Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Cox
. (EN) Hr. formand, jeg reagerer på en opfordring, som Parlamentets formand kom med i går eftermiddag, om at jeg skulle tage ordet vedrørende et spørgsmål, som omtales i protokollen. Jeg henviser til dagsordenens punkt 11.
For det første mener jeg, at det spørgsmål, formanden for Den Socialdemokratiske Gruppe tog op i går vedrørende en genindførelse af drøftelsen med Kommissionens formand om det femårige strategiske program, var tilstrækkelig vigtigt til, at andre talere, som ønskede at knytte en kort kommentar til spørgsmålet, skulle have denne mulighed. Jeg vil gerne give udtryk for dette synspunkt, selvom jeg respektfuldt erklærede mig uenig og stemte imod forslaget fra Den Socialdemokratiske Gruppes formand.
Den anden ting, jeg godt vil tage op - og som jeg gerne ville have taget op forud for afstemningen i går - er, at Parlamentet, som andre talere var inde på i går, kun kan få gennemslagskraft, hvis det arbejder tæt sammen med og i tæt synergi med Europa-Kommissionen. Vi bør også vise ydmyghed og erkende, at hvis vi ønsker en strategisk drøftelse, der ikke kun er ledsaget af en præsentation og en redegørelse fra Kommissionens formand, men også af et femårigt program, må vi have mekanismerne på plads tidligere end en uge før forhandlingen her i Parlamentet, så vi får mulighed for at drøfte dette og viderebringe vores ønsker til Kommissionen i god tid.
En grundlæggende ting vil jeg gerne have, at vi lærer af dette. Når der er planlagt væsentlige forhandlinger mellem Parlamentet og Europa-Kommissionen, skal vi have afklaret vores gensidige forventninger mindst en hel arbejdsmåned forud. Der skal først skabes klarhed mellem grupperne i Parlamentet og dernæst mellem Parlamentet og Kommissionen. Vi må ikke på et sent tidspunkt stå i den uheldige situation, at den ene eller den anden institution fremkalder et unødvendigt brud i forholdet mellem institutionerne.
Når man kigger på nogle af presserapporterne fra sidste fredag, mener jeg, at Kommissionen og dens formand udviste en prisværdig selvbeherskelse i deres offentlige kommentarer. Det sætter jeg meget stor pris på. Jeg håber, at vi vil tage ved lære og ikke få en gentagelse af denne uheldige situation, som efter min mening skyldtes misforståede forventninger snarere end ond tro hos den ene eller anden institution. Det skal ikke blæses op til mere end det.

Formanden
Mange tak, hr. Cox, jeg forstår, hvad De mener. Vi har taget det til efterretning.

Wynn
Hr. formand, vedrørende punkt 11 i protokollen om arbejdsprogrammet blev vi i går enige om, at Bourlanges-betænkningen skulle på dagsordenen i dag. Den blev imidlertid trukket tilbage af Budgetudvalget i går aftes uden at være blevet drøftet eller have været til afstemning. Den bør derfor tages af dagsordenen for i dag.

Formanden
Hr. Wynn, det er logisk. Betænkningen er således taget af dagsordenen.

Ahern
Hr. formand, vedrørende fru Lynnes bemærkninger fra i går om arbejdsmiljøet i denne bygning. Jeg formoder, at hun talte om afløbene, for der er en forfærdelig kloaklugt på femte sal i tårnet. Det skal undersøges, for det er helt klart et tegn på, at der er noget alvorligt galt. Jeg ønsker ikke at tage spørgsmålet om denne bygning op i tide og utide, men det er et alvorligt problem.

Formanden
Fru Ahern, vi har taget det til efterretning. Jeg vil gerne anmode Dem om at rette denne særlige sag, som vedrører ventilatorerne på en bestemt etage, til kvæstorerne, fordi de egentlig er ansvarlige herfor. Vi vil dog også videregive det til vores tjenester. Mange tak!
(Protokollen godkendtes)

Reform af den europæiske konkurrencepolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0069/1999 af von Wogau for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens hvidbog om modernisering af gennemførelsesbestemmelserne til EF-traktatens artikel 85 og 86 (KOM(1999) 101 - C5-0105/1999 - 1999/2108(COS));
A5-0078/1999 af Rapkay for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens XXVIII-beretning om konkurrencepolitikken (1998) (SEK(1999) 743 - C5-0121/1999 - 1999/2124(COS));
A5-0087/1999 af Jonckheer for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om syvende oversigt over statsstøtte i Den Europæiske Union inden for fremstillingsvirksomhed og visse andre sektorer (KOM(1999) 148 - C5-0107/1999 - 1999/2110(COS));
A5-0073/1999 af Langen for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om rapport fra Kommissionen om gennemførelsen af beslutning nr. 2496/96/EKSF af 18. december 1996 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien (stålstøttereglerne) i 1998 (KOM(1999) 094 - C5-0104/1999 - 1999/2107(COS)).

von Wogau
Hr. formand, ærede damer og herrer, kære kolleger, med hvidbogen om moderniseringen af de europæiske konkurrenceregler har Kommissionen udløst en intensiv og livlig debat i den interesserede offentlighed. Reaktionerne fra sagkyndige og berørte personer går lige fra fuldstændig afvisning til betingelsesløs støtte. Hvad handler nu denne hvidbog om?
Det eksisterende europæiske konkurrenceregelsystem blev skabt i Fællesskabets første år. Under de daværende betingelser var dette system, der var baseret på en centraliseret anmeldelses- og godkendelsesordning, helt sikkert passende. Denne ordning har i høj grad bidraget til at skabe en europæisk konkurrencekultur. I de 40 år, der er gået siden dens opståen, har rammebetingelserne dog ændret sig grundlæggende. De Seks har udvidet sig til De 15, og Fællesskabet står over for en yderligere udvidelse til 27 medlemmer. Systemet er imidlertid forblevet næsten det samme.
En reform er derfor tvingende nødvendig. Det er der heller ingen, der bestrider i debatten. Alligevel mener nogle kritikere, at Kommissionen går for vidt med sine forslag. Kommissionen vil afskaffe anmeldelses- og godkendelsessystemet og i stedet styrke de nationale myndigheders og domstoles rolle i forbindelse med anvendelsen af konkurrencereglerne. Det handler med andre ord om en overgang fra godkendelsessystemet til systemet med lovfæstede undtagelser. Forbudsprincippet - og det er vigtigt - bevares dog her.
Jeg mener principielt, at vi, når en myndighed, der hævdes at have en tendens til bureaukrati og centralisme, fremlægger et forslag om afbureaukratisering og decentralisering, i det mindste bør undersøge dette seriøst. Ifølge Kommissionens forslag handler det alene om de konkurrencebegrænsende aftaler mellem virksomheder samt om misbrug af dominerende stillinger. Anmeldelsespligten i forbindelse med statsstøtte og virksomhedssammenslutninger bibeholdes dog.
Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål har principielt godkendt dette forslag fra Kommissionen med kun én stemme mod og to personer, der undlod at stemme. Det vil dog først være muligt at foretage en afsluttende bedømmelse, når de lovforslag, der nu forventes at komme fra Kommissionen, bliver offentliggjort.
Selvom jeg principielt tilslutter mig Kommissionens forslag, er der dog en række punkter, der kræver en forbedring eller i det mindste en afklaring. Nogle af disse punkter vil jeg komme kort ind på. Det fremføres af mange kritikere af hvidbogen, at decentraliseringen truer sammenhængen ved anvendelsen af Fællesskabets regler. Ifølge kritikerne er de nationale myndigheder og især domstolene endnu ikke alle steder i stand til at spille den rolle, som Kommissionen har tiltænkt dem i forbindelse med anvendelsen af konkurrencereglerne.
På den ene side er de nationale kartelmyndigheder blevet tilstrækkeligt fortrolige med anvendelsen af konkurrencereglerne i løbet af de sidste årtier. På den anden side har de nationale domstole allerede beføjelse til at anvende artikel 81, stk. 1, 82 og 86 i henhold til den nuværende lovgivning. Alligevel er det stadig meget vigtigt, at Kommissionen bistår de nationale myndigheder og domstole med gruppefritagelsesforordninger, retningslinjer og meddelelser. Derudover skal samarbejdet mellem de nationale myndigheder og Kommissionen samt mellem de nationale myndigheder indbyrdes styrkes.
Hvad angår de nationale domstoles kompetence, foreslår vi i denne betænkning, at der nedsættes domstole med speciale i kartelretlige sager. Det praktiseres allerede nu med succes i nogle medlemslande.
Fra virksomhedernes side frygter man, at retssikkerheden forringes. For at modvirke dette bør virksomhederne i visse tilfælde stadig have mulighed for at få en forudgående afklaring fra Kommissionen. Dette er blot nogle få, men centrale aspekter, der skal tages højde for ved moderniseringen af de europæiske konkurrenceregler. Vi befinder os dog stadig kun helt i starten af proceduren. Diskussionen vil fortsætte, indtil der fremkommer konkrete lovforslag. Med hvidbogen er vi dog - og det er jeg overbevist om - på rette vej.
I de forgangne årtier har der udviklet sig en europæisk konkurrencekultur. Den decentralisering, som Kommissionen foreslår, er i overensstemmelse med nærhedsprincippet, som jo nu også er forankret i traktaten. Det fører til en øget anvendelse af de europæiske konkurrenceregler på nationalt og regionalt plan og skaber derved mulighed for at danne et bedre grundlag for den europæiske konkurrencekultur.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at denne reform af konkurrencepolitikken, som vi indleder her, er nødvendig, og at det i den forbindelse bliver særlig nødvendigt at understrege, at Den Europæiske Unions konkurrencepolitik er en væsentlig forudsætning for, at den sociale markedsøkonomi lykkes. Kommissionen og også Parlamentet skal i højere grad end tidligere understrege, at konkurrencepolitikken, konkurrencen mellem virksomhederne, og den kendsgerning, at Europa-Kommissionen våger herover, først og fremmest er i borgernes interesse.

