Informationsfrihed i Italien (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens redegørelse om informationsfrihed i Italien.
Viviane Reding
Hr. formand! Ytringsfrihed og informationsfrihed er grundlaget for et frit, demokratisk og pluralistisk samfund. Som tidligere journalist er dette min faste overbevisning, og det er også Den Europæiske Unions faste overbevisning. Derfor har alle EU-institutionerne - Parlamentet, Rådet og Kommissionen - undertegnet Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, hvor følgende er fastsat i artikel 11: "Enhver har ret til ytringsfrihed. Denne ret omfatter meningsfrihed og frihed til at modtage eller meddele oplysninger eller tanker uden indblanding fra offentlig myndighed og uden hensyn til landegrænser. Mediefrihed og mediernes pluralisme respekteres."
Jeg ønsker at minde om, at det i artikel 51, stk. 1, i EU's charter også er fastsat, hvor og hvornår disse grundlæggende rettigheder finder anvendelse. Jeg citerer igen: "Bestemmelserne i dette charter er rettet til Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer under iagttagelse af nærhedsprincippet samt til medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten".
Inden for EU's kompetenceområde, som vi skal respektere, har Europa-Kommissionen altid været fortaler for mediefrihed, ytringsfrihed, oplysningsfrihed og pressefrihed, uanset om det er inden for EU eller i vores eksterne relationer med tredjelande. Jeg husker især den vigtige rolle, som EU's direktiv om fjernsyn uden grænser har spillet, og som siden 1989 har sikret, at borgere i alle EU-lande frit og uden begrænsninger kan modtage udsendelser fra andre EU-lande - et EU-direktiv, der har bidraget væsentligt til den frie udveksling af oplysninger på tværs af grænserne og til et mere pluralistisk medielandskab i alle medlemsstaterne. Jeg ønsker i denne sammenhæng at takke Europa-Parlamentet for at have hjulpet Kommissionen med at udarbejde en mere moderniseret version af dette direktiv, hvorved informationsfriheden når ud over grænserne - ud over radio- og tv-udsendelser - til andre audiovisuelle tjenester, og især tjenester, der sendes over internettet.
Direktivet skal gennemføres i alle EU-medlemsstater inden udgangen af året og vil være et vigtigt bidrag til et pluralistisk landskab, også i relation til internettet. Jeg vil også gerne minde om de andre meget vigtige elementer i direktivet.
For det første er der fremme af uafhængige tv-produktioner. Direktivet indeholder et krav om, at tv-radiospredningsorganerne skal afsætte mindst 10 % af deres sendetid eller 10 % af deres programbudget til europæiske programmer, der er fremstillet af producenter, som er uafhængige af disse organer.
For det andet er det i den moderniserede version af direktivet fastsat, at journalister og nyhedsorganisationer skal have ret til at benytte korte uddrag over hele EU med henblik på korte nyhedsindslag.
For det tredje, og det er af afgørende betydning, er der en henvisning i det nye direktiv til behovet for at have uafhængige nationale tilsynsmyndigheder i forbindelse med medier. Det er en henvisning, der blev foreslået af Kommissionen, og som i sidste ende kun kunne vedtages på grund af stærk støtte fra Europa-Parlamentet. Dermed kan det moderniserede direktiv om fjernsyn uden grænser betragtes som et charter for informationsfrihed på tværs af grænserne i EU.
Jeg vil minde om endnu et vigtigt aspekt af EU's kompetenceområde, hvor denne institution kan handle og har handlet til fordel for mediapluralisme. Jeg tænker her på frekvenspolitik. Alle ved, at der ikke kan være tv-spredning uden adgang til frekvensressourcer, og det er EU's politik at sikre, at alle aktører på markedet har ikkediskriminerende adgang til frekvensressourcer. De nationale myndigheder er dermed ikke berettiget til at fastfryse konkurrencesituationen på mediemarkedet ved hjælp af frekvenstildeling til fordel for de udbydere, som allerede er aktive på markedet. De Europæiske Fællesskabers Domstol har i øvrigt bekræftet dette vigtige princip, som er et direkte resultat af friheden til at yde tjenester i dommen om Centro Europa. Kommissionen hilste dommen velkommen som et bidrag til lige konkurrencevilkår og som et vigtigt grundlag til styrkelse af mediepluralisme. Kommissionen har på dette grundlag gentagne gange truffet foranstaltninger over for medlemsstater, når forvaltningen af frekvensressourcer tilsyneladende har været i strid med dette princip.
Jeg vil som eksempel minde om overtrædelsesprocedurerne i 2006 i forbindelse med tildeling af frekvensressourcer i Italien, som min kollega, Neelie Kroes, og jeg indledte. De italienske myndigheder er på grund af denne procedure i færd med at ændre deres strategi. Resultatet af dette vil være en væsentlig åbning af markedet og en sejr for mediapluralisme. Frekvenspolitik er derfor et tydeligt eksempel på et område, hvor EU kan handle inden for sit kompetenceområde for at styrke konkurrencen for de ressourcer, som udbyderne er afhængige af, og dermed styrke mediepluralismen.
Med hensyn til den skrevne presse er EU's kompetencer betydeligt mere begrænsede. Den skrevne presse er et af de bedste eksempler på nationale eller endda regionale kompetencer, og pressens situation afspejler ofte de forskellige kulturelle traditioner i de forskellige medlemsstater. Der eksisterer derfor ingen EU-lovgivning, der er specifik for den skrevne presse, og der kan heller ikke fastlægges lovgivning, sådan som traktaterne er nu. I EU-institutionerne og især i Europa-Kommissionen har vi altid fulgt udviklingen af den skrevne presse i EU. Jeg husker, at jeg i min kapacitet som EU's kommissær for informationssamfundet og medier havde mange møder med chefredaktører fra hele Europa for at drøfte spørgsmål om mediefrihed og mediepluralisme.
Dette resulterede i juni 2009 i det europæiske charter om pressefrihed, som er udarbejdet af journalister fra hele Europa. Jeg støttede fuldt ud chartret, da jeg modtog det endelige resultat. Chartret om pressefrihed, som de europæiske journalister har taget initiativ til, bekræfter endnu en gang de fundamentale principper, der er indskrevet i de grundlæggende lovtekster som f.eks. Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Det er ligeledes en påmindelse for alle politikere inden for deres kompetenceområder om, at reel pressefrihed også kræver en stor indsats fra de offentlige myndigheder. Der skal være en vilje til at beskytte ytringsfriheden og fremme udviklingen heraf. Chartret er derfor et vigtigt skridt i bestræbelserne på at styrke disse grundlæggende værdier og rettigheder og giver journalisterne mulighed for at påberåbe sig rettighederne over for statslige og andre offentlige myndigheder, når de føler, at der lægges urimelige hindringer i vejen for deres arbejde.
Medlemmerne af Parlamentet vil opleve, at EU-institutionerne, især Kommissionen, udviser et stærkt politisk engagement over for grundlæggende rettigheder og informationsfrihed, ytringsfrihed og mediefrihed. Vi udnytter vores kompetencer til at værne om disse rettigheder og frihedsrettigheder i vores arbejde på grundlag af traktaterne, og det vil vi fortsætte med.
Jeg ønsker endvidere at nævne et andet vigtigt aspekt, nemlig det forhold, at de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i EU-politikkerne, ikke betyder, at alle anliggender i relation til grundlæggende rettigheder i en medlemsstat hører under EU's kompetenceområde. Vi må ikke glemme, at medlemsstaterne har forfatninger, mange med gamle traditioner, og at der i alle medlemsstaterne er domstole, appeldomstole og forfatningsdomstole, som sikrer at grundlæggende rettigheder respekteres og håndhæves, når de nationale myndigheder træffer foranstaltninger. Vi så et eksempel på dette så sent som i går i Italien.
Dette skyldes, at vi har en arbejdsfordeling, idet Europa ikke er en superstat, men en union, der består af 27 suveræne medlemsstater, og som fortsat skal fungere således under den nye Lissabontraktat.
Jeg ønsker derfor at opfordre Dem til ikke at gøre brug af EU-institutionerne med henblik på at løse problemer, som i henhold til vores traktater skal løses på nationalt plan. Vi skal ikke påtage os en rolle, som ikke er vores, og som heller ikke vil være det i henhold til Lissabontraktaten. Vi skal koncentrere os om effektiv anvendelse af regler, principper, rettigheder og frihedsrettigheder på områder, hvor EU er kompetent. Denne strategi kan skabe stor fremgang, og jeg har allerede nævnt flere konkrete eksempler herpå i min tale.
Jeg ønsker at nævne endnu et eksempel på, hvordan vi kan handle. Paul Rübig, medlem af Parlamentet, foreslog for nylig i et budgetændringsforslag et nyt EU-program med titlen Erasmus for journalister. Et sådant program vil i vanskelige tider for den skrevne presse gøre det muligt for journalister at arbejde i en begrænset periode med redaktioner i andre medlemsstater. Det vil endvidere give journalister mulighed for at opleve den politiske, økonomiske og sociale situation i andre medlemsstater og skrive om det. Journalisterne vil så kunne sammenligne de forskellige situationer i Europa og fremlægge disse iagttagelser for læserne, herunder situationen med hensyn til pressefriheden. Derfor ønsker jeg at opfordre Europa-Parlamentet til at være positivt indstillet over for disse forslag, som i hvert fald har støtte fra kommissæren for informationssamfundet og medier.
Joseph Daul
for PPE-Gruppen. - (FR) Hr. formand, mine damer og Herrer! Når jeg har bedt om ordet på vegne af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater), er det først og fremmest for at protestere imod den uheldige anvendelse af Europa-Parlamentet som forum til drøftelse af nationale spørgsmål. Og for at protestere imod et uretfærdigt og uærligt angreb på regeringen i en EU-medlemsstat, hvor retsstatsprincippet håndhæves lige så strengt som i resten af Europa.
Med hensyn til det første punkt ønsker jeg at henvise til Italiens præsident, som jeg allerede citerede i går, og som gav udtryk for sin holdning i sidste uge. Han udtalte, at Europa-Parlamentet ikke kan være klangbund for de politiske konflikter og kontroverser, som naturligvis opstår i medlemsstaterne og de nationale parlamenter. Han udtalte endvidere, at Europa-Parlamentet heller ikke kan være en slags appeldomstol, som skal afgøre de nationale parlamenters beslutninger eller de nationale regeringers adfærd. Jeg ønsker på ingen måde at fornærme præsident Napolitano, som er en ven, når jeg siger, at han ikke følger samme politiske linje som premierminister Berlusconi eller undertegnede eller PPE-DE-Gruppen.
(Tilråb fra hr. Schulz)
De bedes venligst respektere min ytringsfrihed, hr. Schulz! Jeg ønsker her til morgen, at der udvises respekt for ytringsfriheden og pressefriheden!
(Afbrydelse fra hr. Schulz)
Vi er helt klar over, hvem der forstyrrer. Det betyder ikke noget. Jeg er ikke irriteret,
hr. formand. Jeg ønsker blot at tale færdig. En forhandling føres ikke på denne måde.
Disse ord udtrykker imidlertid klart og tydeligt, at der skal udvises respekt for vores demokratiske institutioner, uanset om de er nationale eller europæiske. Faktum er, at forhandlingen her til morgen absolut intet har at gøre med årsagen til Europa-Parlamentets eksistens. Hvad handler den så om? Forhindres de italienske politikere i at føre forhandlinger om pressefrihed eller andre anliggender i deres nationale parlamenter? Det tror jeg ikke. Forhindres de italienske borgere i at give udtryk for deres utilfredshed med en given lov? Nej. Forhindres de italienske domstole i at håndhæve loven? Nej, som vi tydeligt har oplevet. Er EU-Domstolen ude af stand til at træffe foranstaltninger over for en italiensk lov, der ikke er i overensstemmelse med EU-traktaterne? Nej. Svaret på alle disse spørgsmål er helt klart nej.
Under disse omstændigheder er forhandlingen her i Parlamentet ikke andet end et sølle politisk og partibestemt forsøg på at genere en politisk modstander. Uanset hvad nogle af vores kolleger siger, fungerer Italien, som det forventes af et land i Europa og i overensstemmelse med retsstatsprincippet. At hævde det modsatte er at ignorere realiteterne. Der er ingen, som føres bag lyset.
Europa-Parlamentets rolle, mine damer og herrer, er ikke at være et parlament, der skal løse konflikter mellem nationale politiske rivaler. Parlamentet er ikke det rette forum til at forsøge at underminere troværdigheden hos en regering, som - vil jeg gerne tilføje - skal stå til ansvar rent politisk over for sine egne borgere. Det er derfor, vi har valg.
David-Maria Sassoli
for S&D-Gruppen. - (IT) Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer! Vi er alle påvirket af de omstændigheder, hvorunder vi lever, og De vil også være orienteret om følgende, inden De kommer til Bruxelles: Husk, at De har et stort ansvar, og at vi har et stort ansvar, for at forbedre forholdene i vores lande.
