Forberedelse af Det Europæiske Råd (Bruxelles, 13. og 14. december 2007) (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelse af Det Europæiske Råd (Bruxelles, 13. og 14. december 2007).
Manuel Lobo Antunes
formand for Rådet. - (PT) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Det forestående Europæiske Råd vil først med tilfredshed bemærke undertegnelsen af Lissabontraktaten, som finder sted i Portugals hovedstad i morgen, og proklamationen af chartret om grundlæggende rettigheder, som finder sted senere i dag. Det vil også opfordre til en hurtig afslutning af Lissabontraktatens ratificeringsproces, så traktaten kan træde i kraft den 1. januar 2009.
Som jeg har sagt tidligere, vil Lissabontraktaten give EU en stabil og varig institutionel ramme, som giver det mulighed for at koncentrere sig fuldt ud om at tackle de politiske udfordringer, der ligger forude, bl.a. globalisering og klimaændringer, hvilket blev understreget på stats- og regeringschefernes uformelle møde den 19. april. I den sammenhæng vedtager Det Europæiske Råd en erklæring om globalisering. Erklæringen vil gøre det klart, at EU i betragtning af de globale udfordringer, som vi står over for, både har mulighed og ansvar for at reagere. EU's interne og eksterne politikker skal udnyttes til det formål. Jeg tænker på målene for Lissabonstrategien for vækst og beskæftigelse, de ambitiøse tilsagn om klimaændringer og energi, der blev fastsat på Det Europæiske Råds forårsmøde i 2007, fastlæggelse af en samlet reaktion på den seneste uro på de finansielle markeder, fremme af frihandel og åbenhed, samarbejde med vores partnere om at følge slagkraftige og sammenhængende udviklingsstrategier, udvikling af en samlet europæisk migrationspolitik og effektiv brug af instrumenter og udvikling af kapaciteter inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, så EU får mulighed for at spille en stadig større rolle i opbygningen af en mere sikker verden.
Endelig vil EU bidrage til at sikre, at globaliseringen er en kilde til muligheder og ikke en trussel, og at den bidrager til det enkelte menneskes trivsel. Vi håber også på det kommende Europæiske Råd at nedsætte en refleksionsgruppe, der kan bistå EU med at foregribe og tage udfordringer mere effektivt op i de næste 20-30 år. Det Europæiske Råd vil gennemgå de fremskridt, der er sket på området med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Vi bør først nævne afskaffelsen af kontrollen ved de nye medlemsstaters indre grænser, som er en foranstaltning, der har stor betydning i borgernes hverdag. Gennemførelsen af migrationspolitikken vil også blive behandlet, det gælder især de fremskridt, der er gjort med hensyn til gennemførelsen af den samlede migrationsstrategi for Afrika og Middelhavsområdet og den samlede strategi for EU's naboregioner mod øst og sydøst. Der vil i den forbindelse være en rapport om organiseringen af det første Euro-Middelhavsministermøde om migration, som vil blive taget i betragtning, når den fælles strategi og handlingsplan for det andet topmøde mellem Afrika og EU udarbejdes, hvilket der blev redegjort for i Parlamentet i går.
Andre ting, der skal behandles på området med frihed, sikkerhed og retfærdighed, omfatter det arbejde, der skal gøres for at bekæmpe terrorisme, navnlig radikalisering og rekruttering af terrorister, og fremskridtene med det retlige samarbejde. Hvad angår økonomiske, sociale og miljømæssige spørgsmål, vil Det Europæiske Råd gennemgå det arbejde, der er gjort på de pågældende områder med henblik på forberedelsen af den næste cyklus af den fornyede Lissabonstrategi for vækst og beskæftigelse, som skal vedtages på Det Europæiske Råd i foråret 2008. Drøftelsen på stats- og regeringschefernes uformelle møde i oktober havde til formål at styrke Lissabonstrategiens eksterne dimension og bekræftede, at den fornyede Lissabonstrategi stadig er den rette ramme til at tackle de vigtigste udfordringer, som vi står over for, navnlig globaliseringen. Den bekræftede også, at Europa gør fremskridt, og at de fastsatte mål stadig er hensigtsmæssige. Derfor vil hovedfokus for den nye cyklus være at fastholde den nødvendige stabilitet for at konsolidere fremskridtene og fortsætte reformerne.
Det Europæiske Råd vil understrege nødvendigheden af at styrke den europæiske konkurrenceevne i kraft af fordelene ved det indre marked kombineret med en bæredygtig industripolitik og fremme af innovation og færdigheder. Udviklingen af den eksterne dimension og forbedring af de forhold, hvorunder forbrugerne og virksomhederne, navnlig de små og mellemstore virksomheder, opererer, vil også blive understreget. På beskæftigelsesområdet og det social- og arbejdsmarkedspolitiske område vil Det Europæiske Råd give sin tilslutning til aftalen om de fælles principper for flexicurity og understrege den vigtige rolle, som arbejdsmarkedets parter spiller for udformningen, gennemførelsen og overvågningen af de relevante politikker. Det Europæiske Råd vil også aflægge beretning om resultaterne af Det Europæiske År for Lige Muligheder for Alle og opfordre medlemsstaterne til at styrke bestræbelserne på at hindre og bekæmpe forskelsbehandling. Jeg vil også understrege betydningen af at fremme energipolitikken for Europa, som blev fastlagt på Det Europæiske Råds forårstopmøde. Det Europæiske Råd vil også notere sig de fremskridt, der er gjort i drøftelserne af den tredje pakke vedrørende det indre marked for gas og elektricitet og debatten om den strategiske energiteknologiplan.
Det Europæiske Råd vil dernæst gennemgå gennemførelsen af strategien for bæredygtig udvikling og forventes at være enig i, at de målsætninger og prioriteter, der er nævnt under de syv nøgleområder i denne strategi, fortsat gælder fuldt ud. Det vil også bifalde Kommissionens meddelelse om en integreret EU-havpolitik og opfordre Kommissionen til at fremlægge de initiativer og forslag, der er omfattet af handlingsplanen. Hvad angår eksterne forbindelser, forventes det, at Det Europæiske Råd på grundlag af ministrenes drøftelser på det seneste Råd (almindelige anliggender og eksterne forbindelser), der fandt sted i mandags, vil fokusere på processen med at fastlægge Kosovos fremtidige status, navnlig i en vurdering af forhandlingsperioden. Eftersom Beograd og Pristina som bekendt ikke nåede til enighed, vil Det Europæiske Råd forhåbentlig også drøfte den rolle, som EU kan spille i processen i fremtiden og det handlingsforløb, der skal iværksættes i den forbindelse med henblik på at løse problemet, styrke stabiliteten i regionen og hjælpe med at bringe den tættere på EU. Det Europæiske Råd vil understrege betydningen af de forskellige topmøder, der er holdt i de forløbne seks måneder, navnlig topmøderne med Brasilien og Afrika. Topmødet med Brasilien var som bekendt et hidtil uset og glimrende initiativ, og på topmødet mellem EU og Afrika blev der opnået nogle meget positive resultater, som jeg havde lejlighed til at nævne på plenarmødet i går. Endelig vil der blive gjort opmærksom på de fremskridt, der er sket i forbindelse med andre regioner, navnlig Middelhavsområdet, og på udviklingssamarbejdsområdet.
Det Europæiske Råds konklusioner afspejler resultaterne af det intense arbejde, der er gjort i løbet af de sidste seks måneder, og viser, at det portugisiske formandskabs vigtigste mål er nået. EU vil stadig have en meget ambitiøs arbejdsplan. Vi mener, at det under fremtidige formandskaber vil vedblive med at arbejde sig hen imod et Europa med høj vækst, social fremgang og bæredygtig udvikling og styrke sin rolle på globalt plan og i sine forbindelser med partnerne på både bilateralt og multilateralt plan.
(Bifald)
José Manuel Barroso
Hr. formand, mine damer og herrer! På det sidste Europæiske Råd i oktober formåede vi ikke blot at opnå en politisk aftale om en ny traktat, men også at indlede en debat blandt stats- og regeringscheferne om Europas interesse og den bedste måde at fremme den på i globaliseringens tidsalder.
Lissabontraktaten bliver undertegnet i morgen, og på fredag påbegynder Det Europæiske Råd arbejdet med at søge konkrete resultater for et Europa i borgernes tjeneste i globaliseringens tidsalder. Jeg mener, at det er vigtigt at understrege forbindelsen mellem disse to faktorer. Europa løser sine institutionelle problemer, men det gør det primært, fordi det tager borgernes interesser i betragtning, og ligeledes fordi det forsøger at udbrede sine interesser og værdier på globalt plan. Begge metoder fører i sidste ende til de samme resultater.
Undertegnelsen af Lissabontraktaten er ikke bare en formalitet. Den signalerer 27 medlemsstaters enighed om en traktat, og den markerer deres accept af en fælles forpligtelse over for Europa. Den er utvivlsomt et meget stærkt symbol på, hvor langt vi er kommet siden dødvandet i 2005.
På samme måde er rådformandens, parlamentsformandens og kommissionsformandens proklamation af chartret om grundlæggende rettigheder, der finder sted om et par timer her i Parlamentet, et bevis på, at EU ønsker, at borgernes rettigheder skal være centrum for dets aktiviteter.
På fredag giver Det Europæiske Råd os endnu en mulighed for at vise et EU, der ønsker at tilkendegive sin mening om globaliseringen. Denne meningstilkendegivelse har lidt at gøre med Lissabonstrategien for vækst og beskæftigelse. Sandheden er, at det, vi konsoliderer i dag, ganske enkelt er den eksterne dimension af Lissabonstrategien, i alt væsentligt idéen om, at Europas reaktion på globaliseringen skal være proaktiv og fortrøstningsfuld, ikke negativ og passiv. Så sent som i går vedtog Kommissionen en vigtig pakke med meddelelser og beslutninger, der forbereder strategiens nye cyklus i perioden 2008-2010.
(EN) Hr. formand! Lissabonstrategien fungerer, for den skaber vækst og beskæftigelse. Vi har nu de bedste tal siden 1980'erne, hvad angår jobskabelse. Lissabonstrategien hjælper Europa og de europæiske borgere med at opnå fremgang i globaliseringens tidsalder. Lissabonstrategien har givet Europa en fælles, pragmatisk økonomisk dagsorden med fuld respekt for nationale forskelle.
Selvtilfredshed vil imidlertid være dødbringende for Europas muligheder for at forme globaliseringen. Der er stadig langt igen: Fremskridtene er ujævne mellem forskellige politiske områder, og nogle medlemsstater går hurtigere frem end andre.
Gårsdagens pakke er en reaktion på nødvendigheden af, at Europa handler og reagerer på den voksende usikkerhed i den globale økonomi, og nødvendigheden af en endnu højere prioritering af den sociale dimension og uddannelse og kvalifikationer, men også informations- og kommunikationsteknologier, flexicurity, en fælles energipolitik og bekæmpelsen af klimaændringerne.
I den erklæring om globalisering, som Det Europæiske Råd vedtager inden længe, anerkendes Lissabonstrategiens rolle fuldt ud. I erklæringen må vi give udtryk for vores overbevisning om, at EU har al mulig grund til at have tiltro til sin egen fremtid. Dagens EU viser, hvordan fastholdelsen af europæiske politiske, økonomiske og sociale værdier og forsvaret af europæiske interesser er fuldt ud forenelige med en proaktiv tilgang til globalisering.
I dag har vi gode forudsætninger for at fortsætte de interne reformer, styrke vores evne til at konkurrere på globalt plan og samtidig fastholde vores værdier om økonomisk og social samhørighed og solidaritet. I dag har vi gode forudsætninger for at tilvejebringe den globale vision, som verden har brug for, om en multilateral orden, et system for kollektiv sikkerhed, åben og retfærdig handel og bæredygtig udvikling, som respekterer jordens økologiske balance. I dag har vi gode forudsætninger for at varetage europæiske interesser i partnerskaberne og i forbindelserne med vores allierede og verdens øvrige store magter.
For to uger siden var jeg sammen med rådsformanden i Kina og Indien i forbindelse med topmøderne mellem EU og disse to nye magter. Det var fascinerende at se, hvor hurtigt den økonomiske udvikling går i den del af verden. Vi må være opmærksomme på, hvad der foregår i Asien. Det er rigtigt, at den økonomiske udvikling har bidraget til at bringe millioner af mennesker ud af fattigdommen. Jeg er ikke i tvivl om, at deres fremskridt vil få direkte indvirkning på de kommende generationer af europæere.
