denne indvending bliver taget til protokols.
Jeg stillede en række ændringsforslag, mange på vegne af PPE-DE-Gruppen og nogle få på egne vegne. Det vigtigste punkt - og det er jeg meget tilfreds med, at kommissæren henviste til - er, at den individuelle -mulighed opretholdes, men at den bør være fuldstændig frivillig og ledsaget af foranstaltninger, der finder anvendelse i tilfælde af misbrug. Men jeg er enig med hr. Bushill-Matthews i, at misbruget ikke er så udbredt i Det Forenede Kongerige, som ordføreren ønsker at give indtryk af. Hr. Bushill-Matthews og ordføreren har gentagne gange sagt, at ifølge den undersøgelse, Barnard, Deakin og Hobbs har udarbejdet, forekommer der et udbredt misbrug. Disse personer har taget afstand fra det, De skrev i Deres betænkning, og ville givet tage afstand fra det, De har sagt i dag.
Som svar på hr. Hughes påstand om grundene til at opretholde -ordningen i Det Forende Kongerige må jeg henvise til, at vi ikke har overenskomstaftaler. Det er en af de væsentligste årsager til, at vi anvender . Andre medlemsstater anvender undtagelser, fordi de har overenskomster. Der kan indgås aftaler mellem begge sider af arbejdsmarkedet, hvor fagforeningerne og arbejdsgiverne mødes og afgør, hvordan de vil forholde sig til arbejdstidsdirektivet. Men eftersom vi ikke har denne mulighed - eller i det mindste ikke i noget videre omfang - kan vi kun klare os, hvis vores erhvervsliv sikres en passende fleksibilitet.
Løn er og bør ikke være et EU-anliggende. Vi bør ikke drøfte lønforholdene. Men arbejdstagerne i Det Forenede Kongerige er lavtlønnede, selv om vi har en national mindsteløn. Mange arbejdstagere supplerer deres almindelige indtægt ved at tage overarbejde. Hvis vi fjerner -muligheden, vil mange arbejdstagere ikke kunne arbejde over og følgelig ikke opnå et rimeligt indtægtsniveau. Vi er ikke det eneste land, der bruger den, idet Tyskland, Frankrig, Nederlandene, Spanien og Luxembourg alle bruger den eller har til hensigt at gøre det inden for sundhedssektoren og i restaurationsbranchen.
Et andet problem er referenceperiodens længde. Turismen og landbruget har et særligt problem, fordi de ikke følger de samme arbejdsmønstre og årstidsmønstre som de fleste andre. Kommissionen bør også beskæftige sig med Simap- og Jaeger-dommene. Det er meget vigtigt, at vi gør det for sundhedssektoren og udarbejder forslag.
Jeg håber, at tilstrækkeligt mange medlemmer af Europa-Parlamentet vil følge os under afstemningen i morgen, især de Labour-medlemmer, der stemte imod os i udvalget og imod Det Forenende Kongeriges Labour-regering. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, ærede medlemmer, fru kommissær, som bekendt skulle dette direktiv fra 1993, der fastsætter minimumsbestemmelser i forbindelse med tilrettelæggelsen af arbejdstiden med henblik på at sikre et bedre niveau for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, været blevet overført til national ret inden 1996, idet dog mindre fravigelser herfra tillades. Sagen er imidlertid, at flere medlemsstater har brugt og misbrugt disse fravigelser og ikke har overholdt flere af direktivets bestemmelser, især ikke om arbejdstidens længde inden for sundhedssektoren og inden for hotel- og restaurationsbranchen. Og endnu en gang kan vi beklageligvis konstatere, at Kommissionen, efter at syvårsfristen er udløbet, ikke klart tilkendegiver, hvordan de nævnte problemer skal løses.
Jeg tilslutter mig derfor de fleste af Cercas-betænkningens forslag, særlig anmodningen om, at der udarbejdes et ændringsdirektiv, der løser de eksisterende problemer og sikrer et højt beskyttelsesniveau for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, ligesom der bør gennemføres en sammenlignende undersøgelse af de familiemæssige og sundhedsmæssige virkninger af lange arbejdstider og følgerne heraf for begge køn samt af beskyttelsen af freelancere og andre, hvis sikkerhed bringes i fare, fordi lønmodtagere er trætte på grund af for lange arbejdsdage.
Domstolen har truffet afgørelse om en række spørgsmål, hvor den har inkluderet rådighedstid i begrebet arbejdstid og derved har bekræftet det grundlæggende princip om, at de timer, som arbejdstageren ikke frit kan råde over på grund af forpligtelser i forbindelse med sin ansættelse, skal betragtes som arbejdstid. Som det foreslås af ordføreren, Alejandro Cercas – der skal have tak for sin indsats – må muligheden for fravigelse i form af "opt-out"-bestemmelsen afskaffes, ligesom man må imødegå det stigende pres på lønmodtagerne og udnyttelse af deres situation, der også er til skade for deres familieliv.
Min gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, har stillet forslag, der gør det muligt at udvide disse rettigheder lidt mere. Jeg fremhæver her ønsket om at revidere direktivet, så den højest tilladte ugentlige arbejdstid i første omgang reduceres fra 48 til 42 timer og derefter gradvist reduceres til 36 timer i løbet af de kommende syv år. Hensigten er at gennemføre en større reduktion af arbejdstiden i medlemsstaterne, så det bedre kan lade sig gøre at forene arbejdsliv med familieliv, fremme kvindernes ligestilling og nedbringe arbejdsløsheden.
Jeg beklager til slut, at De Kristelige Demokrater bliver ved med at modarbejde den betænkning, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender har vedtaget, fordi de åbenbart gerne vil bevare uantagelige forhold, der hindrer en ordentlig beskyttelse af lønmodtagernes sundhed og sikkerhed. Jeg kan derfor forsikre dem om, at vi fortsat vil stemme imod deres forslag, ligesom vi har gjort det under udvalgsarbejdet. 
Bouwman (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, vi har at gøre med en ret indviklet sag. Jeg synes derfor, det er temmelig bemærkelsesværdigt, at forhandlingen domineres af en række talere fra Det Forenede Kongerige. Det er noget, vi er vant til, og det kommer jeg tilbage til om lidt.
Jeg vil allerførst takke ordføreren, fordi han har skrevet en fortræffelig betænkning. Alle ved, at der blev opnået et snævert flertal ved afstemningen i udvalget, og at afstemningen kunne være faldet anderledes ud. Således ved Kommissionen, at der også findes forskellige opfattelser her i Parlamentet. Vi skal blot se grundigt på hver af disse opfattelser. Det er kun en initiativbetænkning, som imidlertid var nødvendig. Vi ville egentlig tale om revisionen af direktivet, som der uden tvivl er stort behov for. Jeg vil også nævne argumenter for dette.
Kommissionen er temmelig sent på den, og jeg støtter på dette punkt Stephen Hughes' kommentar til den forelagte meddelelse. Det materiale, vi råder over, og den offentliggjorte undersøgelse er oplysende, men er ikke retningsgivende. Mennesker, som havde beskæftiget sig med dette i længere tid, vidste jo egentlig godt, hvad det drejede sig om. Jeg gentager, at det efter min opfattelse ikke er Kommissionen, men medlemsstaterne, som egentlig er de skyldige. En række medlemsstater anvender forhalingstaktikker med det formål at få midlertidig støtte fra de andre medlemsstater. Det gælder f.eks. tiltrædelseslandene, som også er tilhængere af at afsvække den nødvendige lovgivning. Der er selvfølgelig også, og ikke mindst, arbejdsgiverne og især hele den kraftige lobbyvirksomhed, som finder sted i øjeblikket. Så sent som torsdag eftermiddag blev jeg ringet op af den engelske socialminister, som spurgte mig, hvordan jeg i himlens navn kunne finde på at stille en række skarpe ændringsforslag. Jeg synes, det går temmelig vidt. Jeg er glad for, at han henvender sig til mig, men jeg slutter ingen overilet handel, især fordi de eksisterende problemer på den måde forbigås.
Lad mig begynde med den almindelige individuelle -mulighed. Det spørgsmål, som vi skal stille os selv, er, om vi på europæisk plan vil have sociale minimumsordninger, især på meget vigtige punkter, hvor endda ILO - jeg mener, det var i 1919 - allerede sagde, at 48 timer var nok. Vil vi have en minimumsordning? Vil vi med disse ordninger beskytte sikkerheden og sundheden? Eller ønsker vi en situation, som langsomt, men sikkert begynder at opstå, og som jeg beskriver som konkurrence mellem medlemsstaterne på det socialpolitiske område? I øjeblikket er det nemlig det, det drejer sig om.
Jeg vil nævne et eksempel. For tiden - og det nederlandske ministerråd er også repræsenteret - føres der i Nederlandene en diskussion om tilpasningen af den nederlandske lovgivning om arbejdstiderne til den europæiske minimumsordning. Det vil sige, at det også i Nederlandene foreslås, at der ikke længere skal kunne forhandles om disse 60 timer, men at de skal være standard. Det går temmelig vidt. Jeg kender flere lande, hvor en sådan debat finder sted. Jeg synes ikke, at vi kan overlade denne debat til arbejdsmarkedets parter. De kan høres, men de må ikke være afgørende, således som det foreslås i nogle ændringsforslag.
Hvad angår personale, der gør vagttjeneste, vil jeg være ganske kortfattet. Dette problem må vi forsøge at løse. Jeg er glad for Kommissionens forslag, men der kan stadig gøres meget mere. Ikke kun hvad angår lægerne, men også hvad angår brandvæsenet er dette et spørgsmål, som i øjeblikket forårsager en del postyr i en række medlemsstater, og således kan jeg nævne endnu en række tjenester. Efter min mening skal vi være hurtige og utvetydige, når vi behandler hver af dem. Jeg opfordrer irerne og nederlænderne til at lægge stor vægt på dette ømtålelige problem, som vi sandsynligvis ikke længere under denne valgperiode vil behandle i form af et revideret direktiv. 
Titford (EDD ).
   - Hr. formand, jeg har altid betragtet dette direktiv som en krænkelse af arbejdstagernes ret til selv at fastsætte deres arbejdstid, idet jeg er overbevist om, at det er den enkeltes ufravigelige ret selv at fastsætte forholdet mellem arbejde og fritid.
Lovgivningen var ikke velovervejet og tog ikke hensyn til de vanskeligheder, der var forbundet hermed for mindre virksomheder og mange erhverv. Det er vigtigt, at -bestemmelsen bevares, især for visse erhverv. I Det Forende Kongerige ville den offentlige sundhedssektor ikke kunne fungere, hvis ikke engagerede læger og plejepersonalet var villige til at arbejde i mange timer. Det er i denne forbindelse vigtigt at fjerne den latterlige bestemmelse om, at en læge arbejder, mens han sover, blot fordi han rent teknisk har vagt - men fornuftsbetingede løsninger er jo ikke Parlamentets stærke side.
Den nuværende -bestemmelse er åben for alle medlemsstater. Det faktum, at Frankrig, Tyskland og Nederlandene nu følger Det Forenede Kongeriges eksempel og anvender den i sundhedssektoren, viser, at den linje, Det Forenede Kongerige har lagt, er den mest realistiske.
Den forestående udvidelse betyder, at vi bør overveje, hvordan dette direktiv vil påvirke de nye medlemsstaters arbejdsmarked. Under mit besøg i Malta sidste år erfarede jeg, at et af de væsentligste emner for alle politiske partier var arbejdstidsdirektivet. Flertallet af Maltas befolkning arbejder over 48 timer om ugen, fordi det er til deres egen fordel, og fordi det gavner øens økonomi.
Alle medlemsstater har brug for en fleksibilitet, der giver dem mulighed for selv at tilrettelægge arbejdstiden. EU bør anerkende dette og give ansvaret herfor tilbage til de nationale myndigheder. 
Pronk (PPE-DE ).