Vi ved, at vores lande vil fungere bedre, hvis Europa er stærkere og kan leve op til borgernes forventninger på en retfærdig måde. Vi er naturligvis klar over, at det er muligt, hvis vi samarbejder, hvis vi kan samle vores mest værdifulde ressourcer, vores forfatninger og de værdier, lovbestemmelser og rettigheder, som er Europas sande aktiver. Der er så mange kontroverser i Italien, men jeg ønsker at forsikre alle om, at vi taler om et særdeles demokratisk land, som har en virkelig god forfatning. Dagen i går var en meget vigtig dag for den italienske befolkning, da forfatningsdomstolen, der stod over for en forvirrende situation med anmodninger om straffrihed, endnu en gang bekræftede et enkelt og ældgammelt princip - om at alle borgere er lige for loven. Vi ved imidlertid, at selv store lande kan komme ud af kurs, at alle lande kan blande offentlige interesser sammen med private interesser. Men vi kan naturligvis ikke tillade, at medlemsstaterne bliver svage.
Der skal være garanti for retten til uafhængig information uden pres eller betingelser fra de offentlige myndigheders side, og det er et offentligt gode, et gode for alle i alle lande. Dette gode skal beskyttes helt automatisk af EU. Vi skal sørge for at fastlægge fælles regler og sætte grænser for, hvornår information ikke længere er uafhængig. Der er et presserende behov for, at EU vedtager et direktiv med retningslinjer for pluralisme og beskyttelse af et gode, som skal være tilgængeligt for alle. Fru Reding, De må aldrig glemme, at vi er et parlament og ikke et museum, hvor tingene forgår.
Mário David
(PT) Hr. formand! For tre eller fire uger siden i Portugal beordrede Prisa, en spansk virksomhed, som er en velkendt støtte af det socialistiske parti og hovedaktionær i tv-kanalen TVI, at nyhedsprogrammet Jornal Nacional de Sexta-Feira skulle nedlægges. Hr. Sassoli, jeg vil gerne spørge Dem om, hvorvidt Gruppen for Det Progressive Forbund af Socialdemokrater i Europa-Parlamentet har samme intention om at holde øje med, hvad der foregår i andre lande, eller om gruppens intention ikke er andet og mere end den politiske chikane, som vi har været vidne til her til morgen.
David-Maria Sassoli
for S&D-Gruppen. - (IT) Mange tak for Deres spørgsmål, det giver mig nemlig mulighed for at komme med en klarlæggelse. Jeg havde ikke mulighed for det under min taletid.
(Formanden anmodede medlemmerne om at give taleren mulighed for at fortsætte)
Jeg er som sagt glad for at blive stillet dette spørgsmål, da det giver mig mulighed for at understrege, at det direktiv, som vi opfordrer Kommissionen til at udarbejde, skal gælde for alle medlemsstater. Det er ikke et italiensk anliggende. Det er et europæisk anliggende. Jeg vil også nævne, at vi ønsker, at den tekst, som vi skal drøfte i Strasbourg, skal ændres. Vi ønsker, at den skal omfatte forhandlingen om pluralisme i Italien og i Europa. Mange tak for Deres spørgsmål.
Formanden
Kolleger, hvis der skal være sådan en diskussion i mødesalen, vil jeg ikke give tilladelse til spørgsmål efter proceduren med blåt kort. Det er min beslutning. Jeg beklager, men der skal være mere ro omkring spørgsmålet, ellers vil der ikke være spørgsmål med blåt kort. Jeg ønsker ingen forstyrrelser under mødet. De bedes venligst opføre Dem ordentligt.
Guy Verhofstadt
for ALDE-Gruppen. - (FR) Hr. formand! Den italienske præsident, Giorgio Napolitano, har ret, når han udtaler, at Europa-Parlamentet ikke er det rette sted at løse konflikter mellem politiske partier i medlemsstaterne eller at opponere imod beslutninger, der er truffet af nationale parlamenter. Problemet i Italien - og jeg mener, at hr. Napolitano, Italiens præsident, har helt ret - skal løses i Italien.
Imidlertid - og her har vi problemet, hr. Daul - er der ingen, som kan nægte, at der er et problem i Europa og Italien. Det problem, jeg har med Deres tale, er, at De nægter, at der overhovedet er et problem.
(Bifald)
Hr. Napolitano har ret. Jeg mener, at det er rimeligt også at fremhæve hr. Napolitanos udtalelser, men det er ikke en god idé at stå her i Parlamentet og erklære, at der ikke er et problem. Hvorfor siger jeg så det? Det gør jeg, fordi Freedom House for nylig har offentliggjort en undersøgelse, hvori verdens lande er opdelt i tre kategorier for pressefrihed: Fuld pressefrihed, begrænset pressefrihed og ingen pressefrihed. Det skal fremhæves - og det er efter min opfattelse et meget stort problem - at der er tre lande, ikke blot ét, ikke blot Italien, men også Rumænien og Bulgarien, som er inkluderet i kategorien for begrænset pressefrihed. Det er endnu mere bekymrende, da et af de grundlæggende lande i EU er blandt disse lande.
Da den Europæiske Union én gang for alle blev grundlagt for at opretholde alle vores fælles værdier om demokrati, fred og frihed, er det vores pligt at gribe ind. Hvordan? Vi skal på grundlag af vores traktater anmode Kommissionen - og jeg gentager, at dette er en anmodning, der allerede er rettet - om at udarbejde et forslag til et direktiv om sikring af mediepluralisme. Det er det, der er brug for, og det er en kompetence, som kan gennemføres med Europa-Parlamentet i henhold til traktaterne. I henhold til direktivet skal det sikres, at vores forfatningsmæssige bestemmelser om mediefrihed respekteres fuldt ud og på samme måde i alle EU-medlemsstaterne og ikke mindst i alle de pågældende lande.
Hr. formand, jeg vil også afslutningsvis lige nævne, at jeg var meget skuffet over Kommissionens redegørelse. Medlemsstaterne kan alle gøre, som de ønsker, så længe det er foreneligt med deres nationale forfatninger. Det var, hvad vi hørte fra Kommissionen. Jeg er slet ikke enig. Og jeg bliver nødt til at protestere. Der er værdier, der er frihedsrettigheder, som skal forsvares i Europa-Parlamentet, ud over nationale interesser, ud over de nationale forfatninger.
(Bifald)
Der er tale om værdier og principper, som virkelig gør Den Europæiske Union til den union, den er. Jeg ønsker derfor at opfordre Kommissionen til at revidere sit synspunkt og foreslå et direktiv om spørgsmålet om mediekoncentration hurtigst muligt og for alle landene i EU.
Cristiana Muscardini
(IT) Hr. formand! For lige at følge op på erklæringerne fra hr. Sassoli - som i Parlamentet erklærede, at den tekst, vi skal stemme om i Strasbourg, vil være ændret - er det efter min opfattelse formålsløst at drøfte en tekst, som forslagsstillerne selv allerede har erklæret, at de vil foretage ændringer til.
Formanden
Fru Muscardini, det var ikke et proceduremæssigt punkt, så jeg vil anmode om, at vi følger forretningsordenen.
Mine damer og herrer, jeg vil ikke give ordet til alle med blåt kort. Det er min ret, og vi skal videre med forhandlingen.
Judith Sargentini
Hr. formand! Mange af medlemmerne har måske forestillet sig, at jeg vil tale på italiensk, og mange ønsker måske, at dette er en italiensk forhandling, men jeg er hollænder. Jeg er hollandsk medlem af Parlamentet, og jeg er meget frustreret over, at vi behandler spørgsmålet som en intern italiensk forhandling.
Det drejer sig ikke om situationen i Italien - presset på journalister, den selvcensur, som journalister er begyndt at anvende i Italien. Faktum er, at det er en skandale for Europa. Hvordan skal vi forklare de nye medlemsstater, ansøgerlandene, at de skal have pluralistiske medier, at alle synspunkter skal høres, at der skal være en debat mellem alle farver og alle politiske partier, hvis vi ikke er villige til at fortælle Italien, at der skal strammes op, at det er forkert at presse journalister til at ændre synspunkter, og at det er forkert, at én person skal have kontrollen over både kommercielt og offentligt tv?
Hr. Verhofstadt har anmodet herom, og det vil jeg også gøre. Fru Reding, De nævnte, at Europa gør sit bedste, og at de grundlæggende rettigheder er grundlæggende, men ikke når det drejer sig om en medlemsstat, der allerede er en medlemsstat. Det kan ikke være rigtigt. Dette er et af Københavnskriterierne. Alle skal følge Københavnskriterierne.
(Bifald)
For at sikre, at det ikke er en italiensk forhandling, vil jeg også anmode om et direktiv om mediekoncentration. Europa-Parlamentet har anmodet om et direktiv to gange. Hvornår vil Kommissionen mon levere? PPE-DE-Gruppen forsøgte endda at tage denne følelsesladede forhandling af dagsordenen med det argument, at det ikke var et europæisk anliggende. Denne ophedede diskussion viser, at der foregår noget. Der er nogle, som råber, og nogle, som bliver følelsesladede - og det er positivt, da ytringsfrihed og en pluralistisk presse er essensen af vores demokrati.
I Italien får 80 % af befolkningen deres daglige information fra tv. Hvis fjernsynet ikke viser alle synspunkter, har man ingen mulighed for at danne sig sine egne meninger. Det er helt grundlæggende for demokratiet.
(Bifald)
Vi er alle veluddannede mennesker. Vi skal alle lære at håndtere forskellige sandheder og deraf danne vores egne meninger, og det har befolkningen i Italien også ret til. Befolkningen i Bulgarien og befolkningen i Nederlandene har ret til at danne deres egne meninger, og jeg vil kæmpe for denne ret. Jeg er muligvis fra Nederlandene og ikke fra Italien, men jeg er interesseret i alle Europas borgere.
At forsøge at tage forhandlingen af dagsordenen, at hævde, at det ikke kommer os ved, er noget, vi skal skamme os over. Situationen i Italien gør landet meget sårbart i forhold til demokratiet. Lad os få en debat i gang. Mediekoncentration, fru Reding.
(Bifald)
Ryszard Czarnecki
for ECR-Gruppen. - (PL) Hr. formand, fru kommissær! Det er ikke blot Italien, der er et stort og fantastisk land. Der er repræsentanter for 27 vidunderlige lande i Europa-Parlamentet - hvis jeg lige må tilføje denne bemærkning til Hr. Sassolis tale.
Det er efter min opfattelse noget af et paradoks, at jeg, en antikommunistisk aktivist, som aldrig havde forestillet mig, at jeg kunne være enig med personer med rødder i den lejr, kan være enig med den italienske præsident, som advarer imod at overføre interne konflikter til et forum som Europa-Parlamentet. Her kan man tale om dobbeltmoral. Der er visse anliggender, som interesserer nogle af de politiske grupper i Parlamentet. Disse grupper gennemtvinger drøftelser af disse anliggender inden for Europa-Parlamentet, hvorimod andre anliggender fejes ind under gulvtæppet.
Måske har der været lignende situationer i andre lande. For nylig gjorde en udøvende minister i Polen alt - med alle tilgængelige midler - for, at lederen af det statslige tv kunne beholde sin stilling. I sidste ende lykkedes det ikke, men på det pågældende tidspunkt var der ingen af de politiske grupper, som opfordrede til en drøftelse af sagen. Der har været lignende situationer i andre lande.
Hvis vi ikke ønsker at blive anklaget for at være dobbeltmoralske, skal vi behandle alle lige. Hvis der er et problem, skal vi altid tale om det på det pågældende tidspunkt. Hvis vi ikke taler om det, betyder det, at der er en eller anden politisk sammenhæng, en eller anden politisk manipulering.
Hr. Verhofstadt har stillet forslag om at pålægge visse formelle, retlige og lovgivningsmæssige løsninger for bestemte medlemsstater. Det er efter min opfattelse ikke andet end et fordækt forsøg på at indføre overdreven integration af Europa hen over hovederne på Europas borgere. Det ville rent faktisk være imod borgernes vilje, som det tydeligt blev demonstreret ved de forskellige regeringsvalg.
Den Europæiske Union er stadig et fællesskab baseret på nationer og nationalstater. Vi skal imidlertid undgå at skyde genvej og fastlægge lovgivning hen over hovederne på landenes stats- og regeringschefer.
Hr. formand, der er efter min opfattelse tale om et internt italiensk anliggende. Det er muligvis også et vanskeligt problem, men italienerne skal selv løse problemet. Det er ikke Europa-Parlamentets opgave at løse disse problemer.
Patrick Le Hyaric
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer! Pressefrihed og informationsfrihed er grundlæggende og ubestridelige rettigheder, da det indgår i den menneskelige udvikling. Som fru Reding nævnte, er disse rettigheder derudover i relation til pluralisme fastsat i artikel 10 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og i relation til ytringsfrihed i artikel 51 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
Det er på grundlag af denne europæiske lovgivning og henstillingerne fra Europarådets Parlamentariske Forsamling og OSCE om mediefrihed, at Parlamentet mener, at præsidenten for ministerrådet i Italien, præsidenten for det, der trods alt var en grundlæggende medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab, overtræder principperne for pressefrihed og pluralisme på flere måder. Han har forvandlet fælles offentlige aktiver som f.eks. information og kultur til ægte profitvarer ved at opbygge et medieimperium, der består af flere tv- og radiokanaler, medieselskaber, forsikringsselskaber og banker.