Det afgørende spørgsmål er, hvordan vi vil reagere på disse strukturændringer. Vi må ikke gøre os nogen illusioner: Globaliseringen er også ensbetydende med store ændringer af magtbalancen i verden. Sandheden er, at folk, når de for ikke så mange år siden her i Europa talte om globalisering, primært tænkte på vestliggørelse eller evt. amerikanisering. Når vi i Europa taler om globalisering i dag, tænker mange mennesker først og fremmest på de voksende, nye økonomiske magter i Asien.
Verden er altså i forandring, og jeg mener, at dette også understreger nødvendigheden af at tilpasse vores fælles europæiske projekter til de nye udfordringer. Det er grunden til, at der i dag er betingelser for at acceptere den erklæring om globalisering, som EU's ledere vedtager i denne uge. Det står mere klart end nogensinde, at selv Europas største magter ikke kan tackle globaliseringens udfordringer alene. Det står klart, at vi mere end nogensinde har brug for et stærkt EU.
Jeg mener, at Asiens nye magter på den ene side og bevidstheden om klimaændringerne på den anden faktisk er to meget vigtige incitamenter for EU, for de viser os, at der er en udfordring i form af globaliseringen, og at der også er en chance at gribe.
Derfor mener jeg, at Det Europæiske Råd i denne uge får meget stor betydning. For nogle år tilbage ville det have været umuligt for de europæiske ledere at blive enige om den erklæring om globalisering, som de inden længe vedtager. Nu står det helt klart, at EU's mål ikke udelukkende er interne, de er også globale. Vi må fremme vores interesser og værdier i den nye verdensorden, der er ved at opstå. Det er grunden til, at jeg tror, at vi kan træffe meget vigtige beslutninger i denne uge. Det bør vi gøre i fuld tillid til vores evner, navnlig i tillid til, at de europæiske samfund er i stand til at klare udfordringerne.
Især må vi ikke glemme, at vi i Europa har imponerende menneskelige kvalifikationer, lange traditioner for viden og afgørende viden og tilpasningsevne. Vi har avanceret videnskabelig og teknologisk viden. Hvad vigtigere er, har vi frie samfund organiseret i henhold til retsstatsprincippet, og det stiller os meget fordelagtigt i en verden i forandring - i hastig forandring.
Dette er den europæiske livsstil. At bevare den og forbedre den er vores bedste investering. Med den rigtige politiske dagsorden kan vi imødese globaliseringen fortrøstningsfuldt. Globaliseringen indebærer specifikke udfordringer. En af disse er masseindvandring, som til en vis grad er et nyt fænomen i Europa - i hvert fald i det omfang, den har fået for nylig.
I sidste uge vedtog Kommissionen en meddelelse om migration, som vil blive drøftet på Det Europæiske Råd. I den understreges nødvendigheden af at se problemet i et overordnet perspektiv. Det er naturligvis centralt for vores grænsekontroller og sikkerhed, men det har også enorme økonomiske og sociale konsekvenser og må nødvendigvis være et centralt tema i vores forbindelser med partnere overalt i verden. Migration ligger borgerne meget på sinde. Den kan ikke håndteres af en enkelt medlemsstat alene. Som jeg har sagt mange gange før, også i Parlamentet, er det fuldstændig absurd i et EU med 27 medlemsstater, hvor vi har fri bevægelighed for personer, at have 27 indvandringspolitikker. Vi må have en fælles tilgang til indvandring, og vi må erkende, at de problemer, som nogle af vores medlemsstater står over for, også skal betragtes som europæiske problemer.
(Bifald)
Vi må have en integreret politik, som europæiske borgere, indvandrere og internationale partnere kan forstå. Målet med det dokument, vi forelægger for Det Europæiske Råd, er at skabe debat, først på Det Europæiske Råd, men også i de europæiske samfund og naturligvis Europa-Parlamentet, og at indlede en proces, der fører til en omfattende politik. Ved at behandle et spørgsmål, som er centralt for de europæiske borgere, blot en dag efter undertegnelsen af Lissabontraktaten fastholder EU sin tilgang, som bygger på konkrete resultater for Europa og konkrete resultater for borgerne. Det er den rigtige fremgangsmåde, og jeg mener, at det europæiske topmøde i denne uge kan bringe os et skridt videre i vores ønske om og vilje til at forme globaliseringen og forme den med vores værdier.
(Bifald)
Joseph Daul
for PPE-DE-Gruppen. - (FR) Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer! Det Europæiske Råd i Lissabon markerer en tilbagevenden til et Europa med resultater og merværdi. For Europas befolkning besegler dette Europæiske Råd øget fri bevægelighed og tættere integration. Mange institutionelle problemer er løst, og to års stilstand og usikkerhed hører op.
I morgen i Lissabon vil 27 underskrifter på reformtraktaten bekræfte vores fælles skæbne i et europæisk 21. århundrede, der bygger på vores fælles værdier, vores velstand, sikkerhed og solidaritet. Fra januar 2009 vil vi anvende vores nye funktionsmåde. Det er vigtigt, for bestemmelserne i Lissabontraktaten får indflydelse på det kommende valg til Europa-Parlamentet og dermed på udnævnelsen af formanden for Kommissionen.
Chartret om grundlæggende rettigheder er den store nyskabelse i Lissabontraktaten, for det giver et klart svar på to grundlæggende spørgsmål: Hvem er vi, og hvad er arten af vores fælles bestræbelser? Chartret rummer vores fælles værdier og afspejler samtidig en konsensus om, at vi er forenet i mangfoldighed. Hvis vi forsømmer et af de to elementer, vil vi blive mødt med modstand og modvilje fra befolkningens side. Jeg håber, at både ånd og bogstav i EU's charter om grundlæggende rettigheder vil finde anvendelse i den størst mulige del af Europa, for dette charter bekræfter virkelig vores individuelle identifikation med EU og vores forbindelse med et Europæisk Fællesskab af fælles værdier.
Reformtraktaten udvider også demokratiet ved at udvide Europa-Parlamentets beføjelser, etablere et mere retfærdigt afstemningssystem i Rådet og give de nationale parlamenter større betydning som garanterer for, at subsidiaritetsprincippet overholdes, og for, at EU bringes tættere på almindelige mennesker, som nu får ret til at tage initiativ til lovgivning.
Europa-Parlamentet får flere opgaver og mere ansvar over for Europas borgere. Derfor skal det være mere stringent og profilere sig bedre. Min gruppe er rede til både at bidrage til lovgivningsprocessen og forelægge nye idéer. Jeg støtter også forslaget om at nedsætte en refleksionsgruppe. Den kommer til at spille en helt afgørende rolle, når kursen for de næste 20-30 år skal fastlægges. Hvis vi ønsker at skabe et Europa, der bygger på fremgang og sikkerhed og ligeledes på værdier og solidaritet, må vi kunne overveje den europæiske sociale models fremtid.
Når traktaten er ratificeret, kan vi fokusere på de politiske områder, hvor befolkningen ønsker, at Europa gør mere. Spørgsmål som klimaændringer, energi, indvandring og sikkerhed skal håndteres på europæisk plan.
Den anden beslutning, der forventes truffet i Lissabon, har en mere symbolsk betydning. Den drejer sig om udvidelsen af Schengenreglerne til at omfatte de medlemsstater, der tiltrådte EU i 2004. Fri bevægelighed er et følsomt område, navnlig for mennesker, der har båret besættelsens åg og har været berøvet friheden. At leve i et Fællesskab med fælles værdier er ikke foreneligt med at behandle menneskers bevægelighed i EU forskelligt. Når det er sagt, indebærer ligebehandling også lighed for loven. Hvis de principper tilsidesættes, opnår vi aldrig social samhørighed, og de mennesker, som vi repræsenterer, vil vende Europa ryggen.
Jeg bifalder også udvidelsen af politisamarbejdet og det retlige samarbejde mellem medlemsstaterne. I et åbent Europa er det et effektivt middel til at bekæmpe de plager, som menneskehandel og ulovlig indvandring er. Det Europæiske Råd bringer os på torsdag et skridt nærmere til at opnå et mere åbent og demokratisk handlekraftigt Europa. Og glem ikke, at et Europa, der overholder princippet om at være forenet i mangfoldighed, bidrager til ikke blot stabiliteten inden for dets egne grænser, men også fred over hele verden.
Martin Schulz
Hr. formand, mine damer og herrer! Kommissionsformanden henviste med rette til en af vor tids største udfordringer, nemlig spørgsmålet om, hvordan vi skal organisere Europas interne politik på grundlag af den traktat, der bliver undertegnet i morgen, på grundlag af EU's nye retlige strukturer. Han nævnte problemet med masseindvandring i Europa som et eksempel på, hvordan et indre europæisk område, altså et retligt område, der har ydre grænser, men ikke længere har indre grænser, kan organiseres. Det gør vi på mellemstatsligt plan.
Ingen må tage fejl af, at konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen ikke er EU-lovgivning, den er ikke fællesskabsret, men et mellemstatsligt instrument. Det viser i sig selv, at vi stadig har en strukturel fejl, for mellemstatslige instrumenter er først og fremmest en form for ret, hvor den nationale suverænitet prioriteres højere end effektivitet på europæisk plan. Det er en afgørende forskel. Sandheden er, at ret med udgangspunkt i national suverænitet fører til, at ethvert udtryk for nationale særinteresser og ethvert individuelt forbehold kan blokere EU's fremdrift. Det har vi ikke råd til i betragtning af udfordringerne på det migrationspolitiske område.
På det punkt har kommissionsformand Barroso helt ret, for det er ikke rimeligt, at nogle - i f.eks. Sydeuropa - skal være under hårdt migrationspres, mens andre i den anden ende af Europa fralægger sig ethvert ansvar. Det kan ikke fortsætte i det uendelige. Derfor er det skridt, som vi nu tager til at sætte skub i integrationsprocessen på grundlag af en ny traktat, et første skridt, som skal følges af flere, og dermed mener jeg tættere integration på andre områder, deriblandt den fælles interne politik, den fælles sikkerhedspolitik og den fælles retspolitik.
Det bringer mig videre til et andet punkt, som har særlig betydning for os lige nu. Vi undertegner formelt chartret om grundlæggende rettigheder i dag. Det er glimrende! Et vidunderligt bord, storartede stole, stemningen er som altid fantastisk.
(Tilråb fra Daniel Cohn-Bendit: Og storartede medlemmer af Parlamentet!)
Ja, også storartede medlemmer af Parlamentet. Men nogle medlemmer er mere storartede end andre, hr. Cohn-Bendit.
(Latter)
Rammerne vil som altid være pragtfulde. Men det minder mig alt sammen om en af mine gode venner, som er blevet gift flere gange, og som også har begæret skilsmisse flere gange. Hver gang jeg har været til hans bryllup og har været ved at tage hjem efter den højtidelige begivenhed og den storslåede fest, der var arrangeret, har jeg sagt til ham: "Du gav os som altid en dejlig dag”. Jeg har det lidt på samme måde i dag. Jeg var i Rom - sammen med Dem, hr. Pöttering, og en række andre medlemmer, som er til stede i dag. Vi oplevede det i Rom. Det var som ved et bryllup - højtideligt, god mad, en vidunderlig ceremoni, vidunderlig musik,
(Tilråb fra Daniel Cohn-Bendit: Smuk by!)
en smuk by, en glimrende stemning, ingen hr. Cohn-Bendit, bare fantastisk!
(Latter)
Vi tog hjem bagefter og oplevede skilsmissen. I dag tager vi så til det næste bryllup, denne gang i Lissabon: glimrende stemning, vidunderlig by, ingen hr. Cohn-Bendit - kan man forlange mere? Jeg håber bare, at der ikke kommer endnu en skilsmissebegæring, denne gang fra Irland. Kort sagt har vi ingen grund til at feste, før traktaten faktisk er ratificeret i samtlige 27 medlemsstater.
Det er fornuftigt at ratificere traktaten. De EU-modstandere, der ønskede at torpedere forfatningen, fordi de troede, at de kunne stoppe integrationsprocessen på den måde, har uden tvivl lært noget af denne traktat. Det er rigtigt, at Lissabontraktaten ikke opfylder alle vores ønsker, men den er bedre end at ødelægge Europa ved hele tiden at modsætte sig integration.
(Bifald)
Og de, der forkastede udkastet til forfatningstraktat, fordi de mente, at det var mangelfuldt på det socialpolitiske område og skulle have et stærkere socialt element, vil ikke finde det ekstra element i denne nye traktat, men proklamationen af chartret om grundlæggende rettigheder og dets integration i traktaten har gjort det muligt at virkeliggøre en række grundlæggende sociale rettigheder.