   - Til beroligelse af hr. Titford vil jeg sige, at den nederlandske regering ikke følger Det Forenede Kongeriges eksempel. Det vedrører nemlig et andet problem. Det drejer det sig egentlig også om her. På den ene side er det meget irriterende, at vi næsten bliver en slags Overhus her, nemlig at vi kun beskæftiger os med Englands problematik, egentlig ikke engang Det Forenede Kongeriges problematik. Det bliver naturligvis temmelig ubehageligt, især for dem, som deltager i denne forhandling, og som ikke kommer fra England. Så er der det andet vanskelige punkt, nemlig det tidligere nævnte spørgsmål om retssager, Jaeger-sagen osv. Her synes jeg virkelig, at Kommissionen indtil nu har udvist ringe lederskab. Det burde have været klart, at kombinationen af fortolkningen af disse retssager og den kendsgerning, at denne -mulighed eksisterede, ville føre til vanskeligheder og til en underminering af direktivets målsætninger. Kommissionen ventede længe og gav egentlig fuldstændig utilstrækkelige svar på, hvordan problemet så skulle løses. Dertil kommer andre ting som f.eks. folk, der tror, de også kan bruge den, hvilket egentlig, i modsætning til hensigten med direktivet, skaber ekstra vanskeligheder. Det kan alt sammen ske, og så begynder helheden at bryde sammen.
Her er jeg i modsætning til mange andre af den opfattelse, at vi skal være hurtigere. Vi skal først behandle især de punkter, som vedrører hospitalerne, brandvæsenet og endnu et par af den slags ting, som ikke kun gør sig gældende i Det Forenede Kongerige. Her kan vi tale om . Det kommer i øjeblikket stadig utilstrækkeligt til udtryk i vores betænkning, og det kommer i hvert fald utilstrækkeligt til udtryk i det, som Kommissionen siger. Den nævner jo kun valgmuligheder. Det tyder tilsyneladende på, at vi står over for en meget lang proces, men til den tid har medlemsstaterne allerede besluttet at benytte denne -mulighed, og så ved man simpelthen slet ikke, hvad der sker.
Endelig synes jeg selv altid, at er et tegn på fiasko. Så er det ikke lykkedes en at få det hele til at køre. Det er således også det problem som ligger bag dette. Jeg synes stadig, at vi skal se på alternativer til denne -mulighed. Man må imidlertid ikke sige, at man ikke kan betragte dette løsrevet, når man ikke tilbyder alternativer. Hvis man ikke har noget alternativ, må man ikke sige, at denne -mulighed er forkert. Man skal sige, at denne -mulighed er forkert, men at man har disse alternativer. Det er egentlig det, vi skal stræbe efter inden for rammerne af denne betænkning. Det skal der i hvert fald stræbes efter inden for rammerne af den fortsatte høring. Først skal vi imidlertid hurtigst muligt afhjælpe den mangel, som findes i direktivet, eller der, hvor medlemsstaterne i det mindste tror, at den findes. Så støttes vi i hvert fald af alle medlemsstater, med undtagelse af Storbritannien, og jeg er sikker på, at det også gælder medlemsstaterne i Østeuropa. Vi kan dernæst se på den sidste del af den anden -mulighed. 

Weiler (PSE ).
   - Hr. formand, kære fru kommissær og kære kolleger, jeg vil gerne komme ind på nogle bemærkninger fra de tidligere talere om det nødvendige frirum, spillerum, og om virksomhedernes produktivitet. Vi taler ikke om regler om en 35- eller 38-timers arbejdsuge her, men vi taler om den mulighed for 55 timer og derover, som eksisterer i nogle stater. Jeg må sige, at jeg anser denne -mulighed for absolut absurd. Det er tal fra det 19. århundrede, og jeg er overbevist om, at vores virksomheders produktivitet ikke afhænger af disse tal, og at vi ikke bliver det mest moderne og effektive økonomiske område i Europa med disse tal. I virksomhederne handler det først og fremmest om muligheden for maskiners funktionstider og driftstider og ikke om en unødvendig udvidelse af arbejdstiden. Det handler om moderne former for arbejdsorganisation. Tyskland er egentlig et godt eksempel på, hvordan der kan opnås moderne arbejdsformer og arbejdstider og en moderne arbejdsorganisation sammen med arbejdsmarkedets parter.
I øvrigt har vi også af den grund opnået, at vi er blevet eksportverdensmestre.
Med de tal, data og tider, vi diskuterer nu, synes der i øvrigt heller ikke at blive taget højde for, at der findes lønmodtagere, som har børn og familier. For hvem kan være væk hjemmefra i 48-55 timer eller derover om ugen? Jeg vil gerne minde om, at det også bør være et mål for arbejdstidsdirektivet at tjene som instrument for foreneligheden mellem arbejdsliv og familieliv.
Hvad angår , sagde hr. Pronk noget rigtig godt, nemlig at egentlig er en fiasko. Hvis det havde været en undtagelsesregel, som udløber, havde man jo ikke kunnet sige noget imod det. Men der er imidlertid flere lande, som ønsker at overtage den britiske model, desværre også Tyskland, Nederlandene, Spanien og de fleste lande, der tiltræder den 1. maj.
Kære fru kommissær, jeg tror, at det er sjældent, at De har fået så stor tilslutning i offentligheden og hos borgerne som med dommene fra EF-Domstolen, hvad angår de praktiserende læger. Derfor er det vigtigt, at vi modvirker enhver tendens til renationalisering. For her er den europæiske socialpolitik på prøve. De garanterede europæiske standarder er på prøve, for hvis vi gør det muligt at renationalisere i dette tilfælde og tillader det, kan De være sikker på, at det også vil være sådan i mange andre tilfælde i den næste lovgivningsperiode.
Derfor vil vi gribe ind i tide. Vi ønsker de præcise juridiske rammer, som De har lovet os. Ja, gerne med os, men ikke noget tilbageskridt! 
Schmid, Herman (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, det er ca. 100 år siden, at arbejderbevægelsen i Europa krævede lovbestemt arbejdstid. Dengang krævede man otte timers arbejde, otte timers fritid, otte timers søvn. Dette program blev gennemført gradvist. Det var vigtigt på mange måder, eftersom det betød, at virksomhederne slap for at konkurrere på arbejdstid. Man kunne i stedet konkurrere på andre områder. Det betød også beskyttelse af arbejdstagerne, og at samfundet fik faste rammer for arbejde, skolegang, fritid og andre aktiviteter.
Jeg er virkelig chokeret over, at PPE-DE-Gruppen og flere andre politiske grupper tilsyneladende vil bryde med denne tradition og i stedet gå tilbage til de forhold, der herskede for 100 år siden, hvor arbejdsmarkedet var kendetegnet ved frivillighed. Jeg har bemærket, at man ikke taler om frivillige aftaler mellem faglige organisationer og arbejdsgiverorganisationer. Man taler i stedet om frivillige aftaler mellem den enkelte arbejdstager og arbejdsgiver. Det er et ubegribeligt tilbageskridt. Jeg forstår ikke, hvordan man kan argumentere på den måde eller foreslå noget sådant. Det er dybt uansvarligt og fører til strid og konflikt på arbejdsmarkederne. Det fører til, at folk på et konkurrencepræget arbejdsmarked tvinges til at arbejde på de gældende vilkår. Man kan kalde det frivilligt eller ufrivilligt, men på et konkurrencepræget arbejdsmarked må man regne med, at man har den markedsværdi, man har. Man må tage de job, der tilbydes. Det er frivillighed.
Det påvirker, som mange har sagt, også familielivet. Forældre tvinges til at arbejde på tidspunkter, der gør det vanskeligt at forene arbejde og familieliv og tage hensyn til børnene. Jeg vil også gerne tilføje, at det påvirker os alle som forbrugere. Det har der ikke været så meget vægt på, men vi risikerer at komme til skade, når vi opereres af udmattede kirurger, vi kan blive kørt over af halvsovende lastbilchauffører osv. Vi bliver alle ofre for jagten på arbejde og for stress. Det er meget bedre for alle parter, hvis vi kan enes om at stoppe disse undtagelser, som Det Forenede Kongerige blev indrømmet, da direktivet i sin tid blev vedtaget. De var egentlig i strid med reglerne om konkurrence på lige vilkår. Nu siger arbejdsgiverne i andre lande: "Hvis Det Forenede Kongerige kan have undtagelser, vil vi også". Det fører til, at undtagelsen bliver reglen, og det kan vi ikke leve med. Derfor skal vi sige stop og i stedet gå den modsatte vej. Vi skal fjerne Det Forenede Kongeriges undtagelse og finde en anden måde at løse fleksibilitetsproblemet på. Vi kan nemlig ikke klare os uden en almindelig arbejdslovgivning. 
Lambert (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, jeg hilser denne betænkning og Kommissionens offentlige høring herom velkommen. Interesserede kan finde yderligere oplysninger på webstedet.
Hvis vi er ærlige, ved vi alle, at en lang arbejdstid indebærer en række problemer for sundhed og sikkerhed, produktivitet og sociale forbindelser, for den enkelte og inden for familierne. Flere medlemsstater er f.eks. meget påpasselige med, at børn ikke bliver efterladt uden passende voksenomsorg, mens deres forældre og andre pårørende er på arbejde. Vi ved, at en lang arbejdstid uanset årsagen fører til anspændthed, stress og eventuelt sammenbrud.
Jeg befinder mig i den interessante situation, at jeg her til aften er enig med hr. Hughes og især med størstedelen af hr. Pronks indlæg om, at vagtspørgsmålet bør løses mellem arbejdsmarkedets parter inden for de forskellige sektorer og på andre måder. Spørgsmålet om, hvem der ejer din tid, hvem der kontrollerer den, hvem der siger, hvor du skal være, hvornår, og hvor længe, er et nøglespørgsmål, når man skal beslutte, hvorvidt du rent faktisk er på arbejde.
Hvad angår lægers engagement, er det givet kolossalt, men jeg føler mig ikke tryk i hænderne på en læge, der har været på vagt i 72 timer og svajer af træthed, mens han forsøger at afgøre, hvordan jeg skal behandles. Det har jeg faktisk selv oplevet.
Vi får at vide, at mange mennesker ønsker at arbejde flere timer, fordi de vitterligt er glade for deres arbejde - som vi alle er. Ja, men vi erkender også, at der er mere i livet end lønarbejde. Vi kan i visse lande også konstatere en nedgang i det frivillige arbejde f.eks. med de følger, det har for samfundet generelt.
Vi får også at vide, at vi har brug for større fleksibilitet, så folk kan arbejde over for at tjene en løn, de kan leve af. Hvis det er reglen, vil jeg hævde, at det er grundlønnen, der er et problem, og ikke retten til at videreføre tvungen overtid. Vi er alle bekendt med det gruppepres, der udøves for at sikre, at man tager overarbejde, uanset om man ønsker det eller ej.
Efter min opfattelse lyder meget af denne debat til tider som drøftelserne om kønsdiskriminering, hvor folk påstår, at den ikke eksisterer, fordi de ikke har været udsat for den. En stor del bunder i spørgsmålet om, hvorvidt det i f.eks. Det Forenede Kongerige med de gældende -bestemmelser virkelig er muligt frit at vælge, om man vil have en længere arbejdstid eller ej.
Vi ved, at arbejdsgiverne lægger et enormt pres på de ansatte gennem arbejdsmetoder, knappe tidsfrister og en hel række ting såsom den mandschauvinistiske arbejdskultur, som betyder, at man ikke anses for at gå op i sit arbejde, hvis man ikke arbejder fra otte morgen til 10 aften. Jeg er sikker på, at mange af Parlamentets ansatte kan nikke genkendende til denne fornemmelse.
Spørgsmålet om fleksibilitet handler om, hvem der træffer beslutningen. Jeg ville have det bedre med mange af Det Forenede Kongeriges argumenter, hvis jeg følte, at landets myndigheder virkelig gjorde en indsats for at håndhæve bestemmelserne. Men jeg kan ikke se, at det er tilfældet, og det er heller ikke det, jeg hører på det ene møde efter det andet. 
Andersen (EDD ).
    Hr. formand, Kommissionen har udarbejdet et forslag til ændring af et direktiv på arbejdsmarkedsområdet i EU.
Formålet med det oprindelige direktiv var at sikre arbejdstagere mod for lange arbejdsdage af hensyn til helbred og sikkerhed ved at fastsætte en højeste arbejdstid på 48 timer ugentligt. Direktivet giver dog mulighed for, at den ansatte med sin underskrift kan tillade, at dette maksimum på 48 timer pr. uge kun skal opfyldes som et gennemsnit for et helt år. Arbejdsgivernes mulighed for fleksibilitet sættes over arbejstagernes velfærd. Det har bl.a. resulteret i, at millioner af englændere har øget deres arbejdstid til mere end 48 timer om ugen siden direktivets indførelse. Det er en syg måde at lave arbejdsmarkedslovgivning på. Direktivet støtter princippet om individuelle aftaler, der er i modstrid med den kollektive aftalemodel, som eksisterer i Danmark. I den danske befolkning er der stor opbakning til den nationale model, hvor bl.a. arbejdstid og lønforhold fastsættes ved fri forhandlinger mellem uafhængige fagforeninger og arbejdsgiverforeninger. Arbejdstagerne vedtager ved urafstemning de forhold, som de ønsker at arbejde under.
