
Cashman
). (EN) Fru formand, i kraft af min rolle som Labour-partiets talsmand for Nordirland vil jeg gerne drøfte en sag, som jeg er sikker på vil være velkommen. Parlamentet vil sikkert gerne høre nyheden om fredsprocessen i Nordirland og afvæbningen. Det er et godt eksempel på, hvad fredelige forhandlinger kan føre til.
Vi skal takke dem, som var involveret i de vanskelige tider under fredsprocessen og de igangværende forhandlinger. Jeg vil gerne fremhæve de involverede parters beslutsomhed, herunder David Trimble og ikke mindst parlamentsmedlem John Hume, som har kæmpet for fred i mere end tre årtier.

Formanden
 Hr. Cashman, jeg glæder mig så meget desto mere over denne gode nyhed, eftersom jeg var på officielt besøg i Irland i sidste uge, og vi gik selvfølgelig alle og ventede på denne nyhed. Jeg takker for Deres indlæg.

McKenna
Fru formand, som De hørte tidligere på ugen, var jeg i Skotland for at protestere imod atomubådsbasen Trident, hvor jeg blev arresteret. Hvad er status for vores immunitet i andre medlemsstater? Det var min opfattelse, at vi ikke kunne blive arresteret under sådanne omstændigheder.
Jeg har ikke noget imod det skotske politi. De var yderst høflige. De kendte godt til begrebet fredelig demonstration. Måske burde de træne politiet i f.eks. Genova og vise dem, hvordan man behandler fredelige demonstranter.
Hvad er status for vores immunitet? Jeg forstyrrede ikke opretholdelsen af ro og orden, men prøvede at opretholde freden ved at hjælpe verden af med atomvåben. For det andet vil jeg gerne vide, om min immunitet ikke gælder, når jeg befinder mig i et andet land?

Formanden
 Fru McKenna, jeg var naturligvis blevet informeret om Deres situation, og jeg er glad for at se, at De er vendt tilbage til os. Vi vil foretage en dybtgående undersøgelse af situationen med hensyn til protokollen. Jeg vil naturligvis om påkrævet træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre en ordentlig beskyttelse af parlamentsmedlemmerne.

McCarthy
Fru formand, efter det indlæg, som udspringer af ren egeninteresse, vil jeg gerne vende tilbage til dagens mere vigtige emner. Jeg støtter min kollega hr. Cashman, og vil især påpege, at Parlamentet altid aktivt har støttet freds- og forsoningsprocessen i Nordirland. Det har været en lang og til tider usikker vej mod fred, og det ved ingen bedre end vores egen nobelprisvinder John Hume.
Jeg voksede op i Nordirland i skyggen af vold, terror og trusler. Vi er nået til yderligere en milepæl ved genoprettelsen af freden for kommende generationer. Derfor vil jeg gerne bede Dem om på vegne af Europa-Parlamentet at skrive til de involverede og lykønske dem med dette store initiativ. Jeg håber også, at det belgiske formandskab gør det samme på vegne af Rådet for de 15 medlemsstater.

Formanden
 Fru McCarthy, jeg vil meget gerne gøre, som De beder mig om. Jeg kan sige Dem, at alle de personer, jeg har mødt, har været mere end klar over, hvor meget Europa-Parlamentet altid har bidraget til fredsprocessen i Nordirland.

Beazley
Fru formand, jeg ønsker ikke at forsinke forhandlingerne, men jeg vil gerne følge op på et punkt, som har været nævnt flere gange, om parlamentarisk immunitet. Jeg kan tage fejl, men det er min opfattelse, at formålet med parlamentarisk immunitet sigter mod at give medlemmerne af Parlamentet - og dette gælder kun i Parlamentet - mulighed for frit at repræsentere deres vælgere. Det er ikke sådan, at man nødvendigvis kan repræsentere sine egne holdninger på hvilken som helst måde, man ønsker. Med andre ord, når man er uden for Parlamentet, er man som alle andre. Man er på egen hånd.

Formanden
 Fru Beazley, som De ved, er disse immunitetsspørgsmål altid meget ømtålelige, og vi har betroet opgaven til vores kollega hr. Duff. Jeg foreslår, at han samtidig undersøger de helt igennem interessante aspekter, som De netop har rejst spørgsmål om fra forskellige sider, for at vi når frem til en så udtømmende rapport som muligt om situationen. Jeg takker hr. Duff for at ville færdiggøre sin undersøgelse.

Santini
Fru formand, som italiener vil jeg gerne takke fru McKenna for, at hun opfordrer det italienske politi til at bruge det skotske politi som forbillede. Jeg vil også gerne give udtryk for min solidaritet efter hendes uheldige oplevelse, og jeg værdsætter hendes sociale engagement. Jeg vil gerne sige tak på det italienske politis vegne, men jeg tror ikke, at det behøver at se sig om efter nogen særlige forbilleder i Europa. Når det skotske politi var høfligt og korrekt, havde det sandsynligvis den årsag, at det ene politikorps skal bruge det andet politikorps som forbillede, men at demonstranterne måske også burde bruge andre demonstranter som forbillede. Det, jeg mener, er, at politiet var høfligt og korrekt, fordi de demonstranter, der var sammen med fru McKenna, utvivlsomt ikke brugte demonstranterne i Genova som forbillede.

Formanden
Tak, kære kollega.

Det Europæiske Råds møde (Gent, den 19. oktober 2001)
Formanden
 Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Det Europæiske Råd og Kommissionen om mødet den 19. oktober 2001 i Gent.

Verhofstadt
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, traditionen tro skal jeg i dag, få dage efter Rådets møde i Gent, berette om de drøftelser, vi har ført. Men bare rolig, jeg skal nok gøre det kort og sagligt.
Rådets møde i Gent var faktisk allerede det andet møde under det belgiske formandskab, og det var ligesom det forrige møde den 21. september i Bruxelles i høj grad påvirket af følgevirkningerne af angrebene i New York og Washington, hvilket er logisk.
Vi vil aldrig glemme begivenhederne den 11. september, og i mellemtiden er det internationale samfund og den internationale alliance imod terrorisme også kommet i aktion. Som De ved, var det oprindelige formål med topmødet Gent, at det skulle være et uformelt møde om udvidelsen af Unionen og især om Laeken-erklæringen, som senere i år skal strukturere og lancere debatten om Europas fremtid. Det var endvidere vores oprindelige hensigt at lave en sidste evaluering om indførelsen af euroen.
Jeg mente, at Rådet som en slags god familiefar skulle undersøge, om alle forberedelserne til en vellykket introduktion af den europæiske fælles mønt blev truffet. Men som det ofte sker - det har jeg i hvert fald hørt fra mennesker, som har meget større erfaring som rådsformænd - har den aktuelle situation delvis ændret dagsordenen, hvilket er berettiget.
Begivenhederne den 11. september er af meget stor betydning, og jeg mener, at det hver dag bliver mere og mere klart, at verden aldrig vil blive den samme efter den 11. september. En ny global orden er på vej, en ny multipolær verden, inden for hvilken EU skal spille en mere prominent rolle. I går havde jeg mulighed for at komme med en første udtalelse herom i Polen ved åbningen af Eurocolleges universitetsår. Men store udtalelser er naturligvis én ting. Det er en helt anden opgave virkelig at få EU til at optræde som en helhed i denne krise. For en måned siden, præcis den 21. september, lykkedes det Unionen at indtage én klar, ensartet og fælles holdning. Samtidig vedtog vi en vidtgående og detaljeret handlingsplan til bekæmpelse af terrorisme. Af Rådets sluterklæring fra sidste fredag i Gent fremgår det, at vi helt har kunnet bibeholde denne fælles fremgangsmåde. I den fælles fremgangsmåde er tre elementer meget vigtige, og dem vil jeg gerne understrege. Vi støtter uden omsvøb militæraktionerne, som startede den 7. oktober. De legitimeres af Sikkerhedsrådets resolution 1368, og i den forbindelse er det af største betydning, at civilbefolkningen ikke rammes. Vi ønsker ligeledes, at der etableres en almindelig, stabil og repræsentativ regering i Afghanistan efter konflikten, som respekterer menneskerettighederne. En sådan regering skal kunne påregne fuld støtte fra EU ved genopbygningen af landet.
I mellemtiden skal Unionen mere end nogensinde før gøre en indsats for den humanitære hjælp til de mange millioner afghanske flygtninge. Vores engagement i den forbindelse er, at intet land i regionen må blive offer for konflikten på grund af tilstrømningen af hjemløse. Rådet gav i øvrigt formandskabet mandat til at besøge regionen for at få politisk støtte til at erstatte Taleban-styret.
Den hurtige og fuldstændige gennemførelse af handlingsplanen til bekæmpelse af terrorisme er det andet element, som jeg ønsker at understrege. Med hensyn til indførelsen af en europæisk arrestordre tillader jeg mig at tale om et gennembrud. Afskaffelsen af princippet om dobbelt strafbarhed blev nu vedtaget af hele Rådet og ikke kun for terrorhandlinger, men ligeledes for alle andre alvorlige forbrydelser. Med hensyn til listen over terrororganisationer besluttede man, at den skal være færdig og fastsættes inden årets udgang. Rådet behandlede tillige forslagene fra vore amerikanske partnere, og man blev enig om at forstærke handlingsplanen om nødvendigt.
Endelig fik Kommissionen og Rådet til opgave at udarbejde et kooperationsprogram mellem medlemsstaterne til bekæmpelse af terror begået med biologiske og kemiske våben. I det program skal der bl.a. udpeges en europæisk koordinator for civilbeskyttelsesforanstaltninger.
For det tredje er der Unionens mere aktive rolle ved forebyggelsen og bekæmpelsen af urokilder og konflikter. Javier Solana, Louis Michel, undertegnede og naturligvis Kommissionen vil forsøge at sætte en ny dialog i gang i landene i Mellemøsten eller, fru formand, at skabe betingelser for at genoptage fredsprocessen. Rådet har i den forbindelse i fredags givet et klart signal om, at fred kun er mulig på basis af to stater. Rådet har endvidere advaret om at smelte terrorisme og det islamiske samfund sammen til ét. Dialogen mellem Europa og det arabiske og islamiske samfund skal tværtimod intensiveres. Tillad mig at sige, fru formand, at de klare beslutninger fra i fredags også relativerer "episoden" omkring det forudgående møde mellem den franske præsident, den britiske premierminister og den tyske forbundskansler. Indtrykket af dannelsen af en bestyrelse, et indtryk, som nok ikke ville være opstået, hvis mødet havde fundet sted et andet sted eller på et andet tidspunkt, blev ført tilbage til dets reelle proportioner, efter at de tre ledere over for mig bekræftede, at det drejede sig om et møde om lutter teknisk-militære spørgsmål. Jeg accepterede denne forklaring, bl.a. for at undgå, at sagen kom til at dominere rådsmødet i Gent, og jeg har gentaget i Rådet, at det er de 15 medlemsstater, som sammen fastlægger Unionens holdninger.

(FR) Fru formand, forhandlingerne sidste fredag begrænsede sig ikke til den aktuelle verdenssituation. Arbejdsmødet fredag eftermiddag stod ligeledes i den økonomiske situations og den nært forestående fysiske indførelse af euroens tegn.
Den nedgang i væksten, der allerede var begyndt før den 11. september, skal vi huske på, samt usikkerheden på længere sigt opfordrer faktisk til forsigtighed. Det økonomiske grundlag forbliver imidlertid sundt, hvilket har indbudt til forsigtig optimisme hos såvel Rådet som mig.
Det er vigtigt, at Europa - som ikke råder over budgetoverskud - overholder stabilitetsaftalen. Den svage inflation og den permanente lønmoderation giver mulighed for at skabe lidt spillerum på pengefronten. Vi skal imidlertid forstærke vores bestræbelser på en strukturreform og fremme Lissabon-processen for at styrke EU's vækstmuligheder.
Hvad angår den fysiske indførelse af euroen, går det godt med forberedelserne. Vi er imidlertid stødt på en række vanskeligheder, særligt hvad angår forberedelsen hos de lokale myndigheder og de små virksomheder. Vi skal desuden forsøge at undgå negative konsekvenser for forbrugerne.
Den fysiske indførelse af euroen må ikke medføre prisforhøjelser. Det Europæiske Råd har for øvrigt bedt Økofin-Rådet om at sørge for, at de gældende tariffer for grænseoverskridende finansielle transaktioner reduceres og afstemmes med de nationale tariffer via en forordning inden Laeken-topmødet.
Under anden halvdel af vores møde drøftede vi EU's fremtid og Laeken-erklæringen. Jeg mener at kunne bekræfte, at vi har oplevet konkret fremgang på området. Der er for øjeblikket stor konsensus - som også var genstand for et udtrykkeligt krav fra Europa-Parlamentet - om princippet om et konvent. Arbejdet med dette konvent kan begynde i løbet af marts 2002. Denne fremgangsmåde ser nu ud til at være afgjort. Et andet afgjort element er ansøgerlandenes hele og fulde deltagelse i konventet, uden at de imidlertid - og det siger sig selv, tror jeg - kan ændre på forslag, som De 15 allerede har opnået en enstemmig aftale om. Et meget snævert præsidium og begrænsede delegationer synes også i mine øjne at være nøglen til konventets succes. Jeg planlægger i øvrigt inden for den nærmeste fremtid at invitere Udvalget om Konstitutionelle Anliggender og EU's ordførere for Den Europæiske Unions fremtid for at opnå en direkte og detaljeret meningsudveksling med dem på dette punkt.
Jeg tror, fru formand, at Laeken-erklæringen skal være en ikke-konventionel erklæring, der især skal fungere som inspirationskilde. Den skal først og fremmest baseres på en kritisk analyse for derefter at undersøge de egentlige udfordringer for en udvidet og ansvarlig Union, herunder bl.a. en ny fordeling af kompetencer i begge retninger - det vil sige både til EU og til medlemsstaterne - en løsning på spredningen af instrumenterne i EU, mere demokratiske institutioner - der bl.a. sikrer en fuldstændig fælles beslutningsprocedure med Europa-Parlamentet - starten på en procedure, der leder til en opdeling af traktaten i en grundlæggende traktat og flere gennemførelsestraktater, og endelig en ny plads og en ny rolle til EU i verden. Jeg tror, at vi skal undgå tabuer og lukkede døre på konventet.
Vi har ligeledes - og endelig, fordi det var den sidste del af vores opgave - i Gent opstillet en oversigt over vores fremskridt i forhandlingerne med ansøgerlandene. Kommissionsformand Prodi har fremlagt en positiv redegørelse om emnet. Jeg tror ikke, at der er nogen grund til at frygte, at den fastsatte tidsplan ikke bliver overholdt. Men under alle omstændigheder har jeg intentioner om på Det Europæiske Råds møde i Laeken at give en supplerende meddelelse til ansøgerlandene. Under mit møde i går med den nye polske premierminister opfordrede jeg ham til at fordoble sine ihærdige anstrengelser for at sikre, at Polen kan finde den plads i forhandlingerne, som landet har fortjent. For efter den 11. september er udvidelsen mere nødvendig end nogensinde før.
Tillad mig nu at opstille en overordnet resultatopgørelse for Rådet. Der er fortsat ro i gaderne. Og Gent er endda en by, der er mere end rebelsk - det kan jeg sige Dem, og det ved jeg med sikkerhed, for jeg bor der. Måske er det Charles Quint, som er født der, der er årsagen! Under alle omstændigheder vil jeg især fortsætte dialogen med antiglobalisterne. Jeg tror godt, at jeg kan sige, at begrebet "antiglobalisme" i øvrigt er unøjagtigt. Vi skal bevæge os i en anden retning - ikke mod globalisme eller blind antiglobalisme, men derimod en styret globalisme. En anden globalisme, nemlig en etisk globalisme. Fru formand, det er grunden til, at jeg organiserer en diskussionsdag om dette emne på universitetet i Gent den 30. oktober.
Fru formand, mine damer og herrer, det næste Europæiske Råd finder sted om præcis 50 dage. Gent var et rigtigt uformelt Råd, der helt sikkert vil hjælpe os til at gøre store fremskridt i Laeken, det vil sige til at udvikle en fælles asyl-, indvandrings- og retspolitik, erklære den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik operationel, komme tættere på udvidelsen og - hvad der betyder mest for mig - vedtage en ambitiøs erklæring om Europas fremtid.

Prodi
Fru formand, hr. premierminister, mine damer og herrer, først vil jeg gerne sige, at vi i de seneste dage endelig har fået en god nyhed, som Kommissionen glæder sig meget over, nemlig at Irlands republikanske hær er begyndt at nedlægge våbnene i henhold til langfredagsaftalen. Kommissionen vil følge opmærksomt med i styrkelsen af Nordirlands fredsproces, som også sker via vores Peace-program.
Efter de voldsomme angreb, der fandt sted den 11. september på USA - vores historiske allierede - har EU afgivet et offentligt løfte om sit uforbeholdne samarbejde i den indsats, der gøres i øjeblikket for at stille dem, der udførte, organiserede og stod bag disse handlinger, for en dommer, og for at stille dem til ansvar, som beskyttede dem, støttede dem og gav dem husly. Vi har således sikret USA's regering og befolkning vores fuldstændige solidaritet.
I de efterfølgende dage kunne jeg til min store tilfredshed se, at disse solidaritetseklæringer kom til udtryk i en hurtig og fælles europæisk indsats.
Chris Patten, den belgiske udenrigsminister Louis Michel og Javier Solana tog først til Washington og derefter til Pakistan, Iran, Saudi-Arabien, Egypten og Syrien for at deltage i oprettelsen af en verdensomspændende koalition mod terrorismen.
De europæiske myndigheder gik hurtigt i gang med at styrke samarbejdet mellem politiet og efterretningstjenesterne i EU og samarbejdet med politiet og efterretningstjenesterne i tredjelandene, navnlig i USA.
På baggrund af den undtagelseslovgivning, der er blevet vedtaget på EU-plan, har vi indefrosset terrormistænkte personers aktiviteter, og disse aktiviteter beløber sig til over 100 millioner euro.
Vi har udarbejdet ensartede standarder for hele Unionen for at gøre flyrejserne sikrere. Kommissionen har desuden stillet nogle forslag, der tager sigte på en fælles definition af terrorisme, et system med straffe, som er gældende i hele EU for forbrydelser i forbindelse med terrorisme, og en europæisk arrestordre. Disse forslag fik kraftig opbakning på Det Europæiske Råds ekstraordinære møde den 21. september.
Rådet bad ved den lejlighed EU-landene om, at de hver især - efter egen formåen - gav et bidrag til den nye verdensomspændende kampagne mod terrorisme. Og sådan blev det. Nogle lande mobiliserede og tilbød deres militære styrker, mens andre leverede informationer eller stillede deres luftbase til rådighed.
På trods af denne fælles indsats' vigtighed og succes fokuserede medierne først og fremmest på de enkelte landes initiativer. Dette slørede og ødelagde på en måde den igangværende debat om den konkrete rolle, EU skal spille som helhed på internationalt plan. Det er netop dette aspekt, som jeg gerne vil komme ind på i dag.
Lige siden min Kommission blev indsat, har det været en af dens målsætninger at styrke EU's tilstedeværelse på internationalt plan. Den nye situation i verden har gjort denne målsætning endnu mere tvingende nødvendig.
Hvis EU skal spille en hovedrolle på den internationale scene, skal EU nemlig kun tale med én stemme - en klar og kraftig stemme - og sørge for, at dets ord bliver fulgt op af en fælles indsats.
Det kan ikke benægtes, at EU har gjort fremskridt i den retning. Man behøver f.eks. blot at sammenligne de mange forskellige holdninger, som medlemsstaterne indtog under Golfkrigen for 10 år siden, med vores nylige stillingtagen til situationen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og med konsekvensen i vores aktuelle reaktion på terrorismen. Og her vil jeg gerne benytte lejligheden til at understrege, at det belgiske formandskab har gjort et glimrende stykke arbejde i den forbindelse. Det belgiske formandskab har hele tiden støttet EU's fælles målsætninger på en modig og kompetent måde.
Vi er dog stadig langt fra at have den egentlige fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som vi har så hårdt brug for. Derfor glæder det mig, at vi i EU's erklæring den 14. september afgav et offentligt løfte om at udvikle vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og sørge for, at EU virkelig kan gøre sig gældende og tale med én stemme.
En fælles politik er naturligvis ikke en enhedspolitik, som vedtages på samme måde i de enkelte medlemsstater, for hver medlemsstat har sin specifikke rolle. En fælles politik er en politik, som samler de enkelte landes kræfter omkring fælles målsætninger og med fælles instrumenter.
Var EU fraværende på dette punkt, sådan som nogle hævder? Mit svar er nej, selv om det er nødvendigt at skelne. Overalt, hvor der er en mulig og reel integration, reagerer EU med specifikke initiativer og passende løsninger. Dette er bestemt ikke overraskende, eftersom fællesskabsmetoden i de sidste 50 år har sikret en effektiv, hurtig og synlig indsats fra EU's side på alle de områder, hvor dette er muligt.
Det er på de mindre integrerede områder, hvor fællesskabsmetoden er fraværende eller næsten fraværende, at vi har det egentlige problem med effektiviteten af EU's indsats. Denne kendsgerning bør stimulere os til at forberede Unionens næste store politiske indsats med endnu større beslutsomhed.
En fælles politik sikrer samordningen mellem de forskellige nationale politikker i EU-sammenhæng og ud fra fællesskabsmetoden for at tjene EU's generelle interesser. Og når det gælder den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, har vi endnu ikke nået dette punkt, eftersom vi stadig ikke har opnået den nødvendige enighed. Vi befinder os i en overgangsfase, sådan som man siger. Men det er denne målsætning, vi skal stræbe efter ved allerede nu at skabe en politik, der er inspireret af den erfaring, vi har fået på fællesskabsplan, og ved at bruge de instrumenter, vi har til rådighed, på den bedst mulige måde.
For det første skal der gøres en fælles indsats. Jeg er derfor af den opfattelse, at en særskilt indsats fra nogle få landes side hverken er i tråd med de fælles interesser eller med de enkelte landes interesser, hvad enten der er tale om store eller små lande. I Gent konstaterede jeg, at ingen af medlemsstaterne ønsker at gå i denne retning, men det er Kommissionens pligt fortsat at være på vagt, hvilket er til gavn for alle.
For det andet er der beslutningstagningens konkrete institutionsmekanismer. Det er denne form for fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som vi skal udvikle, og det skal vi skynde os at gøre, idet vi tager højde for de positive ting, det allerede er lykkedes os at gennemføre, hvis vi virkelig ønsker at få ordentlig indflydelse på verdenssituationen efter den 11. september.
Jeg noterer mig med tilfredshed, at Europa-Parlamentets Udvalg om Konstitutionelle Anliggender havde nogle lange og meget indgående drøftelser om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiks konsekvenser for institutionernes og ikke mindst Rådets måde at fungere på.
Jeg glæder mig over de forslag, der stilles i hr. Poos' betænkning, og jeg vil gerne lykønske hr. Poos med de resultater, han har opnået i sin behandling af nogle så komplekse og vanskelige spørgsmål. Jeg håber, at Parlamentet vedtager alle disse forslag i dag, og at Rådet bestræber sig på at føre dem ud i livet så hurtigt som muligt. Kommissionen er rede til at samarbejde fuldt ud om at gå i denne fornuftige retning.
De erklæringer, der blev afgivet den 14. september, har betydelige konsekvenser for EU's udenrigspolitiske prioriteringer. På kort og mellemlangt sigt skal vi lægge endnu mere vægt på dialogen med den arabiske og islamiske verden, på fredsprocessen i Mellemøsten, som er centrum for de dramatiske begivenheder, vi oplever i øjeblikket, og på den fulde udnyttelse - og dette er vores opgave - af alle de muligheder, Barcelona-processen giver os.
Tiden er inde til at indlede en ny fase i Middelhavspolitikken. De resultater, man har opnået hidtil, har dog ikke været tilfredsstillende, men det har ikke altid været vores skyld, og ofte har det faktisk ikke været vores skyld. Nu skal vi udnytte alle de muligheder, vi har til rådighed, bedst muligt, så der sker et kvalitetsløft. Der skal sættes nogle konkrete målsætninger for Euro-Middelhavssamarbejdet, når det gælder den økonomiske integration og indførelsen af institutionsmekanismer, så vi kan træffe beslutninger i fællesskab.
Alle forventer desuden, at vi puster nyt liv i vores rolle i Mellemøsten. Vi skal gøre en konkret og fælles indsats for at tage denne vanskelige udfordring op, og det har vi mulighed for i dag.
Vi skal udvide vores horisont og tage vores handels- og samarbejdspolitikker med Pakistan, Indien, Iran, Saudi-Arabien og Golfstaterne op til fornyet overvejelse. Hvad Pakistan angår, har vi allerede taget nogle konkrete skridt i de seneste par dage.
Desuden bør vi efter min mening være klar til at reagere på lande som Libyens nye tegn på interesse og konkrete handlinger for at nå fælles målsætninger, f.eks. bekæmpelsen af sygdomme som aids. Det er noget helt nyt. Også i dette tilfælde er det EU, der har de stærkeste kort på hånden, når det gælder om at reagere på disse politiske signaler og hjælpe disse lande med at slutte sig til vores koalition.
Samtidig skal vi gøre en kraftig indsats for at føre en konsekvent og aktiv politik sammen med alle vores naboer, og det skal være et partnerskab, hvor der er taget højde for målsætninger, institutioner og midler, navnlig i vores forbindelser med Rusland og Ukraine, og et partnerskab, som sikrer en varig stabilitet på vores kontinent. I denne tid med forandringer er øjeblikket også inde til at styrke disse politikker.
Endelig skal vi genskabe tilliden på verdensplan, og en af vigtigste måder at gøre dette på i den nærmeste fremtid er at indlede en ny forhandlingsrunde i Verdenshandelsorganisationen.
Vi skal samtidig gøre en mere energisk indsats for at give de fattigste områder i verden en reel mulighed for bæredygtig udvikling. Jeg har tidligere sagt - og det vil jeg blive ved med at gentage - at vi skal styre globaliseringen og sørge for, at den kommer alle til gavn, både de rige og de fattige.
Vi europæere bør være stolte af de politikker, vi har ført for at forberede EU's udvidelse. Det er de eneste politikker for en demokratisk globalisering, man nogensinde har afprøvet i verden, og jeg vil gerne gentage, at det drejer sig om den eneste demokratiske globalisering.
Derfor skal vi på en energisk, modig og fantasifuld måde tage de globale problemer op, som giver næring til vreden og utilfredsheden, nemlig fattigdommen, de voksende indkomstforskelle og de efterhånden ubærlige økonomiske og sociale uligheder.
Dette lægger kimen til frustrationen og spændingerne i forholdet til Vesten. Sideløbende med koalitionen mod terrorisme skal der være en koalition for udvikling, og her kan EU's forbillede spille en vigtig rolle.
Mine damer og herrer, på Rådets ekstraordinære møde den 21. september anmodede man Kommissionen om at analysere de økonomiske følgevirkninger af terrorattentaterne. Det gjorde vi med det samme, og som premierminister Verhofstadt sagde, forelagde Kommissionen en rapport for Det Europæiske Råd i Gent.
Den europæiske økonomi var allerede ved at sætte tempoet tydeligt ned inden den 11. september. Den umiddelbare konsekvens af terrorattentaterne var en yderligere nedgang i forbrugernes tillid og en udbredt følelse af usikkerhed.
Der er dog forskellige positive faktorer, som vi skal holde os for øje, og som gør det muligt for os at imødegå det aktuelle chok med meget større sindsro, end det har været tilfældet tidligere under lignende omstændigheder.
For det første er der vores økonomis grundlæggende aspekter. Den europæiske økonomi - som på dette punkt adskiller sig fra USA's økonomi - er fri for handelsskævheder, og europæerne har stadig en stærkt positiv tendens til at spare op. Til forskel fra det, der skete under de tidligere kriser, er EU desuden i stor udstrækning blevet beskyttet mod eventuelle bølger af devalueringer og moddevalueringer af valutaerne takket være eksistensen af en solid og tillidsvækkende fælles valuta, nemlig euroen. Forestil Dem, hvordan situationen ville se ud i dag uden euroen! De sidste ugers begivenheder burde gøre os endnu stoltere af det kvalitetsløft, som euroen har givet os mulighed for at foretage.
For det andet har vi en plan. Vi er ved at iværksætte strukturreformer ud fra en strategi, der blev nøje fastlagt i Lissabon. Disse reformer er bestemt ikke fuldstændige, men den aktuelle krise burde gøre vores politiske beslutsomhed på at gennemføre dem endnu større. Jeg vil derfor gerne opfordre Parlamentet og Rådet til uden tøven at fremskynde vedtagelsen af alle de beslutninger, der blev truffet under og efter mødet i Lissabon for at gøre den europæiske økonomi mere effektiv.
Kun hvis det lykkes os at nå de allerede fastlagte mål og målsætninger, vil vi kunne minimere arbejdsløshedens omfang og varighed og maksimere vækstpotentialet på langt og mellemlangt sigt.
For det tredje har vi nogle instrumenter. Vi har indført en vigtig skattelovgivning, som stadig sikrer os et vist spillerum i denne fase med nedsat vækst. Problemet med samordningen af de økonomiske politikker er dog stadig yderst aktuelt i denne fase, og det skyldes de vedvarende vanskeligheder med også at anvende fællesskabsmetoden på dette område.
På den baggrund havde jeg to budskaber til Det Europæiske Råd. Mit første budskab var, at ud fra de oplysninger, der er til rådighed i øjeblikket, viser vores økonomi en reel modstandsdygtighed. Dette budskab er måske ikke optimistisk, men det er i hvert fald betryggende. Mit andet budskab var, at man under alle omstændigheder skal blive ved med at holde skarpt øje med økonomiens udvikling, ikke bare i EU og i eurozonen, men også på verdensplan. Hvis situationen ændrer sig, skal vi være klar til at gribe ind med de instrumenter, som vi er i besiddelse af.
Jeg vil endnu en gang gentage vigtigheden af, at vi samordner vores initiativer. Som følge af den nuværende integration bør alle aktioner samordnes inden for eurozonen og i EU. I den aktuelle usikre situation bør vi vise, at vi har samordnet vores indsats, og at vi har viljen til at anvende alle de instrumenter, vi har til rådighed.
Fru formand, hr. premierminister, mine damer og herrer, tiden er nu inde til det størst mulige sammenhold, den størst mulige beslutsomhed og den størst mulige fasthed. Lad os sørge for, at den frygtelige begivenhed den 11. september giver sig udslag i et varigt håb.
Vores befolkningers reaktion på begivenhederne for nylig viste, at EU's tilstedeværelse skal være større og ikke mindre. For at EU skal kunne holde sine løfter om solidaritet - solidaritet med USA, men også beskyttelse af den globale solidaritet - skal der finde en ægte fælles indsats sted fra EU-landenes side. Kommissionen vil fortsat bestræbe sig mest muligt på at arbejde i denne retning.
(Kraftigt bifald)

Poettering
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, vores gruppe støtter erklæringen fra Gent om terrorisme. Men vi siger også, hr. rådsformand, at ordene nu skal følges af handling. Det går ikke, at stats- og regeringscheferne for anden gang giver henstillinger, som så ikke gennemføres hurtigt af justits- og indenrigsministrene. Vi kræver hurtig handling nu, også fra justits- og indenrigsministrenes side! Frem for alt siger vi også, at det ikke kan fortsætte på denne måde, hvad angår det mellemstatslige samarbejde! Vigtige spørgsmål i indenrigs- og retspolitikken skal ligeledes være baseret på fællesskabsret. Her skal Kommissionen spille en central rolle i overvågningen og udførelsen af fællesskabsretten. Rådsformandskaberne skifter hvert halve år, og det giver ikke nogen kontinuitet. Men kontinuitet skal sikres gennem Europa-Kommissionen og de europæiske institutioner.
Jeg anmoder Dem som Belgiens premierminister også om, at spørgsmålet om de europæiske institutioners sikkerhed, herunder sikkerheden for Europa-Parlamentet i Bruxelles, langt om længe løses på en tilfredsstillende måde, både hvad angår proceduren og indholdet, hr. premierminister for Kongeriget Belgien!

Vi skal gøre Europas stemme tydeligere. Det var helt sikkert rigtigt, at enkelte personligheder fra EU opsøgte den amerikanske præsident. Jeg finder det dog ikke længere acceptabelt - heraf må vi drage konklusionerne for fremtiden, en krise er også altid en chance - hvis der f.eks. opstår den situation, at den amerikanske udenrigsminister træder frem foran tv-kameraet, og at vi sidder ved siden af med tre europæiske personligheder. Vi har brug for ét europæisk ansigt, som repræsenterer os i verden!
(Bifald)
Nu har vi dannet koalitionen mod terrorisme. Det støtter vores gruppe 100%. Men vi har også brug for en koalition nu til genopbygning af Afghanistan. Det har De taget stilling til, hvilket jeg hilser velkomment, hr. rådsformand. Afghanistan har lidt i 20 år! Vi skal fra Fællesskabets side også bestræbe os på internationalt plan på at give Afghanistan en god fremtid.
De og også kommissionsformanden har med rette talt om Det Nære Østen. Vores gruppe afviser det bevidste drab af mennesker - hvad enten det er i Palæstina eller i Israel. Vi opfordrer de implicerede parter til at sende et signal om fred. Vi kræver, at det fører til et samarbejde, at der er en palæstinensisk stat, og at israelerne kan leve inden for anerkendte og sikre grænser. Vi kræver af alle implicerede parter, at der tages initiativ til ikke at føre en politik efter "øje for øje, tand for tand"princippet, men en politik om samarbejde, fred og forståelse.
(Bifald)
Vi ser en vigtig udfordring i Middelhavsdialogen. Derfor har vi foreslået, at Euro-Middelhavsmødet finder sted i Bruxelles den 8. november. Jeg vil gerne takke formanden, fordi hun har gennemført vores fælles beslutning hurtigt på Formandskonferencen. Vi håber, at det sender et signal om samarbejde med den arabiske og islamiske verden.
Hr. rådsformand, hvad angår Laeken, er vi stort set enige med Dem. Men vi beder Dem garantere, at konventet ikke kun får til opgave at nedskrive optioner. Konventet har tværtimod til opgave at udarbejde et flertalsforslag. Så kan der naturligvis også være et mindretalsvotum i dette forslag. Det må dog ikke blive en uforpligtende forhandling. Det er ikke det, vi forventer på konventet, men derimod forventer vi et forslag, der så sættes til diskussion blandt stats- og regeringscheferne. Vi forventer også, at vi har et ikke alt for stort forsæde på dette konvent. Det er afgørende, at der er fem personer repræsenteret dér: formanden og repræsentanter for de fire berørte institutioner. Dette organ skal være et virkeligt ledelsesorgan, som fører dette konvent ind i en god fremtid. Vi vil gerne have en tidsplan for konventets arbejde, således at der i 2003 under italiensk formandskab kan afsluttes en traktat, som forhåbentlig også fører til den grundtraktat, som De har talt om.
Tillad mig at komme med en meget praktisk bemærkning. I Gent beskæftigede De Dem med bankoverførslerne mellem landene i EU. En sag, som efter manges opfattelse ikke er så vigtig. Men Parlamentet har med Peijs-betænkningen udarbejdet et forslag. Vi har understreget, at det ikke er acceptabelt, hvis der opstår disse store omkostninger ved overførslerne. Jeg synes, det er rigtigt, at også stats- og regeringscheferne har gjort denne sag til deres egen.
Tillad mig at komme med en sidste bemærkning. Der har været nogen irritation mellem rådsformandskabet og Kommissionen, hvilket er meget beklageligt, da der jo er tale om et belgisk rådsformandskab. Det drejede sig om en fælles optræden og om, hvem der siger noget hvor og hvornår. Der har været en vis irritation, fordi tre medlemsstater har mødtes. Jeg vil hverken slå det stort op eller ignorere det. Men jeg giver alle europæiske institutioner følgende at tænke over: Dette Europa er så kompliceret, at det ikke må være et tomhedens Europa, at det ikke må være et dominerende Europa, men at alle institutioner skal nærme sig hinanden. Det er vigtigt, at man forstår hinanden, og at man handler i fællesskab, for det handler om vores fælles europæiske fremtid.
Jeg håber, at den krise, som verden befinder sig i lige nu, fører de europæiske institutioner sammen og lader dem handle i fællesskab for Europa.
(Bifald)

Barón Crespo
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mine damer og herrer, efter Det Europæiske Råd i Gent er min gruppe forhåbningsfuld og bekymret. Forhåbningsfuld, fordi man i Nordirland begraver våbnene i cement, og bekymret, fordi vi kan se frem til en lang kamp mod global terrorisme, som vi skal føre med iver, udholdenhed og mod.
Det er en kamp, som ikke begrænser sig til det, der kan ses i fjernsynsudsendelserne, hvad enten de er fra al-Jazeera eller CNN. Vi skal beskæftige os med de modforanstaltninger, som FN har godkendt, men vi skal også gøre en stor indsats på det humanitære område, og hvad angår genopbygning og stabilisering af både Afghanistan og en stor del af den øvrige verden. EU kan spille en vigtig rolle i denne sammenhæng.
Hvad angår det, som formanden for Rådet har sagt om mødet i Gent, vil jeg minde om, at Det Europæiske Råd i Helsinki besluttede at oprette en hurtig udrykningsstyrke, som endnu ikke er operativ. Det forudgående møde mellem nogle medlemsstater var upassende.
Jeg mener også - og det er henvendt til både formanden for Rådet og formanden for Kommissionen - at vi skal vise, at vi hele tiden er enige, og når et Europæisk Råd er afsluttet, er det helt afgørende, at formanden for Kommissionen og formanden for Rådet sammen bekendtgør de vedtagne beslutninger.
Hvad angår forholdet mellem Det Europæiske Råd og de konkrete Råd, kan jeg fortælle Dem, at Europa-Parlamentet bestræber sig på at fremskynde behandlingen af de foranstaltninger, som de har foreslået, men det svarer ikke til den behandling, der finder sted i Rådet (retlige og indre anliggender). Hr. rådsformand, jeg råder Dem til inden Det Europæiske Råds møde i Laeken grundigt at læse betænkningen af min gruppefælle, hr. Poos, for han er den, der har størst historisk erfaring i Rådet. Han kan hjælpe Dem med at stille interessante forslag.
Hvad angår vores forbindelse med de muslimske lande og med den arabiske verden, mener vi, at det forum, som vi genindfører i begyndelsen af november, kan være en positiv faktor. Min politiske familie forsøger også at genoprette forbindelserne, og meddelelsen om det nye syn på Mellemøsten, hvor Unionen skal bidrage aktivt til løsningen af denne helt afgørende konflikt, er meget vigtig.
Jeg har en enkelt bemærkning til økonomien: Inflationen er faldende, der er margener, men EU's politik skal være aktiv og anticyklisk, og vi har stadig en Centralbank, som træffer beslutninger, og et Råd, som anbefaler. Det er nødvendigt med en økonomisk ledelse i Unionen. Og da De har sagt, at De vil tage til universitetet i Gent for at diskutere globaliseringen, beder jeg Dem om også at medbringe Europa-Parlamentets betænkning om reformen af det internationale finansielle system. Hvad angår Tobin-skatten, har Deres politiske venner stemt imod det, som Økofin foreslog, og min gruppe forelagde som et ændringsforslag.
Hvad angår spørgsmålet om Europas fremtid, vil jeg sige, at konventet ikke er en stillingskrig, men bør være en fælles indsats. Vi gør fremskridt, og De trækker Dem lidt efter lidt tilbage, og det er ikke godt. Jeg er glad for, at formanden for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender og ordførerne er blevet indkaldt. På vegne af min gruppe kan jeg fortælle Dem, at vi har to bekymringer. Den første er, at der skal være en ligelig fordeling mellem europæiske parlamentsmedlemmer og medlemmer af medlemsstaternes parlamenter i både konventet og formandskabet. Den anden er, at vi ønsker, at konventet skal tjene et formål, at det ikke bliver en snakke- eller diskussionsklub, men at det stiller fornuftige forslag.
Endelig skal forslagene samles i en beslutning på regeringskonferencen før valget i 2004, så vi kan leve op til vores forpligtelser i forbindelse med udvidelsen. Og hvad angår udvidelsen, er jeg nødt til at sige, hr. rådsformand - på det område har der også været nogle fortolkningsproblemer - at den endelige eksamen finder sted ved udgangen af 2001.
Det glæder mig, at De var i Polen i går. Jeg var der i lørdags, og jeg vil påpege, at det overrasker mig, at Unionens konservative begynder at sige, at Polen er blevet et problem, fordi et venstrefløjsparti har vundet. Polen var et meget større problem før, fordi det ikke havde en solid regering, og jeg mener, at selv om det altid er nødvendigt med en vis politisk erfaring, bør vi støtte Polen, som i øjeblikket har en stabil regering med en åbenbar vilje til at tage del i Unionens fremtid.

Cox
Fru formand, ligesom så mange af mine kolleger vil jeg gerne starte med at nævne den epokegørende begivenhed i Nordirland. IRA's bekræftelse om afvæbning har længe været et nødvendigt skridt. Det har været påkrævet længe, og nu, da det er en realitet, kan vi kun glæde os over det. Især efter den 11. september er det blevet stadig mere tydeligt, at det måtte komme. Jeg håber, at det repræsenterer en ny start, en genfødsel, en genoplivning af fredsprocessen i Nordirland, og at alle politiske aktører nu vil gribe muligheden for at grundfæste freden og gennemføre aftalen. Jeg tilslutter mig dem, som i dag har bedt alle institutioner om klart at udtrykke tilfredshed med udviklingen.
Hvad angår Det Europæiske Råds møde i Gent, vil jeg gerne sige til premierminister Verhofstadt, at min gruppe fuldt ud støtter de meget klare og utvetydige garantier om fuldstændig solidaritet med USA, som De har givet. Det er et vigtigt udtryk for solidaritet, men også et væsentligt udgangspunkt. Jeg gentager på vegne af min gruppe, at vi fuldt ud støtter dette. Når jeg ikke dvæler ved dette, skyldes det ganske enkelt, at jeg har et par enkelte spørgsmål til rådsformanden.
Vi har især haft en forholdsvis lang debat om den mulige humanitære krise. Hvad angår områder under talebanernes kontrol, kan vi naturligvis ikke bebrejde verdenssamfundet for Taleban-styrets modvilje mod at samarbejde med FN, ngo'erne m.fl. Dog vil jeg gerne vide, hvilke specifikke initiativer EU påtænker for at tilskynde Pakistan til at modtage flere flygtninge i lyset af EU's forpligtelse på dette område. Jeg erkender, at der er store problemer. Jeg er også udmærket klar over, at der allerede befinder sig 2 millioner afghanere eller flere i området. Kan vi ikke med vores økonomiske og organisatoriske kapacitet forsikre myndighederne om, at de ikke bliver ladt i stikken og ikke vil stå alene med regningen, hvis de åbner grænserne, for at dæmme op for krisen?
Jeg vil gerne vende blikket mod Ministerrådets rolle med henblik på en opfølgning af handlingsplanen om bekæmpelse af terrorisme. Jeg har særligt bemærket mig, at den strategiske ledelse, som blev tilbudt via Rådet på det ekstraordinære møde den 21. september. Der blev institutionerne direkte opfordret til at gribe muligheden og skride til handling. Jeg er glad for, at Kommissionen har taget Det Europæiske Råd på ordet og været hurtig til at fremlægge omfattende foranstaltninger til indefrysning af terrororganisationernes aktiver.
Jeg kan her i Parlamentet sige, at vi også greb muligheden inden for 24 timer efter modtagelsen i erkendelsen af, at det skal behandles i dette Parlaments levetid. Det er aldrig før sket i EU-lovgivningen. Det var således med en vis beklagelse, at jeg konstaterede, at hvis der opstod forsinkelser, så var det blandt Deres "linjechefer" fra Det Europæiske Råd til Ministerrådet.
Jeg har en række spørgsmål. Hvad påtænker Rådet at gøre vedrørende indefrysningen af aktiver? Jeg har i den forbindelse et væsentligt spørgsmål. Kan De forklare mig, hr. premierminister, hvad det betyder for kvaliteten af EU's forvaltningspraksis? Dybest set er det Rådets opgave at vise vejen. Kommissionen fulgte Rådets strategi, og Parlamentet fulgte efter. Spørgsmålet er: Hvorfor fulgte Ministerrådet ikke efter med samme beredvillighed?
Jeg har et sidste spørgsmål om konventet. Premierministeren har forklaret, at ansøgerlandene deltager. Det er jeg stor tilhænger af. Jeg beder premierministeren om i lyset af Helsinki-aftalen at præcisere, at alle ansøgerlande behandles på lige vilkår. Gælder invitationen også Tyrkiet? På baggrund af de principper, som blev præciseret i Helsinki, er det vigtig, at Tyrkiet medtages. Jeg ved godt, at vi ikke befinder os på forhandlingsstadiet, men Helsinki-aftalen fastlagde klare principper om lige behandling af ansøgerlandene.
Sammenfattende er mine spørgsmål følgende: Hvad gør vi med Pakistan og den humanitære bistand? Hvad fortæller eksemplet med indefrysning af aktiver os om kvaliteten af EU's forvaltningspraksis? Deltager Tyrkiet i processen?
Til slut vil jeg gerne sige, at det glæder mig at se, at kommissionsformanden og rådsformanden, i det mindste i dag, begge er i Parlamentet.

Lannoye
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, vi ved, at alle Europæiske Råd resulterer i både tilfredsstillende og skuffende målsætninger.
I rækken af tilfredsstillende målsætninger er der altid et vist antal gavmilde erklæringer, og i rækken af skuffende målsætninger er det som regel konkretiseringen af disse, der dukker frem.
Idet jeg begrænser mig til at tale om følgerne af attentaterne den 11. september og bekæmpelsen af terrorismen, vil jeg gerne på vegne af min gruppe fortælle Dem, hvad jeg synes om situationen. Vi kan være tilfredse med en erklæring, der siger, at den humanitære hjælp til Afghanistan og de omkringliggende lande er en hovedprioritet, men desværre tillader den konkrete opfølgning på erklæringen os ikke at være tilfredse.
Faktisk skal vi, hvis vi vil være konkrete og sikre en seriøs og uundværlig fødevarehjælp til de truede civilbefolkninger, leve op til ønskerne fra en hel række personer og ngo'er og stoppe bombardementerne. Der er faktisk tilstrækkeligt med fingerpeg og advarsler om en overhængende fare for en humanitær katastrofe her op til den afghanske vinter, der normalt er yderst streng.
Vi ved i dag, at civilbefolkningerne betaler dyrt for krigen, og når Rådet erklærer sin fulde støtte til militæroperationerne, fornægter det dette faktum.
Afholdelsen af et forudgående topmøde mellem stats- og regeringschefer i Gent viser tydeligt, ud over at det er - det er min personlige mening - en støbeform til afholdelsen af det egentlige topmøde, hvordan stats- og regeringscheferne prioriterer et militært samarbejde med USA over en fælles politisk løsning inden for Unionen og lader de humanitære, diplomatiske og alle andre former for initiativer komme i anden række.
Hvad angår forpligtelsen til at bekæmpe terrorisme og beskytte befolkningerne mod terrorhandlinger, siger det sig selv, at Rådet har forpligtet sig positivt, men det står klart, at det kræver en utvetydig definition af terrorisme til brug ved udarbejdelse af lovinitiativer for at undgå enhver form for uklarhed samt kriminalisering af samfundskritisk, men politisk og lovlig opførsel eller aktiviteter.
Vores gruppe har en række bekymringer i forbindelse med Unionens erklæring, hvori den siger sig rede til at forpligte sig til gensidige initiativer sammen med USA, bl.a. hvad angår bedre muligheder for retligt samarbejde og udlevering. Hvad angår udlevering, ved vi, at USA fortsat har dødsstraf, og det er et kolossalt problem for EU. Og hvad angår retligt samarbejde, er vi opmærksomme på at sikre borgernes rettigheder og på, at beskyttelsen af personoplysninger ikke svækkes i dette samarbejde med USA.
Et vigtigt kapitel er beskyttelsen af befolkningerne, og her kan vi glæde os over, at fælles bestræbelser på ikke-spredning og kontrol af eksport af våben samt kemiske, bakteriologiske og nukleare stoffer, som er anvendelige til terrorformål, har båret frugt. Det er således meget positivt, at vi har styrket vores fælles bestræbelser, men man kan spørge sig selv, hvorfor man overhovedet ikke har været inde på den vigtige problematik om de industrielle aktiviteter som f.eks. atomkraftværker og oparbejdningsanlæg, hvor man opbevarer store mængder radioaktive og fissile stoffer, som i tilfælde af et frivilligt eller ufrivilligt flystyrt kan føre til en miljø- eller samfundskatastrofe. Det er der ikke nævnt et ord om i Rådets erklæring, og jeg tror, at det er en alvorlig forsømmelse.
Til sidst, fru formand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, tror jeg, at jeg kan sige, at resultatet af dette topmøde er yderst skuffende for vores vedkommende. Jeg håber, at jeg ikke skal genopleve denne skuffelse på topmødet i Laeken, og jeg noterer med glæde rådsformandens ønske om at give EU en ny rolle og åbne op for en egentlig dialog om et tema, som er blevet en lille smule tilsmudset i den sidste tid, nemlig antiglobalismen. Jeg glæder mig over, at han har modificeret sit sprog i den henseende, eftersom han har fjernet begrebet "antiglobalist", der ganske rigtigt er upassende.

Wurtz
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, mellem Det Europæiske Råds ekstraordinære møde den 21. september og topmødet i Gent den 19. oktober er der gået fire uger fyldt med begivenheder af strategisk betydning. Hvordan har De 15 analyseret disse begivenheder?
Det målrettede modangreb, som de på forhånd havde givet deres støtte til i sidste måned, har i mellemtiden forvandlet sig til en egentlig krig med dens kohorte af ødelæggelser, civile ofre og hjælpeløse befolkninger, der drives i eksil. Gentagne fejl under bombardementerne har ødelagt først et flygtningecenter, så et hospital, så et beboelseskvarter, og selv Den Nordlige Alliances stillinger er blevet ramt.
Hver dag, der går, slører det endelige mål med disse operationer lidt mere, og operationerne intensiveres til gengæld i en svimlende strategisk tåge. Protesterne vokser, kritikken mangedobles, og ubehaget breder sig selv blandt de overbeviste tilhængere og de uomgængelige forbundsfæller i en konsekvent kamp mod terrorismen. Hvor er vi på vej hen?
Regner vi helt alvorligt med, at vi på denne måde kan føre den nødvendige kamp for at uskadeliggøre disse forbrydernetværk til en god afslutning og fratage dem den jord, som de har tilkæmpet sig? Hvordan vurderer Det Europæiske Råd denne mildt sagt bekymrende udvikling, især efter annonceringen af en kommende amerikansk troppeinvasion på afghansk jord, som endvidere skal ske lige op til ramadanen og lige inden vinterens komme?
Og svaret er, at Det Europæiske Råd - og jeg citerer - "bekræfter sin uforbeholdne støtte til de militære operationer [...]. Det konstaterer, at disse målrettede aktioner ligger i forlængelse af konklusionerne fra det ekstraordinære møde i Det Europæiske Råd den 21. september 2001".
Der er derfor på sin vis intet at melde ... En sådan holdning bedrøver og bekymrer mig, for den sætter i praksis næsten Europa ud af spillet på et tidspunkt, hvor der er store forventninger til Europa, og til et politisk Europa, ikke et militært, et Europa, der selvfølgelig er solidarisk med USA i klapjagten på terrornetværkene, men som ikke af den grund ubetinget støtter de ensidige beslutninger, der træffes i Washington.
I perioden forud for tragedien den 11. september var EU faktisk begyndt at optræde på den internationale scene. Både i Mellemøsten, i Makedonien og på Durban-konferencen mod racisme var EU i stand til at sætte sit præg på begivenhederne. Det samme gjaldt efter attentaterne, da Europa støttede de mest realistiske og ansvarlige strømninger i Bush-regeringen og således bidrog til, at man gik bort fra det skræmmende begreb korstog og i stedet skabte en international koalition af uhørt omfang.
Desværre synes EU efter starten på de militære operationer som forstenede. Den nye verdenssituation gør imidlertid EU's selvstændige intervention mere aktuel end nogensinde før, på altafgørende områder, som er centrale for den alvorlige krise, som verden oplever, og først og fremmest på mellemøstområdet.
Hr. Verhofstadt nævnte det med en bemærkning, hr. Prodi tog det op igen, Det Europæiske Råds meddelelse henviser med rette til FN's resolutioner, hvis overholdelse er en betingelse for en vedvarende løsning på konflikten. De amerikanske ledere synes nu selv at være enige om, at hr. Sharons politik støtter en optrapning af volden og udgør en grundlæggende hindring for freden. Det er derfor på tide at give klart udtryk for sine holdninger, før maskineriet løber løbsk og således skaber nye muligheder for dem, der fisker i rørte vande.
Ingen er bedre placeret end Europa til at give nyt håb til fredsstyrkerne i området. Det er her, vi efter min mening skal lægge vores største indsats.

Collins
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg vil gerne starte med at takke for de bemærkninger, som mine kolleger i Parlamentet har fremsat her til morgen, samt takke Dem, fru formand, og hr. kommissionsformand Prodi for de gode nyheder fra Irland om afvæbning. Jeg vil endnu en gang fremhæve Parlamentets og Kommissionens rolle med henblik på at hjælpe fredsprocessen tilbage på sporet på et kritisk tidspunkt, hvor dette i høj grad var påkrævet. Vi har oplevet et epokegørende gennembrud i de sidste 24 timer, men ingen må tage det for givet, at vejen mod fred, det vil sige en retfærdig og varig fred, bliver let. Det er klart, at langt størstedelen af befolkningen i Irland ærligt og oprigtigt går ind for en retfærdig og varig fred, men der er desværre et mindretal, som gør, hvad de kan for at afspore processen. Vi må alle være på vagt over for dette.
Jeg bifalder kraftigt, at EU's ledere har givet udtryk for deres utvetydige og fuldstændige støtte til aktioner mod terrorisme under enhver form, og at de endnu en gang har bekræftet deres fuldstændige solidaritet med USA. Lederne er enige om, at bekæmpelsen af terrorisme skal gennemføres inden for FN's rammer. Jeg mener, at FN skal spille en stor og væsentlig rolle i den henseende. Nuværende og fremtidige aktioner i bekæmpelsen af international terrorisme bør tage udgangspunkt i medlemskabet af FN.
Vi er alle opsatte på at beskytte civilbefolkningen mod de angreb, som finder sted i Afghanistan i øjeblikket. I en krigssituation er der ikke noget mere modbydeligt end at høre kommentatorer referere til civile ofre som følgeskadevirkninger. Vi taler her om menneskeliv, og de skal til enhver tid skånes. Den humanitære bistand til Afghanistan skal proriters højt og skal imødekomme den afghanske befolknings og de afghanske flygtninges behov. Regeringerne i EU er forpligtet til at sikre, at støtten når ud til de nødlidende. Vi vil gerne sikre, at det bliver gjort. Vinteren står for døren i Afghanistan, og den er usædvanlig kold og barsk. Jeg tror, at det internationale samfund, herunder EU og FN, i løbet af de næste par måneder skal vurdere behovet for humanitær bistand og sikre, at nødhjælpen er på plads.
Vi skal også huske på, at krigen mod terrorisme udkæmpes på flere fronter. I EU skal direktivet om hvidvaskning af penge formelt vedtages. Vi skal kunne konfiskere terroristernes finansielle udbytte, så vi er med til at stoppe den pengestrøm, som er den økonomiske nerve for terrorhandlingerne. Vi kan konfiskere narkobaronernes finansielle udbytte i Europa, og vi skal udvide beføjelserne vedrørende konfiskation til også at omfatte konfiskation af udbyttet fra andre strafbare handlinger.
Medlemsstaterne i EU bør fremskynde ratificeringen af FN-konventionen til bekæmpelse af finansiering af terrorisme. På Det Europæiske Råds møde i Gent støttede EU's regeringer gennemførelsen af en fælles europæisk arrestordre, og EU's justitsministre mødes den 7. december 2001 for at lægge sidste hånd på retningslinjerne for den europæiske arrestordre. Det er efter min opfattelse meget vigtigt, at vi har en klar fælles definition af terrorisme, da statsborgere hverken kan eller skal udleveres fra ét land i Europa til et andet, medmindre den specifikke handling er en strafbar handling i den pågældende persons medlemsstat.
Endelig lever vi i en krævende og usikker tid, og den politiske situation i Mellemøsten er særdeles ustabil. Det nuværende ustabile og voldelige klima kan ikke og må ikke få lov til at fortsætte i det uendelige. Jeg mener, de israelske tropper skal trække sig ud af de palæstinensiske områder. Jeg appellerer til de israelske og palæstinensiske myndigheder om at gøre alt, hvad de kan, for at forhandle en aftale på plads, som bygger på henstillingerne i Mitchell-rapporten.

Bonde
Fru formand, hr. statsminister og kommissionsformand, på topmødet i Gent så vi en treenighed, det såkaldte diktorium mellem de tre store, stikke hovedet frem. Formødet mellem Storbritannien, Frankrig og Tyskland antyder en model, der er lige langt fra føderalisternes vision eller illusion om en demokratisk forbundsstat og unionsskeptikkernes mere realistiske ønske om demokratiernes Europa. Samarbejdet mellem de tre store køres mellemstatsligt, bag lukkede døre uden demokratisk kontrol. De tre store beslutter så, hvad resten skal mene. For de små lande kan de stores mellemstatslige samarbejde virke som overstatslige diktater. Topmøderne køres også bag lukkede døre uden demokratisk kontrol. Modellen fra private holdingselskaber anvendes nu i europæisk integration. Et mindretal af de største aktionærer kan bestemme for flertallet. Et samarbejde kan dermed være mellemstatsligt og overstatsligt på samme tid og kombinere skavankerne med optimal mangel på både åbenhed, nærhed og demokrati.
Topmøderne må ændres til velforberedte møder, hvor små og store lande og alle parlamenter har lige del i forberedelsen. Topmøderne bør åbnes for de folkevalgte, så repræsentanter for de nationale parlamenter kan udføre demokratisk kontrol ved at være til stede. Topmøderne bør også åbnes for pressen, når statsministrene diskuterer lovgivning og andre spørgsmål, som i vores medlemslande forhandles åbent. Guy Verhofstadt er endnu en ung statsminister fra et land, som traditionelt har vendt sig mod de store landes diktorietankegang. Sig fra, hr. statsminister! Inviter folkevalgte med til næste møde i Laeken. Træf ikke beslutning om at starte en forfatningsproces, uden at det først har været diskuteret med vælgerne i vore lande. Lad den næste traktat formuleres gennem bidrag nedefra og op i stedet for at komme som en tyv om natten og begrænse vores demokrati. Sørg også for, at de 49% af vælgerne, der stemte nej til Maastricht i Frankrig og det flertal blandt vælgerne, der senest har stemt nej i Irland og Danmark, kan føle sig ordentligt repræsenteret i det kommende konvent. Lov frem for alt, at den næste traktat kommer til folkeafstemning i alle lande, så bliver I jo nødt til at lave en traktat, der kan vedtages, det vil sige en traktat med åbenhed, nærhed og demokrati.