Ekstremister på begge sider havde utvivlsomt deres grunde til at forkaste forfatningsudkastet. Jeg sympatiserer mere med dem, der forkastede det af sociale årsager, end med EU-modstanderne, som forkaster traktaten af princip, fordi de ikke ønsker denne Union.
En ting står imidlertid klart: Denne traktat kan kun være et skridt på vejen. Den er et fremskridt, men den bringer os ikke langt nok. Ikke desto mindre er den et skridt, der under alle omstændigheder skal tages nu. Jeg håber, at dette ægteskab er for bestandig, og at skilsmisseadvokaterne bliver hjemme, for ingen af de kommende års udfordringer - og hr. Swoboda vil om lidt tale om Kosovo - bliver til at overvinde, medmindre Europa får et solidt institutionelt grundlag.
(Bifald)
Andrew Duff
Hr. formand! Hr. Schulz har fuldstændig ret i, at dette er en uge med højtideligheder: den højtidelige proklamation af det charter, der beskytter borgerne mod misbrug af den store magt, der ligger i EU, og undertegnelsen af Lissabontraktaten, som styrker vores handlekraft og forbedrer kvaliteten af vores demokrati drastisk. Det glæder mig, at premierminister Brown endelig har besluttet at dukke op, selv om han desværre kom for sent. Jeg er bange for, at det er betegnende for den britiske deltagelse i EU. Sørg nu for, at hr. Brown underskriver med kuglepen og ikke med blyant.
(Latter)
Det Europæiske Råd er vores første chance for beslutsomt at træde frem efter denne selvbeskuende tænkepause og begynde at føre rigtig politik. Første punkt på dagsordenen er Kosovo, og på det punkt er EU ved at kontrollere et lands uafhængighed uden FN's Sikkerhedsråds samtykke. Det er afgørende for Kosovos og vores andres fremtid, at de, der frygter, at et sådant dristigt skridt vil skabe præcedens, klogt vælger konstruktiv stemmeundladelse og ikke forsøger at blokere kosovoernes selvbestemmelse.
Det Europæiske Råd bør også begynde at træffe nogle faste beslutninger om ESFP-missionens størrelse og form i Kosovo som et tegn på sine hensigter. Desuden bør vi også gentage, at vi nægter at undertegne en stabiliserings- og associeringsaftale med Serbien, før dets krigsforbrydere bliver udleveret til ICC. Det er i denne forbindelse, at den Sarkozyinspirerede vismandsgruppe kunne blive stillet over for en vanskelig opgave med at udarbejde nogle alternative scenarier for Balkans fremtid, men den må ikke forplumre vores eksisterende forpligtelser.
(Bifald)
Brian Crowley
Hr. formand! EU's ledere er samlet i Bruxelles til et Europæisk Råd dagen efter undertegnelsen af den nye reformtraktat. Irland er et af de lande, hvor traktatens bestemmelser sættes til folkeafstemning. Hvis kampagnen til støtte for traktaten forløber professionelt, mener jeg, at folkeafstemningen bliver en stor succes.
(EN) I forlængelse af det, som hr. Schulz sagde om risikoen for forkastelse ude i Europa, påhviler det mig som en repræsentant fra Irland, der taler i forbindelse med denne runde af debatten om Lissabontraktatens fremtid, at påpege en række ubestridelige sandheder.
For det første vil jeg lykønske alle dem, der har været med til at tilvejebringe den endelige aftale om Lissabontraktaten. Men det er kun det nedfældede dokument, og vi spørger os selv - og i Parlamentet spørger vi ofte os selv - hvad Europa ønsker at se. Hvad ønsker Europas befolkning og borgere oplysninger om?
Ja, Europas borgere ønsker mere Europa. Men mere Europa betyder for dem ikke det, som mange af os her i salen måske tror. Det betyder ikke nye bestemmelser, nye love - nye begrænsninger, som de ser det. Det betyder et klogere Europa, et Europa, der løser deres daglige problemer. Det er grunden til, at Lissabonstrategien - fortsættelsen og forbedringen af Lissabonstrategien - er så vigtig for, hvad der sker på Det Europæiske Råd i Lissabon.
For det andet lægger hele spørgsmålet om migration, som mange medlemmer har været inde på, et enormt pres på ressourcerne, ikke bare de økonomiske, men også hvad angår omkostningerne for landene, navnlig landene i det sydlige Middelhavsområde, som er tvunget til at bruge enorme summer på at løse dette problem, men også på at opnå social samhørighed i disse lande. Det skaber enorme problemer og trækker veksler på velviljen og indsatsen på stedet.
For det tredje, som er det vigtigste, er der hele spørgsmålet om, hvilken form for udvikling af en europæisk vision som vi ønsker at se rundt omkring i verden, det sker på Bali på konferencen om klimaændringer, og i fremtiden vil det ske på andre konferencer i New York i de kommende måneder, og, hvad der er vigtigst, som vi må informere borgerne om, og vi skal informere dem ordentligt om det, de skal tage stilling til.
Til sidst vil jeg, da vi skal have en folkeafstemning i Irland, sige til kommissionsformand Barroso og til næstformand Wallström: ikke noget med skat. Traktaterne giver Dem ikke beføjelse til at stille forslag om skat. Det bør Kommissionen holde sig fra.
Daniel Cohn-Bendit
for Verts/ALE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Vi har en pragtfuld sammenkomst her. Rådsformanden og Rådet har været omhyggelige, og det sammendrag, de leverede her, var fantastisk. Hvad det lige var, de talte om, fik jeg ikke fat i, men overskrifterne var bestemt helt rigtige.
Kommissionens øverste leder understregede over for os, at Kommissionen har taget globaliseringens udfordringer op. Han sagde "globalisering” 87 gange og "udfordringer” 82 gange, så det må være rigtigt.
Og nu til det bryllup, som Martin var så ivrig efter at beskrive. Det er virkelig et interessant forhold, for brudgommen ægter den samme brud for anden gang. Det er usædvanligt, selv for de bryllupper, som du går til, Martin. Det eneste er, at bruden nu er lidt ældre, lidt mere gammeldags og mindre sexet, end hun var i Rom. Men dette bryllup er nødvendigt. I dag er vi alle sammen indbudt. Fordi jeg er med i dag og ikke var med sidste gang, kommer det til at gå godt. Det er forskellen.
Før jeg begynder at sige noget om to vigtige problemer, vil jeg nævne den britiske premierministers surrealistiske optræden i Lissabon. Han havde fundet ud af, at et underudvalg af et udvalg af en underkommission holdt møde i Underhuset, og så kunne han ikke være til stede ved undertegnelsen af det, han ikke ønskede at undertegne, men alligevel ville undertegne, men senere, under middagen, undertegnede han det alligevel. Det var surrealistisk, men sådan er Storbritannien i dag. Det er Deres problem, ikke mit!
Nu vil jeg imidlertid tale om to alvorlige problemer. Det første er Kosovo. Der er en gammel jødisk vittighed om, at hvis man har to muligheder, skal man altid vælge den tredje. Vi har to muligheder. Hvis vi ikke anerkender Kosovos uafhængighed, forårsager vi en konflikt. Hvis vi anerkender den, forårsager vi også en konflikt. Begge muligheder fører til konflikt, enten med Kosovo eller med Serbien. I EU må vi nu med fasthed vise, hvordan vi kan handle og ikke bare snakke. Vi må udvikle en agenda 2020 med henblik på at støtte retsstatsprincippet i den region, og den agenda skal udvikles sammen med Kosovo, Serbien og Bosnien-Hercegovina.
Vi skal styrke retsstatsprincippet i hele regionen. Vi skal udvikle en miljø- og klimapagt. Vi skal udarbejde en regionaludviklingsplan, der f.eks. omfatter et transbalkansk vejnet, og give regionen udsigt til fremskyndet konvergens med EU med henblik på samtidig integration af alle disse lande i EU. Vi kan kun forhindre konflikt ved at sikre, at disse lande ikke blot tilbydes det europæiske bindeled, men også tilbydes hjælp til at udvikle det. Så får vi at se, om de 27 medlemsstater er i stand til ikke blot at gifte sig med deres brude, men også at bringe vanskelige børn ind i familien, så der omsider kan opnås fred i regionen. Og nu taler jeg om selve bryllupsnatten.
Det andet lige så alvorlige problem er Iran. Rådet må også træffe en beslutning på det punkt. Truslen om en iransk atombombe er tilsyneladende mindsket, hvis vi kan stole på den amerikanske efterretningstjeneste. Vi er alle sammen som små børn, vi tror altid på det, vi ønsker at tro på. Hvis folk fortæller os noget, som ikke passer os, siger vi, at de lyver. Hvis de fortæller os noget, som passer os, siger vi, at de har ret. Jeg ved ikke, hvem der har ret, men det ville passe mig, hvis de havde ret denne gang.
I Iran er muligheden for en atombombe imidlertid ikke det eneste problem. Der er også problemet med frihed, eller rettere sagt undertrykkelsen af frihed. I de senere år er undertrykkelsen af Irans befolkning intensiveret voldsomt. Europa har efter min mening også en opgave at udføre på det punkt. Det drejer sig ikke bare om at afværge truslen om en atombombe. Det drejer sig også om den iranske befolknings frihed og om, hvordan vi hjælper civilsamfundet med at opnå den frihed.
Der er regeringschefer, som mener, at de er kloge, fordi de giver kloge råd og gør store og kloge ting for Europa. De, der alligevel mener, at de kan sælge atomreaktorer i alle dele af verden, til f.eks. Libyen - et terrordiktatur - Tunesien, Algeriet eller Marokko, for så på et senere tidspunkt at konstatere, at disse nationer alle sammen vil have en atombombe, er nogle hyklere. I går stod der noget i New York Times, som vi alle sammen har sagt i de sidste 30 år, nemlig at alle, der anvender atomkraft til civile formål, til syvende og sidst også vil bruge den til militære formål, hvis der ikke er nogen anden udvej. Og vi sælger atomreaktorer til afrikanske, amerikanske og andre lande og mener, at vi er kloge. Vi er dumme i at gøre det. Det er nødvendigt at påpege.
(Bifald)
Francis Wurtz
for GUE/NGL-Gruppen. - (FR) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen! Det forestående Europæiske Råd vil finde sted i sammenhæng med undertegnelsen af en ny traktat, umiddelbart efter et særlig vigtigt topmøde mellem EU og Afrika og ligeledes - det må vi ikke glemme - under første fase af gennemførelsen af Annapolisprocessen.
Om traktaten vil jeg sige, at EU ville fejlfortolke situationen alvorligt, hvis det troede, at denne topmødeaftale markerede afslutningen på den tillidskrise, som har fjernet hele grupper af samfundet fra de aktuelle retningslinjer for EU's økonomiske politikker og socialpolitikker. Det problem eksisterer fortsat. Det vil være bedre, hvis vi anerkender det og finder ud af, hvordan vi skal reagere på det.
Det synes også nødvendigt at være mere klarsynet i vores forbindelser med Afrika. Formanden for Den Afrikanske Unions Kommission, Alpha Konaré, har opfordret Europa til at bryde med den patriarkalske indstilling. Han understregede, at Afrika ikke kunne vedblive med at være et jagtterræn eller et nyt territorium, der skulle erobres. Han kritiserede logikken ved de økonomiske partnerskabsaftaler med deres dramatiske omkostninger for den afrikanske befolkning.
Meget sigende oprettede syv latinamerikanske lande Sydbanken næsten samme dag, som topmødet fandt sted, som et middel til at frigøre sig fra IMF og til at mindske ulighederne i deres region. EU må tage ved lære af det og også tage dette stigende generelle krav om et mere retfærdigt og værdigt partnerskab i betragtning i dets måde at behandle indvandrere på.
Til sidst Mellemøsten, som åbenbart ikke står på Rådets dagsorden: Hvordan kunne EU i Annapolis gå ind på at blive fuldstændig udeladt af den struktur, der har ansvar for at gennemføre køreplanen? Vil det se passivt til, mens aftalen bliver tilsidesat - som det var tilfældet i sidste uge i forbindelse med bosættelserne i Østjeruslam? Hvilke ambitioner har vi generelt for Europa, og hvilke ressourcer er vi rede til at bruge på at føre dem ud i livet? Det er et vigtigt spørgsmål for det næste Europæiske Råd.