Derudover har præsidenten for ministerrådet i Italien indflydelse på ansættelsen af personer i den offentlige mediesektor. Der er næsten tale om monopol i forbindelse med information, og finansieringen heraf gør det muligt for ham at dominere, kontrollere og dirigere ikke blot hovedparten af den audiovisuelle presse og medieselskaberne, men også deres indhold, fuldstændig som det passer ham. Et informationsstyret system som dette er ikke i overensstemmelse med den grundlæggende demokratiske debat, som alene sikrer, at der er reel pressefrihed og mediepluralisme. Jeg ønsker at tilføje, at vi - eftersom den samme mand og hans familie både har den politiske magt og magten over medierne - står over for en tydelig interessekonflikt, som er uforenelig med et stort demokrati, et demokrati, der er moderne og pulserende takket være sine aktive borgere.
Derudover ønsker hr. Berlusconi at begrænse offentliggørelsen af juridiske oplysninger, han anlægger sag imod og truer journalister, som kritiserer ham, og anlægger sag imod italienske aviser som f.eks. La Repubblica, L'Unità og endda dagbladet Avvenire, der udgives af italienske biskopper. Truslerne omfatter også europæiske aviser, herunder det franske magasin Le Nouvel Observateur. I sidste ende begrænses den uafhængige skrevne presse økonomisk på to måder: af "Tremonti-dekretet" af den 6. august 2008, hvorved den offentlige støtte til uafhængige aviser mindskes, og af nedskæringer i reklamebudgetterne. Berlusconis tankepoliti retter nu opmærksomheden mod forfatningsdomstolen, dommerne, sammenslutningen af uafhængige journalister og endda det parlament, som hr. Berlusconi skaber uro omkring.
Hvis alle i Parlamentet under sådanne omstændigheder er villige til at tage affære for at forsvare det, vi kalder Den Europæiske Unions demokratiske værdier, skal vi udstede en seriøs advarsel og håndhæve den europæiske lovgivning, som De, fru kommissær, har formuleret den, og sammen med de mange tusinde italienske intellektuelle, skabere og journalister erklære, at friheden til at informere og friheden til at blive informeret skal respekteres fuldt ud i Italien og i resten af EU.
Derfor foreslår jeg Parlamentet at oprette et europæisk observatorium om mediefrihed og pluralisme. Observatoriet skal overvåge, at princippet om adskillelse af den politiske magt og mediernes magt respekteres i hele EU, at der gennemføres et loft for maksimal mediekoncentration, og at journalisternes ret til at informere og uafhængige avisers offentliggørelsesrettigheder overholdes.
Det vil kæde Parlamentet sammen med nationale parlamenter, redaktører og producere, journalistforbund, læsere og tv-seere. Observatoriet kan udarbejde et direktivforslag med henblik på bekæmpelse af koncentration og til fordel for pluralisme. Det vil være én måde, hr. formand, hvorpå man kan holde demokratiet i hævd i Europa.
Francesco Enrico Speroni
Hr. formand! EU er et område med frihed og demokrati. Italien er ingen undtagelse, selv når det drejer sig om information. Hvis ikke det er tilstrækkeligt at tænke på de talløse publikationer, der sælges i kioskerne, eller det brede udvalg af tv-kanaler, herunder lokale kanaler, behøver man blot at læse rapporterne fra uafhængige organer som f.eks. Pavia Monitoring Unit, der viser, at oppositionen har 60 % af sendetiden i offentlige nyhedsudsendelser i tv og 49 % af sendetiden i Mediaset-netværkene. I denne sammenhæng skal man også tage i betragtning, at kun syv ud af 455 afgørelser fra Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg om informationsfrihed vedrører Italien, sammenlignet med 29 for Frankrigs vedkommende og 28 for Det Forenede Kongeriges vedkommende.
Når det hævdes, at medierne vil blive påvirket af den omstændighed, at den italienske premierminister under udøvelse af sin forfatningssikrede ret som borger har anlagt sag imod nogle af medierne, er det i denne sammenhæng vigtigt at anerkende, at retsvæsenet i Italien - fra førsteinstansrettens kendelser til de endelige og definitive afgørelser - helt sikkert ikke lader sig påvirke af en regeringsleder, til tider forholder det sig nærmest modsat.
Ytringsfrihed er garanteret i Italien. Den, der hævder noget andet, skal have modet til ikke blot at fremlægge generelle beslutningsforslag ud fra et rent politisk perspektiv, men også til at indlede den procedure, hvortil der henvises i traktatens artikel 7, og hvori det er fastsat, at der skal være dokumenterede beviser for det pågældende forhold - i denne sammenhæng ikkeeksisterende forhold.
Hans-Peter Martin
(DE) Hr. formand! Der er brug for en revolution i relation til demokratiet. Hr. formand, mon De overhovedet ville sidde her i dag, hvis italienske forhold i den vestlige del af Europa i 1970'erne og 1980'erne havde banet vejen for Berlusconi-tilstande? Det, vi alle er ved at indse, er imidlertid, at det ikke kun er Italien, som har et problem, men at der er ved at opstå Berlusconi-tilstande i Europa, og at det er meget farligt.
Som medlem af konventet til udarbejdelse af EU's charter om grundlæggende rettigheder var jeg vidne til den hårde kamp, som blev udkæmpet omkring dette vigtige spørgsmål om mediekoncentration. På grund af modstand fra visse kræfter lykkedes det ikke på det pågældende tidspunkt at opnå fremskridt. Næsten 10 år senere betaler vi prisen. Det er en meget farlig udvikling. Hvis jeg blot betragter situationen i et enkelt land, hvor jeg har arbejdet i mange år, hvad skete der så med det demokrati, som Spiegel en gang kaldte "assault gun of democracy", under de nye økonomiske forhold i erhvervslivet? Og hvorfor har vi ikke under disse omstændigheder, hvor der virkelig er brug for EU på dette uhyre vigtige område for presse- og ytringsfrihed, opnået de fremskridt, som europæerne har ventet på, og for hvilke fremskridt nogle har startet revolutioner? Hvor er direktivet? Fru Reding, hvad er De bange for? Hvilke kræfter er på spil her? Kaldes disse kræfter Murdoch eller noget andet?
I forbindelse med offentlige tv-kanaler er det herfra, at 62 % af befolkningen i Østrig modtager deres information. Hvem kontrollerer så det? Det er næsten udelukkende de regerende politiske partier. Når jeg ser på regeringen i Tyskland, kan jeg se, at også dér er det de forkerte personer, som sidder ved roret. Vi har brug for pressefrihed - og ikke blot i Italien!
Mario Mauro
(PL) Hr. formand! Fjernsynsbilleder af den tomme mødesal vil være det bedste bevis på de kunstgreb og det hykleri, der omgærder dagens forhandling. Faktisk havde vi en forhandling i Parlamentet i 2004 om informationsfrihed i Italien. Vi vedtog en beslutning, hvori forslagsstillerne selv erklærede, at de var stærkt bekymrede over situationen i Italien. Der var en konservativ regering, og der var en premierminister: Silvio Berlusconi. Efter venstrefløjens sejr i 2006 forsvandt problemet mirakuløst. Der var ikke flere dramatiske forhandlinger inden for Europa-Parlamentet, ikke flere internationale advarsler og ikke flere underskriftsindsamlinger, som champagnesocialisterne holder så meget af.
Men pludselig - efter endnu en valgsejr for hr. Berlusconi - er pressefriheden på magisk vis i fare endnu en gang. Kort sagt er den frie presse i fare under en højrefløjsregering, hvorimod der ikke er problemer under en venstrefløjsregering. Det er imidlertid en skam, at procentdelen af civile sager og straffesager imod journalister i Italien fra venstrefløjen, f.eks. Massimo D'Alema og Romano Prodi, er højere end nogensinde. Sådanne personer står for op imod 68 % af disse sager.
Jeg kan ikke lade være med at tænke på, om det overhovedet er muligt at kompromittere pressefriheden på grund af en enkelt anmodning om retfærdighed fra hr. Berlusconi. Måske forklares det bedre i et interview med hr. Cohn-Bendit, som jeg ønsker at gengive. Han udtalte under interviewet, at det var absurd at sammenligne hr. Berlusconi med en diktator. Han udtalte, at der ikke er fængsler for systemkritikere, og at Berlusconi har flertallets støtte, og at midter- og venstrefløjen ganske enkelt har tabt. Oppositionen har ganske enkelt tabt.
Det er en meget alvorlig ydmygelse for vores elskede Italien at være emne for en surrealistisk og latterlig forhandling med en håndfuld professionelle informationsforvanskere. Denne ydmygelse vil koste dyrt, da disse grupper endnu en gang vil miste støtten fra de italienske borgere, der vil give hr. Berlusconi endnu flere stemmer end i dag, ikke mindst fordi de tror på, at han yder en stor indsats for Italien. De, mine damer og herrer, synes på den anden side at være enige om - fast besluttet på - at ødelægge Italiens omdømme. Men måske vil skaden være endnu større for Europa end for Italien. Det, De tilbyder offentligheden, er nemlig en karikatur af Europa, hvor De bilder Dem selv ind, at De tildeler populære mandater, ikke med det formål at opretholde borgernes rettigheder, men for at vende realiteterne på hovedet på en stalinistisk måde, som i dag paradoksalt nok er karakteristisk for eksponenter for den gruppe, der kalder sig selv liberal.
Benægt det, hvis De kan - mine damer og herrer fra Antonio Di Pietros parti - at De er kommunister. Deres historie følger Dem og er historien om grupper, der aldrig er holdt op med at benytte sig af løgne som en måde at stemple deres politiske modstandere som farlige. Imidlertid er den virkelige trussel imod demokratiet de grupper, der ønsker at fratage os vores fremtid ved at nægte at acceptere resultaterne af frie valg og ved at mane spøgelser frem.
Vi vil ikke opgive fremtiden. Vi vil derfor i denne valgperiode kæmpe for at undgå, at det europæiske projekt, som vi tror så stærkt på, skal blive fordrejet af forvekslingen mellem ytringsfrihed og vildledning og mellem retfærdighed og manipulering med magt. De såkaldt liberale skal vide dette: De vil ikke svække vores beslutning om at bidrage til vores fælles bedste...
(Formanden afbrød taleren)
Martin Schulz
(DE) Hr. formand! Jeg vil gerne spørge hr. Mauro om noget. Som forberedelse til denne forhandling har jeg talt med ham et antal gange. Han var på mit kontor i går, og vi har et virkelig fint samarbejde.
Derfor føler jeg mig i stand til at stille følgende spørgsmål, uden at der kommer en flodbølge af følelser. Kan De forestille Dem, at grunden til den komplekse debat i Italien er, at Italien, så vidt jeg ved, er den eneste demokratiske stat, hvor den største medieoperatør også er regeringschef? Kunne det tænkes, at det netop er på grund af denne interessekombination, vi har denne forhandling?
(Bifald)
Mario Mauro
(IT) Hr. formand! Jeg er hr. Schulz meget taknemmelig. Jeg vil gerne understrege, at hvis der er en forhandling, som vi ikke blot ikke vil undgå, men som vi med glæde vil deltage i, så vi også kan drøfte den rolle, f.eks. hr. Murdoch spiller, er det forhandlingen om mediekoncentration i Europa. Og frem for alt ønsker vi naturligvis at sikre, at denne forhandling ikke bruges til med overlæg at angribe ét land.
Jeg skal naturligvis understrege, at jeg beredvilligt har svaret hr. Schulz, fordi jeg anser ham for at være Silvio Berlusconis vigtigste politiske opfindelse.
Claude Moraes
Hr. formand! Som Martin Schulz lige har udtrykt det set med Socialdemokraternes Gruppes øjne, er dette en forhandling, som ikke kun drejer sig om Italien. Heller ikke jeg er nogen italiensk taler. Vores gruppe føler, at mediepluralisme ikke blot er et italiensk anliggende. Det berører alle medlemsstaterne, og alle medlemsstaterne i EU bør garantere disse principper for mediepluralisme.
Parlamentet har igennem lang tid bedt Kommissionen om at gøre noget for at garantere mediepluralisme. Kommissionen er forpligtet til at tilvejebringe en tretrinstilgang til definition af pluralismeindikatorer, og tilgangen omfatter et arbejdsdokument, en uafhængig undersøgelse og en meddelelse.
Kommissær Reding har ikke nævnt, at to af disse trin allerede er gennemført. I vores gruppe venter vi utålmodigt på det tredje trin, en meddelelse om pluralisme, og på et sæt lovgivningsforanstaltninger, der kan bidrage til at garantere dette princip i hele Unionen - i hele Unionen og ikke kun i Italien. Vores synspunkt er faktisk baseret på, at EU har været ikke blot en økonomisk og monetær union eller en løs koalition af medlemsstater, men også en samling værdier. Det er utrolig vigtigt at gentage dette synspunkt her under forhandlingen.