Direktivet om arbejdstid er et eksempel på, at EU skal holde fingrene fra arbejdsmarkedspolitikken og overlade dette til medlemsstaterne. Nærhedsprincippet skal tages alvorligt. Desværre står vi nu i en situation, hvor EU allerede har lovgivet på området. Betænkningen om revision af direktivet foreslår at lukke huller vedrørende det misbrug, hvorved arbejdsgiverne har udnyttet de urimelige individuelle aftaler. I praksis har arbejdsgivere ved ansættelse i mange tilfælde presset arbejdstagerne til at acceptere en længere arbejdstid. Denne individualisering som grundlag for aftaler på arbejdsmarkedet er uacceptabel.
Konklusionen er derfor, at vi stemmer for ordførerens betænkning, og imod de fleste af de mange ændringsforslag. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører, vi står over for en betænkning, som efter min mening har grundlæggende social, juridisk og politisk betydning.
Det skyldes, at gennemførelsen af det indre marked bør medføre en forbedring af arbejdsforholdene, for Fællesskabet skal støtte og supplere medlemsstaternes arbejde med at beskytte arbejdstagernes sundhed og sikkerhed, således som det er fastslået i artikel 137 i EF-traktaten, og fordi alle arbejdstagere har ret til en begrænsning af den maksimale arbejdstid, til daglige og ugentlige hvileperioder og til en årlig betalt ferieperiode, ligesom de har ret til at arbejde under forhold, der respekterer deres sundhed, sikkerhed og værdighed, således som det står skrevet i EU's charter om grundlæggende rettigheder.
Sagen er derfor rent teoretisk meget enkel. Det første forhold drejer sig om referenceperioderne for anvendelse af artikel 6 (maksimal ugentlig arbejdstid): fire måneder, som det er anført i artikel 16 i direktivet, eller eventuelt mulighed for forlængelse i de tilfælde, der er anført i artikel 17: op til seks og 12 måneder, hvis det sker ved kollektive overenskomster eller overenskomster mellem arbejdsmarkedets parter. Det andet forhold er muligheden for ikke at anvende artikel 6, hvis arbejdstageren accepterer det, altså "opt-out"-systemet, som allerede er blevet nævnt.
Det er indlysende, at udvidelsen af referenceperioderne medfører en forøgelse af virksomhedernes fleksibilitet. Den eneste begrænsning ville således være de 11 timers daglig hvile eller de 24 timers ugentlig hvile, men direktivet ville miste sin betydning og kun regulere den maksimale kvartalsvise, halvårlige eller årlige arbejdstid alt efter tilfældet.
Med hensyn til "opt-out"-bestemmelsen er mulighederne for misbrug tydelige, især i en situation, hvor parterne i arbejdslivet har juridisk, men ikke økonomisk ligestilling.
Direktiv 93/104/EF har til formål at sikre bedre beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, således som det også nævnes i direktiv 2000/34/EF. Vi bør derfor søge at finde effektive løsninger i de tilfælde og aktiviteter, der kræver det, f.eks. de her nævnte domme, Simap eller Jäger, men med objektive kriterier og betingelser, som kan anvendes generelt og uden misbrug, således at undtagelsen under ingen omstændigheder går hen og bliver en generel regel.
Jeg mener derfor, at vi før afstemningen bør søge at nå nogle aftaler, som kombinerer arbejdstagernes juridiske garantier med større fleksibilitet, idet vi følger ånden i direktiv 93/104/EF. 
Moraes (PSE ).
   - Hr. formand, der er flere gange blevet henvist til os, de britiske medlemmer af Labour-Partiet. Vi erkender klart, at det er et spørgsmål af stor politisk betydning for PSE-Gruppen og for arbejdstagerne, især fordelingen arbejde/fritid og sundhed og sikkerhed. Det er blevet fastslået og meget velformuleret beskrevet i flere indlæg. Vi ønsker ikke en kultur med lang arbejdstid, vi ønsker højere produktivitet. Vi ønsker at se arbejdstagerne i job, der giver dem mulighed for at have den fritid, de er berettiget til. Vi støtter fuldt ud vores regerings gentagne udtalelser om, at -bestemmelsen ikke bør misbruges og reelt kun bør anvendes på et virkeligt frivilligt grundlag, hvis den skal være forenelig med Det Forenede Kongeriges lovgivning.
Vi har brug for en klarlæggelse af Simap- og Jaeger-dommene. Som medlemmer af det britiske Labour-Parti finder vi det desuden upassende at indlede en traktatbrudsprocedure mod Det Forenede Kongeriges regering. Vi har stillet ændringsforslag 1 om at slette henstillingen om at indlede en traktatbrudsprocedure mod Det Forenede Kongeriges regering. Men vi tror på princippet om en fast arbejdstid og ønsker, at der sker fremskridt, især inden for sundhedssektoren. 
Patakis (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, Europa-Kommissionens forslag om arbejdstiden opfylder arbejdsgiversidens krav om fleksibel arbejdstid. De intensiverer udnyttelsen af arbejderklassen og maksimerer storkapitalens profit.
I henhold til disse forslag skal arbejdstageren stå direkte til rådighed for arbejdsgiveren, når som helst og lige så længe denne ønsker det, og det uden at få overtidsbetaling, hvilket selv EF-Domstolen har fordømt.
På denne måde afskaffes nogle af arbejdstagernes grundlæggende rettigheder såsom en fast, daglig arbejdstid på otte eller syv timer, fem dage om ugen. De kollektive arbejdsoverenskomster kasseres, og anvendelsen af tidsbegrænsede kontrakter udvides. Retten til forsikring og regelmæssig ferie omgås, og man fremmer yderligere fleksibilitet i ansættelsesforhold.
De positive bestemmelser, der måtte være, ophæves af de undtagelser, som skal indføres, og af anvendelsen af den "opt-out"-bestemmelse, som Det Forenede Kongerige har gennemtvunget, og som andre lande også benytter. Arbejdstagerne er tvunget til at gå med til dette under pres, hvis de vil sikre sig et arbejde. Der er tale om moderne lønnet slaveri, som tvinger en stor del af arbejdskraften til at arbejde i gennemsnit 48 - 70 timer om ugen under forringede sikkerheds- og sundhedsvilkår og med meget alvorlige konsekvenser for deres psykiske og fysiske helbred.
Vi går ind for en nedsættelse af arbejdstiden, indførelse af en reel 35 timers arbejdsuge med fast syv timers arbejde om dagen, fem dage om ugen, højere løn og alle forsikringsmæssige og ansættelsesmæssige rettigheder, som skal gælde i fuldt omfang for alle arbejdstagere og alle virksomheder. Vi kæmper sammen med arbejdstagerne for at kuldkaste den gældende arbejderfjendske lovramme og de fleksible ansættelsesformer. 
Hermange (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne understrege betydningen af denne tekst om ændring af direktivet om tilrettelæggelse af arbejdstiden, som vi skal stemme om, og som vi ifølge hr. Pronk, fru kommissær, burde have stemt om den 23. november 2003. Det er fordi, vi ventede for længe, at denne situation er opstået.
Kommissionsformand Prodi forelagde for nylig en rapport om Lissabon-strategiens gennemførelse. Vi kan ikke benægte, at hvis vi ønsker at gøre Europa til verdens mest dynamiske økonomi, må vi nødvendigvis have effektive politikker, der kan hjælpe virksomhederne med at tilpasse sig de nye produktionsbetingelser og en stadig stigende økonomisk konkurrence og samtidig tage hensyn til arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
Det er grunden til, at vi for at tilpasse os markedsvilkårene bør fungere inden for en relativt fleksibel ramme. Ikke desto mindre afhænger tilrettelæggelsen af arbejdstiden af en række faktorer og særlige forhold inden for de berørte sektorer og erhverv. Det er på det grundlag, vi f.eks. allerede har vedtaget bestemmelser for mobile arbejdstagere inden for transportsektoren, hvor vi har anerkendt og accepteret fleksibilitetsbegrebet for personer, der kører lastbiler på over 3,5 t. Vi har også en række problemer, hvad angår hjemmehjælpere og personer i stillinger, der indebærer omsorgsfunktioner, fordi privatliv og arbejde ofte blandes sammen på dette område. Det var min første bemærkning.
Min anden bemærkning er, at ud over disse sektorbestemte forskelle bør vi henlede opmærksomheden på de specifikke nationale arbejdsmarkedsrelationer. I flere medlemsstater fastsættes den gennemsnitlige arbejdstid som led i overenskomstaftaler eller arbejdskraftaftaler, mens det i andre medlemsstater er individuelle undtagelser, der gør det muligt for arbejdstagere i f.eks. ledende stillinger ikke at være underlagt begrænsninger af arbejdstiden.
Jeg er selvfølgelig enig i, at EU har en forpligelse til at opstille minimumskrav til arbejdstidens tilrettelæggelse for at sikre et højt niveau for beskyttelsen af sundheden og sikkerheden på arbejdspladserne. Men bør man ikke samtidig give virksomhederne mulighed for at tilsidesætte almindelig praksis, når de står over for visse krav? Det forekommer mig således, at man burde nuancere ordførerens holdning ved f.eks. at acceptere Deres oprindelige forslag, fru kommissær, om en gradvis ophævelse af -bestemmelsen i direktivets artikel 18, mod at der i det kommende forslag til ændring af direktivet indføjes en undtagelse fra artikel 6, således at det bliver muligt delvist at medregne inaktive perioder. Det ville, fru kommissær, sandsynligvis være en overgangsløsning, som gør det muligt både at indføre sociale minimumsbestemmelser og tage hensyn til vilkårene inden for de enkelte erhversgrene. 
Thorning-Schmidt (PSE ).
    Hr. formand, grundlaget for hele arbejdstidsdirektivet er ved at skride i øjeblikket. Der kommer pres fra to sider. Presset kommer for det første fra den individuelle opt-out-mulighed. Hr. Bushill-Matthews og fru Lynne er meget begejstrede for disse individuelle opt-out-muligheder. Men jeg synes, at vi er nødt til at spørge dem i dag: Hvis det er så fantastisk med individuelle opt-out-muligheder, hvorfor så ikke udvide denne bestemmelse til at gælde hele lovgivningen vedrørende sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen. Hvorfor stoppe her? Hvorfor ikke gå videre til støj, asbest og andre områder, hvis det er sådant et skønt princip.
Der hersker også den misforståelse, at det er den individuelle opt-out-mulighed, der gør det muligt at arbejde længe. Jeg vil gerne invitere både hr. Bushill-Matthews og fru Lynne til at komme ud i Europa, at komme ud på nogle arbejdspladser og komme til Danmark, for der vil de kunne se, at det faktisk er muligt at arbejde meget længe i forskellige industrier i Danmark og samtidig overholde direktivet. Der er nemlig megen fleksibilitet i direktivet.
Samtidig skal vi jo heller ikke glemme, at dette handler om sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen. Det er ikke noget Socialdemokraterne bare finder på for at være nidkære og emsige eller for at begrænse den individuelle fleksibilitet. Vi ved også, at statistikkerne taler deres tydelige sprog. Vi ved, at der er en klar sammenhæng mellem lang arbejdstid og arbejdsulykker. Desuden er det alment kendt, at antallet af sygedage stiger, og at produktiviteten faktisk ikke følger med den lange arbejdstid.
Vi kan heller ikke se bort fra, at der er kvinder, som særligt kommer i klemme, hvis vi bare udvider arbejdstiden med den naturlige konsekvens, at nogle kvinder måske vil bakke helt ud af arbejdsmarkedet. Jeg er sikker på, at også højre side af salen vil kunne indse, at dette ville være meget uheldigt for den europæiske økonomi.
Det andet pres på arbejdstidsdirektivet kommer direkte fra det forhold, at Kommissionen har forsømt at fortælle, hvad den agter at gøre som følge af Jaeger- og Simap-dommene. Disse rigide domme har sendt chokbølger igennem de nationale og regionale sundhedsmyndigheder, fordi de simpelthen ikke aner, hvordan de skal få enderne til at mødes, hvis rådighedstimerne skal beregnes fuldt ud.