Rapkay
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi fører i dag en vigtig debat om Den Europæiske Unions konkurrencepolitik. Vi debatterer et meget omdiskuteret moderniseringsprojekt inden for europæisk kartelret, nemlig betænkningen af von Wogau, og det er meget mere omdiskuteret, end det måske er fremgået af afstemningen i Økonomiudvalget.
Jeg vil absolut sige, at jeg i dette tilfælde personligt anser Kommissionens forslag for forkert, at det må vise sig, om begrebet modernisering virkelig er retfærdigt, hvad angår hvidbogens indhold i forbindelse med artikel 81 og 82, eller om tilbageskridt i dette tilfælde ikke snarere ville være et mere velegnet begreb. Vi taler i dag dog også om støtteberetningen og den generelle konkurrenceberetning for 1998, hvor min del af forhandlingen under ét vedrører det sidste område.
Men begge beretninger - konkurrenceberetningen og støtteberetningen - har selvfølgelig også en fælles basis i denne hvidbog. Det handler om kravet om modernisering, om den europæiske konkurrencepolitiks evne til at overleve i fremtiden. Læser man de to dokumenter fra Kommissionen, var 1998 et år, hvor moderniseringsprojekterne, der blev indledt i 1997, blev videreført og til dels afsluttet, det ved vi selv fra vores løbende parlamentariske arbejde.
Lad mig komme med to grundlæggende bemærkninger i denne forbindelse: Kommissionen som kompetent myndighed har med sin konsekvente holdning igen og igen gjort sig fortjent af konkurrencefriheden, dog ikke altid til glæde for de berørte medlemslande eller virksomheder. Den bør fortsætte ad denne vej. Men, hr. kommissær, det bliver alt sammen ikke mindre kompliceret i fremtiden - jeg kan huske udfordringen med Unionens udvidelse, uddybelsen af det indre marked, den teknologiske udvikling, globaliseringen. Det drejer sig jo ikke kun om moderniseringen af fællesskabsretten, det drejer sig mere end nogensinde om gennemskueligheden af afgørelser i enkelte tilfælde, om muligheden for at kunne forstå beslutninger, for den europæiske konkurrencepolitik vil være henvist til at blive accepteret hos befolkningen og de berørte politiske instanser og de berørte virksomheder.
Men - uden gennemskuelighed, ingen accept, og så heller ingen modernisering uden gennemskuelighed. Konkurrenceberetningen for 1998 er ikke noget dårligt grundlag, men der findes jo ikke noget, som ikke kan gøres endnu bedre. Vi vil give Dem, hr. kommissær, en række opfordringer med vores beslutning med på vejen, men jeg vil gerne komme ind på et delaspekt allerede nu: Gennemskuelighed og forpligtelse til at aflægge regnskab hører sammen. Jeg vil ikke rokke ved kompetencefordelingen mellem Kommissionen og Parlamentet. Kommissionen er den udøvende myndighed, og Parlamentet bør af hensyn til sin egen uafhængighed heller ikke ønske at være det, men Parlamentet er kontrolorganet, og hvor kan man bedre fremlægge sine bevæggrunde for beslutninger end i det demokratisk valgte Parlament, og det i en permanent, parlamentarisk diskurs? Også her bør vi fortsætte ad den vej, vi er begyndt på, gøre den permanent og intensivere den.
Én ting vil jeg dog gerne understrege: Parlamentet er lovgiver. At vi imidlertid kun har høringsret netop i forbindelse med konkurrencelovgivningen, det er faktisk en skandale! Her stilles der krav til Rådet og regeringskonferencen om at indføre proceduren med fælles beslutningstagning i forbindelse med konkurrencelovgivningen. Af Kommissionen forventer jeg, at alle muligheder for parlamentarisk medvirken udnyttes til yderste konsekvens, idet der er tvivl om Parlamentets deltagelse, og det også allerede i den nuværende traktatsituation. Jeg forventer også, at Kommissionen støtter os offensivt i kravet om fælles beslutningstagning i forbindelse med lovgivningsprocedurer. Det bliver en testsag for det fornuftige samarbejde mellem de to institutioner.
Trods enhver bekendelse til konkurrenceprincippet er konkurrence dog ikke noget mål i sig selv. Konkurrence er et instrument og fører ikke altid til optimale løsninger. Det hører nu engang til den økonomiske basisviden, at markedet svigter i mange henseender, og den, der bestrider det, er ideolog og ikke andet. Konkurrencen skal udligne udbud og efterspørgsel, skal sikre en optimal fordeling af de økonomiske ressourcer og fakta. En optimal effektivitet skabes imidlertid ikke automatisk af sig selv. Rammebetingelser er absolut nødvendige, hvis misbrug skal forhindres, f.eks. ved hjælp af kartelretten. Men derved forhindrer man primært udelukkende misbrug, det duer ikke alene til at opnå samfundsmæssigt legitimerede mål.
Konkurrence, ja, begrænsning af støtteforanstaltninger, hvor det er nødvendigt, og hvor det er muligt! Men fordi støtteforanstaltningerne optager den væsentligste del af konkurrenceberetningen for 1998, vil jeg, på trods af betænkningen af hr. Jonckheer, dog sige et par ord: Støtte til små og mellemstore virksomheder inden for forskning og udvikling, i forbindelse med uddannelse inden for regionalpolitik, inden for miljøpolitik, det er meget vel muligt og skal også kunne lade sig gøre. Støtte skal være tilladt for netop sådanne mål, så længe det ikke fører til uacceptable konkurrenceforvridninger. Netop her er det endnu vigtigere end i kartel- og fusionslovgivningen, at beslutningerne er gennemskuelige og forståelige.
Støtte skal ikke bare i gabestokken, støtte skal betragtes differentieret, støtte skal også vurderes efter dens bidrag til at opnå de netop nævnte mål. Den sidste bemærkning var ikke så meget henvendt til Kommissionen som til mine kolleger i PPE-gruppen.

Jonckheer
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, den betænkning, jeg har lejlighed til at fremlægge i dag, er en udtalelse om Kommissionens årlige beretning om gældende statsstøtte i EU, i forhold til hvilken Fællesskabet har kompetence i kraft af traktatens artikel 87, 88 og 89.
Kommissionens beretning er hovedsagelig af beskrivende karakter og beskriver statsstøttens udvikling i fremstillingssektoren samt i andre sektorer i henhold til forskellige typer såsom finansieringsformer og efterstræbte mål. Hvad angår den kvantitative del af betænkningen, tillader jeg mig at henvise til begrundelsen, og jeg vil her nøjes med at nævne, at det gennemsnitlige årlige beløb gennem den pågældende periode ligger i størrelsesordenen 95 milliarder euro, hvilket udgør en reduktion på 13% i forhold til perioden 1993-1995. Dette skyldes i overvejende grad en reduktion af støtten i Tyskland.
Det fremgår klart, at niveauet for opgivet statsstøtte i store træk er stabilt i den omfattede periode, og det ligger på omkring 1,2% af EU's BNP, eller, og dette er tilfældigt, stort set det samme beløb som Fællesskabets årlige budget. Dernæst skal det nævnes, at forskellene mellem medlemsstaterne er betydelige og kan måles på forskellige måder, især som en procentdel af værditilvæksten pr. lønmodtager. Jeg mener endvidere, at det er interessant at tilføje den statsstøtte og det fællesskabsindgreb, der på en vis måde kan være optaget i statsstøtten. Det viser sig således klart, at det er de fire lande, der bl.a. modtager støtte fra Samhørighedsfonden, som ligger øverst på listen.
Herefter kommer jeg til forslagene, der er indeholdt i betænkningen. Vi konstaterer for det første, at Kommissionen vurderer, at oplysningerne, sådan som de er fremlagt i dens årlige beretning, er for sammentrængte til, at det er muligt at foretage en dybtgående evaluering af staternes støttepolitik, hvilket både er legitimt, fornuftigt i forhold til de nationale interesser og meget vigtigt med hensyn til at overholde kravene til konkurrencen, netop i kraft af traktatens bestemmelser. Kommissionen kan ikke gøre andet end at modtage og analysere de oplysninger, medlemsstaterne leverer til den. Det er således op til staterne og regionerne at overvåge kvaliteten af de indsendte oplysninger, og vores udvalg mener, at der bør ydes en ekstra indsats på dette område.
Det er ud fra den samme indstilling, at vores parlamentariske udvalg forsvarer den allerede gamle idé med at oprette et offentligt register over statsstøtte, især tilgængeligt via Internet. Europa-Kommissionen ville, hvis den lå inde med bedre og mere detaljerede oplysninger, især i forhold til de efterstræbte mål og de konstaterede resultater, kunne gennemføre - eller sørge for, at der jævnligt blev gennemført - undersøgelser, der indeholdt en socioøkonomisk evaluering af den nationale og regionale statsstøttepolitik. I det omfang, sådanne undersøgelser allerede eksisterer, ville man på en mere åben måde kunne udbrede kendskabet til kommentarerne fra disse i forhold til traktaternes målsætninger, der ikke blot består i at sikre konkurrenceevnen i forbindelse med EU's økonomi, men også en bæredygtig udvikling og en økonomisk og social samhørighed.
Ved således at stå fast, i første omgang på kvaliteten af de indsendte oplysninger, er det lykkedes under forhandlingerne i udvalget og dermed i betænkningen, som jeg har den ære at fremlægge her, at undgå den forenkling, der består i frem for alt at bekræfte, at det samlede beløb for statsstøtte enten er for stort eller for lille. Et flertal af udvalgets medlemmer har i højere grad søgt efter en ligevægt mellem på den ene side nødvendigheden af, at såvel staterne som virksomhederne overholder konkurrencereglerne, og på den anden side erkendelsen af interessen for en sådan støtte med henblik på at bidrage til at opfylde traktatens mål, herunder især, hvilket jeg allerede har nævnt, i forbindelse med en bæredygtig udvikling, forskning og udvikling, samt en økonomisk og social samhørighed.
Hertil kommer, at forskellige ændringsforslag til ordførerens oprindelige forslag er blevet vedtaget i udvalget, især med vægt på nødvendigheden af en effektiv tilbagebetaling af den støtte, der er blevet vurderet ulovlig, og udarbejdelsen af en årlig liste over resultater. Til denne plenarforsamling er der genfremsat syv ændringsforslag. De fleste af disse udtrykker politiske forskelle mellem de enkelte udvalgsmedlemmers holdning til det ønskelige og effektiviteten i statsstøtten, når man tager højde for det utilstrækkelige, erkendt eller ikke, i udelukkende at have private investeringer, markedsfiaskoer og utilstrækkeligheder på markedet. Der er især ét ændringsforslag, jeg gerne vil fremhæve, der drejer sig om energisektoren, og som jeg som ordfører anser for at være særlig vigtigt.
Jeg vil gerne afslutte denne præsentation, hr. kommissær, med på den ene side at fremhæve en bekymring hos udvalgets medlemmer og på den anden et krav fra vores udvalg. Bekymringen går på førtiltrædelsesprocessen for de central- og østeuropæiske lande, hvad angår konkurrencepolitikken og statsstøtten. Dette er helt sikkert et komplekst spørgsmål, hvor vi kunne ønske, at Kommissionen informerede os om den aktuelle situation, især med hensyn til disse landes økonomiers evne til at overholde konkurrencereglerne, og, hvad angår statsstøtten, sandsynligvis nødvendigheden af at have særlige regler for denne støtte, der kan hjælpe med at omstrukturere disse landes sektorer.
Endelig vil jeg slutte med kravet om Europa-Parlamentets fremtidige kompetencer på de områder, vi taler om, nemlig konkurrencepolitikken og statsstøtten i forbindelse med regeringskonferencen. De ved, hr. kommissær, at vores betænkning forsvarer det synspunkt, at proceduren med fælles beslutningstagning skal gælde for den grundlæggende lovgivning for statsstøtte.