En af disse rettigheder - informationsfriheden, som i EU's charter er defineret som retten til at formidle og modtage informationer uden indblanding fra offentlige myndigheder - er afgørende. For Italien og den særlige holdning, som David Sassoli fra min gruppe har udtrykt, er dette et reelt problem. Men problemet i bredere forstand for EU er en udfordring for vores gruppe, for alle dens medlemmer, også medlemmerne fra Italien. Situationen er uden fortilfælde i Italien, men den kan måske blive farlig for hele EU, og det er vores gruppes synspunkt.
Sonia Alfano
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne begynde med at henvende mig til kommissæren, som hævdede, at det ikke er Parlamentets opgave at løse visse problemer. Imidlertid vil jeg gerne påpege, at det er Parlamentets opgave at sikre, at traktaten og medlemsstaternes forfatninger respekteres. For nogle få måneder siden tilkendegav den italienske justitsminister, at han havde udvirket en omgående lukning af nogle dele af YouTube og internettet. Jeg vil gerne påpege, at den slags kun sker i Kina. I henhold til artikel 21 i den italienske forfatning må pressen ikke udsættes for bemyndigelse eller censur.
Som andre medlemmer allerede har bekræftet, er Italien det eneste land, hvor regeringschefen har monopol på offentlige og nu også private tv-kanaler, og hvor man desværre er ved at vedtage en lov, som gør, at journalister faktisk vil blive forhindret i at offentliggøre selv retsrapporter. Dette sker, fordi italienerne, hvis rapporterne blev offentliggjort, sandsynligvis ville få noget at vide om hr. Berlusconis andel i 1992-massakrerne, mafiamassakrer, hvorunder Giovanni Falcone og Paolo Borsellino døde.
(Formanden kaldte til orden)
Hr. formand! Jeg vil gerne bede Dem sikre, at der er ro og orden i Parlamentet, da vi ikke er på en markedsplads.
Indrek Tarand
(EN) Hr. formand! Efter min mening kan pressefriheden i et land kun bedømmes ordentligt, hvis man overvejer alle sider af sagen. Det bør omfatte en grundig analyse af markederne, herunder reklamemarkederne, og af befolkningens vaner, som f.eks. den tid, der gennemsnitligt bliver brugt på at se tv, distribution af trykte medier og læsefærdighedsniveauer osv. Ved at sammenligne Italien med mange andre medlemsstater, hvad disse faktorer angår, ville vi finde visse bemærkelsesværdige forskelle. Så længe disse iøjnefaldende forskelle, f.eks. koncentrationen af medieejerskab og partipolitisk magt over offentlige medier, ikke diskuteres åbent, vil det italienske mønster på snigende vis overbevise mange mennesker.
Jeg kunne tænke mig at sammenligne det med en virus - ikke farlig nok til at slå bæreren ihjel, men den svækker ham afgjort og har potentiale til at smitte andre. De tilstedeværende parlamentsmedlemmer bør vide, at i Estland har et centrumvenstre-parti hensynsløst fulgt den aktuelle italienske model og koncentreret alle offentlige og private ressourcer under partiets kommando, mens man har spredt ensidige budskaber overalt i hovedstaden Tallinn. Jeg ville ikke have noget imod en EU-drøftelse også af dette spørgsmål her.
Til forskel fra PPE-DE-Gruppen mener jeg derfor, at det er på tide at drøfte pressefrihed og vedtage en beslutning. Den deraf følgende beslutning skal ikke betragtes som en slags afgørelse af mellemværender mellem politiske partier i en eller anden medlemsstat, men skal snarere ses som en lejlighed til at fremme de værdier, vores Union er grundlagt på.
Potito Salatto
(IT) Hr. formand! Jeg har nu holdt mit kort op tre gange, og De har ikke givet mig taletid, selv om De har givet hr. Schulz taletid.
Derfor vil jeg nu rette mit spørgsmål til taleren og alle dem, som har fået taletid, uanset deres politiske gruppe: Har de forespurgt, om centrumvenstre-regeringerne nogen sinde har udstedt en lov, med hvilken man kunne forhindre, at massemedier koncentreres på premierminister Berlusconis hænder?
Indrek Tarand
(EN) Hr. formand! Det er et interessant spørgsmål, som kræver en historisk undersøgelse: Har centrumvenstre-regeringerne gjort noget her? I min tale påpegede jeg, at centrumvenstre-partiet gør det samme som hr. Berlusconi i Italien, så forhandlingen handler om Europa, om ytringsfrihed og om trusler mod ytringsfriheden fra begge sider - venstre og højre. Det er min holdning.
Formanden
Jeg vil gerne meddele hr. Salatto, at jeg desværre ikke kan give taletid til alle, der ønsker at stille et spørgsmål ved at vise det blå kort. Det ville få forhandlingen til at overskride tidsplanen. Jeg beklager meget.
Oreste Rossi
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! I formiddag har jeg virkelig hørt alt muligt blive kastet i hovedet på den italienske premierminister, undtagen at han takket være sine dynamiske aktiviteter skaffer job til titusinder af mennesker. De må undskylde mig, hvis dét er uvæsentligt i tider som disse.
De, som hævder, at der ikke er informationsfrihed eller -pluralisme i Italien, lyver, og de ved det. Jeg opfordrer Dem - ikke kun italienerne blandt Dem, men også de andre - til at undersøge de artikler, der er offentliggjort i en hvilken som helst måned i 2009 i de tre største, nationale aviser, Il Corriere, La Stampa og La Repubblica. Så vil De kunne se, at afhængig af måned er 60-70 % af disse artikler imod både flertalsregeringen og de ministre, der sidder i regeringen.
Andelen af artikler, der i måneden efter vedtagelsen af sikkerhedspakken var negative over for regeringen og i dette tilfælde minister Maroni, steg til 80 %. Hvad tv angår, opfordrer jeg Dem til at se de programmer, der er lavet af Giovanni Floris, Michele Santoro og Fabio Fazio. Først da vil De kunne stemme om dette beslutningsforslag.
Frank Vanhecke
(NL) Hr. formand! Jeg kan se, at jeg heldigvis ikke er den eneste, som i høj grad sætter spørgsmålstegn ved dette temmelig absurde initiativ, hvis formål tilsyneladende er at mærke Italien som et land, hvor informationsfriheden grundlæggende er truet. Socialdemokraterne har tydeligvis en del problemer med, at der er mindst én EU-medlemsstat, hvor den politisk korrekte venstrefløj endnu ikke kontrollerer alle aviser og alle medier. Sammenlignet med mange andre EU-lande er Berlusconis Italien - og jeg vælger mine ord med omhu, for jeg har ikke noget med manden at gøre - et forbillede på frihed, ytringsfrihed og spredning i pressen.
Vores kollega, hr. Verhofstadt, som lige har igangsat et nådesløst angreb på hr. Berlusconi her i Parlamentet, er berømt eller rettere berygtet i sit eget land - mit land - for sine trusler og sin personlige indgriben, da journalister for ganske nylig kritiserede hans regering. Han er nok den person, der mindst af alle burde tale om dette. Det, jeg gerne ville have set fra Kommissionens side, var et initiativ til genindførelse af ytrings- og informationsfriheden i alle EU-medlemsstater, hvor den end reelt er truet på grund af en frihedsdræbende lovgivning og ofte under påskud af angiveligt at bekæmpe racisme. Eller hvad med et Kommissions-initiativ, når det f.eks. som for nylig sker, at en nederlandsk politiker ikke en gang kan få indrejsetilladelse til en anden EU-medlemsstat, Storbritannien. Jeg kunne også nævne et ganske nyt eksempel i mit eget land, hvor mit parti, Vlaams Belang, der er det næststørste parti i Flandern, udsættes for diskrimination fra den skatteyderfinansierede offentlige tv-station. Belgiens øverste retsinstans, statsrådet, beskrev for nylig denne diskrimination som en vildledning af vælgerne. Det er sandt, at der er mange problemer med informationsfriheden i EU, men de findes bestemt ikke kun i Berlusconis Italien.
Manfred Weber
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! I lyset af hr. Mauros overbevisende tale har selv hr. Schulz pludselig indrømmet, at det ville være godt, om vi nu taler om EU som helhed.
Desværre er overskriften på dagens forhandling Italien. Jeg kan sagtens forstå, hvorfor mange iblandt Dem ikke er interesseret i at tale om EU som helhed. Hvis jeg f.eks. kiggede på de tyske socialdemokraters medieinteresser, ville jeg se, at de ejer 90 % af avisen Frankfurter Rundschau, og at det tyske socialdemokratiske parti (SPD) ejer 57 % af avisen Neue Westfälische og har en aktiepost i mediekoncernen WAZ. Den største indtægtskilde for SPD i dag er dets medieinteresser. Jeg kan derfor sagtens forstå, hvorfor mange iblandt Dem ikke er interesseret i at tale om ejerskab i andre tilfælde, men i stedet kun ønsker at drøfte Italien.
Denne forhandling løber ud i sandet på grund af situationen i Italien og de positive udtalelser, vi hører. Som De kan høre, er jeg ikke italiener, men det mest overbevisende argument, jeg kan komme på, er spørgsmålet om, hvad der var galt mellem 2006 og 2008, hvor Italien havde en venstrefløjsregering, og hvor alt dengang selvfølgelig - som hr. Mauro har påpeget - var fint og flot. Ingen lovforslag blev fremsat af den daværende regering for langt om længe at gøre en ende på mediekoncentrationen, selv om der var magt til det.
I dag, hvor de konservative partier i Italien igen har et klart flertal, er der pludselig problemer igen. Denne forhandling må ikke give efter for uærlighed. Så længe socialdemokraterne, venstrefløjen her i Parlamentet, ikke længere har argumenter, de kan bruge til at trænge os op i en krog, fortsætter jeg glad og gerne denne forhandling!
Juan Fernando López Aguilar
(ES) Hr. formand, fru Reding! Der kan kun være ét formål med denne forhandling, nemlig at sende et kraftfuldt, politisk budskab til fordel for ytringsfriheden og kvalitetssikringen heraf, dvs. informationspluralisme. Det er også vigtigt at sende budskabet via Europa, på europæisk niveau.
Jeg er enig med dem, der har understreget, at ytringsfriheden og informationspluralismen er det europæiske projekts støttepiller, som aldrig vil blive erobret eller bekræftet for altid. Tværtimod er de konstant truet, og truslerne kommer ikke kun fra politisk hold, dvs. de er ikke kun af autoritær eller populistisk karakter. Truslerne består heller ikke kun i, at man rent politisk viger tilbage fra eller fornægter frihed og pluralisme, de kommer også fra markedet, fra markedskoncentrationer, -skævvridninger og -misbrug.
Jeg mener derfor, at denne forhandling ikke kun drejer sig om ét land, men at den har en europæisk dimension, fordi det er på europæisk niveau, der sker en ændring af demokratiet.
Mens demokratiet var repræsentativt, da det almindelige valg blev indført, og alle blev stillet lige - én person, én stemme - har vi ikke alle lige vilkår på kommunikationsmarkedet, fordi vi ikke alle har lige adgang til radiodiskussioner, tv-debatter, avisspalter og redaktionelle kommentarer i kommunikationsmedierne. Vi kan derfor ikke alle deltage på lige fod i opbygningen af de sociale rammer, som ikke desto mindre på demokratisk vis tilhører os alle i lige høj grad i hele Europa.
Derfor er denne forhandling vigtig, så De erindres om, at Kommissionen i år, i 2009, forpligtede sig til at forelægge en meddelelse for Parlamentet for at vurdere eventuelle trusler i hele Europa mod ytringsfriheden og informationspluralismen samt for at gøre opmærksom på vigtigheden af at udarbejde et direktiv, der kan garantere informationspluralisme med hensyn til de nye teknologier og især på tv-området.
Det er meget vigtigt, at denne forhandling finder sted i Europa, eftersom det står klart, at der er mange lande i EU, som ikke kan håndtere denne forhandling selv med garanti for, at den vil blive gennemført ordentligt.
Med vores arbejde i Europa-Parlamentet og på europæisk plan vil vi sende et stærkt budskab om forpligtelse til at sørge for, at ytringsfriheden forbliver og overlever inden for informationspluralismen i det 21. århundrede.
Gianni Vattimo
(IT) Fru formand! Jeg skal prøve at gøre det kort. Italien er i sandhed en mester i frihed, endog i tøjlesløshed - så at sige - hvilket man kan udlede af at læse landets aviser, som hr. Berlusconi ønsker at lukke munden på, som han sagsøger, fordi de bl.a. afslører hans personlige forhold, hvorigennem han også vælger politiske kandidater. Hans kvinder, som besøger ham, betales enten med penge eller med løfter om, at de kan opstille til et embede. Landet ligget således, at hr. Berlusconi kontrollerer de italienske medier.