Cappato
Hr. formand for Kommissionen, jeg taler på vegne af de radikale parlamentsmedlemmer fra Emma Bonino-Listen. Det er udmærket, at de europæiske regeringer støtter USA's institutioner, og vi håber, at man trods alt stadig er i stand til at modstå de antiamerikanske, antikapitalistiske og antiimperialistiske instinkter, som er så stærkt rodfæstet hos nogle politiske grupper i Europa. Mindre god er til gengæld den hurtige og konkrete præsentation af et humanitært støtteprogram med henblik på en mulig humanitær katastrofe. For at sige det mere generelt kan man ikke nøjes med at understrege vanskelighederne i forbindelse med EU's politiske rolle og lade være med at tage spørgsmålet op om selve institutionernes demokratiske grundlag. Man talte om vigtigheden af de 15 landes sammenhold, fælles holdning og hurtige indsats. Efter vores mening udgør de 15 landes sammenhold en værdi, når det opnås på baggrund af en offentlig og således ansvarlig og demokratisk debat. Det udgør i meget ringere grad en værdi, når det skal opnås på møder, der ikke er offentlige, og i hemmelige rum, som ikke er tilgængelige for den demokratiske kontrol.
Et eksempel herpå er samarbejdet om retlige og indre anliggender. Vi ønsker alle sammen et retssamarbejde og et europæisk politisamarbejde, men det er nogle meget vanskelige emner, som vedrører de grundlæggende rettigheder og friheder, og som vedrører de 15 straffelovgivninger i medlemsstaterne. Det er uacceptabelt, at man på grund af nødvendigheden af en hurtig indsats udelukker enhver form for demokratisk debat - både i de nationale parlamenter og i Europa-Parlamentet - om nogle emner, der har at gøre med forfatningssikrede rettigheder. Dette er den egentlige hindring - det er EU's demokratiske grundlag, som er den egentlige hindring! Det siger vi navnlig henvendt til hr. Schröder og hr. Chirac, der har beklaget sig offentligt over manglen på en hurtig indsats. Vær opmærksom på, at det drejer sig om grundlæggende rettigheder og friheder! Det er EU-institutionernes demokratiske grundlag, der står på spil.

Van Hecke
Fru formand, som indfødt indbygger i Gent vil jeg for det første og især udtrykke min tilfredshed med de fredelige demonstrationer i anledning af rådsmødet i Gent. Det, der gik galt i Göteborg og Genova, gik ikke galt i Gent. Det skyldes utvivlsomt det ændrede billede efter den 11. september, men ligeledes den gode forberedelse, politiets fornuftige fremgangsmåde og især den åbne dialog, som har ført til en anden stemning.
Det oprindelige formål med det uformelle topmøde - hr. Verhofstadt har allerede understreget det - var at forberede Laeken-erklæringen. De 15 lande har bekræftet hovedlinjerne og tidsplanen med hensyn til konventet. Parlamentet skal imidlertid erkende, at det er en kraftpræstation, som var utænkelig for seks måneder siden.
Det er endvidere positivt, at Unionen er enig og fast besluttet i bekæmpelsen af terrorisme, har bekræftet sin solidaritet med USA utvetydigt, men samtidig har understreget sin egen politiske rolle. Strengt taget har Gent levet op til forventningerne, men måden, som den europæiske enighed er opnået på, har endnu en gang vist den europæiske konstruktions svagheder.
Gent viste ligeledes på pinlig vis, at Nices dobbelte spændingsfelt mellem de store og små lande og mellem regeringernes og den fælles fremgangsmåde fortsat belaster Unionens fremtid alvorligt. Det gælder a priori for FUSP. Den franske præsident har formelt ret i, at EU ikke har kompetence i militære anliggender, men spørgsmålet er, om man overhovedet er villig til at ændre det.
De tre største medlemsstater skal være klar over, at de ikke kan blive ved med at stå med et ben inden for og det andet uden for Unionen. Den tvetydighed kan man ikke blive ved med at skjule bag fine sluterklæringer, hvori man forsøger at opretholde gode miner omkring den europæiske enighed.
Lad os håbe, fru formand, at den 11. september og nødvendigheden af at reformere institutionerne inden udvidelsen vil få medlemsstaternes regeringer til at se videre end den nationale politik og vende tilbage til Unionens rødder, især gennem intensivt samarbejde mellem de 15 medlemsstater og ikke kun tre, og fremme fred og sikkerhed i Europa og i verden.

Berès
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, jeg vil først lykønske det belgiske formandskab, for jeg tror, at den måde, hvorpå Det Europæiske Råd i Gent har levet fuldt op til sine funktioner og sit ansvar, er et sundhedstegn og i hvert fald et tegn på håb for arbejdet i vores institutioner. For jeg tror faktisk, at Det Europæiske Råd har gjort nytte, og det netop i sin rolle som vejleder. Jeg vil set fra den synsvinkel pege på tre punkter. Det første drejer sig om emner, som vi i vores jargon kalder RIA. De dækker et kolossalt, et svært tilgængeligt og et vanskeligt arbejdsområde, som indenrigs- og justitsministrene for hver af vores medlemsstater ikke kan komme videre med, medmindre de får nogle modige forslag på bordet som f.eks. det forslag, det er lykkedes kommissær Vitorino at stille, og medmindre de konstant modtager nogle politiske retningslinjer fra Det Europæiske Råd. Det er nogle vanskelige emner. De kræver vilje og politisk beslutsomhed for at give resultater. Tak, hr. formand, for disse konklusioner.
Med hensyn til den økonomiske situation tror jeg, at Det Europæiske Råd har gjort nytte ved at vise, hvor debatten skal foregå mellem de økonomiske og de monetære myndigheder. Hvis man vil fastlægge en reel politisk støtte til væksten, og den er tilsyneladende nødvendig i EU, kræver det, at vi hver især tager et ansvar, at albuerummet inden for stabilitets- og vækstpagten samt pengepolitikken udnyttes fuldt ud, og at EIB mobiliseres, således at vi måske endelig kan genfinde ånden i de store opgaver, selv om vi så siden må vende tilbage til checklisten og opgavens mål. Det er de samme retningslinjer, som vi har fået fra Dem, med hensyn til indledningen af forhandlingerne i WTO. Men her må vi ikke glemme vores ansvar og vores bidrag, f.eks. på så tungt et område som eftergivelse af udviklingslandenes gæld.
Det tredje punkt, som De har opstillet retningslinjer for, er de grænseoverskridende pengeoverførsler, og det takker jeg Dem for. På dette punkt, hr. formand, vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på det ømtålelige spørgsmål om checks. På det tidspunkt, hvor vi går over til euroen, ved vi, at disse checks først og fremmest vil blive anvendt af skrøbelige befolkninger. Så vi må undgå at mangedoble forhindringerne og lade tiden arbejde for os, for en gangs skyld, så travlt har vi heller ikke.
Endelig, hr. formand, har De udtrykt ønske om, at spørgsmålet om Europas plads i verden bliver stillet helt klart. Og, hr. kommissionsformand, De spurgte: "Er Europa fraværende?". Nej, Europa er ikke fraværende! Europa har gjort alt, hvad det kunne. Alt, hvad det skulle. Det eneste problem er, at man stadig ikke hører det, og det er et sandt problem. Europa blev hørt i Durban, men når det drejer sig om at veje til i den politiske, diplomatiske og militære vægtskål, mangler EU endnu evnen til at vække gehør. Derfor venter vi os meget af konventet.

Duff
Hr. formand, da de to fly fløj ind i World Trade Center, ødelagde de meget mere end tvillingetårnene. Vi var også vidne til ødelæggelsen af EU's tre søjler i Maastricht-traktaten, og vores reaktion i dag kræver en fuldt integreret fremgangsmåde, som omfatter handel, økonomi og sikkerhed.
Det Europæiske Råds møde i Gent viste, at EU har kapaciteten og også viljen til at skabe en større følelse af sikkerhed i EU, til solid støtte til USA's selvforsvar og til at tage del i kampagnen til bekæmpelse af terrorisme. Vi ser et EU, som i stigende grad påtager sig sin civile rolle og er langt mere synlig i fredsforhandlingerne i Mellemøsten. For at det skal lykkes, er det nødvendigt, at vi gør en ende på småkævleriet og den interinstitutionelle rivalisering.
Kommissionen og Rådet skal afspejle den imponerende tværpolitiske enighed, som vi har opbygget i Parlamentet. Jeg vil i den sammenhæng lykønske det belgiske formandskab med dets aktive medvirken til at få den flotte aftale om udarbejdelsen af konventet på plads.

Maes
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, hr. formand, kære kolleger, rådsformanden har ganske rigtigt med nogen stolthed sagt, at Gent, efter Göteborg og Genova, heldigvis var et andet G.
Vi kunne ånde lettet op. Gent var sågar en død by. Da jeg debatterede med de såkaldte antiglobalister, havde Gent helt mistet sin karakter af en livlig by. Jeg er imidlertid tilfreds med Deres erklæring om dialogen med antiglobalistsamfundet, hvilket ikke er det rette ord til at udtrykke, at et stigende antal mennesker er bekymrede over den vej, som verden er slået ind på.
Vi skal væk fra privatiseringen og liberaliseringen, som sender store dele af verden ud i en de facto-udelukkelse. Hvad vil det belgiske formandskab gøre for f.eks. at reformere WTO? Vi ser frem til Deres indsats, for indførelsen af Tobin-skatten er et tilsagn, som jeg har hørt i Belgien, men ikke i det internationale forum.
De europæiske institutioners optræden var ikke god, og det er jeg meget skuffet over. Rådet blev helt overskygget af Det Forenede Kongeriges, Frankrigs og Tysklands triumvirat. Er det det, som de andre lande kan forvente af Rådet? De tre store, som træffer beslutningerne, er det det Europa, som vi vil have?
Kommissionen har ikke kontrol over begivenhederne, og frustrationerne herover resulterer i en strid om taletid og truslen om en tom stol i Laeken. Er kommissionsformanden bange for, at Laeken bliver en fiasko? Parlamentet føler sig fortsat marginaliseret, og jeg ved ikke, om et konvent kan ændre ret meget ved det. Mange mennesker har set krigen i Afghanistan begynde, men man ved ikke, hvor den fører os hen, og hvordan den slutter.
Der er en økonomisk krise på vej. Vi har ikke råd til, at Laeken-mødet slår fejl. Europa skal blive en succes, og for at opnå det skal de tre store institutioner samarbejde.

Kaufmann
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, jeg har med tilfredshed noteret, at det komplekse emne "Europas fremtid" også blev diskuteret i Gent under forberedelserne til topmødet i Laeken. De, hr. premierminister, har meddelt, at den pågældende erklæring fra Laeken ikke skal være en klassisk, men derimod en ambitiøs erklæring, der erkender EU's svagheder og borgernes frygt, og som klart viser vejen for den udvidede Union i den fremtidige verden. Jeg er overbevist om, at det belgiske rådsformandskab vil gøre alt for at komme frem til en beslutning i december, som rent faktisk opfylder dette store krav.
I forbindelse med indkaldelsen af et konvent til forberedelse af den næste regeringskonference bør der efter min mening ubetinget tages højde for for det første en velovervejet proportional sammensætning af konventet med repræsentanter for de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet analogt med konventet til udarbejdelse af chartret om grundlæggende rettigheder.
For det andet skal medlemmer af de nationale parlamenter og regeringsrepræsentanter fra ansøgerlandene inddrages fuldt ud i konventets arbejde og som minimum have observatørstatus.
For det tredje skal det sikres ved sammensætningen af konventet, at princippet om politisk pluralisme er garanteret. Der er brug for pro et contra i politiske debatter. Kun på denne måde bliver de levende og interessante, og kun hvis de mest forskelligartede politiske kræfter fra medlemsstaterne virkelig samarbejder, kan der opnås et politisk holdbart resultat, som støttes af befolkningen.
For det fjerde skal der skabes fuldstændig gennemsigtighed i konventets arbejde, både hvad angår forløbet af konventets debatter og drøftelser, og hvad angår den offentlige aktindsigt, der skal garanteres med alle til rådighed stående midler.
For det femte er det nødvendigt med en målrettet, struktureret dialog med det civile samfund, og jeg håber, at rådsformandskabets forslag i den forbindelse også vil få støtte fra de forskellige regeringer.

Krarup
Hr. formand, jeg må sige, at topmødet i Gent var meget afslørende, både med hensyn til processen og med hensyn til indholdet. Afslørende i den forstand, at det til overmål bekræfter de principielle indvendinger, som vi EU-skeptikere og -modstandere har næret. Selve proceduren går jo ud på, at det er de store, der bestemmer. Man holder et hemmeligt topmøde, hvor man fastlægger en dagsorden, der effektivt hindrer de små lande i selvstændigt at give deres mening til kende om de politiske beslutninger. Og det gælder naturligvis først og fremmest de beslutninger, som er truffet i lyset af begivenhederne den 11. september. Man udtaler en betingelsesløs støtte, en total accept af USA's dispositioner. Og det lykkes hermed at kvæle de modforestillinger og forbehold, som utvivlsomt næres blandt de små lande, og som kommer til udtryk i en voksende opinion imod den amerikanske strategi.
Topmødets henvisning til resolution 1368 er absurd. Som om den legitimerer noget. Der er tale om en folkeretstridig angrebskrig. Det burde USA's allierede gøre opmærksom på. Den legitimerer ikke noget indgreb eller noget væbnet angreb på en fremmed stat. Og hvad angår det afgørende her, nemlig indgrebene og opfølgningsbestemmelserne af retslig og politimæssig karakter, er der tale om, at vi stilles over for et krav om at gennemføre de mest vidtgående krænkelser af retssikkerheden, vi har set i EU's historie, og det skal foregå nærmest over nat uden nogen forberedelse. Jeg siger tak til arkitekterne bag topmødet, det var en øjenåbner.

Berthu
Hr. formand, vi godkender fremgangsmåden på Det Europæiske Råds uformelle møde i Gent, hvor Rådet understregede sin solidaritet med USA og bekræftede og styrkede iværksættelsen af en handlingsplan med 79 foranstaltninger imod terrorismen.
I den forbindelse kan jeg kun gentage min erklæring fra den 3. oktober her i mødesalen, hvor jeg bad Rådet om fremover at prioritere sikkerheden, revidere de gamle, utidssvarende strategier og erkende, at kontrol ikke skader den frie bevægelighed, men derimod skader forbryderne og værner om borgernes frihed.
Jeg bad det bl.a. om at gennemgå den forfærdelige artikel 62, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, der kræver systematisk afskaffelse af kontrol af statsborgere fra tredjelande, når de krydser EU's indre grænser.
Minister Michel svarede mig dengang, at mine idéer "klart ville føre os til et frihedskrænkende samfund". Jeg tror, at denne uretfærdige beskyldning - som jeg selvfølgelig afviser, det er der vel ingen tvivl om - viser, hvilken modstand og hvilke forhindringer vi kan møde i vores bekæmpelse af terrorismen.
Heldigvis synes Rådet i det mindste delvist at have overvundet disse forhindringer, eftersom vi på følgesedlen fra det sidste Råd (retlige og indre anliggender) lægger mærke til det diskrete forslag om undersøgelse af en koordineret anvendelse af Schengen-konventionens artikel 2, stk. 2. Og, kære kolleger, hvad er så Schengen-konventionens artikel 2, stk. 2? Det er, og det har De måske gættet, den beskyttelsesklausul, som mine venner og jeg så ivrigt har forsvaret, som vil være til rigtig stor nytte i morgen, og som gør det muligt at genindføre kontrollen ved de indre grænser.
Så tankerne udvikles, og alt er ikke tabt endnu. Selvfølgelig skal vi skelne mellem afskaffelsen af frihedsrettighederne og de kontroller, især grænsekontroller, som i henhold til vores demokratiske værdier har til formål at bevare udøvelsen af frihedsrettighederne. Denne skelnen er betydningsfuld. Jeg håber og ønsker, hr. formand, at Rådet forstår dette.

Oostlander
Hr. formand, det er tilsyneladende nødvendigt med store katastrofer for at gøre det klart, hvor meget det endnu alt for fragmenterede Europa mangler for at kunne tage et ansvar.
Koalitionen imod terrorisme fungerer ikke godt, hvis den centrale aktør, USA, omringes af 15 satellitter. Desværre har EU på en række punkter endnu ikke passeret satellitstadiet. Det gælder især for den anden og tredje søjle, netop de ting, som drejer sig om international terrorisme.
Der, hvor tingene er ordnet godt på EU-plan (den første søjle), går det langt bedre. Det kan forklares med, at Europa er god til at betale, men ikke til at træffe beslutninger. Sådan var det i Bosnien, og sådan er det nu også ved den internationale terrorbekæmpelse.
Unionen er tit ikke tilstrækkelig synlig, og jeg er derfor glad for, at hr. Verhofstadt har tilkendegivet, hvor alvorlig han på det punkt tager de afvigelser, som også fandt sted i Gent. Derfor opfordrer vi Rådet til hurtigst muligt at give Europa en klar fremtoning med hensyn til udenrigs- og sikkerhedspolitikken. I øvrigt er viljen til gøre det nødvendige på fælles plan med hensyn til retlige og indre anliggender heller ikke helhjertet.
Jeg er glad for, at rådsformanden siger, at der blandt regeringscheferne er bred enighed om at træffe foranstaltninger. De uegentlige indvendinger, som en række justitsministre, bl.a. den nederlandske, disker op med, er beskæmmende, som om Europa vil blande sig i klenodierne i vores nationale politik med tolerancepolitikken om narkotika, eutanasipolitikken og lign. Det drejer det sig slet ikke om. Hr. Vitorino har gjort det helt klart, at han på det punkt slår til lyd for subsidiaritet.
Hvis ministrenes mål er at beskytte deres eget embeds- eller ministerielle magtområde, så tjener de ikke borgerne. Derfor vil jeg gerne lykønske Rådet med dets holdning om, at Unionens politik også udadtil, også inden for rammerne af globaliseringen, skal være omfattet af normer af etisk, social og økologisk karakter samt tage hensyn til den tredje verdens interesser.

Van den Berg
Hr. formand, på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe vil jeg gerne behandle tre udenrigsanliggender. Jeg begynder med Mellemøsten.
Med mordet på den israelske turistminister nåede vi et nyt lavpunkt. Efterfølgende er Israel gået ind i de selvstændige palæstinensiske områder, og det var naturligvis en uacceptabel krænkelse. Vi kræver nu alle med rette, at man trækker sig ud med det samme. Samtidig hører vi konstant fra Sharons talsmænd på den ene side og Den Palæstinensiske Myndighed på den anden side den trættende sort-hvide retorik. Den anden part bærer hele ansvaret og er skyld i det hele. Sharons repræsentant erklærer nærmest, at de tanks, som kører ind i de palæstinensiske områder, er fredsduer. Omvendt giver Hannah Ashrawi Israel skylden. Ingen af parterne giver udtryk for bekymring eller gør noget for at finde en fælles løsning.
Det er åbenbart ikke muligt i øjeblikket at vende tilbage til Oslo-aftalerne og den foreliggende Mitchell-rapport. De omkringliggende stater spiller naturligvis også en rolle, f.eks. Jordan, Egypten, Syrien og Saudi-Arabien. Det er alle meget vigtige stater, som ofte har misbrugt det palæstinensiske spørgsmål til at holde fjender ude, men ikke gør noget reelt indenrigs. Nu er der mulighed for, at Europa, Kommissionen og Rådet sammen med USA tager et helt ualmindeligt nyt skridt og simpelthen kombinerer vores økonomiske magt, diplomatiske magt og FN-ansvar og militærmagt og siger, at nu fremlægger vi et nyt bindende fredsforslag. Som verdenssamfund kan vi efter den 11. september ikke længere tillade os denne konstante nedadgående spiral. Fordi Europa står stærkt, kan vi også få landene i Mellemøsten så vidt med intensivt diplomati, at de deltager i fredsaftalen. Vi har penge, handel, FN og midler i regionen. Vi kan betyde meget i området. I den forbindelse vil jeg gerne sige, at vi skal optræde hårdhændet over for begge parter, for sådan et forslag skal lægges på bordet nu.
Hr. formand, det var min første bemærkning. Min anden bemærkning drejer sig om Afghanistan. Den Socialdemokratiske Gruppe støtter FN-resolutionen fuldt ud, og den er meget klar. Både gerningsmændene, sponsorerne og de lande, som står bag, skal opspores og straffes, men der skal ligeledes sørges for, at der findes en løsning. EU optræder ikke militært i Afghanistan. Det er andre organers ansvar, nemlig FN og NATO. På den anden side er EU det organ, som har diplomatisk styrke til at føre de lande i regionen, som spiller en meget vigtig rolle, Indien, Pakistan og Iran, sammen, så de sammen med EU og USA skaber plads til de forskellige parter i Afghanistan.
Det store problem med Afghanistan er, at vi ikke opnår en løsning med Den Nordlige Alliance eller med nogen anden. Det har fortiden lært os. Det, der er nødvendigt, er en konference, hvor de forskellige kræfter, også i regionen, og her tænker jeg især på samfundskræfterne, kvindeorganisationerne, de samfundsmæssige kræfter, giver en ny bred regering form, om nødvendigt i eksil, om nødvendigt som et første skridt. Vi skal følge den politiske vej, for det er den eneste måde, Taleban-styret kan fjernes på. Det er den eneste mulighed for at få fat i bin Laden.

Sterckx
Hr. premierminister, angrebene i USA har bestemt ikke gjort Deres formandskab lettere, og det var allerede meget vanskeligt. Lad Dem ikke aflede af folk, der siger, at De bliver nedvurderet på grund af tre af Deres kollegers møde lige før topmødet. Et sådant møde er naturligvis aldrig godt for et formandskab, men det beviser samtidig, hvor nødvendigt det er, at der udarbejdes en europæisk ramme, som omfatter ekstern sikkerhed, konfliktforebyggelse, diplomati samt indenrigssikkerhed, retligt samarbejde og politisamarbejde. Det er vigtigt for små medlemsstater som vores. Men det trænger åbenbart kun meget langsomt ind hos alle, at hvis man betragter EU efter den 11. september, er der faktisk kun små medlemsstater i EU, hvis landene begynder at optræde særskilt. De lod Dem ikke aflede i Gent. Nu skal De sørge for, at konventet - at der nu er opnået enighed herom, er i sig selv en stor præstation af formandskabet - får de rigtige opgaver på mødet i Laeken.
Lige en bemærkning om Afghanistan. Der kan kun ydes humanitær hjælp, hvis Taleban-styret fjernes, og for at opnå det er en krig desværre nødvendig.
Endelig var der tusindvis af mennesker, som kunne demonstrere i Gent, uden at der opstod problemer. Det har været anderledes, og det må der gerne gøres opmærksom på.

Frassoni
Hr. formand, vi ved godt, at årsagerne til, at de tre medlemslande har været samlet før Det Europæiske Råd i Gent, ikke er tekniske. De er klar over, at EU's udenrigs- og sikkerhedspolitik er svag, og mindst to af dem finder, at det er meget fint sådan.
Og selv om De ikke kan sige det her og nu, ved De også meget vel, at konflikterne mellem dem, der ønsker, og dem, der ikke ønsker en politisk union, er præcis de samme, hvad angår konventet. Jeg ved godt, at der ikke er truffet nogen endelig beslutning, men man hører, hvad vi siger.
Konventets forpligtelse til at begrænse sig til nogle valgmuligheder uden at kunne blive enige om et stærkt forslag, en sammensætning af Præsidiet, der svækker den parlamentariske og styrker den mellemstatslige dimension, og en lang periode mellem konventets afslutning og regeringskonferencen, det er de elementer, der risikerer at medføre, at den lektie, vi lærte i Nice, var forgæves. Enten skifter vi metode, eller også kommer vi ikke ud af stedet.
Hvis konventet reduceres til et talkshow eller til en forudgående regeringskonference, bliver 2004 en total fiasko. Det er Deres ansvar at tage hånd om disse konflikter, så det kan lykkes os at bryde med fortiden. Jeg håber, at Europa-Parlamentet og Kommissionen står ved vores side, og jeg håber også, at De ved at sætte pris på en sådan alliance.

Kronberger
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, afgørelsen fra Det Europæiske Råd i Gent om at yde humanitær nødhjælp på 320 millioner euro skal bifaldes udtrykkeligt. Det samme gælder den europæiske solidaritet i forbindelse med bekæmpelsen af den internationale terrorisme. Næste skridt går ud på at opnå en hurtig indstilling af kamphandlingerne, især for at beskytte den afghanske befolkning.
Verden er endnu i chok efter angrebene på New York og Washington. Uafhængig af de hidtidige bidrag synes to forhold mig at være af særlig betydning. For det første den fuldstændige opklaring af baggrunden for disse forbrydelser og offentliggørelsen af resultaterne. Ellers er der nemlig fare for, at der opstår en legende omkring attentaterne, som igen vil kunne forgifte mange menneskers hjerner. Dette ville være en varig sejr for terrorismen.
For det andet er en vigtig forudsætning for den fremtidige genopbygning af Afghanistan viden om forholdene i dette land i de sidste 25 år. Da vi ved forholdsvis lidt om denne periode, foreslår jeg, at vi nedsætter en gruppe i Parlamentet, der skal beskæftige sig med denne region og udarbejde omfattende dokumentation for de tre seneste årtier i dette land. Dermed kan vi måske tage det første skridt hen imod en fredelig løsning og et fremtidsorienteret perspektiv for Afghanistan.

Brok
Hr. formand, mine damer og herrer, netop i de sidste uger og måneder er det blevet tydeligt, at medlemsstaternes fælles optræden som Europæisk Union skaber en merværdi for hvert enkelt led. Når jeg f.eks. ser, at trojkaen med stor succes har medvirket til, at der er dannet en antiterrorkoalition i Det Nære Østen og Mellemøsten, og at man netop kan takke denne trojka for det, er det et vigtigt bevis herpå.
Så meget desto mere beklager jeg, at enkelte medlemsstater forfalder mere og mere til det bilaterale. F.eks. var trojkaen i Washington samtidig med den franske præsident, den tyske udenrigsminister og den engelske premierminister. Jeg mener ikke, at det er en egnet metode til at vise et klart billede af EU samlet dér. Jeg mener endvidere, at mødet mellem de tre regeringschefer forud for topmødet kun udløser mistanke om, at vi opnår en løsning på direktionsniveau.
I EU er alle medlemsstater egentlig ens. EU kan kun eksistere, idet kompetencerne ligger hos de supranationale institutioner, og de små lande ikke føler sig dirigeret rundt af de store. Hvis dette princip ikke accepteres, kommer vi i store vanskeligheder.
Lad mig nævne et andet punkt. Der er en risiko - min gruppeformand har allerede gjort opmærksom på det - for, at gode beslutninger i forbindelse med indre sikkerhed, som træffes af Rådet, knuses i de nationale bureaukratiers mølle. Jeg vil foreslå det belgiske rådsformandskab, som har gjort et særdeles fremragende stykke arbejde i disse uger, at det ser på Amsterdam-traktaten og underviser Rådet i, at der, når der træffes beslutninger i Ministerrådet, besluttes med flertal inden for rets- og indenrigspolitikken - denne retlige mulighed er foreskrevet i Amsterdam-traktaten - således at vi træffer de nødvendige beslutninger på europæisk plan og kan håndtere udfordringen med hensyn til at bekæmpe et grænseoverskridende fænomen, terrorismen.
Tillad mig at komme med endnu en bemærkning og en anmodning, hr. rådsformand. Jeg takker Dem udtrykkeligt for, at konventet er muligt. Der bør dog, hvis det er muligt, være et konvent i Laeken, der som grundlag har en procedure, der giver mulighed for et ensartet forslag fra konventet. Det skal være et konvent som grundlag for stats- og regeringschefernes drøftelser. På dette område er der endnu mange bekymringer, og det beder jeg Dem om at være opmærksom på.

Trentin
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, kære kolleger, der er ingen tvivl om, at resultaterne fra Rådets møde i Gent er positive og opmuntrende, og det er de også - men ikke kun - når det gælder bekæmpelsen af terrorisme. Beslutningen om et konvent er meget værdifuld, og det belgiske formandskabs store indsats for at nå disse målsætninger er prisværdig. I den internationale politiske og økonomiske situation, hvor der sker nogle hastige ændringer efter tragedien den 11. september og på grund af de demokratiske landes nye krav - naturligvis først og fremmest når det gælder bekæmpelsen af terrorisme, men også med hensyn til oprettelsen af et område med fred og respekt for menneskerettighederne i Asien og Mellemøsten og med hensyn til saltvandsindsprøjtningen til den økonomiske vækst og beskæftigelsen - mærker man dog tydeligt behovet for et mere samordnet EU-initiativ, der i forhold til den institutionelle reforms stadig lange frister er i stand til at fremskynde EU's entré som politisk aktør på den internationale scene, det vil sige et EU, der taler med én stemme både i Washington og i Islamabad, sådan som kommissionsformand Prodi siger.
For at komme med nogle eksempler og ikke blot nøjes med at omtale et ikke nærmere defineret behov vil jeg gerne sige, at det for det første er nødvendigt med et stærkt og samordnet initiativ fra Kommissionens og den højtstående repræsentants side, så man også på det økonomiske og sociale plan skaber grundlaget for en enighed, der fører til oprettelsen af en genforenet, sammenhængende og administrerbar palæstinensisk stat og en fuld beskyttelse af staten Israels sikkerhed, også med en udtrykkelig international garanti, sådan som hr. van den Berg sagde for lidt siden.
For det andet er det nødvendigt med et initiativ fra Kommissionens og eurolandenes side for at indgå langsigtede aftaler med de olieproducerende lande i Mellemøsten, så man ved at give en garanti i euro sikrer stabile olieforsyninger og oliepriser i Europa. Denne politiske handling ville have meget stor betydning for styrkelsen af freden i dette område.
For det tredje er der behov for et initiativ fra Kommissionens og eurolandenes side, så man skaber de nødvendige betingelser for, at man kan give EU's økonomiske vækst og beskæftigelse en saltvandsindsprøjtning, både ved at fremme åbne samarbejdsformer inden for forskning, udvikling og uddannelse, hvorved man sætter skub i Lissabon-projektet, og ved at rette en klar opfordring til Centralbanken om at deltage i denne indsats ved hjælp af det pengepolitiske spillerum, som man med rette gjorde opmærksom på i Gent, nemlig en yderligere nedsættelse af renten. Herefter skal vi hver især klart påtage os vores ansvar, hr. formand, med fuld respekt for Centralbankens uafhængighed.

McMillan-Scott
Hr. formand, Parlamentet sender to budskaber i dag. Det første handler om den nok så beskedne kompromisbeslutning, som er udarbejdet af en tværpolitisk gruppe. Den ville være mig en ringe trøst, hvis jeg var en del af de styrker, især de britiske, der i øjeblikket er udstationeret i Afghanistan.
Det andet budskab kommer fra rådsformanden, hr. Verhofstadt, og handler om en mere håndfast fremgangsmåde i forbindelse med de nuværende operationer i området samt rådsformandens fremsynede holdning til Afghanistans fremtid. Parlamentet skal selvfølgelig træffe kompromisbeslutninger og skal så vidt muligt stå samlet.
EU må ikke handle ud fra den laveste fællesnævner, men acceptere, at der i politik såvel som i krig skal være plads til ledere. Beslutningen i dag afspejler ikke den form for lederskab, som er tilgængelig for den afghanske befolkning via landets eksilkonge. Beslutningen afspejler ikke det faktum, at der i Peshawar i dag afholdes et stormøde mellem de kræfter, herunder også moderate talebanere, som ønsker at genoprette demokratiet i landet.
På lige fod med mange af mine kolleger tror jeg ikke, at kongen, som jeg havde fornøjelsen af at møde den 21. september, og som hr. Solana mødtes med sidste weekend, har en plads i et nyt Afghanistan. Han indførte demokrati i landet i 1964 samt frie valg, pressefrihed, universiteter og hospitaler. Han gav kvinderne politisk indflydelse. Det er håbet om at genindføre demokratiet i Afghanistan og at sætte en stopper for international terrorisme, der skal være målet for vores opmærksomhed.

Terrón i Cusí
Hr. formand, jeg vil indlede med at give udtryk for min glæde over rådsformandens oplysninger om de fremskridt, der er sket med foranstaltningerne til bekæmpelse af terrorisme og det europæiske mandat for eftersøgning og pågribelse.
Retfærdighed, hr. formand, er et nøgleord i Europa og i den øvrige verden efter den 11. september. Oprettelsen af et europæisk område med retfærdighed er det største bidrag, Unionen kan yde på nuværende tidspunkt. Vi taler ikke om en europæisk straffelov, det er ikke det, vi vil have. Vi taler heller ikke om at indføre nødlove. Vi taler om noget mere elementært, nemlig den gensidige tillid mellem medlemsstaterne og mellem deres lovlige retssystemer.
Jeg mener oprigtigt talt, hr. Cappato, at kommissær Vitorinos forslag, som er udarbejdet uden hastværk og på Parlamentets opfordring, og som desuden har den kvalitet, som kommissæren har vænnet os til, fortjener vores støtte og bør vedtages af Rådet (retlige og indre anliggender). De krænker på ingen måde borgernes frihed og rettigheder. De beskytter dem derimod ved at øge retfærdigheden og overlade det retlige samarbejde til dommerne og ikke regeringerne i EU.
Jeg takker for oplysningen om ophævelse af dobbelt strafbarhed, for - som formanden for min gruppe, hr. Barón, sagde - Parlamentet føler, at den indsats, vi gør for at være på højde med situationen, ikke altid modsvares af Rådet. Vi ville ligeledes påskønne en mere præcis information om diskussionerne i Rådet (retlige og indre anliggender) og en bredere tilknytning af Parlamentet. I betragtning af at nogle processer fremskyndes, spekulerer jeg på, hr. formand, om det ikke er på tide, at samarbejdet om strafferetlige anliggender flyttes til første søjle.
Jeg er lidt mere skeptisk over for det, der er blevet sagt om fremskridtene vedrørende indvandring og asyl i Unionen. Jeg mener, at selv med den bedste vilje af verden er det umuligt at lave en positiv vurdering af dette spørgsmål i Laeken. Der er et eneste forslag vedtaget af Rådet, som kunne være nyttigt i dag. Hvorfor iværksættes de foranstaltninger, der blev vedtaget i direktivet om midlertidig beskyttelse af fordrevne personer, ikke? Situationen ved Afghanistans grænser og støtten til flygtningene og nabolandene, spørgsmål, som EU må tage op, gør det oplagt at afprøve dette direktiv, at afprøve solidariteten mellem de stater, der er medlemmer af Den Europæiske Flygtningefond, og at iværksætte de foranstaltninger, som er fastlagt i direktivet.

Tajani
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, der er ingen tvivl om, at EU skal spille en stadig større rolle for at sikre freden i verden. Vi har ikke gjort så meget hidtil. Det er nødvendigt at gøre en større indsats, og her er jeg enig i kommissionsformand Prodis ord om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Når det gælder bekæmpelsen af terrorisme, har vi allerede gjort meget. EU har besluttet at gribe ind, men det er ikke nok med en politisk og også militær støtte fra mange EU-landes side - Italien meddelte i går, hvor mange mand og hvilke midler det stiller til rådighed i indsatsen for at bekæmpe terrorismen - for det er også nødvendigt at løse krisen i Mellemøsten.
Vi har måske ikke talt så meget om det, man har kaldt en Marshall-plan for Palæstina, men den blev uden tvivl omtalt på rådsmødet. I Palæstina har befolkningen en årsindtægt på 800 dollars pr. indbygger, mens den israelske befolkning har en årsindtægt på 18.000 dollars pr. indbygger. Der er således en betydelig forskel, og jeg tror, at virksomheders investeringer og investeringer i form af kapital kan sikre en varig fred. En økonomisk vækst hos det palæstinensiske folk - som skal have sin egen stat - vil utvivlsomt være med til at lægge en dæmper på den urolige situation. Vi vil aldrig kunne vinde kampen mod terrorismen, hvis ikke vi løser Mellemøstens problem. Kommissionen og Rådet er begyndt at gå i denne retning, som efter min opfattelse er den rigtige.
Som kommissionsformand Prodi sagde, er vi også bekymrede over den økonomiske krise. USA har desværre investeret 150 milliarder dollars for at sætte gang i økonomien igen. EU lader til at være bekymret, men gør efter vores mening ikke nok for at støtte økonomien og virksomhederne. Her drejer det sig ikke om statsstøtte, men om at gøre det muligt for mange virksomheder at fortsætte og om at forhindre afskedigelser, ikke mindst inden for luftfartssektoren. For Alitalias vedkommende taler man om et personaleoverskud på ca. 5.000 personer, men det er et spørgsmål, der vedrører alle luftfartsselskaberne. Ud fra dette synspunkt mener jeg, at EU, Rådet og Kommissionen bør gøre endnu mere for at bevare beskæftigelsen og væksten og for at holde et stort antal virksomheder i live.

Randzio-Plath
Hr. formand, jeg bifalder udtrykkeligt, at det belgiske rådsformandskab har benyttet topmødet til at gøre indførelsen af eurokontanter til en sag på chefniveau. For i sidste ende er Den Monetære Union ikke kun til for de store virksomheder, men også for hver enkelt borger. Jeg håber i høj grad, at dette også opfattes som et positivt signal. Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at stats- og regeringschefernes holdning til Kommissionens forslag om gebyrer for grænseoverskridende betalingsaktiviteter helt sikkert også er et skridt i den rigtige retning. Vi i Europa-Parlamentet vil helt sikkert også tage dette skridt fuldt ud på det næste plenarmøde.
Den økonomiske og beskæftigelsesmæssige situation, altså situationen på arbejdsmarkedet, og også forbrugertilliden skal i den nuværende situation helt sikkert bedømmes meget kritisk. Jeg bifalder Kommissionens rapport til Rådet om vurdering af de økonomiske konsekvenser af de forfærdelige begivenheder den 11. september. Jeg mener, det er vigtigt, at vi bliver enige om en fælles optræden. Det kan man ikke mærke overalt. Jeg mener, at vi i denne situation ganske vist som hidtil skal holde fast ved strukturreformer og fremskridtene i den forbindelse, især på de finansielle markeder, men også på markederne for varer og tjenesteydelser, men at vi samtidig også ikke kun skal understrege nødvendigheden af en solid økonomi i EU og en fastholdelse af stabilitets- og vækstpagten, men også bør udnytte den fleksibilitet, som er indeholdt i denne pagt, for vi har brug for flere investeringer i EU. Den vej, vi slog ind på i Lissabon, er stadig rigtig, altså at satse på en vækst, der er baseret på investeringer, og som er effektiv for beskæftigelsen, og især på den gensidige støtte til den økonomiske politik, beskæftigelses- og socialpolitikken. Kun hvis alle makroøkonomiske aktører yder deres bidrag, kan vores politik i EU blive vellykket.
I disse krisetider skal vi holde fast herved, og i endnu højere grad end før skal Den Europæiske Investeringsbank bestyrkes i at løse sin opgave med at skabe gennembrud for offentlige investeringer på infrastrukturområdet. Hermed mener jeg grænseoverskridende offentlige infrastrukturforanstaltninger i selve Unionen, men også foranstaltninger, som forbinder EU med de central- og østeuropæiske stater.

Galeote Quecedo
Hr. formand, kampen mod terrorisme er i dag utvivlsomt de europæiske borgeres største bekymring, og derfor skal den også have førsteprioritet i vores politiske handlinger. Jeg taler om terrorismen, hr. formand, i alle dens afskygninger, for der er intet retligt eller moralsk grundlag for at skelne mellem forskellige former for terrorisme, ligesom der ikke er gode og onde mord.
Den handlingsplan mod terrorisme, som det belgiske formandskab og Kommissionen tilskynder kraftigt til, indeholder foranstaltninger, som vi allerede havde forlangt før den 11. september. Vi må huske på, at de forslag, som Kommissionen har stillet på området, ikke er et produkt af improvisation, men skyldes et mandat fra Det Europæiske Råd i Tampere, hvis gennemførelse var meget forsinket, hvilket Europa-Parlamentet har påpeget ved flere lejligheder.
Vi afventer stadig den endelige vedtagelse af forordningen om indefrysning af aktiver, der - som Europa-Parlamentet har forlangt - skal indeholde en liste over europæiske terrororganisationer uden at se bort fra det miljø, hvor terroristerne modtager finansiel operativ støtte eller laver propaganda. Derfor mener jeg, at vi bør glæde os over Rådets løfte om på RIA-Rådet den 6. og 7. december at vedtage en pakke af foranstaltninger. Jeg er sikker på, at Europa-Parlamentet vil være på højde med situationen og inden da har vedtaget sin rådgivende udtalelse.
Jeg vil slutte af med at sige, hr. formand, at ingen af disse instrumenter, som stilles til rådighed for medlemsstaternes retlige myndigheder, medfører den mindste begrænsning i de europæiske borgeres civile frihedsrettigheder, tværtimod. De sikrer yderligere midler til beskyttelse af den frihed, som de, der bruger terrorisme for at forsøge at påtvinge andre deres idéer, fratager den enkelte.

Maij-Weggen
Hr. formand, kære kolleger, det indtryk, som borgerne har fået af rådsmødet i Gent, er noget kaotisk. En aflukket by, tre store medlemsstater, som traf aftaler forud for mødet, en vred belgisk formand, sluterklæringer fra regeringschefer, som ikke ligner hinanden ret meget, og endelig en vred kommissionsformand. I en periode, hvor fælles optræden er absolut nødvendig, er Europa delt op. Jeg har tre bemærkninger.
Det Forenede Kongerige, Tyskland og Frankrig støtter USA fuldt ud, og Det Forenede Kongerige sågar med aktiv militærstøtte. Det har jeg respekt for. De øvrige EU-lande, som også er medlem af NATO, yder mere passiv støtte. De EU-lande, som ikke er medlem af NATO, giver politisk støtte gennem diplomatiske kanaler. Det er tre forskellige former for støtte, som for borgerne ikke har en klar sammenhæng, og så anmoder EU-formanden endda om en evaluering. Derved satte De faktisk spørgsmålstegn ved, om støtten fortsætter.
På den baggrund er det ikke underligt, at USA søger støtte hos lande uden for EU såsom Canada, Australien og lande i Stillehavet. Jeg opfordrer til mere koordination i den europæiske støtte til aktionerne imod terrorisme i de kommende måneder, så det delte billede kan ændres.
For det andet er der samarbejdet med hensyn til indenrigssikkerheden. Hr. Vitorino har meget hurtigt stillet forslag om bl.a. en europæisk ordning for hvidvaskning af penge, en europæisk arrestordre og afstemning af fængselsstraffe. De forslag forelå i øvrigt allerede delvis.
I sidste uge blev indenrigsministrene ikke enige, og det blev man heller ikke på rådsmødet i Gent. Hvorfor har regeringscheferne ikke truffet en beslutning? Det er da ikke nemt at forsvare over for borgerne, at EU tøver i forbindelse med antiterrorforanstaltninger i eget hus.
Så er der konventet. Her kan jeg udtale mig positivt, fordi Rådet har overtaget Parlamentets og min gruppes ønske om et konvent med et bredt parlamentarisk grundlag. Vi er ikke så tilfredse med forslaget om, at konventet skal komme med muligheder. Det kan man anmode en konsulentvirksomhed om, men ikke et parlamentarisk organ. Lad konventet bestemme sin egen arbejdsmetode og stille sine egne forslag. Det gik godt med chartret, og det vil også være tilfældet her.

Stenzel
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, det uformelle topmøde i Gent har skabt to positive aspekter, nemlig principiel enighed om et konvent til forberedelse af en forfatningstraktat og de sidste tekniske ændringer i forbindelse med euroen. Under andre omstændigheder, som ikke var overskygget af terror, ville dette have været en anledning til at se positivt ind i Europas fremtid. Men vi har at gøre med en situation, hvor vi spørger os selv, om EU's integrationskraft allerede er udtømt med euroen.
En fælles valuta, en fælles udenrigspolitik og en fælles forsvarspolitik ville give Unionen troværdighed over for borgerne og skabe den identifikation, som vi så ofte savner. Men netop hvad angår udenrigs- og sikkerhedspolitikken, har topmødet i Gent fået os til at se realiteterne i øjnene. Det bilaterale, om man vil, det ikke-erklærede forstærkede samarbejde, blotlagde svaghederne, som stadig begrænser EU i sine aktiviteter udadtil.
Når man lader de internationale analyser efter mødet i Gent passere revy, har netop chokket over terrorangrebene på USA åbenbaret fraktionsdannelsen inden for EU. Dette er ikke kun en reaktion på USA's optræden, USA, som foretrækker at forhandle og handle direkte med regeringerne, men det er også en følge af den immanente militære svaghed i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, hvor der er en meget stor kløft mellem krav og virkelighed. Det er jo ingen hemmelighed, at der er tvivl om, hvorvidt oprettelsen af en europæisk udrykningsstyrke på 60.000 mand overhovedet kan lade sig gøre til det fastsatte tidspunkt i 2003.
EU har brug for en saltvandsindsprøjtning, ikke kun for at knytte borgerne stærkere til sig, men frem for alt også for at leve fuldt op til sit ansvar i selve Europa og som USA's partner. Udvidelsesprocessen skal ses ud fra dette synspunkt, ligesom efter-Nice-ordningen under medvirken af et konvent, som ikke bør sprede sig tilfældigt over for meget, men som, hvilket Europa-Parlamentet anbefaler, skal udarbejde et sammenhængende beslutningsgrundlag for en forfatningstraktat.

Bodrato
Hr. formand, Det Europæiske Råd bekræftede og fastslog EU's ønske om at stå ved USA's side i kampen mod terrorisme og i kampen for den interne sikkerhed, men også når det gælder indsatsen for undgå en humanitær katastrofe i Afghanistan.
Verdens politiske geografi har ændret sig radikalt efter den 11. september. Topmødet i Shanghai bliver dog vigtigere end mødet i Gent. Hvilken rolle skal EU spille? Vil det lykkes os at få én fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik? Vil det lykkes os at puste nyt liv i Middelhavsinitiativet og at arbejde for freden i Mellemøsten? I virkeligheden stemmer de gode hensigter ofte ikke overens med nogle regeringers adfærd, eftersom disse regeringer bremser integrationen og ønsker at tømme den forsamling for indhold, som burde fastlægge metoderne og målsætningerne. Det er det, som vi forventer af mødet i Laeken og af den regeringskonference, der burde føre til en reform af EU før valget til Europa-Parlamentet.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, hinsides alle forfatningsspørgsmål stiller man i den nuværende situation europæerne følgende spørgsmål: Hvor handledygtige er I? Bliver der taget vare på EU som sådant ved håndteringen af den internationale krise? At stille det spørgsmål er det samme som at benægte det, for amerikanerne og på deres side delvist briterne og allierede handler, men det gør EU som sådant ikke. Heller ikke briterne bør gøre sig illusioner. De er også kun en lille juniorpartner i den store sammenhæng og har slet ikke den vægt, som handlende europæere samlet kunne have.
Handlekraft får europæerne kun som Fællesskab, hverken bi-, tri- eller multilateralt. Derfor var det en grov fejl, at cheferne for "de tre store" skilte sig ud før mødet i Gent. Det er ikke noget bevis på europæisk handlekraft, men derimod en blindgyde, og det viser en betydelig grad af manglende indlevelse i, hvordan Europa fungerer. Det skal de, der har handlet således, kritiseres for. Vi har brug for fælles handlekraft. Derfor har vi brug for den europæiske udrykningsstyrke. Uden et instrument tages europæerne ikke alvorligt i verden. Derfor er det latterligt, at man nu skændes om, hvordan dette instrument skal finansieres. Her skal Fællesskabet bevise sin styrke.
Men vi har også brug for et instrument internt. Vi har brug for kapacitet til at bekæmpe terrorisme, som opererer grænseoverskridende. Der udføres politiarbejde i medlemsstaterne. Men enhver må dog indse, at international terrorisme kun kan bekæmpes med udsigt til succes af enheder, som er i stand til at operere over grænserne. Fælles handling er det, der mangler i Europa, og det er det, vi skal koncentrere os om.

Verhofstadt
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke de forskellige talere og grupper for deres kommentarer. Jeg mener, at det overvejende, bortset fra to eller tre indlæg, har været en positiv evaluering af resultaterne af rådsmødet i Gent. En sådan positiv evaluering fra de forskellige gruppers side er naturligvis en vigtig opmuntring til i de kommende uger at arbejde hårdt videre, for vi har endnu et vigtigt topmøde foran os, nemlig topmødet i Laeken.
Jeg vil endvidere gerne sige - for det var der en række indirekte bemærkninger om - at samarbejdet mellem Romano Prodi og mig er udmærket. Vi har i øvrigt netop besluttet, at vi vil tage til den kommende pressekonference på en tandem, så der ikke længere er nogen misforståelser. Da vi begge er gode cyklister, vil Parlamentet utvivlsomt sætte pris på dette.
Jeg vil gerne reagere på i hvert fald tre punkter. For det første blev der et par gange spurgt, hvordan det forholder sig med Unionens udenrigspolitik nu? Jeg mener, at Romano Prodi behandlede det indgående allerede i sin indledning og har ramt hovedet på sømmet. Sidste gang, under Golfkrigen, som var den forrige internationale krise, var der i Europa 15 forskellige meninger om, hvordan EU skulle forholde sig til Golfkrigen. Alle medlemsstater havde deres egen mening. Nu i denne internationale krise blev der for første gang to gange, den 21. september og i fredags i Gent, vedtaget en enstemmig holdning i et vanskeligt anliggende.
For det første, hvad viser de 15 medlemsstaters holdning til angrebene i Washington og New York? En fælles vision og fremgangsmåde.
For det andet, hvilken holdning har vi efter den 7. oktober? Den 7. oktober forandrede situationen, idet USA og den internationale koalition iværksatte en modreaktion. På ny en fælles holdning.
Det er vigtigt at understrege dette, fordi det har været anderledes i EU. Romano Prodi mindede om, at der, hver gang der var en international konflikt, ikke var én holdning, men 15 holdninger i Rådet. Det er ikke længere tilfældet. Selv om jeg, ligesom mange af Dem, mener, at vi skulle gå et skridt videre, at vi f.eks. især med hensyn til det europæiske forsvar allerede burde være nået længere, så mener jeg, at vi skal understrege denne positive udvikling. Endelig, langsomt, efterhånden udarbejdes der en EU-udenrigspolitik, hvilket for 10-15 år siden nærmest var utænkeligt.
I den henseende mener jeg i øvrigt, at hr. van den Berg har helt ret, når han understreger den rolle, som EU skal spille nu, fordi vores rolle er en anden end USA's. EU's rolle består især i at yde politisk, logistisk støtte og optræde diplomatisk. Han understreger ganske rigtigt betydningen af det mandat, som vi har fået af Rådet med hensyn til Mellemøsten. Romano Prodi, undertegnede og Javier Solana undersøger, hvornår vi kan gennemføre denne vigtige mission, måske i den tredje uge af november. Jeg mener, at det især er op til EU at tage initiativet i den forbindelse. Vi skal imidlertid være realistiske og ikke gøre os alt for store forhåbninger. Det kan ikke løses med én rejse, der har allerede været mange, men måske kan en række ting fremskyndes, og det kan i sidste ende føre til et initiativ.
Den anden ting, som jeg vil understrege, drejer sig om flere indlæg og især indlægget fra hr. Poettering. Sidstnævnte sagde, at "Det er meget godt med det formandskab". Han insisterede bl.a. over for Rådets fagministre på betydningen af det fælles europæiske mandat til at arrestere og udlevere forbrydere.
Men hvornår vil det ske? Det står helt klart. Man har betroet ministrene for retlige og indre anliggender en meget konkret opgave, nemlig at de skal have betingelserne klar til den 6. og 7. december.
Jeg har allerede sagt det, hr. Poettering - ikke i dag og ikke den 19. oktober, men den 21. september - på vegne af Det Europæiske Råd, at fagministrene har fået til opgave at have betingelserne klar.
Det eneste, som jeg med hjælp fra Kommissionen og alle Unionens og Det Europæiske Råds medlemmer har gjort, er på Det Europæiske Råd i Gent at gå et skridt videre og sikre, at vi for fremtiden anerkender princippet om at afskaffe ordningen med dobbelt strafbarhed.
(NL) På det sidste rådsmøde kom vi frem til, at man i hvert fald skulle være enig herom, fordi det er det vigtigste punkt. Det er nemt at bekendtgøre, at der skal være et europæisk mandat, også med hensyn til udlevering. Det vigtigste punkt var endnu ikke opnået, nemlig en aftale om afskaffelse af princippet om dobbelt strafbarhed, ikke kun for terrorhandlinger, men ligeledes for andre alvorlige forbrydelser. Vi skal modsætte os et reduktivt forsøg på at sige, at det kun er for terrorhandlinger. Det var ikke konklusionen af topmødet i Tampere. Den var, at det skulle være mere omfattende, med andre ord, at også andre alvorlige forbrydelser skal omfattes heraf.
Jeg er derfor, hr. Poettering og hr. Cox, optimistisk med hensyn til den 6. og 7. december. Der er ingen grund til bekymring, for hvis indenrigs- og justitsministrene ikke kan blive enige, tager jeg sagen med til rådsmødet i Laeken den 15. december, og så træffer stats- og regeringscheferne en beslutning. Jeg er overbevist om, at justitsministrene ikke lader det komme så vidt, at de må se til, at det i sidste ende er regeringscheferne, som skal løse et teknisk og især et modalitetsproblem om arrestordren.
Endelig vil jeg gerne behandle det tredje punkt om Unionens fremtid. Jeg tror, at vi alle er enige om, at den 11. september har vist, at en mere integreret og fremadstræbende Union er nødvendig. En Union, som er mere handledygtig, som disponerer over bedre midler, og som - især med hensyn til udenrigs- og sikkerhedspolitikken - har større kompetence. Det er netop formålet med Laeken-erklæringen at forberede vejen hertil. Jeg kan derfor allerede i dag svare helt konkret på den generelt positive evaluering af konventet.
Konventet er en kendsgerning. Ja, hr. Poettering, Præsidiet er et begrænset Præsidium i overensstemmelse med gruppernes ønske, bestående af fem personer, inklusive formanden for konventet. Ja, der vil være balance mellem medlemsstaternes og parlamentsmedlemmernes repræsentanter, selv om det endelige antal endnu ikke er afgjort. Ja, det civile samfund er involveret, ikke gennem oprettelsen af et nyt organ, men gennem skabelsen af et netværk omkring konventet, hvor grupper i samfundet kan henvende sig til konventet, og hvor konventet kan søge råd om europæiske anliggender hos undersøgelsestjenester, fagforeninger og alle mulige andre organisationer, som eksisterer i vores samfund. Et fleksibelt netværk omkring konventet er derfor bedre end at organisere et særligt forum.
Endelig er det mest grundlæggende spørgsmål, som er blevet stillet flere gange, hvad der skal ske med teksten. Hvis teksten kommer fra konventet, hvad gør Rådet så med den? Er det så en rapport, som kan lægges til side, og som man ikke tager hensyn til? Der er opstået en debat om, hvorvidt det er en enighedstekst eller en tekst med forskellige muligheder.
Svaret er meget enkelt. Det vil i hvert fald være mit svar i løbet af et par uger, når vi er samlet i Laeken. Hvis alle er enige, så har vi en enighedstekst, med andre ord er det så meget klart, at det er et vigtigt bidrag, hvis ikke det vigtigste bidrag til regeringskonferencen.
Hvis der ikke er enighed om oprettelsen af konventet, mener jeg, at mulighederne skal forelægges. Ikke neutralt, men på en måde, så det bliver klart, hvilke flertalsmuligheder der er, hvilke mindretalsmuligheder der er, og hvilke eventuelle muligheder det individuelle medlem af konventet har.
Jeg havde til hensigt at drøfte det med formanden for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hr. Napolitano, og med de to ordførere for betænkningen om Europas fremtid. Jeg mener ikke, at det er klogt at starte en indbyrdes hellig krig nu om, hvilken betydning teksten har.
Hvis der opnås enighed, er det en enighedstekst. Hvis det ikke kan være en enighedstekst, fordi der ikke er opnået enighed, skal mulighederne angives, men ikke på en neutral måde som en slags liste uden nogen betydning, men med angivelse af flertalsmulighederne og mindretalsmulighederne, altså hvilke ønsker og strømninger der er opstået og forelagt i forbindelse med oprettelsen af konventet.
(Bifald)

Prodi
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, blot nogle få bemærkninger til denne forhandling, som viste, at der er stor enighed, ikke bare mellem formandskabet og Kommissionen, men også med hele Parlamentet.
Jeg vil kun komme ind på nogle enkelte spørgsmål, som efter min mening ikke fremgik klart. Det første spørgsmål, som mange var inde på - og som gruppeformanden, hr. Poettering, var den første, der nævnte - er omfanget af støtten til flygtningene. Hertil kan jeg sige, at man har besluttet en umiddelbar bevilling på 315 millioner euro. Problemet i øjeblikket er dog desværre ikke af finansiel karakter, men derimod de meget store vanskeligheder med konkret at få støtten ud til flygtningene. Det gør vi via ngo'erne og mange andre organisationer. Jeg vil gerne gentage, at vi konkret har bevilget tilstrækkeligt med penge i øjeblikket. Når der bliver behov for flere penge, vil vi anmode om dem og drøfte dette i fællesskab. Lige nu gælder det de alvorlige vanskeligheder med at iværksætte disse operationer.
Jeg vil nu komme ind på et andet emne, som flere talere var inde på, nemlig hr. Tajani og mange andre. De satte dette alvorlige fænomen med en verden, der er delt i to, i forbindelse med freden i Palæstina. Dette spørgsmål er af afgørende vigtighed, og til hr. Tajani og de andre talere vil jeg gerne sige, at den plan, der blev kaldt planen for Palæstinas genopbygning, er en plan, vi holder os omhyggeligt for øje. Jeg har drøftet den med Israels minister Peres mange gange, og vi er udmærket klar over, at vi skal gå i retning af nogle foranstaltninger på bestemte områder, nemlig vand, energi, infrastruktur og industriel vækst. Det er vores pligt, og de israelske og palæstinensiske borgere ved, at Kommissionen arbejder i denne retning. Lige så snart de politiske forhold gør det muligt, vil vi mobilisere de nødvendige ressourcer. Jeg tror dog, at det i sig selv bidrager til freden at vide, at vi gør et konkret stykke arbejde, og at vi alle sammen er klar til at gøre en indsats.
Premierminister Verhofstadt understregede desuden de beslutninger, der er blevet truffet på retsområdet og med hensyn til bekæmpelsen af finansiel kriminalitet. Jeg tilslutter mig hans ord, men vi skal være opmærksomme på, at vi har truffet nogle beslutninger, og hvis ikke vi fører dem ud i livet, mister vi vores troværdighed fuldstændigt. De ansvarlige ministre skal derfor fremskynde gennemførelsen af disse beslutninger, for ellers bliver de truffet på topmødet.
Et andet aspekt var konventet. Der var almindelig enighed om bestyrelsen, det udøvende organ og alle disse aspekter. Jeg vil dog gerne understrege et punkt, som hr. Verhofstadt var inde på, nemlig varigheden. Det nuværende Parlament og den nuværende Kommission forestod konventets oprettelse og var med, da denne oprettelse fandt sted. De skal også være med under konventets arbejde og afslutning, og derfor skal arbejdet være færdigt, før valgkampagnen for valget til Europa-Parlamentet begynder. Dette er ikke en kunstig frist, men en seriøs frist.
Under forhandlingen var der mange, der vendte tilbage til spørgsmålet om fællesskabsmetoden. Her vil jeg blot gentage det stærke billedsprog, som hr. Duff brugte. Han sagde, at tårnenes sammenbrud også var ensbetydende med et sammenbrud for den politiske mening med de tre separate institutionelle søjler, der blev oprettet i Maastricht. Dette er efter min mening en alvorlig, præcis og konkret kendsgerning, som vi skal tage ved lære af. Hr. Duff har fået helt rigtigt fat i den politiske mening med Kommissionens bestræbelser på at nå frem til en fælles EU-indsats ved at anvende fællesskabsmetoden, som er den eneste effektive metode, der er i stand til at sikre vores handlinger.
Et andet punkt, som alle var inde på, er spørgsmålet om reformen af institutionerne. Kommissionen og Parlamentet gør et konkret stykke arbejde på dette område. Vi har været uenige, vi har hjulpet hinanden, og jeg tror, at vi med møje og besvær er ved at gøre fremskridt i vores fælles arbejde. Vi er endnu ikke blevet færdige, men som man siger, er vi nået "ind til benet" og til de konkrete kendsgerninger. Her vil jeg gerne understrege - selv om jeg ikke beskæftiger mig med Rådets interne tilrettelæggelse - at vores reform ikke kan få den nødvendige effektivitet, hvis ikke den også ledsages af en reform af Rådets arbejde.
(Bifald)
Det siger jeg ikke for at blande mig i andres arbejde, men for at understrege effektiviteten. Det er nødvendigt, at vi hurtigt går væk fra uklarheden og går over til en mere gennemsigtig, mere ansvarlig og mere demokratisk styreform. Kommissionen har allerede taget dette punkt op i sin hvidbog, og sammen med Parlamentet venter vi på en dialog med Rådet.
Hvad økonomien angår, understregede alle talerne nødvendigheden af at gennemføre de beslutninger, der blev truffet i Lissabon. Dette er dog et område, hvor der har været en enorm forskel mellem de vedtagne beslutninger i almindelighed og beslutningernes gennemførelse på de enkelte efterfølgende rådsmøder, både når det gælder liberaliseringen, reformen af markederne, innovationernes fremskyndelse og indførelsen af såvel det fælles luftrum som EF-patentet. På disse områder er vi stadig langt bagud. Vores økonomi bliver kun dynamisk, hvis vi gør noget ved disse aspekter.
Endelig - og her blev der gjort endnu et meget stort fremskridt på mødet i Gent - lovede vi at foretage de nødvendige ledsageforanstaltninger i forbindelse med euroens indførelse, f.eks. det indre marked for grænseoverskridende bankoverførsler. Vi har afgivet et løfte på dette punkt, og det er et punkt, som har afgørende betydning.
Jeg vil slutte af med en sidste bemærkning om konventet. Her vil jeg gerne gentage fru Maij-Weggens ord om den egentlige definition af konventet, nemlig at vi ikke - sådan som nogle sagde - kan betragte den som et rådgivende organ. Den må ikke være et organ, som til syvende og sidst giver nogle råd og herefter lukker og slukker. Vi giver konventet den størst mulige gennemsigtighed, men også den størst mulige demokratiske kompetence, og derfor forventer vi, at det kommer med nogle stærke og vigtige resultater. Tillad mig ligeledes at sige, at konventet er et frisk pust i det diskrete diplomatis lukkede rum. Demokratiets luft er fyldt med den ilt, som gennemsigtighed og ansvar giver, og derfor støtter Kommissionen kraftigt påbegyndelsen af konventets arbejde, så vi endelig indleder en dialog med hinanden og med de europæiske borgere.
(Bifald)

Formanden
Tak, kommissionsformand Prodi. Som De hørte, var der under sidste del af Deres indlæg en vis summen, som generede alle de parlamentsmedlemmer, der lyttede opmærksomt til Deres tale. Det beklager jeg. Det er nødvendigt at træffe nogle foranstaltninger én gang for alle for at undgå disse forstyrrelser.
Som De og mine kolleger kan se, fortsætter alle de, der ikke lyttede opmærksomt til Deres indlæg, med at snakke ude på gangen, og de sætter sig først ned, når formanden begynder afstemningen.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 42, stk. 5, modtaget seks beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 10.00.