Langen
Hr. formand, hr. kommissær, ærede damer og herrer, min andel af dagens debat vedrører stålstøttereglerne. Det vil sige den offentlige støtte i Europa, der blev tildelt efter disse regler, og som Kommissionen har kontrolleret. Der var i alt 27 sager i 1998. Kommissionen har udarbejdet sin egen rapport om disse sager.
EKSF-traktaten udløber snart. Derfor er det spørgsmål, som skal optage os i dag, navnlig spørgsmålet om, hvordan stålstøtten fremover skal håndteres. Europa-Kommissionens beslutninger, der fremlægges i rapporten, hilses velkomne af Europa-Parlamentet, inklusive beslutningen om at kræve midler tilbage i et konkret tilfælde og dermed anvende EKSF-traktatens artikel 88. Den europæiske stålindustris konkurrenceevne er samtidig også indholdet i den seneste meddelelse fra Kommissionen, som vi endnu ikke har forhandlet om i Parlamentet.
Som på andre områder gælder det generelle støtteforbud i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1, også for jern- og stålindustrien. I henhold til denne artikel er statsstøtte principielt uforenelig med fællesmarkedet. Undtagelser er kun tilladt i nøje fastlagte tilfælde. Efter artikel 88 er Kommissionen forpligtet til at føre kontrol med statsstøtte. I 1998 var den største sag tilførselen af egenkapital til Preussag i Tyskland på 540 millioner euro. Desuden skal medlemslandene på forhånd meddele Kommissionen, hvis de har nogle støtteprojekter.
For stålindustriens vedkommende blev de gældende regler udarbejdet den 18. december 1996. I henhold hertil kan der kun ydes støtte til stålindustrien i bestemte nøje fastlagte tilfælde. Der er tale om støtte til forskning og udvikling, miljøbeskyttelse, støtte med socialt sigte for at fremme lukning af stålværksanlæg og støtte til definitiv afvikling af ikkekonkurrencedygtige virksomheder. Desuden er der en særordning på op til 50 millioner euro til medlemslandet Grækenland.
Der har dog åbenlyst været problemer med den praktiske håndtering af stålstøttereglerne i de forgangne år, som ikke er blevet behandlet fuldstændigt i rapporten. Ud fra Parlamentets synspunkt er det vigtigt, at der allerede i dag tales om en opfølgningsordning, der skal træde i kraft efter udløbet af disse stålstøtteregler. Det må ikke besluttes at opbløde stålreglernes eksisterende grundlinjer. Ingen ønsker en hæmningsløs subventionskonkurrence i Europa. Det ville i høj grad skade det indre marked efter konsolideringen af stålindustrien i de seneste år. Derfor anser Parlament det for nødvendigt, at stålstøttereglerne ændres med henblik på den ulige behandling, som ifølge industrien finder sted, og at Kommissionen foreslår Rådet en opfølgningsordning.
Det er en kendt sag, at Rådet hidtil har nægtet at vedtage en sådan opfølgningsordning. Det skyldes også, at man tror, at man, når stålstøttereglerne udløber, igen kan gøre, hvad man vil, uden Europa-Kommissionens irriterende kontrol. Vi kræver derfor, at stålstøtten, når traktaten er udløbet, reguleres via en rådsforordning i henhold til artikel 94, fordi det kun er muligt at skabe den nødvendige retsgyldighed og klarhed på dén måde.
Kun sådan kan man gennemføre det strenge forbud mod enhver støtte, der ikke er omfattet af reglerne. En rådsforordning, der er direkte gældende ret, skal også overholdes af de regionale regeringer. En forringelse af konkurrencevilkårene og forstyrrelser af markedsligevægten skal også undgås i fremtiden.
Et andet kritisk punkt er Kommissionens praksis med hensyn til at godkende dobbelt støtte til stålvirksomheder, der efter dens opfattelse ikke falder ind under støttereglernes kategorier, også selvom De Europæiske Fællesskabers Domstol i enkelte beslutninger har billiget denne ulige behandling. I en beretning for 1999, som endnu ikke er færdig, opfordres Kommissionen til på detaljeret vis at fremlægge sin aktive rolle i forbindelse med udarbejdelsen af omstruktureringsplaner og godkendte undtagelsestilfælde og dermed gøre det muligt at foretage en saglig bedømmelse af sammenhængene.
Efter at Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål enstemmigt bortset fra to personer, der undlod at stemme, har godkendt forslaget til betænkning, vil jeg gerne anmode om, at vi i plenarforsamlingen fuldt og helt overholder de retningslinjer, som vi selv har fremlagt her.

Cederschiöld
Hr. formand, kære kolleger, det indre marked er ikke fuldbyrdet. Støtteordninger, monopoler og konkurrencehindringer hæmmer fortsat både markederne og udviklingen. Nationale regeringer tyr til støtteordninger og lover, at det er sidste gang, men så gentager det sig. Støtteordninger fordrejer allokeringer både inden for landene og landene imellem.
En successiv afvikling af statstilskuddet er nødvendig, og stadig flere markeder skal åbnes for konkurrence. Det gælder både de markeder, som er blevet monopoliseret privat og offentligt. Offentlige monopoler bliver ofte kun nødtvungent afviklet. Øget konkurrence og nye etableringer burde medføre betydelige velfærdsgevinster - selv inden for uddannelse, sundhed og social service. Offentlige monopoler skal erstattes af konkurrencedygtige strukturer. Europa skal moderniseres og tilpasse sig foretagsomhed og et mere konkurrencedygtigt miljø for forbrugere og virksomheder. En effektiv konkurrence presser priserne og højner levestandarden. Forbrugerpolitikken har i alt for lille udstrækning været indrettet på prisniveauet. Konkurrencepolitik og forbrugerpolitik hører sammen.
Det indre marked er grundlaget for vores arbejde. Lovgivningen på det indre marked skal gælde alle - både store og små lande. Det er nødvendigt med en systematisk gennemgang af de nationale regelsæt for at fjerne konkurrenceforhindringer. Selv EU's eget regelsæt kan have brug for en gennemgang.
Den nye model, som nu bliver afprøvet af Kommissionen, må ikke føre til en renationaliseringsproces, som udhuler den opnåede konkurrencepolitik. Den skal være fast forankret i medlemsstaternes nationale myndigheder for at have nogen effekt. Om et halvt år er det måske passende at lave en analyse af resultatet, men også at se nærmere på virkningen af den nye situation på Kommissionens rolle. Tanken om at afholde en kongres for alle institutionerne, der åbner for en forudsætningsløs debat ud fra et bredt perspektiv med repræsentanter fra forskellige intressenter, har indtil nu besvaret spørgsmålet om, hvordan man skal komme videre. Det giver anledning til at fastsætte nye principper eller vende tilbage til de mere gennemgribende forandringer, som er blevet diskuteret. Det giver også anledning til at finde nye fælles løsninger og analysere ændringsforslagene fra udvalgsdebatten.
Retspraksis i konkurrencespørgsmål skal være korrekt. Forkert anvendt konkurrencepolitik kan forårsage retstab og gøre indgreb i ejendomsretten, som er et vigtigt, grundlæggende princip, vi skal værne om. Vi har en meget spændende debat foran os. En konference, hvor spørgsmålene bliver drøftet, giver mulighed for at afklare uoverensstemmelser og samtidig måske forbedre visse punkter.
Parlamentet og Kommissionen kan sammen styrke indsatsen for en effektiv konkurrencepolitik og dermed skabe nye muligheder og nye ressourcer for borgerne. Netop i min valgkreds, Stockholm, er der mange gode lokale eksempler på øget udbud og forbedret kvalitet, der er opstået netop på grund af konkurrencebestemmelser på tidligere helt monopoliserede områder.
Vi opfordrer til at fortsætte den åbne debat, som er blevet øget i forbindelse med behandlingen af von Wogau- og Rapkay-betænkningerne. Vi håber, at de retlige synspunkter også vil blive tillagt den vægt, som er rimelig i en retsstat.