Jens-Peter Bonde
Hr. formand! I morgen kl. 11.30 undertegner premierministrene en endelig traktat, som ingen af dem har læst. De undertegner en bunke ændringsforslag, som de ikke engang forstår. I går forkastede det danske Folketing en folkeafstemning om en traktat, som de ikke har læst. De tilsidesatte den danske grundlov og kan blive retsforfulgt, så vi kan få en folkeafstemning.
Et par stykker af dem har muligvis læst et udkast helt igennem. Det tvivler jeg nu på. Den endelige udgave er stadig umulig at læse af en eneste grund: Den er ikke konsolideret. Regeringskonferencen har besluttet, at der først vil blive trykt læselige udgaver, når samtlige 27 medlemsstater har ratificeret traktaten. Lad være med at læse, underskriv, er en kynisk moral. Alle forhandlinger i regeringskonferencen og jurist-lingvisternes gruppe er blevet hemmeligholdt fuldstændig for mange af Europa-Parlamentets medlemmer. Nummereringssystemet er blevet ændret tre gange for at gøre enhver sammenligning teknisk umulig før undertegnelsen. Der er ikke engang en sammenligningstabel til den udgave, som blev offentliggjort i oktober.
Først overser de to folkeafstemninger, hvor forfatningen blev forkastet. Så forhandler de i hemmelighed og bevarer indholdet under et nyt navn. Jeg giver stadig en god flaske vin til den, der kan give bare et eksempel på lovgivning, som kan vedtages under forfatningen og ikke under Lissabontraktaten. Selv de mest erfarne juridiske eksperter i det danske udenrigsministerium har indrømmet, at der ikke er nogen.
Under en eksperthøring i det danske Folketing bad jeg tre gange om at få nogle eksempler på nationale lovområder, hvor Lissabontraktaten med dens horisontale bestemmelser og grundlæggende principper ikke finder anvendelse. Jeg fik ikke et eneste godt eksempel. Lissabontraktaten vil opløse det eksisterende EU og etablere en ny stat med fælles borgerskab, status som juridisk person og alle nationalstaters redskaber. De fleste lovbestemmelser vil blive vedtaget i det skjulte af tjenestemænd. Det demokratiske underskud vil vokse. Min gruppe foreslår, at undertegnelsen udsættes, til De har læst den endelige tekst.
(Bifald)
Jim Allister
(EN) Hr. formand! Igen i dag taler mange højtideligt om europæiske demokratiske værdier. I dag får vi en prætentiøs bekræftelse af troen på menneskerettighederne, men samtidig forbereder EU's elite sig på at fejre deres hidtil største udslag af hovmod, eftersom de gør sig rede til at undertegne forfatningen i en ny indpakning uden så meget som at tænke på borgerne eller på, hvad de ønsker og mener.
Folkeafstemmningerne i 2005 viste, at Europa havde mistet følingen, men konklusionen var ikke at gå bort fra det, som borgerne ikke ønskede, men at omgå deres modstand ved at beslutte ikke at rådspørge dem denne gang. Det fører til den skandaløse situation, at de nationale beføjelser over hele kontinentet vil forsvinde, der vil blive etableret superstatstrukturer, der vil blive skabt et nyt unionsborgerskab, EU vil få status som juridisk person, og kun en håndfuld borgere vil nogensinde blive rådspurgt.
Hvorfor? Fordi lederne i de fleste stater, deriblandt Det Forenede Kongerige, frygter deres befolknings dom og dermed supplerer deres hovmod med fejhed. På en dag, hvor der tales meget om menneskerettigheder, siger jeg derfor: Giv Europas befolkning den grundlæggende politiske ret og menneskeret til at sige ja eller nej til denne forfatning, retten til at stemme ja eller nej ved en folkeafstemning.
(Bifald)
Carlos Coelho
(PT) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer! Det portugisiske formandskab takker af, og det har opnået en række markante og positive resultater. Jeg er ikke blandt dem, der lægger for meget vægt på de diplomatiske initiativer i forbindelse med bl.a. topmøderne med Brasilien og Afrika. Kun tiden vil vise, om de fører til konkrete foranstaltninger, eller om de bare var store begivenheder med stærk mediedækning.
Jeg vil imidlertid understrege de strukturelle foranstaltninger, der i løbet af disse seks måneder er truffet til fordel for Europa. Jeg vil fremhæve tre, nemlig afslutningen af den institutionelle krise med vedtagelsen af Lissabontraktaten, som bliver undertegnet i morgen, proklamationen af EU's charter om grundlæggende rettigheder, som vil være bindende, den historiske udvidelse af Schengenområdet med integrationen af ni nye medlemsstater og næsten 4 millioner km2, opnåelsen af strategisk bæredygtighed og det vigtige Galileoprogram, som nogle mennesker ikke ønsker, fordi de foretrækker at overlade alt dette til USA, Rusland og Kina.
Jeg vil også understrege det nyttige lovgivningsarbejde i samarbejde med Europa-Parlamentet og den glimrende forståelse med Kommissionen og dens formand, hr. Barroso. Det interinstitutionelle samarbejde fungerede godt og skabte gode resultater. Hr. rådsformand! Jeg ønsker Dem held og lykke med Det Europæiske Råd den 14. december. Vi forventer flere vigtige beslutninger, både på det udenrigspolitiske område, navnlig med hensyn til Kosovo, og hvad angår Europas reaktion på globaliseringens udfordringer.
Jeg vil især lykønske det portugisiske formandskab med, at det har opført spørgsmålet om Europas indvandringspolitik på dagsordenen for Det Europæiske Råd, hvor kommissionsformand Barroso får lejlighed til at understrege Kommissionens betimelige initiativer i den forbindelse. Der er problemer og udfordringer, som de enkelte medlemsstater tydeligvis ikke kan klare på egen hånd, og som kræver en fælles tilgang, og det er som sagt særlig nødvendigt i et område uden indre grænser.
Til sidst vil jeg nævne et nationalt anliggende. Portugal har altid gjort sit bedste for at tjene den fælles interesse, når det har optrådt som formand for Rådet. Sådan var det i 1992 med premierminister Cavaco Silva og med João de Deus Pinheiro, daværende udenrigsminister og nuværende medlem af Europa-Parlamentet. Sådan var det i 2000 med premierminister António Guterres, og sådan er det i dag under det tredje portugisiske formandskab for Rådet.
Tillad, hr. statssekretær, at jeg gør opmærksom på Deres personlige engagement, på udenrigsminister Luís Amados og premierminister Sócrates' engagement, og på engagementet hos alle dem, der har bidraget aktivt her, i Bruxelles og i Lissabon til at sikre et vellykket formandskab. Jeg vil gerne gøre opmærksom på den faste repræsentations arbejde, nævne ambassadør Mendonça e Mouras kvalifikationer og takke for den effektive forbindelse med Europa-Parlamentet, som Alexandre Leitão har skabt.
Hannes Swoboda
(DE) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen! Det er det portugisiske formandskabs krone på værket, at Lissabontraktaten nu er klar til at blive undertegnet, og mange medlemmer af Europa-Parlamentet har gjort deres til det.
En af Lissabontraktatens funktioner er at styrke EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og skabe et retsgrundlag for den. En traktat kan imidlertid kun skabe de rette betingelser, og viljen og styrken til at føre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er også afgørende.
Det er, som nogle talere har sagt, korrekt, at Kosovo på netop dette tidspunkt, hvor traktaten bliver undertegnet, bliver en prøve på medlemsstaternes beslutning om at føre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Uanset hvad vi beslutter vedrørende Kosovo, vil det skabe problemer i regionen.
Der er ingen tredje mulighed, som hr. Cohn-Bendit antydede, for en tredje mulighed, nemlig at bruge mange penge og tage mange initiativer i den region, har allerede været forsøgt i nogen tid. Den eneste mulighed er Kosovos uafhængighed, som vil give anledning til en række problemer i regionen, eller vi kunne beslutte ikke at anerkende et uafhængigt Kosovo, hvilket også ville give anledning til en række problemer i regionen.
Det står efter min opfattelse klart, at vi skal følge princippet om, at hvert eneste initiativ, der bliver taget i de kommende uger og måneder, skal komme fra regionen selv og tages sammen med EU. Det kan imidlertid ikke ske, medmindre EU har en fælles holdning til dette spørgsmål.
På baggrund af mine egne erfaringer - og jeg har efterhånden arbejdet med den region på Europa-Parlamentets vegne i 10 år - ser jeg kun en aktuel mulighed, som går ud på i nærmeste fremtid at gå i retning af begrænset, indskrænket og overvåget uafhængighed. Jeg er imidlertid af den faste overbevisning, at det ville være helt utåleligt og uacceptabelt, hvis Kosovo erklærede sin uafhængighed ensidigt, og vi mere eller mindre tolererede det. Mange politikere fra Kosovo siger også, at denne proces kan gennemføres i fællesskab. Det så jeg selv under valget der for nylig. Processen kan blive vellykket, hvis EU vælger en fælles tilgang.
I disse dage, hvor dette formandskab takker af, vil jeg også anmode Rådet om at sørge for, at der er en fælles europæisk linje, at det fælles ansvar for regionen udøves af alle parter, og at alle de skridt, der tages i de kommende uger og måneder, ledsages af EU's tilstedeværelse i Kosovo. Det er hovedkravet. Den afgørende faktor er ikke anerkendelsen af Kosovos uafhængighed, men EU's energiske sikkerhedspolitiske tilstedeværelse i Kosovo, og den portugisiske rådsformand må gøre sit til, at det sker.
(Bifald)
Sophia in 't Veld
(NL) Hr. formand! Den nye traktat bliver omsider undertegnet efter flere års dødvande, men dens parter må også omsider optræde som ejerne, Europas reelle ledere. Det er på høje tid, at de holder op med på nationalt plan at prale med, hvad de har opnået, og begynder på aktivt at samle støtte til traktaten og presse på for at få den ratificeret, så den kan træde i kraft den 1. januar 2009.
Den største ændring gælder politisamarbejdet og det retlige samarbejde. Vi skal meget hurtigt kunne redegøre for, hvordan vi vil håndtere de relevante spørgsmål i 2008, i overgangsperioden. Hvad mener Rådet om kommissær Frattinis forslag om at anvende de nye procedurer nu, i forventning om de nye regler?
Chartret om grundlæggende rettigheder bliver også proklameret formelt i dag. Det er skammeligt, at medlemsstaterne har svækket chartret ved at tage det ud af traktaten og navnlig ved at acceptere to undtagelser. Nu må de i praksis bevise, at de virkelig mener det alvorligt med de grundlæggende rettigheder og ikke blot foregiver interesse for dem.
Endelig bliver EU lidt mere demokratisk og lidt mere effektivt. Men et modent demokrati skal ikke kun være effektivt, det skal også kontrollere magtudøvelsen, og det skal være ansvarligt. Tiden er inde til demokrati, til at vise ansvar - også i kampen mod terrorisme - så vi ser gerne, at Rådet forklarer, hvilken rolle Europa har spillet i forbindelse med CIA's ulovlige aktiviteter.
Mirosław Mariusz Piotrowski
(PL) Hr. formand! Historien har det med at gentage sig. For tre år siden blev traktaten om en forfatning for Europa undertegnet. Lederne for EU's medlemsstater var yderst tilfredse og sikre på, at dokumentet ville træde i kraft. To nationer gav imidlertid udtryk for kraftig modstand ved folkeafstemninger.
Nu undertegner regeringscheferne et næsten identisk dokument og regner med at kunne undgå folkeafstemninger denne gang. De undervurderer tydeligvis dette grundlæggende demokratiske instrument. Den tid, der fra officielt hold blev betegnet som en tænkepause, blev spildt. I stedet for at blive anvendt til høring, social dialog og debat blev den anvendt til at udtænke en metode til manipulation.
Det skal understreges, at den såkaldte reformtraktat er et meget vigtigt dokument, eftersom det reelt fører til begrænsninger af medlemsstaternes suverænitet. Det overfører mange af de prærogativer, der hidtil har været forbeholdt nationalstaterne, til EU-institutioner, som ikke er underkastet ægte demokratisk kontrol. Jeg er overbevist om, at hvis Europas nationer fik noget at skulle have sagt, ville den traktat, der bliver undertegnet i morgen, lide samme skæbne som sin forgænger.
Mikel Irujo Amezaga
(ES) Hr. formand! For nogle få måneder siden ringede jeg til Ombudsmanden i Spanien, og mens jeg ventede, spillede de "Let it be”, hvilket ikke gav anledning til den store optimisme i forbindelse med den klage, som Ombudsmanden behandlede, og sådan var det også.