Det er rigtigt, at der - endnu - ikke er love mod pressefrihed. Hr. Berlusconi er ved at indføre dem. For nylig afskaffede vi Alfano-loven, som var opfundet af hr. Berlusconi for at beskytte ham selv mod domstolene og alle de sagsanlæg, der er på vej. Det er således den situation, vi befinder os i. Er det rigtigt at bede Europa om at tage sig af dette problem? Afgjort ja, for i Italien tager vi os ikke af det. Vi beder Europa om at gribe ind af humanitære grunde for at løse problemet med pressefriheden i Italien. Det er, hvad vi ønsker, De skal gøre, og vi mener, det også er vigtigt for Europa, hvis vi ikke ønsker, at virussen spredes alt for hurtigt også her.
Mario Borghezio
(IT) Fru formand! Dette har ikke været nogen ophidsende dag for Parlamentet. Den har været spildt på en formålsløs forhandling, når vi alle ved, at der ikke er noget land i Europa med mere ytrings- og informationsfrihed end vores.
Da venstrefløjen regerede Italien, og et parti som mit havde adgang til 0,1 % af sendetiden i tv-nyhedsudsendelserne, på trods af at det var repræsenteret i det italienske parlament, senatet og Europa-Parlamentet, sønderrev De, hr. Sassoli - som arbejdede i disse tv-nyhedsprogrammer - imidlertid ikke deres klæder, De demonstrerede ikke på gaderne, og De opgav slet ikke Deres meget gode løn fra RAI.
De pressefrihedens forsvarere mod censur! Vi lyttede til belgierne, men nyder partiet Vlaams Belang i Belgien denne pressefrihed, denne informationsbredde, eller bliver det censureret, som vi selv blev det? I Italien blev selv den gode hr. Pannella censureret, og de tav alle - også De på venstrefløjen. Han blev nødt til at gå i sultestrejke. Sikke flotte frihedsforkæmpere! Et journalisternes Sovjetunionen. Hvilken frihed giver den italienske pressesammenslutning minoriteter? De skal forholde sig tavse, de får ingen spalteplads eller sendetid. Hvilke flotte frihedsforkæmpere!
Jeg beklager, men De af Dem, der er modige nok, skulle tage at lænke Dem selv til hinanden og demonstrere i Beijing, Cuba og Teheran, hvor folk dør for pressefriheden! Skam Dem, kujoner! Tag til Teheran, tag til Teheran, kujoner, kujoner, kujoner, kujoner! Længe leve friheden, længe leve vores frie og demokratiske land...
(Formanden afbrød taleren)
Carlo Casini
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne begrunde en tilsyneladende dobbelttydig følelse, jeg har efter denne første del af forhandlingen, for jeg kan fuldt ud tilslutte mig de ord, min formand, hr. Daul, har udtalt, men jeg kan også tilslutte mig hr. Sassolis ord, og han burde retfærdigvis være en af mine politiske modstandere.
Lad mig forklare det bedre. Er jeg skizofren, fordi jeg har så modsatrettede følelser, eller forsøger jeg uden grund at forlige den kendsgerning, at jeg i Italien sidder hos oppositionen, med at jeg her sidder i Folkepartiets Gruppe, ved siden af Gruppen for Frihed? Jeg synes, jeg kan besvare det ved at fremhæve en åbenlys kontrast mellem omfang og betydning af spørgsmålet om informationsfrihed, som er et meget vigtigt spørgsmål. Hvis Montesquieu havde levet i dag, ville han ikke kun have talt om den lovgivende, udøvende og dømmende magt, men også om andre magter, og han ville have sat den fjerde magt, pressen, på førstepladsen, fordi den repræsenterer et spørgsmål om frihed, om kamp mod mentalt slaveri og om demokrati.
På den anden side var det hr. Berlusconis sagsanlæg, der fik bægeret til at flyde over efter måneders barbarisering af hele den italienske presse på - indrømmet - både højre- og venstrefløj. Kvaliteten i den italienske presse har været ringe i månedsvis, fordi det politiske niveau virkelig har nået et lavpunkt. Bær venligst over med mig, for jeg var kriminaldommer i fire år i femte kriminalafdeling i Kassationsretten, hvor vi dømte i injuriesager. Derfor ved jeg, at hr. Mauro har ret. Jeg så mange af disse injuriesager, og ingen protesterede. Borgerne har også ret til at forsvare sig selv i sådanne situationer.
Jeg håber derfor, at vi med et ægte forsøg på at forlige tilsyneladende modsatrettede synspunkter faktisk kan finde frem til en ny og bedre måde at håndtere spørgsmålet på for hele Europa og ikke kun Italien.
Gianluca Susta
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Folk, som forsøger at kalde alle for antiitalienere, samfundsomstyrtere og kommunister, der kræver et sæt regler for kommunikation og informationsfrihed karakteriseret ved respekt for pluralisme og klar adskillelse mellem formuerne hos dem, der påtager sig et vigtigt, institutionelt ansvar, og den rigdom, de får fra foretagsomme aktiviteter på forlags- og informationsområdet, gør en alvorlig fejl, som ikke må tilgives, undskyldes eller tillades her i Europa.
Ikke en eneste gang i vores taler har vi nævnt den italienske premierminister. Vi kunne have refereret til det antal aviser, han ejer, nemlig 150 i Italien, samt ca. 40 tv-kanaler. Det er imidlertid ikke problemet. Problemet er, at informationspluralisme - og pluralisme i informationerne - er hjørnestenen i ethvert frit demokrati og skal anvendes som forsvar mod enhver monopolistisk og oligopolistisk filosofi og mod interessekonflikter.
De enkelte stater har selvbestemmelsesret, og det er igen blevet bekræftet, at EU ikke er en superstat, men, kommissær Reding, det må ikke få os til at glemme, at EU også har et charter om grundlæggende rettigheder, hvorfra der udgår et lovgivningssystem, som medlemsstaterne ikke kan ignorere. De ved, at med hensyn til netop disse spørgsmål har Domstolen mange gange - hvad Italien angår, ikke med hensyn til spørgsmål, der vedrører systemet, hr. Speroni - afsagt domme, som stadig mangler at blive eksekveret.
Globaliseringen af markederne og den stadigt stigende anvendelse af radiobølgerne gør det påkrævet med en mere målrettet EU-lovgivning til regulering af dette følsomme anliggende, som har så stærk en indflydelse på den offentlige mening og derfor også på princippet om folkesuverænitet - som understøtter EU og ikke kun Italien - samt på, hvordan dette princip udøves.
Det burde ikke længere være muligt for nogen at påberåbe sig folkeflertallets urørlige rettigheder til at retfærdiggøre trusler mod pressefriheden i det, der indtil for nylig var et ulige forhold mellem sagsøger og sagsøgte - hvad enten det er i Italien eller i Portugal, som vi blev mindet om tidligere - for det underminerer grundlaget for de regler for sameksistens, som Unionen er baseret på. Derfor er der et presserende behov for et direktiv mod koncentrationer på informationsområdet. Direktivet skal fastlægge regler for aktiviteter hos dem, som er involveret i politik og samtidig kontrollerer meget væsentlige medier.
Sylvie Goulard
(FR) Fru formand! Jeg vil gerne hurtigt påpege, at emnet for denne forhandling - og det har fru Redings og hr. Dauls taler tydeligt vist - er vores forestilling om Europa. Vi sigter ikke mod en medlemsstat. Det er et spørgsmål om at vide, om vi anvender traktaterne, om vi anvender den europæiske menneskerettighedskonvention, der blev underskrevet i Rom i 1950, og om vi anvender artikel 6 i traktaten.
Hr. Daul, når De citerer hr. Napolitano, så citér ham fuldt ud. Italiens præsident påpegede, at der findes retsmidler, og nævnte i sin tale artikel 7 i traktaterne. Med denne artikel kan vi dag på lovlig vis og uden sindsbevægelse håndtere spørgsmålet om risiko for krænkelse af menneskerettighederne i en medlemsstat - Italien i dag, et andet land i morgen.
Det sidste meget vigtige punkt er, at i hvert land i verden gemmer diktatorer og mennesker, som ønsker at underminere menneskerettighederne, sig bag begrebet suverænitet. For mig er Europa kontinentet for menneskerettighedernes universelle karakter. Hvis vi undlader at indrømme, at vi, der sidder i det samme Parlament, har ret og pligt til at se, hvad der sker i en af medlemsstaterne, hvordan kan vi så fortælle diktaturer i fjerne lande, at vi forsvarer en universel opfattelse, som er så umådelig vigtig for forsvaret af især kvinders rettigheder?
Fiorello Provera
(IT) Fru formand! Det er mærkeligt, at vi, når vi taler her i Parlamentet om ytringsfrihed i Italien, konsekvent overskrider taletiden og dermed indirekte censurerer den næste taler. Jeg vil derfor forsøge strengt at overholde den taletid, jeg har fået tildelt.
Jeg må sige, at jeg ville anse det for langt mere betimeligt at føre denne forhandling i det italienske parlament frem for i Parlamentet i Bruxelles, medmindre det - som nogen allerede har anført - var vores hensigt at forhandle om pressefrihed generelt, dvs. inden for rammerne af det europæiske kontinent. Hvis vi ser bort fra holdningerne, mener jeg imidlertid, at det er værd at nævne nogle oplysninger, som hr. Speroni allerede tidligere har præsenteret, og som vi bør tænke over.
Jeg kan bekræfte, at af 455 domme afsagt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol for krænkelse af artikel 10 om ytringsfrihed vedrører 29 Frankrig, 28 Storbritannien, 15 Grækenland, 10 Rumænien, 8 Polen og kun 7 Italien. Jeg vil gerne bede Dem tænke over disse oplysninger.
Simon Busuttil
(MT) Fru formand! Jeg fortænker ikke nogen, der følger denne forhandling, i at tro, at dette ikke er Europa-Parlamentet, men det italienske parlament. Dog er det ikke det italienske parlament, og derfor er det ikke det rigtige sted at føre disse i alt væsentligt nationalpolitiske forhandlinger. Vi er alle klar over den italienske premierministers farverige karakter. Det er imidlertid ikke spørgsmålet her. Spørgsmålet er, om vi som EU-institution har kompetence til at træffe beslutninger i disse anliggender. Svaret herpå er klart. Kommissær Reding gav os det i dag, da hun sagde, at disse spørgsmål ikke hører ind under EU's kompetenceområde, og at vi ikke kan påtage os en rolle, som vi ikke har ret til at påtage os.
Da dette spørgsmål ikke hører ind under vores kompetenceområde, skal drøftelser af og beslutninger om det derfor ske på nationalt niveau. Hvis vi påtager os beføjelser, som vi ikke har, og hvis vi blander os i spørgsmål, der ikke hører ind under vores kompetenceområde, kommer vi til at underminere snarere end at styrke vores berettigelse. Vi ville i så fald underminere den institution, vi repræsenterer, og udvide snarere end mindske afstanden mellem os og vores borgere. Hvis vi ønsker at vinde vores borgeres respekt, må vi begynde med at respektere grænserne for vores kompetencer.
Maria Badia i Cutchet
(ES) Fru formand! EU har en forpligtelse til at garantere mediepluralisme. Forhandlingen om pressefrihed vedrører pluralismen i ejerskabet af kommunikationsmedier, deres struktur og procedurer for udnævnelse af ledere, forbindelser mellem politik, forretningsverdenen og medierne selv samt adgang for borgerne til forskellige holdninger. Jeg tror, De vil være enig med mig i, at mediesituationen i Italien, som er det spørgsmål, der optager os i dag, ikke lever op til de grundlæggende regler, der er nødvendige for at garantere pressefriheden i landet.
Vi beder derfor Kommissionen om at reagere på de anmodninger, Parlamentet har fremsat i de seneste år, og fremkomme med en definition på specifikke kriterier til vurdering af eventuelle krænkelser af disse rettigheder og frihedsrettigheder i hver enkelt medlemsstat.
Vores mål, som der ikke skal herske nogen tvivl om, er at beskytte borgernes ret til at modtage informationer af forskellig art, lige som journalister har ret til at rapportere frit, for som demonstranterne sagde sidste lørdag, giver information os mere frihed.
Sarah Ludford
(EN) Fru formand! Det er bestemt ikke tilfældigt, at de konservative i Storbritannien i sidste uge fik støtte fra Rupert Murdoch, og at de i går stemte for at undertrykke denne forhandling om pressefrihed. Hvor de nye, tidligere kommunistiske medlemsstater har gjort store fremskridt i retning af en fri presse, ville den mediedominans, som Silvio Berlusconi udøver, have gjort Erich Honecker grøn af misundelse.
Men de trusler, den intimidering og de overgreb, som Berlusconi udsætter ikke kun pressen, men også præsidenten og dommerne for, har en langt større rækkevidde end den rent nationale. Det er et stort problem i Europa. Kommissær Reding sagde mærkværdigvis, at vi ikke bør anvende EU-institutionerne til at løse nationale problemer. Hvorfor har vi da EU-traktater og -love, herunder dem om kravet om grundlæggende rettigheder og retsstatsprincippet?
EU har faktisk en klar retlig kompetence til generelt at værne om ytringsfriheden og de grundlæggende rettigheder. Dette retlige grundlag findes, og det skal suppleres med lovgivning om mediespredning og -pluralisme. Kommissærens passivitet er dybt skuffende.