Radwan
Hr. formand, kære kolleger, det glæder mig, at jeg som nyt parlamentsmedlem kan holde min første tale her i dag, selvom vi er forsinkede. Jeg vil gerne på forhånd takke ordførerne von Wogau, Langen, Rapkay og Jonckheer samt Kommissionen for det virkelig gode samarbejde.
Konkurrence er helt sikkert grundlaget for den sociale markedsøkonomi, og den europæiske konkurrencepolitik er en succeshistorie, hvilket vi senest har oplevet inden for energi og telekommunikation, der har ført til mærkbart lavere priser, til bedre service. Alt sammen til gavn for forbrugerne. Nu er vi imidlertid kommet til et punkt, hvor vi skal videreudvikle konkurrencepolitikken. Her har Kommissionen fremlagt en ny hvidbog med to centrale punkter: væk fra indberetningspligten, tilbageførelse af lovens gennemførelse. Forkastelsen af indberetningspligten betyder under ingen omstændigheder mindre bureaukrati og færre udgifter. Dette systemskifte medfører selvfølgelig samtidig øget ansvar for den enkelte i erhvervslivet. Det er ikke længere så enkelt, at man bare kan fremlægge og godkende tingene, nu bærer hver enkelt selv ansvaret, og det er måske også grunden til, at nogle udenfor føler ubehag derved. Jeg mener dog, at vi bør udnytte chancen, så Europa også kan vise vejen hen imod mindre bureaukrati.
Det andet punkt er tilbageførelsen af lovens gennemførelse. For at få en retskultur i Europa skal retten helt sikkert ikke kun anvendes af Kommissionen, af centrale organer, men også af nationale myndigheder, af nationale domstole. Vores diskussion handler jo heller ikke om, at hver enkelt EU-lovgivning altid kun skal besluttes centralt, men netop i tilpasningsfasen vil vi opleve retsusikkerhed. Her i den lovgivningsprocedure, som vi kan forvente, er det helt sikkert nødvendigt at udvikle et instrument, så virksomhederne får retssikkerhed, og de her får mulighed for at henvende sig til Kommissionen. Vejen til en europæisk kartelinstans bør holdes åben, og den vej vil helt sikkert blive diskuteret fremover. Men vi har brug for øget gennemskuelighed i konkurrencepolitikken. Parlamentet skal inddrages i større omfang, og jeg mener også, at det, når vi indfører et register, hvor vi kan følge med i, hvilken statsstøtte der ydes, vil medføre disciplin i medlemslandene.
Der er dog to punkter, der ligger mig meget på hjerte i forbindelse med konkurrencens fremtid. Det ene er subsidiariteten. Vi mener alle, at konkurrence er nødvendig for erhvervslivet og fremmer konkurrencedygtigheden dér, og jeg mener, at vi også bør tillade konkurrence i regionerne. Konkurrencen mellem regionerne vil helt sikkert styrke og ikke svække Den Europæiske Union. Her kan jeg f.eks. nævne den tyske støtte til forbedring af de regionale erhvervsstrukturer (GA-støtte), sparekasser og delstatsbanker, kvalitetsmærker. Her har en region af egen kraft skabt noget for at markedsføre egne produkter. Dette initiativ må ikke ødelægges fra europæisk side.
Jeg mener også, det er nødvendigt at starte deminimusordningen. Vi bør sætte alt ind på at forcere konkurrencen mellem regionerne. Det andet er en diskussion om konkurrence og social markedsøkonomi, hvor jeg ikke står og taler om markedsforstyrrelser. Jeg har jo allerede været inde på delstatsbankerne og sparekasserne, men jeg vil gerne fremhæve, hvad man gentagne gange hører fra den ene eller den anden side. En boboer på et plejehjem hører i dag ind under det sociale område. Jeg kan imidlertid også betragte ham som en kunde, og jeg mener, at vi bør diskutere ret indgående og i god tid, hvor det sociale område, hvor strukturerne betyder et stop for konkurrencen. Ellers kan jeg her kalde enhver kunde, ethvert område kunde og derved ødelægge meget stærkt sociale områder.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige følgende i forbindelse med nærhedsprincippet: Det er efter min mening tvingende nødvendigt, at vi dér, hvor medlemslandene gør det muligt for regionerne og kommunerne at opkræve skatter, bevarer dette og ikke regulerer i europæisk regi.

Formanden
Mange tak, hr. Radwan, jeg vil gerne lykønske Dem med det, man inden for tysk parlamentarisme i Deres tilfælde urimeligvis kalder en jomfrutale.

Poos
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tager ordet på vegne af min kollega, Robert Goebbels, som er fraværende på grund af en politisk forpligtelse.
I Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål opstod der på grund af Jonckheer-betænkningen uoverensstemmelser om, hvordan markedet fungerer. Det lykkedes et snævert højreorienteret flertal at fjerne enhver henvisning til markedets svagheder. Selvom Parlamentet i hovedtræk skulle følge denne ultraliberale opfattelse af et såkaldt perfekt marked, vil verden for så vidt ikke ændre sig. De økonomiske forhold i virkelighedens verden viser med tilstrækkelig tydelighed, at fjernelsen af ethvert offentligt tilskud til markedet ikke på nogen måde skaber hverken en perfekt konkurrence eller en optimal fordeling af ressourcerne. Selvom markedet siden tidernes morgen har været menneskets privilegerede arena for handel, har det aldrig været perfekt. Markedet satser på kort sigt og en hurtig indtjening. På markedet er styrkeforholdet mellem udbud og efterspørgsel generelt til skade for de svageste, forbrugerne og arbejdstagerne. Markedet har brug for regler for at kunne fungere. Den nødvendige og værdifulde iværksætterånd bør gå hånd i hånd med en følelse af ansvar over for samfundet. Vi europæiske socialdemokrater går ind for en markedsøkonomi med et socialt formål. Markedet er ikke noget mål i sig selv. Det bør tjene til at forbedre menneskets vilkår. EU og medlemsstaterne bør ikke optræde som økonomiske aktører, men de offentlige myndigheder bør fastsætte regler og mål, der muliggør en bæredygtig udvikling af økonomien. Endelig bør støtte gøre det muligt at foretage omstruktureringer, tilbyde uddannelse, redde arbejdspladser og dermed knowhow. Det kan ikke være det principielle mål for Unionens konkurrencepolitik at reducere det samlede niveau for støtten. Vi må rette støtten ind efter Unionens mål, især den økonomiske og sociale samhørighed, en bæredygtig udvikling og forskningen.
Kommissionen bør forfølge den ulovlige støtte og den, der reelt hindrer det indre marked. Det ville være en stor fejltagelse at udelukke enhver offentlig støtte. Internet er ikke et produkt, der stammer fra markedet, men resultatet af forskning finansieret af USA's hær. The World Wide Web, der har muliggjort den eksplosive udvikling af informationssamfundet, er blevet udviklet af CERN i Genève, også med offentlig støtte. Den tyske regerings indgreb for at redde Holzmann-gruppen er blevet kritiseret for at være en ubegrundet hindring for markedsøkonomien. Formanden, hr. Duisenberg, har endda forsøgt at give dette statsindgreb skylden for euroens svaghed over for dollaren, der i øvrigt er relativ. Jeg har ikke hørt hr. Duisenberg kritisere de amerikanske valutamyndigheders indgreb for at redde Hedge Fund LTCM. At ville redde 60.000 arbejdspladser er åbenbart en synd imod markedet, men at redde kapital synes ikke at være et problem hos fortalerne for det fri marked.
Der rejses offentlige midler for at reparere skaderne fra den internationale spekulation, som det har været tilfældet i Mexico, i Asien og i Brasilien. Derimod anses den menneskelige arbejdskraft for at være en simpel justeringsfaktor. Vi socialdemokrater afviser denne englerene liberalisme. Vi vil have en reel konkurrencekultur i EU. Medlemsstaternes hænder skal forblive synlige, når det gælder om at sætte rammer for markedet, og her skal Kommissionen være dommer.