Cappato
Hr. formand, forvirringen i Parlamentet inden afstemningen risikerer at blive et moralsk spørgsmål. Det er et politisk spørgsmål, og det er en konsekvens af, at vores arbejde er tilrettelagt således, at forhandlingerne er isoleret fra afstemningerne. Den uundgåelige konsekvens af dette er, at Parlamentet bliver til et stemmested. Hvis ikke man ønsker denne forvirring, skal man bare indlægge et kvarters pause mellem forhandlingen og afstemningen, så kommer der endnu færre mennesker til forhandlingerne, og så bliver vi helt og holdent et stemmested og i stadig mindre grad et Parlament!

Formanden
Tak for rådet.
Vi går nu over til afstemning.

Manders
Hr. formand, jeg vil gerne anmode om Deres opmærksomhed for det e-mailbombardement, som i øjeblikket finder sted, hvorfor min computer ikke længere virker, og jeg ikke kan finde de e-mail, som jeg gerne vil læse. Vil De sørge for, at tjenesterne gør noget ved det?

Formanden
Det noterer vi os naturligvis.

AFSTEMNING
Patten
Kommissionen kan delvist eller i princippet acceptere ændringsforslag 1, 5, 8, 9, 13, 14, 15 og 16. Kommissionen afviser ændringsforslag 2, 3, 4, 6, 7, 10, 11, 12 og 17.
Inden afstemningen om ændringsforslag 17 Gröner (PSE). (DE) Hr. formand, vi indgik et kompromis med PPE-Gruppen, som gruppen nu afviger fra. Vi holder os derfor heller ikke længere til kompromiset, og jeg opfordrer min gruppe til at stemme for ændringsforslag 17.

Lulling
Hr. formand, jeg tror, at fru Gröner tager fejl. Vi har ikke afviget fra kompromiset. Tværtimod, vi står ved det, vi har aftalt. Men vi stemmer ikke for de ændringsforslag, der er kommet efter kompromiset, og som vi ikke er enige i. Vi har overhovedet ikke afviget fra kompromiset, tværtimod!

(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)
Betænkning (A5-0335/2001) af Miguélez Ramos for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om indførelse af en fælles nomenklatur for statistiske territoriale enheder (NUTS) (KOM(2001) 83 - C5-0065/2001 - 2001/0046(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Formanden
Afstemningen er afbrudt. Den vil blive genoptaget efter det højtidelige møde i anledning af besøget af Hans Hellighed den 14. Dalai Lama.
(Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.30)

Sandbæk
Hr. formand, jeg vil gerne nævne, at De Grønne og De Liberale har inviteret alle med til deres fælles møde med Hans Hellighed Dalai Lama i eftermiddag kl. 15.00 i værelse 100 i WIC, det vil sige alle, der ikke stod opført på invitationen fra PSE- og PPE-DE-Gruppen.

Formanden
Jeg takker Dem for denne meddelelse.
Afstemningen er genoptaget.
Betænkning (A5-0360/2001) af Weiler for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om
I. forslag til Rådets afgørelse om retningslinjer for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 2002 (KOM(2001) 511 - C5-0498/2001 - 2001/0208(CNS));
II. Kommissionens meddelelse om den fælles rapport om beskæftigelsen 2001 (KOM(2001) 438 - C5-0423/2001 - 2001/2168(COS))
(Ved successive afstemninger vedtoges forslaget til lovgivningsmæssig beslutning og forslaget til beslutning)   
Betænkning (A5-0350/2001) af Seppänen for Budgetudvalget om forslag til Rådets afgørelse om en fællesskabsgaranti til Den Europæiske Investeringsbank mod tab i forbindelse med en særlig långivningsaktion til fordel for udvalgte miljøprojekter i området langs Ruslands Østersøkyst som led i den nordlige dimension (KOM(2001) 297 - C5-0307/2001 - 2001/0121(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Velkomstord
Formanden
Jeg vil gerne byde velkommen til Bulgariens statsminister, Simeon Saxe-Coburg-Gotha, som har taget plads i den officielle loge, og som er på besøg i EU-institutionerne.
Hr. statsminister, på vegne af formanden, Nicole Fontaine, vil jeg gerne byde Dem velkommen her i Parlamentet og give udtryk for ønsket om, at Deres lands tiltrædelse - som forhåbentlig sker snarest muligt - styrker den demokratiske proces, der er blevet indledt, og gør det muligt for den bulgarske befolkning at indtage den plads, der tilkommer det i EU-befolkningernes fællesskab.
(Bifald)

AFSTEMNING (fortsættelse)
Anden betænkning (A5-0337/2001) af Rühle for Budgetkontroludvalget om decharge for den økonomiske forvaltning af 6., 7. og 8. Europæiske Udviklingsfond for regnskabsåret 1999

(Ved successive afstemninger vedtoges forslagene til afgørelse og forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0328/2001) af Kratsa-Tsagaropoulou for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om Kommissionens meddelelse om gennemførelsen af nyskabende foranstaltninger under artikel 6 i Den Europæiske Socialfonds forordning for programmeringsperioden 2000-2006 (KOM(2000) 894 - C5-0341/2001 - 2001/2141(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)Stemmeforklaringer
Betænkning af Hautala (A5-0358/2001)
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Hr. formand, som medlem af Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU/Bulgarien tillader jeg mig ligeledes at byde Bulgariens statsminister velkommen. Jeg har den fornøjelse at besøge Deres land i næste uge, hr. statsminister, og derfor vil jeg gerne give udtryk for min glæde over Deres tilstedeværelse her i dag. Jeg håber, at Bulgarien snart bliver fuldgyldigt medlem af EU.
Hvad fru Hautalas betænkning angår, stiller jeg mig selv og Dem følgende spørgsmål, hr. formand: Eftersom mange muslimer er så lukkede i deres holdning til kvinder - de tillader ikke engang kvinderne at gå på gaden som selvstændige mennesker - hvordan kan vi så acceptere, at de kommer med i EU, hvis ikke de overholder dette direktiv og alle Europa-Parlamentets direktiver om ligestilling mellem mænd og kvinder? Det er et spørgsmål, som vi skal tænke over.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Selv om disse artikler og ændringsforslag indeholder elementer, som vi godkender, foretrækker vi at afholde os fra at stemme om disse ændringsforslag under ét, idet vi mangler garantier for, at foranstaltningerne til fordel for kvinder opretholdes, f.eks. med hensyn til problemet med pensionsalderen i visse lande eller visse sektorer eller spørgsmålene om forebyggende sundhedsforanstaltninger.
Erfaringen med anvendelsen af princippet om ligebehandling mellem mænd og kvinder til at kræve, at kvinder skal tage natarbejde i industrien, er tilstrækkeligt til at vække mistro. Princippet om ligebehandling, som teksten gør krav på, skal gennemføres ved at ensrette lovgivningen efter de mest favorable bestemmelser for både kvindelige og mandlige lønmodtagere og aldrig ved at sigte mod den laveste fællesnævner.

Meijer
Den anden bølge af den feministiske bevægelse i 60'erne og 70'erne stilede især efter, at kvinder skulle få flere betalte job. Kvinder havde gennemsnitligt en lavere uddannelse end mænd, og selv med en højere uddannelse fik de på grund af de dominerende mænd ofte jobbene med den laveste status og den mindste løn. Desuden var mange kvinder finansielt afhængige af deres ægtefælle. Højt uddannede kvinder krævede med rette adgang til job, som de på det tidspunkt faktisk automatisk var udelukkede fra. Rengøring af kontorer eller fyldning af hylder i supermarkeder er ikke udfordrende arbejde og i mange tilfælde ikke værd at vælge frem for en rolle som husmor. Den gruppe kvinder følte det ofte som en befrielse, hvis deres mands indtægt var stor nok til, at de ikke behøvede at arbejde. I mellemtiden har de fleste kvinder et betalt arbejde, uden at mændene er begyndt at arbejde mindre for at passe og opdrage børnene. Feminismen er utilsigtet blevet et middel til at løse manglen på arbejdskraft for arbejdsgiverne og til at begrænse statsudgifterne. Især under de forhold er det blevet endnu vigtigere at bekæmpe alle former for forskelsbehandling og chikane på arbejdspladsen.
Betænkning af Miguélez Ramos (A5-0335/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, det var mig en stor fornøjelse at læse fru Miguélez Ramos' relativt tekniske betænkning, som også er af stor politisk betydning for mig. Som De ved, har jeg har været medlem af Lombardiets regionalråd i fem år, og min datter, Elisabetta, har været medlem af Liguriens regionalråd i fem år. Nu er hun medlem af Lombardiets regionalråd - for Pensionistpartiet, selvfølgelig. Det er mig en glæde at sige dette, for jeg vil gerne understrege mit personlige - og sikkert vores alle sammens - ønske og håb om, at de europæiske regioner får en stadig større politisk og beslutningsmæssig betydning, og at de i højere grad bliver inddraget i udarbejdelsen af de EU-direktiver og -forordninger, der vedrører dem.

Korakas
Forhandlingen om nomenklaturet for de statistiske regionale enheder (NUTS) er ikke kun en teknisk forhandling med statistisk indhold, eftersom de regionale statistikker og inddelingen af regioner på grundlag af NUTS er et fast referencepunkt for analysen af de socioøkonomiske udviklinger i regionerne og for fastsættelsen af, hvilke regioner der skal udvælges til at få strukturstøtte.
Et af de vigtigste problemer, der opstår, er anvendelsen af fuldstændigt uensartede politiske og økonomiske enheder som grundlag for indsamlingen og bearbejdelsen af statistiske oplysninger. Det er selvfølgelig ikke tilfældigt, og det bliver endnu mere mistænkeligt, hvis det sammenholdes med det faktum, der meget rigtigt påpeges i betænkningen, nemlig at Kommissionen fremviser en "bemærkelsesværdig elasticitet" i anvendelsen af kriterierne for en regions optagelse i NUTS I, II eller III, idet den anvender tingene efter forgodtbefindende og efter de "behov", situationen kræver.
Det er karakteristisk, at man anvender en administrativ opdeling af NUTS III-typen til at fordele støtten til mål 2, hvilket medfører, at halvdelen af EU's befolkning får støtte, mens man drastisk formindsker støtten til de mindst udviklede regioner, som man skulle formode, den var bestemt til. I perioden 1994-1999 (anden Delors-pakke) fik 51% af EU's befolkning støtte. Af denne procent svarede kun 25% til mål 1, der finansierer regioner af NUTS II-typen. Af disse 25% vedrørte kun 16,4% mål 2. Ved at anvende små administrative opdelinger (NUTS III) har de rige lande således fået en betragtelig støtte, hvilket har ført til en grel forvrængning af regionalpolitikken. Nu er det igen de rige lande, der begunstiges, idet de absorberer en stor del af de under alle omstændigheder beskedne og utilstrækkelige bevillinger, der stilles til rådighed af strukturfondene.
Visse lande begunstiges i særlig høj grad, eftersom de administrative opdelinger i NUTS III er meget små i sammenligning med andre lande. F.eks. har en sådan administrativ opdeling (amt) i Grækenland et areal på 2.950 m2, i Portugal 3.162 m2, mens det i Tyskland kun er 758 m2.
Alt dette viser endnu en gang misforholdene, ulighederne, uregelmæssighederne og hykleriet i EU's regionalpolitik, eftersom en stor del af de bevillinger, der stilles til rådighed for strukturel bistand, "genanvendes" og vender tilbage til de mest udviklede medlemsstater og i voldsom grad begrænser muligheden for at føre en national udviklingspolitik, der nødvendigvis skal bevæge sig inden for rammerne af Fællesskabets snævre og skævt syede "jakkesæt". Resultatet af denne situation er ikke kun, at man går glip af den meget opreklamerede målsætning om konvergens mellem de fattigste og de rigeste lande, men, som man kan få bekræftet af oplysningerne, og hvor Grækenland er et mørkt eksempel, at forskellen til stadighed bliver større ikke kun mellem medlemsstaterne i nord og syd, men også mellem medlemsstaternes regioner internt. Man har kun på tilfredsstillende måde fremmet bestikkelse af samvittighed og skabt mekanismer til at fremme de store monopolinteresser, som har nydt størst gavn af fællesskabsprogrammerne.
Selv om ordførerens betænkning ikke "går til benet", så berører den i det mindste mange af de alvorlige problemer, og derfor støtter vi den.
Betænkning af Weiler (A5-0360/2001)

Figueiredo
Den fælles rapport om beskæftigelsen 2001, som bygger på rapporter fra medlemsstaterne, viser, hvor ringe opmærksomhed disse i almindelighed skænker retningslinjerne for beskæftigelsen. Faktisk bekymrer kun syv sig om de generelle mål, som blev fastsat på topmødet i Lissabon og bekræftet i Stockholm, og kun tre nævner de specifikke mål for kvindernes beskæftigelsesfrekvens.
Som det nævnes i udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder, som vi har bidraget til med vedtagne forslag, står de mål, som Rådet har opstillet for beskæftigelsesfrekvensen, i skarp kontrast til den ringe betydning, som de fleste medlemsstater tillægger inddragelsen af et kønsperspektiv i deres beskæftigelsespolitik, både på grund af de manglende nationale mål for reduktion af de forskellige forskelle mellem kønnene på arbejdsmarkedet, de utilstrækkelige børnepasningsmuligheder og de begrænsede initiativer til reduktion af kønsrelaterede lønforskelle.
Weiler-betænkningen er ikke tilstrækkelig kritisk over for den aktuelle beskæftigelsessituation i EU, selv om den erkender, at der er nogle negative sider at bemærke, som når den insisterer på, at der skal opstilles nationale mål, og at disse skal opfyldes. Den analyserer dog ikke de retningslinjer kritisk, som Kommissionen foreslår, og den fremsætter heller ikke nogen klare alternativer, der bør følges, som f.eks. at beskæftigelsespolitikken bør opprioriteres og ikke mere underlægges den aktuelle monetaristiske orientering gennem en opgivelse af det nyliberalistiske perspektiv, der hersker i EU, således som vi siger det i vores forslag, der imidlertid er blevet forkastet.

Miller
 De Europæiske Socialdemokraters Gruppe støtter vægtningen i Weiler-betænkningen om retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 2002. Gruppen har også stor sympati for hr. Bushill-Matthews' ændringsforslag, men mener ikke, at Weiler-betænkningen er den rette betænkning til disse ændringsforslag.

Patakis
Det er et faktum, at vi står over for en skærpelse af den økonomiske krise, der blev yderligere intensiveret efter terrorangrebene på New York og Washington. Denne afmatning, der i det mindste ifølge de fleste analytikere ikke ser ud til at blive kortvarig, bør ikke løses ved endnu en gang at lægge byrden på lønarbejdernes skuldre med massefyringer og angreb på deres rettigheder.
Den samlede beskæftigelse er stort set stagnerende, og arbejdsløsheden bliver ikke mindre, tværtimod stiger den som f.eks. i mit land. Samtidig forudser man nye massefyringer inden for vigtige sektorer i økonomien, såsom transportområdet, turismen osv. Det centrale mål for de førte beskæftigelsespolitikker er blevet en omfordeling af arbejdsløsheden, og det forstærkes af retningslinjerne for 2002. Det er ikke tilfældigt, at de lande, EU "lykønsker" i forbindelse med dette spørgsmål, er de lande, der som de første skred til generelle reformer af arbejdsmarkedet først og fremmest ved at udbygge deltidsarbejdet og andre fleksible former for beskæftigelse.
Europa-Parlamentets betænkning støtter retningslinjerne, som igen kommer ind på det kendte spørgsmål om strukturreformer og fleksible former for ansættelsesforhold, der sigter på at skabe en enorm hær af beskæftigede uden rettigheder, uden mulighed for at stille krav, og som er tilpasset kapitalens og dens interessers profitkrav om produktivitet og konkurrenceevne.
Lønmodtagernes geografiske mobilitet medfører kun en styrkelse af den demografiske koncentration og en koncentration af rigdommen i EU's rigeste regioner, der bliver endnu rigere ved at opsuge de bedste arbejds- og videnskabsressourcer.
Retningslinjernes anden søjle om selvstændig virksomhedsaktivitet sigter kun på at ændre de arbejdsløse til selvbeskæftigede for på den måde at formindske arbejdsløsheden og frasige sig ansvaret for social solidaritet.
Med hensyn til støtteprogrammerne til arbejdspladser har det ikke kun været umuligt for dem at bekæmpe arbejdsløsheden, men som oftest har de ligefrem fungeret som rene og skære tilskud til arbejdsgiverne, der har erstattet lønarbejdere med tilskudsberettigede arbejdsløse, og de har ført til konstante overtrædelser af de kollektive arbejdsoverenskomster.
Det stigende antal privatiseringer og fusioner, tilpasningen til ØMU'en, den øgede import og intensiveringen af den kapitalistiske konkurrence, udryddelsen af tusindvis af små og mellemstore landmænd samt lukningen af små og mellemstore virksomheder skaber forudsætningerne for, at arbejdsløsheden kommer til at stige endnu mere.
Den politik, som EU fastholder, ser til trods for det faktum, at den gennemsnitlige vækst i 2000 nåede op på 3%, ikke ud til at formindske hverken arbejdsløsheden eller fattigdommen, som plager mere end 22% af EU's befolkning.
Lønarbejderne kræver en anden politik, der centrerer sig om mennesket og dets behov, med fuldstændige og sikrede sociale rettigheder for alle lønarbejdere, forbedrede livsbetingelser og en reel, social udvikling og velstand.

Herman Schmid og Sjöstedt
Vi er generelt positive over for Weilers betænkning. Vi sætter specielt stor pris på hendes vægtning af arbejdets kvalitet.
Vi er imidlertid kritiske over for flere af ændringsforslagene fra Økonomiudvalget, hvor man udtrykker sig i ideologiske og snørklede vendinger om markedsøkonomien og dens styring. Vi mener, at man dermed anbefaler en økonomisk politik, der modvirker den europæiske beskæftigelsesstrategi, specielt i perioder, hvor økonomien og efterspørgslen efter arbejdskraft ikke er i vækst.
Da Europa-Parlamentet har vedtaget disse ændringsforslag, valgte vi at stemme nej ved den endelige afstemning.

Titley
Jeg støtter helhjertet Weiler-betænkningen, som er positiv over for retningslinjerne for medlemsstaternes beskæftigelsespolitik i 2002. Selv om betænkningen anerkender, at der kan opnås fuld beskæftigelse gennem yderligere strukturelle reformer af arbejdsmarkedet, indeholder den samtidig krav om øgede investeringer i uddannelse, især til de jobsøgende. EU's kvantitative såvel som kvalitative udbytte af sin forpligtelse om uddannelse er uomtvistelig. Uddannelse og efteruddannelse er vigtige måder, hvorpå EU-staterne i fællesskab kan sætte skub i beskæftigelsen. Gang på gang har medlemsstaternes investeringer i uddannelse og efteruddannelse vist sig givtige, og når disse koordineres på et fælleseuropæisk plan, forstærkes effekten. Det er vigtigt, at forpligtelserne føres ud i livet og ikke blot løber ud i sandet.
Endelig kan henstillingen til arbejdsmarkedets parter om at indgå aftaler om ændringer af tilrettelæggelsen af arbejdet bane vejen for bedre arbejdsmarkedsforhold og skabe en situation, hvor parternes specialviden udnyttes fuldt ud.
Betænkning af Seppänen (A5-0350/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, De holder af havet ligesom mig, og De har tit besøgt min by, Genova, som jeg i 20 år har beundret fra Righi-bakkerne. Jeg har betragtet havet, og jeg har tænkt meget efter. Havet skaber et fællesskab, havet tilhører alle, og havet har ingen grænser. Derfor er det rimeligt, at EU beskæftiger sig med alle havene - navnlig de have, som nogle af vores lande ligger ud til - og at EU yder finansiel støtte, sådan som det er tilfældet, også til lande uden for EU såsom Rusland, så disse lande iværksætter nogle miljøprojekter, der gør havene renere, pænere og bedre at sejle på.

Dell'Alba
Hr. formand, i betragtning af den lyrik, der kendetegner hr. Fatuzzos stemmeforklaringer, henvender jeg mig til Dem som medlem af Præsidiet for at spørge, om formandskabet ikke kunne tænke sig at udgive en bog med disse indlæg. Deres værdi og de følelser, der ligger bag dem, overgår nemlig ethvert indlæg her i Parlamentet og når op på et så poetisk plan, at Parlamentet ikke må undervurdere dem.

Formanden
Jeg skal lade Deres forslag gå videre til Præsidiet, hr. Dell'Alba.
Betænkning af Virrankoski (A5-0345/2001)

Fatuzzo
Hr. Dell'Alba, hvis De venter et øjeblik, vil De kunne se, at det ikke er alle hr. Fatuzzos indlæg, der er lyriske. Dette indlæg drejer sig om atomkraftværkerne. Med denne finansiering beskytter vi ganske vist Tjernobyl-reaktoren - og det stemte jeg for - men vi skal overveje, om det virkelig er nødvendigt at lukke atomkraftværket Bohunice i Slovakiet - som jeg besøgte sammen med Miljøudvalget i sidste uge, og som man har brugt flere tusinde milliarder på for at øge sikkerheden - og lade dets lukning være en nødvendig betingelse for landets optagelse i EU. Burde vi ikke overveje dette en ekstra gang?

Meijer
De produktionsvirksomheder, som tidligere aftog energi fra Tjernobyl, og hvormed man kunne finansiere opretholdelsen af et sådant kolossalt atomreaktorkompleks, har siden Sovjetunionens fald for størstedelens vedkommende ikke længere eksisteret. Befolkningen i Ukraine er så fattig, at den har for lidt købekraft til som bruger at kunne aftage meget elektricitet. Der er heller ingen indenlandske penge til at finansiere nye, renere og mere driftssikre metoder til elektricitetsudvinding, og vi må vente meget længe med oprydningen af resterne af de ødelagte centraler på grund af radioaktivt materiales lange halveringstid. Alt det, der gøres nu, kan desværre ikke finde sted uden hjælp udefra. Foranstaltningerne for at forsyne Tjernobyl med en ny indkapsling før 2005 er for begrænsede og kommer for sent. Bag den første kappe, som blev placeret kort efter katastrofen i 1986, skjuler der sig fortsat en farekilde, og atomenergi er stadigvæk en kilde til fremtidige risici. I debatten den 2. maj om 15 år med Tjernobyl angav jeg, at andre typer atomcentraler heller ikke er sikre, og at de efterlader et uløseligt problem, når de lukkes. Til trods for disse mangler støtter jeg finansieringsforslaget, for det er ikke nogen løsning slet ikke at gøre noget.
Betænkning af Kratsa-Tsagaropoulou (A5-0328/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for fru Kratsa-Tsagaropoulous betænkning, der drejer sig om Socialfondens måde at fungere på. Socialfonden er som bekendt beregnet på arbejdstagerne og på at styrke og forbedre muligheden for at finde beskæftigelse til dem, der er arbejdsløse. I betænkningen fastlægger man navnlig, hvordan man skal finde frem til nyskabende foranstaltninger, det vil sige de nye ting, man skal gøre på dette område.
Her i min sidste stemmeforklaring vil jeg naturligvis gerne benytte lejligheden til at ønske Dem velbekomme og til at undskylde, at jeg er en byrde for Europa-Parlamentets finanser, eftersom jeg har fået at vide, at hvert minut af mine indlæg koster institutionen 1.200.000 italienske lire. Hvis tjenestegrenene besluttede sig for at tildele halvdelen til hr. Fatuzzos hobby, kunne jeg spare os for den anden halvdel ved ikke at tale mere. Spøg til side, jeg vil gerne afslutte stemmeforklaringen med at give udtryk for ønsket om, at Socialfondens nyskabende foranstaltninger målrettes og også godkendes, hvis de foreslås af EU's ansøgerlande.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)

Reformen af Rådet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0308/2001) af Poos for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om reformen af Rådet (2001/2020(INI)).

Poos
Hr. formand, jeg er meget smigret over at kunne fremlægge denne betænkning om reformen af Rådet i nærvær af repræsentanten for Rådet og repræsentanten for Kommissionen.
Denne initiativbetænkning angår i virkeligheden ikke blot Rådet. Den angår lige så vel Europa-Parlamentet og Kommissionen, som i lige så høj grad er interesseret i, at den institutionelle trekant fungerer ordentligt, effektivt og sammenhængende. I en udvidet Union er det bydende nødvendigt, at Fællesskabets institutioner styrker deres evne til at træffe beslutninger og øge deres reaktionshastighed. Jeg føler ikke, at jeg afslører nogen insiderviden, når jeg konstaterer, at Rådet i dag er den institution, der fungerer dårligst. Det er alvorligt, eftersom denne institution, der både har udøvende og lovgivende beføjelser, på trods af traktatændringerne stadig er det vigtigste magtcentrum i EU. Rådet har mistet en stor del af sin effektivitet. I min betænkning finder De en lang liste over funktionsforstyrrelser. Jeg har taget udgangspunkt i de forberedende rapporter, hvoraf nogle er blevet bestilt af Rådet selv for tre eller fire år siden. Men siden er der ikke sket noget, selv om nogle af de andre forberedende rapporter er udarbejdet af tidligere og ikke ubetydelige aktører på den institutionelle scene, herunder især Jacques Delors' arbejdsgruppe Vores Europa. Blandt funktionsforstyrrelserne bliver jeg nødt til især at pege på den institutionelle skævvridning, som den fælles metode og sammen med denne Kommissionen er blevet de største ofre for. Faktisk har Det Europæiske Råds stigende indflydelse kombineret med Rådets (almindelige anliggender) svaghed genetableret den mellemstatslige metode til beslutningsforberedelse. Sammen med sherpaerne har vi genindført en metode, der minder om det hemmelige diplomati i det 19. århundrede. Med minitopmøderne som f.eks. det i Gent er tendensen til at oprette direktorater genopstået, en drøm, som nogle aldrig har sluppet efter Fouchet-planen i 1960'erne. For at råde bod på denne skævvridning anbefaler jeg stærkt, at vi foretager os hverken mere eller mindre end at gå tilbage til traktaten. Lad os bede Det Europæiske Råd om ikke at tage sig af detailspørgsmål og ikke at suge alle vigtige beslutninger til sig som en anden kæmpestøvsuger. Man skal ikke slå større brød op, end man kan bage. Eller værre endnu, Det Europæiske Råd er blevet et blokerende element for det institutionelle system. Ingen vover længere at træffe en beslutning. Alt stiger til tops. Det Europæiske Råd burde begrænse sig til at udstikke nogle generelle retningslinjer for Europapolitikken, som det står i traktaten. Lad os gengive Rådet (almindelige anliggender) dets værdighed ved at give det beføjelser til at mægle i konflikter mellem fagråd og sikre sammenhæng i beslutningerne. Til det formål er én enkelt forberedelseskæde tvingende nødvendig, og den samme enkelte forberedelseskæde kunne for øvrigt tjene Det Europæiske Råd. Lad os stille krav om, at de ministre, der sidder i Rådet (almindelige anliggender) ikke behandler de europæiske anliggender på ét eneste overfladisk månedligt møde, på hvilket hverken fremmødet eller de materielle betingelser tillader en omfattende drøftelse af de emner, der står på dagsordenen. Beslutningsforslaget foreslår en række praktiske foranstaltninger, der alle kan iværksættes øjeblikkeligt uden en ændring af traktaten.
Før jeg slutter af, vil jeg gerne henlede mine kollegers opmærksomhed på forslagene til forbedring af Rådets samarbejde med Europa-Parlamentet. De omhandler såvel ministrenes tilstedeværelse på de vigtige møder i Parlamentet som en fremskyndelse af lovgivningsproceduren allerede ved førstebehandlingen. Apropos gennemsigtighed håber jeg, at Europa-Parlamentet og Rådet følger Udvalget om Konstitutionelle Anliggender i dets forslag om, at Rådet skal være åbent for offentligheden, når det behandler lovgivningsmæssige anliggender. Dette kræver selvfølgelig konsekvente ændringer i dagsordenen og mødedisciplinen. Et Råd, der er åbent for offentligheden, når det fungerer som medlovgiver, kunne således af borgerne blive opfattet som et andetkammer, en funktion, som Rådet faktisk allerede udfylder i dag.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. ordfører, mine damer og herrer, jeg befinder mig nu i en farefuld situation, eftersom jeg skal tage ordet som formand for den institution, der ifølge ordføreren er den dårligst fungerende af alle Unionens institutioner. Så det er uden nogen som helst tvivl et farefuldt hverv.
De kan nok forstå, at formandskabet har læst hr. Poos' betænkning om reformen af Rådet med stor interesse, eftersom hr. Poos har haft en helt igennem bemærkelsesværdig karriere i diverse europæiske fora, som han derfor kender godt både indefra, fordi han har deltaget i dem, og udefra, fordi han har observeret dem med kritisk interesse.
Når dette er sagt, vil jeg tillade mig at sige, at formandskabet i store træk er enig i den vurdering, selv om det måske ikke er enig i "forbrydelsens omfang", ifølge hvilken der er brug for en forbedring af Rådets funktion.
Det Europæiske Råd i Helsinki i juni 1999 indrømmede allerede dengang, at der skulle indføres store ændringer i Rådets arbejdsmetoder, og påpegede, at disse ændringer skulle indføres løbende, således at Rådet frem til udvidelsen kunne påtage sig at gennemføre en gnidningsløs forhøjelse af antallet af medlemmer.
Samme Råd godkendte i øvrigt nogle operationelle henstillinger med samme formål. De bærende linjer i disse henstillinger samler i store træk nogle af bekymringerne i hr. Poos' betænkning. Jeg vil kun nævne et par stykker.
Henstillingerne understregede således, at Rådets hovedopgave skulle være at give Unionen de nødvendige impulser til at udvikle sig og definere de overordnede politiske retningslinjer herfor. De lagde vægt på Rådets (almindelige anliggender) rolle som overordnet koordinator.
I øvrigt opfordrede man til en bedre koordinering af Europapolitikken i medlemsstaterne. Henstillingerne understregede, at det i sidste instans er COREPER's opgave at forberede og fremlægge samtlige punkter på dagsordenen for Rådet.
Endelig henstillede de til en begrænsning af antallet af rådssammensætninger. Disse henstillinger er, hr. formand, mine damer og herrer, delvist iværksat.
F.eks. har Rådet (almindelige anliggender) således fulgt den praksis, der blev anbefalet i Helsinki, som bestod i systematisk at opdele Rådets dagsorden i to dele, nemlig udenrigsanliggender og horisontale spørgsmål, blandt hvilke man finder den globale koordinering af politikkerne.
Rådet (almindelige anliggender) har i øvrigt begrænset antallet af rådssammensætninger til 16 for at øge sammenhængen i dets arbejde og undgå opsplitning af Unionens aktiviteter. COREPER's rolle er blevet præciseret i Rådets forretningsorden. Fremover vil der blive organiseret offentlige debatter om nye, vigtige lovforslag, ligesom om programmet for Rådet (almindelige anliggender) og Økofin-Rådet.
En første resultatopgørelse over iværksættelsen af henstillingerne fra Helsinki er blevet fremlagt af Rådets generalsekretær på Det Europæiske Råd i Göteborg i juni i år. Konklusionen er, at vi faktisk har nået nogle resultater, men at de endnu er utilstrækkelige.
Hr. formand, mine damer og herrer, visse foranstaltninger blev f.eks. ikke gennemført fuldstændigt. På rådsmødet i Göteborg erkendte man dette eksplicit og gjorde opmærksom på, hvilket generalsekretæren understreger i sin rapport, at det er nødvendigt med andre reformer for Rådets strukturer og arbejdsmetoder.
Set i lyset heraf blev generalsekretæren anmodet om, helst på rådsmødet i Laeken, at stille specifikke forslag til foranstaltninger, som kan sikre, at Rådet fungerer optimalt efter udvidelsen, hvilket skal ske gennem bedre forberedelse af rådsmøderne, en klar koordinering mellem de forskellige rådssammensætninger og mere effektive arbejdsmetoder for at gøre Rådet i stand til op mod juni 2002 at træffe de nødvendige beslutninger.
I mellemtiden fortsætter det belgiske formandskab gennemførelsen af henstillingerne fra topmødet i Helsinki. Parallelt hermed har Rådet (almindelige anliggender) øget sin koordinerende rolle.
Således forelægger formandskabet fra nu af Rådet (almindelige anliggender) en aktualitetsrapport om de vigtigste sager, som behandles i de andre rådssammensætninger. Denne liste opstilles, så Rådet (almindelige anliggender) helt kan udøve sin horisontale koordinationsrolle på helheden af de forskellige rådssammensætningers aktiviteter.
Hensigten med denne praksis er at forstærke sammenhængen i Rådets aktiviteter i dets forskellige sammensætninger samt at sørge for, at disse i højere grad tilpasses Unionens generelle målsætninger. Desuden styrker det Rådets (almindelige anliggender) rolle inden for rammerne af forberedelsen af rådsmøderne.
De seneste begivenheder i USA har endvidere klart vist, at en generel koordinering af Unionens arbejde er nødvendig ved bekæmpelsen af terrorisme.
På Rådets (almindelige anliggender) møde den 17. oktober behandledes en rapport fra formandskabet om de forskellige rådssammensætningers arbejde inden for det område.
Det betyder, at formandskabet har udarbejdet en vejviser med alle Rådets initiativer og arbejde, hvori ansvaret for gennemførelse, frister og fremskridt ligeledes er angivet.
Rådet (almindelige anliggender) har anmodet om en regelmæssig ajorføring af denne vejviser. Det drejer sig om et vigtigt middel, som gør det muligt at evaluere de fremskridt, som gøres i hver eneste rådssammensætning.
Rådet (almindelige anliggender) vil på det kommende møde den 29. oktober på ny behandle den ajourførte vejviser. Dette initiativ viser klart Rådets (almindelige anliggender) kapacitet til, om nødvendigt, at sikre den generelle koordinering af Rådets politik. Desuden skal initiativet bidrage til bekræftelse af det koordinerende Råd generelt.
Det er naturligvis nødvendigt med andre reformer for at forbedre Rådets funktion. Den rapport, som generalsekretæren blev anmodet om at udarbejde, vil uden tvivl være nyttig ved behandlingen af denne problematik. Det gælder tillige for Poos-betænkningen og Parlamentets beslutning.

Barnier
Hr. formand, mine damer og herrer, fru formand, jeg vil også gerne sige, at hvad angår Rådets funktionsforstyrrelser, er Kommissionen i det store og hele enig i analysen i denne fremragende betænkning. For mit eget vedkommende er jeg ikke overrasket over kvaliteten i denne analyse i betragtning af den erfaring og ekspertise, som De selv, minister Poos, har opnået igennem de sidste år og nu har stillet til rådighed for Europa-Parlamentet. Efter denne overordnede påskønnelse vil jeg gerne sige, at Kommissionen ligeledes støtter de reformer af Rådet, som De foreslår. Omstruktureringen af dette til et struktureret og effektivt organ er i hele EU's interesse.
Deres betænkning genanvender et stort antal forslag og observationer, som vi på vores side har givet udtryk for igennem tiden og især i vores seneste hvidbog om de europæiske beslutningsstrukturer. Disse reformer er så meget desto mere interessante, fordi de kan indføres - som De gjorde opmærksom på - uden traktatændringer.
Når jeg nu taler om Rådet i denne forsamling, fru formand, mine damer og herrer, ligger det mig selvfølgelig på sinde at sige, at hver af vores institutioner set fra mit synspunkt har sin egen selvstændighed, og at den først og fremmest selv er ansvarlig for sine egne reformer. Imidlertid ved vi også godt, at hver af institutionerne er interesseret i, at alle institutionerne fungerer godt sammen. Og det er i den ånd og med disse begrænsninger, at jeg ønsker at videregive Europa-Kommissionens holdning til den anden institution, nemlig Ministerrådet.
Det er rigtigt, at vi i en forhandling om Unionens fremtid skal foretage en grundlæggende undersøgelse af den institutionelle opbygning, den enkelte institutions rolle, og hvilke traktatændringer der skal foretages, for at vores Union får en institutionel ramme, der både er mere demokratisk og mere effektiv. Det er grunden til, at jeg synes, minister Poos, at Deres betænkning er et meget vigtigt element, der skal give næring til den kommende store forhandling om Unionens institutionelle ramme, dens effektivitet og demokratiske legitimitet. Ikke desto mindre kan forhandlingen om disse de mest grundlæggende reformer i et tidsperspektiv, der hedder 2004, ikke være en undskyldning for at nægte allerede i dag at godkende de reformer, som Rådet på nuværende tidspunkt kan iværksætte uden traktatændringer. At gøre Rådets funktion så effektiv som muligt er i øvrigt en af målsætningerne i hvidbogen. Ud over de forskelle, der kan gives udtryk for i det ene eller det andet detailpunkt, findes der, hvad angår analysen af de funktionsforstyrrelser, som vi har konstateret - og således af de reformer, som skal gennemføres - en vis konvergens mellem den betænkning, som De fremlægger, hr. Poos, hvidbogen og også - som De nævnte, fru minister - Trumpf-Piris-rapporten, der blev udarbejdet af Rådets eget generalsekretariat, hvis operationelle konklusioner i det store og hele blev godkendt i Helsinki af Det Europæiske Råd, og som i øvrigt stort set er blevet gennemført i Rådets forretningsorden.
Det hører under den enkelte institutions kompetence og ansvar - og jeg gentager - konstant at undersøge dens egen effektivitet. Hvad angår Kommissionen, har den ønsket at gøre det gennem at vedtage hvidbogen og foreslå den administrative reform, der ledes af min kollega Neil Kinnock. Det forekommer mig, at Rådet såvel som Europa-Parlamentet før eller siden burde gøre det samme, og Kommissionen vil ikke undlade at støtte de to institutioner i denne øvelse. Jeg gør i den anledning opmærksom på, at Det Europæiske Råd i Göteborg allerede har anmodet Rådets generalsekretær om at udarbejde nogle detaljerede forslag om emnet til mødet i Laeken.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne understrege - uden at gå i detaljer med de enkelte forslag i Deres betænkning, hr. Poos - at det at gennemføre dette evaluerings- og forbedringsarbejde først og fremmest er et simpelt spørgsmål om politisk vilje. Det er klart, at denne vilje skal manifestere sig såvel i medlemsstaternes regeringer som inden for selve institutionerne.
Der er mindst to punkter, der fortjener særlig opmærksomhed, nemlig på den ene side begrebet lovgivende Råd og på den anden side Rådets (almindelige anliggender) rolle. Vi ved godt, mine damer og herrer, at Poos-betænkningen skelner mellem tre funktioner i Rådet, som tilsyneladende er en lovgivende, en udøvende og en politisk koordinerende funktion. Resultatet er helt klart - og også her vil De modtage Kommissionens støtte - at Rådet bør organisere sig forskelligt, alt efter om det handler inden for rammerne af den ene eller den anden af de tre funktioner. Således burde det lovgivende Råd handle i fuld offentlighed, med åbne forhandlinger og offentlige afstemninger. Antallet af fagråd er ganske sandsynligt alt for højt, men det er især manglen på koordinering mellem fagrådene, der gør, at lovgiverens "Rådsafdeling" uden tvivl, til forskel fra Europa-Parlamentet, hvor alle endelige beslutninger træffes af plenarforsamlingen, i sagens natur har langt vanskeligere ved at koordinere sine forskellige beslutninger.
Denne situation kræver en særlig overvejelse af viljen - som er nævnt i Deres betænkning - til allerede under førstebehandlingen at tilstræbe kompromiser mellem Parlamentet og Rådet inden for rammerne af proceduren med fælles beslutningstagning. Hr. Poos, selv om Kommissionen fuldt ud deler denne vilje til at indgå hurtige aftaler, må vi undgå, at det sker på bekostning af kohærensen i de tekster, som den har foreslået. Traktaterne har givet Kommissionen eneret til at tage initiativer og opgaven med at sikre de fælles interesser. Den ønsker derfor, at Parlamentets og Rådets vilje til at opnå resultater allerede under førstebehandlingen vil sikre Kommissionens fulde indsigt i alle sags- og proceduremæssige aspekter for at garantere den omtalte kohærens i de vedtagne tekster.
Tillad mig at minde om, at Kommissionen fik overdraget enekompetencen til at afsige dom over respekten for de fælles interesser på dette stadium af den fælles beslutningsprocedure.
De ser også rigtigt, hr. Poos, når De i Deres betænkning understreger, at Rådets (almindelige anliggender) funktion i virkeligheden er det centrale emne i forhandlingen. Det er faktisk meget vanskeligt i løbet af ét månedligt endagsmøde at træffe beslutninger, der både angår Unionens udenrigspolitiske spørgsmål - indbefattet dem, der omhandler sikkerhedspolitikken - vedligeholdelsen af Unionens fælles institutionelle ramme og alle de horisontale og institutionelle spørgsmål (som f.eks. den nylige forordning om aktindsigt eller koordineringen af Unionens svar på de tragiske begivenheder den 11. september) og endelig koordineringen af sektorpolitikkerne. Kommissionen er tilstrækkeligt godt placeret til at vurdere forskelligartetheden af de emner, der behandles i Rådet (almindelige anliggender), eftersom vi indimellem i løbet af den samme mødeperiode bliver bedt om at deltage med flere kommissærer. Vi deler således Deres synspunkt, hr. ordfører, nemlig at de forskellige rådssammensætninger har brug for en central koordinerende instans, og det er for øjeblikket meget vanskeligt for Rådet (almindelige anliggender) at løse denne opgave. Vi må derfor undgå, at Rådet (almindelige anliggender) i mangel på en anden koordinerende sammensætning i virkeligheden bliver en simpel udgave af Rådet (udenrigsministrene). Skal vi i øvrigt nedsætte et nyt Råd (almindelige anliggender), der består af ministre, som har en koordinerende funktion i regeringerne og besidder den nødvendige politiske autoritet, som De foreslår? Det ville under alle omstændigheder give mulighed for at fritage Det Europæiske Råd for dets behandling af voldgiftssager og koordinering af politikker, således at det reelt kan koncentrere sig om dets egentlige opgave, som er at give EU nogle politiske impulser og retningslinjer. Imidlertid rejser nedsættelsen af et sådant Råd, som De også selv er klar over, en hel række politiske og endda konstitutionelle spørgsmål i visse medlemsstater og især i de medlemsstater, der har en koalitionsregering.
Afslutningsvis, hr. formand, fru formand, mine damer og herrer, vil jeg blot endnu en gang takke minister Poos for det betydningsfulde, kvalitative og yderst fuldendte stykke arbejde, som han har begået, og for de nyttige forslag, der er indeholdt i betænkningen. Lad mig være ærlig og sige, at jeg ikke tror, at det er Kommissionens opgave at reagere på den ene eller den anden detailbemærkning om Rådets funktion. For, som jeg allerede har sagt, er hver af vores institutioner helt naturligt selvstændig i sin funktion. Men det hindrer ikke, at man kan foretage nogle mere globale overvejelser uden tabuer - jeg gentager det ord, som premierminister Verhofstadt brugte i morges, da han med hensyn til den store forhandling og Laeken-erklæringen bekræftede, at der ikke fandtes nogen tabuemner. Det vil sige, at spørgsmålet om forbedring af de fælles opgaver særligt på det lovgivningsmæssige område heller ikke er det. Kommissionen vil gerne i den forbindelse sige, at den også har interesse i at arbejde sammen med et effektivt Råd, og at initiativbetænkningens dobbelte budskab om at sikre kohærens i aktionerne samt et vist politisk fremmøde til Rådets beslutninger er blevet hørt, hr. minister. Jeg takker Dem.

Poettering
Hr. formand, fru Neyts, formand for Rådet, hr. kommissær Barnier, kære kolleger, vores gruppe takker ordføreren, hr. Poos, for hans betænkning. Vores kolleger i Udvalget om Konstitutionelle Anliggender - i spidsen koordinator Íñigo Méndez de Vigo - har fulgt dette arbejde med deres engagement. Men denne betænkning er et alarmsignal. Når man i denne betænkning konstaterer - jeg bifalder denne konstatering, men jeg beklager, at det er sådan - at Rådets (almindelige anliggender) koordineringsfunktion er blevet udhulet, Kommissionens initiativret er blevet svækket, og endelig at samarbejdet på regeringsplan er blevet styrket i Rådet på bekostning af samarbejdet på fællesskabsplan, er denne konstatering et alarmsignal om Rådets funktionsevne.

Udenrigsministrene, som i dag udgør Rådet (almindelige anliggender), kan imidlertid slet ikke opfylde denne forpligtelse længere. De rejser rundt i verden - hvilket jo også er deres opgave - er til stede få timer i Rådet, lader sig derpå repræsentere, og ved afstemningerne er de alligevel ikke dér. Derfor bør Rådet tage sin egen forretningsorden, nemlig artikel 11, stk. 4, alvorligt og undersøge, hvor mange ministre der rent faktisk er til stede til sidst ved afstemningerne.
Vi har altså brug for et nyt Råd (almindelige anliggender). Lad os kalde det et Råd af Europa-ministre, som mødes hver uge eller oftere, hvis det er nødvendigt, som mødes i Bruxelles og naturligvis i de nationale hovedstæder, og som konstant er til rådighed i deres regeringer. Vi holder også fast ved, at - og hr. kommissær Barnier har også påpeget det - vi har brug for en opdeling mellem det lovgivende Råd, som i forbindelse med lovafgørelserne - ikke i udvalgene, men ved de endelige afgørelser - mødes offentligt og diskuterer offentligt, og det udøvende Råd.
Jeg håber, at vi når frem til, at dette garanteres, og at især et så forstående Råd af Europa-ministre - som jeg forenklet vil kalde det - også foretager en koordinering mellem de forskellige råd. Dér foregår afstemningerne til dels fuldstændigt forskelligt, og Det Europæiske Råd skal anmodes om at stille Rådet en opgave igen, således at de damer og herrer kan beskæftige sig med det på ny. Det skal ændres!
Jeg vil gerne nævne et punkt, selv om det ikke er så aktuelt for øjeblikket, men som imidlertid skal vise vejen. Det handler om at genbesætte hr. Hombachs stilling. Jeg anbefaler, at vi ikke besætter denne Hombach-stilling med en Hombach II, ikke fordi jeg har noget imod hr. Hombach, men fordi vi rent institutionelt skal gå nye veje. Jeg mener, at vi bør placere disse opgaver hos Kommissionen, således at Kommissionen, som råder over budgetmidlerne, også har ansvaret for disse spørgsmål, ...
(Bifald)
... således at vi endelig kan nå frem til, at den højtstående repræsentants opgaver en dag overføres til Kommissionens kompetenceområde, hvor en næstformand vil udøve denne funktion.
(Bifald)
Tillad mig at komme med en afsluttende bemærkning, og den er ikke rettet mod den højt skattede kollega, hr. Poos. Jeg håber, at de nuværende medlemmer af Rådet har kraft og indsigt nok til at træffe rigtige beslutninger, så længe de hører til Rådet, og ikke først, når de er blevet respektable medlemmer af Europa-Parlamentet.
(Bifald)

Barón Crespo
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg har bedt om ordet i denne forhandling for på egne og min gruppes vegne at takke hr. Poos for hans glimrende betænkning. Det er i sandhed et arbejde, som er udført med kendskab til sagen, ikke bare fordi han er veteran i Rådet, men fordi jeg som et af de få vidner kan sige, at for 10 år siden, da vi forberedte Maastricht-traktaten, havde hr. Poos, der på det tidspunkt var medlem af Rådet i hr. Santers regering, ligesom sidstnævnte den indstilling til åbenhed, samarbejde og solidaritet med Parlamentet, som han nu foreslår i sin betænkning. Resultatet var Maastricht-traktaten, der gav os den fælles beslutningsprocedure. Jeg mener, at vi kan glæde os over hans sammenhængende og seriøse politiske løbebane.
Hvad angår den fælles beslutningsprocedure, foreslår vi ikke kun en reform af Rådet som sådan, for vi er interesseret part i sagen. Den fælles beslutningsprocedure har givet os mulighed for at udvikle en fælles kultur, hvor Rådet for første gang har imødekommet Parlamentet. Det skal der bygges videre på. Der er et meget vigtigt forslag i Poos-betænkningen, og det er, at Rådet på lovgivende møder skal optræde offentligt. Hvis det nødvendige antal ministre ikke er til stede, kan de anvende den samme regel som Parlamentet, nemlig at afstemningerne sker ved navneopråb, og hvis medlemmerne ikke er til stede, får de ingen diæter. Det er altså foranstaltninger, som kan iværksættes nu, og som ikke behøver at vente til reformen. Med det udgangspunkt mener jeg, at fru Neyts-Uyttebroeck, som er gået den modsatte vej, for hun er gået fra Parlamentet til Rådet, kan bringe et frisk pust ind i Rådets arbejde. Jeg håber, at hun kan samarbejde med os.
Jeg har en sidste bemærkning, hr. formand, mine damer og herrer. Vi står på tærskelen til konventet, vi har kæmpet for det i Parlamentet, og vi mener, at vi også skal samarbejde om reformen af vores institutioner, som overlapper hinanden på en sådan måde, at man ikke kan reformere en, uden at tage de andre i betragtning.
Når alt kommer til alt, mener jeg, at vi skal foregå med et godt eksempel. Vi afventer rådsmødet den 30., hvor vi ønsker, at Rådet indtager en fælles holdning til det belgiske forslag om beskatning, så vi én gang for alle kan blive statutten for Europa-Parlamentets medlemmer kvit. Vi mener også, at pakken med foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme er en glimrende lejlighed til at demonstrere over for vores medborgere, at vi er forenede, og til sidst tillader formanden for Rådet nok, at jeg siger, at vi også gerne vil have, at de med henblik på Laeken, mellem hvidbogen om styreformer og betænkningen af Mandelkern, som cirkulerer i Rådet, stiller os et fornuftigt forslag, der ikke tager udgangspunkt i en begrænsning af Parlamentets lovgivningsmæssige beføjelser. Det ville også fremme reformen.

Malmström
Hr. formand, præcist som vi i Parlamentet ændrer vores arbejdsformer, og Kommissionen ændrer sine gennem sin hvidbog, skal vi forstå, at også Rådet ændrer sine arbejdsformer både i lyset af udvidelsen, og fordi de aktuelle arbejdsformer ikke fungerer optimalt i dag, hvilket så mange har påpeget. Hr. Poos har en lang og omfattende erfaring med Rådets funktion. Jeg håber, at Rådet tager hans synspunkter til efterretning. Jeg går ud fra, at dette spørgsmål kommer op på konventet, og at der, som hr. Verhofstadt sagde i formiddags, ikke vil være tabuområder.
Præcis hvordan Rådets arbejde skal udformes, har De Liberale selvfølgelig ikke noget bud på, da det ikke er vores opgave at regulere det. Visse spørgsmål mener vi dog at kunne engagere os i. Åbenheden er et sådant spørgsmål. For os er åbenheden i EU's arbejde vigtigt, hvad angår alle institutioner. Det er en nøgle til at genvinde borgernes tillid til det europæiske projekt. I dag sidder Rådet bag lukkede døre og laver love for millioner og atter millioner af europæere. Det er ikke acceptabelt. Alle taler om det og kritiserer det. Der indføres ganske små reformer, men det er ikke nok. Lovgivningen skal ud i offentligheden. Der skal oprettes en særlig afdeling i Rådet, hvor ministrene mødes i fuld åbenhed og offentlighed for at lovgive. Der skal desuden være ordentlige protokoller bagefter. Medlemmerne i et sådant lovgivende råd skal selvfølgelig være politikere og ikke tjenestemænd, og de skal have et klart mandat fra deres respektive regeringer.
En anden sag, der bekymrer os en smule, og som hr. Poos også kom ind på, er alle disse "minitopmøder", der blæses op og får vældig stor betydning. Der træffes også en del beslutninger med lidt tvivlsom status på disse møder. Vi håber, at de nedtones og i stedet ændres til arbejdsmøder.
Der findes i Rådet - ikke så meget i det aktuelle formandsland, men i mange andre, ikke mindst i Sverige - en stigende tendens til mellemstatslighed og et ønske om at styrke Rådet på bekostning af Parlamentet og Kommissionen. Vi ser med stor uro på denne udvikling, da øget mellemstatslighed og flere beslutninger i lukkede rum næppe fører til et mere demokratisk EU.

Frassoni
Hr. formand, på et møde i lørdags fik jeg lejlighed til at lytte til en vigtig ministers nye medarbejder, som med en nybegynders uskyldighed beskrev sine første erfaringer i Ministerrådet og kaldte det for en slags Cirkus Barnum, hvor alle taler, men kun få lytter og forsøger at nå frem til enighed.
Vi er enige med ordføreren, og vi er enige i de fleste af hans forslag. Derfor vil jeg gerne benytte min taletid til at sende to budskaber fra min gruppe, og de er navnlig rettet mod Rådet. Det første budskab er, at selv om Rådet skulle vedtage alle Parlamentets forslag i morgen tidlig, ville man ikke løse den grundlæggende demokratiske skævhed eller komme væk fra det mellemstatslige sidespor. Det er kun ved at styrke Kommissionen og Parlamentet og ved at fjerne vetoretten i Rådet, at vi virkelig forbedrer EU's demokrati og effektivitet.
Det andet budskab er en opfordring til at tænke over det, som kommissær Barnier sagde. På trods af de positive elementer og det belgiske formandskabs indsats kan der nemlig på nuværende tidspunkt ikke foretages en reform af Rådet uden en indgående debat blandt dets medlemmer om Rådets tilrettelæggelse. Jeg er sikker på, at det ikke er alle EU's medlemsstater, der har samme idé om, hvordan Rådets fremtid skal se ud, og derfor vil jeg gerne rette en kraftig opfordring til formandskabet om at indlede denne debat om fremtiden og sørge for, at der tages nogle konkrete initiativer, så vi hurtigt kan gå i den retning, hr. Poos har beskrevet, mens vi venter på en mere overordnet reform.

Cossutta
Hr. formand, hr. Poos' og Kommissionens store stykke arbejde kan udtrykkes med følgende metafor: en ørn, der gerne ville - men som ikke kan - flyve mod de nye europæiske ambitioners fremtidige højder. Under alle omstændigheder må vi dog betragte det som en positiv betænkning, der lægger grunden til EU's kommende struktur. For at kunne imødegå de nødvendige udfordringer er EU nødt til at blive en selvstændig og uafhængig enhed, der takket være sine kulturelle og sociale traditioner kan være en fornuftig løsning på det ensidige overherredømme, der skaber forvirring, hvilket vi har set i de sidste par dage.
Det er nødvendigt at give EU en ny rolle, og i den vanskelige situation med opløsninger og nye sammensætninger af alliancer på verdensplan lader EU til at være lammet. EU stiller op på den internationale scene med usandsynlige tremandsregeringer, når der i stedet er behov for på en stærkt selvstændig måde at stå sammen om at fremføre og støtte en linje med fred og social retfærdighed, så vi kommer det ubehagelige terrorismeproblem til livs. De reformer, der foreslås i hr. Poos' betænkning, er nødvendige og mulige, og vi støtter dem. Der er kun tale om nogle små skridt, men de er vigtige, hvis Rådet og Parlamentet lægger tilstrækkelig vægt på dem. Reformerne er også vigtige for, at vi kan fjerne det demokratiske underskud ved at give Rådet en ny institutionel rolle og et nyt forhold til Parlamentet.
Det er kun muligt at gøre den grundlæggende udenrigs- og forsvarspolitiske indsats og dens kompetente ansvarlige effektiv, hvis alle landenes repræsentanter har et fælles og ikke et opdelt ansvar. Det skal Rådet forstå. Der er ikke tale om emsige forslag, men om en demokratisk nødvendighed, som hele EU får gavn af, da det kommer til at fungere på en systematisk og gennemskuelig måde.