Jeg vil gå så langt som til at sige til Kommissionen, at hvis den ikke snart gør noget og kommer med et forslag, så bidrager den selv til det billede, at EU er noget, der er fjernt fra den virkelige verden og som ikke formår at finde på fleksible løsninger.
Vi har hårdt brug for en revision af direktivet, som afskaffer den individuelle opt-out-mulighed, men som stadig giver et fleksibelt direktiv, hvor der er behov for det, f.eks. i sundhedssektoren. Jeg beder også højrefløjen i dag lægge mærke til, at der ikke er nogen, der beder om et meget stift direktiv. Vi beder alle sammen om fleksibilitet, men selvfølgelig skal vi ikke ødelægge principperne for at have lovgivning på dette område.
Til sidst vil jeg gerne bede om, at det også i revisionen af direktivet klart kommer til at fremgå, at det kan implementeres ved hjælp af kollektive overenskomster. Det siger jeg ikke kun for at synge en gammel dansk sang, men også fordi denne måde at implementere på sætter en stopper for de individuelle måder at gøre tingene på og samtidig giver en meget høj de facto-implementering af direktivet. Det er derfor, at denne fremgangsmåde er god, og det er derfor, at jeg gerne vil bede Kommissionen om specifikt at fortælle i direktivet, at det kan implementeres ved kollektive overenskomster. 
Lulling (PPE-DE ).
   - Hr. formand, denne ændring af et direktiv fra 1993 om tilrettelæggelse af arbejdstiden er umagen værd. Men man burde dog ikke have fjernet sig så meget og så unødigt fra det fastsatte mål, nemlig en eventuel ændring af direktivet med henblik på at sikre en forbedring af sundheden og sikkerheden for arbejdstagerne.
Udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder er desværre endnu et typisk eksempel herpå, eftersom den er gået fuldstændig fejl af emnet for betænkningen.
Jeg stillede en række ændringsforslag, der havde til formål at fjerne de indlysende usandheder i udtalelsen, herunder påstande om, at arbejdstiden angiveligt forlænges overalt i EU, og at den lange arbejdstid bliver tvunget igennem i medlemsstaterne med uheldige følger for vores sundhed og livsglæde. Udtalelsen afsluttes med en sønderlemmende kritik af den såkaldte tradition for lang arbejdstid for især højt indplacerede ansatte og erhvervsledere.
Disse generaliseringer og usandheder tjener ikke vores mål om at forbedre sundheden og sikkerheden for arbejdstagerne. Flere her i Parlamentet mener, at omfattende nedskæringer i arbejdstiden er et universalmiddel mod alle problemer. Når det er sagt, er jeg enig i, at Lissabon-dagsordenens mål om en erhvervsfrekvens på 60 % for kvinder i 2010 kun vil kunne nås, hvis vi forudgående sikrer bedre muligheder for at forlige arbejde og familieliv. Jeg er også enig i, at mænd og kvinder bør lære at fordele opgaverne i hjemmet og ansvaret for børnene bedre mellem sig. Det beror i denne forbindelse i høj grad på mændene, fordi kvinderne stadig er nødt til i uforholdsmæssig grad at påtage sig dobbeltarbejde i form af erhvervsarbejde såvel som ansvar for familien.
Jeg beklager, at mine bestræbelser på at nuancere visse medlemmers udtalelser og genskabe sandheden ikke bar frugt i Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, og frem for alt beklager jeg, at ordføreren gentog visse usandheder, herunder påstanden om, at arbejdstiden til stadighed forlænges i EU, selv om det modsatte er tilfældet i de fleste medlemsstater.
PPE-DE-Gruppen har stillet et væld af ændringsforslag, der har til formål at sikre en vis grad af sandhed og fornuft i forhold til dette følsomme område og i særdeleshed ramme de populistiske kræfter, der vil have Europas borgere til at tro, at de fortsat vil kunne arbejde meget mindre og tjene meget mere end deres kolleger andre steder i verden. 
Andersson (PSE ).
   - Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, som har udarbejdet en meget god betænkning.
Sommetider, når jeg lytter til indlæggene, sidder jeg med en følelse af, at det ikke er sundheds- og sikkerhedsaspekterne for den enkelte, der er den primære opgave, hvilket egentlig gør sig gældende for lovgivningen. Jeg bliver rent ud sagt skræmt, når jeg hører de britiske repræsentanter for PPE-DE-Gruppen og ELDR-Gruppen. De siger, at vi, i betragtning af at visse arbejdstagere har så høje lønninger, skal lade lønmodtagerne arbejde mere for at kompensere for disse høje lønninger. Hvordan adskiller det sig fra modellen i USA, hvor det til tider er nødvendigt med 2-3 job for overhovedet at kunne forsørge sin familie? Er det det, vi er nået til enighed om i Lissabon-processen? Naturligvis skal vi have konkurrence og tilvækst, men vi skal også have høje sociale mål og mulighed for at forene familieliv og lønnet arbejde. De principper, som vi har udtalt os om, går stik imod den form for fleksibilitet.
Problemet er, at undtagelsen er blevet reglen i Det Forenede Kongerige. Det er aldrig meningen, at undtagelsen skal blive reglen, men sådan er det blevet. Hvis undtagelsen udvides, er der risiko for, at medlemslandene konkurrerer på længere arbejdstid for at tiltrække produktion. Er det det Europa, vi ønsker, hvor vi konkurrerer socialt? Nej, jeg ønsker ikke et sådant Europa.
Jeg synes imidlertid, at vi skal have fleksibilitet, præcis som fru Thorning-Schmidt sagde. Jeg betragter dog ikke den individuelle undtagelse som en mulighed. Tænk på, hvor afhængig den enkelte lønmodtager er af virksomheden, når de skal aftale løn og arbejdstid. Det er ikke frivillighed, selv om det er det, man kalder det. Det er meget bedre at udnytte arbejdsmarkedets parter. Der er forskel på de forskellige brancher, og det er til tider nødvendigt med særordninger for visse brancher for at opnå fleksibilitet og samtidig opretholde principperne om sundhed og sikkerhed. Derfor taler jeg for kollektive overenskomster, hvor man kan opnå denne fleksibilitet.
Jeg går ikke ind for en renationalisering, da det har samme effekt. Det ville indebære, at landene konkurrerer med hinanden om at tiltrække sig kapital for ikke at prioritere sundhed og sikkerhed.
Vi vil med vores europæiske model stimulere konkurrencen, men samtidig have høje sociale mål og mulighed for at forene arbejdsliv og det at være forældre. Lad os leve op til denne model. Men det betyder, at vi skal fjerne den individuelle undtagelse, samtidig med at vi bevarer fleksibiliteten og den høje sikkerhed. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00. 
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0013/2004) af Flesch for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om arbejdet i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU i 2003 (2003/2007(INI)).
Flesch (ELDR ),
    Hr. formand, drøftelserne i Udvalget om Udvikling og Samarbejde om denne betænkning fandt sted i en konstruktiv atmosfære, og jeg ønsker at takke medlemmerne for de ændringsforslag, de stillede, og som det var muligt at indføje i betænkningen. Vi har således forbedret det beslutningsforslag, De nu har fået forelagt.
Den mest markante begivenhed i 2003 var uden tvivl, at Den Blandede Parlamentariske Forsamling kunne genoptage en normal arbejdsrytme efter aflysningen af samlingen i november 2002 som følge af de begivenheder, De er bekendt med. Dette kan især tilskrives den prisværdige indsats, som AVS-medformanden og fire AVS-parlamentarikere ydede i Harare. Det lykkedes dem at overtale Zimbabwes regering til ikke længere at lade lederen af landets delegation i forsamlingen være omfattet af Rådets restriktive foranstaltninger. Desuden gjorde AVS-medformanden en stor personlig indsats for at sikre, at kun lederen af Zimbabwes delegation tog ordet under samlingen i Rom.
Bortset fra dette vigtige aspekt skal jeg henlede opmærksomheden på seks punkter vedrørende forsamlingens arbejde i 2003. Indførelsen af den nye forretningsorden gjorde forhandlingerne mere strukturerede. Den mere uformelle organisation af spørgetiden med Kommissionen under den sjette samling i Rom viste sig at fungere udmærket og gav en livligere debat. Det var muligt at arrangere og gennemføre fire fælles delegationsrejser i 2003. Kvindeforummet var en succes både i forbindelse med den femte samling i Brazzaville og den sjette samling i Rom. Det lykkedes at opnå en betydelig forbedring og uddybning af samarbejdet mellem Den Blandede Parlamentariske Forsamling og De Forenede Nationer. Endelig vedtoges der to vigtige betænkninger, én om børns rettigheder og i særdeleshed børnesoldaters rettigheder og én om anvendelsen af Den Europæiske Udviklingsfond, og der indledtes drøftelser om fondens opførelse på budgettet.
Hvad angår fremtiden, hr. formand, anmoder Udvalget om Udvikling og Samarbejde hovedsagelig forsamlingen og dens Præsidium om fortsat at tilrettelægge spørgetiden, således at den bliver mere uformel og mere levende, retablere en afbalanceret dagsorden for samlingerne og give forsamlingens medlemmer længere taletid, sikre større kontinuitet mellem samlingerne ved at give de stående udvalg bedre faciliteter, gøre dokumenterne lettere tilgængelige ved bl.a. at anvende internettet mere, udvikle forsamlingens rolle ved at implementere den politiske dialog, der er fastlagt i Cotonou-aftalens artikel 8, fortsætte sit arbejde til fordel for menneskerettighederne gennem større inddragelse af det civile samfund, indlede de praktiske forberedelser af en rejse til Zimbabwe for en blandet delegation sammensat uden restriktioner, forudsat at den kan bevæge sig frit og mødes med alle, den ønsker at kontakte, udvikle forsamlingens rolle som et udvalgt forum for dialog med Verdenshandelsorganisationen og endelig tage hensyn til forsamlingens medlemmers ønske om, at samlingerne i Europa afholdes på gode betingelser uden for Europa-Parlamentets arbejdssteder.
Kort sagt, hr. formand, har Udvalget om Udvikling og Samarbejde fundet udviklingen i 2003 positiv. Tidligere års vanskeligheder, som kulminerede i aflysningen af samlingen i november 2002, er overvundet takket være den indsats, der er blevet ydet fra begge sider, og især medformandens og Præsidiets indsats. Det lykkedes også sidstnævnte at genskabe en normal arbejdsrytme. Arbejdet er blevet organiseret bedre, således at forsamlingens budskaber fremstår klarere, og den kan tage aktivt del i den politiske dialog fastlagt i Cotonou-aftalen. Jeg håber, hr. formand, at Parlamentet vil vedtage betænkningen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde. 
Diamantopoulou,
    Hr. formand, lad mig først og fremmest udtrykke min tilfredshed med denne oplysende betænkning om arbejdet i Den Blandede Parlamentariske Forsamling, som er til stor nytte ikke kun for os, men også for de involverede instanser, som på den ene eller anden måde skaber kontakter mellem Europa og disse lande.
Som forsamlingens medlemmer ved, og som det også fremgår af fru Fleschs betænkning, deltager min kollega, Poul Nielson, aktivt i forsamlingens arbejde, og Kommissionens tjenestegrene forsøger på alle måder at støtte arbejdet med dokumenter og informationer, samtidig med at eksperterne i de stående udvalg nu også forbereder forsamlingens rapporter. Dette er efter min opfattelse et klart udtryk for Kommissionens oprigtige interesse og for det tætte og effektive samarbejde med Den Blandede Parlamentariske Forsamling.
Der er tre ting, jeg gerne vil komme ind på. For det første at vi absolut bifalder nedsættelsen af de tre stående udvalg efter vedtagelsen af den nye forretningsorden i 2003. Takket være det forberedende arbejde, der foregår i disse udvalg, er rapporterne præget af stor nøjagtighed, og forhandlingerne i plenum er langt mere klare, konkrete og grundige.
For det andet mener jeg, at oprettelsen af Kvindeforummet har stor betydning, da det har givet mulighed for at høre kvindernes synspunkter og mulighed for gensidig støtte. Man får herved mulighed for at udbygge forsamlingens forslag med spørgsmål, der vedrører kønnenes ligestilling og kvindernes udvidede deltagelse.