Dette er en tilbagevendende følelse for dem af os, der stadig ikke kan se, at EU gør noget for at inddrage det regionale spørgsmål eller statsløse nationer i sin institutionelle struktur og i sine politikker. For hver dag der går, er der desværre flere og flere mennesker, som tror, at den dag aldrig vil komme, og sandheden er, at vi ikke får mange alternativer.
Hvad angår Kosovo, hører vi om problemerne her, men jeg har ikke hørt nogen rejse det spørgsmål, som efter min mening er det vigtigste: Hvad ønsker kosovoerne?
I forbindelse med Lissabonstrategien mener vi, at der er for meget selvtilfredshed, og at den i stor udstrækning skyldes, at indikatorerne til evaluering af den hovedsageligt er baserede på vækst i BNP. Hvornår får vi nogle indikatorer for sociale og miljømæssige fremskridt, så vi kan evaluere Lissabonresultaterne på en fornuftig måde?
Ilda Figueiredo
(PT) Hr. formand! Vi overværer endnu en prøve på grundprincipperne for den neoliberalistiske politik, som er blevet ført under det portugisiske formandskab. Morgendagens undertegnelse af Lissabontraktaten, som indeholder de vigtigste elementer i den såkaldte europæiske forfatning, er utvivlsomt det vigtigste anliggende, som repræsenterer en kvalitativ fremgang i den neoliberalistiske integration, der i stigende grad forværrer de sociale problemer og uligheder.
I stedet for tiltag, der kan forbedre arbejdsvilkårene, satser de på flexicurity, som gør arbejdet endnu mere usikkert. I stedet for tiltag, der kan forbedre levevilkårene og løse fattigdomsproblemet, som berører over 80 millioner mennesker, forelægger de en endnu mere neoliberal udgave af Lissabonstrategien, der skal sikre liberalisering og privatisering af de offentlige tjenesteydelser. Som begivenhederne den 18. oktober og demonstrationen i Lissabon viser, vil arbejderne og befolkningen fortsætte kampen mod denne traktat og disse politikker og kampagnen for bindende folkeafstemninger om traktaten efter velgennemførte pluralistiske debatter.
Frank Vanhecke
(NL) Hr. formand! Da man i Venezuela for nylig afholdt en folkeafstemning og forkastede Hugo Chávez' planer om radikale ændringer af forfatningen med et meget snævert flertal, bøjede Venezuelas diktator in spe sig for folkets vilje, som ledere bør i et mere eller mindre frit land. Jeg mener, at vi i Europa kan lære meget af hans eksempel.
Vi er vidne til, at en "europæisk forfatning”, som er blevet forkastet demokratisk i to medlemsstater af et stort flertal af vælgerne, nu forelægges på ny. Næsten uændret, bortset fra nogle få kosmetiske ændringer. Der er ikke mulighed for mere reel debat og bestemt ikke for en folkeafstemning i lande, der kunne finde på at være kritiske over for den eller stemme nej. Den europæiske forfatning - undskyld, reformtraktaten - bliver undertegnet i Lissabon under pomp og pragt og bliver dernæst jaget alt for hurtigt igennem parlamenterne, der støtter den. Europa er et skindemokrati.
Den måde, hvorpå eurokraterne behandler befolkningens stemme på, var igen tydelig for ganske nylig, da kommissær Rehn fortalte os om mulighederne for Tyrkiets tiltrædelse. Han er citeret for at have sagt, at nationale aftaler eller specifikke valgløfter ikke må stå i vejen for Tyrkiets tiltrædelse. De europæiske bureaukrater er revnende ligeglade med de valgløfter, der er givet om Tyrkiets tiltrædelse. I Venezuela er der endnu demokrati, men der er desværre langt mindre af det i Europa.
Giles Chichester
(EN) Hr. formand! Der er nogle vigtige emner på dagsordenen for det forestående Europæiske Råd. Jeg glæder mig til at høre om forbedring af Europas konkurrenceevne, om fremskridt hen imod Europas ambitiøse mål om at bekæmpe klimaændringerne og om Europas tilsagn om at samarbejde med udviklingslande om at lette fattigdommen. Men fokus vil i denne uge uvægerligt være på undertegnelsen af reformtraktaten i Lissabon.
Som vi britiske konservative altid har sagt, var der intet vigtigt krav om denne vidtrækkende traktat, og så sent som i denne uge offentliggjorde en af Europas førende akademiske eksperter en rapport om virkningerne af udvidelsen af EU. Hun har understreget det, som vi har sagt i nogen tid, nemlig at EU har fungeret udmærket uden denne reformtraktat. Hun siger: "Praksis siden maj 2004 viser, at EU's institutionelle processer og praksis har klaret følgerne af udvidelsen ganske godt”.
Det er vigtigt i betragtning af alt det, vi har fået at vide - at EU ikke kunne klare udvidelsen uden institutionel turbulens eller endog dødvande. Alt dette bekræfter vores synspunkt om, at denne traktat udelukkende drejer sig om politisk symbolik og ikke om nogen objektiv vurdering af, hvad Europa har behov for.
Ud over at bestride den logiske begrundelse for denne traktat har vi også været meget kritiske over for den proces, der bragte os til dette punkt. Det er helt utroligt at erklære, at denne traktat ikke i alt væsentligt er den selvsamme europæiske forfatning, som blev forkastet så eftertrykkeligt, da den blev sat til afstemning i Frankrig og Nederlandene. Den britiske premierminister er den eneste af de britiske ledere, der stadig fastholder myten om, at traktaten og forfatningen er forskellige. Den britiske befolkning tror ham ikke, og langt størstedelen har gentagne gange givet udtryk for, at der bør afholdes en folkeafstemning. Hr. Brown har ignoreret deres ønsker, og det har været stærkt medvirkende til undermineringen af hans regering og EU som helhed.
Robert Goebbels
(FR) Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen! I 1981 ejede 1 % af Europas befolkning 8 % af dets samlede værdier. 25 år senere ejer den rigeste 1 % 17 % af den samlede indkomst i EU. Samtidig lever hver sjette person - i alt 74 millioner europæere - under fattigdomsgrænsen, som den er defineret i de enkelte medlemsstater.
Hvis det ikke var for de sociale overførsler, ville ca. 185 millioner europæere - næsten 4 % af befolkningen - blive drevet ud i fattigdom. Derfor er der behov for en aktiv socialpolitik, som kan omfordele rigdommen. EU's indsats på det sociale område er imidlertid specielt svag. Den vision om et mere socialt orienteret Europa i det 21. århundrede, som Kommissionen netop har skitseret, er begrebsmæssigt ulastelig, men berøvet ethvert konkret lovgivningsinitiativ.
Kommissionsformand Barroso har lige sagt til os, at Lissabonstrategien bærer frugt. Han har ret. Men samtidig trues det økonomiske opsving i Europa af en særlig forræderisk udgave af globaliseringen i form af finansielle markeder uden grænser. Den såkaldte subprime-udlånskrise havde sit udspring i vanvittig forbrugerisme i USA. Den globale finansielle sektor gik ind for "særlige investeringsenheder” finansieret gennem uforsvarlig pant i fast ejendom, og cremen af bank-, forsikrings- og pensionssektoren demonstrerede endnu en gang grådighedens sejr over intelligensen.
Den finansielle sektor risikerer selvfølgelig ingenting: Den er "for stor til at falde”. Nationalbankerne og skatteyderne vil sørge for, at de gyldne faldskærmsudspringere lander sikkert, og det bliver ikke billigt. Den økonomiske aktivitet i Europa er allerede stagnerende. Recessionen nærmer sig faretruende i USA. Dollaren falder og priserne på råvarer, herunder basisfødevarer, er skyhøje. Kreditstramningen rammer allerede små og mellemstore virksomheder og mulige huskøbere.
Når jeg læser udkastet til konklusioner fra Det Europæiske Råd i Lissabon, ser jeg ikke noget tegn på, at Europa slår tilbage, og det er yderst beklageligt.
Marco Cappato
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil indlede med at nævne den tilsyneladende lille sejr, som den franske præsident Sarkozy vandt ved at få udeladt ordet tiltrædelse af de igangværende forhandlinger med Tyrkiet.
Det ændrer selvfølgelig ingenting, forhandlingerne vil fortsætte, men hr. Sarkozy, som for øjeblikket er den stærkeste og mest politiske af de europæiske statschefer, hvilket blev bekræftet af den tale, han holdt i Parlamentet, kommer derefter for at tale til os om Europas grænser og Middelhavsunionen, og folk siger temmelig affærdigende: "Han aner ikke, hvad han taler om, hvad er denne Middelhavsunion for noget, han aner ikke, hvad det er for et spil, han spiller”.
Efter min opfattelse er det spil, han spiller, meget klart og vedrører Europas grænser: Middelhavsunionen er strategien for nationernes Europa. Hvis strategien kun drejede sig om en forbindelse mellem nationer, kunne en Middelhavsunion i praksis meget vel være en fornuftig metode til at løse økonomiske, handelsmæssige og miljømæssige problemer. Den er imidlertid ikke fornuftig, og der skal findes frem til et alternativ, hvis vi ønsker noget andet, hvis vi ønsker et Europa med rettigheder, navnlig individuelle rettigheder, et borgernes Europa frem for et staternes Europa.
Det er det alternativ, som statscheferne, Kommissionen og EU skal benytte for at imødegå hr. Sarkozys franske strategi om et nationernes Europa. Vi må beslutte, om vi vil have, at chartret om grundlæggende rettigheder engang i fremtiden bliver chartret om rettigheder for tyrkiske borgere, chartret om rettigheder for marokkanske borgere, chartret om rettigheder for israelske og palæstinensiske borgere. Vi må beslutte, om vi vil give vores Europa en sådan fremtid, for ellers vil nationernes og staternes Europa sejre.
Til sidst vil jeg sige, at nogle bærer en T-shirt med påskriften "folkeafstemning om Europa”. Ja til en europæisk folkeafstemning, nej til nationale folkeafstemninger, for folkeafstemninger fremkalder al populismen, ekstremismen, nationalismen og kommunismen i Europa.
Mario Borghezio
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Heldigvis er der stadig patrioter i Europa, og vi skal naturligvis forlange nationale folkeafstemninger. Vi skal vedblive med at forlange folkeafstemninger, for vi tror på et befolkningernes Europa og ikke på et storfinansens Europa, som støtter og finansierer hele den teknokratiske politik, hele måden at køre det europæiske institutionelle galehus på.
Det er netop det billede, der opstår efter omdøbningen af Deres traktat - bekræftelsen af en institution, der er domineret af et teknobureaukrati, som kun er ansvarligt over for sig selv og kun brødføder sig selv. Hvor i denne nye udgave er der f.eks. noget, som afspejler den stærke opfordring til at forsvare den europæiske sociale model, der var resultatet af folkeafstemningerne? Hvilket svar har De givet?
Intet svar om grænserne og fortsat uklart sludder om udvidelse uden at tage fat på det geopolitiske problem med Europas grænser, som for os er det centrale spørgsmål. Et bygningsværk som Europa, der har sine historiske rødder i det hellige romerske imperiums offentlige ret, bygges ikke ved at have euroens værdi i forhold til dollarens som sin åndelige horisont. Der er andre referencepunkter, efter vores opfattelse især Europas kristne rødder.
De kan ikke løse de alvorlige problemer, som Europa står over for, gennem Deres juridiske kneb eller ved at støtte Dem til EF-Domstolens domme. Stater kan ikke styres på den måde, og det kan Europas fremtid og Europas historie heller ikke. Længe leve befolkningernes Europa, et Europa med kristne rødder!
Miguel Portas
(PT) Hr. formand! I morgen vil premierministrene og statscheferne undertegne Lissabontraktaten i Lissabon. Bagefter vil de opfordre til ratificering. Forskellen ligger ikke i teksten, som er en kopi af den forfatning, som franskmændene og nederlænderne forkastede. Forskellen ligger i metoden. Nu anmoder de om hurtig ratificering uden folkeafstemninger. For nogle få dage siden gav hr. Zapatero her i Parlamentet udtryk for sit ønske om, at de forskellige medlemsstaters borgere den selvsamme dag udtaler sig om den traktat, der bliver bestemmende for vores fælles fremtid.
På topmødet på fredag får regeringerne mulighed for at forjage den mistro, der hænger over hver eneste en af dem, mistroen om, at de ønsker, at den nye traktat godkendes bag om ryggen på befolkningen. Lad dem modtage hr. Zapateros forslag med åbne arme. Lad dem sætte dagsordenen. I dag er Lissabontraktaten egentlig ikke Deres traktat. Den bliver aldrig europæernes traktat, når dens eksistens afhænger af, at der ikke afholdes folkeafstemninger. Gid de har mod til at efterkomme kravet om demokrati, for demokratiet er en forudsætning for selve Europa!