Salvatore Iacolino
(IT) Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer! I Italien defineres og fastlægges pressefriheden og dens grænser i artikel 21 i forfatningen og artikel 3 i lov nr. 102 af 2004. Pressen skal være objektiv, grundig, fair og upartisk, og den skal altid beskytte menneskets værdighed, i lighed med de principper, EU har fastlagt. På internettet og i den digitale tidsalder, hvor der fortsat lanceres nye aviser, præsenterer public service-kanaler programmer, der åbenlyst er fjendtligt indstillet over for regeringschefen, mens pressen og medierne er forfærdede over de sager om skadeserstatning, Silvio Berlusconi anlægger mod to aviser.
I virkeligheden ville 1 100 radiostationer, 162 aviser og flere hundrede private tv-stationer ikke være nok til at garantere pluralisme i medierne, som angiveligt er truet af Silvio Berlusconis initiativ. Man står tilbage med den mistanke, at når først der går censur i en specifik mediemagt, har den ambitioner om selv at blive en politisk magt. I mellemtiden fungerer det samme system i andre dele af verden, hvor indflydelsesrige aviser som f.eks. El País, The Sun og Tarin tilsyneladende hurtigt er ved at ændre deres politiske farve.
Men alligevel - i stedet for at vedtage sin egen politiske strategi sætter den italienske venstrefløj sin lid til elementer i den nationale journalistsammenslutning, der foretager det mest illoyale, trodsige og antidemokratiske angreb på den siddende regering - gennem en række iscenesatte aktioner ved denne lejlighed. Ikke desto mindre støtter borgerne fortsat kraftigt op om premierministeren, som blev valgt af den italienske befolkning under et frit valg, og de stoler på, at Parlamentet lige som i 2004 vil kunne bekræfte, at pressefriheden er en anerkendt og veletableret ret.
Rita Borsellino
(IT) Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer! Hverken jeg eller min gruppe - som har bakket op om og ønsket denne forhandling - har til hensigt at flytte interne politiske dundertaler fra Italien til EU's domæne. Spørgsmålet om informationsfrihed vedrører os alle, og det vedrører EU, som kan og skal regulere anliggendet på fællesskabsniveau, så man kan vægre sig mod politisk og økonomisk indoktrinering og garantere ægte informationspluralisme.
Det italienske misforhold, hvor premierministeren også er ejer af nogle af de vigtigste private netværk, består netop i, at der er en farlig forbindelse mellem medier og politiske og økonomiske kræfter. Det er netop af den grund, vi opfordrer til, at der laves en lovgivningsforanstaltning i EU, en foranstaltning, som - idet den langt fra er en antiitaliensk lov - kan medvirke til at sikre informationspluralisme ved at hindre koncentrationer og forebygge interessekonflikter. Vi opfordrer derfor Kommissionen i dag til at gribe ind hurtigst muligt - således som Parlamentet allerede tidligere har anmodet om - for at udstyre EU med fælles regler til sikring af informationsfrihed for alle EU's borgere.
Sophia in 't Veld
(EN) Fru formand! Jeg må indrømme, at jeg blev ret chokeret over kommissær Redings udtalelse, for det er ganske rigtigt medlemsstaterne, der primært er ansvarlige for at sikre respekten for demokratiet og de grundlæggende rettigheder. Men man tager fejl, hvis man siger, at EU ikke har nogen rolle at spille i den sammenhæng.
For det første er der artikel 6 i traktaten om den Europæiske Union, hvori der står: "Unionen bygger på principperne om frihed, demokrati og respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder samt retsstatsprincippet, der alle er principper, som medlemsstaterne har til fælles." Og for at bevise, at det ikke blot var en hul erklæring, udstyrede EU sig selv med artikel 7 - det retlige instrument til håndhævelse af artikel 6.
For det andet, fru Reding, når vi forhandler med kandidatlande, insisterer vi på, at de indfører de højeste standarder for pressefrihed, ellers kan de ikke komme ind i EU. Dette krav er fastlagt i Københavnskriterierne - så hvorfor bruger vi andre standarder for kandidatlande end for de nuværende medlemsstater, kommissær Reding? Der er andre lande, hvor der sker krænkelser af pressefriheden eller ytringsfriheden, som f.eks. Tjekkiet, der lige har vedtaget en lov til begrænsning af pressefriheden, eller Irland, der har vedtaget en urimeligt hård lov om blasfemi. Kommissær Reding! Jeg vil slutte med at sige, at hvis vi mener det alvorligt med at være et fællesskab med værdier, så er Kommissionen nødt til at handle.
János Áder
(HU) Fru formand, mine damer og herrer! Vi hørte for en time siden hr. Verhofstadt fortælle os, at vi skal stå sammen om at beskytte frihedsværdierne, og jeg må sige, at jeg er enig med ham. Ytringsfriheden er en vigtig, grundlæggende rettighed. Det er det synspunkt, der hidtil har været fremført i forhandlingen. Jeg er også enig i og helt overbevist om, at der ikke findes én eneste italiensk politiker i Parlamentet, som ville have lyst til at begrænse ytringsfriheden.
Mens jeg har lyttet til forhandlingen, er to spørgsmål faldet mig ind. Hvorfor mener socialdemokratiske og liberale parlamentsmedlemmer, at det kun er vigtigt at beskytte visse grundlæggende, politiske rettigheder, når det drejer sig om visse rettigheder, og kun ved visse lejligheder? Er forsamlingsfriheden en vigtig, grundlæggende rettighed? Er det en lige så vigtig, grundlæggende rettighed som ytringsfriheden? Det er den bestemt. Alligevel protesterede De ikke for tre år siden, da den socialistiske regering i Ungarn splittede en folkemængde, der havde forsamlet sig for at fejre opstanden i 1956.
Er retten til at bruge ens eget sprog en vigtig, grundlæggende rettighed? Er det en lige så vigtig, grundlæggende rettighed som ytringsfriheden? Den er bestemt vigtig. Alligevel protesterer De igen ikke, når myndighederne i Slovakiet, der er en EU-medlemsstat, ønsker at begrænse minoriteters ret til at bruge deres eget sprog.
Er beskyttelsen af privatlivets fred en vigtig, grundlæggende rettighed? Det er afgjort en vigtig, grundlæggende rettighed. Jeg mener, at alle - det være sig den italienske premierminister eller enhver anden - har ret og skal have ret til at lægge sag an i tilfælde af falske beskyldninger og æreskrænkelse.
Pressefriheden er absolut en vigtig rettighed, men hvorfor har De forholdt Dem tavse i de sidste 20 år, når det har været åbenbart, at medierne i de tidligere socialistiske lande i meget høj grad var koncentreret hos de tidligere kommunistpartier? Jeg beder Dem blot om ikke at anvende dobbelte standarder.
Debora Serracchiani
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Jeg er klar over, at Kommissionen den 30. september præsenterede en undersøgelse af mediepluralismens indikatorer i medlemsstaterne. Parlamentet vedtog imidlertid i 2008 Marianne Mikkos betænkning, hvori Kommissionen og medlemsstaterne blev bedt om at sikre, og jeg citerer ordret, "meningsmangfoldighed i medierne, garantere informationspluralisme, sikre alle EU-borgeres adgang til frie og mangeartede medier".
Allerede i 2004 vedtog Parlamentet fru Boogerd-Quaaks betænkning om risikoen for krænkelse i EU af ytrings- og informationsfriheden. I den betænkning blev Kommissionen bedt om at fremkomme med en meddelelse om sikring af mediepluralisme i alle medlemsstater. Indtil nu har Kommissionen endnu ikke givet noget klart svar på Parlamentets anmodninger.
De vil bemærke, fru kommissær, at jeg ikke har nævnt hverken mit land eller dets premierminister. Som EU-borger spørger jeg Dem dog her i Parlamentet, hvad Kommissionen agter at gøre på EU-niveau for at sikre, at mediepluralismen garanteres i alle medlemsstater.
Clemente Mastella
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Forslaget mod det påståede angreb på pressefriheden i Italien afspejler efter min mening et valg af en politisk mislykket og usund vej. Desuden synes jeg, at nogle af de stærke ord, som har haft et anstrøg af vrede og had, helt har taget overhånd. Det er dog meget besynderligt, at denne tilbagegang (eller påståede tilbagegang) for demokratiet i Italien først opstår nu og på så slående vis, når man betænker, at centrum-højre- såvel som centrum-venstreregeringer - som også jeg har været en del af - har skiftedes til at regere mit land.
Hvis denne mur af snæversynethed og antidemokratisme virkelig eksisterer i Italien, hvorfor er den så aldrig blevet revet ned under de mange år med venstrefløjsregeringer? Taler vi om forsømmelighed, tilbageholdenhed, bekvemmelighed eller - hvad der forekommer mig meget mere logisk - simpelthen om, at Italiens standarder for demokrati er på linje med dem i Vesten og i Europa?
Hvis vi som en undtagelsesforanstaltning - som f.eks. den, der bruges i dette tilfælde, og jeg beder fru Serracchiani undskylde mig, nemlig at vi drøfter ét land og ikke EU - virkelig ønsker at finde ud af sandheden om demokratiets sundhedstilstand i mit land, så bør vi respektfuldt og som institution spørge republikkens præsident, Giorgio Napolitano, om han føler, at han er præsident for et land, hvor informationspluralismen vakler, friheden er i frit fald og demokratiet er ved at ebbe ud. Jeg tror imidlertid ikke, at præsident Napolitano, hvis det forholdt sig sådan, ville undlade at tage afstand fra en sådan tingenes tilstand, tro, som han er mod sine særlige rettigheder som garant for vores forfatning.
Mine damer og herrer på venstrefløjen! Jeg er ked af at sige det, men da spørgsmålet imidlertid berører politiske forhold i Italien på en meget provinsiel måde, iklædt en kunstigt europæisk, og nu indrepolitisk, dimension, skal det påpeges, at så længe den italienske venstrefløj, der engang var langt mere slagkraftig og betydelig, lader sig selv lede politisk af komikere og demagoger, vil den komme stadig længere væk fra magten. Jeg tror ikke, at Woody Allen dikterer præsident Obama, hvilken linje han bør følge.
Anni Podimata
(EL) Fru formand, fru kommissær! Som tidligere journalist havde jeg heller aldrig forestillet mig, at vi i dag, 50 år efter at vi påbegyndte opbygningen af Europa, og kort før Lissabontraktaten træder i kraft, skulle drøfte visse grundlæggende principper og værdier, som EU er bygget og grundlagt på.
Værdier som f.eks. pressens uafhængighed, mediepluralisme, ytringsfrihed for alle, især journalister, lighed for loven for alle eller endog det grundlæggende princip om magtens deling. Er der tale om magtens deling, når premierministeren i et land, med andre ord den højeste udøvende myndighed, ejer og kontrollerer de fleste medier i sit land og retsforfølger resten?
Det, der sker i Italien, er ikke et italiensk anliggende, det er et EU-anliggende, for det er selve EU's troværdighed, der er på spil, når Unionen kontrollerer og vurderer krænkelser af grundlæggende principper og rettigheder i tredjelande og tolererer krænkelser af de selv samme værdier og principper i sin egen baggård.
Alfredo Pallone
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Mange iblandt Dem har sikkert læst Kafkas "Processen". Det er en fiktiv historie, men det er, hvad der sker i dag i mit land, et land med store, demokratiske traditioner og med en regering, der er valgt af et suverænt folk, men hvor der gøres forsøg på at underminere det demokratiske valgresultat med et angreb uden sidestykke fra mediernes og domstolenes side.
Vi forhandler om informationsfrihed, mens 72 % af pressen er imod regeringen og premierminister Berlusconi. 70 % af de sager, der er anlagt mod aviserne, er anlagt af venstrefløjens ledere med et påstået krav om skadeserstatning på 312 mio. EUR af de i alt 486 mio. EUR, der er blevet fremsat krav om siden 1994. Det svarer til 32 mio. EUR om året. Det udgør en slags ekstra finansiering via domstolene.
Over for Dem, mine damer og herrer, som repræsenterer Europas demokratier, siger og fastholder vi, at det suveræne folks vilje i Italien er ved at blive knust af domstolenes og mediernes magt på baggrund af ensidige og klasserelaterede politiske interesser. Demokratiet i Italien er derfor i fare, hvis regeringen bringes til fald. Set fra en semantisk synsvinkel hedder den person, der først og fremmest kan omstyrte dette koncept Antonio Di Pietro. Afslutningsvis vil jeg gerne takke kommissær Reding for hendes store fornemmelse for balance og demokrati. Hun har udarbejdet en intelligent og præcis rapport.
Cătălin Sorin Ivan
(RO) Fru formand! Pressefriheden beskyttes aldrig tilstrækkeligt mod misbrug. Hver gang en præsident eller en premierminister for en EU-medlemsstat angriber journalister, om det så bare er, fordi de er uenige med dem, må Kommissionen, Europa-Parlamentet og hver af os her svare igen.