Endelig er Den Blandede Parlamentariske Forsamling et forum med stor betydning for den politiske dialog mellem medlemmer af Europa-Parlamentet og parlamentsmedlemmer fra AVS-landene, og Kommissionen har derfor pligt til at støtte hele denne indsats.
I forbindelse med den syvende forsamling i Addis Adeba kan jeg oplyse Dem om - hvad De allerede ved - at mine to kolleger, Poul Nielson og Pascal Lamy, vil tale, og jeg vil ønske held og lykke med forsamlingen. 
Korhola (PPE-DE ).
   - Hr. formand, betænkningen om arbejdet i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU indeholder nogle væsentlige betragtninger. Det er rart at se, at graden og kvaliteten af samarbejdet mellem Den Blandede Parlamentariske Forsamling og FN har nået et niveau uden fortilfælde. Jeg tror, at det især er umagen værd, at et styrket samarbejde med FN om børnesoldater bliver synligt, som det fremgår af betænkningen. Det er et område, hvor slaget ikke kan afsluttes, før det er vundet helt. Blot én børnesoldat er en grov uretfærdighed mod menneskeheden og dens fremtid.
Der anslås at være 300.000 børnesoldater under 18 år, der deltager i omkring 40 konflikter over hele verden. Det er en krænkelse af børns menneskerettigheder at bruge dem som soldater, og det berøver dem deres barndom og muligheden for at få en uddannelse og dermed en bedre fremtid. At være soldat skader altid børn alvorligt psykisk og ofte også fysisk.
Brugen af børnesoldater er steget med f.eks. udviklingen af våbenteknologien, da man kan få børn til at bruge endnu lettere og mindre våben. Grunden til stigningen i brugen af børnesoldater er også den moderne krigsførelse, da de fleste af nutidens væbnede konflikter er borgerkrige. Under Første Verdenskrig var kun 10 % af krigens ofre civile. Nu er det tilsvarende tal 90 %. Borgerkrige udkæmpes mellem forskellige etniske grupper, hvilket i praksis betyder civilbefolkninger. På denne måde bliver børn mål og supplerende tropper, som er nemme at rekruttere. Børn er mere villige til at adlyde ordrer end voksne. Børn har været tvunget til at være vidne til uhyrligheder og har selv måttet udføre dem under tvang. Mange guerillabevægelser foretrækker endog børnesoldater i stedet for voksne kombattanter. Endvidere er børn rede til at løbe risici, som voksne ville nægte at løbe. Et eksempel er Iran, hvor børn blev brugt som budbringere i minefelter.
Det internationale Red Barnet blev hørt, da FN's Sikkerhedsråd holdt møde i midten af januar 2003 for at diskutere børns tilstand i væbnede konflikter. Før debatten blev den tredje rapport fra FN's generalsekretær om børn og væbnede konflikter offentliggjort. For første gang i en officiel rapport blev der sat navn på dem, der er ansvarlige for at bruge børnesoldater. Det er et væsentligt fremskridt, da det gør det muligt at lægge internationalt pres på dem, der groft krænker børns rettigheder.
Der mangler stadig nogle mindre stilistiske forbedringer i den ellers udmærkede rapport. Spørgetiden i Rom var ganske givet livlig, som det nævnes i punkt 6 og 26, og det er alt sammen meget prisværdigt, men som det faktisk nævnes to gange, får man indtryk af, at det er en helt usædvanlig undtagelse til reglen, og at vores arbejdes grundlæggende natur er livløs og blodfattig. 
Kinnock, Glenys (PSE ).
   - Hr. formand, jeg kan forsikre den foregående taler om, at vi hverken er livløse eller blodfattige i det arbejde, vi udfører i Den Blandede Parlamentariske Forsamling. Det, den udmærkede ordfører henviser til, er det forhold, at vi nu har en parlamentarisk status og en helt anden arbejdsgang og frem for alt, at AVS-landene repræsenteres ved folkevalgte parlamentsmedlemmer og ikke ambassadører, som tilfældet var tidligere. Jeg er sikker på, at hvis den foregående taler fik adgang til den relevante dokumentation, ville hun konstatere, at jeg har ret. Det er fordi, vi har fået denne parlamentariske status under Cotonou-partnerskabsaftalen, at vi har fået en ny, dynamisk og mere moden samarbejdsform.
Den Blandede Parlamentariske Forsamling er en særegen institution, idet den er den demokratiske del af AVS-EF-samarbejdet og talerør for befolkningen i de 93 lande, der er repræsenteret i forsamlingen. Vi har til opgave at opbygge et troværdigt og arbejdsdygtigt partnerskab gennem en dialog mellem og høring af vores respektive parlamenter.
Under vores sidste samling i Den Blandede Parlamentariske Forsamling arbejdede vi med ØPA-handelsforhandlingerne, menneskerettigheder, styreformer, Den Europæiske Udviklingsfond og miljøproblemer. Vi bestræber os især på at sikre, at vi kan leve op til vores tilsagn og visioner fra Cotonou. Vores arbejde bør afspejle den enestående tilslutning fra EU og 78 AVS-lande til de værdier, der er nedfældet i aftalen. Disse værdier er et centralt element i vores arbejde her i Parlamentet og vores arbejde med udviklingslandene, idet der er tale om demokrati, overholdelse af retsstatsprincipperne og frem for alt fattigdomsbekæmpelse.
Vi er bevidste om de meget forskellige vilkår, der gælder for vores AVS-partnere og os selv. Vi har adgang til personale og teknologi i forbindelse med vores arbejde og betydeligt større muligheder for at samarbejde, f.eks. i forbindelse med vores nuværende forberedelser af samlingen i Addis Abeba sidst i denne uge.
Derudover har vi betydeligt større tradition for parlamentarisk kontrol. Jeg er yderst tilfreds med, at kommissær Nielson ved flere lejligheder har givet udtryk for, at han støtter Den Blandede Parlamentariske Forsamling, og mener, at der bør sættes finansielle midler af til os for at gøre vores arbejde mere effektivt og sikre større deltagelse fra AVS-parlamenternes side, fordi det, når alt kommer til alt, er deres legitimitet og ansvar som parlamentarikere, der er det centrale element i vores arbejde.
Jeg er meget forhåbningsfuld på grund af den stigende tillid, AVS-parlamentsmedlemmerne har udvist, hvilket, som fru Flesch bemærkede, kom til udtryk gennem den omfattende deltagelse i vores forhandlinger, der i dag kan konstateres fra begge sider. Vi omtaler dette forhold, fordi det vokser og udvikler sig, efterhånden som tilliden stiger. Tidligere var det Europa-Parlamentets medlemmer, der dominerede forhandlingerne, og det er heldigvis ikke længere tilfældet. AVS-medlemmerne hungrer efter information, der kan gøre dem mere effektive i deres parlamenter.
Jeg ved, at visse lande - såsom Senegal - prioriterer parlamentarisk videreuddannelse og kapacitetsopbygning i deres nationale vejledende programmer. Men vi bør gøre mere for at tilskynde flere parlamenter, der deltager i Den Blandede Parlamentariske Forsamling, til at organisere sådanne tilbud. Vi er nu i færd med at forberede den syvende samling i Den Blandede Parlamentariske Forsamling i Addis Abeba denne weekend, og jeg er sikker på, at vi vil udføre et stadig mere imponerende og målrettet arbejde i 2003.
Maes (Verts/ALE ).
   - Fru ordfører, jeg vil give Dem en kompliment for især tonen i de positivt kritiske bemærkninger i Deres begrundelse. Jeg har lidt flere indvendinger mod visse euforiske elementer, som jeg vil nævne i selve teksten.
Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU's nye forretningsorden har skabt strukturer, som muliggør en virkelig, frugtbar dialog. Det har fru Kinnock udførligt gjort opmærksom på. At sige allerede nu, at det er en verdensmodel, forekommer mig lidt overilet. Det kan uden tvivl i fremtiden blive en verdensmodel, hvad angår udviklingssamarbejde, og hvad angår en åben og gennemsigtig dialog blandt ligeberettigede, bl.a. om demokrati og beskyttelsen af menneskerettighederne, således at vi også når frem til bindende aftaler med hinanden. Så langt er vi endnu ikke kommet.
Der findes strukturer, og de skal nu bruges effektivt på begge sider. Det kræver øgede midler på AVS-siden, og det kræver måske også en ændret mentalitet på begge sider, for også EU-partneren vil forandres efter tiltrædelsen af 10 nye lande. Jeg spekulerer på, om de gode resultater, som vi allerede har opnået i den fælles arbejdsgruppe, bl.a. i betænkningen om børnesoldater, kan gentages i vores kommende Blandede Parlamentariske Forsamling, hvor diskussionsatmosfæren nu er forbedret temmelig meget, selv om jeg sommetider stadig savner AVS-landenes lige deltagelse. Vores forum skal udvikle sig til et effektivt Nord-Syd-parlament med en reel indflydelse på vores holdninger, f.eks. til verdenshandelen. Vi ønsker og ikke kun . Jeg synes, vi skal fastlægge vores politik i forvejen sammen med AVS-landene, og at det ikke altid kun er de rige lande, der skal være enige, inden vi tager til en konference i Cancún eller andre steder.
FN's millenniumerklæring opsummerer store problemeområder, hvor vi virkelig vil skabe forbedring, f.eks. hvad angår halveringen af fattigdommen i verden, god forvaltning, sundhed, undervisning og ophør af undertrykkelsen af kvinder. Alle disse emner skal sættes på dagsordenen, og fremskridtene kan vi måle inden for rammerne af AVS-EU-møderne. Vi skal blive virkelige partnere i udviklingen af Nord og Syd, og jeg vil understrege, at samråd stadig er nødvendigt, for at vi kan blive forskånet for katastrofale problemer såsom i Zimbabwe. 

Souchet (NI ).
   - Hr. formand, samarbejdsordningen mellem EU og AVS-landene er kendetegnet ved to modsatrettede udviklingstendenser. På den ene side har de institutioner, der oprindeligt blev oprettet med Lomé-konventionen og videreført med Conotou-aftalen, herunder Den Blandede Parlamentariske Forsamling, klart vist deres berettigelse og er mere levende end nogensinde før. Fru Fleschs betænkning viser klart den innovative udvikling, Den Blandede Parlamentariske Forsamling har gennemgået i 2003. Samtidig er der, hvad angår målene for og indholdet af det samarbejde, som disse institutioner har til opgave at implementere, en tendens til afmatning, udhuling, banalisering, fragmentering og opløsning i en sådan grad, at de - hvis vi lader dette fortsætte - snart kun vil bestå af en afgrænset finansiel bistand og standardiserede frihandelsaftaler, der risikerer at blive en kilde til vanskeligheder for AVS-landene snarere end reelle midler til fremme af deres udvikling
Som ordføreren understreger det, er der i 2003 oprettet tre stående udvalg, herunder Udvalget om Økonomisk Udvikling, Finanser og Handel, der er ansvarligt for behandlingen af det yderst delikate spørgsmål om forhandlingerne af de fremtidige partnerskabsaftaler. Dette skaber større kontinuitet i Den Blandede Parlamentariske Forsamlings arbejde og forbedrer kvaliteten heraf. Ordningen med medordførere er original, og udvalgets arbejde vil føre til stærkere, mere velformulerede, velforberedte og mindre rutineprægede beslutninger, hvilket vil gøre det muligt at gå mere i dybden under forhandlingerne, end det var muligt på plenarmøderne.
Men selv om den institutionelle ramme er blevet forbedret og finindstillet, må vi gøre os nogle overvejelser om selve samarbejdsinstrumenternes fremtid. Hvis de økonomiske partnerskabsaftaler blot sikrer princippet om lige konkurrencevilkår, kan der være en fare for, at de vil skabe uovervindelige budgetproblemer for AVS-landene, fordi disse lande risikerer at miste en stor del af deres toldindtægter, som udgør en væsentlig og til tider afgørende del af deres budget. Desuden er der risiko for, at direkte konkurrence mellem EU-varer og lokale produkter uden tilstrækkelige sikkerhedsforanstaltninger vil svække eller endda kvæle en række sektorer i AVS-landene.
Hvis vi vil gøre vores for at forhindre en sådan utilsigtet udvikling, bør Den Blandede Parlamentariske Forsamling, der er et enestående parlamentarisk Nord-Syd-forum, sikre, at der afholdes tilstrækkeligt vidtrækkende og ambitiøse forhandlinger om partnerskabsaftalerne, især på landbrugsområdet, som er selve udviklingsgrundlaget. Men AVS-landene vil kun kunne udvikle en tilstrækkeligt stærk landbrugssektor, hvis den beskyttes som en spirende industri, indtil den for alvor har fået luft under vingerne. Cotonou-rammen med regionale økonomiske zoner kan betragtes som den mest hensigtsmæssige ramme for skabelsen af homogene, fælles, regionale markeder med ensartede eksterne tariffer.