Jana Bobošíková
(CS) Hr. formand, mine damer og herrer! Vi diskuterer ofte, hvordan Europa kan bringes tættere på borgerne og gøres mere demokratisk, uden at vi gør noget ved det. I morgen undertegner stats- og regeringscheferne reformtraktaten, og de har allerede på forhånd meddelt, at de ikke ønsker at afholde folkeafstemninger. Det er trist, at de fleste af Europa-Parlamentets medlemmer har støttet dette. Det er et udtryk for den største arrogance og ligegyldighed over for borgernes stemme. Jeg har indtryk af, at politikerne enten er for dovne til at forklare den nye traktat, eller at de er bange for borgerne, hvilket er endnu værre. Politikerne ønsker ikke at være nødt til at forklare, hvordan den nye traktat vil ændre medlemsstaternes indflydelse på beslutningstagningen i EU. Politikerne ønsker ikke at være nødt til at forklare borgerne, at de ikke får "deres egen” kommissær i Kommissionen. De ønsker ikke at være nødt til at forsvare, at spørgsmål som migration, energi og transport ikke vil blive behandlet i de enkelte stater, men i Bruxelles. Hvis vi ikke får borgerne til at gå ind for reglerne for EU's nye struktur, hvis vi ikke på den ene side forklarer dem fordelene ved integration og på den anden side det tab af national suverænitet, som traktaten helt klart indebærer på nogle områder, bliver kløften mellem den politiske elite og borgerne dybere og dybere. Der er grunden til, at jeg mener, at folkeafstemninger er et vigtigt led i traktatens ratificeringsproces.
Jacek Saryusz-Wolski
(EN) Hr. formand! Lissabontraktaten får stor indflydelse på EU's udenrigspolitik i nærmeste fremtid.
Vores drøftelser i Parlamentets Udenrigsudvalg giver mig mulighed for at give udtryk for et meget positivt syn på den nye traktat af en række årsager. En fælles ramme forbedrer sammenhængen i EU's optræden udadtil væsentligt. Den nye traktat repræsenterer et stort fremskridt i forhold til de eksisterende ordninger. Den tilvejebringer et klart retsgrundlag for naboskabspolitikken, giver Unionen status som én enkelt juridisk person og forpligter medlemsstaterne til at rådføre sig med hinanden og være indbyrdes solidariske.
På det institutionelle område er der sket store forbedringer ved, at Unionens højtstående repræsentant for udenrigsanliggender og sikkerhedspolitik, som bærer to kasketter, fordi han samtidig er næstformand i Kommissionen, får flere beføjelser, og ved, at der oprettes en tjeneste for EU's optræden udadtil.
Det vigtigste er, at den nye traktat styrker Parlamentets budgetbeføjelser i forbindelse med EU's udgifter til udenrigspolitik, hvorved Europa-Parlamentet sidestilles med Rådet.
Desuden fastsættes det nye retsgrundlag for instrumenter og politikker forbundet med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP), f.eks. sanktionerne over for ikkestatslige enheder, rumpolitik og energisikkerhed, bekæmpelse af klimaændringer, forebyggelse af international terrorisme og beskyttelse af personoplysninger.
Faktisk vedrører de største forbedringer den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik (ESFP), eftersom der i Lissabontraktaten navnlig er fastsat et permanent struktureret forsvarssamarbejde mellem de medlemsstater, der har den militære kapacitet.
Efter vores opfattelse har den nye traktat dog også visse mangler: Europa-Parlamentet bør ikke kun høres om udnævnelsen af den første højtstående repræsentant og næstformand i Kommissionen, der indsættes den 1. januar 2009, men også i forbindelse med den senere midlertidige udnævnelse, og naturligvis når hele Kommissionen skal udnævnes, herunder Kommissionens næstformand for udenrigsanliggender.
Jeg vil også understrege, at det er nødvendigt, at den nye og nyvalgte højtstående repræsentant og næstformand reelt hører Parlamentet forudgående om de vigtigste aspekter og grundlæggende valg i forbindelse med FUSP og ESFP.
Kort sagt er Lissabontraktaten en milepæl i EU's institutionelle udvikling på det udenrigspolitiske område, og som formand for Udenrigsudvalget hilser jeg den forestående undertegnelse velkommen.
Genowefa Grabowska
(PL) Hr. formand! Tre år efter Anden Verdenskrigs afslutning proklamerede De Forenede Nationer verdenserklæringen om menneskerettigheder, som fortsat er grundteksten på dette område. Knap 60 år senere kodificerede EU menneskerettighederne i chartret om grundlæggende rettigheder, et dokument, der opfylder europæernes behov og forventninger på tærsklen til det 21. århundrede.
Hvorfor har to medlemsstater, nemlig Polen og Det Forenede Kongerige - som går så stærkt ind for kodificeringen af menneskerettighederne på internationalt plan - modsat sig chartret? Hvorfor ønsker de ikke at give det til deres egne borgere? Min skuffelse som polak er så meget desto større, fordi både Polen og Det Forenede Kongerige tidligere har accepteret chartret. Deres premierministre og udenrigsministre undertegnede det som den anden del af forfatningstraktaten i Rom den 29. oktober 2004. Deres underskrifter forpligtede dem ikke blot over for deres europæiske partnere, men var også et signal til deres egne staters borgere og et løfte om, at de ville overholde chartret.
Chartrets indhold har ikke ændret sig siden 2004. Det, der har ændret sig, er Polens og Det Forenede Kongeriges holdning. Mit spørgsmål er: Hvorfor modsætter efterfølgerne efter Tony Blair og Marek Belka sig chartret og berøver deres medborgere fordelene ved det? Jeg vil også anmode rådsformanden om at spørge Polens og Det Forenede Kongeriges nuværende premierministre, hvorfor de ikke respekterer deres forgængeres underskrifter. I udenrigspolitik er princippet om kontinuitet grundlæggende, og polakkerne har brug for de rettigheder, der er indeholdt i chartret.
Alexander Lambsdorff
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Der er blevet sagt meget om traktatens indhold her i salen. Vi tyske liberale har altid lagt stor vægt på visse centrale punkter. For det første skal det institutionelle kompromis fastholdes. For det andet ønskede vi en EU-udenrigsminister, ikke som en udsmykning, men som et ægte talerør for EU. Vi er helt enige i det, som Jacek Saryusz-Wolski sagde for et øjeblik siden om institutionelle forbedringer. Vi mener imidlertid stadig, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i den nærmeste fremtid fortsat vil stå eller falde med medlemsstaternes politiske vilje, og det er beklageligt. Det tredje punkt, som vi lagde særlig vægt på, var effektiv beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, og derfor glæder vi os til proklamationen af chartret.
Overordnet set skal det siges, at Lissabontraktaten er en succes for det tysk-portugisiske samarbejde, som begge formandskaber fortjener at blive lykønsket med.
Der er imidlertid det skår i glæden, at der ikke er sket fremskridt med at bringe beslutningstagningen tættere på borgerne. Rådets beslutning om ikke at forelægge en konsolideret tekst er det, vi ville kalde Realsatire på tysk, dvs. en situation fra det virkelige liv, som er mere absurd end noget, som en satiriker kunne finde på. Denne beslutning vil dog snart blive indhentet af begivenhedernes gang. Jeg er sikker på, at offentligheden og parlamenterne selv vil få fat i udgaver af den konsoliderede tekst og læse, hvad traktaten virkelig drejer sig om.
Vi må nu gå ind i en fase, hvor EU går fra institutionel navlebeskuelse til et globalt perspektiv. Vi må leve op til vores internationale økonomiske ansvar. Verdensøkonomiens generelle situation skaber frygt for lavere vækst og arbejdsløshed i Europa. I mange medlemsstater, også Tyskland, er der en tendens til selvtilfredshed og mindre vilje til at gennemføre reformer. Det skal der laves om på.
Min anden kommentar er, at vi skal spille vores rolle i den internationale politik ansvarligt. Folk ønsker, at EU spiller en stærk rolle på globalt plan. Det har vi ansvaret for.
Bogdan Pęk
(PL) Hr. formand! Europa er ikke bare en aftale mellem eliter. Det er ikke bare de europæiske institutioner. Europa er frem for alt et spørgsmål om tillid.
I går erklærede Udo Voigt, som er formand for Tysklands Nationaldemokratiske Parti, på Tysklands statslige tv-kanal, at Polen omgående må give Śląsk tilbage til tyskerne - at Polen omgående bør give Pomorze, Gdańsk, Wrocław og andre byer tilbage til tyskerne. Han satte også spørgsmålstegn ved antallet af holocaustofre.
I dag spørger jeg mig selv, hvornår Europas ånd kommer op til overfladen og ud over Parlamentet, og hvorfor hr. Schulz har mistet sin revolutionære bevidsthed. Hvorfor fordømte den tyske regering det ikke? Det var den slags ting, der førte til Det Tredje Rige.
Vi forlanger en skarp irettesættelse og ulovliggørelse af det pågældende fascistiske parti, som gør noget, der kan volde Europa alvorlig skade: Det ødelægger tilliden mellem europæiske nationer, der stræber efter det fælles bedste. Tyskland bør som en førende europæisk stat være særligt opmærksom på denne form for aktivitet og omgående skride ind af hensyn til De Europæiske Fællesskaber.
Alain Lamassoure
(FR) Hr. formand! Jeg vil også lykønske det portugisiske formandskab. Undertegnelsen af Lissabontraktaten og topmødet mellem EU og Afrika vil blive milepæle i europæisk historie. Vi kan imidlertid ikke tillade, at disse enorme succeser bliver overskygget af kommende begivenheder, og på det punkt må jeg nævne to bekymrende forhold.
Det første drejer sig om ratificeringen af den kommende traktat. At forfatningsudkastet erstattes med en almindelig traktat betyder, at der ikke længere i nogen af medlemsstaterne - bortset fra Irland - er noget til hinder for, at ratificeringen sker ved en afstemning i parlamentet. Det er det væsentlige element i den politiske aftale, der blev indgået under de Europæiske Råd i juni og oktober. Hvis nogen regering siden da har ændret holdning, bør den i det mindste være ærlig over for sine partnere og informere dem om det før og ikke efter undertegnelsen af traktaten. Hr. rådsformand! Jeg er overbevist om, at det portugisiske formandskab vil sørge for, at ærligheden sejrer her.
Det andet bekymrende forhold - som en række af mine kolleger allerede har nævnt - er situationen på det vestlige Balkan. I otte år har vi vidst, at Kosovos uafhængighed kommer før eller senere. Alligevel er vi til trods for Javier Solanas og Kommissionens store indsats ikke mindre desorienterede over situationen, end vi var for otte år siden.
Vi har gentagne gange sagt, at det vestlige Balkan er kaldet til at blive medlem af EU, og vi hævder, at vi vil føre en fælles udenrigspolitik. Alligevel har de på hinanden følgende EU-formandskaber ikke gjort andet end at overdrage den varme kartoffel til den næste i rækken. Tingene er ændret siden 1991. Der er 16 år og 300.000 dræbte imellem, og det er på tide, at EU's medlemsstater viser, at de har taget ved lære af den triste fortid. Balkans fremtid bliver ikke besluttet i Washington eller Moskva og heller ikke i New York: Den bliver besluttet her i Europa, blandt de mennesker, der er direkte berørt, og deres europæiske naboer, venner og partnere.
Gunnar Hökmark
(EN) Hr. formand! Jeg vil først tale om Kosovo. I Balkanlandene og Kaukasus er der en konflikt mellem europæiske værdier og nationalistiske tendenser, mellem europæisk integration og bevægelser og idéer, som Rusland støtter. Hvis vi i fremtiden ser tilbage, er jeg sikker på, at vi aldrig vil fortryde den indsats, vi i dag kan gøre for at støtte europæisk integration med alle de forskellige midler, vi har til rådighed, men vi kan sagtens komme til i fremtiden at beklage den indsats, som vi ikke har gjort. Det er efter min mening vigtigt at drøfte på Det Europæiske Råd i slutningen af denne uge.
For det andet vil jeg tale om globalisering. Jeg mener, at det er vigtigt at huske på, at det er globaliseringen, der har gjort Europa til én førende verdensøkonomi, og at globaliseringen er en nødvendighed, hvis vi skal være hele verdens førende videnbaserede økonomi, for vi bliver aldrig førende på verdensplan, hvis vi kun er de bedste i Europa. Vi vil aldrig opnå resultater med protektionistiske foranstaltninger. Det vil på lang sigt underminere mulighederne for beskæftigelse og velstand, men det vil ikke give os mulighed for at blive verdens førende økonomi og forsvare europæiske værdier.