Collins
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at jeg tror, Parlamentet og Kommissionen er meget heldige, at de har en mand af hr. Poos' kaliber til at give os denne fremragende betænkning, som længe har været påkrævet. Jeg bifalder hr. Poos' betænkning, og jeg håber meget, at det belgiske formandskab, når betænkningen modtager overvældende støtte fra Parlamentet, som jeg tror, den vil, viderebringer betænkningens betydning til Ministerrådet.
Vi håber også, at det belgiske formandskab vil vise vejen frem og få medlemmerne af Rådet (almindelige anliggender) til at tænke over, hvad deres rolle og funktion skal og bør være. Desværre har Rådet (almindelige anliggender) holdt sig meget i baggrunden med hensyn til effektivitet. Rådet er blevet hæmmet med udvidelsen af de særlige fagråd og af Det Europæiske Råd, hvilket er meget beklageligt. Rådet (almindelige anliggender) skal, som hr. Poos nævner, forblive et magtfuldt politisk organ og må ikke omdannes til et super-COREPER. Hvis det sker, vil ingen have et overblik over, hvad der foregår, hvor vi er på vej hen, og hvordan vi skal forberede os på fremtiden.
Rådets arbejde skal være mere sammenhængende, og forvaltningen af Rådet kræver større koordinering. Jeg føler, at Rådet skal begrænse sig til at definere EU's generelle politiske retningslinjer og ikke blande sig i detaljerede spørgsmål. Det tjener i høj grad en forbedret beslutningstagning i EU at have et åbent og effektivt Råd, som udøver sine traktatmæssige forpligtelser. Ligeledes skal de ministre, som deltager i Rådets (almindelige anliggender) møder, være udstyret med de beføjelser, som er nødvendige for at udføre deres opgaver.
Vi er alle bekendt med ministre, som møder op til møderne i Rådet (almindelige anliggender) for først at søge at komme i mediernes søgelys med et par smarte og korte bemærkninger for dernæst at forsvinde igen. Jeg kan se, den belgiske formand ryster hovedet i vantro. Jeg ved det, fru formand, jeg var der selv! Jeg så det med egne øjne mere end én gang, og situationen har ikke ændret sig siden da. Den er tværtimod blevet meget værre, og det er noget, der skal siges. Rådet (almindelige anliggender) skal gøre sit arbejde. Vi opfordrer det nuværende formandskab til at gøre sit arbejde, og det samme gælder Kommissionen.
Vi respekterer og skal vise respekt for de tre institutioner og deres rolle. Parlamentet kan ikke tillade sig at læne sig tilbage og forblive tavs, hvis vi oplever, at institutionerne, det være sig Parlamentet eller Kommissionen og sågar Rådet, køres ud på et sidespor af en lille gruppe medlemsstater af politiske grunde, som disse måtte have på et givet tidspunkt.

Bonde
Hr. formand, hvem kender ministrene Van Dale, Conde de Saro og Skytte Christoffersen? De tre herrer vil i de kommende 14 måneder forestå vedtagelsen af de fleste love i EU. De faste repræsentanter for formandslandene Belgien, Spanien og Danmark er dygtige diplomater, de lever i mørke. De mødes hver uge i Bruxelles og forhandler hovedparten af vores love. 70% færdiggøres af deres underordnede og hjælpere. 15% klarer de selv. Andre 15% lægges på ministrenes bord, hvor de så instruerer eller erstatter ministeren under den formelle vedtagelse. Møderne foregår bag hermetisk lukkede døre, så ingen kan se, hvor fjernt vi befinder os fra det folkestyre, vi er fælles om at hylde i de 15 lande. Det sker, at en sag diskuteres i offentligheden og giver genlyd i det nationale parlament, ja, at den måske ligefrem medfører en instruks eller et forhandlingsmandat til ministeren, men det er undtagelsen. Hovedreglen er, at vi som vælgere og folkevalgte har mistet hovedparten af vores demokrati, og at det forvaltes af 15 faste repræsentanter og deres embedsmandskolleger. Løsningen på dette demokratiske underskud eller underslæb - for vi ved jo, hvem der er løbet med magten - er ligetil. Læs vores forfatninger og giv den lovgivende magt tilbage til de folkevalgte! Lad os genskabe kernen i demokratiet, som er, at vælgerne kan gå til valg, få nye flertal og derefter vedtage nye love. Den kerne eksisterer ikke i dagens EU.

Dell'Alba
Hr. formand, fru minister, hr. kommissær, kære kolleger, man kan godt sige, at tilfældet gør det godt. Dagen efter en af de værste forestillinger, som EU og især Ministerrådet nogensinde har vist de europæiske borgere, kommer denne fremragende betænkning fra vores kollega, den tidligere formand for Ministerrådet, hr. Poos, som ikke blot viser os vejen, men den snorlige vej, der burde være opslået på alle kirker eller offentlige bygninger i Unionen, som det skete i gamle dage med Wittemberg-afhandlingerne. Vi har oplevet et Europæisk Råd, i hvilket opsplitningen af institutionerne, opsplitningen af Rådet og dets hensmuldring i de mest forskelligartede små intime grupper, projekter og sammensætninger er blevet åbenbar på trods af det belgiske formandskabs anstrengelser, for det er selvfølgelig ikke formandskabets skyld, og lige pludselig taler vi om de store principper og fortæller med sindsro og værdighed, hvordan Europa burde fungere, og hvordan det ikke fungerer, fordi vi ikke har gennemført de forstandige henstillinger og betragtninger fra vores ordfører, som endda er på toppen rent erfaringsmæssigt, og som har oplevet Ministerrådet og kort sagt Det Europæiske Råd indefra. Så jeg mener, at afstemningen om denne betænkning er et stort øjeblik for Parlamentet. Desværre følger Europa slet ikke disse retningslinjer i praksis, hvilket er en af de grundlæggende årsager til Unionens utilstrækkelige resultater, image og gennemslagskraft. Så hvis denne betænkning kan være et element, som det belgiske formandskab i forberedelserne til Laeken-topmødet og Laeken-erklæringen kan sætte meget højt ved at sige "Kære kolleger, her er vejen, her er den fælles metode, og her ser De, hvordan tingene burde fungere, således at vi i det mindste kan forsøge at bringe tingene i orden her i huset", ville det være hele formålet med den tekst, som jeg håber bliver vedtaget enstemmigt i morgen i Parlamentet. Under alle omstændigheder støtter de radikale parlamentsmedlemmer betænkningen fuldt ud. Vi mener, at det er vejen, at det er måden at gøre tingene på, og at vi skal se Europa bygge sig selv op i stedet for at ødelægge sig selv, som Rådet desværre alt for ofte giver indtryk af at lade ske, og ikke så meget Rådet i sig selv, men dets medlemmer og aktører, som i Gent ligesom i Nice virkelig har vist, at hvad angår opsplitning af institutionerne, så er de i høj grad i stand til dette og gør sig enorme anstrengelser for at nå deres resultat.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne takke hr. Poos og påpege, at alle EU's institutioner bliver nødt til at ændre kurs og finde frem til nogle bedre arbejdsmåder set i lyset af de udfordringer, de står over for, og set i lyset af EU's udvidelse og alene ændringerne som følge af antallet af medlemsstater.
Kommissionen har i nogen tid beskæftiget sig med at fremme en sådan intern reformproces. Europa-Parlamentet er ved at skabe forudsætningerne herfor gennem Corbett-betænkningen, der er under udarbejdelse, så vidt vi kan tilvejebringe dette, uden at det kræver traktatændringer. Jeg mener, at de to institutioner og også Rådet, der alene som følge af det nye antal medlemmer får de største problemer, bør gøre dette. For når jeg tænker på, at vi fremover med 27 medlemmer ved Det Europæiske Råds møder får taletid for delegationerne på halvanden time, og at selv middagen - som naturligvis absolut skal indtages - på grund af de erklæringer, som alle delegationer skal afgive, bliver vanskelig at gennemføre, så ved man, at man ikke kan tale om ægte arbejdsdygtighed.
Det har intet at gøre med et rådsformandskabs præstationsevne, men derimod udelukkende med strukturerne. Derfor er det yderst vigtigt, at man rent faktisk tager fat på mange af de forslag, hr. Poos har stillet i denne forbindelse, og som man kan gennemføre alene med en ændring af forretningsordenen, altså uden en traktatændring. Jeg mener, at der er to grunde til, at vi skal gøre dette, nemlig at vi skal højne effektiviteten og øge gennemskueligheden.
Effektiviteten kan kun højnes ved, at man ikke samler alle Rådets (almindelige anliggender) opgaver på ét møde. Som det første punkt mødes man, fører så lidt udenrigspolitik, 27 parter mødes dernæst med Kasakhstans præsident for derefter som det næste punkt at overgå til lovgivning, og det alt sammen med flydende overgange, hvor halvdelen af deltagerne hele tiden deltager i en pressekonference.
Fru rådsformand, jeg overdriver måske lidt, men jeg er bange for, at det er virkeligheden et langt stykke ad vejen. Derfor er det faktisk nødvendigt at indføre et udøvende Råd, der især koncentrerer sig om udenrigspolitik. Vi bør virkelig være i stand til at formulere en sammenhængende udenrigspolitik i Rådet, så længe dette er et samarbejde mellem de nationale regeringer, og vi må understrege, at vi set i lyset af gennemskuelighedsprincippet skal have et lovgivningsråd, der er offentligt i den endelige afstemning og i regeringernes erklæring om, hvorfor og af hvilke grunde de stemmer.
Vi opnår kun borgernes accept af Europa, hvis de ved, hvem der har truffet hvilken beslutning af hvilken grund. Det er afgørende for at vinde borgernes accept, og kun sådan kan vi i proceduren med fælles beslutningstagning sikre interaktionen mellem Parlamentet og Rådet i en offentlig proces og på den måde give borgerne og medierne mulighed for at foretage en fair vurdering og udpege de skyldige eller formodet skyldige for forkerte beslutninger.
Jeg mener, det er tvingende nødvendigt, at der med en sådan parlamentarisering af arbejdet også sker en politisering. Vi udarbejder lovgivning, som tjenestemænd i vid udstrækning regulerer og er med til at træffe beslutninger om. Efter min mening er det svært at forene med vores demokratiske forståelse, og derfor vil jeg gerne anmode Dem om, fru rådsformand, at tage et initiativ på dette område i Laeken, fordi vi kan opnå meget uden en ændring af traktaten og også bør forberede os på EU's udvidelse på denne måde.

Santos
Hr. formand, Poos-betænkningen er på én gang modig, forsigtig og realistisk. Modig, fordi den foreslår en række ændringsforslag til forbedring af Rådets forretningsgang, forsigtig, fordi dens ændringsforslag ikke forudsætter ændringer i traktaterne, og realistisk, fordi den erkender, at det også bliver nødvendigt med en politisk forbedring - og ganske væsentlig - af også Kommissionens og Europa-Parlamentets arbejdsgang.
Betænkningens forslag tager også hensyn til den opfattelse, at forbedringer i Unionens institutionelle virksomhed fordrer betydelige justeringer af den gældende magtbalance, der, idet de ikke må sætte organernes funktionsevne over styr, skal sikre alle medlemsstater fuld deltagelse. Dette er i øvrigt efter min mening det væsentligste problem. EU's store mål på de økonomiske, sociale, sikkerhedsmæssige og udenrigspolitiske områder kan kun nås på kort sigt, hvis EU som helhed, gennem de respektive offentligheder, og de 15 medlemsstater, gennem deres repræsentanter i de forskellige organer, prioriterer styrkelse af den politiske samhørighed på grundlag af en principielt ligeværdig deltagelse som en helt uomgængelig opgave.
Passivitet, uafklarethed, splittelse og strid mellem landene, der lammer evnen til forandring, bidrager til at opretholde den nuværende tilstand og giver dem ret, der ser EU som blot en gruppe kræmmere, der er optaget af at fordele, og ikke altid på en rimelig og retfærdig måde, de begrænsede finansielle ressourcer, som de har til rådighed. At styrke institutionerne, at forbedre deres arbejdsgang og effektivitet samt at udarbejde og udvikle Fællesskabets politik på de sikkerhedsmæssige og udenrigspolitiske områder er absolut uomgængeligt, men alle 15 medlemsstater skal deltage, uden udelukkelser. Her fortjener denne betænkning vores støtte og beundring.

Gil-Robles Gil-Delgado
Hr. formand, mine damer og herrer, den betænkning, der diskuteres i dag, er vores kollega hr. Poos' intelligente og prisværdige forsøg på at reformere Rådet uden at ændre traktaterne. Jeg lykønsker ordføreren med indsatsen, selv om jeg ikke deler hans optimisme. Jeg tror heller ikke, at denne minireform kan løse Rådets problemer, ligesom jeg desværre ikke ser nogen politisk vilje til at iværksætte den. Lad os håbe, at jeg tager fejl, og at hr. Poos får ret.
Rådets (almindelige anliggender) guldalder er forbi, hr. formand, og jeg mener, at det er urealistisk at tro, at Det Europæiske Råd er rede til at give Rådet (almindelige anliggender) de beføjelser tilbage, som det er blevet frataget. De europæiske politikker er endnu ikke udenrigspolitikker, men medlemsstaternes interne politikker, og det duer ikke at forbeholde udenrigsministrene retten til at træffe de vigtige beslutninger. De har allerede nok at gøre med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Den institutionelle trekant er stadig helt nødvendig, for at Unionen kan fungere godt, på betingelse af at de enkelte elementer løbende tilpasser sig de nye behov. Hvad angår Rådet, står vi over for et sammensurium, hvis funktionsforstyrrelser kun kan afhjælpes ved for det første at anerkende Det Europæiske Råds afgørende rolle, for det andet ved at overdrage Rådet (almindelige anliggender) opgaven med at forberede Det Europæiske Råds beslutninger godt, så de ikke overlades til de nationale bureaukratier, og for det tredje ved at organisere de specialiserede Råd effektivt i et overskueligt system.
Effektiviteten opnås kun, hvis det forældede system med halvårligt skiftende formandskaber erstattes af et længerevarende formandskab. En effektiv politisk aktion kan ikke ændre prioriteringer hvert halve år. Min gruppe rejste dette spørgsmål under debatten i Udvalget om Udenrigsanliggender, men på grund af sigtet med betænkningen insisterede vi ikke på dette punkt. Poos-betænkningen har den kvalitet, at Rådet foreslås nogle meget små reformer, som kan sætte skub i den mere og mere nødvendige reform af det.
Det ville glæde mig, hvis det mål i det mindste nås. Det ville være til fordel for os alle, også for os, der mener, at reformerne af Rådet kun kan ske på konventet, fordi de skal være meget mere gennemgribende.

Tsatsos
Man finder ikke en eneste meddelelse fra Parlamentet, uden at den giver udtryk for vores tro på demokrati, åbenhed og effektivitet. Sådan skal det også være, men det er slet ikke tilstrækkeligt, for disse generelle principper får kun indhold og bliver til virkelighed, når de spredes til hele EU's organisatoriske struktur. Netop derfor må vi hilse hr. Jacques Poos' afstemningsforslag velkomment. Det er en af de vigtigste tekster, der har været behandlet i Europa-Parlamentet. Ordføreren viser, at såvel inden for demokrati som inden for effektivitet kan man opnå meget uden revision af traktaterne, hvis blot de overholdes mere præcist.
På foranledning af betænkningen vil jeg gerne påpege følgende små punkter: For det første er Rådets organisation nu så kompliceret med sine 27 organisatoriske underafdelinger, at det fungerer ustruktureret i sit arbejde. Det kan sjældent se skoven for bare træer. Rådet (almindelige anliggender) bør afholde flere møder, hvor ministrene er til stede ikke kun i Bruxelles, men om muligt også ved dets øvrige møder. For at Rådet kan komme til at fungere effektivt, er det også en forudsætning, at de nationale administrationer og regeringer er tilpasset den europæiske institutionsmentalitet og planlægning. Med hensyn til forholdet mellem Rådet og Europa-Parlamentet er det rigtigt, at Rådet oftere bør være til stede, men på den anden side forudsætter det ikke nødvendigvis nogen revision af traktaterne, at rådsformanden personligt møder op i Parlamentet, og at vi får åbenhed.
Til sidst vil jeg gerne bemærke, at opbygningen af Europa har krævet større og større mængder arbejde og mange forskellige bestræbelser. Medlemmerne af Rådet bør for at kunne fungere mere effektivt foretage en fornuftig opdeling mellem deres nationale og europæiske opgaver.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, ærede medlemmer, jeg vil også gerne lykønske vores kollega, Jacques Poos, for det glimrende arbejde, han har fremlagt, og takke ham for den yderst demokratiske måde, hvorpå han har behandlet de øvrige medlemmer i Udvalget om Konstitutionelle Anliggenders forslag og bemærkninger, der skulle forbedre hans betænkning.
Jeg vil gerne standse op ved tre punkter i betænkningen, som jeg anser for meget vigtige. Det første er punkt 9, der omhandler Rådets to aktiviteter, nemlig den lovgivende og den udøvende. Jeg synes, at hr. Poos' iagttagelse er helt rigtig, når han påpeger, at der skal ske en sondring mellem dets lovgivende beføjelser, det skal altså være tydeligt, hvornår Rådet udfører lovgivning, og hvornår det udfører sine udøvende beføjelser. Det er et meget vigtigt punkt, og jeg mener, at man skal tage hensyn til det.
Det andet punkt angår samarbejdet mellem Rådet og Europa-Parlamentet. Det ville være uretfærdigt over for Rådet at sige, at der ikke er sket nogen fremskridt, men det betyder ikke, at der ikke kan ske flere. Jeg vil gerne stoppe op ved to punkter i hr. Poos' forslag, som jeg anser for meget vigtige. Det første er punkt 18, der omhandler den rolle og det forhold, som den højtstående repræsentant for FUSP skal have til Parlamentet. Og jeg vil gerne bede Rådet om at kalde hr. Solana til orden. Den højtstående repræsentant må lære, at forholdet til Parlamentet ligger inden for visse rammer og er kendetegnet ved visse regler, og at det er i hans egen interesse at forstå det. Det andet punkt er punkt 19. Jeg glæder mig over, at det belgiske formandskab viste et godt eksempel i dag til formiddag, da rådsformanden personligt orienterede Europa-Parlamentet, så jeg vil gerne lykønske hr. Verhofstadt med hans opførsel i formiddag.
Det tredje punkt, jeg finder særdeles vigtigt, er det meget store spørgsmål om åbenhed. Det angår alle EU's institutionelle organer. Det er blevet stillet af medlemmer såsom fru Malmström, der har gjort et glimrende stykke arbejde inden for åbenhedsspørgsmålet, og naturligvis fru Maij-Weggen, men jeg vil gerne fortælle Rådet, at de europæiske borgere ikke kun er interesserede i, hvad Rådet har besluttet, men i højere grad, hvorfor det har besluttet de ting, det har.

Leinen
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, Rådet fungerer dårligt, og det er også dårligt for alle de andre institutioner i Unionen. Det er dårligt for Parlamentet og dårligt for Kommissionen. Den manglende gennemskuelighed og effektivitet, der allerede er blevet nævnt her flere gange, går også ud over vores arbejde og stiller os i et dårligt lys set fra borgernes side. Derfor er en reform af Rådet tvingende nødvendig. Det kan ikke understreges nok. Jacques Poos har stillet nogle nyttige og værdifulde forslag, så vidt det nu har været muligt, uden at det kræver en ny traktat.
Jeg mener også, at borgerne har krav på at vide i forbindelse med love og bestemmelser, de møder i hverdagen, hvem der har stemt, og hvordan der blev stemt. Denne offentlighed hos det lovgivende Råd er tvingende nødvendig. Jeg mener ikke, at problemet ligger i antallet af fagråd. Problemet er den manglende koordinering i Rådet og i medlemsstaternes regeringer. Her skal der ske ændringer. Idéen om at sende en permanent minister til Bruxelles med ansvar for koordineringen af regeringspolitikken er efter min mening en idé, der skal følges op på.
Udvalget om Konstitutionelle Anliggender satte i mandags yderligere punkter på dagsordenen, f.eks. spørgsmålet om rådsformandskabet, når vi bliver 25 eller flere stater, og definitionen af Det Europæiske Råd. Hvad er det? Et organ, en overordnet forsamling, eller er det en del af Rådet? Denne reform er nødvendig, fru rådsformand, og jeg håber, at De kan gøre noget allerede inden Laeken-mødet, og at Rådet med tanke på den kommende unionstraktat kommer på dagsordenen i Laeken endnu en gang.

Maij-Weggen
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke hr. Poos for betænkningen om den nødvendige reform af Rådet. I forbindelse med paven siger man af og til, at man ikke skal være gift for at kunne tale om ægteskabet. Om hr. Poos kan man sige, at han berettiget kan tale om Rådet, fordi han længe var en del heraf.
Hvor dårligt Rådet fungerer i afgørende situationer, blev klart på topmødet i Gent, hvor tre premierministre på forhånd traf aftaler uden om Rådet, hvor rådsformanden fremsatte vigtige udtalelser om evalueringen af angrebene på Afghanistan, som senere ikke fik støtte af Rådet, hvor flere premierministre udtalte sig forskelligt efter topmødet, hvor der blev truffet beslutninger om et betalingsspørgsmål vedrørende banker i forbindelse med euroen, men hvor der ikke blev truffet beslutninger om meget vigtige antiterrorforanstaltninger, som blev foreslået af Kommissionen og Parlamentet. Senere opstod der et pinligt skænderi mellem rådsformanden og kommissionsformanden.
Det er det billede, som offentligheden har af Rådet, og det dominerer hele beslutningstagningen og imagedannelsen i EU. Hvordan kan Rådet reformeres således, at EU fungerer bedre, og borgernes billede af EU forbedres? Hvordan kan Rådet reformeres således, at hele Unionens institutionelle struktur bliver mere demokratisk og åben? Efter min mening er en række faktorer i den forbindelse meget vigtige.
For det første skal Rådet begrænse sig til sit oprindelige formål, nemlig at gengive holdningerne hos regeringerne i medlemsstaterne, hvilket kontrolleres af de nationale parlamenter og Parlamentet. Rådet skal for det andet koordinere sit arbejde bedre, så Rådet (almindelige anliggender) og fagrådene taler med én stemme. Antallet af fagråd skal efter min mening begrænses endnu mere. For det tredje skal Rådet (almindelige anliggender) fungere meget stærkere på grundlag af nationale regeringsmedlemmer for EU-anliggenders stærke stilling, helst som ministre. Belgien har i den forbindelse været et godt eksempel. For det fjerde, når det vedrører lovgivning og budget, skal alle rådsmøder være offentlige, hvilket betyder, at både forhandling og beslutningstagning skal finde sted i al offentlighed med offentlig rapportering. For det femte skal det ved lovgivning og budgettet kun være ministre, som har stemmeret, hvilket betyder, at det ikke er muligt, at de lader sig erstatte af f.eks. en permanent repræsentant eller embedsmænd. Efter min mening skal Rådet helt og i overensstemmelse med sin reelle opgave fungere som et forbundsråd efter tysk eksempel, så borgerne er helt klar over, hvilken rolle Rådet har i Unionens demokratiske proces.
Jeg håber, at Poos-betænkningen kommer til at spille en vigtig rolle på den kommende regeringskonference, og især at Rådet tager Parlamentets kritik og til tider lykønskninger til sig.

Sacrédeus
Hr. formand, borgerne har ret til at vide, hvordan deres regeringsrepræsentanter har handlet og stemt i Rådet. Det er meget uacceptabelt, at der i et demokrati lovgives bag låste og lukkede døre for 380 millioner menneskers regning - og det uden åbenhed!
Det vigtigste emne i Europa-Parlamentets betænkning om en reform af Rådet findes derfor i punkt 26 om behovet for åbenhed. I dette punkt kræver Europa-Parlamentet, at både forhandlingerne og afstemningerne skal være offentlige, når Rådet optræder som lovgiver, og her står der også, at offentlige forhandlinger i henhold til artikel 8 i Rådets forretningsorden afholdes ved starten og afslutningen på alle lovgivningsmæssige procedurer, og at artikel 9, stk. 1, i Rådets forretningsorden tages i anvendelse. Der tales også om at offentliggøre afstemningsresultater og stemmeforklaringer vedrørende lovtekster.
Denne fremtidige åbenhed kommer til at betyde en demokratisering af EU. Det skaber et større vælgerpres og øget national parlamentarisk kontrol med Rådet. Det er på tide! Til den tid vil det give et større krav om, at EU's opgaver koncentreres, samt et behov for at afgrænse Unionens beslutningsbeføjelser. Den betænkning, som vi vedtager i dag, får med andre ord langsigtede konsekvenser. Jeg tror, hr. formand, at vi dermed kommer betydeligt nærmere den målsætning, som Kommissionens forrige formand Jacques Santer formulerede i 1995: udret færre ting, men gør det bedre.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, de herrer kommissærer, mine damer og herrer, på det lykkelige tidspunkt, da jeg var medlem af Europa-Parlamentet, var jeg også ret kritisk over for Rådet. Jeg tror imidlertid ikke, at jeg nogensinde har udtrykt mig i sådanne vendinger over for Rådet, som nogle af de tilstedeværende har fundet det for godt at gøre.
Og herefter vil jeg alligevel sige til Dem, at der er noget, jeg stadig ikke forstår efter at have været medlem af den føderale belgiske regering i et år, at have deltaget i Rådet (almindelige anliggender) og de seneste måneder at have været formand for Rådet (landbrug), deltaget i det uformelle Råd (handel med tredjelande) og i et godt stykke tid deltaget i Rådet (det indre marked).
Alt dette for at fortælle, at jeg alligevel på et år har samlet en vis mængde erfaring med, hvordan rådene og rådene i forskellige sammensætninger fungerer.
Jeg vil gerne fortælle Dem, blot til information, at det er meget sjældent, at der ikke på mødet er flertal, for ikke at sige næsten total enighed blandt ministre og statssekretærer, og det gælder for alle de sammensætninger, som jeg lige har nævnt.
Så jeg fortæller Dem det til information, således at De er klar over det. Ligesom jeg også fortæller Dem, at det billede, som nogle af Dem har fundet det for godt at ridse op, nemlig billedet af et råd, hvor ministrene er der, når kameraerne er der, og at de alle forlader mødet, når kameraerne forsvinder, heller ikke er i overensstemmelse med virkeligheden.
Jeg gentager, at det blot er til information. Det får mig lidt til at tænke på den kritik, som nogle har fremført over for Europa-Parlamentet, og som jeg altid har tilbagevist, og den består i at kritisere de europæiske parlamentsmedlemmers store fravær, at sige: "Men hvor er de?", når de f.eks. overværer et møde som dette.
Endelig bliver jeg også nødt til at fortælle Dem, at der ikke er tale om diæter for de ministre, der deltager i Rådet.
Alt dette var blot til Deres information, kære kolleger.

Formanden
Mange tak, fru Neyts-Uyttebroeck.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Fremskridt i forberedelsen til den fjerde WTO-ministerkonference
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om fremskridt i forberedelsen til den fjerde WTO-ministerkonference.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. kommissær, hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, om to uger finder den fjerde WTO-ministerkonference sted i Doha i Qatar. EU gør en stor indsats for, at der ved den lejlighed kan sættes en ny handelsrunde i gang på grundlag af en bred og afbalanceret dagsorden.
Konklusionerne af Rådets (almindelige anliggender) møde den 26. oktober 1999 er fortsat referencepunktet. Rådets (almindelige anliggender) møde den 8. oktober i år understregede betydningen af en ny handelsrunde.
Rådet (almindelige anliggender) vil på mandag i næste uge på ny behandle den aktuelle situation. Det er meget vigtigt, at der sendes en stærk Union af sted til Doha med forenede kræfter.
De ved naturligvis, at det især er Kommissionen, som på vegne af EU forhandler i handelsanliggender, og det er også tilfældet her, samt at kommissær Pascale Lamy, som holder sit indlæg efter mig, spiller en absolut vigtig og meget respekteret rolle.
Til orientering vil jeg gerne informere Dem om, at forberedelsen til den fjerde WTO-ministerkonference ligeledes er blevet drøftet på flere rådsmøder (sociale anliggender), (landbrug) og, hvis jeg ikke tager fejl, (miljø) for at koordinere holdningerne eller i hvert fald for at være underrettet om de forskellige problemområder.
En ny runde med omfattende forhandlinger skal muliggøre nye fremskridt med hensyn til en videre frigivelse og regulering af verdenshandlen, og det er af forskellige grunde meget vigtigt.
For det første finder konferencen sted på baggrund af en aftagende verdensøkonomi. Situationen er blevet værre efter de dramatiske begivenheder den 11. september, som påvirker den økonomiske vækst negativt i både industrilandene og udviklingslandene.
En aftale om starten på en nye runde vil derfor være et stærkt og positivt signal for verdensøkonomien. Stats- og regeringscheferne i EU og kommissionsformanden har endvidere på det seneste uformelle rådsmøde i Gent opfordret til, jeg citerer: "at gøre en aktiv indsats for at igangsætte WTO-forhandlingerne. Den nuværende økonomiske usikkerhed betyder, at handelsliberalisering på grundlag af et regelbaseret multilateralt system og i tilknytning til en egentlig udviklingsdimension er mere væsentlig end nogensinde før, både økonomisk og politisk." - citat slut.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, for udviklingslandene er det også ekstremt vigtigt med en ny runde handelsforhandlinger. Den skal faktisk give mulighed for at fremme udviklingslandenes og især de mindst udviklede landes integration i det multilaterale handelssystem, hovedsageligt gennem en bedre adgang til markedet, foranstaltninger, der letter iværksættelsen af allerede indgåede aftaler, og foranstaltninger, der skal gøre den særlige, differentierede behandling af disse lande mere operationel. Derudover sigter en ny runde mod at styrke WTO's regelbaserede system, på engelsk "a rule-based system", ved at klarlægge og præcisere de eksisterende bestemmelser især inden for handel og miljø og ved at udvide WTO's anvendelsesområde til nye områder som f.eks. investering, konkurrence og handelslempelser, således at WTO tilpasser sig de behov, som er opstået af verdensøkonomiens udvikling og modsvarer de interesser, der er et resultat af globaliseringen.
EU forsøger ligeledes at fremme de multilaterale beslutningsstrukturer ved at sikre en øget sammenhæng og et forbedret samarbejde mellem WTO og andre internationale organisationer, især ILO, for at bidrage til en bedre styring af globaliseringen.
(NL) Jeg vil gerne understrege, at EU ikke kun tilstræber en videre liberalisering af verdenshandlen, men ligeledes en videre regulering heraf. Det passer i øvrigt perfekt til den offentlige mening i medlemsstaterne. Ikke-handelsspørgsmål, videre fremskridt med hensyn til gennemskuelighed i WTO-mekanismen, bibeholdelse af den europæiske model om statstjenester og den særlige vedtægt for disse tjenester er en del af de interesser, som EU varetager.
Sammen med udviklingslandene blev der i de forløbne tre år gjort en stor indsats omkring problematikken om implementeringen. Det har gjort det muligt at identificere de relevante emner. I nogle tilfælde drejer det sig om anvendelse af aftalerne, en nuancering eller om en fortolkning af teksten, som skal specificeres.
I andre tilfælde vedrører det punkter, som kan omfatte en formel ændring af de eksisterende aftaler. Alt dette bevirker en vanskelig proces. Det er en proces, som EU deltager aktivt i, velvidende at det for mange lande er et afgørende element.
Jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på, at der ud over indsatsen sammen med udviklingslandene ligeledes skal ydes en indsats vedrørende de såkaldte "rige lande", som indtil begyndelsen af dette år slet ikke var overbeviste - det ene mindre end det andet - om, at der er et reelt problem med implementeringen med hensyn til udviklingslandene.
(FR) Hr. kommissær, hr. formand, mine damer og herrer, i over et år har EU spillet en hovedrolle i en anden vigtig sag, nemlig efterforskningen af en løsning, der giver de fattigste befolkninger i denne verden mulighed for at få reel og effektiv adgang til medicin.
Europa-Kommissionens handlingsplan på området er blevet godkendt af Rådet (almindelige anliggender) i maj. Unionen arbejder på, at man på den fjerde ministerkonference i Doha kan vedtage en særskilt erklæring om adgang til medicin og om TRIPs-aftalen.
I disse dage koncentrerer WTO-høringerne sig om forslaget til ministererklæring og om forslaget til beslutning om spørgsmål i forbindelse med iværksættelsen, to forslag, som er blevet stillet den 26. november af Stuart Harbinson, formanden for WTO's Generelle Råd. Disse forslag, som en stor del af WTO-medlemmerne betragter som et godt arbejdsgrundlag, vil blive vedtaget under hensyntagen til de forhandlinger, som har fundet sted siden deres offentliggørelse.
For EU har forslaget om ministererklæringen den fordel, at det tager hensyn til den brede vifte af temaer, som ligger os på sinde. Imidlertid lever teksten ikke op til forventningerne på flere områder. Kommissær Pascal Lamy vil utvivlsomt kommentere dette punkt i sit indlæg, og Kommissionen vil fortsætte sine bestræbelser på at få ministererklæringen til at modsvare Unionens bekymringer og interesser.
Vores aktive deltagelse i forhandlingerne om en dagsorden for den nye runde sker i en ånd af åbenhed og fleksibilitet og med det særlige formål at hjælpe udviklingslandene, samtidig med at man forsvarer Unionens legitime målsætninger og interesser. Eftersom de forskellige komponenter, som skal indgå i den nye runde, og spørgsmålene om iværksættelse danner et hele, går Unionens endelige godkendelse både på den samlede balance og på den indre balance i de forskellige emner, der er til behandling.
(NL) Hr. formand, hr. kommissær, som konklusion vil jeg gerne sige, at formålet med den kommende WTO-ministerkonference er at viderejustere verdenshandlens regulerende karakter, og at konferencen skal give os mulighed for at give verdensøkonomien et vigtigt incitament ved at igangsætte en ny handelsrunde.
Endelig vil jeg gerne understrege en sådan ny rundes positive politiske og økonomiske betydning. Formålet er at styrke den internationale solidaritet, reducere uligheder samt at øge stabiliteten i verden, også verdensøkonomiens stabilitet.

Lamy
Hr. formand, først vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for at have organiseret denne forhandling om fremskridt i forberedelsen til den næste WTO-ministerkonference to uger før åbningen og på et tidspunkt, hvor bølgerne går højt i Genève og andre steder om det forhandlingsprogram, der skal lanceres. Jeg vil derefter gerne sige, at jeg i min egenskab af forhandler for Unionen tillægger Europa-Parlamentets aktive deltagelse i denne forhandling stor betydning. Som De ved, har vi kæmpet i fællesskab under den sidste regeringskonference - der mundede ud i det, man kalder Nice-traktaten - for at styrke Parlamentets kompetencer på det handelspolitiske område. Som De også ved, har medlemsstaterne ikke godkendt vores forslag. Under de omstændigheder gør Kommissionen alt, hvad der står i dens magt inden for traktatens rammer for at informere Europa-Parlamentet og inddrage det i Unionens handelspolitik. De ved også, at vi støtter skabelsen af et rådgivende parlamentarisk organ i WTO for at styrke parlamentsmedlemmernes deltagelse i det multilaterale handelssystem. Jeg er dybt overbevist om, at en styrkelse af parlamentsmedlemmernes deltagelse i dette arbejde ikke blot er muligt, men også og især er nødvendigt, hvis vi ønsker offentlighedens støtte og ønsker at øge WTO's legitimitet.
Men hvad er det så for et forhandlingsprogram, Unionen foreslår? I de sidste to år - siden Seattle - har vi haft mulighed for i fællesskab og ved flere lejligheder at drøfte fremskridt i forberedelsen til den næste ministerkonference. De meningsudvekslinger, som vi har haft her eller i udvalgene, har givet næring til vores egne overvejelser om, hvilken strategi vi skal anvende. De overvejelser og bekymringer, som De har gjort gældende under disse møder, slutter sig i store træk til Kommissionens. Ligesom os ønsker De et forhandlingsprogram om liberalisering af handel og investeringer for at opfylde behovet hos såvel vores som udviklingslandenes eksportører. Men som os ønsker De også et forhandlingsprogram, der omfatter definition af nye regler, klarlæggelse af eksisterende regler og en opdeling af Verdenshandelsorganisationens og andre internationale instansers regler mellem det sociale, miljømæssige, fødevaresundheds- og fødevaresikkerhedsmæssige område. Det er i virkeligheden disse regler, der kan sikre både en større markedseffektivitet, en bedre social udvikling og en passende miljøbeskyttelse. Efter vores mening ligger nøglen til bæredygtig udvikling over hele jordkloden i en kombination af åbning af markedet og iværksættelse af multilaterale regler. Det er grunden til, at den dagsorden, som Unionen har støttet siden Seattle, indeholder tre dele, nemlig adgang til markederne og regulering og integration af udviklingslandene, hvor overensstemmelsen mellem de tre dele skal være sikret af det, man kalder single undertaking. Endelig ønsker vi en usvækket forhandling og en hurtig konklusion.
Nogle af Dem undrer Dem måske over, at vi ikke har ændret hverken kursen eller kalenderen efter de forfærdelige begivenheder den 11. september. Det fortjener et par ord til forklaring. Det forekom os nødvendigt med et tiltag, der var baseret på princippet om ordnet liberalisering allerede før den 11. september. Det er blevet endnu mere nødvendigt efter terrorangrebene. Processen med markedsåbning, handelsregulering, integration af udviklingslandene og målsætningen om bæredygtighed i miljø- og socialpolitikken er ikke mindre nødvendig i dag end i går. Det er stabilitets- og sikkerhedsfaktorer i forbindelserne mellem lande eller mellem generationer. Samråd, forhandling og en fredelig løsning på handelskonflikter har gjort den internationale handel til en slags forpost for de internationale beslutningsstrukturer, hvor hver partner deltager i beslutningsprocessen. Stillet over for den destabilisering, som er skabt af attentaterne, må vi styrke multilateralismens forrang endnu mere, eftersom det i vores øjne er den eneste måde, hvorpå vi kan sikre globaliseringen et retsgrundlag og ikke blot et faktuelt grundlag. Selvfølgelig er WTO kun en af søjlerne i det multilaterale system, der skal møde globaliseringens udfordringer. En WTO-forhandlingsrunde er derfor en nødvendig, men ikke tilstrækkelig betingelse. Vi må også styrke andre dele af beslutningsstrukturen inden for miljø, arbejdsmarkedsudvikling, udviklingsfinansiering og støtte til gode interne politikker.
Lad os nu se på perspektiverne for den ministerkonference, der finder sted om to uger. Overordnet set mener jeg, at vi befinder os i en bedre situation end på det tilsvarende tidspunkt før Seattle. Forberedelserne foregår i en positiv samarbejdsånd. Troen på, at det multilaterale system mere end nogensinde skal være et hovedelement i væksten og fremgangen, er vidt udbredt. Og jeg tror også, at vi må notere, at åbenheden, den konstruktive ånd og mange partneres - os selv, USA og et voksende antal udviklingslande - bestræbelser allerede nu har bidraget til en delvis reduktion af de divergenser, der lammede forhandlingerne på konferencen i Seattle. Det kom meget klart frem på det seneste uformelle, lukkede møde mellem WTO's handelsministre, der blev afholdt i Singapore den 13.-14. oktober, og som jeg deltog i. Jeg tror også, at det er blevet gengivet korrekt på mødet mellem handelsministrene i APEC (Stillehavsnationerne) i sidste uge. Jeg mener, at vi nu er nået til et punkt, hvor vi kan se frem til en ambitiøs, afbalanceret runde, der lever op til Unionens overordnede målsætninger.
Selvfølgelig er vi ikke nået til vejs ende endnu. Vi går nu ind i den sidste og afgørende fase forud for Doha. Som De ved, er der den 26. september stillet forslag om en ministererklæring, der skal udgøre forhandlingsmandatet til den nye runde. Alle WTO's medlemmer har vurderet, at det var et godt arbejdsgrundlag. Der er selvfølgelig ingen, der er helt tilfredse, hvilket nærmest er et godt tegn forud for en forhandling, hvis man kender WTO's kultur. Det er klart, at det ikke er alt i denne tekst, der kan accepteres, selv ikke af os, og jeg vil pege på de mest betydelige vanskeligheder, som vi skal arbejde videre med.
Den første angår handel og miljø, som er områder, hvor vi er særligt optaget af de manglende ambitioner i forslagene. Vi ønsker klart at give forhandlingsmandatet mere substans. Der sker fremskridt indimellem, men vi må erkende, at hovedparten af vores partnere i udviklingslandene stadig stiller sig mildest talt tøvende over for idéen om at acceptere forhandlinger om dette emne. Vi gør alt, hvad vi kan i de kommende dage for at forbedre denne situation. Jeg har klart sagt til mine kolleger i Singapore, at et mandat til at forhandle om dette emne ikke blot var en politisk nødvendighed for Unionen, men også burde tjene alle medlemmer af Verdenshandelsorganisationen og det multilaterale system i sin helhed. Jeg tror, at budskabet om, hvor stor politisk betydning dette spørgsmål har for os, er forældet. Tilbage står at drage de operationelle konsekvenser heraf. Det andet problem efter miljøet er landbruget, der fortsat er et meget følsomt emne. Det forslag, der er blevet stillet, synes på mange måder at foregribe resultatet af forhandlingerne, eftersom det især sigter mod en løbende afskaffelse af støttekategorier, hvilket går længere end det mandat, som Franz Fischler og jeg selv har modtaget ...

Formanden
Hr. kommissær Lamy, jeg må bede Dem om at afbryde Deres indlæg. Som alle vil forstå, drejer det sig om en øvelse i evakuering af Parlamentet. Vi afbryder mødet og forlader salen straks. Jeg beder medlemmerne om i ro og orden at følge sikkerhedspersonalets instruktioner og gå ud ad nødudgangene.
Mødet er afbrudt, men det vil blive genoptaget, så snart klokkerne signalerer, at arbejdet kan genoptages på normal vis.
(Mødet afbrudt kl. 16.35 på grund af en evakueringsøvelse og genoptaget kl. 17.10)

Lamy
Hr. formand, jeg fortsætter nu med det, som jeg var i gang med at fortælle før denne korte afbrydelse, nemlig at forslaget til erklæring til konferencen i Doha, som i øjeblikket er på bordet, gav os en række problemer på miljø- og landbrugsområdet og på det sociale område, som jeg kommer til nu. Vi er heller ikke helt tilfredse med visse aspekter af erklæringen, og især ikke med henvisningen til det sociale område. Den er efter vores mening alt for tynd og skal styrkes for bedre at afspejle betydningen af dette spørgsmål for vores samfund og vores ambition i henhold til mandatet om at opnå en international og multiinstitutionel dialog om emnet.
Hvad angår investering og konkurrence, er der en af de fremlagte valgmuligheder, nemlig at nøjes med arbejdsprogrammerne, der ikke falder i vores smag. Arbejdsprogrammer kan efter vores mening ikke erstatte forhandlinger, selv om man kan overveje en intelligent fordeling mellem arbejdsprogram og forhandling, såfremt det selvfølgelig aftales på forhånd.
Spørgsmålet om sammenhæng mellem sundhed og intellektuel ejendom, som rådsformanden hentydede til for et øjeblik siden, er også fortsat et vanskeligt spørgsmål. Som De ved, er vi meget optaget af dette emne, og vi bestræber os aktivt på at tilnærme de mest ekstreme holdninger til hinanden, således at vi i Doha kan nå frem til en solid politisk erklæring, der forliger aftalens fleksibilitet, hvad angår intellektuel ejendomsret, med på den ene side udviklingslandenes behov for adgang til livsvigtig medicin og på den anden side ønsket om at sikre innovation gennem forskning.
Det var vores mening. Andre delegationer har selvfølgelig deres egne interesser i forbindelse med ministererklæringen. For en række udviklingslande spiller iværksættelsen af WTO's eksisterende aftaler, eller i mange tilfælde tilpasningen af dem, en altafgørende rolle, og vi bør efter vores mening være klar til at svare igen med åbenhed og kreativitet på disse spørgsmål.
Nogle af de mindst udviklede lande har et reelt problem med manglende kapacitet og ressourcer, og dette problem skal løses i Verdenshandelsorganisationens kommende aftaler.
På trods af ovenstående interesser forekommer hovedparten af WTO's medlemslande mig i dag at være mere og mere opsat på at udvise den nødvendige fleksibilitet og åbenhed for at åbne en forhandling i Doha, der er tilstrækkeligt ambitiøs i sit indhold, og jeg begynder at tænke, at vi her kan genfinde vores fire prioriteringsområder, nemlig handelsliberalisering, styrkede regler, udviklingen i centrum for den multilaterale dagsorden og integrering af målsætninger for en bæredygtig udvikling i WTO, alt sammen med henblik på at tage bedre hensyn til vores medborgeres interesser.
Jeg håber på Kommissionens vegne, at den beslutning, som De skal stemme om i morgen, giver en klar og solid støtte til EU's målsætninger. Hvis det er tilfældet, vil det styrke vores forhandlingsposition og sende et politisk signal til vores handelspartnere, men også til vores medborgere, om, at EU ikke i denne forhandling vil stille sig tilfreds med en løsning, der hedder business as usual.
Jeg vil også gerne afslutningsvis benytte denne lejlighed til på vegne af Kommissionen at sige velkommen til de parlamentsmedlemmer, der deltager i vores delegation i Doha, hvor vi vil fortsætte det gode indbyrdes samarbejde, som jeg tror, vi har udviklet i Seattle. Det er i hvert fald resultatet af det spørgeskema, som jeg sendte til Dem på det tidspunkt, og som de fleste medlemmer af delegationen svarede på, og jeg regner med Deres aktive støtte til at fremme det, som jeg tror, er vores fælles dagsorden.

Suominen
Hr. formand, hr. minister, hr. kommissær Lamy, det glæder mig, at jeg på PPE/DE-Gruppens vegne kan fortælle, at det har været ganske nemt for de store grupper i Parlamentet at opnå enighed om den fælles holdning, som vi tager beslutning om efter forhandlingen i morgen. Det beviser, at der i enkelte store spørgsmål hersker en fælles opfattelse på tværs af partigrænser.
I de senere måneder har vi ikke set ret meget til kommissær Pascal Lamy, og for en gangs skyld kan jeg sige, at det er vi glade for. Han har energisk og dygtigt pendlet ude i verden og forsøgt at skabe basis for de ønskede beslutninger i en ny WTO-forhandlingsrunde i midten af november i Doha. Kommissær Lamy har trods sin travlhed nået at informere Parlamentets delegation, der tager til Doha, godt og tilstrækkeligt. Også tak for det, dog var jeg ikke klar over, at hans budskab var så letantændeligt, at der skal organiseres brandøvelser under formidlingen af det.
Min gruppe bakker helt op om den forhandlingslinje, som Rådet allerede vedtog for Seattle-konferencen. Den nye forhandlingsrunde, der udvikler liberalisering af verdenshandlen og dens spilleregler, skal se tingene i et bredt spektrum, for at vi kan styrke en bæredygtig økonomisk vækst, styrke, udvikle og reformere handelssystemet, der bygger på globale regler, og sikre en retfærdig fordeling af dens fordele. Vi er også tilfredse med, at konferencen afholdes i Doha i Qatar. Det er nu, om nogensinde, at vi skal vise, at terrorismen ikke kan forskrække os, og vi fortsætter det internationale samarbejde i en business as usual-ånd til fremme for en mere liberal og mere retfærdig handel. Arbejdet skal ligeledes være til fremme for bedre miljø, social udvikling, reducering af fattigdom og for menneskerettighederne.
Der er nogle, der ønsker at fjerne den liberale handel, gøre en ende på WTO og vende tilbage til bilateral, reguleret handel. Den vej - kære kolleger - er en vej mod protektionisme, derefter handelskrige og til sidst også eventuelle væbnede konflikter. Det er en vej, som modstanderne af frihed, demokrati, retsstatsprincip, social udvikling og menneskerettigheder med tilfredsstillelse vil nikke ja til.
Jeg takker alle kolleger, der har arbejdet med etableringen af en parlamentarisk konference i Doha. Ved navn nævner jeg kollegerne Erika Mann og Konrad Schwaiger. Vi har i dag hørt, at det er usikkert, om USA's Kongres bliver repræsenteret. Det er ønskeligt, at Kongressen i USA sender en mindst lige så stærk delegation som vi, uden dem er vi en smule ensidige. Jeg tror på, at vi i de efterfølgende år kan udvikle den parlamentariske opfølgning af verdenshandlen, der for borgerne er vigtig for åbning af arbejdet i en organisation som WTO og ad den vej skabe accept for arbejdet omkring den.

Van den Berg
Hr. formand, mødet i Doha har åbenbart sat alarmen i gang i Parlamentet.
I de sidste to år har WTO tit og med rette ligget i skudlinjen. En række kritikere mener, at der er så meget i vejen med WTO, at vi ikke må starte en ny handelsrunde, før problemerne med f.eks. fair adgang til verdensmarkedet for udviklingslandene, det demokratiske underskud og beslutningstagningen inden for WTO samt den manglende balance mellem handels- og ikke-handelsspørgsmål er løst.
Den Socialdemokratiske Gruppe er imidlertid af en anden mening. Løsningen af disse problemer har førsteprioritet, og netop igangsættelsen af en ny handelsrunde er den bedste måde hertil. Kun således er konkrete reformer mulige.
PSE-Gruppen støtter fuldt ud en ny handelsrunde med en bred dagsorden med sigte på reformer på økonomisk og politisk grundlag. Det er nemt, for vi ved, at handel fremmer væksten, tiltrækker investeringer og skaber arbejdspladser, både inden og uden for Europa.
Verdensøkonomien balancerer i øjeblikket mellem recession og genopretning. Recessionen, som skyldes terrorangrebene den 11. september, giver gerningsmændene en sidste sejr. Hvem kommer til at lide mest? Det er de fattigste i verden. Verdensbanken forventer, at terrorangrebene vil bremse den økonomiske vækst i udviklingslandene fra 5 til 2,5%.
Den forventede vækst, de forventede følgevirkningerne er ca. 10 millioner flere mennesker under fattigdomsgrænsen og 20.000-40.000 flere børn under fem år, som vil dø. Det er katastrofalt.
En ny handelsrunde er nødvendig for at genoprette tilliden til verdensøkonomien og for at bane vej for fornyet bæredygtig vækst. Vi ved imidlertid også, at handel alene ikke er nok. Uden en tilstrækkelig reguleringsmekanisme er der stor risiko for, at fordelene ved handel er meget ulige fordelt, og at miljø og sociale normer trækker det korteste strå.
Derfor har PSE-Gruppen i forhandlingerne med andre grupper insisteret på, at førsteprioriteten ved den fjerde ministerkonference skal være bekæmpelsen af verdensomspændende fattigdom, reformer, demokrati og sammenhængen mellem handels- og ikke-handelsspørgsmål.
Hvorfor? Tænk på WTO-reglernes indvirkning på sager som miljø, sikre fødevarer, arbejdstagerrettigheder, regeringernes frihed til at regulere de offentlige tjenester, uden at vi risikerer at blive slæbt i retten af profithungrende multinationale selskaber.
Hr. formand, for Den Socialdemokratiske Gruppe er det grundlæggende formål med institutioner som WTO at få politisk kontrol med verdensomspændende processer som globalisering, så vi kan styre disse processer i overensstemmelse med demokratiske politiske valg.
Derfor er det vores største udfordring sammen med mange udviklingslande, sammen med mange reformvenlige, gode ngo'er, imod oppositionen af nyliberalister, men også imod en række af kollegerne i Parlamentet, som er imod en ny runde, og imod den del af antiglobalisterne, som er imod en ny runde, alligevel at sætte den nye runde i gang.
Den fjerde ministerkonference er en afgørende begivenhed i debatten om globalisering, inklusive debattens socialøkonomiske sikkerhedsaspekter. Hvis programmet for den kommende treårige handelsrunde, som bliver fastsat på ministerkonferencen, ikke giver et solidt grundlag for fremskridt inden for området demokrati, fattigdomsbekæmpelse, miljøbeskyttelse, vækst i udviklingslandene og beskyttelse af de offentlige tjenester, så mener Den Socialdemokratiske Gruppe, at det vil få meget negative følger for den nuværende debat om globalisering og i sidste ende også for selve globaliseringen.
Det er budskabet i beslutningsforslaget, som forhåbentlig vedtages i morgen. Vi støtter en ny handelsrunde. Vi er tilhængere af fri handel, som er fair og støtter borgerne i hele verden.
Hr. formand, endelig er der prøvestenen for alt dette. Vi håber, at de billige lægemidler, som formanden har talt klart om, bliver prøvestenen, for uden det er en god, ny runde ikke mulig.
Vi ønsker Pascal Lamy held og lykke, for han har gjort det fantastisk indtil nu. Han har ført et udmærket samråd med Parlamentet, og det takker vi ham for.

Clegg
Hr. formand, lad mig først lykønske Rådet og Kommissionen med det, der ser ud til at være en klart bedre forberedelse til dette møde sammenlignet med forvirringen omkring metodologien, der herskede forud for ministerkonferencen i Seattle. Vi håber, det bærer frugt i løbet af et par uger. Vi er som gruppe også meget opsatte på at tage ved lære af ministerkonferencen i Seattle og ikke benytte starten på runden eller dennes tekst til at varsle eller udelukke en afslutning på runden. Det er tydeligvis en ting, vi har lært, og vi bifalder forsøgene på at holde dokumentet, der skal drøftes i Doha, så kort og klart som muligt. Jeg er ikke helt sikker på, hvorvidt principperne om kortfattethed og klarhed respekteres fuldt ud i vores egen beslutning, men det er helt sikkert noget, som vi håber, De vil være opmærksom på i Doha.
Der er to spørgsmål, som har grundlæggende betydning for Den Liberale Gruppe. For det første er spørgsmål om handel og miljø, f.eks. interaktionen mellem handlen og multilaterale miljøaftaler, miljømærkning og indarbejdelsen af forsigtighedsprincippet, ikke et tillæg eller et ekstra plus, de er absolut nødvendige for WTO's troværdighed i fremtiden og velsagtens for globaliseringen som politisk proces. Derfor er vi af den faste overbevisning, at den næste forhandlingsrunde bliver politisk usælgelig og uholdbar i EU uden disse bestemmelser.
For det andet er vores holdninger til landbruget, at selv om artikel 23-25 lige akkurat er dækkende, er de en smule indviklede og uldne. Vi foretrækker, det, der lægges vægt på i artikel 6, fordi opmærksomheden her er rettet mod grundlæggende fakta, der for nylig blev fremhævet i en undersøgelse foretaget af Centre for Economic Policy Research, om, at det bedste redskab til bekæmpelse af fattigdommen er en yderligere liberalisering af landbruget. Det er et grundlæggende princip for os, som forhåbentlig vil blive respekteret i næste runde.

Lucas
Vores gruppe har ikke underskrevet kompromisbeslutningen med de større grupper, og det er der flere grunde til. Den væsentligste grund er dog, at vi mener, at en grundlæggende reform af Verdenshandelsorganisationens processer og regler er en forudsætning for en ny runde handelsforhandlinger. Reformer er ikke bare noget, man kan tage op som ét emne ud af mange i en ny multilateral handelsrunde, hvor de risikerer at blive brugt som forhandlingsobjekt over for andre interesser og krav. Efter vores mening står WTO over for en legitimitetskrise i offentligheden, således at der skal en reform til, før vi indgår i nye forhandlinger, og det er den holdning, vi har fremlagt i den fælles beslutning med GUE/NGL-Gruppen.
Dette er ikke en taktisk manøvre for at udsætte starten på den nye runde i det uendelige. Efter vores opfattelse er der intet, der har forsinket WTO mere end sammenbruddet i Seattle, der i overvejende grad skyldtes WTO's kaotiske og særlige strukturer, regler og procedurer. Så for dem, der går ind for multilaterale handelsregler, som vi gør, er seriøse reformer ikke en mulighed, men en nødvendighed. Læren af den fejlslagne ministerkonference i Seattle er, at WTO skal omdannes til en demokratisk og gennemsigtig organisation, der virkelig støtter en bæredygtig udvikling, og som aktivt reagerer på udviklingslandenes behov. De skal spille en langt større rolle i WTO. Vi skal sætte en stopper for marginaliseringen af udviklingslandene, og vi skal lytte til dem. I de seneste uger har flere af de fattige lande gjort det klart, at forudsætningen for at afholde en ny runde er, at der tages fat på spørgsmålet om gennemførelsen af forpligtelserne fra Uruguay-runden. For blot to dage siden gentog 77-landegruppen denne holdning i en meddelelse.
Vores gruppe er enig med udviklingslandene, når de modsætter sig, at der sættes nye emner på dagsordenen, fordi en udvidelse af dagsordenen er for stor en byrde for en række af de udviklingslande, der allerede kæmper for at deltage aktivt i WTO-processen. Det vil aflede opmærksomheden fra den uafsluttede udvikling og øge risikoen for, at udviklingslandene ender med at acceptere ufordelagtige byttehandler. De mulige forbehold, som tilbydes, er ikke en realistisk eller effektiv måde at håndtere disse sager på, da udviklingslande stadig ikke har styrken til at påvirke forhandlingerne om en aftale, som de måske senere presses til at underskrive. Det hjælper ikke at presse på med en ny runde trods den kraftige modstand fra flertallet af udviklingslandene. At kalde den en udviklingsrunde uden virkelig at behandle udviklingslandenes krav er et kunstgreb, der ikke tager fat på de virkelige problemer.
Endelig er vores gruppe enig i, at der er behov for håndfaste internationale handelsregler. Vi er helt enige i, at internationalisering er vigtigt, men de nuværende internationale handelsregler favoriserer de snævre forretningsinteresser og ikke de fattige og miljøet. At få ændret disse regler har førsteprioritet på mødet i Doha, og ikke forberedelserne til en ny runde.

Herzog
Hr. formand, efter den 11. september har vi alle gode grunde til at mangedoble vores indsats for at opbygge et multilateralt samfund.
At stadfæste og gennemføre Doha-mødet har således stor politisk betydning. Man kan ganske vist ikke på dette stadium håbe på den omfattende ændring, som er nødvendig, men at ændre, forbedre og stadfæste WTO-systemet er allerede et stort fremskridt. Som tilhængere af multilateralismen bør vi præcisere denne forpligtelse.
De kriminelle, der har ødelagt World Trade Centers tårne, ved, hvad symbolværdi vil sige. At sætte handlen i centrum for samfundslivet er dybt nedgørende, og det er ikke acceptabelt, at verdenshandlen skal styres fra centralt hold. Multilateralismen skal hverken være asymmetrisk eller imperialistisk. Doha bliver imidlertid ikke Seattle. Folkebevægelserne har fået lederne til at tænke, de sydlige stater har indtaget en voksende plads med velkommen støtte fra Kommissionen, og den tid, hvor Carla Hills ville anvende et stødbor for at åbne op for markeder for sit hjemland, er snart forbi.
Doha er ikke signalet til en ny bølge af liberaliseringer, men heller ikke en dagsorden for udviklingen. Det bliver et eller andet uvist midt imellem. Her vil man forhandle en dagsorden på plads, hvis mål forbliver overordnede. Der har heldigvis ikke været nogen forudgående forhandling om resultaterne, og vi anerkender princippet i Unionens mandat, det vil sige at opnå en bred dagsorden, men vi må ikke lukke øjnene for, at vi i højere grad end at afbalancere liberaliseringen med regler burde forsøge at påpege nogle modsætninger mellem samfundsvalg og handelsregler.
Det sociale spørgsmål er symbolsk. Jeg tror, at hovedfronten er finansverdenen, og Unionen, der nærer flere skattely ved sit bryst, må feje for egen dør. Men ingen vil kunne sige, at handlen intet har at gøre med de grundlæggende rettigheder. Selv om WTO ikke er en produktionsvirksomhed for sociale konventioner, har den helt sikkert et ansvar for sammenhæng. Iværksættelsen af Marrakech-aftalerne og den indbyggede dagsorden for landbrug og tjenesteydelser vil stå i centrum for den næste runde. Vi må anerkende legitimiteten i de sydlige landes handelsinteresser, men hele vanskeligheden ligger i at undgå, at forhandlingen svinder ind til en bitter bargaining mellem deres og vores interesser. De nordlige såvel som de sydlige selskabers interesser skal få handelsreglerne til at flytte sig og bryde deres entydighed. I den ånd må vi acceptere at åbne op for en genforhandling af visse regler, herunder særligt de regler, der angår den intellektuelle ejendomsret.
Endelig er det sådan, at selv om det står klart, at demokratiseringen af WTO ikke har plads på dagsordenen, står det ikke mindre klart, at denne runde ikke kan gennemføres, hvis den blokeres af et mellemstatsligt, diplomatisk slagsmål, selv om Unionen vil være en hæderlig mægler. Vi må involvere de civile samfund, vende os mod borgerne og lytte til deres kritik og deres krav. Kun på denne måde kan demokratiet finde vej til WTO.