Hvis vi arbejder i denne retning, hr. formand, vil vi kunne undgå, at AVS og EU befinder sig i hver sin lejr ved fremtidige forhandlinger om landbrug og verdenshandel. 
Theorin (PSE ).
   - Hr. formand, lad mig først sige, at betænkningen er god og giver en korrekt beskrivelse af arbejdet i Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU. Arbejdet har fået en bedre struktur med de tre udvalg, hvilket har forbedret forberedelsesarbejdet i plenarforsamlingen. Spørgetiden er også forbedret. Den kan naturligvis forbedres yderligere, hvis parlamentsmedlemmerne får svarene på spørgsmålene i god tid, så Kommissionen ikke bare læser svarene op uden tid til drøftelse.
Selv vil jeg gerne understrege det gode samarbejde mellem Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU og FN, både med hensyn til børnesoldater og børns risiko i krig og drøftelsen om Den Internationale Straffedomstol. Det er to store og vigtige politiske spørgsmål af netop den karakter, som forsamlingen her skal arbejde med. Det handler nemlig om at finde gode samarbejdsformer, hvor begge sider tager ved lære af hinanden og støtter den politik, som vi finder vigtig på den internationale scene.
USA har trukket sin støtte tilbage til de lande, som ikke står bag USA's krav om, at ingen amerikanere kan stilles for Den Internationale Straffedomstol for alvorlige krigsforbrydelser. Dette skridt kan og skal imødegås både politisk og økonomisk fra AVS-EU's side, ikke mindst fra EU's side. Det er glædeligt at notere, at det af de latinamerikanske og vestindiske lande kun er Belize, som har givet efter for USA, og at det af de afrikanske lande kun er Nigeria. Nigerias præsident ratificerede en aftale med USA i strid med den nigerianske forfatning og det nigerianske parlament. Det er glædeligt, at de fleste andre lande har modstået presset fra USA. Den Blandede Parlamentariske Forsamling AVS-EU spiller en vigtig politisk og økonomisk rolle i store centrale spørgsmål på den internationale scene. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
Formanden.
   - Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0015/2004) af Modrow for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om reformen af de statsejede virksomheder i udviklingslandene med hovedvægten lagt på offentlige værker og anlæg: Det nødvendige i, at alle muligheder vurderes (KOM(2003) 326 - 2003/2158(INI))
og
om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om Det Europæiske Fællesskabs samarbejde med tredjelande: Kommissionens holdning til den fremtidige støtte til udvikling af erhvervssektoren (KOM(2003) 267 - 2003/2158(INI)).
Modrow (GUE/NGL ),
   Hr. formand, denne betænkning er baseret på to meddelelser fra Kommissionen. Begge vidner om Kommissionens bestræbelser på at være aktiv på de nævnte områder. De fortier samtidig ikke, at den påbegyndte proces forløber yderst selvmodsigende. Motivet er derfor med rette at gå frem med forsigtige, afbalancerede skridt. Kommissionen planlægger forskellige muligheder for reformprocessen, som også er indeholdt i betænkningen.
For ordføreren er og vil det vigtigste fortsat være, at enhver orientering, ethvert reformskridt konsekvent skal være rettet mod bekæmpelsen af fattigdom uden ideologiske skyklapper. Opbremsningen og i sidste ende overvindelsen af fattigdommen vil være den største udfordring, som menneskeheden står over for i det 21. århundrede. De hidtil opnåede fremskridt er imidlertid mere end beskedne, og de bliver begrænset med konstante, nye tilbageslag eller undertiden endda tilintetgjort.
Derfor behandles der adskillige muligheder i betænkningen - ligesom i Kommissionens meddelelse - men i den forbindelse er det imidlertid ikke til at tage fejl af, at der er visse forskelligheder mellem Kommissionen og ordføreren ved betoningen af de vigtigste punkter. Forsyningspligtydelserne er godt nok også omstridte i EU-landene, men alligevel kan de betragtes som mere eller mindre stabile i disse lande. Problemer er der dog altid. Det gælder i endnu højere grad og endnu mere konstant for udviklingslandene, hvor de ofte går til randen af en katastrofe. EU's bestræbelser bør især være rettet mod at støtte dem i den forbindelse og at motivere dem. Mens Kommissionen og også mange af mine kolleger favoriserer fuldstændig privatisering stærkt, plæderer jeg med respekt for alle erfaringer også i EU-medlemslandene for, at opmærksomheden rettes mod fælles løsninger og privat deltagelse i staterne foruden det offentliges og statens ansvar. For private virksomheder bør det vigtigste punkt være fremme og udvikling af små og mellemstore virksomheder, for de udgør fundamentet for nye arbejdspladser og en selvfinansierende økonomisk udvikling i udviklingslandene.
Jeg kan principielt ikke tilslutte mig min kollega hr. Devas ændringsforslag. Med disse forslag ville det kritiske syn på tingene forsvinde fra betænkningen, og forslagene ville ikke leve op til den nødvendige differentierede omgang med reformprocessen. De er heller ikke i overensstemmelse med hovedtendensen i den betænkning, som udvalget har vedtaget. Endelig går de heller ikke så langt som Kommissionen i viljen til dialog og er uforenelige med den proceskarakter, som er indeholdt i reformbestræbelserne.
Jeg har som ordfører bestræbt mig på at foreslå og opnå det, der kan gøres. Langt fra principrytteri og ideologiske aspekter bør alt være underordnet det eneste store mål, nemlig bekæmpelse af fattigdom. 
Diamantopoulou,
    Hr. formand, Kommissionen glæder sig over hr. Modrows betænkning og dens støtte til gennemførelsen af de to meddelelser.
Med disse to meddelelser forsøger Kommissionen tydeligvis at understrege erhvervssektorens betydning for udvikling. Udvikling af virksomheder og eksistensen af en dynamisk privat sektor er grundlæggende faktorer for den økonomiske udvikling og de vigtigste kilder til beskæftigelse i udviklingslandene, især hvis man tager den uofficielle økonomiske sektor i betragtning.
Vi har skitseret den erfaring, Kommissionen har med hensyn til støtte til den private sektor, fordelene ved en indsats på fællesskabsplan og behovet for at harmonisere de forskellige midler. På denne måde kan vi udpege dels sektorer, som afspejler de aktiviteter, Kommissionen iværksætter, dels de ting, som det helt korrekt overlades til andre at gennemføre.
Hvad angår statslige virksomheder, er det vores hensigt at bidrage til reformen af disse i udviklingslandene. Der er tydeligvis store tab og ineffektivitet i de statslige virksomheder, men denne reform skal naturligvis indgå som et led i planer for genoprettelse af den makroøkonomiske og finansielle balance samt fremme af udvikling.
Vi har undladt at gribe til nemme og forenklede ideologiske løsninger. Vi sætter ikke punktum for debatten om ejerforhold, det vil sige om der er tale om statslige eller private virksomheder eller partnerskabsforhold mellem den offentlige og den private sektor. Vores mål er at fremlægge alle argumenter og analysere dem, så vi, når først vi objektivt set har fået alle versioner, kan foretage det endelige valg, som lever op til hvert enkelt lands og hver enkelt sektors behov.
Jeg gør opmærksom på, at Kommissionen altid har haft en fast holdning til disse programmer og altid har taget højde for de sociale konsekvenser af de økonomiske liberaliseringsprogrammer, og det er interessant, at også Bretton Woods-institutionerne med tiden har indtaget den samme holdning. Vi anerkender den store betydning, som de indenlandske investorer har, men også betydningen af de investeringer, som europæiske små og mellemstore virksomheder kan foretage, især de virksomheder, der sidder inde med erfaring og viden. Vi understreger behovet for at udforme passende reguleringsrammer og overvågningsmekanismer, spørgsmål af vital betydning, hvor Kommissionen gerne vil stille sin erfaring og den høje ekspertviden, den besidder, til rådighed for udviklingslandene.
Som nævnt lægger vi stor vægt på behovet for at tiltrække investeringer og skabe et gunstigt miljø. Formålet med denne strategi er at udvikle finanssektoren i udviklingslandene, støtte - som et effektivt finansieringsmiddel - små virksomheder og små kreditinstitutter, som spiller en central rolle, idet de yder mikrolån til den uofficielle sektor inden for økonomien, der hovedsagelig omfatter virksomheder ledet af kvinder. De to meddelelser supplerer hinanden og er udarbejdet med udgangspunkt i og med det overordnede mål at begrænse fattigdommen yderligere.
Jeg håber, at vi med forhandlingen i Parlamentet og Deres beslutning vil bidrage endnu mere til forståelsen af, hvor nødvendigt det er, at vi sætter mere gang i udviklingen af erhvervssektoren i disse lande og bistår med den nødvendige reform af statsejede virksomheder. 
Ó Neachtain (UEN ),
   Hr. formand, jeg finder det prisværdigt, at ordføreren hr. Modrow har taget initiativ til at udarbejde en betænkning om dette vigtige emne. Jeg er glad for, at jeg blev inddraget i udarbejdelsen heraf som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, og især glad for, at Udvalget om Udvikling og Samarbejde vedtog at optage alle de henstillinger, jeg fremsatte på Industriudvalgets vegne.
Jeg vil sætte fokus på det, jeg anser for at være nøgleelementerne i reformen af de statsejede og private virksomheder i udviklingslandene. Senere i denne uge er spørgsmålet om virksomhedsledelse på Parlamentets dagsorden efter Parmalat-sagen for nylig i Italien. Vi er desuden alle bekendt med Enron-skandalen i USA. Med andre ord er spørgsmålet om effektiv styring af virksomheder lige så aktuelt i de vestlige lande med en avanceret markedsøkonomi som i udviklingslandene. Ikke desto mindre må vi erkende, at en vital og effektiv privat sektor kan spille en afgørende rolle for udviklingen af tredjelandes økonomi og bekæmpelsen af fattigdom.
Jeg støtter fuldt ud tanken om EU-bistand til udviklingslandenes erhvervsliv gennem en række mellemled. Jeg deler Kommissionens synspunkt om, at reformer af statsejede virksomheder bør ske under hensyntagen til de berørte landes kapaciteter og ressourcer. Mange af de omhandlede virksomheder har afgørende betydning for udviklingen af energi- og vandforsyning, transport og infrastruktur.
En reform af de statsejede virksomheder i udviklingslandene bør ikke begrænses til privatiseringsforanstaltninger. Et overordnet mål må være at sikre en overkommelig pris for tjenester af almen interesse såsom vandforsyning, dræning, energiforsyning, uddannelse og sundhedspleje. EU bør fremme reformstrategier, der inddrager lokale investorer og især tager sigte på decentraliserede løsninger, der involverer små og mellemstore virksomheder.
Følgelig mener jeg, at vi bør hjælpe virksomhederne i udviklingslandene, især med hensyn til styring af vareforsyningen og opbygning af institutioner og rådgivning. Vores egne små og mellemstore virksomheder bør inddrages aktivt i denne proces. 
Deva (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg finder de seneste års udvikling i ordførerens tilgang til dette emne meget positiv. Det var en fornøjelse at samarbejde med ham om denne betænkning i Udvalget om Udvikling og Samarbejde.
Der findes ikke en samlet holistisk tilgang til forvaltningen af offentlige erhvervsvirksomheder, der passer på alle udviklingslande. De sidste 50 års erfaringer fra de tidligere koloniserede udviklingslande viser, at de statsejede virksomheder i de fleste tilfælde ikke har været i stand til at sikre en effektiv og rentabel drift inden for vandforsyning, affaldsforvaltning, offentlige arbejder, landevejstransport, flytrafik, minedrift, genplantning af skove og energiforsyning, og dermed har gjort disse områder til en betydelig belastning for det offentlige budgettet, hindret økonomisk vækst og forarmet den fattigste del af befolkningen. Fattigdommen er blevet værre, der er flere syge og flere forpassede økonomiske muligheder, fordi den offentlige forvaltning af statsejede virksomheder er blevet varetaget af bureaukrater, hvis første mål er jobsikkerhed og ikke økonomisk effektivitet: se blot på det fallerede sovjetiske system.