Riis-Jørgensen
Hr. formand, kære kommissær og kære kolleger, jeg vil starte med at sige hr. Rapkay tak for en god betænkning og et godt samarbejde. Dem, kommissær Monti, vil jeg takke for et fremragende samarbejde, og jeg vil sige til Dem, at De her ved årtusindskiftet har en særdeles vigtig funktion. De skal feje op efter de nationale regeringer, som jo har store visioner på konkurrencepolitikkens område, men kun fantasien sætter grænser for, hvilke ulykker de nationale regeringer kan afstedkomme. Jeg kan her nævne de seneste eksempler, vi har set: Holzmann, en virksomhed, som får stor støtte fra den tyske regering, savværker i det tidligere Østtyskland og ikke mindst støtten til skibsværfter. Det er tre områder, hvor mange danske virksomheder har store problemer og bliver presset ud af deres marked. Jeg vil til hr. Poos sige, at jeg er meget enig med hr. Duisenberg i, at det er eksempler på, at nogle af de europæiske medlemslande ikke er i stand til at omstrukturere deres økonomier, og dermed er de med til at underminere euroens værdi.
Den Liberale Gruppe har fremsat 80 ændringsforslag i udvalget, som alle vedrører statsstøtte. Det er forslag, som vi mener fører til gennemsigtighed og åbenhed, hvilket er meget vigtigt med henblik på at få det indre marked til at fungere. Jeg vil gerne benytte lejligheden her til at sige tak til mine kolleger i udvalget for deres opbakning til Den Liberale Gruppes forslag. Vores forslag vedrører som sagt gennemsigtigheden, og jeg vil gerne fremhæve det ændringsforslag, som opfordrer Kommissionen til at fremkomme med ensartede kriterier og vilkår for den type statsstøtte, som vi anser for at være lovlig, netop for at sikre, at virksomhederne kan forudsige deres situation.
En anden ting er spørgsmålet om, hvad vi gør, når statsstøtten erklæres ulovlig. Hvordan sikrer vi, at vi får den ulovlige statsstøtte tilbagebetalt? I dag findes der ingen fælles regler på det område, og vi opfordrer kraftigt Kommissionen til at sørge for harmonisering af reglerne om tilbagebetaling. Det er vejen frem for at sikre ensartede konkurrencevilkår.
Endelig foreslår vi, at vi laver dels et register, som flere af mine kolleger har været inde på, men også en resultattavle, der viser, hvor landene står i dag med hensyn til statsstøtte. De har vist os vejen, hr. Monti, med en resultattavle vedrørende det indre marked. Det er det, der har givet os inspiration til at foreslå det samme med hensyn til statsstøtten.
Jeg håber meget, at De, kommissær Monti, vil støtte disse forslag, og jeg ser frem til Deres kommentarer og holdning.
Afslutningsvis vil jeg hilse Kommissionens XXVIII. konkurrenceberetning velkommen, der er endnu en gang blevet leveret et godt stykke arbejde. Men som jeg allerede har nævnt, bør vores overordnede formål fortsat være gennemsigtighed og åbenhed. Der er stadig behov for en opstramning af de nævnte områder, og der er derfor god grund til at fortsætte med at arbejde målrettet med at få løst problemerne vedrørende den manglende gennemsigtighed og åbenhed på statsstøtteområdet. Ikke mindst er det nødvendigt i forhold til den kommende udvidelse, og jeg vil gerne sige tak til hr. Jonckheer, der i sin betænkning meget grundigt behandler problemerne i forbindelse med udvidelsen og med, hvordan vi sikrer, at disse lande kan leve op til vores krav, men også hvordan vi sikrer lige konkurrencevilkår. Det er klart, at vi som liberale og grønne har forskellige holdninger til, hvordan verden skal se ud, men i vores målsætning er vi langt hen ad vejen enige, og vi vil forsøge at finde en fornuftig løsning på vores problemer.

Lipietz
Hr. formand, hr. kommissær, vi skal simpelthen blot besvare to spørgsmål. Er statsstøtte til virksomhederne eller aftaler mellem virksomheder legitime i en markedsøkonomi, og hvem skal kontrollere disse undtagelser fra de absolutte regler for markedsøkonomien?
Til det første punkt siger vi helt klart, at det for at tage højde for kravene til en bæredygtig udvikling, som EU går ind for, er helt uomgængeligt, at der i visse tilfælde ydes statsstøtte til virksomheder, hvad enten dette sker i form af skattelettelser, en differentieret skat eller direkte støtte. Det er ligeledes legitimt, at der kan forekomme aftaler mellem virksomheder, aftaler af selvbegrænsende art, og aftaleformer, der gør det muligt at mindske de skadelige virkninger fra konkurrencen på de sociale og økologiske krav.
Vores svar er altså et helt klart ja. Det er legitimt at yde støtte og at have aftaler, men vi siger, at hver eneste af disse aftaler skal være helt klart begrundet. Von Wogau-betænkningen foreslår at flytte kontrollen med denne legitimitet over i nationalt regi. Dette forekommer os at være relativt farligt, men vi stemmer ikke desto mindre for betænkningen, idet vi erkender, at Kommissionen ikke kan gøre alting. Vi beder om, at der bliver anvendt den størst mulige gennemsigtighed, og at Kommissionen får udvidede beføjelser til at foretage undersøgelser for efterfølgende at kontrollere legitimiteten af disse undtagelser.

Theonas
 (GUE/NGL). (EL) Hr. formand, endnu en gang drøfter vi EU's konkurrencepolitik. Men sandt nok, under hvilke forhold foregår denne forhandling, og hvilke konklusioner bør vi nå frem til?
Det, som kendetegner virkeligheden i dag, er gennemførelsen af gigantiske fusioner, sammenlægninger og opkøb af meget store virksomheder af monopolagtig karakter samt skabelsen af koncerner med skræmmende styrke på verdensplan. Burde dette faktum virkelig ikke optage vores drøftelse? Hvilken konkurrencepolitik kan kontrollere disse monopolvirksomheders aktiviteter? Specifikke grene af den europæiske industri såsom skibsbygnings- og skibsreparationsindustrien, lufttransport og stålindustrien er blevet ramt af den førte konkurrencepolitik, hvilket har givet kolossale følger. De har mistet positioner og meget store andele på verdensmarkedet og hundredtusinder af arbejdspladser. Vil dette faktum optage os på et tidspunkt? Den skandaløse magtkoncentration på strategisk vigtige områder lægger alle EU-landenes og medlemmernes økonomi i hænderne på multinationale spekulationskoncerner.
Alligevel insisterer vi på en yderligere svækkelse af det offentlige område og er parat til at skærpe konkurrencepolitikken endnu mere, idet vi anser selv statsbestillinger hos virksomheder af offentlig karakter for statsstøtte. På den anden side fører tabet af hundredtusinder af arbejdspladser til en eksplosiv stigning i arbejdsløsheden. Arbejdstagerne står over for det allerstørste angreb mod deres arbejdsmæssige og sociale rettigheder. Forbrugerne ser deres levestandard blive forringet, fattigdom blive almindelig og det offentlige og produktionsgrundlaget i de fleste EU-lande falde fra hinanden og gå i opløsning i den rene og ødelæggende konkurrences navn, i den absolutte markedsøkonomis og i fremme af storkapitalens monopolistiske interessers navn. Vi ser den førte konkurrencepolitik som ansvarlig for alle disse ting og udtrykker vores fulde modstand mod den.

Caullery
Hr. formand, hr. kommissær, i løbet af dette overgangsår, før vi går over til enhedsvalutaen, har Kommissionen udfoldet alle mulige bestræbelser på, at euroen kunne blive født i et gunstigt miljø. Konkurrencepolitikken har inden for sine rammer bidraget til denne begivenhed. Vi for vores part er stadig stærkt imod enhedsvalutaen, der langt fra at give os fordelene og smidigheden ved at have en fælles valuta i stedet lukker os inde i en kunstig tvangssituation, der pålægges EU's befolkninger.
Når det er sagt, er det at regere, at være forudseende, også at være ansvarlig, og i denne nye påtvungne sammenhæng spiller konkurrenceretten naturligvis en afgørende rolle. Kommissionen har på dette område foretrukket forskellige handlingsformer: at påvirke markedsstrukturerne ved at gennemføre en aktiv antikonkurrencebetonet praksis, igen at fokusere sine tjenestegrenes kontrolfunktioner netop på de områder, der udviser en klar fællesskabsinteresse, og at markere sin vilje til at modernisere konkurrenceretten.
Hvad angår statsstøtten, er det vigtigt at holde øje med, at apparatet ikke bliver for tungt, og det forekommer os, at indførelsen i et offentligt register, hvor samtlige støtteformer opføres, ikke er hensigtsmæssig, idet denne tunge forpligtelse helt naturligt ville gå imod forsøgene på at lette de bureaukratiske hindringer.
Endelig, hvad angår en moderniseret anvendelse af traktatens artikel 85 og 86, mener vi ikke, at en decentraliseret anvendelse nødvendigvis går i den rigtige retning. Ikke alene bevarer Kommissionen retten til at friholde en sag fra den nationale kompetence, men de nationale domstole er også klart forpligtede til at undgå enhver konflikt med Kommissionens beslutninger. Nationalstaterne bliver dermed Kommissionens verdslige magt i arbejdet med at overholde gennemførelsen af regler, de ikke selv er herrer over.
Som konklusion vil jeg sige, at selvom visse foranstaltninger går i den rigtige retning, forbliver vi naturligvis årvågne for at undgå en føderalistisk kædereaktion, der ville være til skade for Europa og staternes suverænitet.

Della Vedova
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, vi kan i det store og hele tilslutte os synspunkterne i Kommissionens hvidbog om konkurrence, navnlig når det gælder afskaffelsen af anmeldelses- og godkendelsessystemet, men der er også et par ting - eller rettere flere ting - som vi undrer os lidt over. Først og fremmest er der risiko for, at den uddelegering af ansvarsområderne til de enkelte medlemsstater, som er nødvendig af flere grunde, fører til en abnorm forøgelse af initiativerne på konkurrenceområdet, og at nogle fristes til at benytte sig af antitrust, ikke som en sidste garanti for, at markederne fungerer godt og forudsigeligt, men derimod som et økonomisk- og industripolitisk instrument, som et planlægningsinstrument og som et instrument til indgreb i de spontane markedsmekanismer eller måske som et instrument for protektionistiske politikker. Jeg mener i den henseende, at vi skal støtte os til von Eiecks værker og naturligvis også til de værker, som en stor italiensk liberalist som Bruno Leoni har skrevet. Han advarede netop mod risikoen ved en abnorm forøgelse af konkurrencebegrænsende politikker.
Det er i dag stadig den statslige indblanding i økonomien, der påfører markedet, konkurrencen og de europæiske forbrugeres valgfrihed de største skader. Der kan nævnes statsstøtten til virksomhederne, som vi allerede har talt om, statens fortsat kraftige tilstedeværelse i det økonomiske liv - tænk bare på, at det italienske finansministerium kontrollerer 15% af kapitaliseringen på børsen - og de hindringer, som regeringer og centralbanker lægger i vejen for fusioner og virksomhedsovertagelser. Man har i de sidste uger talt meget om Vodafone-Mannesmann-sagen og om redningen af Holzmann.
Endelig må vi ikke glemme, hr. kommissær, at der stadig er nogle store økonomiske sektorer, som staten sidder solidt på, lige fra statslige tv-kanaler, som skatteyderne er forpligtede til at finansiere, til postvæsener og visse obligatoriske forsikringsordninger, herunder sygesikring og social sikring, som administreres af ineffektive offentlige monopoler, der ikke giver brugerne - medmindre der er tale om velhavende brugere - en chance.
Hr. kommissær, jeg er udmærket klar over, hvad der står i traktaten, men jeg tror, at det også ved denne lejlighed er vigtigt at slå fast, at den europæiske økonomi har svært ved at klare sig i konkurrencen med den amerikanske, også - og ikke mindst - på grund af mangelen på muligheder og konkurrence. Det, der bliver gjort nu, er sandsynligvis meget vigtigt, men det er stadig ikke nok.