I Italien forsøger en premierminister at intimidere oppositionspressen med alle til rådighed stående midler. I Rumænien forsøger en præsident at miskreditere pressen og de journalister, der kritiserer ham. I begge tilfælde taler vi om overgreb fra visse politikere, der anser sig for at være hævet over loven. I Rumænien har vi ifølge de seneste oplysninger en præsident, som ikke blot fornærmer, bedrager og bagvasker journalister, men som også begår andre former for misbrug af sin magt, der lige før præsidentvalget ser ud til at blive brugt med et hvilket som helst formål, herunder lovbrud, med henblik på at hjælpe sig selv, det nuværende statsoverhoved, til at blive genvalgt.
Det er præcis derfor, jeg opfordrer Kommissionen, ligesom jeg gjorde den 23. september, til offentligt at fordømme denne opførsel hos både den rumænske præsident og den italienske premierminister.
Elisabetta Gardini
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne bekræfte, at der findes pressefrihed i Italien, og at den er stærkere end nogensinde. Det siger en stor journalist, Giampaolo Pansa, der i mange år var et af de mest ansete navne, som skrev for avisen La Repubblica, der er en del af Espresso-Repubblica-koncernen, som han efterfølgende blev nødt til at forlade, fordi koncernledelsen anklagede ham for revisionisme, hvilket i Italien som bekendt er en af de alvorligste forbrydelser, når den begås af den dominerende intelligentsia, af den dominerende kultur i Italien, der er totalt venstreorienteret. Se blot på det demokratiske partis opstillingsvalg, hvor alle fra bankfolk til alle de vigtigste aktører, direktører og journalister fra vores land står i kø.
Imidlertid betyder informationsfrihed ikke frihed til at fornærme eller injuriere, bortset fra at venstrefløjen altid har ret til en retfærdig rettergang. Hvis f.eks. hr. Prodi anlægger sag, er det i orden, hvis hr. D'Alema anlægger sag, er det i orden, hvis hr. Di Pietro anlægger sag, er det i orden. Hr. Di Pietro har rekorden - i øvrigt anlægger domstolene flere sager mod pressen, end politikerne gør - eftersom han ifølge oplysninger i La Repubblica har indgivet 357 klager og allerede har fået 700 000 EUR i erstatning. Vi har hørt oplysningerne fra vores kolleger i Parlamentet. Afslutningsvis vil jeg sige, at hvis der er et reguleringsproblem - og jeg mener, at det problem findes i Italien - er centrum-højre det eneste politiske parti, der har ret til at gøre det gældende.
Licia Ronzulli
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! I 2008 bevilgede Berlusconi-regeringen i alt 206 mio. EUR i direkte bidrag til pressen og til radio- og tv-stationer. Skæbnen ville, at de fleste af disse millioner gik til de fire største venstreorienterede aviser.
Pressefriheden i Italien har i Berlusconi-regeringen den mest generøse støtte. Venstrefløjen i Italien og overalt i Europa har iværksat en kampagne med påstanden om, at pressefriheden er truet, en kampagne, der bygger på skandaløst opspind og lodrette løgne. Og også her vil skæbnen uundgåeligt, at den først iværksatte denne kampagne, efter at premierminister Berlusconi havde fremsat et legitimt krav om erstatning fra to venstreorienterede aviser, der havde fremsat injurier mod ham ved at anklage ham for skammelig opførsel, anklager baseret på rent opspind, der ligger under enhver journalists værdighed, som er sin løn værd.
Premierminister Berlusconi er den første til at sige, at pressefrihed er meget vigtig, men frihed til at fornærme, bedrage, injuriere og bagvaske er noget helt andet. I dette tilfælde har enhver borger - og derfor også premierminister Berlusconi - ret til at kunne forsvare sig ved hjælp af de demokratiske midler, han har til rådighed, ved at bede en civil domstol om at se på de angreb, han udsættes for skriftligt, hvilket er noget, andre ledere på venstrefløjen også har gjort, vil jeg gerne tilføje.
Victor Boştinaru
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Dette er ikke kun en forhandling mellem italienere. Denne forhandling drejer sig først og fremmest om Europa.
(RO) Hr. Berlusconi er bestemt ikke det eneste eksempel på en person, der bryder de grundlæggende regler for massemedierne. Traian Băsescu opfører sig ofte aggressivt og udemokratisk og intimiderer massemedierne ved at bruge et sprog, som jeg ikke kan gentage her i Europa-Parlamentet.
Det europæiske charter om pressefrihed bliver bare et nyt nydeligt stykke papir, hvis EU's stats- og regeringsledere ønsker at fortsætte med at opføre sig på den måde. Vi, dvs. EU, vil blive helt til grin, når vi analyserer og kritiserer informationsfriheden i forskellige lande i Asien og Afrika, mens disse frihedsrettigheder ikke beskyttes og respekteres i EU.
Jeg vil derfor foreslå, at denne monopolsituation bekæmpes med de midler og den myndighed, Kommissionen har, samtidig med at chartret om pressefrihed håndhæves og bakkes op af EU's myndighed.
Cecilia Wikström
(SV) Fru formand! For længe siden sagde den berømte svenske forfatter August Strindberg: "De har magten, jeg har ordet, jeg har ordet i min magt". Det er imidlertid ikke tilfældet for forfattere og journalister i Italien i dag, idet de systematisk nægtes retten til at udtrykke sig frit.
I de sidste tre år er 200 journalister blevet truet på grund af det, de har skrevet. Men det, der sker i Italien, vedrører os alle. Friheden til at tale, skrive og offentliggøre sine ord frit er en grundlæggende ret for alle 500 mio. EU-borgere.
Det, der sker i Italien, viser, at det frie ord undertiden er farligere end våben for et regime, der tiltager sig magten over det frie ord. I dag har Parlamentet en enestående lejlighed til at fremvise vores mest positive sider. Her viser vi, at grundlæggende frihedsrettigheder er på spil. Italiens sag er også vores sag.
Sergio Paolo Francesco Silvestris
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Dagens forhandling er virkelig utrolig, fordi informationsfrihed er en garanteret og anerkendt forfatningsmæssig ret i Italien. Andre før mig har oplyst, hvor mange aviser der udgives i Italien, og hvilken politisk orientering de har.
Af hensyn til ikkeitalienske medlemmer vil jeg tillade mig at foretage en gennemgang af pressen. Følgende aviser er nogle af de uafhængige aviser, jeg købte i lufthavnen i går: Den her er Il Manifesto, en kommunistisk avis, den her er L'Unità, en avis, der blev grundlagt af Antonio Gramsci fra det Demokratiske Parti-Venstrefløjens Demokratiske Parti, og den her er L'Europa, avis for Margherita-partiet, der har tilsluttet sig det Demokratiske Parti. Så har det Demokratiske Parti en D'Alema-Letta-fløj, som har sin egen avis, Il Riformista. Så har vi Partiet for Omdannelse, der har sin egen avis, Liberazione. Sidste år blev Omdannelsespartiet delt, og udbryderpartiet grundlagde sin egen avis, L'Altro.
Endelig er der det politiske emne for denne forhandling, Il Fatto quotidiano. Ved De, hvem denne avis refererer til? Den refererer til hr. Di Pietros parti, som er drivkraften bag forhandlingen i dag. Det er et parti, som i Parlamentet påstår, at der ikke er nogen informationsfrihed, selv om det grundlagde en avis i Italien for ti dage siden.
Det er, som om jeg fortalte, at der er sult og hungersnød i Italien, selv om jeg sidste weekend var hjemme til pølsefestivalen og spiste steg og drak vin. Det er paradokset med en venstrefløj, der ejer så mange aviser, men hverken har læsere eller stemmer. Den må komme op med mere seriøse argumenter, hvis den ønsker at vinde dem tilbage.
Mary Honeyball
(EN) Fru formand! Også jeg vil gerne tilslutte mig opfordringerne til et EU-direktiv om informationsfrihed, pressefrihed og mediepluralisme. Skønt dette har været en forhandling om informationsfrihed i Italien, er der, som andre talere har sagt, alvorlige problemer i andre EU-lande.
Et af disse er Det Forenede Kongerige. Rupert Murdoch er allerede blevet nævnt, og en af årsagerne til, at jeg mener, vi har brug for dette direktiv, er Rupert Murdoch. Rupert Murdoch er ikke et statsoverhoved, men han er en international mediemogul med sin egen helt specielle dagsorden. Han er ikke demokratisk, og vi har brug for at lovgive for sådan nogen som Rupert Murdoch og for sådan nogen som Silvio Berlusconi.
David Casa
(MT) Fru formand! Jeg kommer fra Malta, og derfor er Italien, som man kan forestille sig, et naboland, vi har fulgt i mange år. I spørgsmål om ytringsfrihed ser mit land også på Italien, fordi det er et klart eksempel på demokrati. Derfor er det efter min mening en skammelig form for politik for Italien at kulegrave dette interne spørgsmål, hvilket er, hvad de italienske socialister ønsker. Jeg skulle aldrig have troet, at italienerne nogensinde ville have grebet til at angribe deres land i Parlamentet på en så uretfærdig måde. Jeg tror, jeg bedre forstår, hvorfor italienerne ikke tiltror venstrefløjen at regere i Italien i mere end nogle få måneder, for når man analyserer dette partis politik, bliver det klart, at det kun kan passe dem, der ønsker at angribe selve demokratiets idé, og derfor mener jeg, at de skulle have lyttet til den italienske præsident, da han sagde, at denne debat ikke hører hjemme i Europa-Parlamentet, men burde føres i det italienske parlament.
Stanimir Ilchev
(BG) Fru formand! Jeg vil tale på det sprog, der tales i et af de lande, der er blevet kritiseret i Parlamentet i dag, nemlig Bulgarien. Hvis jeg var journalist i Bulgarien i øjeblikket, som jeg var det engang, ville jeg formentlig vælge et af de to diametralt modsatrettede udsagn som overskrift på forsiden af en hvilken som helst avis. Det ene er, at vi ikke må gøre Parlamentet til en rådgivningsgruppe, for da slet ikke at tale om en øverste ankeinstans. Det andet, der blev fremsat af en taler fra den socialistiske gruppe, råder os til ikke at behandle Parlamentet som et museum med gamle genstande, som ikke må flyttes.
Jeg mener, at sandheden ligger et sted midt imellem og afspejles i hr. Verhofstadts forslag om at udarbejde et direktiv, der skal skabe en mere moderne og demokratisk ordning for regulering af alle de spørgsmål, der er drøftet i dag vedrørende mediefrihed og -pluralisme. Men ud over at behandle spørgsmål om pluralisme og frihed og beskyttelse af journalister skal direktivet omfatte og lægge særlig vægt på en faktisk dekoncentration af medieressourcer, også inden for nationale mediesystemer.
Viviane Reding
medlem af Kommissionen. - (EN) Fru formand! Jeg synes, at denne forhandling har været meget vigtig, fordi den meget tydeligt har vist, at der er stor enighed i Parlamentet, stor enighed om, at pressefrihed ikke er et spørgsmål om hvis eller når, det er grundlaget for vores Europæiske Union. Vi skal forsvare den. Den er en grundlæggende værdi, vi skal sige fra, når den ikke respekteres, og vi skal handle, hvis der er et problem, som skal løses.
(Formanden forlangte ro i salen)
Der er også enighed i Parlamentet om, at mediernes frihed er et problem, man må se på i alle medlemsstater. Mange har ikke været i Parlamentet før, så jeg vil lige minde om europæiske journalisters indsats for at indføre et europæisk charter om pressefrihed. Det blev udarbejdet med henblik på at hjælpe især journalister i de nye medlemsstater, og de har bedt om denne hjælp fra det journalistiske samfund.
Jeg vil bare lige minde om dette, for det er blevet sagt her i Parlamentet, at der er problemer med offentligt fjernsyn i mange af medlemsstaterne. Jeg husker, at jeg var i en af disse medlemsstater - det var Ungarn - for at styrke argumentet for at bevare offentligt fjernsyn, og jeg synes, at det bør gøres i alle medlemsstater, hvor der er et problem.
Det er derfor, vi i det nye direktiv om fjernsyn uden grænser, med støtte fra Parlamentet, har vedtaget, at der skal indføres uafhængige mediemyndigheder i alle medlemsstater. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at Kommissionen vil handle, når som helst der er problemer med at oprette disse uafhængige mediemyndigheder.
Den nuværende uenighed i Parlamentet går på, hvordan EU-kompetencer kan forenes med mediepolitikker. Jeg tror, at mange medlemmer ikke hørte mine indledende bemærkninger, hvor jeg citerede fra chartret om grundlæggende rettigheder, som er meget klart. Jeg citerede også artikel 51, stk. 1, i charteret om grundlæggende rettigheder, hvori det også meget klart er anført, hvornår charteret skal gennemføres. Så jeg mener, at alle kan læse dette og huske det.
Desværre er der ingen, der lytter nu, selv om dette er meget vigtigt.
(Formanden anmodede igen om ro i salen)
I min indledende tale understregede jeg også de meget klare aktioner, de konkrete eksempler på, hvor EU kan handle og har handlet, og jeg understregede, hvilke problemer der skal løses på nationalt plan. Den italienske forfatningsdomstol, der handlede i går, har tydeligt vist, hvad dette betyder.