Abitbol
Hr. formand, hr. kommissær, op til dette nye møde i Verdenshandelsorganisationen, som jeg foretrækker at kalde "handelsverdensorganisationen", har De faktisk foræret os et passende begreb, nemlig legitimitet. Det fejlslagne Seattle-møde, som jeg bryster mig af, undskyld mig, at have forudsagt, skriftligt, nogle uger i forvejen, hang efter min mening lige præcis sammen med denne manglende legitimitet, denne dobbelte mangel på legitimitet. Mangel på legitimitet i selve WTO-forsamlingen, som, hvad man end mener om den, slet ikke er på højde med den opgave, som den foregiver at udføre. Og endnu mere præcist mangel på legitimitet i EU, og undskyld mig, det er ikke en personlig eller kvalitativ kritik, i selve idéen om en fælles forhandler, som endda er udstyret med et mandat, til erstatning af alle vores gamle nationer som f.eks. England, Frankrig, Tyskland, Holland og Italien, der siden den højeste middelalder har lagt i støbeskeen til denne internationale handel, som i dag er globaliseret. Ingen kan, ligegyldigt hvor dygtig De er, hvilket vi alle er klar over, forestille sig både at forsvare samtlige landes interesser og udfylde den diplomatiske rolle, som vores gamle nationers historie tillader os at udfylde, hvad enten det er Spaniens rolle over for Latinamerika, Frankrigs rolle over for Afrika osv. EU udviser som sædvanlig en ekstrem form for indbildskhed, ja, jeg vil kalde det forfængelighed, når det med ét slag har tænkt sig at erstatte 1.000 års historie og foregive at kunne udfylde denne rolle.
Den anden forhindring bunder selvfølgelig i selve hykleriet i denne "handelsverdensorganisation", der grundlæggende minder om ulvens forhandling med lammet. Faktisk er den internationale handel, efter at pengemændene i de sidste 20 år har overtaget kontrollen med økonomien, først og fremmest en undskyldning for stadig, endnu en gang og i endnu højere grad at udvide mulighederne for økonomisk spekulation i et omfang, så selv denne forhandling ligner den store gevinst for dem, der organiserer tombolaen.

Della Vedova
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, den internationale handel er i krise. Ifølge vurderingerne fra det italienske institut for international handel bliver væksten kun på 2% i 2001, mens den var på 13% i 2000. Efter min mening er det rigtigt at overveje en reform af WTO og at overveje beslutningernes legitimitet og gennemsigtighed, når blot man ikke glemmer WTO's vigtigste og eneste opgave, nemlig at udvide de internationale handelsforbindelser. Derfor må mødet i Doha ikke blive en fiasko. Det må ikke blive en fiasko, for vi skal skabe en konstant vækst i de internationale handelsforbindelser i de kommende år. Det er Europas og de andre mere udviklede landes ansvar, om Doha bliver en fiasko eller en succes.
Jeg mener, at man generelt bør tage højde for visse betragtninger og visse spørgsmål. Først og fremmest bør man efter min opfattelse gå bort fra den tankegang, at der skal være gensidighed for enhver pris. En fjernelse af handelshindringerne - også selv om den er unilateral - er ikke en kapitulation, men derimod en langsigtet handling, ikke mindst på det økonomiske område. Jeg glæder mig over, at kommissær Lamy fulgte denne tankegang med Alt undtagen våben-initiativet, selv om man burde forklare de europæiske borgere, at med dette initiativ, som man med rette støttede, bortfalder tolden for bananer endeligt i 2009, det vil sige om 10 år - hvilket på mange områder svarer til en hel menneskealder - og man burde også forklare dem hvorfor.
En anden ting, som det er nødvendigt at undgå, er at fastlægge en alt for omfattende dagsorden for mødet i Doha. Jeg vil gerne gentage, at WTO har en specifik opgave, og på mødet i Doha må vi ikke overlæsse WTO med en række emner, som vi ikke bryder os om i verden i dag, og som vi gerne vil ændre. Visse holdninger til miljø, sundhed og arbejdsstandarder bidrager ikke til, at EU og de udviklede lande kan forsvare sig mod beskyldningerne om, at de i virkeligheden bruger dagsordenens udvidelse som et protektionistisk redskab. Jeg tror, at udviklingslandene har meget ret i, at alle disse politisk korrekte spørgsmål i virkeligheden tjener til at sinke vores markeders åbning over for de varer, der navnlig kommer fra de mindre udviklede lande.
Hvad landbrugsspørgsmålet angår, bør man efter min mening hurtigst muligt holde op med denne gemmeleg, hvor de to parter EU og USA - mens de begge venter på, at den anden part skal starte med at reducere landbrugsbeskyttelsen - fastholder nogle toldniveauer og nogle niveauer for støtten til landbrugsprodukterne, som er uforenelige med en handelsliberalisering på landbrugsområdet, der - sådan som det blev sagt - er et af de områder, som kunne være til størst gavn for udviklingslandene. I EU giver vi en støtte på 1 dollar om dagen for hvert stykke kvæg - og det er ikke kvalitetskvæg, men vores gale køer - når der er 1 milliard og 300.000 mennesker, som lever for mindre end 1 dollar om dagen.
Hvis vi virkelig ønsker, at WTO og mødet i Doha bliver en succes, skal vi gøre en modig indsats for at gøre noget ved disse spørgsmål, og jeg vil gerne gentage, at vi skal gå bort fra princippet om "gensidighed for enhver pris." De unilaterale åbninger af den internationale handel bliver navnlig til gavn for dem, der er modige nok til at foretage disse åbninger.

Schwaiger
Hr. formand, kommissær Lamy skal have tak for at gøre opmærksom på den nødvendige institutionelle styrkelse af Europa-Parlamentets rolle i den europæiske handelspolitik. Må jeg, ærede rådsformand og kære kollega, spørge Dem, om De kan støtte denne holdning, når De udfærdiger Deres papirer til den kommende ministerkonference og først og fremmest til det møde, vi alle stræber imod? Der skal gennembruddet langt om længe komme, så Europa-Parlamentet også på institutionelt plan kan sideordnes med USA's Senat og Repræsentanternes Hus.
WTO får i løbet af de næste par år med den kommende optagelse af Kina og Taiwan - begge handelspartnere for Europa gennem mange år - og Ruslands senere medlemskab en global dimension, som giver organisationen stadig mere global repræsentation og stiller den over for nye udfordringer. Det er i denne forbindelse nødvendigt, at den tilpasser sine strukturer og ændrer sin arbejdsmetode. For Qatar gælder endvidere, at vi skal starte med reelt at inddrage alle udviklingslande og ikke kun repræsentanterne for de mindst udviklede lande.
Den tekniske støtte, som EU og andre industrilande opfordres til at yde, er af afgørende betydning for disse landes fremtidige konkrete deltagelse i beslutningerne. WTO skal dog også på trods af disse ændringer øge effektiviteten og blive mere gennemsigtig og forståelig for borgerne i verden. Hvordan vil WTO harmonisere sin nye forstærkede globale position med nødvendigheden af at blive endnu mere effektiv og at åbne markederne yderligere? Vores beslutning forsøger - sikkert stadig på en utilstrækkelig måde - at harmonisere disse to udfordringer. I denne sammenhæng må vi som europæere sætte konkret europæisk handling bag ordene om vores miljølovgivning, vores regler om fødevaresikkerhed, vores multifunktionelle landbrug og vores sociale lovgivning.
Her et par uger efter den 11. september er det især vigtigt, at vi, i EU og især også i Europa-Parlamentet, som et svar på terrorismen går uanfægtet videre med kravet om mere åbenhed og demokrati i WTO og resolut indleder de nødvendige reformer. Vi har brug for en mere fri og fair verdenshandel, ikke for en protektionistisk isolation og tilbagefald til nationale markeder.
Vi skal også bestræbe os på snart at gennemføre Europa-Parlamentets centrale forslag om indsættelse af en effektiv parlamentarisk forsamling i WTO, som skal være folkets talerør i verdenshandelsspørgsmål. Derfor har vi også brug for repræsentanterne fra den amerikanske Kongres i Doha. Vi har tillid til parlamenterne i industrilandene, de nyindustrialiserede lande og alle udviklingslande. Tør vi spørge Dem, fru rådsformand, om De også i slutningen af Deres rådsformandskab kan støtte dette forslag, som vi skal gennemføre hurtigst muligt?
Vi støtter kommissær Lamys bestræbelser på i større udstrækning at inddrage især Afrika, dette i verdenshandlen stort set glemte kontinent, i dialogen om vores samarbejdsstrukturer på det parlamentariske forsamlingsområde. Vores seminar den 12. april i år var det første eksempel på et vellykket møde om handel, demokrati og udvikling, hvor vores venner fra Afrika deltog sammen med industrilandenes repræsentanter fra Amerika, Europa og Asien. I den forbindelse spillede den tekniske støtte fra Kommissionen og Parlamentets budget en vigtig rolle.

Westendorp y Cabeza
Hr. formand, kommissær Lamy, fru minister Neyts-Uyttebroeck, kære kolleger, de tragiske begivenheder den 11. september har fået to begreber, som syntes glemt, til at genopstå, nemlig multilateralismen og solidariteten.
For det første er den politiske praksis sådan, at vi kun kan gøre front mod globale trusler på en global måde, det vil sige samlet. Desuden ved vi også, at fattigdom og underudvikling er en stor usikkerhedsfaktor. En japansk tænker ved navn Daisako Ikeda sagde, at det nye sikkerhedsbegreb, fokuseret på staternes sikkerhed, bør defineres på en anden måde og fokusere på folkenes velfærd. Kun ved at udbrede friheden, menneskerettighederne og udviklingen kan vi generhverve vores sikkerhed.
Samtidig har disse begivenheder øget den svigtende tillid til vores egen sikkerhed og til økonomien, områder, som allerede viste svaghedstegn. Derfor er det vigtigt nu at sende et klart signal om reaktivering og om opmærksomhed på vores borgeres bekymringer og især på bekymringerne i de lande, der har mest brug for os, det vil sige udviklingslandene.
Derfor er det helt afgørende, at denne nye runde med multilaterale forhandlinger finder sted i Qatar på den fastsatte dato, ikke blot for at forhandle, men for i det mindste at fastsætte dagsordenen og den kurs, som vi vil følge. For vi ønsker at opnå et afbalanceret resultat, hvor handlen liberaliseres, men samtidig underkastes regler, regler om internt og eksternt demokrati, om respekt for de grundlæggende krav til social beskyttelse, om miljøbeskyttelse og forbrugersikkerhed.
Vi ønsker også en ligevægt mellem en stigende handel og en særlig opmærksomhed på vores borgeres bekymringer sammen med bekymringerne og behovene hos udviklingslandene, der fuldt ud skal have del i fordelene ved international handel.
Sammenfattende lever det mandat, som Rådet har givet Kommissionen, derfor efter vores mening op til disse krav om ligevægt, og det fortjener vores fulde støtte. Jeg vil takke kommissær Lamy for den respekt, han altid har udvist over for Europa-Parlamentet og for hans aldrig svigtende samarbejde. Til gengæld vil Parlamentet og den parlamentariske delegation, som tager med ham til Qatar, også støtte ham fuldt ud.

Gahrton
Hr. formand, i Doha skal EU bekende kulør. På hvis side står EU egentlig i den globale nord-syd konflikt? Det ser ikke godt ud. Trods strømmen af protester fra f.eks. Indien og Malaysia, de mindst udviklede lande, G77-gruppen og Kina samt masser af miljø- og solidaritetsbevægelser, forsøger EU sammen med USA at gennemtrumfe, at WTO's frihandelsdoktrin ikke bare skal gælde traditionel handel, men også stort set hele det økonomiske liv. Ifølge kommissær Lamys udtalelser tidligere i dag er det primære mål for EU at åbne ulandenes markeder for virksomhederne i EU. Også når det gælder TRIPs og GATS er det åbenlyst, at EU befinder sig på kollisionskurs med ulandene.
I denne globale kamp, som er mere afgørende end kampen mod terrorismen, har en del såkaldt progressive troet, at EU kunne være et redskab mod den nyliberale globalisering. Hvis ikke EU ændrer taktik, taler alt imidlertid for, at WTO-mødet i Doha, når det kommer til stykket, bliver et bevis på, at alle smukke solidaritetserklæringer "fejes af bordet". Så bliver det den "nøgne interessepolitik", der træder frem, det vil sige den politik, der placerer EU ved siden af USA over for størstedelen af verdens fattige lande.

Modrow
Hr. formand, de mange eksempler på demokratisk modstand mod farerne ved den ukontrollerede magtudvidelse i WTO har tilsyneladende udløst eftertænksomhed. Men denne fejludvikling kan åbenbart ikke korrigeres med velmente appeller. Vare- og pengeomsætning er nu engang underlagt markedskræfterne. Markedskræfterne er grundlæggende amoralske. De, der vil gøre sig gældende på markedet, skal opnå profit, ellers er de fortabte.
WTO har helt åbenlyst sat sig som mål at afskærme markedet mod krav fra det civile samfund, selv fra parlamenter. I de aktuelt foreliggende redegørelser kan man i det mindste se en problemerkendelse. At tage små skridt ad gangen er rigtigt. Men der skal dog senere tages langt mere konsekvente skridt. Man kan ikke vaske bjørnen WTO's skind, uden at gøre den våd.
Det må være et mål at kæmpe for den nye verdensøkonomiske orden, som fordeler denne klodes rigdom på en anden mere retfærdig og fair måde, overvinder fattigdom, opnår og garanterer bred demokratisk medbestemmelse for parlamenterne og muliggør bæredygtig økonomisk udvikling i alle lande. Europa-Parlamentet skal sætte alle sejl til for at udfordre Rådet og Kommissionen tilsvarende i denne forbindelse.

Ferrer
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil allerførst takke Dem for den indsats, De har gjort, og den strategi, De har fulgt under forberedelsen af topmødet i Doha for at fremme en mere retfærdig og mere afbalanceret bæredygtig udvikling på globalt plan, som kan bidrage til respekten for de grundlæggende arbejdsmarkedsmæssige og sociale rettigheder og miljøbeskyttelsen, og hvis fordele også kan nå ud til de mindst udviklede lande.
Kofi Annan sagde for kort tid siden, at topmødet i Doha bør være et udviklingstopmøde. For at det kan blive det, er det nødvendigt, at udviklingslandene integreres fuldt ud i WTO's strukturer og kan forbedre deres muligheder for at få adgang til verdenshandlen. Derfor vil jeg understrege de tekniske foranstaltningers betydning for udviklingslandene, for det er de foranstaltninger, der vil sikre, at disse lande fuldt ud kan drage fordel af de handelsmuligheder, som liberaliseringen af markederne medfører. Ophævelse eller genforhandling af allerede indgåede aftaler er ikke nogen løsning. Tværtimod bør EU i Doha gøre alle medlemmerne af WTO opmærksom på, at det er nødvendigt at overholde de forpligtelser, der er i de allerede eksisterende aftaler, ligesom EU har overholdt sine. Jeg tænker især på tekstilsektoren, som nøje har overholdt sin forpligtelse til at åbne markedet, forøge kontingenterne og gradvist forøge anvendelsen af GATT-reglerne på sektoren, noget, som ikke alle lande har gjort, heller ikke de mest udviklede lande.
Der er ingen tvivl om, at handlen, selv om den er multilateral, ikke i sig selv vil udjævne skævhederne på jorden, men den kan mindske dem ved at forlige alle parters, og især de svageste parters, interesser og bekymringer. Det er et arbejde, som EU beviseligt har erfaring med, og som vi forhåbentlig kan afslutte efter Doha ved at følge den hidtidige linje, hr. kommissær.

McNally
Hr. formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, ligesom mange andre bærer jeg et mærke, der symboliserer retfærdig handel. Åben handel - ja, men kun med regler. Nationale og europæiske interesser, selvfølgelig, men også udviklingslandenes interesser. Deres fremgangsmåde, hr. kommissær, og vores.
Jeg vil koncentrere mig om to mildest talt vanskelige områder, nemlig TRIPs og de miljømæssige handelsaspekter, som De allerede har nævnt.
Først TRIPs. Indholdet af den aftale, vi har nu, er ikke tilstrækkelig klart og godt nok. De intellektuelle ejendomsrettigheder er vigtige for verdenshandlen, men vi troede, at de 25,5 millioner hiv-positive mennesker i Afrika syd for Sahara ville få adgang til billig medicin under TRIPs. Lad os sikre, at dette gøres tydeligt efter Doha. Pudsigt nok står USA, verdens mest ihærdige forsvarer af intellektuelle ejendomsrettigheder, nu over for det dilemma, at landet har brug for store forsyninger antibiotika til bekæmpelse af miltbrand. Man kan jo ændre holdning alt efter omstændighederne. Det er de under alle omstændigheder nødt til.
Dernæst er der miljøstandarder. EU står over for beskyldninger om protektionisme. Hr. kommissær, De ved, at det ikke er sandt, og at vi er parate til at hjælpe udviklingslandene på alle måder, vi kan, ligesom vi hjælper ansøgerlandene, at vi har videnskaben på vores side, og at vi ikke vil opgive vores hårdt tilkæmpede fremskridt. Hvorfor skulle vi det? Multilaterale miljøaftaler kan ikke kasseres i frihandlens navn, og forsigtighedsprincippet skal fremgå tydeligt af WTO-reglerne. Det vil for os være lig med aftalebrud. EU ved bedre end andre dele af verden, hvor let den frie handel kan kontrolleres gennem multilateral lovgivning til fordel for borgerne. EU's resultater er relevante andre steder, og vi skal forsvare dem, og det er Deres opgave hr. kommissær. Jeg ved, at De vil være bestemt på EU's vegne. Jeg håber også, at De vil være bestemt, når det kommer til grundlæggende arbejdsstandarder. Seattle kunne ikke, Doha kan, hvis den er retfærdig, og hvis der er balance mellem handel og retfærdighed.
Held og lykke, hr. kommissær.

Mann, Erika
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær og kære kolleger, jeg vil kun komme med et par uddybende betragtninger, som måske mere går på de lidt tekniske spørgsmål og ikke så meget på indholdet. Først vil jeg gerne takke kommissær Lamy mange gange for det udmærkede samarbejde og - jeg tror, jeg taler for alle - for den flotte stil, hvormed han repræsenterer EU i denne fremtidige handelsrunde.
Opgaven bliver i udtalt grad svær. På den ene side skal den rigtige balance findes for at repræsentere de europæiske interesser, og på den anden side skal de andre stater, forhandlingspartnerne, frem for alt udviklingslandene, inddrages.
Personligt mener jeg, at der i denne runde mere end nogensinde før kan udsendes et budskab til verden, nemlig at det er muligt at skabe forsoning mellem handel og politik. Jeg har tiltro til, at De, kommissær Lamy, er i stand til også at gennemføre det, og det netop i samarbejde med Deres kollega Bob Zoelleck, men også med de mange andre forhandlingspartnere, De har. Det bliver ikke nogen let opgave. Men De har de bedste forudsætninger for at løse den. Jeg er taknemmelig for, at Parlamentet altid har støttet Dem i at spille en større rolle i handelspolitikken. Rådet har desværre ikke taget dette skridt. Jeg håber som De, at vi kommer til at opnå bedre resultater i fremtiden. I øvrigt vil jeg her også rette min tak til alle kolleger i Parlamentet, som også altid har støttet denne politik.
Jeg vil dog gerne minde Dem om, fru rådsformand, at De også har en opgave i Doha, nemlig at organisere mødet med alle handelsministre. Vi har en god tradition, som går ud på, at Europa-Parlamentets delegation mødes med de ministre, som er til stede ved handelsrunden. Jeg vil gerne bede Dem om også denne gang at arrangere dette møde og sørge for, at vi også får en diskussion og ikke en sludder, der er organiseret på en måde, som Rådet sommetider har for vane, altså at vi får et seriøst møde.
Jeg vil desuden gerne ganske kort gøre Dem opmærksom på - min kollega Konrad Schwaiger har nævnt dette - at parlamenterne også skal have et fælles møde i Doha. Det er formanden for Parlamentet og formanden for Den Interparlamentariske Union, der i fællesskab inviterer. Jeg håber, at vi ser fremskridt i denne forbindelse. Det kræver også Deres støtte, fru rådsformand. Vi har altid fået støtte fra Kommissionen i dette anliggende. Mange tak endnu en gang for samarbejdet.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. kommissær, indledningsvis vil jeg gerne takke alle dem, der har deltaget i debatten, og som har ønsket hr. Lamy og forhåbentlig også rådsformandskabet held og lykke, i håbet om at det vil lykkes at igangsætte en afbalanceret handelsrunde med en bred dagsorden.
Jeg vil blot sige, at jeg er meget glad for, at De har værdsat vores henholdsvise indsatser for at forbedre atmosfæren omkring forberedelsen til sådan en runde, og at De har ydet den indsats sammen med os. Det er en stor opmuntring 14 dage før den fjerde ministerkonference.
Hr. formand, jeg vil gerne svare udførligt på en række konkrete spørgsmål fra hr. Schwaiger og fru Mann om parlamenternes og parlamentsmedlemmernes rolle. Hr. Schwaiger, jeg kan kun svare på vegne af min regering med hensyn til vores holdning til en ændring af traktatens artikel 133. Det er ikke den belgiske regering, som har forhindret en ændring af den artikel. Vi slår fortsat til lyd for en udvidelse af Kommissionens forhandlingskompetence under den artikel samt for et større parlamentarisk engagement.
For det andet er jeg meget glad for initiativet til et parlamentarisk møde i Doha. Det er meget vigtigt. Det støtter jeg meget gerne, og jeg håber, at det vil være muligt at tilføre det lidt mere regelmæssighed, fordi jeg mener, at det er af grundlæggende betydning, at parlamentsmedlemmerne - for ud over medlemmer af Europa-Parlamentet vil der naturligvis også være en række nationale parlamentsmedlemmer til stede - lytter til hinanden. Så vil det sandsynligvis være lettere for os, regeringsmedlemmerne, at overbevise vores nationale parlamenter om, at en række af vores påstande er korrekte, idet de bliver forelagt af deres kolleger fra andre lande, især fra udviklingslandene. Det hilser jeg derfor velkomment. Det er i sig selv vigtigt. Det vil endvidere bidrage til mere gennemskuelighed i WTO's arbejde.
Det fører mig til én lille bemærkning fra fru Lucas, som mener, at forhandlingerne først skal startes, når WTO er blevet reformeret. Efter min mening er det svært at se, hvordan man uden en forhandlingsrunde kan ændre noget som helst ved den måde, som organisationen arbejder på. Jeg vil gerne gøre hende opmærksom på, at den meget omhyggelige forberedelse til konferencen i Doha i sig selv vidner om en helt anden fremgangsmåde end tidligere. Endelig vil jeg gerne minde om, at WTO faktisk er en meget ung organisation, som bestemt kan forberedes, og det vil vi gerne hjælpe med.
Jeg lover fru Mann, at jeg organiserer et møde med parlamentsmedlemmerne i Doha. De ved, fru Mann, at De og hr. Westendorp og en række andre kolleger havde mulighed for forud for det uformelle rådsmøde (handel med tredjelande) at diskutere med os, og den tradition fortsætter vi naturligvis.

Lamy
Hr. formand, jeg vil også gerne takke de talere - inklusive rådsformanden - der har givet udtryk for deres støtte til Kommissionens holdning, og samtidig takke dem, der har ønsket forhandlerne held og lykke. Sagens natur byder mig snarere at svare dem, der har udtrykt sig kritisk, og som ved fremtidige afstemninger ikke indtager den holdning, som flertallet har erklæret, at de ville indtage. Jeg vil gøre det meget kort og først svare Caroline Lukas - der har udtalt sig på vegne af De Grønne - som jeg opfatter som lettere selvmodsigende i sit ræsonnement. På den ene side, fru Lucas, støtter Deres gruppe nogle strammere handelsregler - især set fra et miljømæssigt synspunkt - men på den anden side er den imod at indlede nye forhandlinger. De har uden tvivl en løsning på, hvordan man ændrer de internationale bestemmelser uden forhandling. Den må De gerne give mig. Jeg har den i hvert fald ikke.
Hr. Herzog - som har ladet mig forstå, at hans gruppe havde tænkt sig at indtage en lignende holdning - jeg kunne godt lide Deres udtryk "bitter bargaining". Det har vi nok af. Det er sandt, at WTO af og til lugter lidt af kolonialforretning. Men lad os lige understrege, at jo mere globaliseringen breder sig, jo mere udvikles handlen, og jo mere handler det indimellem om vores værdier. I de tilfælde tror jeg, at bitterheden bliver en pligt, ligegyldigt hvilke følelser det kan vække.
Hr. Abitbol har talt på vegne af Gruppen Union for Nationernes Europa. De er ked af, hr. Abitbol, at Unionen har fået en fælles forhandler. Jeg gør Dem opmærksom på, at dette spørgsmål om EU's fremtid blev afgjort for 44 år siden. De afslører vores grundlæggeres forfængelighed. 50 år efter ville jeg snarere kalde det clairvoyance.
Endelig vil jeg gerne til det punkt, som De nævnte, hr. Abitbol, samt til andre kritikpunkter blot gøre opmærksom på, at det reelt er Kommissionen, der forhandler på Unionens vegne, men at den gør det under kontrol fra sine vælgere, som er Ministerrådet og Parlamentet. Begge parter vil være til stede, Rådet som repræsentant for staterne og Parlamentet i den sammensætning, som De kender. Jeg kan sandt at sige ikke se nogen mere fuldendt måde at sikre forhandlerens politiske ansvar på, på ethvert tidspunkt. Det er vores fremgangsmåde. Det er Rådets formandskabs ansvar at forvalte denne indberetningsprocedure, men i sidste ende vil jeg vende tilbage med en holdning, som jeg har forhandlet mig frem til, og det er så op til Rådet og Parlamentet at udtale sig inden for traktatens rammer. Det er sådan, vores demokrati fungerer.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

International handel
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0331/2001) af Désir for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om åbenhed og demokrati inden for den internationale handel (2001/2093(INI)).

Désir
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, da vi gik fra GATT til WTO, ændrede det multilaterale handelssystem ikke blot størrelse, men også natur. Med WTO strækker handelslovgivningen sig over et betragteligt antal nye områder - tjenesteydelser, intellektuel ejendomsret, investeringer og bestemmelser om ikke-toldmæssige hindringer - som ofte har indflydelse på andre områder end handel. Denne lovgivning er blevet til egentlige ordensregler, der inkluderer en mekanisme til bilæggelse af tvister, som kan munde ud i sanktioner. Endelig fører udvidelsen til et stadigt voksende antal lande, der startede inden for rammerne af GATT, en uendelig række forskellige forhold med sig i medlemslandene, hvad angår den internationale handel. Fremover finder bestemmelserne for det multilaterale handelssystem ikke kun anvendelse på de lande, der udgør den største del af verdenshandlen, ej heller kun på den femtedel af verdensproduktionen, der sælges over grænserne. Disse bestemmelser finder anvendelse på varer og tjenesteydelser, som aldrig bliver en del af den internationale handel. Alle lande er indbefattet, og deres interne regler er berørt, ligegyldigt hvor meget de tager del i verdenshandlen.
Handelsaftalerne har også i de sidste år haft en voksende indflydelse på andre internationale bestemmelser på områder som f.eks. folkesundhed, miljø og arbejdsmarkedsrettigheder. Således har WTO-aftaler eller -beslutninger sat spørgsmålstegn ved forsigtighedsprincippet, miljøbeskyttelsen eller adgangen til medicin. Det skyldes til dels tvetydigheden af visse aftaler som f.eks. den om intellektuel ejendomsret, hvis man taler om medicin, men man kan også, hvad angår de offentlige tjenester, overveje rækkevidden af § 1 i Den Almindelige Overenskomst om Handel med Tjenesteydelser. Hertil er kommet en anden grund til at sætte spørgsmålstegn ved det multilaterale handelssystem, nemlig at den demokratiske legitimitet i WTO, som er en mellemstatslig organisation, i princippet hviler på lige medinflydelse for alle medlemmer og på det faktum, at de alle har stemmeret. Men i realiteten er en lang række udviklingslande blevet marginaliseret af WTO's måde at fungere på og har ikke kunnet deltage i udarbejdelsen af aftaler og beslutninger. Blandt medlemmerne er der mindst 24 udviklingslande, der ikke råder over en fast repræsentation i Genève, og utallige andre har alt for små delegationer til at deltage i det arbejde, der angår dem. Mange udviklingslande mangler kompetence. Samtidig skal udviklingslandene føje formalitetsspørgmålene til realitetsspørgsmålene, for bestemmelserne og aftalerne afspejler oftere interesserne hos de handelsmagter, der har forhandlet dem indbyrdes - nogle gange i "green rooms" eller under uformelle høringer, som er alt for lukkede - end hos samtlige medlemslande og især de fattigste lande. Således har mange udviklingslande efter Uruguay-runden erklæret, at de ved ratificeringen af dem ikke kendte til alle de juridiske, administrative og finansielle aftalebetingelser som f.eks. betingelsen om den intellektuelle ejendomsret, som de ikke havde været med til at udarbejde.
Overordnet set kan man for udviklingslandenes vedkommende seks år efter oprettelsen af WTO konstatere, at der er sket en begrænset åbning af de nordlige markeder, at der har været store vanskeligheder med at gennemføre aftalerne, og at der er sket en vedvarende marginalisering i organisationens måde at fungere på. Denne fornemmelse er selvfølgelig endnu stærkere, hvad angår de mindst udviklede lande, der allerede for 20 år siden kun udgjorde 0,6% af den internationale handel, og som i dag ikke udgør mere end 0,4%.
Således er WTO fortsat en organisation, der er domineret af handelsmagter, og hvis politikker først og fremmest kommer handelsmagterne til gode. Og to år efter Seattle oplever det multilaterale handelssystem stadig en tredobbelt demokratisk legitimitetskrise på grund af et ulige udbytte af verdenshandlen og marginaliseringen af en del af dets medlemmer, på grund af visse WTO-bestemmelsers indgriben i andre centrale principper også på internationalt plan og endelig på grund af manglende gennemsigtighed og en beskeden integrering af parlamenter og samfundet i Verdenshandelsorganisationens arbejde. WTO er begyndt at erkende behovet for reformer. Men det har endnu ikke udmøntet sig i de nødvendige ændringer.
Vores udvalg har således, som De ved, hr. kommissær, med stort flertal - 48 stemmer mod 5 og 1 afståelse - godkendt en betænkning, der især er præget af en samling konkrete forslag, som er fordelt på fire store kapitler.
For det første er lige og effektiv deltagelse af alle medlemmer afgørende for en omlægning af det multilaterale handelssystem. Dette forudsætter en styrkelse af den tekniske bistand. Kommissionen har allerede indledt en række aktioner, og vi opfordrer den til at fortsætte i samme spor. Men vi foreslår også at gå et skridt videre og f.eks. på basis af en ydelse, der er fastsat i forhold til det enkelte WTO-medlemslands deltagelse i verdenshandlen, at finansiere en fond eller en forhøjelse af organisationens budget, der giver hvert medlemsland mulighed for at have en repræsentation i Genève. Vi foreslår at støtte de regionale grupperinger, som det allerede er tilfældet med især AVS-landene, men vi mener, at vi bør gå endnu videre. Vi skal indføre en reel intern gennemsigtighed, give fraværende lande mulighed for, indtil alle medlemmer får en repræsentation, hurtigt at modtage referat fra møder og udkast til aftaler, fastlægge rammerne for de såkaldte "uformelle" høringer for at give alle de lande, der ønsker det, mulighed for at deltage ved at offentliggøre deres dagsorden på forhånd og sørge for, at referater af de tidligere beslutninger, som nogle gange er forberedt, hurtigt bliver sendt videre til de ansvarlige instanser.
Vi foreslår samtidig at reformere systemet til bilæggelse af tvister, i hvilket der stadig er en ubalance, som er forbundet med de forskellige medlemslandes markedsandele, således at det for de små lande og for de lande, der står for en beskeden andel af den internationale handel, er muligt under visse omstændigheder at ty til økonomiske erstatninger.
For det andet er der åbenhed og ekstern gennemsigtighed. Set fra den synsvinkel forekommer det os, at der er meget, der skal gøres, før vi når op på niveau med andre organisationer, der har givet observatørstatus til ikke-statslige organisationer. Vi mener, at selve proceduren for bilæggelse af tvister, eftersom det drejer sig om en retslig procedure, kan være offentlig ligesom retsmøderne ved en domstol.
For det tredje er der den parlamentariske kontrol (det blev nævnt under den foregående forhandling) både på nationalt og europæisk niveau, men også gennem et rådgivende parlamentarisk forum i WTO. Hvad angår EU, foreslår vi en reform af artikel 133 og åbningen af Artikel 133-udvalget, samt en samstemmende udtalelse fra Europa-Parlamentet om samtlige handelsaftaler.
For det fjerde er der balancen i de internationale standarder og oprettelsen af nye forbindelser mellem WTO og de andre internationale organisationer. Vi foreslår, at alle de andre multilaterale organisationer - Den Internationale Arbejdsorganisation, Verdenssundhedsorganisationen osv. får observatørstatus i WTO, og at de høres systematisk af organet for bilæggelse af tvister, når der er risiko for konflikt mellem handelsreglerne og andre regler. Vi mener, at EU bør forfægte et egentligt hierarki for standarder på internationalt plan, det vil sige anerkende, at erhvervsret og handelsret ikke kan træde i stedet for principperne for miljøbeskyttelse, folkesundhed og respekt for arbejdsmarkedsrettighederne. Det er reelt ILO og kun ILO, der skal have opgaven med at beslutte, hvorvidt der er eller ikke er grund til at træffe modforanstaltninger og indføre handelssanktioner mod et land, og ikke Verdenshandelsorganisationen. Men jeg tror, at Verdenshandelsorganisationen på sin side skal forpligte sig til at respektere de beslutninger, som ILO eventuelt kunne træffe på dette område.
For at slutte af med en enkelt ting, hr. formand, vil jeg sige, at handelspolitikken, som er en af Unionens ældste politikker og den ældste af dens fælles udenrigspolitikker selvfølgelig sætter nogle økonomiske interesser på spil, men at den også siger meget - eller i hvert fald, at EU gennem denne politik siger meget - om dens vision om verdens fremtid, forholdet mellem nord og syd og dens opfattelse af fordelingen mellem det, som hører ind under markedet, og det, som selskaberne fortsat skal kunne lægge ind under andre principper som f.eks. solidaritetsprincippet. Denne politik skal således være bærer af EU's grundlæggende værdier og målsætninger. Derfor foreslår vi, at EU sætter en retfærdig og ligeværdig handel, et demokratiseret multilateralt system og en reformeret WTO i centrum for sine målsætninger.

Rübig
Hr. formand, kære fru Neyts, hr. kommissær Lamy, mine damer og herrer, vi har brug for mere og ikke - som det kræves fra forskellig side - mindre internationalt samarbejde. Vi har især brug for retssikkerhed og fremsynethed ved skabelsen af rammer for små og mellemstore virksomheder. Målet skal være at opnå større velstand for borgerne via verdenshandlen. Men vi må i denne sammenhæng ikke glemme, at Europa har 18 millioner små virksomheder, som trods alt beskæftiger to tredjedele af arbejdstagerne. Det vil sige, at lønudbetalingerne først og fremmest kommer fra de små og mellemstore virksomheder. 60% af BNP og - for os politikere så vigtigt - 80% af skatterne kommer fra de små virksomheder.
Derfor skal vi i forbindelse med WTO også tænke på ikke kun at involvere og integrere ILO i denne proces og overveje, hvordan vi kan gøre den bedre, men derimod gøre den sociale dialog og arbejdsmarkedets parter til midtpunkt. Alt undtagen våben-initiativet bør ikke indeholde klausulen Everything but Small and Medium Sized Enterprises, men derimod snarere Everything for Small and Medium Sized Enterprises. Erhvervslivet er midtpunktet i denne debat, og det skal vi ikke glemme i hele debatten om WTO.
Jeg vil sige noget ganske kort om TRIPs. Vi skal i denne sammenhæng især holde os tvangslicenser og frem for alt udviklingshjælp, licitationer samt det, at stater får medikamenter med den nødvendige kvalitet, for øje.
Ved stridsmægling må jeg erindre om, at mange koncerner og individuelle virksomheder lider skade på grund af WTO-beslutninger, f.eks. ved karruseldrift. Jeg vil i denne forbindelse gerne spørge, hvordan disse virksomheder igen skal få oprejsning, hvorfor de skal lide skade på grund af en international aftale, som egentlig ikke svarer til lovgivningen i de enkelte lande.
Til sidst mener jeg, at vi skal skabe mere gennemsigtighed og komme tættere på borgerne på disse områder. Derfor er jeg glad for, at fru Neyts vil arbejde for, at Europa-Parlamentet og parlamenterne i denne verden bliver mere gennemsigtige, og at der til syvende og sidst også, det tror jeg på, kommer mere velstand i denne verden.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg gerne lykønske ordfører Harlem Désir med hans meget gode, klare og omfangsrige betænkning.
Hr. kommissær, hvis det ikke lykkes at udforme beslutningsstrukturerne i WTO på en transparent og demokratisk måde, vil folk i WTO-medlemslandene på sigt ikke længere være med til det, for der må ikke ske det, at nationalstaten overlader stadig flere livsvigtige spørgsmål til supranationale organisationer, og at parlamenterne og dermed også det civile samfund udelukkes fra demokratisk kontrol og indflydelse. I denne sammenhæng skal procedurerne for voldgift også ses. Voldgiftsretten skal ændres grundlæggende. Den skal være gennemsigtig, og også sammensætningen skal ændres.
Det er ligeledes nødvendigt, at man nu giver udviklingslandene instrumenter, som gør dem i stand til at deltage på lige fod i forhandlingerne og at vurdere de kommende beslutninger på samme måde. Der er nemlig forskel på, om en delegation på 150 eksperter tager af sted, eller om et udviklingsland med møje og besvær kan sende deres diplomater til de pågældende steder. Det vil jeg gerne endnu en gang gøre opmærksom på. Og ellers har Harlem Désir allerede sagt det, der skulle siges.

Clegg
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske ordføreren, hr. Désir, med betænkningen. Vi synes, at den er et fremragende eksempel på fremsynethed og et oplæg til fremtidens WTO. Den afviser generelt beskyldningerne om, at WTO er hjælpeløst fortabt, at den ikke kan reformeres, at den i sagens natur er forudindtaget over for de fattige eller de fordrevne, og at den kun er underlagt jungleloven og ikke retsprincipperne.
Ydermere afviser betænkningen også det modsatte synspunkt, det vil sige idéen om fri handel for enhver pris, at WTO er et organ til afskaffelse af de resterende handelshindringer, og gør dette ved at udelukke alle andre politiske og offentlige hensyn. I stedet repræsenterer betænkningen næsten en syntese af begge synspunkter, fordi den viser, hvordan, hvornår og hvorfor WTO bør og skal reformeres. Den viser, hvordan WTO skal blive mere åben og få større legitimitet.
Jeg vil gerne tilføje, at al den vægt, vi europæere lægger på behovet for øget eksistensberettigelse og åbenhed i WTO, ikke bliver til noget, hvis vi ikke ændrer den måde, hvorpå vi fører handelspolitikken her i EU. Det glædede mig meget i dag at høre, at formandskabet tidligere har støttet og fortsat vil støtte Parlamentets krav om en mere åben og legitim handelspolitik i Rådet og i EU.
Derudover viser betænkningen, og det er måske dens største bidrag til forhandlingen, den vej, som WTO i højere grad bør følge i forhold til andre offentlige politiske prioriteter og andre multilaterale organisationer og aftaler. WTO kan ikke sætte sin lid til rollen som primus inter pares på den internationale arena. Den bør i stedet lære at påvirke andre prioriteter og multilaterale aftaler. Vores rolle er derfor at flankere WTO med yderligere støtteaftaler på andre områder, navnlig inden for miljø.

Turmes
At fremme en friere, men også mere ligeværdig og bæredygtig verdenshandel inden for rammerne af et multilateralt system og et reformeret WTO er den udfordring, som Europa-Parlamentet har taget op med Désir-betænkningen.
Denne betænkning har, samtidig med at den taler for multilateralisme i de internationale handelsforhandlinger, den intellektuelle anstændighed at indrømme, at globaliseringen, som den ser ud i dag, har nogle alvorlige mangler.
Ordførerens konkrete forslag til at reformere de internationale institutioner fortjener vores opmærksomhed. De peger på større gennemsigtighed og en reform af proceduren for udarbejdelse af regler. Jeg har en enkelt bemærkning om den demokratiske kontrol. For mig er det parlamentariske forum i WTO overfladedemokrati i stedet for reel demokratisk kontrol. Den egentlige demokratiske kontrol vil være sikret, når de nationale parlamenter opnår en egentlig kontrol med deres regeringer i forhandlingerne, og når Europa-Parlamentet, hr. Lamy, opnår en egentlig kontrol med Kommissionen og ikke bare en overfladekontrol, som det er tilfældet i dag.
Europa-Parlamentets holdning her før den kommende runde bør, hvis den baserer sig på Désir-betænkningen, være at reformere WTO og gennemføre de såkaldte Uruguay-aftaler, men uden at udvide dem til emner, som fortsat er meget kontroversielle.
Ved afstemningen om Désir-betænkningen ser jeg også en yderst klar fremgang for Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet, der endelig efter meget lang tid nærmer sig sine sande værdier, som er solidaritet og en bedre fordeling af rigdommen, og jeg glæder mig også over det, som hr. Verhofstadt sagde i morges, nemlig at han endelig har forstået, at en dialog med den magtgruppering, der ønsker en mere retfærdig handel, ikke kan lade sig gøre, hvis man forviser den til en skuffe og kalder dens medlemmer for antiglobalister.

Morgantini
Hr. formand, den internationale handel er en fundamental del af vores system, og de, der ønsker en anden form for globalisering - heriblandt undertegnede - er af den opfattelse, at den internationale handel burde været baseret på loyal og bæredygtig handel, der kan skabe udvikling og velfærd for så mange mennesker som muligt. Desværre medførte handelsrunderne i GATT eller WTO ikke, at der blev indført nogle retfærdige internationale regler. De lod tværtimod hele befolkninger stå forsvarsløse over for de multinationale selskabers grådighed. Derfor er det logisk, at disse institutioner lider af en hidtil uset legitimitetskrise hos brede befolkningslag, og det er nødvendigt at løse dette problem ved hjælp af nogle gennemgribende reformer. I hr. Désirs betænkning behandler man på en klar måde den internationale handels og den skæve samhandels begrænsninger og dårlige måde at fungere på og manglen på bl.a. gennemsigtighed og demokrati, og der foreslås nogle reformer for at udbedre disse mangler. Vi støtter denne betænkning og stemmer for den, men vi er af den opfattelse, at dette kun kan være begyndelsen på en ændringsproces. Kommissionen og Rådet må ikke sidde verdens oprør overhørig.

Deva
Hr. formand, retfærdigheden skal ske fyldest, men vigtigere endnu er det, at man kan se, at den sker fyldest. WTO er en meget magtfuld organisation, der beskæftiger sig med regler og lovgivning, og den skal handle retfærdigt. Ansvarlighed og åbenhed er således særdeles vigtigt. International handel kræver internationale regler, og udvikling kræver forståelse for en række af udviklingslandenes problemer.
Taler vi om åbenhed og ansvarlighed inden for WTO-processen, er åbenhed for åbenhedens skyld og ansvarlighed for ansvarlighedens skyld ikke tilstrækkeligt. Det grundlæggende formål for begge er at skabe integritet i systemet, så de lande, der har afgivet løfter, og her taler jeg om de industrialiserede lande, er forpligtet til at indfri løfterne på grund af den internationale offentlige opinion. De industrialiserede lande afgav mange løfter under Uruguay-runden, som de endnu ikke har indfriet. Omvendt vil udviklingslande med korrupte systemer og dårlig praksis ligeledes blive draget til ansvar gennem processen med ansvar og åbenhed.
I den forbindelse er jeg enig med hr. Désir i, at han har udarbejdet en fremragende betænkning, som jeg gerne støtter. Det er vigtigt at forstå retsprincippernes permanente position. Lighed for loven og tillid til lovgivningen er en nødvendighed for udviklingslandene. Uden det fører alle de velmenende ord og den store støtte ikke til noget. Retfærdigheden skal ske fyldest, og det er vigtigt, at alle kan se det.

Karlsson, Hans
Hr. formand, den internationale handel har central betydning for, at der skabes grundlag for vækst og udvikling i hele verden. Reglerne for denne handel afgør, om vækst og udvikling skal komme hele menneskeheden til gode, eller om det kun skal være til fordel for den industrialiserede verden.
Désirs betænkning er et udmærket instrument til at fremkalde en mere global retfærdighed i verdenshandlen. Udviklingslandene skal have samme forudsætninger som industrilandene for at deltage i det fælles arbejde i WTO. For mig som socialdemokrat er global retfærdighed et mål i sig selv. Terrorhandlingen i USA viser desuden behovet for at mindske grundene til had og fanatisme. Mindre uretfærdighed øger sikkerheden for os alle.
De frivillige organisationer skal have plads til at udtrykke deres mening, når verdenshandlen diskuteres. Demokratiet kan uddybes, ved at der indrettes en parlamentarisk forsamling i WTO. Man skal undgå social dumping og tilgodese arbejdstagernes rettigheder. De grundlæggende menneskerettigheder skal respekteres, kampen mod ødelæggelse af miljøet skal intensiveres, og børnearbejde skal forbydes. Vi skal holde op med at dumpe vores fødevareoverskud i udviklingslandene og i stedet give bønderne en chance for at udvikle produktionen og mulighederne for at forsørge sig selv. På den måde kan vi yde et bidrag til en mere retfærdig og tryg verden.

Rod
Hr. formand, den nye WTO-runde illustrerer fuldstændigt vores kritik af, hvordan den er organiseret. Det drejer sig om en udviklingsrunde, men de europæiske ansvarlige for samarbejde og udvikling deltager ikke i det næste møde. I øvrigt har Udviklingsudvalget ikke kunnet afgive udtalelse om Désir-betænkningen. Heldigvis stiller denne betænkning de rigtige spørgsmål. Vi støtter den.
Udviklingsrunde, javist, men de 49 mindst udviklede lande er imod og det med god grund i øvrigt. Liberaliseringen, som skulle føre til udvikling, vækst og fremgang, har ikke gjort andet end at forværre deres situation. WTO holder liv i den skæve udvikling i verdenshandlen og fortsætter med at indføre ugunstige regler for udviklingslandene. I øvrigt har den fremprovokeret afskaffelsen af Lomé-konventionens præferenceordning. Ligeledes opfordrer Cotonou-aftalen AVS-landene til at underskrive GATS- eller TRIPs-aftalen. Selv om UNDP selv bekræfter, at liberaliseringen af tjenesteydelserne udelukkende kommer de multinationale firmaer til gode. GATS er MAI, der er kommet ind ad bagdøren igen. Det er et redskab til nedbrydning af demokratiet.
Hr. Lamy, hvis der skal være forhandlinger, skal de stile mod en dybtgående reform af WTO. Reelt skal vi fremme udviklingen i de mindst udviklede lande snarere end indtjeningen i de multinationale selskaber.

Auroi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil også gerne takke Harlem Désir for kvaliteten i denne betænkning, som jeg selvfølgelig støtter 100%. Deres redegørelse for lidt siden, hr. kommissær, om WTO's metoder viser efter min mening så meget desto mere nødvendigheden af en sådan betænkning.
Jeg vil forsøge at illustrere det på to punkter. Kommissionen skal overvåge udfordringerne i landbruget og den intellektuelle ejendomsret, for at WTO's aktuelle afsporing ikke skal fortsætte i al evighed. De spiller åbenbart med falske terninger over for de svageste, hvad enten det drejer sig om de fattigste stater eller de mest truede sociale grupper i vores lande, for WTO er hverken et gennemsigtigt eller et demokratisk organ.
Lad os f.eks. tage Marrakech-aftalerne om landbruget. De garanterer hverken selvbestemmelse på fødevareområdet eller ret til at beskytte den biologiske mangfoldighed for de sydlige lande, de blokerer for hensyntagen til det familiebrugsbaserede landbrug i Europa med alt, hvad det indebærer af kvalitative, sociale og miljømæssige aspekter. Vi kan risikere, at de i morgen forbyder bønderne at så den sæd, som de selv har produceret. Kommissionen skal lægge pres på for at få det ændret og opnå en gennemgående revision af TRIPs-aftalen, så den bliver fuldstændig kompatibel med Rio-konventionen om den biologiske mangfoldighed og Cartagena-protokollen om biosikkerhed, som den afrikanske gruppe beder WTO om.
Det gør det muligt at bevare udviklingslandenes biologiske arv og den traditionelle viden både i syd og i nord. Endvidere er det nødvendigt at forbyde patentering af levende organismer, som er hele menneskehedens arv, denne fælles arv kan og skal ikke konfiskeres på grund af private interesser, der vil handle med liv. Jeg håber, hr. kommissær, at De videresender denne anmodning.

Lamy
Hr. formand, hr. Désirs initiativbetænkning formulerer en række henstillinger, som ikke ligger fjernt fra den ånd, hvormed vi tager fat på WTO's ministerkonference i Doha.
De ønsker, at udviklingslandene integreres i verdenshandlen, og det er også vores mål. De lægger vægt på betydningen af inden for WTO at fokusere på offentlighedens interesser i forhold til de traditionelle spørgsmål om adgang til markederne eller toldtariffer, og det er også vores mål, og vi mener som De, at vi bør styre de hurtige økonomiske forandringer og virkninger af globaliseringen.
Sandt at sige er der allerede en række af Deres forslag, der er ved at blive til virkelighed, især hvad angår teknisk bistand eller rådgivning til udviklingslandene under WTO-forhandlingerne. Det er f.eks. EU, der opretter et center for AVS-landene i Genève, som vil give dem større mulighed for at koordinere deres holdninger og således øge landenes indflydelse i WTO. Det er EU, der har insisteret på at rationalisere møderne i Genève og lette deltagelsen for de medlemmer, der ikke har en fast repræsentation ved WTO.
Hvis jeg tager disse to eksempler, hvortil man kunne føje de bestræbelser, der er lagt i at fremme en række landes tiltrædelse til WTO - og i Doha er der ved siden af Kina og Taiwan f.eks. et af de mindst udviklede lande, nemlig øgruppen Vanuatu, som tiltræder. Når jeg altså tager disse få eksempler, er det ikke for at sige, at alt er perfekt, og at der ikke er mere at lave, men for at sørge for, at forhandlingen om reformforslagene tager udgangspunkt i et fuldstændigt og opdateret billede af den aktuelle situation. I den forbindelse vil jeg gerne have lov til at komme med en lille rettelse til et faktuelt punkt i Deres begrundelse, hr. Désir, som angår hormonkvæg. I modsætning til, hvad der står heri, blev Unionen ikke dømt for at have forbudt hormoner i kvægopdræt. WTO har i denne sag eksplicit anerkendt hvert medlemslands ret til at fastsætte sit eget beskyttelsesniveau. Unionen blev dømt, fordi den på det tidspunkt ikke havde leveret det nødvendige videnskabelige grundlag for at retfærdiggøre dette forbud.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på et par nuancer eller endda uoverensstemmelser i forbindelse med Deres opfattelse eller de forslag, som De stiller. De nævner, ligesom nogle af talerne, den demokratiske legitimitetskrise. Jeg er ikke enig i baggrunden for denne kritik. Systemet kan helt sikkert forbedres. Det skal gøres mere åbent, og udviklingslandene skal integreres bedre. Det er i øvrigt en betragtelig udfordring, når det drejer sig om at forene vores agenda for det civile samfund og vores agenda for udvikling. I øvrigt vidner Deres betænkning om nogle af disse vanskeligheder, eftersom De på visse områder foreslår både ekstern gennemsigtighed og grundlæggende arbejdsmarkedsstandarder. Vi ved meget vel, at vores følsomhed på disse to områder over for udviklingslandenes situation tvinger os til i høj grad at moderere vores ambitioner. Vi befinder os således ikke altid selv i en situation, som er helt fri for modsætninger, og det går igen i Deres betænkning.
Når det er sagt, mener jeg, at det er en smule overdrevet at kalde den nuværende situation for en alvorlig demokratisk legitimitetskrise. Så vidt jeg ved, er Marrakech-aftalen ikke blot blevet godkendt af medlemsstaternes regeringer, men også ratificeret både af de nationale parlamenter og Deres Parlament. Marrakech-aftalen er blevet ratificeret af Europa-Parlamentet.
Hvad angår påstanden om, at beslutningerne i WTO skulle ligge hos de få rige lande, tror jeg, at det, selv om det har været tilfældet, er det i mindre og mindre grad i en organisation, der tæller mere end 140 medlemmer, og hvor snævre diskussionsgrupper er uundgåelige i det daglige arbejde. Vi forsøger at sørge for, at de indeholder både rige og fattige lande, og at de sikrer repræsentativitet, både hvad angår geografisk beliggenhed og udviklingsniveau. Det sker, at disse uformelle grupper letter konsensusdannelsen, men de træffer - som vi ved - aldrig beslutninger.
De seneste par uger har været fyldt med forberedende møder af denne type, miniministermøde i Mexico City i slutningen af august, møde i Hanoi mellem "europæere" og "asiater" midt i september, møde i Nairobi mellem "europæere" og "afrikanere" midt i oktober og møde i APEC i sidste weekend. Og jeg tror, at Seattle-lektien set fra et forberedelsesmæssigt metodesynspunkt har båret frugt, og at de deltagende parter er flere og bedre informeret på de områder, som Deres forslag dækker.
Hvad angår bilæggelsen af tvister, som De også har behandlet, har jeg tre bemærkninger. Først skal vi ikke glemme, at hovedformålet med et organ til bilæggelse af tvister er en effektiv og disciplineret gennemførelse af forpligtelser, som er blevet forhandlet og accepteret frivilligt. Det er, hvad et WTO-medlem ønsker at opnå, når han tyer til proceduren for bilæggelse af tvister.
Vi er ligesom De imod en øjeblikkelig iværksættelse og imod handelssanktioner. Der skal være mere plads til handelsmæssige kompensationer. Jeg vil for min del være mere tilbageholdende med hensyn til Deres forslag om at erstatte sanktionerne med bøder. Jeg frygter faktisk, at økonomiske sanktioner ikke vil mindske ubalancen mellem de rige og de fattige lande, og at de endda giver de rige lande mulighed for på en vis måde blot at betale prisen for misligholdelse af deres forpligtelser.
Hvad angår panelernes gennemsigtighed, støtter vi ligesom De åbningen af møderne i appelorganets paneler for offentligheden. Lad os blot understrege - mellem os - at udviklingslandene på dette punkt har nogle meget skarpe holdninger, som vi ikke deler med dem.
Hvad angår forholdet til de andre internationale retsregler, skal vi opnå en effektiv styrkelse af kohærensen og undgå konflikter mellem handelsmæssige og ikke-handelsmæssige standarder. Dette skal foretages i selve substansen af de omtalte forpligtelser.
Angående spørgsmålet om revision af aftalen om intellektuel ejendomsret, som efter Deres mening er nødvendig, tror jeg ikke, at vi skal foretage en gennemgående revision. Lad os tage eksemplet med adgang til medicin eller det med patenterbarhed af levende organismer. Aftalen giver tilstrækkelig handlefrihed til at indføre en ordning for intellektuel ejendomsret, der giver svar på de bekymringer, som udviklingslandene har givet udtryk for. Det er WTO-medlemmernes opgave at fortolke og præcisere denne fleksibilitet, og vi mener, at det er bedre, at dette sker gennem drøftelse eller forhandling i stedet for at overlade det til panelerne. Det er begrundelsen for vores holdning i Genève, som jeg nævnte under den foregående forhandling.
Fru Auroi, spørgsmålet om kompatibilitet mellem aftalen om intellektuel ejendomsret og konventionen om biologisk mangfoldighed er et af de punkter, som vi ønsker at få klarlagt under forhandlingen.
Hvad angår tilskyndelsesforanstaltningerne til at overholde de grundlæggende standarder på det arbejdsretlige område, er vi enige med Dem, hr. Désir, i at understrege betydningen af at styrke ILO, og det er i øvrigt grunden til, at Deres forslag om at skabe en multilateral aftale ikke vækker begejstring hos os. Vedrørende tilskyndelsesforanstaltninger til overholdelse af de grundlæggende standarder på det sociale område vil jeg sige, at vi ikke må undergrave Den Internationale Arbejdsorganisations indflydelse. Det er ikke nogen svag institution, der skal hente sin manglende gennemslagskraft fra et stærkt WTO. Vi skal tværtimod arbejde på at styrke Den Internationale Arbejdsorganisations profil.
Endelig vil jeg, hvad angår skabelsen af en parlamentarisk forsamling i WTO, kort afslutte med at sige, at vi drager nytte af de retningslinjer, som Parlamentet har givet for denne opgave, hvorunder Deres initiativbetænkning nu også hører, hr. Désir. Jeg tror, at Kommissionens politiske linje, som Rådet har godkendt og bragt i anvendelse, også er i overensstemmelse med Deres holdning i Europa-Parlamentet, som vi så det under forhandlingen i eftermiddags.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.

Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0332/2001) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om de fremskridt, der er gjort med iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (C5-0194/2001 - 2001/2007(INI)).
Jeg skal meddele Dem, at efter ordføreren taler fru Neyts-Uyttebroeck, rådsformanden, og kommissær Patten, hvorefter de forlader mødet på grund af uopsættelige spørgsmål om lufttransport. Denne ændring af dagsordenen skyldes den evakueringsøvelse, som Parlamentet afholdt, og det er naturligvis hverken rådsformanden eller kommissærens ansvar.