Blokland
Hr. formand, vi har rejst en usædvanlig debat om konkurrencepolitik og om statsstøtte, myndighedernes højre og venstre hånd, så at sige.
Mens ØMU-kriterierne tvinger medlemslandene til at begrænse deres udgifter, er det høje niveau for offentlig støtte til erhvervslivet indtil nu blevet opretholdt.
Det er forståeligt, for det medlemsland, der begynder at afvikle den offentlige støtte, løber den største risiko for, at virksomheder flytter andetsteds hen, med de negative følger, det har for beskæftigelsen. Men på samme tid er det uforståeligt, for dårlig virksomhedsledelse og arbejdspladser, der ikke er levedygtige, bør ikke støttes med skatteydernes penge. I princippet er kun horisontal regulering acceptabel, fordi den ikke, eller kun i ringe grad, griber ind i konkurrencen. Ændringsforslag 6 og 7 fra ordføreren bør derfor bakkes op.
Ændringsforslag 1 og 5 påpeger fænomenet markedssvigt, for markedsmekanismerne alene fører ikke til det ideelle samfund. Markedskræfterne kan ramme på forkert måde. Den markedsdirigerede økonomi skal på en smart måde benyttes til i størst muligt omfang at gøre brug af borgernes og virksomhedernes ansvar. Hvis den indsats forfejler, skal en myndighed gribe ind.
Kommissionens hvidbog om reform af konkurrencepolitikken ligner mere et debatoplæg. Idéen om decentralisering for at lette arbejdspresset i Generaldirektoratet for Konkurrence virker sympatisk, men den måde, Kommissionen vil udforme den på, fører til, at den dømmende magt bliver overbelastet. Det går ud over erhvervslivets retssikkerhed. Aftager arbejdspresset i Kommissionen virkelig, når nationale dommere er forpligtet til at rapportere til Kommissionen? Hvad mener Rådet om det, og er kommissæren rede til en grundig genovervejelse af disse punkter?

Thyssen
Hr. formand, en hvidbog er pr. definition ikke noget, man kan tage eller lade ligge, den er der for at vække reaktioner, og på det punkt er denne hvidbog vellykket. Den er et godt grundlag for debat, og i den forstand er den velkommen. Jeg forstår ophavsmændenes udgangspunkt, og jeg er enig i det. Jeg går også ud fra, at De, hr. kommissær, vil holde det omdømme og det arbejde, som Deres forgængere har opbygget, i ære, og at Deres embedsførelse har det samme mål. Jeg kan ikke forestille mig, at Kommissionen ville tage initiativer til grundigt at deseuropæisere eller renationalisere. Men jeg er alligevel bekymret, jeg har alligevel spørgsmål.
I første omgang om, hvorvidt anvendelsen af politikken er kohærent. Jeg er generelt en stor fortaler for kulturel mangfoldighed, men ikke med hensyn til konkurrencekulturen i det indre marked. Det indre marked har brug for en ensartet konkurrencepolitik, ikke kun for så vidt angår koncept, men også anvendelse. Der kommer ganske vist europæiske forordninger og fortolkende meddelelser. Kommissionen burde også have evokationsret, og den burde give retningslinjer til de nationale koncurrencemyndigheder. Men risikerer vi ikke at ende i en Echternach-procession med to skridt frem og ét tilbage?. Jeg vil derfor gerne vide mere, hr. kommissær, om den måde Kommissionen i praksis vil garantere denne ensartede anvendelse, og om De selv tror, at de linjer, der skitseres fra og med punkt 100 i hvidbogen, er opnåelige.
For det andet forstår jeg erhvervslivets bekymring for retssikkerheden. Nu forelægges der mange sager præcist med det for øje. I fremtiden forsvinder det middel. I hvidbogen siger De, at Kommissionen stadig vil give individulle bestemmelser, der kan tjene som retningslinjer, men hvad bliver Deres kriterier for den ene gang at give, og den anden gang ikke at give en sådan individuel bestemmelse?
For det tredje vil jeg gerne vide, om Kommissionen har undersøgt, hvad følgerne af dens nye fremgangsmåde bliver for erhvervslivets strategi. Jeg er særligt bekymret for de små og mellemstore virksomheders skæbne. De mister en del af deres juridiske og økonomiske beskyttelse, som det jo er tilfældet i den nye vertikale gruppefritagelse for distributionssektoren.
For det fjerde vil jeg gerne vide, hvorfor Kommissionen ikke vælger at lade ugyldighedssanktionen virke ex tunc i tilfælde, hvor der sker åbenbare overtrædelser af konkurrencereglerne.
For det femte er der den kommende udvidelse, og det undrer mig, om ansøgerlandene kan klare vores spil. De er nærmest stadig i træning. Hvilke garantier har vi for, at de vokser til topspillere i det indre markeds liga?
For det sjette og til sidst vil jeg minde om et spørgsmål, som jeg også har stillet i min betænkning om de vertikale restriktioner, nemlig erhvervsjuristernes legal privilege. Hvis Kommissionen udfører sine hensigter fra hvidbogen, ser det for mig ud, som om forskelsbehandlingen på det indre marked mellem de eksterne og interne juridiske rådgivere bliver større, og således endnu mere uacceptabel. Overvejer Kommissionen at foretage sig noget for at bevilge de interne jurister i alle medlemslande et legal privilege?
Hr. kommissær, jeg stiller disse spørgsmål som en forsvarer af det indre marked, og jeg håber, at vi alle står bag dette, og at vores debat ikke bliver resultatløs, men kommer til at bære frugt.

Berenguer Fuster
Hr. formand, jeg vil indlede mit indlæg om hvidbogen med at lykønske ordføreren, hr. von Wogau. Det er et klart bevis på, at der i De Europæiske Socialdemokraters Gruppe er en høj grad af tilslutning til hans betænkning, at der under denne behandling kun er fremsat ét ændringsforslag.
Vi er altså enige i betænkningen, ligesom vi, hr. kommissær, er enige i hovedlinjerne i hvidbogen.
Lige siden traktaten trådte i kraft, har fællesskabsretten om konkurrence været et af de grundlæggende aspekter i fællesskabspolitikken. Efter at have været i kraft i næsten 40 år er disse regler nu begyndt at udvise tegn på træthed. Det hastede derfor med at få dem moderniseret. Denne modernisering var især tiltrængt på fem punkter: Det første er godkendelsesordningen, det andet er en decentral anvendelse, det tredje er rettergangsreglerne, det fjerde er retsanvendelsen og det femte og sidste er den overdrevne formalisme.
Der var hårdt brug for en reform af ordningen med individuelle godkendelser. Det havde virksomhederne, eksperterne og de specialiserede advokater samstemmende bedt om. Jeg har ikke deltaget i ét eneste forum med specialister i konkurrenceret, hvor man ikke har bedt os om en ændring af ordningen. En ordning, som kun er kommet med så få afgørelser, det være sig om godkendelser eller forbud, som den nuværende, er alt andet end en god ordning.
Artikel 81, stk. 1, og 82 har i lang tid kunnet anvendes af de nationale konkurrencemyndigheder. Men de har ikke kunnet anvende artikel 81, stk. 3, hvilket til en vis grad har forhindret en sammenhængende anvendelse af artikel 81, stk. 1. Som De ved, mine damer og herrer, er der for øjeblikket to præjudicielle spørgsmål, som er indbragt for Domstolen af to tyske domstole, hvor det skal afgøres, om det er muligt at anvende artikel 81, stk. 1, uden at kunne anvende artikel 81, stk. 3. Det var derfor også nødvendigt med en ændring af dette punkt.
Konkurrenceproceduren er grundlæggende indeholdt i forordning nr. 1762. Stemmerne til fordel for en modernisering heraf var enstemmige. Den kendsgerning, at den ikke fastsatte en egentlig procedure, at der ikke blev fastsat frister, at der ikke var en regulering af aktindsigten for de involverede, eller at man ikke på passende vis anerkendte kontradiktionsprincippet, var baggrunden for enigheden bag ønsket om en reform.
Domstolen har for længst accepteret, at fællesskabsretten om konkurrence kan anvendes af medlemsstaternes domstole, og Kommissionen udsendte allerede i 1994 en meddelelse om dette spørgsmål. Det drejede sig derfor om at fremme denne procedure.
Et af de kritikpunkter, man oftest fremfører om fællesskabsretten om konkurrence, er dens overdrevne formalisme. Som følge af den kontinentale juridiske tradition afhænger overvejelsen om, hvorvidt bestemte aftaler er i strid med konkurrencereglerne mere af en analyse af deres bestemmelser end af virkningerne på markedet. Det var således nødvendigt at indføre en økonomisk analyse.
Hvidbogen tilstræber at løse disse problemer, og vi støtter derfor forslagene i den.
Det er rigtigt, at vi også har noteret os visse mangler, som er kommet til udtryk i betænkningen. For det første, at vægten, selvom det drejer sig om en modernisering af artikel 81 og 82, udelukkende bliver lagt på artikel 81 og ikke på artikel 82. På nuværende tidspunkt, hvor virksomhedssammenlægninger eller privatisering af monopoler har fastholdt de dominerende stillinger og endog har forøget dem, er det særlig vigtigt at forfølge misbrug af reglerne. For det andet bør forordning nr. 1762 ophæves og erstattes af en ny forordning. På disse betingelser vil vi støtte betænkningen.
Men hvis nogle af de ændringsforslag, som er blevet fremsat af især PPE-gruppen, bliver vedtaget, så finder vi, at betænkningen bliver svækket, den bliver et selvmodsigende dokument uden stringens, og i så tilfælde vil vi være nødt til at tage vores støtte op til fornyet overvejelse.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, blandt de forskellige spørgsmål, der drøftes under denne fælles forhandling, vil vi gerne komme med en betragtning om det, som vores kollega Berenguer har været inde på, det vil sige den modernisering af konkurrencepolitikken, som Kommissionens hvidbog omtaler.
Jeg synes ærligt talt, at denne modernisering har været tilfredsstillende. Kommissær Monti opnår ligesom sin forgænger gode resultater under sin ledelse, og han har tydeligt vist, at han parallelt med oprettelsen og udviklingen af det indre marked i Unionen har været i stand til at foretage de nødvendige justeringer, så at markedsøkonomien inden for Unionen fungerer ordentligt uden de skævheder, som vi økonomer ved kan forekomme, når man udvider markedet, sådan som det har været tilfældet i Den Europæiske Union siden 1993.
Hvis det fungerer godt, hvis vi er tilfredse, hvis Kommissionen grundlæggende har handlet korrekt, hvorfor så en ændring? Der er blevet fremsat forskellige argumenter til fordel for en reform. Hr. Berenguer er kommet med en meget nøjagtig analyse, som retfærdiggør behovet og de nødvendige reformer for at forbedre konkurrencen, men min interesse består i at sikre, at de standarder og kriterier, som de pågældende myndigheder i medlemsstaterne vil anvende, virkelig bliver de samme alle vegne. For hvis det ikke forholder sig sådan, så står vi i den paradoksale situation, at det er selve Kommissionen, som indfører elementer, der medvirker til illoyal konkurrence på markedet i Den Europæiske Union. I så fald har vi ikke taget et skridt fremad, men snarere det modsatte, med anvendelse af konkurrencepolitikken inden for Unionen.