Det er meget vigtigt at få den private sektor inddraget i leveringen af offentlige tjenester i udviklingslandene for at forbedre omkostningseffektiviteten såvel som den økonomiske vækst. Kun den private sektor kan skabe varig beskæftigelse og udgøre drivkraften i en moderne økonomi. Udviklingslandenes offentlige virksomheder bør privatiseres ved hjælp af åbne internationale procedurer, der er gennemskuelige, hurtige og billige og følgelig kan sikre en bæredygtig udvikling og er af almen interesse. Ideelt set burde vurderingen af udbud og tildelingen af kontrakter alene varetages af en uafhængig, udenlandsk, finansiel institution, der udelukkende tager udgangspunkt i internationale normer og rapporteringsbetingelser, og som ikke har interesser i det pågældende land eller projekt.
Jeg har fulgt denne proces i mange år og er desværre kommet til den meget beklagelige og bitre konklusion, at mange direkte udenlandske investorer afskrækkes af uklare og omstændelige udbudsprocedurer, konsulentrapporter, evalueringsudvalg og komitéer til evaluering af andre evalueringer - mekanismer, der er skabt af udviklingslandes tjenestemænd og internationale organers konsulenter for at tjene penge i form af vederlag eller korruption. Disse procedurer er den lige vej til en forarmelse af de forskellige lande gennem forsinkelser, tøven og korruption. Jo flere beslutningstagere, der er involveret, jo større er korruptionen.
Der er flere former for korruption.
Den første består i at fremskynde en beslutning og opnå en tilsidesættelse af et bedre tilbud ved at betale højtstående tjenestemænd i den offentlige sektor, hvilket konstateres i de østasiatiske lande. Den anden og mindre iøjnefaldende korruptionsform findes i de sydasiatiske lande og Afrika i form af betaling for at blokere et andet og gunstigere tilbud fra en konkurrent. I førstnævnte tilfælde bliver der til trods for korruption og dårligere ydelser udført et arbejde og leveret en form for tjeneste, mens der i sidstnævnte tilfælde ikke sker noget, og økonomien lider skade. Førstnævnte er endemisk i de nord- og østasiatiske lande, mens sidstnævnte udgør en epidemi i det sydlige Asien og Afrika.
Når store transnationale virksomheder tilskyndes til at investere i udviklingslande gennem direkte udenlandsk investering, bør de også bemyndiges til at foretage "offset-investeringer", hvorved forstås, at de skal kunne skyde en del af denne investering i social kapacitetsopbygning, skoler, hospitaler, faglige skoler og ungdomscentre, således at privatiseringen af de statsejede virksomheder tilføjes et offentligt element, og omgivelserne drager fordel heraf. Det er vejen frem - med gennemskuelighed og åbenhed.
McAvan (PSE ).
   - Hr. formand, jeg ønsker at henvise til den del af betænkningen, der vedrører reformen af statsejede virksomheder. Jeg hilser Kommissionens meddelelse velkommen og tilslutter mig kommissærens udtalelse om, at en reform af de statsejede virksomheder er nødvendig. Når ressourcerne er begrænsede, bør vi sikre, at de anvendes effektivt. Jeg er også enig i, at vi bør være åbne over for de involverede landes behov og ikke lægge os fast på dogmatiske løsninger.
Hvis vi betragter vores egen historie, har de offentlige tjenester spillet en afgørende rolle for vores økonomiske udvikling, idet de bidrog til at udrydde fattigdom og sygdom. Og princippet om generel adgang til de offentlige ydelser har gjort det muligt for os at fremme udryddelsen af fattigdom, højne levestandarden og skabe mere lighed i vores samfund. Når vi ser på den offentlige sektor i udviklingslandene, bør vi også prioritere udryddelsen af fattigdom i forbindelse med reformen af de offentlige tjenester og de statsejede virksomheder.
Der er et andet nøgleelement, vi ikke bør tabe af syne, og det er princippet om offentlig ansvarlighed. Denne ansvarlighed bør omfatte kontrol foretaget af folkevalgte repræsentanter, uafhængig regulering og inddragelse af det civile samfund og ngo'er. Vi har nogle modeller for god forvaltningsskik i vores egne lande, som viser, at den offentlige sektor kan holdes ansvarlig. Hvis vi lægger mere vægt på ansvarsaspektet i forbindelse med reformen i disse lande, er jeg sikker på, at vi vil få offentlige tjenester, der virker til befolkningens bedste, sikrer, at ressourcerne anvendes effektivt, og hjælper os med at forfølge vores egne udviklingsmålsætninger om fattigdomsbekæmpelse og højnelse af levestandarden.
Boudjenah (GUE/NGL ).
   - Hr. formand, jeg er først og fremmest overordentlig begejstret over den betænkning, min kollega, hr. Mondow, har udarbejdet, og hvori de to kommissionsmeddelelser bidrager til at åbne debatten om de statsejede og private virksomheders plads, rolle og ansvar i udviklingslandene. Betænkningen bidrager til at sætte fokus på de modsætninger og til tider selvmodsigelser, der præger den europæiske politik.
Unionen er ikke just neutral i spørgsmålet om, hvorvidt de statsejede sektorer bør styrkes eller ej i de lande, den har nære forbindelser til. Desværre går Unionen alt for ofte ind for beskæringer af de offentlige udgifter og underskud svarende til de strukturtilpasningsforanstaltninger, de internationale finansinstitutioner er så begejstrede for. Denne politik, som angiveligt i teorien har til formål at mindske fattigdommen, kan dog i virkeligheden vise sig at være absolut katastrofal for den berørte befolkning. Således kan den tilskyndelse og det pres, der udøves i forhold til disse lande for at opnå en privatisering af deres økonomi, have store omkostninger for disse landes indbyggere såvel som de ansatte, der berøres heraf, både i udviklingslandene og hos os selv. Der er en kronisk mangel på forbindelse mellem de økonomiske og finansielle mål og behovet for først og fremmest at tilgodese befolkningernes grundlæggende behov og rettigheder.
I denne forbindelse er den ofte uforholdsmæssigt ensidige appel til den private sektor i bedste fald en skuffelse og i værste fald ensbetydende med en overtagelse af den økonomiske, sociale og politiske magt, som unddrages disse landes befolknings kontrol. De sociale konsekvenser er velkendte og katastrofale. Og hvis ikke det er tilfældet, hvorfor afviser Kommissionen så fortsat at foretage en gennemskuelig, offentlig og kontradiktorisk evaluering af liberaliseringens følger for beskæftigelsen, ydelsernes kvalitet og omfang og arbejdsvilkårene her i Europa? En sådan evaluering ville dog gøre Kommissionens opfordring til at tage udgangspunkt i EU's erfaringer på området mere troværdig. Selv om det kan være hensigtsmæssigt at kombinere en stærk, moderne offentlig sektor og private virksomheder inden for bl.a. tjenesteydelser, har tilskyndelsen til partnerskaber mellem den offentlige og den private sektor i virkeligheden hidtil kun svækket de statsejede virksomheder i stedet for at skabe en samlet dynamik.
Over for konkurrencejunglens regler er de sikkerhedsforanstaltninger - når sådanne eksisterer - der skal bevare, styrke og modernisere de statsejede virksomheders ydelser, ikke tilstrækkelige. Uden lønmodtagernes inddragelse i beslutningsprocessen og i virksomhedens skæbne, uden høring af befolkningen og uden en virkelig, bindende adfærdskodeks for de multinationale virksomheder i udviklingslandene udgør de private investeringer udelukkende en overdragelse af den økonomiske kontrol til de store virksomhedsgrupper uden en forbedring af de leverede ydelser og ofte på bekostning af landes nationale interesser. Disse transnationale virksomheders stadig større dominans i verden gavner helt klart i højere grad børssystemet, finansverdenen og spekulationen end folkene i Syd.
Jeg er i øvrigt overrasket over, at Kommissionen fremhæver privatisering som et middel til at bekæmpe korruption. I denne forbindelse viser omfattende erfaringer fra Europa og andre steder verden over, at det langtfra altid er tilfældet. EU's udvidelse af bistanden til udviklingslandene bør tage udgangspunkt i kriterier som modernisering af virksomhederne via en demokratisering af beslutningsprocessen og større gennemskuelighed i driften af virksomheder, der leverer ydelser af almen interesse.
Desuden vil jeg afslutningsvis understrege, at alle menneskers grundlæggende ret til sundhed og uddannelse bør forblive inden for den offentlige sektor, ligesom vand, transport, sundhed og energi ikke bør omfattes af GATS. 
Maes (Verts/ALE ).
   - Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, i hr. Modrows betænkning fremhæves med rette en række ømme punkter i den mani med at privatisere, som der har været i mange udviklingslande. Efter nationaliseringerne i perioden med afkolonisering fulgte en periode med vilde privatiseringer af virksomheder, som i mellemtiden ofte var blevet fattige. Ofte var det den politiske elite, som i begge perioder stak fortjenesterne i sin egen lomme og anbragte disse på udenlandske konti. Ofte var det også vestlige multinationale selskaber, der optrådte som korrupte virksomheder for at få kontrol over de vitale nationale industrier, f.eks. miner og råstoffer, for en slik. Jeg skammer mig ofte på deres vegne over deres uetiske handlemåde, når jeg kommer til Afrika. F.eks. hvordan kobbersektoren i Zambia gennem lukningen af minerne også rev et helt socialt net med sig, et økonomisk net, som ødelagde en hel egn, ja, et helt land.
Jeg er klar over, at udviklingen af et land kræver investeringer. Men kan EU ikke spille en bedre, positiv rolle for at hjælpe med at skabe forudsætningerne for, at reformerne i statsejede virksomheder kan forløbe mere positivt for udviklingen? Jeg opfordrer ikke til dogmatisme, men til virkeligt partnerskab. Et fattigt land kan ofte ikke klare den finansielle magt, som et multinationalt selskab har, hvis budget er mange gange større end landets eget nationale budget. Når vi stadig ikke er i stand til at gennemtvinge de etiske adfærdskodekser for virksomheder, hvordan skulle disse fattige lande så kunne gøre det?
Ligesom ordføreren opfordrer også jeg til, at der lægges større vægt på og bruges flere midler til at muliggøre overgangen for den uformelle sektors små virksomheder til den formelle erhvervssektor, og at der også bruges flere midler på kvinder, som ofte arbejder i denne uformelle sektor. De skal først og fremmest hjælpes, for deres små virksomheder er måske den mest direkte måde til at indlede kampen mod fattigdommen. 
Belder (EDD ).
   - Hr. formand, støtte til udviklingen af erhvervslivet i udviklingslande tjener til at forbedre disse landes handelsstilling. Jeg tilslutter mig derfor kraftigt Kommissionens bestræbelser på at skabe forudsigelige juridiske rammer og formindske korruptionen.
Hvad angår reformen af statsejede virksomheder, er Kommissionen og Modrow-betænkningen mindre overbevisende. For det første udvides både de politiske rammer og Kommissionens arbejdsområde for meget på denne måde. Kommissionen hævder, at alle muligheder skal undersøges, førend et udviklingsland vælger at foretage en reform af en statsejet virksomhed. Den erkender imidlertid selv, at beslutningen om, hvorvidt der skal foretages en reform, er politisk. Det er derfor urealistisk at gøre en objektiv vurdering af de forskellige muligheder obligatorisk.
For det andet er der socialpolitikken. Ifølge Kommissionens meddelelse og ordføreren skal kravet om sociale foranstaltninger ledsages af reformer. Det lyder sympatisk, men det er ikke berettiget. Det Europæiske Fællesskab har jo ingen beføjelser på områderne beskæftigelsespolitik og socialpolitik i udviklingslandene. Disse falder uden for rammerne for teknisk bistand og europæisk udviklingssamarbejde.
For det tredje er der forbindelsen med medlemsstaternes politik. Hverken Kommissionens meddelelse eller Modrow-betænkningen henviser særlig meget til medlemsstaternes udviklingssamarbejde på dette område. Netop den bæredygtige udviklingsforbindelse mellem et udviklingsland og en medlemsstat kunne danne egnede rammer for f.eks. ydelse af bistand ved ophævelse af arbejdspladser.