Brok
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, vi har sagt det så ofte i de sidste par uger og i lyset af denne årsberetning skal vi endnu en gang understrege, at vi egentlig ikke har fået mere intellektuel viden siden den 11. september. Men vi har fået større klarhed og er blevet mere bevidste om, at vi har brug for en ny definition af sikkerhed, at de gamle forestillinger om sikkerhedspolitik ikke længere fungerer i virkeligheden, og at vi af denne grund skal skabe en særlig kombination af ydre og indre sikkerhed. For det forholder sig ikke længere sådan, at der entydigt befinder sig en potentiel fjende bag en grænse, men at der også er den mulighed, at fjenden kan befinde sig midt iblandt os. Vi skal, mener jeg, finde en passende metode.
Vi ved også i denne faresituation, at de enkelte stater ikke længere kan foretage bekæmpelsen alene, for udfordringen er international, den er grænseoverskridende. Derfor skal vi også finde grænseoverskridende svar. De enkelte europæiske stater har kun en chance for på sigt at garantere deres egne borgeres frihed og sikkerhed, hvis de forener deres kræfter militært, præventivt og inden for den civile krisestyring, men også med hensyn til samarbejde i sikkerhedsorganer og efterretningstjenester.
Jeg mener, at vi på dette grundlag trods alt har opnået store fremskridt i de sidste to år, når jeg ser på beslutningerne efter traktaterne fra Amsterdam og Nice og især på beslutningerne efter topmødet i Köln og de efterfølgende topmøder. Jeg mener, at man skal bruge dette grundlag til at gå videre med for at udvikle en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik, hvis dette kan give de nødvendige forudsætninger.
I denne forbindelse skal vi gøre os det klart, at der efter vores mening skal ske bestemte strukturelle og nødvendige ændringer. For vi mener, at dette kun kan fungere, hvis for det første medlemsstaterne mærker, at kun de fælles institutioner kan stå frem, og at bilaterale holdninger også skader den enkelte, selv om de mener, at de fremtræder større med den holdning i medierne.
For det andet skal strukturerne også stemme overens mellem institutionerne. Derfor skal der ikke være noget dobbeltarbejde. Jeg synes, det er meningsløst, at man både i Kommissionen og i Rådet hos den højtstående repræsentant har komitéer for civil krisestyring. Derfor vil jeg gerne for Europa-Parlamentet gentage den holdning, at vi på sigt skal samle kommissæren for eksterne forbindelser og den højtstående repræsentant i Kommissionen i en funktion.
Det skal ske for virkeligt at sikre fælles fremfærd og skabe fælles strukturer. Det har ikke noget at gøre med de aktuelt og konkret involverede personers fortjenester, det er derimod et strukturelt spørgsmål. På dette grundlag skal vi naturligvis også for denne personkonstellation skabe et særligt forhold til Rådet for på dette plan at skabe et tilsvarende legitimationsgrundlag.
Jeg mener dog også, at vi udtrykkeligt kan tilkendegive, at den fælles værditilvækst virkelig finder sted. Jeg vil gerne nævne et par eksempler. Jeg mener f.eks. at den store antiterrorkoalition ikke på denne måde var blevet til noget, hvis den specifikke europæiske indflydelse fra trojkaens besøg i Mellemøsten ikke havde fundet sted, hvilket resulterede i særlige ydelser. Jeg mener ikke, den store antiterrorkoalition kan bestå på sigt, hvis EU ikke skaber stabilitet i Middelhavsområdet under Barcelona-processen.
Jeg mener derfor også, at EU har til opgave at bekæmpe de årsager, der er den følelsesmæssige kim til terrorisme, hvad enten det er i Mellemøsten, i forholdet mellem Pakistan og Indien eller i andre regioner i verden, hvor vi skal gøre store anstrengelser for at medvirke til sikring af freden. I den forbindelse skal vi indse, at vores forhold til USA, som er vores partner, og at NATO uanset alle vores bestræbelser på at udvikle en selvstændig sikkerheds- og forsvarspolitik stadig er nødvendige, fordi de alene er en garanti for den kollektive sikkerhed.
Men hvis vi overordnet ønsker at spille en rolle i politikken, skal vi også bidrage til at videreudvikle forholdet til Rusland, bygge nye broer og give de lande, som i øjeblikket ikke kan, vil eller skal være medlem af EU, en ramme, en ny udformning af det europæiske økonomiske rum.
Men jeg vil også godt tilføje, at dette alt sammen kun kan fungere, hvis vi også er parate til at stille penge til rådighed i de nationale budgetter, så lovningen på 60.000 mand til den hurtige udrykningsstyrke også kan holdes. Vi vil ikke få succes på det præventive område og i den civile krisestyring, vi vil ikke længere være en medspiller i udenrigspolitikken, men derimod kun være objekter også i forhold til Rusland og USA, hvis vi ikke på en troværdig måde kan bevise, at vi besidder selvstændige militære evner. Forebyggelse fungerer ofte kun, hvis man i det land, hvor man ønsker at gribe ind for at skabe fred, kan vise, at man også har militære muligheder. Alene den kendsgerning, at man har militære muligheder - det viser al historisk erfaring - forhindrer ofte, at det overhovedet er nødvendigt at anvende militære midler. Derfor er realiseringen af idéen om frem til 2003 at råde over en hurtig udrykningsstyrke på 60.000 mand, transportkapaciteter og et selvstændigt satellitsystem afgørende for den fremtidige europæiske udenrigs- og sikkerhedspolitiks troværdighed.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne indlede med at takke hr. Brok for hans udmærkede betænkning, hvori han ikke blot stiller de rigtige spørgsmål, men også i samme åndedrag kommer med en række gode svar. Desuden kommer betænkningen i rette øjeblik, for det er en kendsgerning, kære kolleger, at EU er inde i en voldsom udvikling med hensyn til alle spørgsmål vedrørende udenrigspolitikken, det vil sige Unionens politik over for resten af verden, sikkerhedspolitikken i alle dens dimensioner samt forsvarspolitikken. Jeg var til stede her i Parlamentets mødesal, da vi behandlede Amsterdam-traktaten, og da vi talte om, at vi var skuffede over den fælles sikkerheds- og forsvarspolitiks ubetydelige fremskridt. Når man ser, hvor vi står i dag, må man konstatere, at vi er kommet et langt stykke videre, og at det især er gået meget hurtigt. Jeg tror, at de seneste ugers og måneders hændelser har vist, at EU - på trods af det, der er blevet sagt her til formiddag - i større og større grad bliver og opfattes som en vigtig aktør på den internationale scene. Det giver os både større synlighed og dermed naturligvis også større ansvar. Jeg tror ikke, jeg er den eneste, der i de seneste uger er blevet stillet følgende spørgsmål: "Men hvor er EU's tropper?" Folk har fuldstændig glemt, at vi slet ikke er nået så langt, langtfra. Det betyder ganske enkelt, at vi i folks tanker mere og mere opfattes som en politisk aktør på den globale scene, og at vi skal give os selv alle de institutionelle, finansielle og øvrige midler, der måtte være nødvendige for at gøre det muligt for os at påtage os dette store ansvar. Det er klart, at det kun er lykkedes os at gennemføre dette arbejde takket være den energi og dynamik, som den højtstående repræsentant for FUSP, hr. Solana, og kommissær Patten har udvist. De to repræsenterer os i perfekt harmoni og på smukkeste vis på alle verdens scener, på de kriseramte scener på vores eget kontinent og under fjernere himmelstrøg.
Vi, Den Europæiske Unions medlemsstater, bliver også bedre og bedre til at tale med én stemme i internationale organer, og her tænker jeg især på FN, som for øjeblikket spiller en helt speciel og meget vigtig rolle. Det kan vi i vid udstrækning takke vores formand for. Vi har altså ambitioner om at skaffe os en position som politisk aktør af format på den internationale scene. Det vil gøre det lettere for os at tage vores del af ansvaret for at sikre fred og stabilitet i verden. Denne politik udvikler sig i det forventede tempo. De ved, at det er en åben proces, hvori EU-medlemsstaterne ønsker at inddrage ansøgerlandene og de allierede lande, der ikke er medlem af EU. De igangværende forhandlinger med NATO skal fastlægge bestemmelserne for samarbejdet mellem os og Alliancen med henblik på at sikre os adgang til NATO's midler og ressourcer samt undgå unødigt dobbeltarbejde. Som De ved, er disse forhandlinger ikke nemme, og De ved også, hvorfor de er så vanskelige. De ved imidlertid også - og jeg gentager det, som formanden allerede har sagt ved tidligere lejligheder - at vi ikke har til hensigt at gøre denne proces, som skal fastlægge de midler, der skal sikre vores operationalitet, til gidsel for det, der sker i NATO. Vi går fremad, og vi fortsætter vores arbejde i den angivne retning. Jeg er helt enig i, at konfliktforebyggelse og krisestyring er to af vores aktions primære prioriteter, der, som hr. Brok påpeger, bør munde ud i en forpligtelse til øjeblikkelig indgriben. Denne forpligtelse vil vi stræbe efter længe i forskellige krisesituationer, hvad enten vi taler om Balkan, Mellemøsten eller Afrika.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, den krise, som er opstået efter de forfærdelige angreb den 11. september i USA, har vist, at EU er i stand til at reagere hurtigt og sammenhængende.
Vores reaktion har bestået i horisontal koordinering og har overskredet inddelingen i søjler. Det er et vigtigt element, og det vil det tillige være i den videre udvikling af EU-politikken.
Jeg vil gerne minde om, at Rådet i de forløbne uger sjældent har udtalt sig så klart som inden for denne ramme. Vi har besluttet at føre en voluntaristisk politik med hensyn til den arabisk-islamiske verden, og vi er mange om at fremsætte det samme budskab om, at den opståede krise og bekæmpelsen af international terrorisme under ingen omstændigheder kan betegnes som en krig mellem civilisationer.
I morges blev der klart mindet om, hvor vigtigt det er at sætte fredprocessen i Mellemøsten i gang igen. De ved, at formandskabet om kort tid tager dertil i håbet om at overbringe budskabet og få støtte hertil.
Som jeg allerede har sagt, er vores aktion i Mellemøsten fortsat baseret på gennemførelsen af den arbejdsplan, som er medtaget i henstillingerne i Mitchell-rapporten.
(FR) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, hvad angår det vestlige Balkan, bestræber EU sig på systematisk at gennemføre konklusionerne fra topmødet i Zagreb. Det samarbejde, som alle topmødets deltagerlande etablerede med Den Internationale Krigsforbryderdomstol vedrørende det tidligere Jugoslavien, som Milosevics overførsel til Haag blev det mest markante, men dog ikke det eneste symbol på, er et af de elementer, der herefter giver mulighed for at gøre fremskridt i forbindelse med forhandlingerne om stabiliserings- og associeringsaftaler med hvert enkelt land. Vi glæder os over de fremskridt, der er blevet gjort i Forbundsrepublikken Jugoslavien, siden landet igen blev demokratisk for lidt over et år siden.
Med hensyn til Kosovo koncentrerer vores aktion sig om at forberede de almindelige valg den 17. november, og det glæder os at kunne konstatere, at mere end 170.000 serbere er blevet optaget på valglisterne, hvilket giver os lov til at håbe på et afbalanceret resultat. Situationen i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien er desværre ikke tilsvarende klar, og også der har vores repræsentant, hr. Solana, kommissær Patten og flere andre måttet arbejde hårdt for at undgå, at den ulmende krise udviklede sig til en veritabel borgerkrig. De ved, at situationen fortsat er ekstremt skrøbelig. Fru Pack gjorde mig endnu en gang opmærksom på det, da jeg aflagde rapport om de beslutninger, der blev taget af Rådet (almindelige anliggender) den 8. oktober. Vi ved det godt, vi følger det, som De og mange andre i øvrigt, med største interesse. Jeg vil alligevel gerne understrege, at begivenhederne i Makedonien har vist, at det er muligt at etablere et tæt samarbejde mellem NATO og os selv, og at vi er i stand til at forebygge og styre kriser.
(NL) Et andet kriseområde, hvor EU fører en aktiv politik om styring og forebyggelse, er Afrika. Om kort tid aflægger trojkaen også der en række besøg for at holde de to igangværende fredsprocesser - som af og til halter, må jeg sige - nemlig Lusaka-fredsprocessen for Congo og Arusha-fredsprocessen for Burundi, på sporet og for at sørge for, at de kan resultere i standsning af de militære aktioner og derfor i fred. Uden fred er det ikke muligt at genopbygge Afrika.
Endelig vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed, kære kolleger, på den europæisk-afrikanske ministerkonference den 11. oktober i år, som var en stor succes med hensyn til igangsættelsen af den politiske dialog, i hvilken forbindelse udviklingen af demokrati og menneskerettigheder ikke må glemmes.
(FR) Endelig vil jeg gerne med hensyn til vores strategiske partnerskaber understrege, at vores forhold til Rusland netop har fået nyt liv på samtlige niveauer.
Lidt efter lidt bliver der indført ikke så meget mekanismer, men mere former for kontakt og dialog, der baner vej for et ægte samarbejde og et ægte strategisk partnerskab. Jeg mener også, at denne udvikling kun kan bidrage til at opnå stabilitet, ikke blot på vores kontinent, men på verdensplan.
Jeg vil imidlertid gerne i denne forbindelse sige helt klart til mine kolleger, at denne tilnærmelse mellem EU og Rusland ikke på nogen måde indebærer, at vi er mindre vågne over for situationen i Tjetjenien. Vi fortsætter med at tale om det, vi fortsætter med at insistere på, at der skal findes en politisk løsning.
Endelig vil jeg gerne have lov til at minde om det fjerde topmøde mellem EU og Kina, der også har gjort det muligt at styrke den politiske dialog. Denne politiske dialog indbefatter dog endnu en gang menneskerettighederne.
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg er en smule under tidspres, og brandøvelsen har naturligvis ikke gjort det bedre, det beklager jeg, men af alt det, jeg netop har sagt, vil jeg gerne fastholde følgende tre elementer: Et stærkt Europa, et Europa, der er i stand til at gøre sin indflydelse gældende på den internationale scene, er først og fremmest et Europa, hvor den interne samhørighed understøtter den eksterne handling. Dernæst er det et Europa, hvor samspillet mellem formandskabet, medlemsstaterne, Kommissionen og de højtstående repræsentanter er perfekt. Endelig er det et Europa, hvor retorik, hvad enten det er inden for det retslige område, forsvars- eller samarbejdsområdet eller noget helt fjerde, følges op af handling.
Hr. formand, hr. kommissær, hr. ordfører, mine damer og herrer, tak.

Patten
Jeg beklager af de grunde, som formanden nævnte. Evakueringsøvelsen har betydet, at denne vigtige forhandling på en måde er gået hen og blevet et utilsigtet offer for den nødvendige forbedring af sikkerheden i Parlamentet. Jeg er desværre nødt til forlade mødet om kort tid, fordi ministeren og jeg skal være i Bukarest i morgen tidlig. En krævende rejse på denne tid af dagen fra Strasbourg! Vi skal ankomme i tid til åbningen af konferencen om stabilitetspagten i morgen, som i det mindste indikerer, og dette er ikke helt irrelevant i forhold til det ærede medlems betænkning, at vi i de senere år har haft held til at udvikle en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Jeg vil gerne lykønske det ærede medlem med den omfattende og værdifulde betænkning. Som han selve nævnte, har udviklingen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik vist sig at komme mere rettidigt i lyset af de forfærdelige hændelser i efteråret 2001. Det ærede medlems betænkning giver et meget præcist overblik over, hvad vi har opnået indtil nu. Jeg bifalder især ordførerens forslag om en stærk parlamentarisk dimension i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er meget vigtigt, at vi rodfæster den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i demokratiske principper, som ikke blot bør omfatte Parlamentet, men også de nationale parlamenter. Jeg har altid forsøgt at give fremmøde for de særlige udvalg i de nationale parlamenter under bilaterale besøg i medlemsstaterne.
Hvis nogen ønsker at anfægte de hidtil opnåede fremskridt med udviklingen af FUSP, så bør de sammenligne det, som er sket under denne krise, med optakten til Golfkrigen i starten af 1990'erne, eller vores håndtering af krisen på Balkan i første halvdel af 1990'erne. Det er endnu for tidligt at bryste sig af resultaterne, men vi har grund til beskeden stolthed over de fremskridt, vi har gjort indtil nu.
Jeg er helt enig med ordførerens analyse af forudsætningerne for et godt resultat med hensyn til FUSP. Vi skal samle alle EU-aktørernes ressourcer og instrumenter, Fællesskabet, Rådet og medlemsstaterne. Jeg tvivler på, at historien vil opfatte de nuværende strukturer som ideelle. Jeg ønsker ikke at sige det stærkere end det, men den h¢jtstående repræsentant og jeg har arbejdet hårdt for, at disse strukturer bliver så effektive som muligt. Hvad fremtiden bringer, det er op til vigtigere personer end mig at afgøre.
Jeg ønsker ikke at opremse alle de punkter, hvor jeg er enig med det ærede medlem med hensyn til individuelle regionale og geografiske områder, ikke mindst fordi Bukarest kalder. Dog vil jeg gerne fremhæve et par af ordførerens bemærkninger. Jeg kunne f.eks. nævne afsnittene om Rusland og Ukraine, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, om Balkan og om vigtigheden af at vende tilbage til Mitchell-rapporten i forbindelse med Mellemøsten.
Jeg vil gerne kommentere to punkter. For det første taler vi med rette om vigtigheden af at sikre, at den internationale kampagne mod terrorisme ikke opfattes som en konflikt mellem Vesteuropa og Nordamerika på den ene side og den islamiske verden på den anden side. Det er fuldstændig korrekt, at vi må slå fast, at dette ikke er et sammenstød mellem civilisationer. Vi har i EU en reel mulighed og et ansvar for at bruge mekanismerne fra Barcelona-processen, at bruge mekanismerne fra Euro-Middelhavspartnerskabet til at styrke forholdet mellem Europa og den islamiske verden. Vi har en reel mulighed og et reelt ansvar for at gøre det. Jeg håber, vi vil benytte muligheden. Jeg håber også, at vi seriøst vil overveje vores relationer til Golfstaternes Samarbejdsråd i denne henseende.
Det andet punkt, jeg ønsker at tage op fra hr. Broks bemærkninger og fra betænkningen, er ganske simpelt, at vi efter min overbevisning er nødt til at sikre, at vi kan bruge krisen til at åbne døre, som ellers ville være lukkede. Krisen påvirker f.eks. vores fremtidige forhold til Pakistan. Efter min vurdering påvirker den også helt tydeligt forholdet til Iran. Jeg er ikke i tvivl om, at iranerne i høj grad ønsker at knytte stærkere og tættere bånd til EU. Jeg er heller ikke i tvivl om, at de seriøst ønsker at forhandle en handels- og samarbejdsaftale på plads med os. De ved udmærket godt, at enhver aftale med os indebærer en dialog om menneskerettigheder og spørgsmål i forbindelse hermed. Jeg mener imidlertid, at de er en seriøs samtalepartner, og at vi er forpligtet til at reagere så positivt som muligt på enhver tilnærmelse.
Hvad angår Afghanistan, vil jeg blot sige, at jeg ser frem til den tid, forhåbentlig snart, hvor jeg vender tilbage til Parlamentet og Rådet og påpeger de økonomiske konsekvenser af alle vores politiske løfter i forbindelse med Afghanistans fremtid, og det kan ikke gå hurtigt nok. Der vil komme et tidspunkt, hvor vi skal sætte penge og diplomatiske anstrengelser bag vores tidligere og nuværende holdning.
Jeg vil sluttelig endnu en gang sige, hvor vigtigt det er at mobilisere alle vores institutioner og kompetencer så effektivt som muligt i bestræbelserne på at nå frem til en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Nogle gange undervurderes det bidrag, som Kommissionen kan og vil give, hvad angår FUSP. Vi kan gøre meget for at sikre en effektiv udvikling af FUSP, hvilket vil afspejle EU's voksende og tungtvejende indflydelse på den internationale politiske arena. Ordføreren har været forudseende og tilskyndet os til at øge indsatsen på dette område. Jeg håber, at vi kan leve op til forventningerne i de kommende måneder og år.

Salafranca Sánchez-Neyra
Hr. formand, jeg vil indlede med at lykønske hr. Brok med hans betænkning om de fremskridt, der er gjort med iværksættelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det er en betænkning, der ikke bare har til formål at lovprise denne politik, men også at vise dens svagheder og mangler. Det skal siges, at Det Europæiske Fællesskab ved at gøre en dyd af nødvendigheden og på initiativ af Kommissionen, Rådets formandskab og den højtstående repræsentant har forøget sin synlighed efter attentaterne den 11. september.
I formiddags sagde rådsformanden under forhandlingen om Det Europæiske Råd i Gent temmelig diplomatisk, at der var opstået en mærkelig situation efter det trepartsmøde, der blev holdt uden om topmødet. Det er til en vis grad forståeligt, hr. formand, at enhver i krisetider forsøger at redde sit eget skind, men efter min mening er det vigtigt ikke at falde for fristelsen til at ty til unilateralisme eller i dette tilfælde rettere trilateralisme.
Europas styrke er dets enhed, og dets svaghed er opsplitning. Derfor er det vigtigt, at Europa er i stand til at tale med én stemme. Og i lyset af den situation, der er opstået efter terrorangrebene den 11. september, skal EU omlægge sin udenrigs- og sikkerhedspolitik, inddrage bekæmpelse af terrorisme i den, træde kraftigt på speederen i forfølgelsen af sine mål og effektivisere mekanismen for de fælles strategier.
I dag er unilateralisme, også for de mest velstående og magtfulde, som vi har kunnet konstatere, en urealiserbar drøm. I vor tids globaliserede verden blandes politik, diplomati, sikkerhed og forsvar sammen for at imødegå truslernes nye karakter. Sikkerhed bliver et globalt, udeleligt begreb, fjernt fra den traditionelle statiske og statslige opfattelse. Forsvaret på sin side ændrer dets grænser i en verden, hvor disse bliver mere og mere udviskede. Nu drejer det sig ikke længere om en stats territoriale forsvar ved en anden stats mulige angreb, vi har, som det så rigtigt er blevet sagt, hære, der ikke har åbenbare fjender, og fjender, der ikke har hære.
I en verden med globalisering, ikke bare af økonomien, men også - som vi har kunnet se - af terrorismen, er begreber som politik, diplomati, handel, udviklingsbistand, sikkerhed og forsvar indbyrdes forbundne, og derfor er det op til os at være i stand til at forstå og acceptere, at farerne og konflikterne rammer alle ens, og at reaktionen på dem skal komme ens fra alle. Men vi må starte med i fællesskab at udforme en ægte udenrigs- og sikkerhedspolitik for EU, der er effektiv, sammenhængende og synlig, som det anbefales i Brok-betænkningen.

Swoboda
Hr. formand, betænkningen, der som altid er udarbejdet med stor omhu af hr. Brok, kommer netop på det rigtige tidspunkt, nemlig på et tidspunkt, hvor vi har brug for et sporskifte i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Fælles betyder for os frem for alt - og det siger jeg nu helt bevidst - at der ikke må være et direktorat, som bestemmer, ikke engang antydningen heraf. Fælles betyder også - det giver jeg hr. Brok ret i - at den højtstående repræsentants funktioner skal slås sammen med den ansvarlige kommissærs. Fælles betyder også, at vi så hurtigt som muligt kan etablere en udrykningsstyrke fra EU.
Politikken skal være europæisk, idet den klart definerer de europæiske mål, og det vil sige, at vi er solidariske med USA, men også holder fast i, at solidariteten ikke kun går den ene vej. Når jeg i denne tid læser, at netop USA stadig afviser Den Internationale Straffedomstol, og at der i Kongressen sågar er diskussioner om, hvorvidt der skal iværksættes sanktioner imod dem, der arbejder sammen med Den Internationale Straffedomstol, så er det ikke det, jeg forstår ved udvikling af en solidarisk politik mellem EU og USA. Solidaritet med USA skal altså endvidere betyde, at vi gør USA opmærksom på de områder, hvor det er nødvendigt at have en fælles politik i et internationalt samfund.
Til sidst vil jeg nævne, at vi, frem for alt også hvis vi deltager i denne antiterrorkoalition, som vi skal deltage i, som vi bør deltage i, oftere vil komme i modstrid med, i konflikt med de strategiske overvejelser på den ene side og menneskerettighederne på den anden side. Det må vi slet ikke glemme. Den, der ønsker en koalition - og det gør jeg - med Sovjetunionen, med Rusland, med Kina, med de islamiske stater, vil igen komme til at opleve dette dilemma. Vi skal også gøre os det klart, at vi skal indrømme klart og tydeligt over for vores egen befolkning, at dette dilemma er et faktum. Vi skal forfølge begge mål. Vi må aldrig give køb på menneskerettighederne hverken på kort eller på lang sigt i forbindelse med nogen former for deltagelse i strategiske koalitioner, for den, der støtter shaher i dag, vil få Ayatollah Khomeinier i morgen. Det kan ske, hvis vi ikke passer meget på og samtidig også sætter fokus på spørgsmålet om menneskerettigheder i vores udenrigspolitik.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe anerkender den indsats, som hr. Brok har gjort i Udvalget om Udenrigsanliggender. Det er en positiv indsats, fordi de forskellige bidrag er blevet inddraget. Alligevel er vi ikke enige i de grundlæggende aspekter af betænkningen, og derfor kan vi ikke støtte den under afstemningen. Jeg vil kort nævne tre eksempler.
For det første var netop den 11. september en gunstig lejlighed til at vise, at EU kunne spille en positiv rolle, som var afklaret og velovervejet i forhold til USA, for - ved Den Internationale Straffedomstol og gennem folkeretten - at bidrage til konfliktens løsning. Forsøgene på det mislykkedes, da triumviratet Schröder - Blair - Chirac dukkede op, og dermed var den lejlighed forspildt.
For det andet tillægges NATO stor betydning som mekanisme, mens vi mener, at NATO modarbejder EU's interesser.
Endelig ville det være meget betydningsfuldt, hvis EU spillede en rolle i Mellemøsten og Vestsahara, og den lejlighed forspildes også. Mange tak.

Belder
Hr. formand, helt i overensstemmelse med den nuværende internationale situation mener ordføreren, hr. Brok, at bekæmpelsen af den internationale terrorisme skal være en af hovedopgaverne i den europæiske udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Det giver mig anledning til at henlede Rådets og Kommissionens opmærksomhed på sikkerhedssituationen i det vestlige Balkan og det indonesiske ørige. På baggrund af en netop udkommet videnskabelig analyse af, hvorvidt Bosnien fungerer som europæiske støttepunkt for Osama bin Ladens terrornetværk, vil jeg gerne vide, om Rådet og Kommissionen har konkrete anvisninger på, at bin Laden-tilhængere i øjeblikket er aktive i den vestlige del af Balkan, og hvis det er tilfældet, hvordan EU og medlemsstaterne i tæt samarbejde med USA har til hensigt at bekæmpe den farlige destabilisering af regionen.
I Brok-betænkningen slås der endvidere til lyd for en fortsættelse af den politiske dialog med Indonesien. I den forbindelse forventer jeg af Rådet og Kommissionen, at de hele tiden er opmærksomme på sikkerhedssituationen på Molukkerne, hvor bin Laden-tilhængere efter forlydende ligeledes fører hellig krig imod indenlandske kristne.
Endelig støtter jeg hr. Gahlers ændringsforslag om, at NATO og udvidelsen heraf på vores kontinent fortsat er uundværlig som garanti for sikkerheden i hele Europa.

Turchi
Hr. formand, kære kolleger, jeg ved godt, at jeg gentager nogle ord, der allerede er blevet sagt, når jeg siger, at de forfærdelige attentater den 11. september har sat et uudsletteligt præg på dette århundredes historie, men efter min mening kan rigtigheden heraf ikke understreges for tit, og det kan heller ikke understreges for tit, at det internationale samfund nu står over for en krise, der er lige så stor, som den er ny og ukendt, en krise, hvis spilleregler og udvikling selv de dygtigste politiske analytikere ikke er i stand til at forudsige noget om. På et sådant tidspunkt er det dog vigtigt, at EU - ligesom før og endda i højere grad end før - står sammen og er i stand til at reagere på en utvetydig måde. På et tidspunkt som dette, hvor alle vores værste mareridt pludselig går i opfyldelse, bliver vi klar over, hvor vigtigt det EU, vi er ved at opbygge, er, og hvor vigtigt det er at stå sammen, at have nogle fælles organer, der er i stand til at gøre en indsats med det samme, og at kunne tænke og handle i fællesskab og med respekt for alle holdninger.
Der er ingen tvivl om, at der stadig er et meget stort stykke arbejde, der skal gøres. Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er endnu ikke operativ, og der er stadig nogle spørgsmål, der skal løses, når det gælder dens måde at fungere på, ikke mindst med hensyn til den nationale suverænitet, men nu skal vi i endnu højere grad end før gå et skridt videre. Derfor kan jeg ikke lade være med at lykønske ordføreren, hr. Brok, som er formand for Udvalget om Udenrigsanliggender, med hans betænkning og med de prioriteringer, som han råder os til at følge på dette område til næste år, navnlig når det gælder det, der bliver det nye årtusindes sande udfordring - hvilket vi kan se i disse måneder - nemlig konfliktforebyggelse, en ikke-militær løsning på krisen og ikke mindst bekæmpelse af terrorismen. Ser De, jo større mulighed der er for et EU, som står sammen på det udenrigspolitiske område, og for virkelig at føre vores udenrigspolitik ud i livet, jo bedre bliver EU's interne politik. Vi må sige ligeud, at der på trods af euroens og økonomiens hurtige udvikling ikke har været en hurtig udvikling på det politiske felt, men det skal der være, og derfor er udenrigspolitikken af afgørende betydning, især i øjeblikket. Hvis det lykkes os, får vi et stærkere og mere solidt EU og en stærkere euro, og vi vil uden tvivl kunne imødegå udvidelsen på en anden måde og kæmpe på lige fod med dollaren og NAFTA-aftalen som sådan - mellem Canada, USA og Mexico - på et eksisterende marked, der allerede har nogle vigtige politiske holdepunkter. Lad os gøre dette og tro fast på det, for udenrigspolitikken er af afgørende vigtighed i den nærmeste fremtid, ikke mindst for de nye generationer.

Morillon
Hr. formand, hr. kommissær, hvis ellers den tilstedeværende kommissær vil udvise en smule interesse for drøftelsen, mine kære kolleger, i vores bestræbelser på at opbygge en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik må vi ikke glemme, at Unionen for fremtiden såvel som tidligere, som i dag, risikerer at skulle sende sine styrker ud i væbnede aktioner. Vi må ikke tage fejl. Hvis det skulle ske, vil det aldrig være i en "ren" krig. Ingen ved bedre end en soldat, at en krig altid er "beskidt", og at mennesket til trods for de teknologiske fremskridt aldrig vil kunne dræbe alle de onde ved at trykke på en knap, om ikke andet så fordi det aldrig vil være muligt helt klart at skelne mellem de gode og de onde. Alle krige er beskidte, de er altid et onde. De kunne være et mindre onde, the less of two evils, hvis de kun havde til formål at gennemføre politiske mål, der ikke ville kunne gennemføres på nogen anden måde. Som Clausewitz sagde, kan krigen kun være en fortsættelse af politikken med andre midler. Den skal derfor stoppes, så snart det politiske mål er nået, og den må ikke indledes, hvis ikke der er nogen chance for at nå målet.
Hvad er målet med den krig, der netop er brudt ud i Afghanistan? Jeg tror, det er klart for enhver, at det handler om at få afghanerne ud af et regime, hvis barbariske forbrydelser er blevet påvist. Det ser i dag ud til ikke blot at være ønskeligt, men også muligt. Vi er alle berørt af de lidelser, befolkningerne påføres, og ønsker alle, at dette mål skal nås så hurtigt som muligt. Vi skal derfor forstå, at enhver afbrydelse af krigshandlingerne, selv om den kun er midlertidig, kun kan styrke talebanernes position. Med vores beklagelige erfaringer fra Golfkrigen i bagagen skal vi være i stand til at gå hele vejen, det vil sige til at indføre et regime i Kabul, som alle afghanere kan acceptere, og i stand til at sikre dette land en progressiv tilbagevenden til fred og stabilitet. I denne henseende er vi mange, der ønsker, at EU skal støtte de forhandlinger, der er i gang under FN's ægide mellem den tidligere konge Zahir Shah og oppositionens repræsentant. Jeg ville gerne have haft kommissær Pattens personlige mening om dette, men jeg ved godt, at han ikke er til stede til at besvare mit spørgsmål. Hr. Lamy, ville De være så venlig at give udtryk for Deres personlige holdning til dette? Tak.

Titley
Hr. formand, jeg lykønsker hr. Brok med den omfattende betænkning, og jeg deler hans opfattelse af, at vi har gjort betydelige fremskridt inden for udenrigs- og sikkerhedspolitikken. Næsten hver gang jeg åbner en avis, ser jeg navnene Patten og Solana i forbindelse med et nyt urocenter i verden. Han har ret i, at vi har reageret på den nuværende krise som en samlet enhed, hvilket vi næppe havde troet muligt for blot fire eller fem år siden. Han har også ret i, at koalitionen mod terror ikke ville have været mulig uden de fremskridt, som vi har gjort i EU, for at fremstå som en samlet enhed.
Det er tydeligt, at vi stadig har lang vej endnu, og vi skal benytte os af den nuværende krise til måske at ændre vægtningen i vores arbejde. Vi bruger noget i retning af 60% af, hvad USA bruger på sit forsvarsbudget, men vi bruger 400% af, hvad USA bruger på det, som man kan kalde "blød intervention", det vil sige humanitær hjælp og støtte. Vi skal ændre den vægtning. USA skal lære af denne krise, at sikkerhed ikke bare er et spørgsmål om magtdemonstrationer. Man kan have lige så mange våben, det skal være, men det hjælper ikke mod en lille gruppe mennesker bevæbnet med hobbyknive. Vi har behov for multinationale løsninger på globale problemer.
Vi for vores del skal indse, at vi skal have større militær kapacitet til støtte for vores aktiviteter.
Derfor er den igangværende kapacitetsdrøftelse så vigtig. Vi skal sørge for, at vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er slagkraftig. Det er derfor, at jeg er skuffet over nyhederne om, at Italien overvejer at trække sig ud af projektet om A400M-transportflyene. Vi har brug for et strategisk løft. Det er skæbnens ironi, at de lande, som er de hurtigste til at udtale sig om EU-samarbejdet, ofte er de lande, der undlader at sætte handling bag ordene.
En sidste bemærkning er, at vi i øjeblikket oplever en tilnærmelse i forholdet til Iran og Syrien. Jeg vil gerne minde mine kolleger om, at et antal israelske soldater og civile stadig holdes som gidsler af styrker, der sympatiserer med eller kontrolleres af Iran og Syrien. Disse mennesker er savnede, og jeg håber, at Kommissionen og Rådet vil benytte denne lejlighed til at få frigivet gidslerne, så de kan forene dem med deres familier.

Väyrynen
Hr. formand, parlamentsmedlem Haarder var forhindret i at være til stede, så jeg vil på Den Liberale Gruppes vegne takke parlamentsmedlem hr. Brok for en godt udarbejdet betænkning og gratulere ham i den anledning. Betænkningen er god, men det har ikke været muligt ret bredt at tage højde for den dybtgående ændring, som er sket i den internationale politik efter den 11. september. Vi er ikke fuldt ud i stand til at beskrive denne ændring, men vi er godt klar over, at den vil være dybtgående. Repræsentanterne fra USA har sagt, at en rigtig anden kold krig er begyndt, og nogle har endda talt om tredje verdenskrig. Her i Europa har man bestræbt sig på at undgå overdreven dramatik og undgået anvendelsen af ordet krig. Min personlige opfattelse er dog, at historiebøgerne engang med tiden vil kalde denne periode Tredje Verdenskrig.
Vi skal meget nøje analysere, hvad der er sket, og hvad der er ved at ske, og vi skal meget fornuftigt gribe ind over for de problemer, som der nu er forelagt. Vi har brug for en bred, global opfattelse og indgriben - vi har brug for noget sådant, som på engelsk kaldes global governance. Til sidst det, som jeg i mit indlæg ønsker at sige: De fremskridt, som i de senere år er opnået i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er baseret på Amsterdam-traktaten. Der er taget raske fremskridt specielt inden for krisestyring. I Amsterdam-traktaten påtog vi os også sikringen af Unionens integritet og opretholdelsen af fred ved Unionens ydre grænser som vores opgave. Disse nye pligter i traktaten har vi foreløbig ikke givet et konkret indhold. I det mindste i startfasen kan det nærmest være et spørgsmål om, hvorledes vi skal tage hensyn til medlemsstaternes forskellige geografiske stilling i den indbyrdes byrde- og arbejdsdeling. Det er sikkert klogest for hele Unionen, at medlemsstaterne, der ligger ved Unionens fælles ydre grænser, først og fremmest bruger deres ressourcer til overvågning og forsvar af disse, og at medlemsstaterne deltager i krisestyringen på en måde, som er i harmoni med denne primære opgave. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet tager skridt til drøftelser om, hvordan der i praksis skal tages højde for traktatens regler om Unionens integritet og grænsesikring.

Cushnahan
Hr. formand, hr. kommissær, lad mig starte med at tilslutte mig rækken af talere, som har rost min kollega, ordfører Brok, for hans fremragende arbejde.
I analyser af udviklingen i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP) ville konklusionen desværre være, at Maastricht-traktaten ofrede den politiske integration til fordel for økonomisk integration, og som følge deraf undermineres EU's mulighed for at blive en stor udenrigspolitisk global aktør. Ingen steder var dette mere synligt end i forbindelse med krisen i Bosnien, hvor der var stor splittelse blandt medlemsstaterne. EU's mæglingsforsøg var forfulgt af uheld. Det er også sandt, at vi ikke var effektive fredsstiftere. Vi endte som USA's underordnede partner i stedet for en ligeværdig partner.
Et kort øjeblik så det ud til, at vi havde taget ved lære af denne barske oplevelse, og at der i forbindelse med Amsterdam-traktaten var en vilje til at sikre større sammenhæng i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Selv om slutresultatet af traktatforhandlingerne var et skridt i den rigtige retning, var de ikke vidtrækkende nok. Jeg vil dog mene, at vi skal være taknemmelige for, at der skete betydelige fremskridt på topmøderne i Köln, Feira og Helsinki.
Uanset hvilke institutionelle eller andre former for ændringer vi gennemfører, vil vi aldrig se reelle fremskridt, medmindre vi i handling og tale har fælles fodslag. Den nuværende situation i kølvandet på den 11. september understreger dette. EU havde muligheden for at blive en ligeværdig partner med USA gennem sin reaktion på krisen. Desværre undergravede den britiske premierminister, Tony Blair, med sin enegang alvorligt EU's indflydelse og EU's udenrigspolitiske strategi. Problemet blev yderligere kompliceret af Det Forenede Kongeriges, Tysklands og Frankrigs beslutning om at afholde et minitopmøde forud for Det Europæiske Råds møde i Gent.
Hvis denne tendens fortsætter, fra én eller flere medlemsstaters side, vil EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik hænge i laser til trods for kommissær Pattens og hr. Solanas anstrengelser.

Wiersma
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne tilslutte mig mine kollegers lykønskninger til den udmærkede betænkning, som hr. Brok igen i år har udarbejdet. I den forbindelse vil jeg gerne tilføje, at jeg er meget spændt på, hvordan betænkningen vil se ud til næste år, fordi netop nu, hvor den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik begynder at få mere form, konfronteres den med meget store udfordringer.
Begivenhederne den 11. september og derefter har store følgevirkninger for politikken. Den vil i høj grad blive sat på prøve. Det er endnu for tidligt til helt at kunne overskue den nye sikkerhedsramme og den nye trussel. Det kan imidlertid godt forventes af Rådet og Kommissionen, at de hurtigst muligt forelægger en første evaluering. I den forbindelse skal spørgsmålet om, hvorvidt søjlestrukturerne hindrer effektiv optræden i den nye situation, behandles. Udenrigspolitik er blevet til indenrigspolitik og omvendt. EU er endnu utilstrækkeligt forberedt herpå.
Konfliktforebyggelse og krisestyring er kommet til at stå i et andet lys. Vores fremgangsmåde er ofte for regional, for geografisk, og horisontale spørgsmål skal nu have større opmærksomhed. Den regionsorienterede politik skal på en mere integreret måde tjene bekæmpelsen af terrorisme og international organiseret kriminalitet, som er knyttet til hinanden på mange måder. Udgangspunktet skal være, at vi hjælper hinanden. Tag lande som Ukraine. De er en del af problemet, som vi konfronteres med nu, fordi de ugennemskuelige forhold i sådanne lande - for at sige det mildt - muliggør forskellige former for kriminalitet. Vi har ikke tilstrækkelig kontrol hermed, fordi samarbejdet ikke er udviklet godt nok.
Vi har måske fokuseret for meget på Balkan. Det område er også en kilde til sikkerhedsproblemer, men når man undersøger den nuværende situation, må man konkludere, at de nye sideruter for narkotika, våben, illegale migranter osv. går gennem SNG.
Jeg er glad for, at hr. Brok slår til lyd for en mere hensigtsmæssig udarbejdelse af EU-strategierne. Det er der mere end nogensinde tidligere grund til.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne tilslutte mig lykønskningerne og kun tage fat på to punkter i Brok-betænkningen.
For det første er der emnet konfliktforebyggelse. Makedonien er et eksempel på mislykket konfliktforebyggelse. Hvis alle medlemmer af Rådet havde lagt et lige så intensivt pres på alle de makedonske regeringer, som Parlamentet har gjort i mange år, for at løse problemet med diskriminationen af de albanske borgere i Makedonien, havde vi ikke haft de bekymringer og de problemer, som vi har i dag. Hvis dette emne havde spillet en rolle i stabiliserings- og associeringsaftalen, og hvis medlemmerne af Rådet også havde anerkendt dette som forudgående betingelse, så havde terroristerne fra Kosovo ikke fundet støtte til deres arbejde i Makedonien. Makedonerne havde i så fald ikke i dag været tvunget til at skulle ændre deres forfatning under tidspres på grund af vellykkede terroraktioner, så ville de nemlig allerede have gjort det. Det var nok om spildt konfliktforebyggelse i dette land.
Et andet punkt, som er meget vigtigt for mig, har kollega Brok allerede været inde på. Jeg mener, at tiden for konferencer og quick start packages nu endelig bør være forbi som led i stabilitetspagten. Stabilitetspagten skal være tæt tilknyttet til arbejdet i agenturet til genopbygning, og måske skal man udvide det til agenturet for genopbygning og udvikling i denne region. Denne stabilitetspagt skal derfor have tilknytning til Kommissionen, hvor hele arbejdet i forvejen skal ydes. Vi kan på denne måde undgå gnidninger, vi kan skabe synergieffekter, og vi kan fremme reel stabilitet i denne region. Man kunne på denne måde f.eks. skabe store vigtige samarbejdsmuligheder i energisektoren. Vi kunne støtte frihandelszonen dernede, opbygningen af den trafikale infrastruktur og bekæmpelsen af menneskehandel og andre ting.
Mange embedsmænd i Kommissionen bliver meget snart arbejdsløse, fordi udvidelsesforhandlingerne i Kommissionen på nogle områder er så godt som afsluttet. Lad os give disse mennesker noget at arbejde med. Lad os give stabilitetspagten til dem, som har tid, og lad os tage den fra dem, som alligevel forlader denne stabilitetspagt nu. Lad os give stabilitetspagten til Kommissionen, og måske derudover til endnu et klogt menneske, Martti Ahtisaari, så den bliver en reel succes for hele regionen og for EU.

Paasilinna
Hr. formand, kære kolleger, i ovennævnte betænkning står der, at bekæmpelsen af terrorisme skal være en essentiel del af Unionens udenrigs- og sikkerhedspolitik. Hvad kan det være? Den 11. september afslørede med ét brag, hvor vildledende den tidligere overvejede sikkerhedspolitik er. Missilskjoldet kan ikke forsvare mod terrorisme - det var netop det, jeg sagde forleden aften ved udvalgsmødet - og retfærdighed skabes ikke med våben, dog kan man med dem sommetider standse fortsættelsen af uretfærdigheden. Men vi er så sårbare, at vi er afhængige af hinanden. Alles interesser er afhængige af alles interesser.
Jeg foreslår, at der for Unionen skabes en ny grundlæggende linjeføring for afhængighedspolitikken såvel i FN som i WTO, som vi allerede talte om, eller inden for Unionen. Der skal skabes en forbindelse mellem den interne og den eksterne sikkerhedspolitik. Denne forskel er fjernet. I afhængighedspolitikken anvender vi primært socialmedarbejdere i stedet for soldater, sygeplejersker i stedet for bomber og undervisere i stedet for missiler. Jo flere folk og nationer der behandles retfærdigt, des mindre terrorisme opstår der, det ved vi allerede alle sammen.
Jeg beder således Kommissionen om at skitsere klare grundlæggende linjer for afhængighedspolitikken for alle sektorer. Vi skal se at komme ud af følgerne af Den Kolde Krig, en væbnet sikkerhed. Hvem kan sove i fred oven på bomberne?

Lamy
Hr. formand, eftermiddagens brandøvelse har kun krævet et enkelt offer, det er svaret på det spørgsmål, som hr. Morillon stillede til Kommissionen, og som Kommissionen naturligvis skal besvare. Jeg skal derfor forsøge at fungere som sygeplejer ved, delvist i hvert fald, at besvare det stillede spørgsmål, som vedrører kongens rolle i et nyt afghansk styre.
Den Nordlige Alliance udgøres, som navnet antyder, af etniske grupper fra det nordlige Afghanistan. Det er klart, at den ikke er repræsentativ for pashtunerne, der udgør halvdelen af den afghanske befolkning, og det siger sig selv, at et styre dannet eller domineret af Den Nordlige Alliance ikke ville leve op til kriteriet om repræsentativitet, ligesom Taleban-styret i øvrigt heller ikke gør det. Lad os helt undgå at tale om den pakistanske nabos holdning til Den Nordlige Alliance, den kender vi.
Målet er således efter vores mening at få sammensat et styre af kræfter, der er tilstrækkeligt repræsentativt, og samtidig opnå støtte fra Afghanistans nabolande. Kongens rolle, hvis han da skal spille en rolle, skal efter min mening overvejes med udgangspunkt i dette mål.
Her fik De, hr. Morillon, det væsentligste af min viden. Jeg indrømmer, at den ikke er helt tilstrækkelig til at besvare Deres spørgsmål, og jeg skal sørge for, at De får et mere nøjagtigt svar i morgen.

Pack
Hr. kommissær, jeg spurgte Dem, om man kunne forestille sig det, jeg har tænkt, nemlig at stabilitetspagten knyttes til agenturet for genopbygning og udvikling og især til Kommissionens arbejde, idet Kommissionen om kort tid vil have et tilstrækkeligt antal tjenestemænd til at udføre dette arbejde.

Lamy
Undskyld, jeg troede, det var et forslag og ikke et spørgsmål. Det emne vil jeg ikke udtale mig om. De ved uden tvivl, at der findes mange forskellige idéer om, hvordan stabilitetspagten bør styres. Den er en del af et netværk af institutioner, der blev oprettet for nogle år siden, sandsynligvis under omstændigheder, hvor det ikke var ønsket om fuldstændig sammenhæng, der var fremherskende. Det kan man uden tvivl gøre bedre i fremtiden. Jeg er enig med Dem i, at Agenturet for Genopbygning af Kosovo har gjort et godt stykke arbejde, og det tror jeg, at alle nu er enige om. Der vil formodentlig blive fremsat en række forslag til forholdet mellem stabilitetspagten, agenturet og min kollega Chris Pattens aktion, når den tid kommer. Spørgsmålet er så blot, om de kommer fra Rådet eller Kommissionen. Her tager jeg forbehold med hensyn til Kommissionens holdning.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 10.00.
(Mødet udsat kl. 19.45 og genoptaget kl. 21.00)

Tyrkiet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
(A5-0343/2001) af Lamassoure for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om den periodiske rapport 2000 fra Kommissionen om Tyrkiets fremskridt mod tiltrædelse (KOM(2000) 713 - C5-0613/2000 - 2000/2014(COS));
(A5-0338/2001) af Lamassoure for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets forordning om finansiel førtiltrædelsesstøtte til Tyrkiet (KOM(2001)230 - C5-0219/2001 - 2001/0097(CNS)).

Lamassoure
Hr. formand, siden det sidste beslutningsforslag, der blev vedtaget i november sidste år, om betænkningen fra Philippe Morillon, som jeg bifalder, har Tyrkiet haft et år præget af meget skarpe kontraster. Et sort år på det økonomiske plan, et anstrengt år på det politiske plan, et fremgangsår, men med ulige fordelt fremgang i forbindelse med førtiltrædelsesproceduren. På den ene side bør man bifalde de fremskridt, der er sket. Regeringen måtte handle øjeblikkeligt over for den meget alvorlige finansielle krise, som ramte Tyrkiet i begyndelsen af året. Et af hr. Dervis udarbejdet radikalt sanerings- og genopbygningsprogram er blevet undertegnet af de tre partnere i regeringskoalitionen. Programmet er blevet gennemført siden foråret under relativt tilfredsstillende forhold og har ført til iværksættelsen af grundlæggende reformer, som har været udsat alt for længe, og mere generelt en forbedring af forbindelserne mellem de politiske kredse og de økonomiske kredse. Men på kort sigt har de uundgåelige følger vist sig ved et stort fald i BNP, som er omkring 8% mindre i 2001, og som risikerer at få alvorlige sociale konsekvenser. Og forværringen af de internationale konjunkturer før og efter den 11. september kan desværre kun yderligere komplicere saneringen. I 2001 fandt den egentlige iværksættelse af Tyrkiets tilnærmelse til de europæiske demokratiske standarder sted. Man bør bifalde den kendsgerning, at en del af den tyrkiske regerings og det tyrkiske parlaments arbejde under særdeles vanskelige økonomiske forhold er rettet mod gennemgribende reformer, som er forbundet med tilnærmelsen til EU. I marts 2001 forelagde regeringen sit nationale program om gennemførelse af EU's acquis. Det er en første reformpakke. Den er ganske vist stadig upræcis, hvad angår tidsplanen for vedtagelse og det nøjagtige omfang af de foreslåede foranstaltninger, men Tyrkiets nationalforsamling har taget fat på at behandle et stort antal forfatningsmæssige ændringsforslag - omkring 34 - som blev vedtaget i begyndelsen af oktober. Resultatet er dog endnu ikke på højde med nutidens demokratiske standarder. Dødsstraffen er ikke helt afskaffet, de ikke-tyrkiske sprog er ikke længere forbudte, men dog heller ikke fuldt ud anerkendte, og det nationale sikkerhedsråd eksisterer fortsat, selv om antallet af civile medlemmer er steget. Det mest beklagelige er dog, at Tyrkiet udtrykkeligt har tilbagevist princippet om, at folkeretten - og dermed for fremtiden eventuelt EU-retten - skal være overordnet den nationale ret. Der er dog afgjort sket fremskridt, som Kommissionen og Europarådet også har erkendt. Den 8. oktober fremlagde regeringen desuden den næste lovgivningspakke om rettigheder og frihedsrettigheder, som især omhandler straffeloven og strafferetsplejeloven, antiterrorloven, presseloven, loven om politiske partier, loven om forbund og foreninger og loven om demonstrationer. Et tredje fremskridt er, at man uden for parlamentsregi denne sommer har påbegyndt en offentlig drøftelse om et tabubelagt emne, nemlig militærets rolle i det politiske liv. Endelig vil jeg gerne fremhæve, at præsident Sezer har haft mod til at afsløre korruptionen, som er det tyrkiske samfunds "endemiske" onde, og har anvendt sin vetoret på det lovgivningsmæssige område ved lovtekster, der ville være en demokratisk tilbagegang. For der er også forsinkelser og endda tilbagegange.
På det politiske plan har året været præget af den dramatiske udvikling i de tyrkiske fængsler. Jeg vil om et øjeblik lade vores kollega Daniel Cohn-Bendit, som var formand for det parlamentariske udvalg, der besøgte de tyrkiske fængsler, give sin mening til kende om dette emne. Udkastet til en reform af vedtægten for audiovisuelle medier er netop blevet forkastet af præsidenten, da det ikke overholdt princippet om audiovisuelle mediers uafhængighed i forhold til den politiske magt. Opløsningen af det vigtigste oppositionsparti Fazylet har ligeledes vist, at det politiske system endnu ikke er stabilt, og at de lovgivningsmæssige ændringer af de politiske partiers status bør gennemføres meget hurtigt. Generelt set er der en kløft mellem "de gode hensigter" og praksis på menneskerettighedsområdet, hvor fremskridtene sker alt for langsomt. Torturen og den nedværdigende behandling af de tilbageholdte finder fortsat ofte sted, ytringsfriheden begrænses fortsat på unormal vis, og tusindvis af personer tilbageholdes i dag i fængsler for lovovertrædelser, som ifølge vores lovgivning ikke ville være overtrædelser, da disse personer har benyttet sig af deres ytringsfrihed. De vigtigste menneskerettighedssammenslutninger udsættes stadig for egentlige retslige angreb. I det sydøstlige Tyrkiet har man endnu ikke benyttet ophøret af PKK's væbnede terrorisme til at indlede en overordnet politik i forbindelse med den sydøstlige region og den kurdiske identitet, og ligeledes har Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols utvetydige dom ikke givet anledning til en løsladelse af Leyla Zana og de andre tidligere medlemmer af HADEP, som fortsat tilbageholdes. Efter Poos-betænkningen blev behandlet i Parlamentet, er vi endvidere blevet overraskede over at konstatere, at Denktash har afvist at genoptage forhandlingerne om Cyperns status, som kommissær Verheugen og FN's generalsekretær har foreslået. Vi har endvidere måttet konstatere, at Tyrkiet fortsat blokerer for udkastet til en aftale mellem EU og NATO, som den internationale spænding ikke desto mindre gør endnu mere presserende. Holdningen til dette emne såvel som til andre giver indtryk af, at de tegn på åbning, som regeringen af og til udtrykker, kan drages i tvivl af militæret, som fortsat vejer unormalt tungt i det tyrkiske politiske liv. Siden vores beslutning af 15. november 2000, som er inddraget i vores aktuelle forslag til beslutning, ved vores tyrkiske partnere, at Parlamentet finder det meget vigtigt med en officiel anerkendelse af det armenske folkedrab. Vi håber, at initiativer til dialog som dem, de tidligere tyrkiske og armenske diplomater og akademikere har taget, giver mulighed for at nå frem til en fælles opfattelse af fortiden på baggrund af de videnskabeligt anerkendte historiske kendsgerninger.
Hr. formand, mine kære kolleger, det kommende år vil i afgørende grad vise, om de tyrkiske politiske ledere og det tyrkiske samfund er villige til at tilnærme sig EU. Man vil i de kommende uger kunne vurdere det nøjagtige omfang af de forfatnings- og lovgivningsmæssige reformer, der har relation til retsstaten. De kommende måneder vil være afgørende i vurderingen af den indsats, der er gjort for at modernisere økonomien. Og endelig vil sandhedens time i den afgørende sag om Cyperns status efter 27 års politisk stilstand indtræde i tiden fra nu af og indtil foråret 2002. Afslutningen på Cyperns forhandlinger om tiltrædelse af EU, som skal finde sted i dette tidsrum, vil tvinge hver part til endelig at indtage en klar holdning. Vi vil basere vores bedømmelse på kendsgerninger. Tyrkiet ønsker sin egen samfundsmodel og sin egen form for demokrati. Dette er en fuldt ud berettiget målsætning. EU påtvinger ikke noget land én enkelt model. Tværtimod består EU's originalitet netop i at skabe sameksistens og samarbejde mellem folkeslag, som har forskellige historiske baggrunde - ofte præget af konflikter - og som af og til har meget forskellige opfattelser på grundlæggende områder såsom samfundsopbygning, udviklingen i sæder og skikke, forholdet mellem det åndelige og politik, etniske mindretal og mindretalssamfunds status og anvendelse af subsidiaritetsprincippet. Men der er to krav, som vi alle stiller. Det er først og fremmest, at der findes almengyldige værdier, som forudsætter, at der overalt findes de samme garantier for personers grundlæggende rettigheder og for demokratiet. Dernæst stilles der krav til, at de modeller, der er udviklet i det forrige århundrede, tilpasses kravene i det nye århundrede. EU's opbygning er et middel, der kan hjælpe os med at overholde disse krav og værne om vores særegenheder i en både fascinerende og farlig verden.

Karamanou
Hr. formand, som rådgivende ordfører for Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder vil jeg gerne påpege de problemer omkring kvinders rettigheder i Tyrkiet, som Udvalget om Udenrigsanliggender ikke har beskæftiget sig med i særlig høj grad.
Tillad mig at påpege, at man har kunnet konstatere en lille fremgang i forbindelse med kvinders rettigheder i Tyrkiet, rettigheder, vi som udvalg anser for at være en absolut forudsætning for Tyrkiets tiltrædelse af EU, eftersom kvinders rettigheder er menneskerettigheder.
Jeg er blevet orienteret om, at den tyrkiske nationalforsamling netop i dag har påbegyndt forhandlinger om en revision af civilretten, hvor mange af dens artikler overtræder FN's konvention om afskaffelse af enhver form for diskrimination af kvinder, og som Tyrkiet faktisk har ratificeret. Så jeg håber på, at Parlamentet vil stemme for det lovudkast, som Udvalget om Retlige Anliggender besluttede i juni.
Men det er dog et kritisk spørgsmål, om loven også kommer til at gælde for allerede eksisterende familier, for i Udvalget om Retlige Anliggender blev der desværre i sidste øjeblik stillet ændringsforslag, som fritager allerede eksisterende familier. Det er helt utilstedeligt, at der indføres ændringer i civilretten, der kun angår kommende generationer. Jeg er desuden bekendt med, at kvindeorganisationerne i Tyrkiet har udtrykt deres fulde modstand.
Det nationale program om tiltrædelse af EU taler om en revision af grundloven, så man sikrer ligestilling mellem kønnene, men man har overhovedet ikke fastsat nogen godkendelse af positivforanstaltninger, hvilket ifølge kvindeorganisationerne kunne give grønt lys for ændringer i alle de love, der rummer forskelsbehandling af kvinder.
I forbindelse med kvinders ret til arbejde vil jeg gerne påpege kvindernes høje arbejdsløshedsprocent, der ligger på 39,6%, en procent, der er endnu højere i landbrugsegnene, og som samtidig begrænser antallet af kvinder, der kan få sociale forsikringer.
Jeg vil gerne bede Tyrkiet om at skride til en afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling af kvinder, og Kommissionen vil jeg naturligvis gerne bede om, at den sikrer den fornødne økonomiske og tekniske bistand til, at dette kan blive en realitet.