Ortuondo Larrea
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med min anerkendelse af Kommissionen for den forbedring, som XXVIII-beretningen om konkurrencepolitikken i Unionen er i forhold til tidligere udgaver. Jeg vil ligeledes gerne fremhæve det arbejde, som ordføreren, hr. Rapkay, har udført, og som så koncist har dissekeret en så kompakt og omfattende tekst som denne. Og jeg vil også gerne give min fulde støtte til hans kommentar om behovet for at lade regionerne - f.eks. Baskerlandet, som jeg repræsenterer - få et udviklingsspillerum i kraft af subsidiaritetsprincippet.
Jeg kan dog ikke forbigå den kritik, der ved talrige lejligheder er blevet fremført af såvel medlemsstaterne som markedsaktørerne, der på baggrund af de vide rammer for den skønsbeføjelse, som Kommissionen har til at vurdere hvert enkelt tilfælde, hævder, at der mangler retssikkerhed, da der ikke er nogle klare spilleregler, som gør det muligt for aktørerne at forudsige myndighedens stilling og på denne måde udarbejde deres ansøgninger om støtte til udvikling af den økonomiske aktivitet og beskæftigelsen, forslag til virksomhedssammenlægninger osv. i overensstemmelse hermed.
Den eneste garanti har været at søge om godkendelse på forhånd ved at benytte sig af individuelle sager, som ikke bliver afgjort inden for en frist på seks eller otte måneder, hvilket er en alt for lang frist, der blot bidrager til at forværre problemerne med den manglende smidighed for de rigdoms- og jobskabende aktiviteter.
Jeg savner og foreslår derfor, at der bliver fastsat en bredere lovgivning, at der offentliggøres nogle klare spilleregler, som vi alle kan være tjent med: virksomhedsejerne, investorerne, arbejdstagerne og borgerne i al almindelighed.

Turchi
Hr. formand, ærede kolleger og parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne understrege, at i en tid med store ændringer inden for teknologien - man behøver blot at tænke på, hvad der i øjeblikket sker på informationsområdet eller på andre områder såsom energi- og transportområdet - er det af grundlæggende vigtighed for vores fremtid, at vi beskytter konkurrencen.
Når det gælder den økonomiske vækst og dermed også en stigning i beskæftigelsen og velstanden, mener jeg, at det er afgørende og uden tvivl fundamentalt for vores fremtid at beskytte konkurrencepolitikken i vores EU-lande. Jeg går derfor helt ind for denne beretning. Jeg har bemærket, at Kommissionen på det seneste har gjort en indsats for at sørge for, at dette princip bliver overholdt på en ordentlig og effektiv måde, netop for at bevare markedernes fleksibilitet, både hvad angår varer og tjenesteydelser. Jeg vil gerne gentage, at dette er meget vigtigt for vores fremtid, for Europas økonomi og ikke mindst for bevarelsen af vores velstand og af den teknologiske udvikling i Europa generelt.

Evans, Jonathan
Hr. formand, for de britiske konservative er en effektiv og ensartet anvendelse af den europæiske konkurrencepolitik noget helt centralt i bestræbelserne på at gennemføre et effektivt indre marked i hele Den Europæiske Union. Heraf følger, at ethvert forslag om en gennemgående reform af maskineriet til håndhævelse af konkurrencepolitikken skal undersøges nøje og omhyggeligt. Sandheden er, at det indre marked endnu ikke er fuldstændigt.
I løbet af mine seks måneder som medlem af Parlamentet er jeg blevet yderst opmærksom på mange af medlemmernes vilje til at drive det, der beskrives som det europæiske projekt, fremad. Vi hører dagligt om behovet for at fremme et bredere og dybere Europa. Men alt dette er faktisk den rene retorik, når vi ser på de nationale, regionale og lokale hindringer, som fortsat blokerer for gennemførelsen af et egentligt indre marked i Europa. Det er på den baggrund, at jeg gerne vil se Kommissionens forslag.
Jeg vil gerne gøre det klart, at vi har den største tillid til og respekt for kommissær Monti. Vi betragter ham som manden, der kan udrydde kartellerne. Men han må erkende, at som for enhver anden må vi overveje hans forslag og underkaste dem en grundig undersøgelse. Det er allerede blevet gjort af ordføreren i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, hr. von Wogau. Jeg vil gerne lykønske ham, desværre er han ikke til stede, med den grundige og stringente måde, han har udarbejdet sin betænkning på - og også fordi han finder sig i, at jeg konstant er efter ham! Han nævnte tidligere, at betænkningen blev vedtaget med betydeligt flertal, men ikke med min støtte. Så selvom jeg måske ikke er enig i hans konklusioner, mener jeg, at han i denne betænkning har illustreret mange af de spørgsmål, som Kommissionen må tage op.
Det første er muligheden for en renationalisering af konkurrencepolitikken. Jeg ved, at Kommissionen er modstander af dette, men muligheden foreligger. Jeg er fortsat bekymret over de nationale domstoles og de nationale konkurrencemyndigheders kapacitet. Jeg er fortsat bekymret over hele det juridiske systems funktion. Den anden dag spurgte jeg kommissær Monti, hvad der sker, hvis han tager fejl, og der rent faktisk sker en renationalisering. Hr. von Wogau sagde, at vi kan gå til EF-Domstolen. Tja, i Storbritannien er vi nu gået til EF-Domstolen. Vi mener ikke, at EF-Domstolen kan give os nogen foreløbige foranstaltninger i en vis tvist, vi har med Frankrig i øjeblikket, hvor vi har Kommissionens støtte. Medmindre nogle betragter dette som et rent nationalistisk punkt, tog det EF-Domstolen 10 år at afsige kendelse i Factortame-sagen, hvor den britiske regering var den sagsøgte. Så juridisk må der gøres noget. Jeg spørger Kommissionen, hvad man kan gøre for at fremskynde gennemførelsen på dette område.
Hvad angår retssikkerheden, støtter jeg fru Thyssens udtalelser. Det er vigtigt, at erhvervslivet har retssikkerhed. Det nævnte jeg for nylig endnu en gang for kommissær Monti. Han sagde, at vi ikke altid skal bæres frem af jurister. Som jurist, men også som tidligere minister i Det Forenede Kongerige må jeg erklære, at jeg har en personlig interesse i denne sag. Vi må alle leve med vores historie så at sige, men det er vigtigt, at erhvervslivet har retssikkerhed.
Jeg vil også gerne spørge Kommissionen, om man har foretaget en analyse af virkningerne af denne ændring for erhvervslivet, en lønsomhedsanalyse af den slags, som er ved at blive så almindelige i europæisk politik. Jeg ved, at Kommissionen har fået foretaget en analyse af virkningen af denne ændring. Vi har fået at vide, hvordan man i øjeblikket spilder folks tid, og at ændringerne derfor vil være gavnlige. Men jeg mener virkelig, at vi omstændighederne taget i betragtning må vide, hvilke konsekvenser det får for erhvervslivet.
Endelig ønsker vi britiske konservative en ændring i retning af oprettelsen af en uafhængig konkurrencemyndighed. Jeg vil gerne høre, hvad kommissær Monti mener om det.