Til sidst er der forbindelsen mellem statsejede virksomheder og fattigdomsbekæmpelse. Kommissionen vil bruge fattigdomsbekæmpelse som kriterium til at vurdere støtten til statsejede virksomheder. Det passer ikke til den neutrale stilling, som Kommissionen indtager, hvad angår privat eller statsejet ejendom. Kriteriet burde enten anvendes i lige så høj grad for private virksomheder eller slet ikke anvendes. Afslutningsvis vil jeg sige, at jeg tilslutter mig støtte til virksomheder i udviklingslande, men fremgangsmåden ved statsejede virksomheder rejser væsentlige spørgsmål. 
Claeys, Philip (NI ).
   - Hr. formand, denne betænkning er efter min opfattelse et beskedent tegn på en gunstig udvikling. Et af de store problemer i den tredje verden var og er stadig for en stor del, at der mangler en virkelig fri markedsøkonomi.
Socialistiske og kollektivistiske eksperimenter har i praksis for det meste forværret problemerne i stedet for at være en løsning på fattigdommen. Der opstår åbenbart gradvist enighed om, at myndighederne alene ikke er saliggørende, og vi har ladet det frie initiativ spille en rolle. Det er en positiv udvikling, som vi kun kan glæde os over.
Som betænkningen nævner, er der forskellige måder, hvorpå statsejede virksomheder kan reformeres. Ingen kan være imod en gradvis udvikling. Der skal blot advares imod hindringer som følge af alle mulige mellemniveauer for offentlige indgreb, som man kunne forsøge at indbygge. Det er i hvert fald positivt, at man vil give de små og mellemstore virksomheder en rolle, både lokalt og i EU. Det er efter min mening af fundamental betydning, at man grundigt og i tide evaluerer forløbet, idet der ikke må være nogen tabuer såsom korruption, overdrevet bureaukrati, administrativ ineffektivitet eller endog direkte mangelfuld kompetence. For øvrigt skal dette ikke kun gælde for lokale myndigheder, men også for ngo'er og lignende organisationer, for de bliver i tilfælde af mangelfuld funktion desværre kun sjældent draget til ansvar. 
Arvidsson (PPE-DE ).
   - Hr. formand, jeg bifalder Kommissionens meddelelse om reformen af de statsejede virksomheder i udviklingslandene. Jeg vil dog samtidig beklage den generelt negative indstilling til det private initiativ og privat ejerskab i forslaget til betænkning. Den høje levestandard og velfærd, som den vestlige verden, Japan og Australien har opnået, skyldes ikke monopol og protektionisme, men er et resultat af den frie markedsøkonomi og det private initiativs mange udviklings- og velfærdsfremmende drivkraft.
Dette har især gjort sig gældende i Europa. Det halve kontinent har prøvet en anden metode med central styring og statsmonopol. Monopolsocialismens ineffektivitet og kollaps i Europa er en erfaring og bitter lære for mange europæiske befolkninger. Det er en lære, som vi ikke bare bør, men også skal videreføre til lande, som ønsker at opbygge et demokratisk velfærdssamfund. Udviklingslandene skal have samme mulighed for at udvikle og skabe en økonomisk model med fri konkurrence og åben markedsøkonomi. Det er ikke EU's opgave at forsøge at hindre udviklingen mod konkurrence, der skaber velstand. Det er ikke for meget markedsøkonomi, der har været det store problem i udviklingslandene. Tværtimod er problemet for lidt fri økonomi og for meget monopol, hvilket har ført til dårlig forvaltning, korruption og stagnation.
Jeg deler til fulde opfattelsen om menneskets behov for rent vand, velfungerende afløb, grundlæggende sundhedspleje, grundlæggende uddannelse og adgang til energi. Men det er ikke ejerskabet som sådan, der er det vigtigste. Disse serviceydelser forudsætter høj fleksibilitet og effektivitet. Her har konkurrencen stor betydning. Udviklingslandene har naturligvis brug for et juridisk regelværk, og måske er dette et område, hvor EU kan være udviklingslandene til hjælp. De politiske løsninger i dag i mange udviklingslande er desværre ofte ineffektive og dyre og når kun en begrænset del af befolkningen.
De udviklingslande, som har haft held til at gå fra fattigdom til velfærd og rigdom, har alle prioriteret konkurrence og effektivitet, ikke monopolskabelse og statslig central styring. 
Zrihen (PSE ).
   - Hr. formand, kommissær Diamantopoulou, mine damer og herrer, jeg vil takke hr. Mondow for den skarpsindighed, han udviser i betænkningen, eftersom tanken klart er at give bekæmpelsen af fattigdom forrang for alt andet. Det skal dog nævnes, at den ene af de to kommissionsmeddelelser - med titlen "reformen af de statsejede virksomheder i udviklingslandene med hovedvægten lagt på offentlige værker og anlæg: Det nødvendige i, at alle muligheder vurderes" - var meget udfordrende og samtidig meget velkommen læsning for mig. Man kan bl.a. læse, at mange af de liberaliseringer og privatiseringer, der er gennemtvunget i udviklingslandene under pres fra strukturtilpasningsplaner, der ofte er blevet påtvunget landene, har haft katastrofale følger i form af tab af arbejdspladser og forringelse eller fordyrelse af de pågældende ydelser. Det ville være udmærket, hvis Kommissionen udviste lige så stor skarpsindighed og objektivitet, når det drejer sig om forsyningspligtydelser inden for EU.
Et første skridt i denne retning ville være, at Kommissionen fulgte opfordringen i udkastet til betænkning og nu endelig indvilligede i at gennemføre en gennemskuelig, offentlig og kontradiktorisk evaluering af liberaliseringens indvirkning på beskæftigelsen, de leverede ydelsers kvalitet og omfang og arbejdsvilkårene i Europa. Det ville være gavnligt internt og give en bedre forståelse for situationen i landene i Syd. Som sagt er målet klart at bekæmpe fattigdom og sikre, at ordene også omsættes i handling.
Når man ser nærmere på de forskellige eksempler i meddelelsen, fremgår det, at der blandt de positive erfaringer er tilfælde, hvor de statsejede virksomheder er forblevet statsejede, men hvor man har bekæmpet dårlig forvaltning og korruption, hvorved virksomhederne igen er blevet mere dynamiske og forvaltes mere effektivt, og der frem for alt er opstillet en lovgivningsmæssig og politisk ramme med klare målsætninger, der er ambitiøse, hvad angår udvikling af, adgang til og kvaliteten af tjenester, og som bl.a. finansieres gennem tarifjusteringer.
Disse forskellige elementer er ifølge Kommissionens definition ikke det samme som en kommercialisering af de statsejede virksomheder, men udgør efter min opfattelse i stedet elementer i en god forvaltning af offentlige tjenester, som vi også bør indføre på europæisk plan, måske gennem et rammedirektiv.
Som et sidste punkt skal jeg påpege, at fortalerne for en generel liberalisering af tjenesterne gennem GATS hævder, at en åbning af markedet for offentlige tjenester i udviklingslandene kun vil komme dem til gode. En mere pragmatisk analyse viser, at man bør begunstige en anden økonomisk strategi, som tager udgangspunkt i de lokale og sociale aktører og små og meget små virksomheder - under hensyntagen til især kvinderne og de grundlæggende offentlige tjenester - og som frem for alt ikke overlader sådanne virksomheder til de umættelige multinationale selskaber. Men her må De have mig undskyldt, for jeg tror, at der er tale om etiske betragtninger. 
Della Vedova (NI ).
   - Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører, når vi taler om støtte til udvikling af erhvervssektoren i forbindelse med samarbejdspolitikkerne med tredjelandene og navnlig med udviklingslandene, er det måske hensigtsmæssigt at minde om noget, som den peruvianske økonom Hernando de Soto skriver i sin bog , nemlig at en af de største hindringer for økonomisk udvikling - den manglende ingrediens - i lande, som i virkeligheden har en betydelig rigdom, er, at der ikke er nogen klart definerede ejendomsrettigheder, og at disse rettigheder således ikke er beskyttet af den sikkerhed, der er nødvendig for at give dem en reel økonomisk værdi. Derfor er der ingen tvivl om, at det mest værdifulde bidrag, som EU-institutionerne kan give - og som de udviklede lande generelt kan give - er at sørge for en juridisk infrastruktur, der giver retssikkerhed, og at støtte og følge de processer, der tager sigte på demokratisering og anerkendelse af retsstatsprincipperne.
I Kommissionens dokument nævner man kun kort dette spørgsmål, som efter min mening er centralt, og i betænkningen fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde kommer man desværre slet ikke ind på dette, men koncentrerer sig om de dramatiske konsekvenser af Den Internationale Valutafonds og Verdensbankens politikker. Se De, efter min mening er det forkert reelt at give Valutafonden og Verdensbanken skylden for visse konkurser. Her tænker jeg på det argentinske tilfælde, hvor det hele tiden bliver mere klart, at selve statens konkurs og tilbagegang ikke skyldes Valutafonden eller Verdensbanken, men denne økonomis grad af korruption og statssocialisme.
Vi siger, at vi ikke ønsker at være ideologiske, men det frygter jeg, at vi i virkeligheden er. Det er fint nok at tage alle muligheder i betragtning, men jeg mener, at den politiske løsning, som vi skal foreslå, er en privatisering af virksomhederne for at fremme effektiviteten og investeringerne. Vi ønsker, at tjenesteydelserne er tilgængelige for befolkningen, og at deres kvantitet og kvalitet er så stor, at man opfylder de behov, som ikke bliver opfyldt i dag. Efter min opfattelse er det forkert at bede korrupte og ineffektive offentlige virksomheder om at yde denne service. En privatiseringsløsning - i udviklingslandene såvel som i Europa - er den politisk ønskelige løsning. 
Korhola (PPE-DE ).
   - Hr. formand, ud over at analysere EU's hidtidige politik skal disse meddelelser danne grundlag for Kommissionens koncepter til støtte af erhvervssektoren i udviklingslandene og forberede Kommissionens stilling til reformen af statsejede virksomheder i udviklingslandene. Jeg er enig med ordføreren i, at hovedvægten skal ligge på bekæmpelse af fattigdom og at sikre adgang til grundlæggende tjenester, samt at støtte til små og mellemstore virksomheder skal prioriteres.
I de seneste årtier har strukturtilpasningsprogrammer været anvendt som svar på kravet om økonomisk udvikling. De har omfattet åbning af markeder og forskellige former for ordninger, herunder privatisering. Det har imidlertid ikke altid gjort situationen bedre. Tværtimod har det bidraget betydeligt til at udbrede fattigdommen i udviklingslande.
Kommissionen fastslår med rette, at der er forskellige muligheder for reform af statsejede virksomheder såsom reform af en offentlig virksomhed uden at ændre ejerstrukturen eller delvis privatisering. Det er af afgørende betydning at tage højde for parametrene ved valget af forskellige typer reformer. I forbindelse med privatisering skal man være særlig opmærksom på konkurrenceret og virkningerne heraf.
De forskellige reformmuligheder skal afvejes, og her er det vigtigt at inddrage det civile samfund, særlig bruger- og forbrugerorganisationer, kooperative virksomhedsformer og fagforeninger i beslutningstagningen og i forvaltningen af de trufne foranstaltninger. Det erklærede altovervejende mål i EU's udviklingssamarbejde, nemlig at bekæmpe fattigdom, skal under alle omstændigheder tages i betragtning.
Kommissionens meddelelse om den fremtidige støtte til udvikling af erhvervssektoren i tredjelande indeholder også nogle gode grundlæggende idéer. Det er udmærket, at Kommissionen forelægger en samlet strategi for erhvervssektoren. Det grundlæggende mål i denne strategi skal ganske enkelt være, at der skal investeres i udviklingslandene. Det skal befolkningen kunne forvente. Det kan ikke baseres på princippet om den bundløse brønd.
Det er vigtigt at få konkret støtte til SMV'er og kooperative virksomhedsformer ved hjælp af rådgivning vedrørende tjenesteydelser, uddannelse, virksomhedsmodernisering og fremme af mikrovirksomheder, særlig ved at sikre tilstrækkelig finansiering. Det er ikke desto mindre vigtigt at huske på, at virksomheder og kooperative virksomhedsformer i udviklingslandene også har brug for kunder, som vil bruge deres penge, og at det marked, som har den største købekraft er os, det vil sige EU. Derfor skal man få kanalerne til retfærdig og bæredygtig handel til at fungere på en sådan måde, at europæiske forbrugere kan støtte virksomheder og producenter i udviklingslande ved hjælp af deres egne beslutninger om, hvad de vil købe. 
Formanden.
   - Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(1) 