Brok
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne takke hr. Lamassoure for hans betænkning, hvori der også gøres opmærksom på, at NATO-partneren Tyrkiet netop i disse dage har en stor betydning. Trods al den kritik, som vi med rette er kommet med tidligere og også i dag vedrørende forfatningen og menneskerettighederne, må vi sige, at Tyrkiet i forhold til de fleste naboer er et meget provestligt, demokratisk land, der har fokus på menneskerettighederne. Alt er relativt og skal ses i en sammenhæng.
Vi skal også indse, at der er gjort en række fremskridt, og at der i Tyrkiet trods store økonomiske problemer i øjeblikket gøres forsøg på via forfatningsændringer og en anden sammensætning af sikkerhedsudvalget at give de civile politiske kræfter flere ansvarsområder.
Vi skal nu undersøge, om alt dette er tilstrækkeligt. De, hr. kommissær, skal hjælpe os med at opfylde Københavnskriterierne. Københavnskriterierne fastslår entydigt, at vi på det politiske område skal se en udvikling, så tiltrædelsesforhandlingerne overhovedet giver mening. Dette skal vi kontrollere fra sag til sag. Hvis der indledes yderligere forhandlinger, skal vi også kunne svare på spørgsmålet, om Tyrkiet er i stand til at opfylde betingelserne for det europæiske indre marked.
Jeg vil i denne sammenhæng kun nævne to punkter, som vil udgøre en konkret prøvesten for en meget svær udvikling i EU i dens faretruende sikkerhedspolitiske situation. For mig er det for det første uforståeligt, at Tyrkiet nægter at finde et kompromis i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik om spørgsmålet, under hvilke betingelser landet skal deltage, og hvordan samarbejdet med NATO kunne se ud i denne forbindelse.
Det er efter min mening en prøvesag. Vi skal ikke tillade, at der finder afpresning sted i dette spørgsmål. Jeg mener, at landet skal være rede til et kompromis, som er indgået i Budapest, og som blev blokeret af militæret. Man skal nu være i stand til at finde tilbage til og opfylde disse kriterier.
For det andet vil jeg gerne komme ind på, hvad der kan opnås i forholdet til Cypern. Er Tyrkiet parat til en konstruktiv løsning i Cypern? Hvis der ikke kan findes en løsning, hvordan forholder landet sig så ved udvidelsen af EU? Det er efter min mening to meget konkrete tilfælde, som skal underkastes en troværdighedskontrol.

Swoboda
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne gratulere hr. Lamassoure for hans betænkning. Det er en meget god betænkning. Nogle mener, at han er for veg. Jeg mener ikke, at han er for veg, han taler blot et sprog, som lader en dør til dialogen med Tyrkiet stå åben, og den dialog skal vi deltage i.
Men der er et par kontante punkter, som vi skal drøfte med Tyrkiet, og som altid inkluderer det spørgsmålet om menneskerettighederne. Det er blevet nævnt, at der sidder mennesker i fængsler, som ikke burde sidde der, frem for alt Leyla Zana. Tyrkiet kan og skal især også på baggrund af EF-Domstolens beslutning gennemføre en løsladelse med det samme.
Også i spørgsmålet om kurdernes rettigheder er der noget at tage fat på. Det er indlysende, at sproget - hvilket nu er gjort muligt via forfatningsændringer - så hurtigt som muligt også skal finde anvendelse i de offentlige medier. Ophævelsen af undtagelsestilstanden i de provinser, hvor den endnu er i kraft, kan ske relativt hurtigt. De forfatningsændringer, som Tyrkiet har gennemført, er positive skridt. Det anerkender vi gerne. Men nu drejer det sig for det første om at udrydde de tilknyttede sekundære betingelser - f.eks. dødsstraffen - og det drejer sig naturligvis for det andet om også at implementere forfatningsændringerne. Det er den store opgave, som Tyrkiet skal løse i den kommende tid.
Når jeg taler om tid, så vil jeg også gerne vende tilbage til en idé, som jeg fik, da jeg havde den ære at udarbejde en betænkning for Parlamentet, nemlig at udarbejde en slags roadmap eller en tidsplan, og derfor vil vi i morgen også stille forslag om, at Tyrkiet selv skal fremlægge en tidsplan næste år for, hvordan landet har tænkt sig at opfylde de politiske Københavnskriterier. Opfyldelsen af disse politiske kriterier er en forudsætning for forhandlinger med Tyrkiet. Det er jo meningen og målet med hele denne øvelse, som vi også begår med denne betænkning.
Jeg vil dog også gerne komme ind på to punkter, som stadig er meget væsentlige for EU's forhold til Tyrkiet. Det drejer sig på den ene side om støtten ved udformningen af en aktiv og effektiv udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi ved, at det i dette tilfælde også forudsætter anvendelse af NATO-ressourcer, og det blokerer Tyrkiet stadig. Tyrkiet må vide, at det er til skade for landet selv.
Det sidste problem er Cypern-problemet. Også i dette tilfælde må jeg klart og tydeligt sige, at en løsning på Cypern-problemet er vigtig, for det første for den tyrkiske befolkning på Cypern, for det andet bestemt også for den græske befolkning på Cypern, for hele Europa og for Tyrkiet selv. Tyrkiet har blot endnu ikke indset dette. Jeg understreger, hvad jeg altid har sagt, nemlig at Tyrkiets vej til EU går via Cypern. Hjælp ved løsningen af Cypern-spørgsmålet er ingen forudsætning for at optage Cypern i EU, men det ville give Tyrkiet en forudsætning for, at vi kunne indlede seriøse forhandlinger om Tyrkiets medlemskab af EU.

Duff
Hr. formand, Den Liberale Gruppe bifalder Lamassoure-betænkningen, som vi finder afbalanceret og detaljeret. Den vil blive læst nøje i Tyrkiet, hvor reformtilhængere vil finde stor opbakning til at fortsætte arbejdet med at sikre fortsatte fremskridt i Tyrkiet, hvad angår modernisering, liberalisering, fuld overholdelse af grundlæggende rettigheder samt sociale og økonomiske fremskridt.
Der har hidtil været et klart flertal for reformer i Den Nationale Storforsamling. Alligevel opfordrer jeg vores kolleger i det tyrkiske parlament til at reagere på betænkningen på ægte parlamentarisk vis. Hvorfor ikke vedtage en beslutning, der opfordrer regeringen til fuldt ud at respektere afgørelser fra internationale domstole, inklusive Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg? Hvorfor ikke vedtage en beslutning, der støtter etableringen af en hurtig udrykningsstyrke, og hvorfor ikke vedtage en beslutning om at lægge pres på hr. Denktash om at arbejde hen imod integration af tyrkisk-cypriotere i EU? En sådan gensidighed mellem parlamenterne ville i høj grad illustrere, at Tyrkiet gør fremskridt på sin vej mod EU.

Cohn-Bendit
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne takke tolkene for, at de er flere, end vi er her i salen, til at oversætte denne meget vigtige drøftelse på dette sene tidspunkt. Ja, hr. Pasqua, De får ordet om et øjeblik, det skal blive yderst interessant. Det er ikke sent, det er morgen for Dem, ved De nok. Under alle omstændigheder har vi forskellige holdninger fra morgen til kvæld, så det passer fint.
Det, jeg ville sige, for ikke at gentage det, vi har sagt til hinanden, siden hr. Lamassoure påbegyndte sin betænkning, som er en betænkning, der ikke kun er skruet godt sammen, som man siger på tysk, men som lige præcis med klogskab og afmålthed siger tingene, som de er, det, jeg ville sige, er, at det også er en meget konsensusorienteret betænkning, hvilket vil sige, at hr. Lamassoure virkelig har forsøgt at samle Parlamentets forskellige holdninger.
En ting er sikker: Tyrkiet prøver, Tyrkiet forsøger at gennemføre reformer, Tyrkiet gør sig store anstrengelser, men det går meget, meget, meget langsomt fremad. Og når det går så langsomt, er det ikke engang for at irritere os. Det går meget langsomt, fordi den demokratiske kultur, åbenhedens kultur ikke er en kultur, der i et endnu meget autoritært samfund kan vinde indpas hos alle og enhver. Hos regeringen, hos visse politiske styrker, hos militæret.
Vores rolle som Europæisk Union er derfor ikke blot at vejlede, det er at hjælpe Tyrkiet frem mod demokratiet, det vil sige at have holdninger, der skal forsvares. Og det er i den forbindelse, jeg vil komme med en bemærkning, og jeg vil spørge alle dem, der stadig siger til Tyrkiet, at der fandt et folkedrab sted for 75 år siden, hvilket er sandt, men hvordan fremmer det debatten i Tyrkiet i dag? Jeg tror ikke, det fremmer den.
Men det, vi har i vores beslutningsforslag i dag, i den betænkning, vi har foran os, er en mulighed for at indlede en egentlig konfliktdialog med det tyrkiske samfund, med den tyrkiske regering. En dialog om vores opfattelse af demokratiet, vores opfattelse af frihedsrettighederne, vores opfattelse af den europæiske udvidelse, altså af den plads, som Cypern kan og skal indtage i Europa, og den plads, som Tyrkiet kan og bør indtage i denne proces.
Men jeg tror, det skal siges helt klart. Det skal siges, at denne bevægelse er en bevægelse, der på et tidspunkt måske virker mere nedslående end andre. At Europa-Parlamentet, at samfundene i EU's medlemsstater ikke holder stand for evigt over for en situation, der ikke ser ud til at forbedre sig.
Derfor vil jeg gerne slutte af med at rette en appel til de tyrkiske parlamentsmedlemmer deroppe på tribunen og sige til dem, at hvis de virkelig vil, at det Tyrkiet, som de elsker, og som de i dag regerer, skal træde ind i EU, skal de vide, at de anstrengelser, som vores opfattelse af demokratiet kræver af Tyrkiet, er anstrengelser, der rækker langt ud over det, der for øjeblikket sker i den tyrkiske nationalforsamling. Det er anstrengelser, der rækker langt ud over det, der virker acceptabelt for det tyrkiske militær.
Og hvis ikke de strækker sig så langt, vil vores fremtid måske ikke være en fælles fremtid, hvilket ville være en skam.

Frahm
Hr. formand, jeg synes, det er vigtigt, at vi sender to klare budskaber i dag. Det ene skal være, at vi ønsker Tyrkiet som medlem af EU, som medlem af den europæiske familie. Det vil være godt for Tyrkiet, men det vil også være godt for os. Det andet skal være, at Tyrkiet har en række opgaver foran sig. Det er bl.a. at få en ærlighed i historien om folkedrabet på halvanden million armeniere, på en halv million assyrere, kaldæere og syrianere og adskillige hundredtusinde grækere. Derudover at man i praksis, ikke bare på papiret, men også i den virkelige verden, forbedrer forholdene i de tyrkiske fængsler, stopper isolationen af fanger, sikrer minoriteters rettigheder og sikrer demokratiseringer for hele det tyrkiske folk, ikke kun for minoriteter, men for hele det tyrkiske folk. At man helt afskaffer dødsstraffen, og at man går i gang med den politiske proces, der skal til for at få demokratiseret det politiske liv i den tyrkiske stat.
Jeg har læst Lamassoures betænkning meget nøje fra. Jeg må sige, at min gode kollega Lamassoure er en meget diplomatisk mand. Jeg synes, betænkningen er udmærket, men jeg synes også, at den på enkelte punkter har brug for nogle præciseringer, og derfor er der jo også stillet en række ændringsforslag, ikke bare fra min gruppe, men også fra andre grupper, og de fleste af dem mener jeg skal støttes. Der er en enkelt undtagelse. Jeg synes ikke, at EU skal blande sig i, hvor Tyrkiet har ambassader. Men derudover synes jeg, at betænkningen er god, og jeg vil anbefale, at man stemmer for den, men naturligvis også for de ændringsforslag, som bl.a. min gruppe har stillet.

Pasqua
Hr. formand, hr. kommissær, jeg har lyttet opmærksomt til hr. Lamassoure og de forskellige indlæg, der netop er blevet fremlagt. Holdningen i min gruppes franske delegation kan næppe overraske nogen. Jeg har forgæves forsøgt at forstå, hvorfor flertallet i denne forsamling absolut ville have Tyrkiet med i EU. Størstedelen af Tyrkiet ligger ikke i Europa, det er det mindste, man kan sige. De har besluttet Dem for at opfordre landet til at slå sig sammen med os. Denne beslutning havde i realiteten kun en eneste begrundelse, og jeg lyttede til hr. Brok, som bekræftede dette for et øjeblik siden, nemlig at Tyrkiet er medlem af NATO, og at det altså er ønskværdigt, at der definitivt er en vis lighed mellem EU, sådan som nogle forestiller sig det, og NATO. Jeg lyttede for et øjeblik siden til det, hr. Lamassoure sagde, og i den betænkning, han fremlagde, som er fuld af forbehold og bemærkninger, som sår tvivl. I lige så høj grad som jeg tror, at vi skal passe på at promovere eller forsøge at påtvinge andre vores eget institutionelle system eller vores eget værdisystem, hvilket vi alt for ofte har tendens til, i lige så høj grad mener jeg, at der naturligvis er ting, der er uacceptable. Og det er rigtigt, at selv om man udmærket kender de vanskeligheder, som Tyrkiet er stødt på som følge af de fundamentalistiske muslimers tilstedeværelse i landet, som udgør en fare, og som gør, at der skal tages en række forholdsregler, bør man på samme tid sige, at vejen fortsat er meget lang med hensyn til de demokratiske principper, det er det mindste, man kan sige. Mange har allerede sagt det før mig, men jeg vil gerne tilføje en ting. Det, jeg ikke forstår, er, at når en række lande - enstemmigt for flere landes vedkommende, herunder Frankrig - fordømmer folkedrabet på armenierne, forstår jeg ikke, hvorfor den nuværende tyrkiske regering og nutidens tyrkere, der på ingen måde kan drages til ansvar for det, der skete, men som har ansvaret for en kollektiv historie, jeg forstår ikke, hvorfor de hårdnakket afviser at påtage sig ansvaret for dette folkedrab. Andre lande, der har været ansvarlige for folkedrab, har været bedre til at påtage sig ansvaret end de selv. Jeg kan derfor ikke rigtig opfordre dem til at gøre det samme her i aften. Så længe folkedrabet ikke er blevet anerkendt, er vi under alle omstændigheder klart imod Tyrkiets tiltrædelse af EU.

Belder
Hr. formand, i begyndelsen af denne måned havde en prominent nederlandsk avis følgende overskrift på forsiden: "Som terrorister kan vi gøre, hvad vi vil i Europa". En alt for sensationel og derfor ikke pålidelig avisoverskrift? Nej, for det afslørende interview med et anonymt medlem af den venstreekstremistiske terrorbevægelse Dev Sol var helt i overensstemmelse med den alarmerende overskrift.
Den åbenhjertede tyrkiske terrorist gjorde det helt klart, at hans organisation fuldstændig udnytter EU-medlemsstaternes territorium som angrebsbasis for sine morderiske aktioner imod den tyrkiske stat og som eventuelt spontant finansieringsreservoir. Manden sagde ganske enkelt, at alt er muligt i Europa, og han truede med, at der vil komme aktioner, hvis Europa gør alvor af terrorbekæmpelsen.
Hr. Lamassoures næsten fuldstændige betænkning behandler slet ikke dette meget aktuelle og akutte problem, som Tyrkiet i årevis har klaget over til EU-medlemsstaterne! Det opvejer ikke ordførerens respekt, angivet i punkt 29, for det tyrkiske bidrag til bekæmpelsen af international terrorisme. Om terrorismen i Tyrkiet konkluderes det i Lamassoure-betænkningen i betragtning G "nu hvor Tyrkiets problemer med terrorisme i vidt omfang er overvundet". Er Rådet og Kommissionen enige i denne, efter min mening alt for hurtige, konstatering?
Fra officiel tyrkisk side er tonen en helt anden. Stemmer, som efter de sataniske terrorangreb på USA er blevet meget stærkere. De sætter ord på dybt krænkede magthaveres følelser. I årevis kunne de ikke regne med europæisk solidaritet i deres blodige kamp imod tyrkiske terrororganisationer. Tværtimod, EU-medlemsstaterne beskyttede og beskytter aktivister fra disse bevægelser, og nu må Tyrkiet sandelig deltage i den internationale koalition imod terrorisme, sådan kritiserer myndighederne i Ankara denne specifikke vestlige tolerancepolitik.
Efter den uforglemmelige tirsdag den 11. september mener Tyrkiet, at det er på tide, at der langt om længe kan forventes effektive antiterrorforanstaltninger fra EU og medlemsstaterne. Det betyder konkret, at man imødekommer tyrkiske anmodninger om at udlevere tyrkiske terrorister i stedet for at give dem asyl eller opholdstilladelse. EU og medlemsstaterne skal langt om længe anerkende den permanente inden- og udenlandske trussel imod Tyrkiet. Europæernes dobbeltmoral, set med tyrkiske øjne, skal ophøre. EU-dobbeltmoral over for Tyrkiet med hensyn til betoning af menneskerettighederne, samtidig med at man ignorerer bekæmpelsen af international terrorisme, er uacceptabel. Jeg taler her om den tyrkiske mening.
Er den tyrkiske kritik af Europa berettiget? Faktum er, at forskellige voldelige grupperinger af tyrkisk oprindelse opretholder strukturer i EU-medlemsstater. Især efter den 11. september kan Bruxelles og hovedstæderne i EU-medlemsstaterne ikke komme uden om problemet. Hvordan vil Rådet og Kommissionen i fremtiden arbejde sammen med Tyrkiet, som formelt er et ansøgerland, ved bekæmpelsen af international terrorisme? Der er ikke mangel på juridiske og politiske fælder. Den langtfra milde kritik af Lamassoure-betænkningen taler for sig selv. Ikke desto mindre afhænger fremskridtene ved forberedelsen af Tyrkiets tiltrædelse af EU bl.a. af den europæiske reaktion på Tyrkiets open flank, landets ømme punkt for terrorangreb.

Morillon
Hr. formand, jeg skal ligesom mine kolleger ikke undlade at give Alain Lamassoure min kompliment for hans betænknings høje kvalitet, med fuld viden om alle sagens aspekter. Jeg siger "med fuld viden om alle sagens aspekter", da jeg er bekendt med de seneste to års utallige opildnede og opildnende drøftelser om dette emne.
Jeg skal her blot komme ind på to af betænkningens punkter, som hr. Brok og andre allerede har berørt.
Det første vedrører Tyrkiets geostrategiske betydning, som naturligvis styrkes i lyset af de begivenheder, der netop har fundet sted, og EU's vågnende bevidsthed om nødvendigheden af at træde ind i koalitionen mod den fundamentalistiske muslimske terrorisme. I denne forbindelse vil jeg gerne sige til vores tyrkiske kolleger på tribunen, at de ikke skal frygte, at det europæiske forsvar vil udvikle sig sammen med, parallelt med og som en overflødig gentagelse af det, der sker i Alliancen. Det europæiske forsvar er bygget op inden for Den Nordatlantiske Alliance, og her fortsætter det med at udvikle sig, ganske enkelt fordi Europa ikke har midler til at gøre det på nogen anden måde.
Min anden bemærkning vedrører Cypern. Det er allerede blevet sagt. Løsningen af problemet med Cypern er en af forudsætningerne - og efter min mening en forudsætning, der skal være opfyldt på forhånd - for, at der kan træffes bestemmelse om, at Tyrkiet kan træde ind i Europa. Jeg tror imidlertid ikke, at den tyrkiske befolkning på Cypern reelt er i fare i dag, og for mig ville det være en meget vigtig gestus fra Tyrkiets side, hvis man i det tidsrum, som de igangværende forhandlinger varer, accepterede i første omgang at reducere antallet af væbnede styrker på cypriotisk territorium eller, hvilket ville være at foretrække, helt at fjerne dem.

Ceyhun
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg naturligvis ønske min kollega Lamassoure tillykke med, at han har formået at lave en god betænkning. Jeg nævner det frem for alt, fordi jeg i Tyrkiet ofte skal tage afstand fra en bestemt påstand. De mennesker i Tyrkiet, som altid beskylder Europa-Parlamentet for at være fjendtligt indstillet over for Tyrkiet, må nu igen indrømme, at denne påstand ikke er sand.
Efter min kollega Swobodas betænkning er den nuværende betænkning ligeledes en objektiv udtalelse om situation i Tyrkiet. Som ordføreren fastslår, er den lovgivningsmæssige aktivitet i det tyrkiske parlament med hensyn til forfatningsreformen virkelig prisværdig. Under de aktuelle betingelser i Tyrkiet har de tyrkiske kolleger - hvoraf enkelte befinder sig her i salen i dag - virkelig haft succes. Nu er de dog tvunget til at fortsætte dette påbegyndte arbejde. Indenrigs- og justitsministeriet i Tyrkiet spiller en vigtig rolle på dette område.
Den længe ventede reformgennemførelse er bydende nødvendig, især nu efter den 11. september, men også på trods af den 11. september. Via de tyrkiske medier kan det nemt slås fast, at der stadig udøves tortur på nogle politistationer. Der finder stadig mystiske selvmord sted blandt personer, som har været i politiets varetægt. Så længe denne type hændelser foregår i Tyrkiet, så længe Tyrkiet ikke er parat til at opfylde Københavnskriterierne, er det en selvfølge, at der ikke bliver fastsat datoer for genoptagelse af tiltrædelsesforhandlingerne, og at Tyrkiet som det eneste land blandt 13 ansøgerlande fortsat har status som et ansøgerland uden tiltrædelsesforhandlinger.
Jeg håber, at denne sidste betænkning motiverer de ansvarlige i Tyrkiet til at bevæge sig fremad og ikke kun tale om reformer, men derimod reelt gennemføre dem.

Ludford
Hr. formand, denne ganske udmærkede betænkning viser, at Tyrkiet gør fremskridt i forhold til Europa, men det er stadig ikke tilstrækkeligt. F.eks. retsforfølges 19 mennesker for at fornærme embedsmænd i tjeneste, fordi de deltog i en konference, hvor ofre for tortur, som udsættes for voldtægt under varetægt, udtalte sig om deres bødler. Det er ikke kun kvinder, der udsættes for dette. Det er skandaløst, at staten fordømmer ofrene i stedet for overfaldsmændene. Jeg opfordrer de tyrkiske myndigheder til at standse disse beskæmmende retsforfølgelser.
Dernæst vil jeg gerne opfordre den tyrkiske regering til at tage initiativ til en politisk løsning på det kurdiske spørgsmål. PKK har overholdt våbenhvilen i mere end to år. Organisationens leder, Abdullah Öcalan, klager til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol over hans uretfærdige retssag. Det er på tide at indlede fredsforhandlinger.
Sluttelig skal det siges, at det ikke er det rette tidspunkt at smide 80.000 kurdere ud, at bryde miljøstandarder og menneskerettigheder for at bygge Ilisu-dæmningen. Den skal ikke bygges og regeringerne i EU, såsom den britiske regering skal ikke yde eksportkreditter.

Uca
Hr. formand, hvilke anstrengelser har den tyrkiske regering gjort siden topmødet i Helsinki for at garantere menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder, løse det kurdiske spørgsmål på en fredelig måde og afskaffe dødsstraffen? Den seneste ændring af den tyrkiske forfatning er slet ikke vidtrækkende nok. Dødsstraffen er kun delvist blevet afskaffet, det kurdiske sprog anerkendes ikke. Er det en rigtig reform? Mit svar er nej. Tyrkiet må ikke få særbehandling i udvidelsesprocessen. Jeg mener, vi risikerer at give efter over for Tyrkiets ønsker, hvis vi vedtager Lamassoures betænkning uden ændringer.
Betænkningen er tilbageholdende på nogle punkter, hvilket giver Tyrkiet et spillerum. Vi skal holde fast i, at der skal findes en politisk løsning på det kurdiske spørgsmål, og at menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder skal garanteres. Tiden er moden til omfattende reformer. Under mine rejser til Tyrkiet og ved samtaler med befolkningen ytres der altid ønsker om fred, broderskab og frihed. Også jeg bærer dette budskab i mit hjerte og vil i fremtiden arbejde for, at dette ønske på et eller andet tidspunkt bliver opfyldt.

Zacharakis
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske ordføreren, hr. Lamassoure, for hans klare forsøg på at udfærdige en så objektiv og afbalanceret betænkning om Tyrkiets fremskridt mod tiltrædelse af EU som muligt. Det er et overordentligt vanskeligt arbejde set i lyset af dette problematiske lands særkender inden for de forskellige områder, der især interesserer Parlamentet, nemlig menneskerettighederne og mindretallenes rettigheder, de demokratiske principper, den internationale opførsel, afsværgelsen af de mørke historiske begivenheder og andet.
Til trods for alt dette vurderer jeg, at takket være nogle ændringsforslag, som ordføreren har godkendt, og til trods for nogle andre, som politiske hensyn har dikteret, er betænkningen udformet på en sådan måde, at alle kan acceptere den, selv den officielle tyrkiske side. Vi er naturligvis alle klar over, hvad det betyder. Det er tilstrækkeligt at erindre om den tyrkiske udenrigsministers velkendte, uforskammede reaktion over for hr. Poos og dennes betænkning, der blev anset for negativ for Tyrkiet.
Tilbage står altså blot at konstatere, i hvor høj grad Tyrkiet i realiteten vil leve op til den positive indstilling og ånd, der er dominerende i betænkningen. Jeg tænker på den positive kritik af de mange punkter, hvor Tyrkiet lader meget tilbage at ønske, den kun indirekte omtale af den vedvarende tyrkiske besættelse af Cypern, der er ganske uacceptabel for en civiliseret verden, fortielsen af gamle, tyrkiske forbrydelser såsom folkemordet på armenierne. Tværtimod roses alle de små fremskridt, som Tyrkiet har foretaget, og Tyrkiets tilfældige lydighed mod dets kontraktlige forpligtelser såsom artikel 5 i Den Nordatlantiske Traktat.
Fremtiden vil vise, om Tyrkiet anerkender og skønner på disse favorable budskaber, selv om jeg er bange for, at vores hidtidige erfaring ikke berettiger til optimisme om, at vi snart modtager et klart svar fra Tyrkiet om, at det virkeligt er indstillet på at vise sig værdigt til sin ansøgerstatus og endelige tiltrædelse af EU.

Katiforis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Lamassoure-betænkningen hævder, at Tyrkiet har ret til at blive medlem af EU. Det er dens grundlæggende budskab. Jeg for min part mener, at det ikke blot er Tyrkiets ret, det er bydende nødvendigt for landet. Historisk set har Tyrkiet foretaget et beundringsværdigt forsøg på at tilnærme sig Europa. Et forsøg, der ikke er startet i dag, men for længe siden. Tyrkiets forsøg på at modernisere sig selv startede allerede i slutningen af 19. århundrede.
Vi grækere, Tyrkiets naboer og, tillad mig udtrykket, "historiske modstandere" ved det bedre end nogen andre. Vi ved af egen erfaring, hvor vanskeligt det er at overvinde den østlige despotismes tradition og nå frem til et moderne samfund. Tyrkiet har i særlig høj grad haft denne tradition, eftersom det var toppen af denne despotismepyramide i vores område.
Hr. formand, Tyrkiet har haft det historiske uheld i det store og hele at komme uskadt ud af Første og Anden Verdenskrig - måske ikke ligefrem uskadt, for landet blev da udsat for mange lidelser - men det tabte ikke. Undertiden er det godt at tabe i krige. Vi må ikke glemme, at Frankrig og Tyskland, kernen i EU, begge tabte i henholdsvis starten og slutningen af Anden Verdenskrig, og derfor, tror jeg, fandt de ud af, at våbenmagt og magtsammenstød ikke er måden at overleve på i en moderne verden. Katastrofen den 11. september har efter min mening lært os, at den moderne verden kun kan overleve gennem dialog - naturligvis ikke dialog med terroristerne, men dialog om vores indbyrdes spændinger - netop for at isolere terroristerne og grundlægge en sikker og retfærdig verden. Tyrkiet er et europæisk tredjeverdensland, som skal lære sin lektie ligesom Frankrig og Tyskland, nemlig at for at gøre fremskridt må man nu til dags ophøre med at føre krig ligesom i 1920 og 1940.
Jeg tror, at Tyrkiet har opbygget et internt apparat og et system til eksterne relationer, der er behersket af forestillingen om aggressivitet. Derfor terroriserer det sit eget folk, og derfor ser vi de forfærdelige eksempler på indsattes selvmord og mange andre ting. Det er naturligvis et vanskeligt skridt, Tyrkiet er nødt til at foretage, hr. formand. Men det forsøger, og vi bliver nødt til at hjælpe det og modtage det i EU i samme grad, som det selv arbejder på at tilnærme sig til os.

Korakas
Hr. formand, betænkningen anerkender visse iøjnefaldende sandheder. Det er et faktum. Men samtidig anfører den også konstateringer, der ikke har noget med virkeligheden at gøre. Den ser fremskridt, hvor de ikke eksisterer, den forherliger det berømte "nationale program" og andre delreformer, der i virkeligheden er blår i øjnene på verden for at skjule, at man fastholder og på nogle områder endog forværrer situationen for de folkelige samfundslag.
Vi har allerede fortalt, at beslutningen fra topmødet i Helsinki ikke ville hjælpe på demokratiseringsprocessen, men blot gøre regimet endnu grovere. Militæret spiller fortsat en afgørende rolle i det politiske liv. Arbejderbevægelsen bekæmpes på den mest brutale måde. De arrestationer - der er over 10.000 politiske fanger - torturkamre, mord og umenneskelige forhold i fængslerne, der lovprises i betænkningen, står stadig på dagsordenen. På 370. dag fortsætter de sultestrejkende deres kamp, og adskillige er allerede døde. Dødsstraffen er kun afskaffet for straffefanger, men ikke for dem, der kæmper for demokrati og frihed. Betænkningen kalder disse forkæmpere for ekstremister og terrorister mod det tyrkiske regime, samtidig med at det kurdiske folk mangler selv de mest elementære rettigheder, og besættelseshæren stadig befinder sig på Cypern efter det barbariske angreb for 27 år siden, men det omtaler betænkningen ikke med et eneste ord.
Men nøglepunktet i betænkningen er artikel 29, der lovpriser Tyrkiets bidrag til bekæmpelsen af terrorisme ved åbenlyst at forfølge kurdiske forkæmpere og gennem dets fredsarbejde på Balkan, hvilket helt tydeligt betyder en åbenlys støtte til forbryderne i UCK, og den opfordrer landet til ikke at tøve med at anvende NATO-traktaten.
Til sidst, hr. formand, tillad mig at sige, at broderlig kærlighed og solidaritet over for Tyrkiets befolkninger ikke tillader mig at stemme for denne betænkning.
(Formanden fratog taleren ordet)

Gahler
Hr. formand, jeg tror, det var godt, at jeg tog høretelefonerne af relativt tidligt. Jeg er nok blevet sparet for en del på grund af det. Hr. Lamassoure har fremlagt en meget god betænkning. Det har mange kolleger nævnt. Jeg vil gerne give betænkningen prædikatet fair, for jeg mener, at Tyrkiet som ethvert andet ansøgerland har krav på en fair betænkning. Det betyder, at vi rent faktisk nævner alle de negative sider, men at vi også anerkender, at der er sket fremskridt.
Også til de tyrkiske kolleger og den tyrkiske offentlighed ønsker jeg at sige følgende: Tag betænkningen til efterretning i sin helhed og ikke selektivt på samme måde, som vi forsøger at tage udviklingen i Tyrkiet til efterretning. Jeg er i sidste ende af den mening, at et Tyrkiet, som bevæger sig imod opfyldelsen af Københavnskriterierne, er et bedre Tyrkiet end et, der ikke gør det. Det er et Tyrkiet, som giver kræfterne vind i sejlene, og som også forsøger at overvinde de stadig aktuelle negative sider ved de politiske kriterier i landet. Det kan faktisk ikke forvente nogen former for politisk rabat. Vi fastslår dog, at vi naturligvis med rette ville ønske, at alle muslimske lande i verden havde en struktur som Tyrkiets, og at vi så ville have færre problemer, netop også i lyset af den 11. september. Men denne rabat medfører ikke, at vi lukker øjnene for tiltrædelseskriterierne. På den anden side har Tyrkiet dog også krav på, at der ikke kommer yderligere betingelser til.
Jeg finder f.eks. hr. Lamassoures formulering om punktet Armenien rigtig godt. Efter at vi sidste år gjorde udtrykkeligt opmærksom på folkemordet, tager vi i år til efterretning, at der er sket åbenlyse positive udviklinger. Vi kan nemlig slå fast, at mennesker mødes for at tale om fortiden. Det har mit eget land meget gode erfaringer med, og jeg mener, at det er den vej, vi også skal støtte i dette konkrete tilfælde for at skabe en god udvikling i naborelationerne mellem Tyrkiet og Armenien i fremtiden.

Fava
Hr. formand, jeg er også enig i, at der er blevet gjort nogle ikke ubetydelige fremskridt, ikke bare når det gælder Københavnskriterierne, som er et lidt koldt og aristokratisk udtryk, der får én til at tænke på et EU, som altid vil belære andre om demokrati. Jeg tænker snarere på de meget konkrete fremskridt med hensyn til sandheden, nemlig modet og ærligheden hos en præsident, der ikke undlader at gøre opmærksom på korruptionen i sit eget land. Men vi ville gøre Tyrkiet uret, hvis ikke vi havde en meget klar - og ikke hyklerisk - holdning, hvor vi sagde, at der stadig skal gøres en stor indsats, hvad angår den demokratiske kultur og adfærden, det vil sige reformerne.
I den henseende er evnen til politiske og sociale reformer over for det kurdiske mindretal et absolut effektivt kriterium. Det er rigtigt - og det er vigtigt - at man i den tyrkiske forfatning har til hensigt delvist at afskaffe restriktionerne for brugen af det kurdiske sprog, men jeg undrer mig over denne delvise afskaffelse, hr. formand. Når det gælder en grundlæggende rettighed som brugen af ens eget sprog, er en delvis tilladelse hertil nemlig en temmelig grotesk selvmodsigelse. Jeg undrer mig også over, at man nøjes med at anerkende de kulturelle rettigheder hos et mindretal, som ikke nyder godt af de mest elementære politiske og sociale rettigheder.
Vi forventer, at Tyrkiet sender nogle signaler, hr. formand, og der kunne netop sendes et signal på dette område. Det ville efter min mening være et meget tilfredsstillende signal for hele Europa-Parlamentet, at Tyrkiet på en modig, tolerant og civiliseret måde tog spørgsmålet op om disse gamle stridigheder med det kurdiske folk.

Cushnahan
Hr. formand, jeg vil også gerne takke hr. Lamassoure for hans fremragende arbejde som ordfører.
Selv om jeg konsekvent har kritiseret menneskerettighedssituationen i Tyrkiet og landets behandling af kurderne, støtter jeg også beslutningen fra Det Europæiske Råds møde i Helsinki i 1999 om at anerkende Tyrkiet som ansøgerland. Jeg er ikke enig i opfattelsen af, at Europas grænser bør være snævre og udelukkende kristne. Jeg ønsker et pluralistisk Europa. Jeg har altid haft den opfattelse, at Tyrkiet kunne gå hen og blive et vigtigt brohoved mellem de nuværende medlemmer af EU og den islamiske verden. Det vil fremme større forståelse og gensidig respekt. Det er især vigtigt i forbindelse med den nye verdensorden, som er opstået efter den 11. september.
Tyrkiet har ikke desto mindre lang vej endnu. I den årlige fremskridtsrapport fra sidste år konkluderede Kommissionen, at situation i Tyrkiet ikke var meget forbedret, på trods af at Tyrkiet har indledt en omfattende debat om politiske reformer og underskrevet flere internationale menneskerettighedsdokumenter i de senere år. Lad os håbe, at næste måneds rapport vil vise en væsentlig forbedring. Jeg bifalder i denne sammenhæng det tyrkiske parlaments seneste beslutning om at vedtage en forfatningsmæssig reformpakke, så Tyrkiet tilpasses EU's acquis. Ved lanceringen af EU-Tyrkiet-Fonden af 17. oktober sagde kommissær Verheugen, at reformerne var et stort skridt hen imod øget beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende rettigheder i Tyrkiet.
Det er klart, at fortsat støtte til et tættere samarbejde mellem EU og Tyrkiet, herunder eventuel tiltrædelse, er den bedste måde at fremskynde politiske reformer og fremme menneskerettighederne på. Tidsrammen for en mulig tiltrædelse er imidlertid udelukkende op til tyrkerne selv. Forhandlinger kan først begynde, når Tyrkiet opfylder Københavnskriterierne. Tyrkiet skal i langt højere grad bestræbe sig på at opfylde sine forpligtelser i den henseende.

Carnero González
Hr. formand, jeg mener, at denne forhandling endnu en gang understreger, at vi deler et synspunkt: Det er nødvendigt, at Tyrkiet nærmer sig EU mere og mere, indtil landet på et vist tidspunkt kan blive en del af Unionen. Men den understreger også et andet indlysende synspunkt, som vi må gøre helt klart for de tyrkiske myndigheder: For at det kan ske, skal Tyrkiet være et ægte demokrati.
Jeg er enig i det, hr. Lamassoure siger i sin betænkning. Der er sket fremskridt. Den forfatningsændring, der er gennemført, er ikke uden betydning, den skal bifaldes. Men det er også rigtigt, at forfatningsændringen rummer de tre hindringer, der gør den utroværdig. For det første at man f.eks. undgår at betegne handlinger som forbrydelser, selv om de er det, fordi de betinges, for det andet fordi forfatningen ændres, mens andre love fortsat er gældende, f.eks. straffeloven, antiterrorloven og den audiovisuelle lov, som stadig fastholder visse ytrings-, menings-, demonstrations- og forsamlingsforbrydelser, og for det tredje og især fordi forfatningsændringen ikke tages til følge. Der sker stadig vilkårlige anholdelser og krænkelser af menneskerettighederne.
Vi modtager alle sammen - også jeg - løbende klager (i dag adskillige) om, at der fortsat lægges hindringer i vejen for menneskerettighedsforkæmperne og de organisationer, som de tilhører, for slet ikke at tale om situationen for det kurdiske folk. Ja, det kurdiske folk. Det er ikke nok at afskaffe forbuddet mod at bruge et sprog, hvis det bibeholdes i lovene, og eksistensen af et samfund ikke anerkendes som et folk. Det er tilfældet med kurderne. Og endnu mindre, hr. formand, hvis en modtager af Sakharovprisen, Leyla Zana, stadig er i fængsel. Vi skal fortsat på det kraftigste anmode om, at hun løslades.

Gutiérrez-Cortines
Hr. formand, jeg vil søge tilflugt i historien for at vise, at den både er til gavn og til skade. Jeg vil sige til hr. Pasqua, at han skal huske på, hvor præsokratikerne kommer fra, at den joniske kunst opstod i Tyrkiet, og at de meget kristne franske konger ikke tøvede med at indkalde Osmannerriget til at kæmpe mod paven og mod andre europæiske stater i det 16. århundrede.
Men hvis vi fortsat betragter historien, ser vi også gode og dårlige ting i Tyrkiet. Tyrkiet er, i det strategiske område, det befinder sig i, den eneste helt verdslige stat, og Europa er opstået som følge af den store kamp for at opnå nogle verdslige stater. På det punkt er Tyrkiet absolut en europæisk stat. Dets bestræbelser på at forhindre religiøs indblanding - i landet er der ægte fundamentalistiske befolkninger - er noget, som vi bør være taknemmelige over, og som kan være en stabiliserende faktor i området i fremtiden.
Samtidig overlevede de græske klostre, sufisterne og sefarderne under Osmannerriget. Det var, fordi magthaverne ikke forsøgte at tilintetgøre dem dengang. Det er imidlertid også en stærk stat, der kæmper for uddannelse. I den forbindelse må jeg med stor beklagelse gøre fru Uca opmærksom på, at 30% af kvinderne i den tyrkiske stat ikke går i skole, og det tillades ikke, at de gør det, eller at de uddanner sig.
Til sidst vil jeg sige, at der også er vanskeligheder. Den negative side ved den osmanniske tradition er opfattelsen af, at vinderen har ubegrænsede rettigheder over taberen. Deraf kommer netop det store problem med fængsler og udryddelser: taberens (den svages) tab af rettigheder, volden, udryddelsen, stilheden og døden. Jeg mener, at det er på det punkt, vi skal yde bistand, for Tyrkiet er en stabiliserende faktor i området: Det indgår aftaler med Syrien, og det bidrager til, at der skabes en fredelig grænse med Europa. Vi skal bidrage til, at den linje styrkes og forbedres med europæiske idéer i forvaltningen.

Volcic
Hr. formand, Tyrkiet har fået en ny lejlighed til at udnytte sin strategiske placering og sin legendariske militære kompetence. Lad os håbe, at dets venlige holdning til Vesten denne gang giver sig bedre udslag end tidligere i de nødvendige interne reformer. Hr. Lamassoure giver et præcist og objektivt billede af landet, men selv om der er enkelte positive signaler, lægger han ikke skjul på sin bekymring for, at Tyrkiet falder tilbage i en værre situation end den nuværende. Det er godt, at den lokale regering har præsenteret et program med betingelserne for at blive optaget i EU, og det er godt, at den arbejder med forfatningen, men det er ikke godt, at man ikke klart har fastlagt hverken reformernes forløb eller deres tidsplan. EU forlanger ikke, at alle skal følge det samme forløb, men der er visse værdier og visse menneskerettigheder og demokratiske rettigheder, som - selv om EU er tålmodigt - også bør overholdes af Tyrkiet og i Tyrkiets fængsler.
Min sidste bemærkning er, at spørgsmålet om det armenske folkedrab mærkeligt nok bliver vigtigere med årene. I dag vil menneskeheden ikke længere acceptere hverken løgnene eller uklarhederne med hensyn til disse forfærdelige historiske begivenheder. Det nytter f.eks. ikke noget at understrege, i hvilken grad de tidligere historiske fjender har bidraget til at dæmpe gemytterne og berolige befolkningen ved at beskrive de to verdenskriges blodighed. Dette eksempel bør hurtigst muligt følges af tyrkerne og armenierne, så man kan begynde at skabe et normalt forhold mellem de to nabolande.
Endelig er jeg overbevist om, at Armenien er villig til at rejse et historisk monument foran en af EU-institutionerne til minde om landets ofre. Så kunne vi også udarbejde betænkninger om Tyrkiet uden at være i tvivl om, hvordan vi skal tage det armenske spørgsmål op. For at kunne tænke på fremtiden er vi nødt til at huske fortiden!

Sommer
Hr. formand, jeg er naturligvis, fordi jeg kommer til orde så sent, i den mindeværdige situation, hvor alt i grunden allerede er sagt, men endnu slet ikke af alle. Jeg vil alligevel kommentere endnu to punkter, som jeg finder særdeles vigtige.
For det første vil jeg gerne takke ordføreren meget hjerteligt. Jeg synes, det er en glimrende betænkning. Den er meget moderat. Vi kan leve godt med den, og frem for alt har den konsensuspotentiale. Vi skal huske på, at det jo drejer sig om en fremskridtsbetænkning. Jeg tror, der vil komme mange flere fremskridtsbetænkninger i spørgsmålet om Tyrkiets fremskridt mod tiltrædelse af EU.
Nu til de punkter, som jeg ønsker at kommentere. For det første emnet dødsstraf. Jeg mener ikke, at det har fået tilstrækkelig opmærksomhed her i aften. De politiske reformer, Tyrkiet generelt har indledt for nylig, er meget lovende, og de anerkendes også i høj grad af os. Vi ved dog alle - og Tyrkiet skal også have det at vide, derfor skal vi sige det tydeligt - at det i denne forbindelse i selve Tyrkiet drejer sig om et uhyrligt fremskridt. Efter vores mening kan dette naturligvis kun være en begyndelse. Jeg må sige, at man efter vores mening i spørgsmål om Tyrkiet altid bliver revet sådan lidt frem og tilbage. Måske er vejen også netop, hvad angår menneskerettighederne, i grunden for øjeblikket målet. For at komme tilbage til dødsstraffen, så skal den efter vores mening naturligvis afskaffes helt. Der findes ingen delvis afskaffelse af dødsstraffen fra en demokratisk synsvinkel. Der findes kun en generel afskaffelse. At dette i øjeblikket er indenrigspolitisk svært i Tyrkiet, er helt klart.
Det andet punkt, som er vigtigt for mig, er kampen mod korruptionen i Tyrkiet. For så længe korruptionen i Tyrkiet sætter dagsordenen for det offentlige og sociale liv, har befolkningen ingen tillid til politikken, og så længe den ikke har tillid til politikken, har den større tillid til militæret. Det kan dog ikke i et demokratisk samfund være rigtigt, at militæret i form af Det Nationale Sikkerhedsråd rent faktisk stadig har det sidste ord efter parlamentets beslutninger. Jeg mener, at der på dette område stadig er meget at arbejde på i Tyrkiet. Det er kun muligt ved bekæmpelse af korruptionen og ved en styrkelse af befolkningens tillid til politikken.

Sacrédeus
Hr. formand, jeg vil takke hr. Lamassoure for hans grundige arbejde. Til kommissæren med ansvar for udvidelsen, hr. Verheugen, vil jeg stille følgende spørgsmål: Er det muligt for Tyrkiet at blive medlem af EU med den fortsatte tyrkiske besættelse af det nordlige Cypern, med fortsat tilflytning af tyrkere fra Anatolien til det nordlige Cypern og med den dokumenterede ødelæggelse, der har fundet sted på denne del af øen, af den historiske arv i form af klostre, kirker og kulturbygninger? Hvis det fremover bliver muligt for et land som Tyrkiet at fortsætte okkuperingen af et andet kommende EU-land, Cypern, og alligevel blive medlem, hvad er der så sket med det demokrati og den forsoningstanke, som udgør selve værdigrundlaget for og selve sjælen i det europæiske samarbejde? Hvor er i så fald vores troværdighed i fredsarbejdet blevet af?
Jeg mener også, at det er nødvendigt for Tyrkiet på samme ambitiøse måde som Tyskland at bearbejde sine mørke og sorte kapitler i 1900-tallets historie. Tyrkiet kan ikke længere fornægte det armenske folkemord på 1,5 millioner kristne. Det kan ikke fornægtes, at selv kristne assyrere, kaldæere og syrere blev udsat for folkemord, hvor hundredtusindvis af mennesker blev myrdet efter en fatwa om hellig krig mod de kristne, som blev udfærdiget af den højeste muslimske leder i 1914.

Verheugen
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen glæder sig over, at der har tegnet sig bred enighed i denne debat om vurderingen af Tyrkiet. Jeg håber, at vi kan udnytte denne fælles holdning om vurderingen til det arbejde, som nu skal gøres.
Jeg vil gerne fremhæve, at Kommissionen bifalder de konklusioner og holdninger, som ordføreren, hr. Lamassoure, er kommet med i sin betænkning. Også her er der bred enighed. Også dette vil være en stor hjælp i vores fortsatte arbejde. Det er også blevet sagt flere gange - også jeg understreger dette - at Tyrkiet snarere har fået større betydning for os. Det hænger i øvrigt ikke kun sammen med landets geostrategiske placering. Jeg advarer altid imod at reducere Tyrkiet til et sted med geostrategisk betydning. Jeg mener snarere, at Tyrkiets egenart også findes i landets kulturelle og historiske arv og i den politiske rolle, som det kan komme til at spille i dette verdenspolitiske grænseområde. Den politiske elite i Tyrkiet har vist sig at være fast besluttet på at modernisere landet yderligere og at bringe det tættere på den europæiske standard.
Den nu vedtagne forfatningsreform er et vigtigt tegn på dette. Jeg synes faktisk, at denne forfatningsreform er et stort fremskridt. Parlamentet har vedtaget disse vigtige beslutninger meget hurtigt og med et overvældende flertal. Jeg finder dette store flertal meget vigtigt, fordi det viser, at der i Tyrkiet åbenbart alligevel findes en bred samfundsmæssig enighed om nødvendigheden af demokratiske og retsstatlige reformer.
Men disse ændringer skal vise deres virkning i virkeligheden. Det afgørende spørgsmål til Tyrkiet er altid spørgsmålet, hvorvidt noget faktisk har ændret sig. Derfor har alle, der har deltaget i denne debat, ret, når de siger, at det for dem nu kommer an på, hvordan Tyrkiet gennemfører disse meget lovende reformer, og hvad der rent faktisk ændres. For så vidt giver Kommission også Europa-Parlamentet ret i dets vurdering af, at der trods forfatningsreform og trods proklamerede yderligere lovinitiativer stadig er meget, der skal gøres for reelt at beskytte menneskerettighederne i Tyrkiet eftertrykkeligt og vedvarende.
Vores relationer er blevet bedre siden Helsinki. Førtiltrædelsesstrategien gennemføres. Som for alle andre ansøgerlande er der også for Tyrkiet fastsat prioriteter i et tiltrædelsespartnerskab. Tyrkiet har i år vedtaget et nationalt program for gennemførelse af EU's acquis, som i øvrigt også indeholder den her så efterspurgte tidsplan for vedtagelsen af nye retsforskrifter. Disse retsforskrifter skal være i overensstemmelse med EU's acquis.
Vi vil fortsætte førtiltrædelsesstrategien for Tyrkiet på grundlag af de principper, som blev vedtaget i Helsinki. Det betyder ganske enkelt, at der først kan blive tale om at indlede forhandlinger, når de politiske tiltrædelsesbetingelser er opfyldt. Jeg understreger i denne forbindelse også, at der ikke gives rabat på de politiske betingelser for tiltrædelse af EU - ikke for nogen som helst i verden.
Det er indbygget i logikken fra vores Helsinki-beslutninger, at Tyrkiet med undtagelse af forhandlingerne på alle andre områder skal behandles på lige fod med de andre ansøgerlande. I Lamassoure-betænkningen gøres der opmærksom på Tyrkiets svære økonomiske situation. Jeg vil opfordre Tyrkiet til at fortsætte de økonomiske reformer, som er aftalt med Den Internationale Valutafond. For vores eget vedkommende vil vi snarest muligt frigøre den første støtte fra EU's strukturtilpasningsprogram til Tyrkiet med et beløb på 75 millioner euro.
Hvad Cypern angår, så går vi fortsat eftertrykkeligt ind for, at fredsprocessen genoptages hurtigst muligt under FN's beskyttende vinger. Tyrkiet har givet sin støtte til denne proces. Dog må jeg udtrykkeligt sige, at EU har en forventning om, at denne støtte udmøntes i konkret handling, og at denne støtte medfører, at vi rent faktisk finder en løsning.
Jeg har stor tiltro til, at tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern kan afsluttes i løbet af næste år. Derfor er det specielt vigtigt, at de involverede parter gør alt, hvad de kan for at finde en varig politisk løsning. De løsningselementer, som tager højde for alle involverede parters interesser og anliggender, kender vi udmærket. Det, vi har brug for, er politisk mod til at gribe lejligheden til at løse Cypern-problemet nu. Mulighederne er åbne nu. Men jeg må klart tilkendegive, at det sandsynligvis ikke forholder sig sådan ret meget længere.
En løsning af Cypern-problemet vil begunstige den fortsatte udvikling i forholdet mellem EU og Tyrkiet ganske betragteligt. Relationerne mellem Grækenland og Tyrkiet er blevet meget bedre. Kommissionen er meget glad for de aftalte tillidsskabende foranstaltninger. Jeg gratulerer de to udenrigsministre Ismail Cem og Georgios Papandreou for deres initiativer og for deres succes. De to udenrigsministre har været en vigtig faktor for det gunstige klima til at skabe yderligere fremskridt i regionen.
Med hensyn til de stadig aktuelle problemer i den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik har jeg først for et par dage siden opfordret Tyrkiet til så hurtigt som muligt at bidrage til en konstruktiv løsning. Under alle omstændigheder bør dette problem løses inden Det Europæiske Råd i Laeken i december dette år.
Med ekstra anstrengelser bør det være muligt - og jeg er overbevist om, at det er muligt - at blive enige. Vi er fuldt ud bevidste om Tyrkiets anliggender, især med henblik på mulige aktioner i nabolandene. Jeg appellerer dog også til vores tyrkiske partnere om at muliggøre en snarlig løsning ved at indtage en konstruktiv holdning. Vi skal kunne forvente af et land, som ansøger om medlemskab af EU, at det ikke blokerer et af Unionens vigtigste fremtidsprojekter, men at det derimod giver sin støtte dertil.
Efter Kommissionens mening er det vigtigt at forbedre forholdet mellem Tyrkiet og Armenien for at støtte sikkerhed og stabilitet i regionen. Kommissionen bifalder derfor i allerhøjeste grad de nylige initiativer fra det civile samfund i begge lande, som kan bringe mennesker fra de to lande tættere på hinanden og også bearbejde den sørgelige fortid ved hjælp af uafhængige historieforskere.
Jeg hilser Europa-Parlamentets udtalelse om det finansielle hjælpeprogram velkommen. Vi kan acceptere de foreslåede ændringer. Jeg er især også enig med Europa-Parlamentet i, at der skal sørges for en effektiv koordinering af de forskellige finansielle støttemuligheder og programmer.
Det er sandt, at vi sandsynligvis er i en afgørende fase for forholdet mellem EU og Tyrkiet. Med vedtagelse af hr. Lamassoures betænkninger er alle nødvendige elementer i førtiltrædelsesstrategien til stede frem til slutningen af dette år. Vi kan derefter træde ind i en ny fase, hvor vores opmærksomhed først og fremmest skal være rettet mod realiseringen og intensiveringen af de tyrkiske forberedelser til optagelsen.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl 10.00.

Lastning og losning af bulkskibe
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0326/2001) fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (7193/1/2001 - C5-0292/2001 - 2000/0121(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om harmoniserede krav til og procedurer for sikker lastning og losning af bulkskibe (Ordfører: van Dam).

Van Dam
Hr. formand, i dag behandler vi Rådets fælles holdning om sikker lastning og losning af bulkskibe. Den 12. februar i år drøftede vi emnet ved førstebehandlingen.
Kommissionens forslag om et direktiv hang sammen med de mange ulykker med bulkskibe. Af undersøgelser fremgik det, at mange af ulykkerne skyldtes skibssidens tilstand. Skade på skibssiden kan, i kombination med bølgebevægelserne, få fatale konsekvenser. Kortlægning af procedurer og praksis viste, at bulkskibe jævnligt beskadiges ved lastningen eller losningen. Det fremgik endvidere, at der faktisk ikke anvendes procedurer, som forebygger skader på bulkskibe. I international sammenhæng er der udarbejdet en kode, som fastsætter grundlæggende sikkerhedsprincipper for lastning og losning, Bulk Loading and Unloading Code, BLU-koden. Ud fra disse principper er der beskrevet procedurer, som skal iagttages før, under og efter lastning og losning af bulkskibe.
To af de vigtigste punkter er ansættelsen af en terminalrepræsentant samt havnemyndighedernes mulighed for at standse lastningen og losningen i nødstilfælde.
Til trods for opfordringer fra IMO om at gennemføre BLU-koden i national lovgivning har det indtil nu ikke fundet sted i mange lande. Det vil Kommissionen forbedre. På vegne af de 15 medlemsstater vil den imødekomme IMO's opfordring og give BLU-koden en lovmæssig status.
Formålet med Kommissionens forslag er endvidere at medtage BLU-koden i EU-lovgivningen. Derudover indeholder forslaget krav til terminaler om at udarbejde et kvalitetssystem, så kvaliteten af lastnings- og losningsarbejdet hele tiden ligger på et tilfredsstillende niveau. Samtidig er dette system et modstykke på land til sikkerhedssystemet ISM, som finder anvendelse på bulkskibe til søs.
Parlamentet har ved førstebehandlingen af forslaget den 13. februar 2001 støttet den tilgrundliggende tanke og 14 ændringsforslag. De vigtigste ændringsforslag vedrørte to emner. For det første de kompetente myndigheders pligt til at gribe ind i lastnings- og losningsprocessen, så snart de er underrettet om, at der er opstået en farlig situation for personalet eller skibet. For det andet forbedringen af informationsstrømmen mellem de involverede aktører.
Rådet har i sin fælles holdning overtaget størstedelen, nemlig 11 af ændringsforslagene, i hvert fald ånden i forslagene.
Tre ændringsforslag er ikke blevet overtaget. Rådet har endvidere tilføjet en række elementer til forslaget. Jeg vil kort komme ind på disse elementer og de tre ændringsforslag, som ikke er overtaget.
For det første er rækkevidden til en vis grad blevet begrænset. Direktivet finder nu anvendelse på skibe, som anløber en havn i EU, og som ikke losses med eget udstyr. Endvidere må terminaludbydere med hensyn til inspektion og information begrænse sig til de områder, som de er direkte ansvarlige for.
For det andet har Rådet indført en række ændringer i det obligatoriske kvalitetssystem. For nye terminaler er der tilføjet en udsættelse af starten, mens eksisterende terminaler får tre år til at opfylde kravene. Et andet nyt aspekt er, at ud over ISO 9001:2000 er tilsvarende systemer ligeledes tilladte. På den måde behøver terminaler, som allerede har et egnet kvalitetssystem, ikke at installere et andet tilsvarende system, som kun medfører store udgifter.
Rådet har for det tredje suppleret de ændringsforslag, som forbedrer indberetningen og rapporteringen mellem de forskellige aktører.
De tre punkter, som Rådet ikke har overtaget, vedrører små ændringer af betragtning 13 og artikel 10, punkt 1 og 2. Derudover er der indført en række ændringer i bilagene, som fjerner et par overflødige bestemmelser og indføjer nogle sikkerhedsgarantier.
Hr. formand, efter evaluering af Rådets ændringer kan jeg konkludere, at Rådet har imødekommet Parlamentets meget vigtige ændringsforslag. De resterende ændringsforslag er ikke så vigtige, at en videre udsættelse af indførelsen og anvendelsen af lovgivningen kan forsvares. Derfor henstiller jeg til Parlamentet, at det vedtager den fælles holdning uændret samt opfordrer til hurtig gennemførelse og anvendelse i medlemsstaterne.

Fava
Hr. formand, vores gruppe er enig i det forløb, der hidtil har fundet sted i samarbejde med hr. van Dam og Rådet. Denne indstilling ved andenbehandling er efter vores mening en vigtig etape, ikke mindst når det gælder sikkerhed til søs, og ikke mindst fordi vi tidligere har gjort en meget bekymrende status. I de sidste 10 år, nemlig fra 1990 til 1999, har vi registreret 146 sunkne bulkskibe og 780 omkomne besætningsmedlemmer, og hver gang skete dette under disse bulkskibes lastning og losning.
Kommissionens direktiv tager sigte på endelig at harmonisere en lovgivning, hvor der tidligere har været for mange og for farlige undtagelser. Vi skal harmonisere lastnings- og losningsprocedurerne, de interne og eksterne sikkerhedsstandarder ved terminalerne og ansvarsniveauerne på landjorden og til søs.
Det er vigtigt, at man bestræber sig på at nå alle disse målsætninger ved navnlig at øge kvalitetsniveauet. Kvaliteten er efter vores mening en nødvendig og grundlæggende forudsætning for at kunne indføre nogle sikkerhedsstandarder, der lever op til vores krav. Det er af stor betydning, at vi straks har fundet en balance mellem Parlamentet og Rådet, en balance, der i øvrigt også respekterer tankegangen i de ændringsforslag, som Parlamentet har stillet og godkendt.
I dag går vi endelig i retning af en strengere EU-lovgivning og en procedurekodeks, der har den fordel, at vi her er modige nok til at sætte sikkerheden over alle andre interesser, selv de økonomiske og finansielle interesser. Derfor er vi absolut tilfredse med resultatet af denne betænkning.

Pohjamo
Hr. formand, jeg takker ordfører van Dam for en vellykket forberedelse af betænkningen. En øget sikkerhed til søs kræver konstante handlinger. At øge sikkerheden ved lastning og losning af bulkskibe er vigtigt for at øge sikkerheden for søfarten. Som ved flere andre anliggender, der handler om sikkerhed til søs, har man også ved BLU-koden frivilligt opnået enighed inden for Den Internationale Søfartsorganisation. Fordi koden i dag kun anvendes sporadisk, er det godt, at koden omsættes til at være en del at EU-retsakterne. Lastning og losning af bulkskibe samt forbedring af havnenes funktionalitet medvirker også til udviklingen af vigtige intermodaltransporter. Ved siden af yderligere stramning af proceduren skal man sørge for, at de foretagne løsninger er realistiske og til at gennemføre.
Som ordføreren har konstateret, er den største mangel ved Rådes fælles holdning, at det ikke er nødvendigt at oplyse om alle skader på skibet eller dets udstyr. Jeg vil desuden påpege, at løsninger, som udelukkende iværksættes inden for Unionen, ikke er tilstrækkelige for en øget sikkerhed til søs. Sikkerheds- og ansvarsspørgsmålene skal så vidt muligt tages op på globalt plan. Der skal gøres hurtige fremskridt i sagen, selv om Rådets fælles holdning ikke er indeholdt i alle forslag fra Parlamentets førstebehandling. Vores gruppe godkender den fælles holdning uden ændringer.