Det fører til den konklusion, at det er vigtigt, at Det Europæiske Råd understreger alle de bestræbelser, der er nødvendige i forbindelse med energilovgivning, telekommunikationslovgivning, det indre marked, handel og konkurrence. Konkurrence er ikke en kamp mellem forskellige personligheder eller identiteter. Den er en mulighed for alle for at deltage og bringe Europa fremad. Det er den vej, vi bør vælge, og det er sådan, vi kan bruge traktaten på den absolut bedste måde til at tackle den globale udfordring. Vi har fået den mulighed i denne uge, og vi bør udnytte den.
Enrique Barón Crespo
(ES) Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru næstformand i Kommissionen, mine damer og herrer! Jeg mener, at det er på sin plads, at vi indleder med offentligt at anerkende det portugisiske formandskabs arbejde på en dag, som er meget vigtig for Europa-Parlamentet, hvilket netop ses af den facade på formandskabets podium, som varsler om den højtidelige proklamation af chartret om grundlæggende rettigheder.
Det portugisiske formandskab modtog et udkast - og det siger jeg som Europa-Parlamentets repræsentant på regeringskonferencen - hvor chartret om grundlæggende rettigheder bare var erklæring nr. 11. Det skal også påpeges - som rådsformanden personligt sagde til mig i begyndelsen - at det var praktisk talt umuligt at ændre den status, og jeg mener, at vi under regeringskonferencens arbejde i fællesskab formåede at sikre, at chartret om grundlæggende rettigheder blev et juridisk bindende charter. Medlemsstaterne ønskede ikke at inddrage det i traktaten, men det er et charter, og det har forfatningsmæssig status.
Jeg mener, at vi bør huske på den indsats, som mange kvinder og mænd i Europa-Parlamentet har gjort gennem årene for at få det charter. Jeg mener, at vi bør huske på den kvinde, der legemliggør det 20. århundredes tragedie i Europa og styrken til at overvinde den, nemlig Simone Weil, for ikke at tale om mænd som Altiero Spinelli, Fernand Herman og mange andre, der i så mange år arbejdede på, at vi omsider fik en erklæring om rettigheder, der ville udtrykke vores identitet.
Jeg mener, at det er på tide, at vi i et Parlament, der uden forskel lovgiver om køer, geder, agurker og finanser, omsider begynder at tale om mennesker, om manden og kvinden på gaden. Jeg synes, at det er beklageligt, at der endnu i dag er nogle få stater, som begrænser deres statsborgeres rettigheder som europæiske borgere.
Min sidste vigtige kommentar er, at chartret og Lissabontraktaten styrker EU som et overnationalt demokrati af stater og borgere, og det er den første reaktion i den politiske globaliserings tidsalder. Vi gør det på regionalt plan, men jeg mener, at det er et eksempel, som vi bør følge af hensyn til vores egen og hele menneskehedens fremtid.
Othmar Karas
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Vi forbereder et topmøde, og jeg forventer mig ingen overraskelser af det. Jeg forventer dog, at det åbner dørene til fremtiden og fastlægger EU's holdning til mange spørgsmål.
Den første dør, det skal åbne, er døren til ratificering af Lissabontraktaten. Vi forventer, at ratificeringen gennemføres hurtigt i alle medlemsstaterne, og at resultatet af valget til Europa-Parlamentet i 2009 bliver taget i betragtning i forbindelse med udnævnelsen af personer til embederne i henhold til den nye traktat. Desuden forventer jeg, at åbningen af døren til ratificering også betyder, at Rådet og Kommissionen omsider begynder at viderebringe og give oplysninger om traktatens indhold i medlemsstaterne.
Læg ikke længere skjul på, hvorfor vi støtter denne traktat. Vi støtter den, fordi den styrker borgerne, parlamenterne, demokratiet og EU.
Den anden dør, vi åbner, er døren til frihed. Schengen vil blive drøftet. Det glæder os, at flere medlemsstater nu opfylder Schengenkriterierne, for opfyldelse af Schengenkriterierne er ensbetydende med mere frihed inden for EU og større frihed for EU's borgere.
For det tredje vil døren forhåbentlig blive åbnet til, at EU kan påtage sig mere globalt ansvar. Derfor siger jeg rent ud, at mulighederne for en forhandlingsløsning i spørgsmålet om Kosovo er udtømt, og at et samlet EU må tage ansvaret for Kosovo. Vi er overbeviste om, at Kosovos og Serbiens fremtid ligger i EU, og at vi skal gøre alt for at sikre, at befolkningens ønske om at leve i fred og frihed bliver opfyldt.
Min sidste bemærkning vedrører døren til forskning og teknologi. Gennemfør Galileobeslutningen, som det kun var muligt at træffe, fordi Europa-Parlamentet påtog sig sit økonomiske ansvar.
Manuel António dos Santos
(PT) Hr. formand, hr. formand for Rådet! Det portugisiske formandskab efterlader en arv, der er yderst stimulerende, men også fuld af ansvar. Det er denne politiske arv, som topmødet i denne uge skal konsolidere og udvikle. Undertegnelsen af Lissabontraktaten i morgen, EU's tre institutioners højtidelige ratifikation af chartret om grundlæggende rettigheder senere i dag, etableringen af et strategisk partnerskab med Brasilien, uden at det skader EU's særlige forbindelser med Mercosur, genoptagelsen af regelmæssige strategiske topmøder med Afrika og endelig styrkelsen af Lissabonstrategien og mange spørgsmål af afgørende betydning for Europas fremtid: Det er alt sammen bemærkelsesværdige resultater, men de bliver kun til nytte, hvis de skaber de politikker og når de mål, der er helt afgørende for at gøre Europa stærkere, mere sammenhængende, mere forenet og mere besluttet på global stabilitet.
Det er kort sagt det ansvar, som medlemsstaterne, Det Europæiske Råd, Kommissionen og ligeledes Parlamentet arver efter det portugisiske formandskab. Men det er også det incitament, der vil give os alle sammen mulighed for at komme ud af den institutionelle krise, som har holdt Europa tilbage og hindret den europæiske integrationsproces i de sidste to år. For at gentage det, jeg allerede har sagt mange gange, lykønsker jeg det portugisiske formandskab, og jeg håber, at det kommende slovenske formandskab vil følge den samme kurs og videreudvikle det, der er opnået. Det eneste mål for det forestående topmøde i Bruxelles bør være at skabe de nødvendige politiske betingelser for, at det sker.
Francisco José Millán Mon
(ES) Hr. formand! Det glæder mig, at Lissabontraktaten bliver undertegnet i morgen. Det vil gøre en ende på en noget usikker periode, hvor udenforstående mente, at EU led under en vis lammelse. Derfor lykønsker jeg det portugisiske formandskab.
Når først traktaten er undertegnet, bliver der forhåbentlig ingen grund til at være indadvendt. Det er på tide, at EU og dermed Det Europæiske Råd ser sig omkring og beslutsomt løser borgernes problemer. Jeg vil nævne tre.
For det første økonomisk vækst. Det Europæiske Råd må ikke blive selvtilfreds. Tegnene er ikke gode, for euroen er forholdsvis stærk, hvilket vanskeliggør eksporten, inflationen er faldende, dollaren er forholdsvis svag, og olien er fortsat dyr. I alle undersøgelser - den seneste er OECD's - sænkes prognoserne for den økonomiske vækst i Europa for 2007 og 2008.
For det andet ulovlig indvandring. Det er et alvorligt problem, som bl.a. Euromedministerkonferencen har forsøgt at løse i løbet af de forløbne seks måneder. I den handlingsplan, som blev vedtaget på topmødet med Afrika, så jeg også henvisninger til tilbagetagelsesaftaler og andre instrumenter, men vil de løfter blive opfyldt? Hvor længe har EU ikke forhandlet om tilbagetagelsesaftaler med visse middelhavslande?
Desuden afhænger ulovlig indvandring ikke kun af samarbejde med tredjelande. Vi skal også overholde vores egne forpligtelser, f.eks. hvad angår Frontex. Endvidere er den reelle udvidelse af Schengen, som Det Europæiske Råd skal bekræfte på fredag, også ensbetydende med udvidelse af de ydre grænser. Jeg håber, at myndighederne og de embedsmænd, der har ansvar for de nye grænser, kan klare den udfordring, som ulovlig indvandring er.
Til sidst terrorisme. Truslen varer ved. Der er de seneste trusler fra al-Qaeda-ledere, der er gårsdagens blodige angreb i Algier, og jeg vil minde Dem om, hvad der skete i Frankrig i sidste uge med ETA.
Det glæder mig, at der under det portugisiske formandskab er blevet gjort forsøg på at besætte stillingen som europæisk antiterrorkoordinator, som af uforklarlige årsager har været ledig i over seks måneder. Hvis der tilfældigvis manglede beføjelser eller ressourcer, var reformen af traktaten bestemt en forsømt mulighed for at styrke denne post.
Endelig håber jeg, at Det Europæiske Råd vil insistere på hurtig behandling af det nye forslag fra Kommissionen om ændring af rammeafgørelsen om terrorisme for at inddrage tilskyndelse som en forbrydelse.
Paul Marie Coûteaux
(FR) Hr. formand! 2007 - dette år med tysk og portugisisk formandskab - vil gå over i den europæiske integrations historie som året for den endelige affærdigelse af Europas befolkninger og demokratiet.
Den traktat, der bliver undertegnet i morgen i Lissabon, er hverken forenklet eller konsensusbaseret. Den er hverken mere eller mindre end et opkog af forfatningstraktaten, som den franske nation forkastede. Alligevel fejrer de fleste af Dem den sammen med hr. Giscard d'Estaing.
Jeg må derfor give dem af mine franske kolleger, som støtter denne sminkede forfatning, en meget alvorlig advarsel. Traktatens bestemmelser skaber en ny stat. Den stat bliver presset ned over hovedet på borgerne mod deres vilje, og derfor vil den ikke have nogen legitimitet. Konsekvensen er temmelig klar og frygtelig: EU's organer og de tekster, som de udarbejder, skal betragtes som ulovlige. Derfor påhviler der os inden længe en presserende pligt i henhold til folkeretten, nemlig pligten til ulydighed. Jeg har ikke mere at sige.
Manuel Lobo Antunes
Hr. formand, fru næstformand i Kommissionen, mine damer og herrer! Jeg vil i mit afsluttende indlæg kort komme ind på et spørgsmål, som er blevet rejst flere gange, er af største betydning, og naturligvis er på EU's udenrigspolitiske dagsorden og sandsynligvis vil vedblive med at være et prioriteret område i de kommende uger og måneder. Jeg tænker på spørgsmålet om Kosovo. Jeg vil kort redegøre for det portugisiske formandskabs holdning til dette afgørende spørgsmål.
Efter at Ahtisaariplanen var forelagt for Sikkerhedsrådet, var det efter vores opfattelse meget vigtigt, at EU, Rusland og USA dannede en trojka med henblik på i meget tæt forbindelse med parterne at forsøge at finde løsninger, som parterne kunne acceptere. Der var to hovedmål, nemlig målet om at undersøge visse aspekter ved Ahtisaariplanen, som kunne og burde undersøges. Samtidig er vi og EU sikre på, at vi har gjort alt for at muliggøre, at der kunne findes en forhandlingsløsning på spørgsmålet om Kosovos fremtid. Det havde vi 120 dage til.
Vi ved nu, og det er et offentligt kendt faktum, som trojkaen også har udtalt sig om, at det var umuligt for parterne at blive enige om Kosovos fremtidige status, men alt er ikke tabt. For det første må vi notere os det glimrende klima, den glimrende atmosfære mellem trojkaens parter og i forbindelserne mellem trojkaen og parterne. For det andet var det, som vi håbede og forventede, muligt at undersøge nogle af de aspekter, der er fremhævet i Ahtisaarirapporten, og på det grundlag opstod der naturligvis nye punkter, hvorpå der var enighed. For det tredje er der et meget vigtigt aspekt, som måske ikke har fået tilstrækkelig opmærksomhed, nemlig at parterne blev enige om ikke at gribe til voldelige midler for at afgøre spørgsmålet om Kosovos fremtidige status. Vi lægger stor vægt på dette politiske tilsagn, og vi håber naturligvis bare, at det vil blive overholdt.