Nu har Parlamentet fremsat en række klare krav, og jeg vil gerne svare på dem, hvis Parlamentet ville give mulighed herfor og lytte.
(Formanden anmodede igen om ro i salen)
Parlamentet har krævet, at der vælges en tilgang med mediepluralisme, hvilket er blevet lovet. Der er allerede sket betydelige fremskridt i arbejdet med mediepluralisme, og vi har offentliggjort det andet trin med risikoindikatorerne vedrørende mediepluralisme. Måske har mange parlamentsmedlemmer ikke set dem. De kan ses på Internettet og er en meget vigtig forudsætning for at kunne udføre det objektive arbejde om mediepluralisme, som Parlamentet har forlangt.
Jeg må sige, at jeg var meget skuffet, for vi havde en offentlig workshop om dette, og ikke et eneste parlamentsmedlem viste sig og deltog i workshoppen. Men risikoindikatorerne er blevet offentliggjort nu og kan ses. De skal være grundlaget for vores fremtidige arbejde.
Det andet spørgsmål gik på, hvorfor Kommissionen ikke anvender EU-traktatens artikel 7 i Italiens tilfælde. For det første er artikel 7 en helt ekstraordinær bestemmelse. Hidtil er den aldrig blevet anvendt af EU-institutionerne. Denne bestemmelse skulle kun anvendes, hvis der var tale om et fuldstændigt funktionssvigt hos de nationale domstole og vedrørende de grundlæggende rettigheder i en given medlemsstat. Jeg mener ikke, vi har en sådan situation i nogen af medlemsstaterne. Men det hedder i artiklen - og det er rigtig interessant - at Europa-Parlamentet selv har mulighed for at anvende EU-traktatens artikel 7. Så jeg vil opfordre Europa-Parlamentet til at anvende EU-traktatens artikel 7, hvis det virkelig mener, der er tilstrækkeligt bevis.
Det tredje spørgsmål gik på, at mange parlamentsmedlemmer fra alle politiske partier - og jeg tror, der er relativ enstemmighed i Parlamentet - har bedt om et EU-direktiv om mediepluralisme og mediekoncentration.
(Formanden anmodede igen om ro i salen)
Det er et grundlæggende spørgsmål, der skal drøftes til bunds. De erindrer måske, at Kommissionen begyndte at arbejde på udkastet til et sådant direktiv i 1990'erne, og De husker måske også, at alle medlemsstater uden undtagelse dengang var imod et sådant direktiv, fordi man anså det for at ligge uden for EU's kompetence.
Nu er situationen måske en anden i dag, og der vil være et stort flertal af medlemsstater, som mener, at dette kan komme ind under EU's kompetencer. Naturligvis ville det være muligt at nå frem til en sådan meget generøs fortolkning af traktaten for at give EU mulighed for at behandle spørgsmålet. Men før vi overhovedet begynder at tænke på det, har Kommissionen brug for en solid opbakning fra hele Europa-Parlamentet. Og jeg vil gerne have, at Europa-Parlamentet klart identificerer, hvilke indre markedsproblemer det ønsker løst med et sådant direktiv.
De ved, at jeg personligt ikke er den type kommissær, der har problemer med lovgivning. Jeg har i de sidste fem år lovgivet, når det var nødvendigt. Men for at gøre det har vi brug for klar dokumentation for, hvilke spørgsmål vi ønske at besvare. Vil de problemer, De alle tænker på i dag, kunne løses med lovgivning? Kan vi begrunde det i henhold til de eksisterende EU-kompetencer? Er der en klar grænseoverskridende dimension? Er der en klar indre markedsdimension, for vi skal huske på, at den lovgivning, vi allerede har lagt på bordet, helt igennem byggede på retsgrundlaget for det indre marked.
Alt dette skal afklares, før vi kan påbegynde en lovgivningsproces. Så jeg vil opfordre Parlamentet til at tage en seriøs drøftelse af dette, og jeg vil opfordre Parlamentet til at besvare spørgsmålet i en initiativbetænkning, som vedtages af et flertal af medlemmerne. Herefter vil Kommissionen gå videre.
I mellemtiden har Kommissionen gjort sit hjemmearbejde med udarbejdelsen af risikoindikatorer, der kan hjælpe os med at analysere hele dette problem i alle medlemsstaterne på et objektivt grundlag. Jeg tror, at det i den sidste ende er det, Parlamentet ønsker. Det er også, hvad den anden institution ønsker, for vi ønsker ikke, at vores grundlæggende friheder udnyttes politisk. Vi ønsker, at disse friheder er en ret, og vi ønsker, at disse friheder er en grundlæggende værdi og bliver behandlet som en sådan.
(Bifald)
Formanden
Fru kommissær! Modtag venligst min undskyldning på Parlamentets vegne for støjen under Deres tale som svar på medlemmernes bemærkninger.
Martin Schulz
(DE) Fru formand! Før jeg fremsætter mine personlige bemærkninger, vil jeg gerne indlede med en bemærkning til forretningsordenen. Jeg mener ikke, at noget medlem af Kommissionen eller Rådet eller endog Parlamentet selv burde forventes at tale til Parlamentet under de betingelser, fru Reding lige har oplevet. Det er simpelthen ikke acceptabelt!
(Bifald)
Jeg vil derfor anmode Præsidiet om at overveje, hvordan vi kan få bragt en ende på disse vanærende forhold, hvor der kan afholdes samtaler under afslutningen af forhandlinger og under taler, som f.eks. mellem næstformand Vidal-Quadras og hans tidligere kollega deroppe, som ikke er interesserede i noget som helst andet end deres bilaterale relationer. Jeg mener ikke, at det er acceptabelt. Jeg vil endnu engang anmode Præsidiet om at overveje sagen.
Jeg vil nu kommentere noget, hr. Weber sagde. Hr. Weber henvendte sig til mig personligt under forhandlingen om pressefrihed i Italien og omtalte det tyske socialdemokratiske partis (SPD) medieinteresser.
(Tumult)
Som medlem af Parlamentet, men også som medlem af mit partis ledelse, vil jeg gerne sige, at jeg har en vis sympati for hr. Weber. Enhver, der har mistet så mange stemmer som Den Kristelig-Sociale Union (CSU) i Bayern og mit parti har brug for at sikre, at han tiltrækker sig opmærksomhed.
(Tumult)
Jeg vil bare gerne fremhæve, at SPD's medieinteresser i deres nuværende form er et resultat af tilbageleveringen af de tyske medier, efter at de var blevet eksproprieret af nazisterne og af kommunisterne i DDR. Vi tyske socialdemokrater er stolte af vores medieinteresser!
Joseph Daul
(FR) Fru formand! Jeg har bare et enkelt punkt mere, som vedrører hele Parlamentet. Da fru Niebler forlod Europa-Parlamentet tirsdag den 18. september kl. 23.00, blev hun brutalt overfaldet og slået ned. Hun fik stjålet sin telefon, sine penge, sine kreditkort og alle sine papirer. Hvad der er mere alvorligt er, at en belgisk restauratør kom hende til hjælp og ringede efter ambulance og politi. En halv time senere ankom ambulancen for at behandle fru Niebler. Udmærket. En halv time senere var politiet stadig ikke kommet. Vi venter på dem endnu. Jeg opfordrer derfor formanden til at gribe ind her, i Parlamentet, for det er nu det tredje overfald, hvor politiet har undladt at følge op. Man er ikke sikker her i byen...
(Bifald)
... og man er heller ikke sikker på, at myndighederne tager affære. Jeg opfordrer til, at Parlamentets formand gør en kraftig indsats for at opnå en reaktion på dette overfald.
(Bifald)
Formanden
Som hr. Daul sagde, har der desværre været mange af den slags episoder, og jeg anser dem naturligvis for uacceptable.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i den anden mødeperiode i oktober.
Skriftlige erklæringer (artikel 149)
Véronique Mathieu  
skriftlig. - (FR) Det er særdeles vanskeligt for et medlem af Europa-Parlamentet at se på, at der peges fingre af et demokrati som Italien, således som det er meningen med denne forhandling. Pressefrihed er en grundlæggende frihed, der er fastsat i artikel 21 i den italienske forfatning. I Italien er der private og offentlige aviser, der afspejler alle politiske retninger.
Af respekt for de tusinder af mennesker, der undertrykkes og mangler ytringsfrihed i mange lande i verden, er det uanstændigt at beskrive det italienske styre som frihedsødelæggende. Endvidere er et af de mest grundlæggende træk ved en retsstat, at den giver enhver borger, der føler sig krænket, adgang til domstolene. Den kendsgerning, at en premierminister, der er blevet bagvasket i nationale aviser, har valgt at gå til domstolene for at angribe sine nedrakkere, og ikke går parallelle veje, som er karakteristiske for udemokratiske regimer, beviser, at det italienske demokrati er sundt.
Endelig er det afgørende at understrege, at Europa-Parlamentet ikke må blive et kammer, der afgør nationale tvistemål, som ikke henhører under Fællesskabets kompetencer. Nationale debatter skal klares på nationalt plan.
Iosif Matula  
Ytringsfrihed er fastsat blandt de demokratiske kriterier, vi har opstillet som grundlag for EU. Hver medlemsstat skal påtage sig sit ansvar og overholde Københavnskriterierne, også på det politiske område. Jeg mener imidlertid, at EU-institutionerne ikke på nogen måde eller under nogen form må bruges som et forum til afgørelse af interne politiske uoverensstemmelser. Vi drøfter i dag spørgsmål, der vedrører en medlemsstats interne politik, så længe den har fungerende demokratiske institutioner. Personligt går jeg uforbeholdent ind for absolut pressefrihed. Samtidig giver denne frihed enhver redaktion et absolut ansvar for at give offentligheden korrekt information. Der er fremsat opfordringer i Parlamentet til strammere regler for koncentration af medieejerskab og -pluralisme på EU-niveau. Vi må imidlertid ikke glemme, at medlemsstaterne har luftet deres modstand imod et sådant direktiv, fordi det ikke hører ind under EU's jurisdiktion. Kommissionen har ikke desto mindre offentliggjort en liste over indikatorer for mediepluralisme baseret på en uafhængig undersøgelse. Jeg mener, det er vigtigt for os at tillægge disse kriterier større betydning og bruge dem som udgangspunkt for et fremtidigt direktiv på dette område. Det er også vigtigt, at vi prøver at finde løsninger i stedet for at fremsætte anklager.
Tiziano Motti  
skriftlig. - (IT) At hævde, at der ikke er informationsfrihed i Italien er en instrumental og opportunistisk fornærmelse mod et af Vestens største demokratier. Informationsfrihed nægtes i de lande, hvor et diktatorisk styre forhindrer borgerne i at øge deres viden om daglige begivenheder ved at vælge, hvad de mener, er den mest autoritative kilde. Internettet i dag har den fordel i traditionelt demokratiske lande som Italien at fjerne enhver politisk, geografisk, økonomisk og social barriere for information. I visse lande er der imidlertid filtre på internettet, og mange websteder, som anses for at være regeringsfjendtlige, er forbudt. Dér er borgerrettigheder som ytringsfrihed, ægteskabsfrihed og demonstrationsfrihed - som vi i Vesten ikke engang længere forstår betydningen af, fordi vi er vant til dem som forfatningssikrede rettigheder - end ikke i nærheden af at være umistelige, fordi de ganske enkelt ikke findes. Europa-Parlamentet skal være et sted for vækst, for debat og for udveksling af god praksis mellem medlemsstaterne. Det skal ikke reduceres til en privilegeret teaterscene, hvor en hvilken som helst lille provinsteaterforestilling kan få premiere gratis. Hvis debatten om pressefrihed i Europa skal afholdes i Europa-Parlamentet, så må det være sådan, men den bør være konstruktiv og værdig for den ansete institution, som vi er stolte over at være en del af.
Daciana Octavia Sârbu  
"Pressefriheden er livsvigtig for et demokratisk samfund. Det er alle statsmagters opgave at agte, beskytte og respektere mangfoldigheden i alle former for journalistiske medier samt deres politiske, sociale og kulturelle opgaver." Sådan lyder artikel 1 i det europæiske charter om pressefrihed. Hr. Berlusconi synes ikke blot at trodse en af de grundlæggende værdier for et demokratisk samfund, men også at udnytte den indflydelse, han har, til at manipulere den offentlige mening. I Italien såvel som i andre lande ejes en stor del af aviserne af enkeltpersoner, som kontrolleres af visse politikere, der fastlægger en ledelsespolitik for dem, som de ikke kan fravige. I andre lande bruger regeringen skatteydernes penge til at finansiere aviser, der bruges til dens egen fordel. I EU, som forsvarer demokrati og fremmer demokratiske værdier over hele verden, må vi ikke tillade begrænsninger i pressefriheden. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til i den nærmeste fremtid at foreslå et direktiv om pressefrihed, der især har til formål at begrænse politisk indblanding i massemedierne og forhindre, at der oprettes monopoler på dette område.