Lamy
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over denne betænkning fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om dette forslag til direktiv, som fastlægger harmoniserede krav til og procedurer for sikker lastning og losning af bulkskibe. Jeg vil især gerne takke hr. van Dam for hans betænkning og for den hjælp, han har ydet Kommissionen i dennes bestræbelser på at øge sikkerheden for bulkskibe. Dette direktiv giver mulighed for at gennemføre den gældende IMO-kode om sikkerheden i forbindelse med lastning og losning af denne type skibe samt visse dele af konventionen om redning af menneskeliv til søs i EU's retsakter. Denne kode, som egentlig er en anbefaling, blev indført af IMO i 1997, men er hidtil kun blevet anvendt sporadisk. Så snart denne kode bliver obligatorisk i alle Unionens havne, vil den blive anvendt langt hyppigere og således bidrage til sikkerheden for alle de bulkskibe, der anløber Unionens havne. Som ordføreren nævnte, har dette direktiv til formål at bekæmpe fænomenet med bulkskibe, der forsvinder, det vil sige forlis, hvor skibene pludselig splittes ad på åbent hav og går under på et par minutter, og som medfører store tab af menneskeliv. Som hr. Fava sagde, er statistikkerne desværre ikke til at tage fejl af. I de seneste 10 år har disse forlis kostet 134 skibe og 743 menneskeliv, og man ser en tydelig tendens med hensyn til de forsvundne skibes gennemsnitsalder og totale årlige dødvægt. Man måtte derfor tage fat på dette spørgsmål om bulkskibenes sikkerhed, og det har vist sig, at det er de dårlige lastnings- og lostningsmetoder, der opfattes som en af de primære årsager til disse tragiske ulykker. Direktivet er, som ordføreren sagde, udarbejdet med henblik på at sikre, at håndteringen af laste i vores havne overholder stramme regler for at undgå at beskadige skibet ved lastning eller losning af tunge bulklaster. Skibets besætning og kajpersonalet skal være i kontakt før og under lastning og losning og have indgået en indbyrdes aftale, og der skal udarbejdes en plan med hensyn til den måde, hvorpå lastningen og losningen skal foregå. Det tunge udstyr, der meget ofte anvendes i denne forbindelse, skal betjenes forsigtigt, og såfremt der er uenighed mellem de to parter, kajpersonalet og besætningen, skal den kompetente myndighed kunne gribe ind for at afbryde lastningen eller losningen og dermed undgå, at bulkskibenes strukturer beskadiges. Kommissionen er derfor særdeles godt tilfreds med, at Parlamentet har til hensigt at acceptere Rådets fælles holdning uden ændringsforslag, for hvis den vedtages hurtigt, vil dette vigtige direktiv kunne træde i kraft inden for kort tid. Det viser ligeledes, at Europa-Parlamentet og Rådet er i stand til at tage en hurtig beslutning om følsomme spørgsmål om sikkerheden til søs i fuld samhørighed. Kommissionen håber, at denne samhørighed vil komme til udtryk igen i andre vigtige sager, der for øjeblikket er på dagsordenen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl 10.00.

Meldeformaliteter for skibe
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0327/2001) af Vatanen for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om meldeformaliteter for skibe der sejler til og fra Fællesskabets havne (KOM(2001) 46 - C5-0051/2001 - 2001/0026(COD)).

Vatanen
Hr. formand, hr. kommissær, kære enkelte kolleger, der endnu er vågne, den økonomiske harmonisering af Europa er et mål, som selv de fleste modstandere af en politisk integration kan acceptere uden vrøvl. Fremskridt i nærsøfarten er også et populært anliggende, for det er nødvendigt at bevare miljøet og mærkbart reducere myldretidstrafikken på vores veje. Kommissionsforslaget om en fælles havneformular er et fornuftigt skridt hen imod en forenkling af havneformaliteterne, selv om det denne gang ikke vækker politisk lidenskab. Man bør konstatere, at der i dag er store forskelle på de benyttede formularer i de forskellige medlemsstater. Vedtagelse af forslaget til direktiv betyder, at Den Internationale Søfartsorganisations FAL-formular altid bør accepteres i vores havne. For en gangs skyld modtager vi et kommissionsforslag, der ikke indeholder øget bureaukrati. Vi kan håbe på, at det sker oftere. Dette skyldes, at medlemsstaterne absolut ikke skal kræve nogen formularer. Derimod hvis en medlemsstat mener, at det er nødvendigt at få de informationer, der indgår i forslaget til direktiv, skal den altid acceptere FAL-formularerne.
Jeg er for kommissionsforslaget og mener, at vi bør modtage det med åbne arme. Jeg har udarbejdet et par tekniske ændringsforslag, der er i overensstemmelse med Ministerrådets oprindelige fælles holdning. Jeg tror på, at vi nu undtagelsesvis kan klare os med én forhandling. Jeg siger tak til Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turismes medlemmer, som det lykkedes for at holde os fra alle lurende politiske faldgrupper, og som ikke fabrikerede deres egne ændringsforslag. At sætte sit eget præg på alt må ikke føre til, at selve formålet sløres, og at det går ud over tidsplanen. Denne gang klarede vi skærene flot.
Den fælles ibrugtagning af IMO FAL-formularer fremmer fællesmarkedets funktion og er absolut en velkommen forbedring. Jeg vil dog ikke overvurdere dens betydning, fordi der kun er tale om en ganske lille del af en større helhed. Vi kan ikke skabe dynamik i havnene udelukkende ved at harmonisere formularer, men ved at sætte havne til at konkurrere med hinanden. Betydningen af min betænkning er således meget afhængig af, om vi har mod til også at acceptere kommissionsforslaget om liberalisering af havnetjenester uden at udvande det ved at udelade tjenester som helhed. Så håber jeg, at Parlamentet fortsætter opbygningen af Europa ved at opløse monopoler. Herved kigger jeg symbolsk og appellerende på hr. Jarzembowski, som jeg sætter stor pris på.
Til sidst vil jeg takke Kommissionen og Rådet for samarbejdet. Europa har brug for konstruktive foranstaltninger og mindre politisk motiverede konfrontationer. Jeg stoler på, at vi kan forbedre situationen for søfarten ved de nu foreslåede foranstaltninger. Roret er i Deres hænder, kære kolleger. Lad os styre Europa mod konkurrencedygtige havne!

Miguélez Ramos
Hr. formand, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe vil støtte Kommissionens forslag og Vatanen-betænkningen, som efter at have demonstreret sine evner til at køre på vejene i hele verden nu overrasker os med sin viden om et emne så vanskeligt som søtransport og de formularer, som skibe skal udfylde, når de ankommer til eller afsejler fra vores havne.
Lidt efter lidt vil vi, der er til stede her i dag, hr. Vatanen, jeg selv og alle De, opbygge et fælles Europa. Vi er ganske vist allerede 18 år bagefter i forhold til den 1. januar 1983, som synes så længe siden, hvor fællesskabsinstitutionerne og de på daværende tidspunkt 10 medlemsstater vedtog den Fælles Akt.
Homogeniseringen af meldeformaliteterne vil uden tvivl bidrage til at forbedre søtransporten mellem de forskellige havne i medlemsstaterne og på den måde fremme short sea shipping. Ved at fremme søtransport af gods letter vi til en vis grad den tunge trafik på vores overfyldte veje. Det skal blot beklages, at dette forslag, som hr. Vatanen bemærker i begrundelsen, ikke omfatter farligt gods.
Vi anmoder Kommissionen om, at denne standardisering af informationer ikke begrænses til kun at gælde på fællesskabsplan. Fællesskabet bør forlange, at denne type informationer skal være ens på internationalt plan, og det bør fremme Den Internationale Søfartsorganisations FAL-konvention. Vi opfordrer også de medlemsstater, der endnu ikke har ratificeret nævnte konvention, til at gøre det, selv om Kommissionens forslag ikke forpligter dem til det.
Jeg vil slutte af med at lykønske ordføreren, hr. Vatanen, med hans glimrende arbejde.

Pohjamo
Hr. formand, jeg vil også først takke ordfører Vatanen for en god forberedelse af sagen, der sigter mod, at dette vigtige anliggende kommer hurtigt fremad. Et velfungerende indre marked forudsætter smidighed og en mere harmoniseret praksis i transportsektoren end i dag. Medlemsstaternes meldeformaliteter for skibe, der sejler til og fra havne, varierer meget fra stat til stat. De fleste medlemsstater har allerede underskrevet IMO-konventionen for at lette søfarten. Det foreliggende forslag til direktiv er et godt eksempel på, at internationalt anerkendte og godkendte praksisser vælges som grundlag for lovgivningen. Jeg mener, at det ud over øget sikkerhed i søfarten er vigtigt at lette de praktiske procedurer. Ved hjælp af klare, harmoniserede, men fleksible procedurer gøres søfarten til et mere attraktivt alternativ i transportsektoren. Dette kan have en særdeles positiv virkning på short sea shipping. Øget funktionalitet i havneprocedurer letter også udviklingen af vigtige intermodale transportformer. Fordi der i praksis anvendes flere formularer, skal der fremover lægges vægt på en bedre udnyttelse af elektronisk kommunikation.
Det er positivt i forslaget, at direktivet med et hurtigt tidsskema har til hensigt at blive en del af lovgivningen. Ordføreren er kommet med gode ændringsforslag til forslaget til direktiv. Vores gruppe er for vedtagelse af betænkningen og en hurtig viderebringelse af sagen.

Lamy
Hr. formand, også her vil jeg allerførst gerne takke hr. Vatanen for denne meget gode betænkning samt takke for de øvrige indlæg i drøftelsen. Jeg ser med glæde, at alle institutioner har været meget hurtige til at behandle dette forslag, og at det således vil være muligt at nå til enighed om denne sag inden for den ønskede frist, ligesom det var tilfældet med den foregående sag. Det viser, at vi alle fremover vil lægge stor vægt på søtransport over korte afstande. Gennem en årrække har Fællesskabet arbejdet på en komplet strategi med det formål at gøre søtransport over korte afstande til en mulig erstatning for ren landevejstransport. Denne strategi skulle være levedygtig og realistisk og er i øvrigt blevet styrket i hvidbogen om den europæiske transportpolitik frem til 2010. Et af strategiens formål er at få bugt med de hindringer, der forhindrer søtransporten over korte afstande i at udvikle sig. Det arbejde, vi for nylig satte i gang for at gøre status over disse hindringer, har imidlertid vist, at de administrative procedurer blev opfattet som en af de væsentligste flaskehalse. Hr. Vatanen har været så venlig at sige, at Kommissionen for en gangs skyld gjorde noget ved papirbjergene. Jeg lader ham selv tage ansvaret for dette slag med sejlet. Kommissionen har således fremlagt et forslag, som har til formål at forenkle en række administrative procedurer. Vi har valgt at koncentrere os om de rutineprægede procedurer, som skibene skal følge, hver gang de sejler ind i eller ud af en havn. De gældende procedurer er ikke ufornuftige i sig selv, men der er stor forskel på, hvordan medlemsstaterne gennemfører dem, så de virker ofte forvirrende for skibsrederne og kaptajnerne. Endvidere har IMO udarbejdet en række standardiserede formularer for at ensrette disse procedurer, og vi har derfor fundet, at det var nødvendigt at foretage en standardisering, således at skibene ved, hvilke oplysninger de skal forelægge for myndighederne, hvordan de skal gøre det, og dette uanset hvilken havn de anløber. Da der allerede findes standardiserede formularer, der er internationalt anerkendt, har vi taget den lette løsning, som består i at anvende dem. Også her vil dette sandsynligvis bane vejen for, at IMO's formularer vil blive anvendt over hele verden. Dette forslag forenkler således de komplekse administrative procedurer, som er nødvendige i forbindelse med søtransport. Det pålægger ikke skibsrederne nye forpligtelser, men giver dem snarere mulighed for på en harmoniseret og forenklet måde at skille sig af med en række deklareringsformaliteter. Disse formaliteter er ens uanset flag og aktivitetsområde, der er ikke nogen grund til at udelukke nogen af dem fra vores forslags anvendelsesområde. De gælder således både søtransport over korte afstande og skibsfart på åbent hav, og der skelnes ikke mellem flag.
Endnu en gang tak til hr. Vatanen. Takket være de ændringsforslag, han har fremsat i sin betænkning, kan vi efter vores vurdering nå til enighed med Rådet med henblik på at vedtage dette forslag ved førstebehandlingen. Det er en god nyhed, som vi er Dem taknemmelig for.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl 10.00.

Tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
(A5-0366/2001) af Gahrton for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om fastlæggelse af Fællesskabets holdning på den ministerkonference, der er oprettet ved overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, vedrørende Folkerepublikken Kinas tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen (KOM (2001) 517 - C5-0487/2001 - 2001/0218(CNS));
(A5-0367/2001) af Gahrton for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om forslag til Rådets afgørelse om fastlæggelse af Fællesskabets holdning i den ministerkonference, der er oprettet ved overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen, vedrørende Det Særskilte Toldområde Taiwan, Penghu, Kinmen og Matsus (Taiwan) tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen (KOM(2001) 518 - C5-0488/2001 - 2001/0216(CNS)).

Gahrton
Hr. formand, Folkerepublikken Kinas tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen er uden tvivl et af de større eksperimenter og risikoprojekter i vores tid. Folkerepublikken Kina, der stadig formelt styres af et kommunistisk parti, skal nu gå med i, hvad man kunne kalde for den frie markedsøkonomis højborg, nemlig WTO. Hvis man skal tro kommissæren, er det fra EU's synsvinkel en vældig stor sejr. Man taler om, at det er en envejsproces for markedsliberalisering. Man mener, at Kinas tiltrædelse af WTO vil være ensbetydende med en enorm gevinst i form af rettigheder, der kan håndhæves, uden nogen væsentlige ændringer i vore egne forpligtelser over for Kina.
Det er virkelig en envejsproces, der beskrives i Kommissionens forslag. Kina skal tilpasse sig. EU behøver ikke gøre det helt store. Visse kinaspecifikke kvantitative restriktioner skal udfases. Det er imidlertid forholdsvist lidt.
Hvis man skal tro Kommissionens beskrivelse i punkt 13, er tiltrædelsen af WTO god for Kinas økonomi. Til dette punkt har jeg en del spørgsmål. Det er klart, at Kommissionen skal varetage EU's interesser, men spørgsmålet er, om vi ikke har passeret det tidspunkt i globaliseringens periode, hvor handelspolitik kan sidestilles med fodboldkampe, hvor det er et spørgsmål om at vinde, og hvor man er ligeglad, hvordan det går den anden part. Derfor finder jeg det ganske bemærkelsesværdigt, at Kommissionen i sit forslag ikke med ét eneste ord antyder, at det også kan give problemer for den anden part, nemlig Folkerepublikken Kina.
Jeg vil kort præsentere nogle fakta, der antyder, at der kan blive visse problemer for dette store, men stadig underudviklede land. I Kina forhindres kritik. Da jeg senest i forbindelse med mit officielle besøg som formand for Europa-Parlamentets Kina-delegation besøgte Kina, traf jeg "i periferien" af dette besøg forfattere til to bøger, som meget stærkt kritiserer Kinas tiltrædelse af WTO. Begge bøger er udgivet på legale forlag og naturligvis på kinesisk. Den ene bog hedder i den engelske oversættelse Collision Globalisation and Chinas Reality Choice. Forfatteren, der er økonom ved Beijings aeronautiske universitet, mener, at Kina vil tabe over for et system, der er domineret af transnationale selskaber. Han siger selv, at hans sympatier ligger hos de lavere samfundsklasser, og han mener, at kinesiske selskaber vil blive omgået eller opslugt af transnationale giganter. Det kommer til at ramme de fattige grupper i Kina. Hans hovedargument er, at Kina ikke er modent til WTO-tiltrædelsen. Kinas økonomi er ikke tilstrækkelig stærk, og det bliver de fattigste mennesker, der kommer til at betale prisen i form af arbejdsløshed og social utryghed. Denne bog fik en vis opmærksomhed i Kina, da den udkom i fjor. Den blev anmeldt i handelsministeriets interne tidsskrift. Den fik megen positiv kritik.
Den anden bog hedder på engelsk China in the Shadow of Globalisation og indeholder en advarsel om, at WTO-tiltrædelsen kan føre til en opdeling af Kina i fem dele. Det er en af de ting, som de kinesiske ledere frygter mest. At det kaos, der kan følge i kølvandet på en WTO-tiltrædelse, kan udløse en deling af landet, rammer et ømt punkt i den kinesiske selvopfattelse.
Til trods for at Kina ikke er et demokrati og - for at udtrykke det mildt - ikke har komplet ytringsfrihed, og trods det at den kinesiske regering går ind for en WTO-tiltrædelse, så tillades udgivelsen af denne slags bøger alligevel. Det betyder, at der findes en uro - en stærk uro - i det kinesiske samfund. Man er rimeligvis urolig for, hvad konsekvenserne kan blive også inden for det regerende parti. Man kan bare gå på nettet. Der findes mange websteder som eksempelvis China Online, South China Morning Post. Der findes masser af information om, hvad forskellige analytikere, også uden for Kina, tror kan ske på grund af WTO-tiltrædelsen.
China Online meddelte f.eks. i august i år, at man regner med, at skønsmæssigt 18% af alle ansatte i den statslige sektor er overflødige. Det siges, at de bliver endnu mere overflødige efter tiltrædelsen af WTO. Arbejdsløsheden i byområderne vurderes allerede til over 15%. I rapporten fra China Online hævdes det endvidere, at arbejdsløsheden vil stige yderligere i forbindelse med tiltrædelsen af WTO. Udsigterne til nye job er meget små, da det ofte er de ældre og ukvalificerede arbejdstagere, der afskediges. 30% af arbejdskraften inden for landbruget er overflødig ifølge China Online, hvilket betyder, at 120 millioner bønder skal til at se sig om efter et arbejde i byerne. Landbruget var et af Kinas vigtigste punkter i forhandlingerne. Kina fik visse indrømmelser. Mange analytikere mener imidlertid stadig, at det vil betyde enorme forandringer ude på landet og få uhørte konsekvenser, når Kina åbnes for import af landbrugsvarer og fødevarer fra eksempelvis USA. I Kina er 900 millioner mennesker beskæftiget inden for landbruget. Den kinesiske regering, der jo ikke ligefrem overdriver vanskelighederne, vurderer selv, at 9,7 millioner bønder står til at miste deres job på grund af den billigere kornimport i de syv år, der følger efter tiltrædelsen af WTO.
Jeg kunne fortsætte i lang tid med at citere og referere de forskellige kilder, der påviser problemerne for Kina, men jeg tror, at disse eksempler rækker. Hensigten med referatet var, at jeg endnu en gang ville understrege, at jeg finder det mærkeligt, at Kommissionen præsenterer Rådet og Parlamentet for et dokument, hvor man ikke med et eneste ord antyder, at tiltrædelsen af WTO kan give problemer i verdens folkerigeste land. Jeg synes, at det er en mærkelig informationspolitik. Kinas indtræden i WTO kan naturligvis også give os problemer, hvis stabiliteten i Kina forstyrres alvorligt.
Hvilke konklusioner drager jeg så? Jeg drager bestemt ikke den konklusion, at vi skal sige nej. Selv om Kina ikke er et demokrati i vores forstand, finder jeg det urimeligt, at vi skal forsøge at overtage den kinesiske regerings ansvar og sige, at det, som den kinesiske regering har vurderet rigtigt, i virkeligheden er forkert. Jeg mener imidlertid også, at vi skal være bevidste om, at vi giver os i kast med et utroligt risikabelt spil. Det stiller store krav til de europæiske virksomheder om, at de, når de nu træder ind i Kina med den frihed, som WTO-medlemskabet giver dem, tager et ansvar og ikke misbruger de muligheder, som de får.
Trods denne alvorlige kritik og disse alvorlige ængstelser anbefaler jeg naturligvis, at vi stemmer ja.
Jeg har kun lidt taletid tilovers til Taiwan. Det er helt bevidst, da Taiwan befinder sig i en ganske anden situation. Taiwan er et udviklet moderne demokrati, en udviklet moderne markedsøkonomisk industristat og verdens tiendestørste handelsmagt. Jeg kan ikke se nogen egentlige problemer med Taiwans indtræden i WTO. Det er en ganske anden problematik, som man ikke kan sammenligne.
Taiwan får en hængeaftale til Kina og bliver medlem dagen efter Kina. Jeg har ikke andre kommentarer, end at vi selvfølgelig bør sige ja.

Marset Campos
Hr. formand, vores gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, har ingen problemer med at støtte de to forslag om Folkerepublikken Kina og toldområdet Taiwan, og samtidig er den enig i alle hr. Gahrtons argumenter og hans rammende fremstilling. Han har et indgående kendskab til sagen. Derfor mener vi, at det er absolut nødvendigt, at EU indtager en meget ansvarlig holdning til en udfordring, der har stor betydning for verden.
Folkerepublikken Kinas tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen vil få følger for Kina selv, som vi allerede har set. De har haft mange år til at styre og afstemme de mulige følger. Den vil også få store følger for EU. Jeg er f.eks. bevidst om, hvad der kan ske på landbrugsområdet. Men den vil også få følger for Verdenshandelsorganisationens funktion, som vil blive ændret fuldstændigt, hvilket dog også er tiltrængt.
Selv om vi er bevidste om alle de problemer, farer og muligheder, som denne tiltrædelse indebærer, støtter vores gruppe uforbeholdent disse to forslag.

Langenhagen
Hr. formand, hr. kommissær, jeg beklager meget, at vi skal drøfte et så vigtigt emne så sent på dagen og naturligvis endnu en gang for næste tomme rækker, for virkningen af Folkerepublikken Kinas tiltrædelse af WTO er i ordets mest sande betydning af verdensomspændende betydning, og derfor havde vi fortjent så meget desto større opmærksomhed.
Historien om Verdenshandelsorganisationens opståelse rækker mange år tilbage i tiden, tilbage til en tid, hvor Anden Verdenskrig havde trukket sine hærgende spor, og hvor der herskede usikkerhed om, hvordan en fredelig fremtid skulle se ud. De centrale punkter i en fredelig verden - det var dengang nøjagtigt så klart som i dag - er frihed, sikkerhed og stabilitet, demokrati og menneskerettigheder. Med disse grundprincipper har vi først overvundet gamle kløfter i Vesteuropa og siden muliggjort en æra af fred, som vi - efter min mening - kan være stolte af. Men denne fred skal vi forsvare på ny hver dag, som vi nu på smertelig vis har måttet erfare.
I dag står vi foran den store udvidelse af EU. Vi vil om få år opleve Europa som et muligt rum for stabilitet og frihed. Men hvordan skal vi skabe det?
Det skal vi via integration. Integration betyder indlemmelse, forening, politisk samt økonomisk fuldendelse. Jeg mener ikke, nogen kan bestride, at dette er en absolut succesopskrift på fredelig udvikling, og dette gælder ikke alene i Europa. Andre dele af verden har ikke været velsignet med fred de sidste 50 år. Den Kolde Krig var ensbetydende med ufred og konflikter for mange regioner i verden. Vi skal kalde dette frem fra erindringen for at forstå Verdenshandelsorganisationens betydning i dag. Også her er stikordet integration. Jo flere lande der forpligter sig til handlens fredelige principper, jo mere stabil og fredelig kan verden blive.
Derfor går jeg så kraftigt ind for Folkerepublikken Kinas tiltrædelse af WTO. Derfor går jeg også ind for Taiwans tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen. Vi ønsker at integrere og ikke lade en del stå uden for døren.
EU har i sin strategi over for Asien tydeligt formuleret vigtige mål. Den politiske dialog med Folkerepublikken Kina skal intensiveres, overgangen til et åbent samfund skal støttes, og Kina skal integreres yderligere i verdensøkonomien. Dette sidste mål er nu blevet mere konkret og mere aktuelt. Kun med Kina, både Folkerepublikken og Taiwan, bliver WTO en ægte verdenshandelsorganisation. Jeg kan forsikre Dem om, at vi ikke vil flytte fokus væk fra de andre mål, og jeg understreger også, at dette inkluderer en dialog om menneskerettigheder.
De talrige negative aspekter i begrundelsen, som De, hr. Gahrton, mener at have identificeret med hensyn til Kinas tiltrædelse af WTO, kan vi i PPE-DE-Gruppen på grund af deres ensidede - det synes jeg - og måske også uforholdsmæssige formuleringer ikke være med til. Jeg mener, at fordelene opvejer ulemperne ved disse tiltrædelser, og det gælder på alle sider. Tildelingen af værtsskabet for De Olympiske Lege i 2008 til Beijing har ligesom tiltrædelsen af WTO nu været genstand for megen diskussion. Men jeg er overbevist om, at vi er på rette vej, integrationens vej og ikke udelukkelsens, indlemmelsens vej og ikke udskilningens og, håber jeg, vejen til en mere fredelig verden, som vi mere end nogensinde har brug for nu. Forskrækkelsen den 11. september findes stadig i os. Også af denne grund skal vi stå sammen.

Mann, Erika
Hr. formand, mange tak til kommissæren for det arbejde, han har ydet. Naturligvis ønsker vi Kina og Taiwan tillykke, fordi jeg mener, at vi - som taleren før mig sagde - skal glæde os over, at Kina og Taiwan bliver optaget. Der bliver brug for et stort antal reformer. Kommissionen gør med rette opmærksom på dette. Kina vil i øvrigt komme til at indtage en nøgleposition i WTO, og dette vil også medføre betydelige ændringer for de vestlige lande. Jeg er temmelig sikker på, at Kommissionen også kommer til at stå med flere udfordringer af denne grund.
Vi støtter i øvrigt Kinas tiltrædelse med betragtelige finansielle midler, og jeg mener, at vi bør gøre endnu mere. Parlamentet er for først gang blevet spurgt. Også det skyldes det fremragende samarbejde med Kommissionen, men naturligvis også med Rådet. Til min kollega Gahrton ønsker jeg dog at sige, at det er rigtigt, at tiltrædelsen af WTO ikke er uomstridt i Kina. Jeg synes dog, at det er en ekstrem undervurdering af de kinesiske beslutningstagere at overvurdere dette så meget i denne betænkning og samtidig ikke have tiltro til, at Kina i høj grad er i stand til selv at vurdere, om landet har mulighed for at klare tiltrædelsen. Jeg vil mene, at det katastrofescenarium, som de fremmaner i Deres betænkning, har medført en ekstrem overdrivelse. Det ville glæde mig, hvis De i fremtiden ville vurdere disse sager på en mere fair og velovervejet måde.

Lamy
Hr. formand, efter 15 års forhandlinger står vi nu ganske rigtigt over for den endelige etape i forbindelse med Kinas og Taiwans tiltrædelse af Verdenshandelsorganisationen. Kommissionen har anmodet Parlamentet om en udtalelse om betingelserne for Kinas tiltrædelse. Jeg vil gerne takke Parlamentet, især Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi og ordføreren hr. Gahrton, for, at De har givet denne sag så høj prioritet. Hvis De følger Deres ordførers anbefaling, vil Unionen kunne give grønt lys for Kinas tiltrædelse på WTO's kommende ministerkonference, der, som De ved, afholdes i Doha fra den 9. til den 13. november 2001.
Gennem de dokumenter, som De har fået overdraget, har De kunnet skaffe Dem kendskab til alle forhandlingernes tekniske aspekter. Det skal jeg ikke komme ind på i dag, men jeg vil gerne dele nogle mere politiske overvejelser med Dem, idet jeg vil reagere på både hr. Gahrtons dokument og hans indlæg - det fortjener de begge.
Allerførst vil jeg gerne understrege, at forhandlingerne om tiltrædelse af WTO er meget specielle, og jeg vil forsøge at rette det indtryk, som Deres betænkning giver, hr. Gahrton, om, at der skulle være tale om en alt for ensidet affære.
En tiltrædelse af WTO forhandles ikke inden for en traditionel multilateral ramme, hvor der gøres indrømmelser med udgangspunkt i gensidighedsprincippet. I forhandlinger om tiltrædelse, i hvert fald når det gælder tiltrædelse af WTO (jeg siger det med forsigtighed, da dette sæde for mindre end en time siden var besat af Günter Verheugen), fremsætter et land en ansøgning, anmoder om at blive optaget i en klub, hvis medlemmer allerede har forhandlet sig frem til gensidige forpligtelser.
Ansøgerlandet skal derfor betale for at blive medlem af klubben i form af markedsadgangsforpligtelser, der afspejler det, de nuværende medlemmer allerede har accepteret.
Deres betænkning understreger flere gange og med enkelte kritiske nuancer, som ikke har undgået min opmærksomhed, den positive tone, hvori Kommissionen beskriver de resultater, vi har opnået efter disse 15 års forhandlinger.
Selv om Kommissionen i modsætning til det, der fremgår af betænkningen, ikke just jubler, mener jeg ikke desto mindre, at vi kan betragte disse resultater med tilfredsheden ved veludført arbejde.
Vores mission bestod i første omgang i at forsvare Unionens interesser i disse forhandlinger, og det er det, vi har gjort.
På samme måde er denne aftale ikke en eller anden form for ensidet sejr for Unionen, hvilket De, hvis jeg har forstået Dem ret, bebrejder os en smule. Hvis der er tale om en sejr, fristes jeg til at sige, at den er multilateral på den måde, at det er det multilaterale system i sin helhed, der kommer styrket ud af forhandlingerne.
Man kan ikke forsvare et globalt mål for WTO og samtidig udelukke et land, der repræsenterer mere end 20% af verdens befolkning. Det drejede sig ikke om at finde ud af, om Kina skulle tiltræde WTO, men om, hvornår det skulle ske. Og det er altså efter 15 års forhandlinger - det er lang tid - at de forskellige berørte parter, Kina og landets handelspartnere, er nået frem til den konklusion, at denne dag er oprundet. Et af vores primære mål i Unionen var, at disse forhandlinger skulle sikre en egentlig styrkelse af det multilaterale system. Det var derfor et krav, at Kina skulle acceptere at overtage det, man kunne kalde et multilateralt acquis, og også der undlader jeg at drage vovede paralleller, det vil sige de fremskridt, der er blevet gjort inden for rammerne af GATT og derefter WTO i nu et halvt århundrede. Vi har gjort det sådan, at omfanget af de kinesiske forpligtelser giver denne garanti. Denne tiltrædelse af WTO er imidlertid også en sejr for Kina, idet den efter vores mening udgør en væsentlig forudsætning for fortsættelsen af landets fremragende økonomiske udvikling. Kinas udenrigshandel er steget med gennemsnitligt 15% om året i de seneste 20 år. Det er i bogstaveligste forstand en eksplosion, og tiltrædelsen af WTO giver landet mulighed for at sikre dets handelspolitik stabile rammer i kraft af garantien for opretholdelse af afsætningsmarkederne, hvilket er afgørende for landet. Medlemskabet giver i øvrigt også Kina mulighed for at forsvare sine handelsinteresser, idet det kan deltage i den næste forhandlingsrunde som fuldgyldigt medlem. Endelig tror jeg, det står klart, at tiltrædelsen af WTO kun er en del, som måske nok er væsentlig, men som kun er en del af den reformproces, som Deng Xiaoping indledte i 1978, og som hans efterfølgere har videreført. Mere end et mål i sig selv er tiltrædelsen en følge af disse gennemførte reformer og et springbræt for nye reformer. Begrundelsen for disse reformer findes ikke i tiltrædelsen af WTO, og jeg mener, det formodentlig ville være anmasende at forsøge at skelne præcist mellem det, der kan tilskrives tiltrædelsen, og det, der skyldes den igangværende reformproces i Kina. Denne tætte forbindelse mellem de interne reformer og tiltrædelsen af WTO er blevet anerkendt af Kinas handelspartnere og især af Unionen via godkendelsen af overgangsperioder for gennemførelsen af en række forpligtelser. Vores målsætning var egentlig mere sigtepunktet end hastigheden i sig selv. Hr. Gahrton, De henviste til to værker, der påpeger de farer, som Kina skulle udsætte sig selv for ved at tiltræde WTO, med hensyn til regionale spændinger og sociale problemer. Jeg tror ikke, at de kinesiske myndigheder undervurderer disse problemer. For dem er det væsentligste politiske mål efter min opfattelse at garantere landets stabilitet og integritet. Ud fra de samtaler, jeg har haft med dem, har jeg forstået, at Kina ser tiltrædelsen af WTO som et vigtigt element i videreførelsen af disse 20 års reformer og dermed som en fortsættelse af denne vækst, som har gjort det muligt at holde spredte interne spændinger under kontrol. I disse 20 år er Kinas BNP pr. indbygger firdoblet. Vi befinder os dermed i et klassisk, men stadig særligt tilfælde præget af forholdet mellem handel og udvikling. Vi ved alle, og jeg siger det ofte her i Parlamentet, at markedsliberaliseringen er en god ting, når den følges op af det, der gør det muligt at omdanne vækst til varig udvikling, nemlig interne social- og miljøpolitikker, uden hvilke markedsliberaliseringens godgørende virkning ikke kan opnås. Ud fra dette synspunkt mener vi, at Kinas tiltrædelse er en opfordring til denne form for forbedret intern politik. Denne tiltrædelse vil efter min mening styrke retsstaten i Kina. De grundlæggende principper om gennemsigtighed, ikke-diskrimination, administrativ effektivitet og uafhængig domstolskontrol vil efter vores mening bidrage til en positiv udvikling af de økonomiske, juridiske og sociale systemer i Kina. For vores vedkommende har vi i hvert fald gennem hele forhandlingsforløbet sørget for at foreslå progressive tiltag for at undgå, at nye dele af den kinesiske økonomi udsættes for den internationale konkurrence fra den ene dag til den anden.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at resultatet af disse forhandlinger er harmonisk. Ja, vi har forsvaret de europæiske interesser, og vores dokument til Rådet og Parlamentet afspejler denne strategi. Nej, vi har ikke undladt at overveje konsekvenserne for Kina og WTO. Ja, tiltrædelsen får en positiv indflydelse på fortsættelsen af den økonomiske udvikling i Kina og dermed på videreførelsen af de interne reformer. Det er under alle omstændigheder kineserne selv, der har valgt denne integration i den internationale økonomi, og så meget desto bedre. På samme tid kan vi kun glæde os over at se, at Taiwan for første gang bliver fuldgyldigt medlem af en international organisation på de betingelser, der svarer til landets økonomiske udvikling og dets status som industriland.
Som afslutning på disse bemærkninger, hr. formand, mine damer og herrer, vil jeg gerne gentage, at disse to resultater i høj grad kan tilskrives den kløgt, hvormed min forgænger, sir Leon Brittan, gjorde disse tiltrædelser til en af prioriteterne for Unionens handelspolitik. Jeg færdiggør blot et arbejde, som han i vid udstrækning havde påbegyndt med kløgt.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl 10.00.
(Mødet hævet kl. 11.15)

Tale af Hans Hellighed den 14. Dalai Lama
Formanden
 Deres Hellighed, det er med ærefrygt, betagelse og i en universel broderskabsånd, at Europa-Parlamentet byder Dem velkommen her i denne mødesal for det europæiske demokrati, for første gang til et højtideligt møde.
På trods af de alvorlige hændelser i Centralasien, som har fået Dem til at udskyde den rundrejse, De havde planlagt i Europa, har De ønsket at fastholde Deres besøg i Europa-Parlamentet. Vi i Parlamentet sætter særdeles stor pris på dette tegn på Deres interesse, Deres Hellighed.
For langt størstedelen af Unionens 380 millioner europæere med alle mulige tilhørsforhold - nationale, etniske, religiøse og politiske - legemliggør De freden, tolerancen mellem nationer og religioner og på samme tid idealet for visdom i buddhismen, som De er den højeste åndelige leder af. For 42 år siden, i 1959, måtte De som helt ung på grund af invasionen af Tibet tage den hjerteskærende beslutning at flygte fra Lhasa - ikke for at forlade Deres folk, men fordi eksil var den eneste mulighed, De havde tilbage, for at forsvare det over hele verden.
Inspireret af en filosofisk overbevisning, der aldrig har fornægtet sig, tog De den lige så vanskelige beslutning ikke at besvare invasionen med vold og uophørligt, uden at tabe modet og uden indrømmelser at forene forkyndelsen af den uretfærdighed, der blev begået mod Tibet, med opfordringen til en åben dialog med de kinesiske myndigheder. De finder styrke til Deres modstand i Deres spiritualitet, i en dyb respekt for mennesket og livet samt i troen på det menneskelige samfunds enhed i verden. De har ligesom Mahatma Gandhi, Nelson Mandela, Andrej Sakharov på glimrende vis påvist, at en ædel sags fredelige udtryk gør, at den bliver hørt, at den bliver respekteret, og nogle gange at den sejrer.
I 1989 blev det internationale samfunds anerkendelse beseglet med Nobels fredspris. Den anerkendelse, som dette samfund føler for Deres person og for denne utrættelige, ikkevoldelige aktion. Takket være Dem er Tibets sag ikke nedsunket i ligegyldighed. Ikke blot hos Dem og Deres, men over hele verden opfattes den som en retfærdig sag, og de unge generationer står ikke tilbage i denne henseende.
Den 11. september blev verden grebet af rædsel, da den blev stillet ansigt til ansigt med en ny uhyrlig form for terrorisme. Mens vi siden har set, at risikoen for manglende forståelse ulmer mellem civilisationerne, er den besked, som De i dag udsender til europæerne, altomfattende og særdeles aktuel. Jeg er overbevist om, at dette budskab via Parlamentet vil give genlyd i hele Europa og også uden for Europas grænser. Deres Hellighed, jeg vil hermed gerne bede Dem om at tage ordet.
(Kraftigt bifald)

Hans Hellighed den 14 Dalai Lama
Det er en stor ære at få lov til at tale og dele mine tanker og følelser med jer. Da den tale, jeg har forberedt, er på tibetansk, vil jeg holde den på tibetansk for at respektere mit eget unikke og særegne sprog. Jeg vil derfor tale på tibetansk.
(Kraftigt bifald) Ved et nyligt arrangement i Calcutta indledte jeg, som jeg plejer, med at tale tibetansk og slog derefter over i gebrokkent engelsk. Næste dag kunne man i den lokale avis læse en rosende omtale af min tale, men avisen skrev også, at Dalai Lama indledte talen på kinesisk. Så jeg håber, at De kan høre, jeg ikke taler kinesisk, men tibetansk.
(Latter og bifald)
(Taleren fortsatte på tibetansk)Fru formand, mine damer og herrer.
Det er mig en stor ære at tale til Europa-Parlamentet. Jeg mener, EU er et godt eksempel på en samarbejdsvillig og fredelig sameksistens mellem forskellige nationer og befolkninger og en stor inspirationskilde for mennesker som mig selv, der tror fast på behovet for større forståelse, tættere samarbejde og større respekt blandt verdens lande. Jeg takker for invitationen. Jeg betragter det som en opmuntrende gestus og et tegn på ægte sympati for og bekymring over det tibetanske folks tragiske skæbne. Jeg står foran jer i dag som en helt almindelig buddhistisk munk, der er uddannet og oplært i de gamle traditionelle skikke. Jeg er ikke ekspert i statskundskab. Dog har mine livslange studier og udøvelse af den buddhistiske tro samt mit ansvar for og engagement i det tibetanske folks ikkevoldelige kamp for frihed givet mig en vis erfaring og ført til tanker, som jeg gerne vil dele med Dem.
Det er tydeligt, at menneskeheden har nået et historisk vendepunkt. Som verden ser ud i dag, er vi nødt til at indse, at menneskeheden er en samlet enhed. Tidligere kunne samfundene tillade sig at opfatte hinanden som fundamentalt forskellige. I dag derimod er læren af de tragiske begivenheder i USA, at begivenheder i ét område med tiden vil påvirke andre områder. Der er en stadig stærkere indbyrdes afhængighed i verden. Inden for rammerne af denne nye afhængighed ligger egeninteresserne tydeligvis i at tage hensyn til andres interesser. Hvis vi ikke udvikler og fremmer en følelse af global ansvarsbevidsthed, er hele vores fremtid i fare.
Jeg er overbevist om, at vi bevidst skal udvikle en større følelse af global ansvarsbevidsthed. Vi skal lære ikke kun at arbejde for egne interesser, familie eller nation, men til fordel for hele menneskeheden. Global ansvarsbevidsthed er det bedste grundlag for både personlig lykke og for verdensfred, lige adgang til naturressourcerne og i kraft af hensynet til fremtidige generationer en ordentlig beskyttelse af miljøet.
Mange af verdens problemer og konflikter opstår, fordi vi har glemt den menneskekærlighed, som binder os sammen som én familie. Vi er tilbøjelige til at glemme, at alle mennesker deler de samme grundlæggende ønsker om fred og lykke på trods af vores forskelligheder, det være sig race, religion, kultur, sprog, ideologi osv. Vi ønsker alle at blive lykkelige og undgå lidelser. Vi stræber mod at indfri disse ønsker, så godt vi nu kan. Men uanset hvor meget vi hylder mangfoldigheden i teorien, sker det desværre ofte, at vi i praksis ikke respekterer den. Faktisk er vores manglende evne til at rumme mangfoldigheden en væsentlig årsag til konflikt blandt mennesker.
En særlig trist kendsgerning i menneskehedens historie er, at konflikter opstår i religionens navn. Selv i dag bliver mennesker slået ihjel, samfund tilintetgjort og gjort ustabile på grund af misbruget af religion og en opfordring til hykleri og had. Min egen erfaring siger mig, at vi bedst overvinder hindringer for interreligiøs harmoni og opnår større forståelse via dialog med medlemmerne af andre trossamfund. Det kan jeg se ske på flere forskellige måder. For mit eget vedkommende var mine møder med den nu afdøde Thomas Merton, en trappistmunk, sidst i 1960'erne f.eks. meget inspirerende. De hjalp mig til at udvikle en dybtfølt beundring for læren om kristendom. Jeg føler også, at møder mellem forskellige religiøse ledere og det at gå sammen i bøn fra en fælles platform har stor effekt, som det var tilfældet i 1986 under mødet i Assisi i Italien. FN's millenniumtopmøde om fred for religiøse og spirituelle ledere sidste år var også et prisværdigt skridt. Der er imidlertid behov for flere af disse initiativer med jævne mellemrum. For at vise min respekt for andre trossamfund tog jeg på en pilgrimsrejse til Jerusalem, som er en hellig by for tre af verdens største religioner. Jeg har før besøgt forskellige hinduistiske, islamiske, kristne, jainistiske og sikh-helligdomme både i Indien og i andre lande. Jeg har i de sidste 30 år mødt mange religiøse ledere fra forskellige traditioner for at diskutere harmoni og interreligiøs forståelse. Når der udveksles synspunkter som disse, vil tilhængere af en tradition se, at andre trosretningers lære er en stor kilde til åndelig inspiration og udgør etiske retningslinjer for medlemmerne på lige fod med deres egne. Det bliver også tydeligt, at alle større religioner i verden er med til at skabe gode mennesker uanset doktrinære eller andre forskelle. De lægger alle vægt på kærlighed, barmhjertighed, tålmodighed, tolerance, tilgivelse, ydmyghed, selvdisciplin osv. Derfor skal vi også kunne rumme idéen om pluralisme inden for religionen.
I lyset af det nye globale fællesskab er alle former for vold og krig en helt forkert måde at løse konflikter på. Krig og vold har altid været en del af menneskehedens historie, og i gammel tid var der vindere og tabere. Der vil imidlertid ikke være nogen vindere i dag, hvis der opstår en ny verdensomspændende konflikt. Vi skal derfor udvise mod og fremsynethed og på længere sigt opfordre til en verden uden atomvåben og nationale hære.
(Kraftigt bifald)Det internationale samfund skal, især i lyset af de forfærdelige angreb i USA, gøre et alvorligt forsøg på at bruge denne rystende og chokerende oplevelse til at udvikle en følelse af global ansvarsbevidsthed, hvor konflikter kan løses gennem dialog og ikkevold.
Dialog er den eneste fornuftige og intelligente måde at løse forskelle og interessekonflikter på, uanset om det er mellem individer eller nationer. Fremme af dialog og ikkevold for menneskeheden i fremtiden er en tvingende opgave for det internationale samfund. Det er ikke nok, at regeringerne støtter ikkevoldelige principper, hvis de ikke sætter handling bag ordene. Hvis ikkevoldelige teorier skal være fremherskende, skal ikkevoldelige bevægelser være mere effektive og have større gennemslagskraft. Nogle opfatter det 20. århundrede som et århundrede med krig og blodsudgydelser. Jeg tror, den nye udfordring ligger i at gøre det nye århundrede til et dialogens og ikkevoldens århundrede.
Derudover mangler vi ofte sund dømmekraft og mod, når vi forsøger at løse konflikter. Vi griber ikke ind i situationer, som kan udvikle sig til konflikter, på et tidligt tidspunkt i forløbet. Når først begivenhederne har nået et niveau, hvor menneskelige følelser og samfund, som er indblandet i stridigheder, har nået bristepunktet, er det yderst vanskeligt, hvis ikke umuligt, at forhindre en farlig situation i at eksplodere. Vi ser det samme tragiske mønster gentaget igen og igen. Vi skal derfor lære at tyde tidlige tegn på konflikt og have modet til at tage fat om problemerne, før de koger over.
Jeg er overbevist om, at de fleste menneskelige konflikter kan løses gennem en ægte åben og forsonende dialog. Jeg har derfor konsekvent søgt at finde en fredelig løsning på spørgsmålet om Tibet gennem dialog og ikkevold. Jeg har lige fra starten af invasionen af Tibet søgt at samarbejde med de kinesiske myndigheder for at nå frem til en gensidig acceptabel og fredelig sameksistens. Selv da den såkaldte 17-punktsaftale om Tibets fredelige befrielse blev påtvunget os, forsøgte jeg at samarbejde med de kinesiske myndigheder. Når alt kommer til alt, anerkendte den kinesiske regering jo Tibets særegenhed og autonomi og lovede ikke at indføre deres system i Tibet mod tibetanernes ønske. Men de kinesiske myndigheder påtvang det tibetanske folk deres usmidige og fremmede ideologi i strid med aftalen og viste kun ringe respekt for den enestående tibetanske kultur, religion og levevis. Det tibetanske folk rejste sig mod kineserne i desperation, og jeg var i slutningen af 1959 tvunget til at flygte ud af Tibet, så jeg kunne fortsætte med at tjene det tibetanske folk.
I de over 40 år, der er gået siden min flugt, har Tibet været underlagt Folkerepublikken Kinas hårde kontrol. De enorme ødelæggelser og menneskelige lidelser, som tibetanerne har været udsat for, er i dag kendt over hele verden, og jeg ønsker ikke at dvæle ved disse sørgelige og smertelige hændelser. Den nu afdøde Panchen Lamas 70.000 tegns lange bønskrift til de kinesiske myndigheder tjener som et rammende historisk bevis på Kinas meget strenge politik og handlinger i Tibet. Tibet er den dag i dag stadig et besat land, undertrykt med magt og mærket af de mange lidelser. På trods af en vis udvikling og økonomiske fremskridt står Tibet stadig over for grundlæggende overlevelsesproblemer. Alvorlige krænkelser af menneskerettighederne er udbredt i Tibet og er ofte affødt af racistisk og kulturel diskriminering. De er ikke desto mindre kun symptomer på og konsekvenser af et dybereliggende problem. De kinesiske myndigheder ser den unikke tibetanske kultur og religion som en trussel om adskillelse. Som følge af en bevidst politik står et enestående folkeslag med sin unikke kultur og identitet derfor nu over for truslen om udryddelse.
Jeg har ledet tibetanernes kamp for frihed med ikkevoldelige midler og har konsekvent søgt at finde en gensidig acceptabel løsning med hensyn til Tibet gennem forhandlinger med Kina, som er ført i en forsonende og kompromissøgende atmosfære. I denne ånd stillede jeg i 1988 her i Parlamentet i Strasbourg et formelt forslag om forhandlinger, som vi håbede kunne danne grundlag for en løsning på spørgsmålet om Tibet. Jeg havde bevidst valgt Europa-Parlamentet som mit mødested for præsentationen af mine idéer om rammerne for forhandlingerne for at understrege, at en ægte union kun kan eksistere på frivillig basis, når der er tilfredsstillende fordele for alle berørte parter. EU er et lysende og inspirerende eksempel på dette. På den anden side kan selv ét enkelt land eller samfund deles i to eller flere enheder, hvis der ikke er tillid og fordele, og når der anvendes magt som grundregel.
Mit forslag, der senere blev kendt som "den gyldne middelvej" eller "Strasbourg-forslaget" forudser, at Tibet har internt selvstyre inden for rammerne af Folkerepublikken Kina. Dog ikke den form for selvstyre, som er anført i det dokument, vi blev påtvunget for 50 år siden via 17-punktsaftalen, men reelt selvstyre, et ægte autonomt Tibet, hvor tibetanerne har det fulde ansvar for landets indenrigsanliggender, herunder uddannelse af børn, religiøse spørgsmål, kulturelle anliggender, ansvaret for det skrøbelige og enestående miljø og lokaløkonomien. Beijing skal fortsat være ansvarlig for udenrigs- og forsvarsanliggender. Denne løsning højner Kinas internationale omdømme og giver landet den ønskede stabilitet og enhed, som prioriteres højt i Beijing. Samtidig sikres tibetanernes grundlæggende rettigheder og friheder samt deres mulighed for at bevare det enestående miljø på den tibetanske højslette.
Siden da har forholdet til Kina taget mange drejninger. Jeg er desværre nødt til at meddele, at den kinesiske regerings manglende politiske vilje til for alvor at tage fat om spørgsmålet om Tibet har ført til, at der ikke er sket fremskridt. Mine initiativer og tilnærmelser for at få en dialog med Kina er i løbet af årene ikke blevet gengældt. I september gav jeg via den kinesiske ambassade i New Delhi udtryk for vores ønske om at sende en delegation til Beijing for at aflevere et detaljeret notat, som skitserer mine idéer med hensyn til Tibet, og for at forklare og drøfte de punkter, som er anført i notatet. Jeg overbragte budskabet om, at det er muligt at bilægge misforståelserne og overkomme mistroen, hvis vi mødes ansigt til ansigt. Jeg gav udtryk for min stærke tro på, at hvis vi først når det punkt, så er det muligt at nå frem til en gensidigt tilfredsstillende løsning på problemet uden de store vanskeligheder. Den kinesiske regering har imidlertid indtil nu nægtet at modtage min delegation. Det er tydeligt, at Beijing har skærpet sin holdning markant i forhold til 1980'erne, hvor seks tibetanske delegationer i eksil blev modtaget. Uanset hvad Beijing måtte sige om kommunikationen mellem den kinesiske regering og mig, skal jeg her klart og tydeligt sige, at Kina nægter at tale med de repræsentanter, jeg har udpeget.
Den kinesiske regerings afvisende holdning over for min "gyldne middelvej" bekræfter det tibetanske folks mistanke om, at Kina overhovedet ingen interesse har i en fredelig sameksistens. Mange tibetanere tror, at Kina er opsat på ved magt at gennemtvinge assimilering og helt indsluse Tibet i Kina. De påkalder sig Tibets uafhængighed og kritiserer min "gyldne middelvej". Andre slår til lyd for en folkeafstemning i Tibet. De hævder, at hvis situationen i Tibet er, som de kinesiske myndighederne fremstiller den, og hvis tibetanerne virkelig er lykkelige, så burde det ikke være et problem at afholde en folkeafstemning i Tibet. Jeg har også altid fastholdt, at det i sidste ende bør være det tibetanske folk, som afgør Tibets fremtid, lige som den første indiske premierminister, Pandit Jawaharlal Nehru, udtalte over for det indiske parlament den 7. december 1950: "... i sidste instans tilhører den afgørende stemme med hensyn til Tibets fremtid det tibetanske folk og ingen andre ...".
Mens jeg er stærkt imod brugen af vold som et middel i kampen for frihed, har vi unægtelig ret til at afprøve alle politiske veje, som står åbne for os. Jeg tror fuldt og fast på frihed og demokrati og har derfor opfordret eksiltibetanere til at følge de demokratiske spilleregler. De tibetanske flygtninge er måske i dag blandt de få samfund i eksil, som har etableret de tre demokratiske grundpiller, nemlig den lovgivende, den dømmende og den udøvende magt. Vi har i år taget endnu et skridt på vejen mod demokrati ved at vælge formanden for det tibetanske kabinet ved en folkeafstemning. Den valgte formand for kabinettet og det valgte parlament deler ansvaret for ledelsen af Tibets anliggender som de lovformelige repræsentanter for folket. Jeg anser det dog for min moralske pligt over for de 6 millioner tibetanere at fortsætte med at tage spørgsmålet om Tibet op med den kinesiske regering og fungere som uafhængig talsmand for det tibetanske folk, indtil vi har nået en løsning.
I lyset af de kinesiske myndigheders afvisende holdning over for mine tilnærmelser har jeg ikke andre muligheder end at appellere til det internationale samfund. Det står klart, at det eneste, der kan overtale Beijing til at ændre sin politik over for Tibet, er en øget, samlet og international indsats. Selv om den umiddelbare reaktion fra kinesisk side sandsynligvis vil være negativ, så tror jeg ikke desto mindre, at ytringer om international bekymring og støtte er af afgørende betydning for at skabe en atmosfære, der kan bidrage til en fredelig løsning på spørgsmålet om Tibet. Jeg fortsætter med at søge en dialog. Det er min faste overbevisning, at dialog og vilje til at se på situationen i Tibet med oprigtige og ærlige øjne vil føre til en gensidig fordelagtig løsning, som vil bidrage til stabilitet og enhed i Folkerepublikken Kina og sikre tibetaneres ret til frihed, fred og værdighed.
Brødre og søstre i Europa-Parlamentet, jeg opfatter mig selv som uafhængig talsmand for mine landsmænd i fangenskab. Det er min pligt at tale på deres vegne. Jeg taler ikke ud fra vrede eller had til de ansvarlige for de enorme lidelser, som vores folk udsættes for, og for ødelæggelsen af vores land, templer, klostre og kultur. De er også kun mennesker, der kæmper for at finde lykken, og de fortjener vores barmhjertighed. Jeg taler for at fortælle om den ulykkelige situation i mit land i dag og om mit folks forhåbninger, fordi sandheden er det eneste våben, vi har i vores kamp for frihed. Det tibetanske folk, vores enestående rige kulturarv og nationale identitet står i dag over for truslen om udryddelse. Vi har brug for Deres støtte for at overleve som et folk og en kultur.
Ser man på situationen i Tibet, ser det næsten håbløst ud med udsigterne til øget undertrykkelse, fortsat ødelæggelse af miljøet og den evige systematiske underminering af Tibets kultur og identitet. Og dog tror jeg på, at uanset hvor stor og magtfuld Kina end bliver, så er landet stadig en del af verden. Den globale udvikling går i retning af større åbenhed, frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne. Kina er før eller siden nødt til at følge udviklingen, og Europa-Parlamentets vedvarende engagement vil være medvirkende til at fremme processen. Kina kan ikke i det lange løb flygte fra sandhed, retfærdighed og frihed. Europa-Parlamentets konsekvente og principfaste relationer til Kina er med til at fremskynde den ændringsproces, som allerede finder sted. Eftersom det tibetanske problem er tæt forbundet med ændringer i Kina, mener jeg, at der er grund til håb og basis for optimisme.
Jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet for konsekvent at give udtryk for bekymring for og støtte til tibetanernes ikkevoldelige kamp for frihed. Deres sympati og støtte har altid været en stor inspirationskilde og en kærkommen opmuntring for det tibetanske folk både i og uden for Tibet. De mange beslutninger, som Europa-Parlamentet har vedtaget i forbindelse med Tibet, har i den grad hjulpet med til at sætte fokus på det tibetanske folks situation og skabe større opmærksomhed i offentligheden og Europas regeringer samt rundt om i verden. Jeg er især opmuntret af Europa-Parlamentets beslutning om at udpege en særlig EU-repræsentant for Tibet. Jeg er fast overbevist om, at EU, med gennemførelsen af denne beslutning, ikke blot hjælper med til at fremme en fredelig løsning på det tibetanske spørgsmål gennem forhandlinger på en mere konsekvent og effektiv måde, men hjælper også med til at rejse støtte til andre berettigede krav fra det tibetanske folk, f.eks. metoder og midler til bevarelse af vores enestående identitet. Dette initiativ vil også sende et kraftigt signal til Beijing om, at en løsning på spørgsmålet om Tibet ligger EU stærkt på sinde. Jeg er ikke i tvivl om, at EU's fortsatte udtryk for bekymring for og støtte til Tibet i det lange løb vil have en positiv effekt og hjælpe med til at skabe en politisk atmosfære med henblik på en konstruktiv dialog. På dette kritiske tidspunkt i Tibets historie påskønner jeg derfor i særlig grad Parlamentets fortsatte støtte. Jeg takker for muligheden for at dele mine tanker med Dem.
(Parlamentet rejste sig og gav taleren et stående bifald)

Formanden
Som De kan konstatere, Deres Hellighed, er vi alle meget rørt, og jeg vil gerne på Europa-Parlamentets vegne sige Dem tak for det ædle budskab, De netop har overbragt os.
De var så elskværdig at minde om, at Europa-Parlamentet altid har støttet Deres person og Deres folk. Vi har set, at De er bekendt med de beslutningsforslag, vi for ganske nylig vedtog her i Parlamentet i februar. Alle disse beslutningsforslag blev vedtaget med et meget stort flertal for ikke at sige stort set enstemmigt.
Det er rigtigt, at vi sammen med Dem må konstatere, sådan som De mindede os om det, at det tibetanske folk er blevet frataget sine essentielle friheder. Det trues med nedrivning af landets klostre, det vil sige af det, der udgør befolkningens moralske og spirituelle sjæl, og endelig med en marginaliseringspolitik for den tibetanske befolkning.
Alt dette mindede De os om, og De sagde meget ærligt, at den hånd, De har strakt ud mod de kinesiske myndigheder, indtil videre er blevet ignoreret, og vi bemærkede også, Deres Hellighed, at De aldrig er holdt op med at håbe.
De bærer i Dem både denne bekymring og på samme tid dette enorme håb om, at Kina en dag åbner sig for resten af verden og endelig hører Deres appel, og det er naturligvis noget, vi alle indtrængende ønsker os, men vi vil ikke blot slutte os til Deres ønske, Deres Hellighed.
Vi har naturligvis hørt den kraftige appel, De rettede til os. De sagde, at hvis det internationale samfund, i dette tilfælde Det Europæiske Fællesskab, ville bakke op om Deres anstrengelser, ville det ønskede resultat måske være for enden af tunnellen.
Til det vil jeg ganske enkelt sige, at De kan regne med aktiv bistand fra Europa-Parlamentet, aktiv bistand fra vores politiske grupper, aktiv bistand fra den tværpolitiske gruppe, der, som De ved, netop er blevet nedsat for at styrke vores venskab med det tibetanske folk. De kan regne med vores bistand, De kan regne med vores urokkelige loyalitet, så Tibet kan genfinde sin frihed i overensstemmelse med Deres forslag.
Endnu en gang tak, Deres Hellighed, for Deres besøg og Deres budskab.
(Kraftigt bifald) (Højtideligt møde hævet kl. 12.25)