Processen er blevet henvist til FN igen og vil endnu en gang blive drøftet i Sikkerhedsrådet. Vi må ikke glemme, at FN spiller en afgørende rolle i denne sag. Men hvis det viser sig at være umuligt på FN-plan for medlemmerne af Sikkerhedsrådet at blive enige om en løsning, der bestemmer Kosovos fremtidige status, er vi ikke i tvivl om, at det internationale samfund og navnlig EU vil være nødt til at træffe beslutninger, der som bekendt bliver komplekse og muligvis vanskelige.
Tre bemærkninger i denne forbindelse er af afgørende betydning for det portugisiske formandskab og vil blive af afgørende betydning for Portugal som medlemsstat i EU efter den 1. januar. Det drejer sig naturligvis først og fremmest om at fastholde medlemsstaternes enhed. Efter vores opfattelse er det meget vigtigt, at der, når vi bliver opfordret til at træffe en beslutning, og vi gør det, er tale om en fælles beslutning. Vi skal vise en samlet front. Det er efter vores mening helt afgørende. Det, vi ikke ønsker at se og vil gøre alt for at undgå, er, at Europa bliver splittet i spørgsmålet om Kosovo, som det har været det tidligere i forbindelse med utallige internationale situationer, vanskelige internationale spørgsmål, der medfører store ansvar. Derfor skal enhed være vores parole.
For det andet skal EU påtage sig sit ansvar, for Kosovo er frem for alt et europæisk problem, vores problem, og selv om det er klart, at vi regner med alle vores internationale partnere, når der skal findes en løsning på dette problem, kan Europa ikke vende Kosovo ryggen, det skal fuldt ud påtage sig sit ansvar for et europæisk problem, og ved formandskabets afslutning mener jeg, at EU er helt bevidst om dette og om, at det skal spille en ledende rolle i denne sag.
For det tredje må vi ikke gøre noget uovervejet. Vi må nøje overveje konsekvenserne af alle de beslutninger, vi træffer, vi skal naturligvis forsøge at opnå konsensus under alle omstændigheder og i alle situationer, og vi skal naturligvis også indtage en klar holdning til dette spørgsmål og viderebringe den holdning meget åbent og klart til alle partnere, som også på en eller anden måde er involverede i spørgsmålet om Kosovo.
Endelig skal enhver løsning på spørgsmålet om Kosovos fremtidige status altid og under alle omstændigheder respektere de værdier og principper, som EU bygger på, dvs. fred og regional stabilitet og naturligvis også respekt for retsstatsprincippet, respekt for demokratiet og respekt for menneskerettighederne.
Der findes ingen anden referenceramme for løsningen på Kosovoproblemet, og vi må under ingen omstændigheder glemme, at EU tilbød landene på det vestlige Balkan og navnlig Serbien et fast og utvetydigt europæisk perspektiv, og det skal vi også samarbejde med parterne om. Parterne skal vide, at det er deres naturlige kald at være i Europa. Lad os håbe, at EU i forbindelse med afgørelsen af det vanskelige spørgsmål om Kosovo - og vi må ikke gøre os nogen illusioner, dette er et komplekst og vanskeligt spørgsmål - vi har som sagt ikke noget alternativ, at EU under alle omstændigheder og til trods for alle de uenigheder, der måtte være om specifikke problemer, fastholder enheden. Det er grundlæggende og afgørende for EU's troværdighed og troværdigheden af dets optræden udadtil. Det var kort sagt det, jeg ville sige om Kosovo.
Til sidst håber, at De tilgiver og forstår, at jeg slutter af med en personlig bemærkning: Dette er sidste gang, jeg deltager i en debat i Europa-Parlamentet som repræsentant for det portugisiske formandskab. Det er en afsked, som ikke kan finde sted, uden at jeg giver udtryk for min anerkendelse af og taknemmelighed over den støtte, som Europa-Parlamentets formand og medlemmer altid har ydet mig. Sammen med og gennem Dem har jeg lært, hvor vigtigt Parlamentet er for at styrke demokratiet i EU og naturligvis også for at styrke lovligheden af de beslutninger, som vi træffer med henblik på at skabe et friere og mere velstående EU for Europas borgere.
Derfor takker jeg Dem mange gange. Jeg vil naturligvis også takke kommissærerne og deres personale og kommissionsformanden, som ofte har deltaget i disse debatter sammen med mig, og som jeg kunne blive enig med om mange ting i forbindelse med vores arbejde, mål og bestræbelser.
Jeg vil også takke Europa-Parlamentets tjenestemænd og navnlig mine landsmænd, som arbejder her. Til sidst vil jeg takke mine tolke, de portugisiske tolke, som jeg er meget stolt af. Jeg vil slutte af med det engelske udtryk: "I will miss you all” eller på portugisisk: "Já sinto saudades”.
Formanden
Obrigado, hr. rådsformand. Vi ses i Lissabon i morgen, og i næste uge vil De være her igen sammen med formanden for Rådet, José Sócrates, men da dette var Deres sidste tale på et plenarmøde, takker jeg Dem på vegne af Parlamentet. Jeg kan bekræfte, at vores samarbejde med Dem har været en fornøjelse og frem for alt en stor succes.
Margot Wallström
Hr. formand! Mange tak for denne vidtrækkende debat, som jeg tror vil være et værdifuldt bidrag til mødet i Lissabon og topmødet i Bruxelles.
Jeg vil koncentrere mig om nogle få områder, der er blevet nævnt i formiddag, og jeg vil begynde med Lissabontraktaten og chartret. For det første mener jeg, at det portugisiske formandskab, ligesom det tyske formandskab før det, fortjener stor anerkendelse for at have bragt os frem til dette punkt. Undertegnelsen i Lissabon i morgen vil understrege alle underskrivernes tilsagn om, at de vil bestræbe sig på at få traktaten ratificeret.
Jeg vil også benytte lejligheden til endnu en gang at takke Parlamentets repræsentanter for deres bestræbelser på at give EU mulighed for at løse sine institutionelle problemer. Kommissionen har naturligvis også været aktivt engageret igennem hele denne lange procedure, ikke mindst gennem Borgernes Dagsorden og tilgangen i to spor, som kommissionsformand Barroso nævnte tidligere. De af Dem, der siger, at EU, når alt kommer til alt, fungerer selv uden disse ændringer, må ikke glemme, at der er en række nye elementer i denne reformtraktat, som vil hjælpe os med og helt klart give os mulighed for at håndtere klimaændringerne og hele energiudfordringen mere effektivt og sikre større åbenhed gennem offentlige rådsmøder og de nationale parlamenters øgede indflydelse. Derfor mener jeg også, at den vil hjælpe os med at blive mere gennemsigtige, åbne og demokratiske.
Uanset hvilken ratificeringsprocedure de forskellige medlemsstater vælger, er vi alle sammen forpligtede til at kommunikere med borgerne. Det skal vi naturligvis gøre i partnerskab og med respekt for de forskellige behov og ønsker, som medlemsstaterne har givet udtryk for under denne debat. Jeg mener, at proklamationen af chartret i dag også er symbolsk for et andet vigtigt resultat af forhandlingerne, et symbol på, at chartret - bortset fra særlige ordninger i to medlemsstater, når traktaten træder i kraft - vil være juridisk bindende og garantere de europæiske borgeres grundlæggende rettigheder.
Det andet punkt, jeg vil nævne, er refleksionsgruppen, for jeg mener, at vi må sørge for, at den sætter fokus på fremtidens politiske udfordringer og ikke hovedsageligt på institutionerne. Den skal sætte fokus på den europæiske befolknings forventninger, og jeg håber også, at denne gruppe vil være repræsentativ for den mangfoldighed, der er i dagens Europa.
Min tredje bemærkning drejer sig om migration. Jeg mener, at en integreret tilgang til migration omfatter en blanding af EU-politikker og nationale politikker. Den kræver sammenhæng mellem vores politikker for lovlig og ulovlig migration. Den omfatter tiltag inden for bl.a. udviklingspolitik, social integration, fri bevægelighed, grænsesikkerhed og visa. Det er glimrende, at dette Europæiske Råd også vil drøfte disse ting globalt, men jeg mener, at Parlamentet kan yde et vigtigt bidrag til den diskussion. Som kommissionsformanden sagde, fungerer Lissabonstrategien, og jeg mener, at det er noget, som hele Parlamentet bør glæde sig over. Der er også enighed om, at der som led i strategien skal træffes foranstaltninger for at sikre bæredygtig udvikling på alle planer. Det gælder f.eks. flexicurity, social inddragelse og klimaændringer. Hvis vi kan blive enige om den politiske kurs, kan vi opnå et reelt politisk engagement i at løse de reelle problemer, som nogle af Dem har nævnt.
Til sidst vil jeg om Kosovo, som mange af Dem har nævnt, sige, at Kommissionen deler de bekymringer over situationen i Kosovo, som en række medlemmer har givet udtryk for, og EU har gjort alt for at opnå en forhandlingsløsning, men nu står det klart, at status quo er uholdbar, og at FN's Sikkerhedsråd må behandle spørgsmålet den 19. december. Det Europæiske Råd må vurdere situationen, og det bør bekræfte EU's tilsagn om at afklare spørgsmålet om Kosovos status og spille en førende rolle i forbindelse med gennemførelsen af en løsning, hvor rammen, som mange af Dem har nævnt, vil være det europæiske perspektiv for hele regionen.
Endelig sætter dette Europæiske Råd sammen med undertegnelsen af traktaten og proklamationen af chartret måske ikke punktum for begivenhederne i 2005, men det markerer begyndelsen på en ny fase af EU's udvikling. Vi har taget ved lære af 2005, og jeg håber, at vi kan indlede Unionens næste 50 år langt mere fortrøstningsfuldt.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Janusz Lewandowski  
Forberedelserne af EU's topmøde i december i Bruxelles finder sted i en bedre atmosfære end forventet. Det skyldes utvivlsomt godkendelsen af reformtraktaten og udsigten til, at den kan vedtages uden problemer i Lissabon. Det kompromis, der blev opnået i Polen - som bestod i at fastholde den forrige regerings holdning til chartret om grundlæggende rettigheder for ikke at bringe hele traktaten i fare - har haft stor betydning.
Det skal imidlertid understreges, at den atmosfære, der er skabt omkring den nye traktat, i for høj grad har kædet dens vedtagelse sammen med EU's overlevelsesmuligheder. EU har efter udvidelsen i 2004 og Bulgariens og Rumæniens tiltrædelse - dvs. med 27 medlemsstater - fungeret på grundlag af Nicetraktaten. Vedtagelsen af de finansielle overslag 2007-2013 har bevist, at det fungerede effektivt. De blev ganske vist vedtaget med visse vanskeligheder, men der blev opnået enighed om beløbene, som synes at være det vanskeligste spørgsmål og derfor er en prøve på de gældende institutionelle bestemmelsers anvendelighed.
Til trods for denne og andre aftaler blev der kunstigt skabt et indtryk af krise i EU. Det medførte, at borgene blev mere skeptiske over for de europæiske institutioner og over for det formålstjenlige i yderligere udvidelse. Denne farlige spiral, som til en vis grad blev standset i andet halvår af 2007, bør være en lærestreg og en advarsel for fremtiden.
Silvia-Adriana Ţicău  
Undertegnelsen af den nye traktat på Det Europæiske Råd den 13.-14. december medfører en reform af de europæiske institutioner, men den øger navnlig de europæiske borgeres beføjelse til at give udtryk for deres holdning til den europæiske lovgivning.
Efter at den nye traktat er ratificeret, vil medlemsstaternes parlamenter opføre Kommissionens lovgivningsmæssige forslag på deres egen dagsorden og dermed øge graden af demokrati i EU. Vi havde helst set, at et kapitel i denne traktat var selve Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Desværre er det kun knyttet som bilag til traktaten, men dermed er retsgrundlaget for at gøre dets bestemmelser juridisk bindende på plads. Chartrets seks kapitler garanterer retten til værdighed, frihed, solidaritet, lighed, retfærdighed og borgerskab. Vedtagelsen af dets bestemmelser vil forhindre enhver fremtidig forskelsbehandling af europæiske borgere på grund af nationalitet, etnisk oprindelse, religion, alder, køn osv.
Traktaten giver også EU mulighed for at fremme bekæmpelsen af klimaændringer på internationalt plan og sikrer alle EU's borgere passende social beskyttelse. EU er ikke udelukkende baseret på økonomiske kriterier. Vi skal opbygge et socialt Europa, der er baseret på solidaritet og økonomisk, social og territorial samhørighed.
Vedtagelsen af den nye traktat kræver enstemmighed i Rådet og dens ratificering i samtlige signatarstater inden juni 2009.