Randzio-Plath
Hr. formand, siden begyndelsen af den europæiske integration har Den Europæiske Unions konkurrencepolitik haft en central betydning. Den er inkorporeret i det spændingsforhold, som konceptet om den europæiske integration også indebærer, solidariteten mellem medlemslandene, samarbejdet mellem medlemslandene med henblik på at skabe bedre og mere effektive rammebetingelser for menneskene og erhvervslivet, og konkurrencen, der skal skabe incitamenter for at forbedre Den Europæiske Unions konkurrencedygtighed og fremtidsperspektiver.
Konkurrencepolitik er derfor med rette en af de vigtigste politikker. Vi kan være stolte over en europæisk konkurrencekultur, der rent faktisk også gennemfører den sociale markedsøkonomi. Vi kan være stolte over kartel- og fusionskontrollen. Vi skal dog være årvågne over for de globale aktører, som nationalstatslige handlinger ikke længere kan sætte nogen grænser for. Derfor skal vi tænke på en sentens af den franske forfatter, Vivienne Forestier, der beskriver verdens tilstand som økonomiens terror. Samfundet overlader sig selv til markedet. Det er netop dét, vi ikke ønsker i Den Europæiske Union. Vi ved, at der i en tidsalder med strategier for alliancer og årtusindefusioner - i 1998 blev der betalt 2.400 milliarder amerikanske dollars til overtagelser - dæmmes op for konkurrenceskadelig praksis, ikke kun via vores egne regler, men også via bilateralt samarbejde med USA eller Japan eller andre, så længe der ikke findes nogen international konkurrencelovgivning, som der absolut skal være!
Europæisk konkurrencepolitik har - det glemmer vi meget tit - ikke kun betydning for den fair konkurrence som sådan, men også for prisudviklingen, for væksten og beskæftigelsen og dermed også for borgerne. Jeg kræver nøjagtig som mine kolleger, at Europa-Parlamentet inddrages i beslutningerne, hvad angår konkurrencelovgivningen. Det skal gennemføres langt om længe!
Det er også vigtigt at fremhæve sammenhængen mellem konkurrencepolitik og forbrugerbeskyttelse. Det glæder mig, at kommissær Monti ønsker at opnå fremskridt på dette område i dialog med Europa-Parlamentet, men også i dialog med de ikkestatslige organisationer, forbrugerbeskyttelsesforeningerne og borgerne. Øget gennemskuelighed vil også bidrage til offentlighedens accept af konkurrencepolitiske beslutninger. Så kan man nemlig forstå, at f.eks. de lavere priser på el og telekommunikation også er et resultat af europæisk konkurrencepolitik, og at Bruxelles ikke kun skal i gabestokken, når der er beslutninger om støtte, der selvfølgelig absolut skaber problemer i en øjeblikkelig eller lokal situation.
Der skal især også herske klarhed om konkurrencereglerne på grund af EU's udvidelse. Her skal det understreges, at en statslig støttepolitik - det fremhæver Jonckheer-betænkningen også med al tydelighed - stadig skal lade det være op til hver enkelt stat at definere og udforme sine offentlige opgaver og ejendomsforhold selvstændigt. I den forbindelse skal det stå klart, at støtte også kan have en gavnlig funktion med hensyn til at udligne markedsmangler og fremme Fællesskabets mål.
Et par ord vedrørende hvidbogen: Revisionen af artikel 81 og 82 betyder et kartelpolitisk skifte. Jeg er modstander heraf i modsætning til flertallet i Europa-Parlamentet og også flertallet i min egen gruppe, fordi jeg mener, at systemet med lovfæstede undtagelser, et forbudssystem med administrative forbehold, er konkurrencemæssigt tydeligt underlegent, og fordi jeg ser faren for en renationalisering. Det gældende system skaber gennemskuelighed og retssikkerhed for virksomhederne og har takket være indberetningspligten uden tvivl ført til disciplinering og afskrækkelse. Problemet med arbejdsmæssig overbelastning, som Kommissionen har fremhævet, er ikke en tilstrækkelig grund til en omfattende ændring af retssystemet. Her er det også tvivlsomt, om det overhovedet er muligt uden en ændring af traktaten.

Huhne
Hr. formand, jeg er meget glad for, at fru Randzio-Plath nævnte den meget vigtige baggrund for vores forhandlinger, for indtil videre har ingen andre talere gjort det. Euroens komme i begyndelsen af sidste år frigjorde enorme konkurrencekræfter i det europæiske erhvervsliv, som nu mødes af en fusionsbølge af hidtil uset omfang. Tal for sidste år viser f.eks., at den samlede værdi af fusionerne i Europa var på 1,4 trillioner euro, syv gange mere, end da fusionsaktiviteten var på sit højeste under det europæiske fusionsboom i 1990.
Dette udgør en enorm udfordring for konkurrencepolitikken, og jeg håber, at den vil blive taget op, for mange af disse fusioner vil helt sikkert være beregnet på at beskytte virksomhedernes profitmargen fra konkurrencen snarere end at øge produktiviteten og blot få de pågældende virksomheder til at operere i en større målestok. Kommissær Monti og hans kolleger står over for en kæmpemæssig udfordring, og i ELDR-gruppen lægger vi vægt på, at der ikke må ske nogen form for svækkelse af konkurrencepolitikkens fremdrift, hverken i undersøgelsen af fusioner eller i overvågningen af restriktiv praksis. Uddelegering til nationale myndigheder er meget godt, men vi vil gerne understrege det, hr. von Wogau siger i sin betænkning om behovet for regelmæssig overvågning af de nationale myndigheder for at sikre, at der ikke opstår brister i det europæiske element, og jeg vil navnlig bede kommissæren forsikre os om, at der vil blive udført stikprøvekontroller af dette.

Knörr Borràs
Hr. formand, i den korte tid, jeg råder over, vil jeg gerne støtte det arbejde, der er blevet udført af alle ordførerne. Jeg er enig i mange af de ting, der er blevet sagt her, især af min kollega Jonckheer, som har kritiseret den overdrevne gruppering af oplysningerne og behovet for gennemsigtighed og samfundsøkonomisk ligevægt i støtten. Jeg er også enig i, at der ikke er blevet lagt vægt på udviklingen af artikel 82, ikke mindst når vi alle er vidner til konkurrenceforvridning i forbindelse med markedskoncentrationen.
Jeg vil gerne som deputeret fra Baskerlandet give udtryk for min fulde støtte til foranstaltningerne til gennemførelse af en ordentlig konkurrencesituation på markedet. Jeg siger det for det tilfælde, at der skulle herske nogen tvivl herom på grund af den kritik, som vi har rettet mod Kommissionen i almindelighed og hr. Monti i særdeleshed for dens forfølgelse af incitamenterne til de baskiske virksomheder og den kendsgerning, at den betragtede dem som statsstøtte.
Vores uenighed består stadig i, at Kommissionen stadig ikke forstår den generelle karakter af ordningen og medansvaret i vores aftale, som betyder, at vores skatteregler i Baskerlandet har samme karakter, grundlag og formål som reglerne i Unionens medlemsstater, og at de finder almen anvendelse for alle skatteyderne, som i kraft af tilknytningen er underlagt disse.

Markov
Hr. formand, hr. kommissær, ja, vi har brug for konkurrence. Vi har brug for at konkurrere om den mindste arbejdsløshed, et tilpasset sundhedsvæsen, social retfærdighed, høje sociale standarder, og vi har selvfølgelig også brug for - det er nationaløkonomiske konkurrencekriterier - den driftsøkonomiske konkurrence: maksimal produktkvalitet, ens betingelser for adgangen til markedet for alle virksomheder, miljøvenlige produkter. Det vil sige, at det skal lykkes os at koble de nationaløkonomisk nødvendige konkurrencekriterier sammen med de driftsøkonomiske. Jeg har nogle gange indtryk af, at man i modsætning til det land, jeg kommer fra - fra det tidligere DDR - hvor den nationaløkonomiske konkurrenceevne blev sat over alt andet, og den driftsøkonomiske blevet negligeret, nu meget ofte gør det modsatte: Samfundet tænker næsten kun driftsøkonomisk. Det siger jeg til Dem som en erhvervsdrivende, der absolut er interesseret i sagen. Men sådan kan et system ikke fungere! Det går kun, hvis tingene kobles sammen.
Jeg kan give Dem et eksempel: Den Europæiske Union har med rette støttet stålværket Grönitz i Brandenburg, selvom der ud af 5.000 arbejdspladser kun er 700 tilbage. Der er imidlertid tale om konkurrencedygtige arbejdspladser, for dette stålværk er nu den næststørste fabrikant af værktøjsstål i Forbundsrepublikken Tyskland. Den, der nu i princippet truer produktionen på dette stålværk ved at kræve den dengang godkendte støtte tilbage, truer ikke kun selve stålværket, men truer i denne region også en arbejdsgiver, som små og mellemstore virksomheder selvfølgelig også er afhængige af. Det kan selvfølgelig ikke være Den Europæiske Unions konkurrencepolitik!
Hvis vi ønsker konkurrence, skal vi skabe denne kobling mellem den nationaløkonomiske nødvendighed og de driftsøkonomiske forudsætninger. Det er også den eneste chance, vi har for i de underudviklede regioner at opbygge regionale økonomiske kredsløb, der fører til, at befolkningen sikres socialt, at købekraften styrkes. Dermed skal vi også beslutte os for i højere grad at føre en efterspørgselsorienteret økonomisk politik og ikke kun en udbudsorienteret!

Gallagher
Hr. formand, lige siden jeg blev valgt til Parlamentet i 1994, har jeg aldrig været vidne til en betænkning, der indeholder så antiirske følelser og overtoner som den Jonckheer-betænkning, vi drøfter i dag.
Jeg vil gerne citere ordret fra betænkningen: "...statsstøtten pr. indbygger inden for fremstillingssektoren er højst i Italien, ... (Tyskland)... og Irland, men at Irland ligger klart forrest, når man lægger national støtte og fællesskabsstøtte sammen." Jeg mener, at ordføreren simpelthen manipulerer med tallene. Jeg har svært ved at forstå, hvordan han kan inddrage regional- og socialfonde i denne matematiske ligning. Jeg vil gerne minde medlemmerne om, at Den Europæiske Union har vedtaget nye retningslinjer for regionalstøtte for perioden fra 2000 og frem. Dette var blot en forlængelse af de politiske målsætninger med henblik på at færdiggøre det indre marked i Europa. De regionale forskelle skal udlignes, hvis det indre marked skal blive vellykket og blive en succes.
Jeg glæder mig over, at det bliver tilladt med en støtte på 40% og yderligere 15% til SMV til brug for anlægsinvesteringer i virksomheder, der etablerer sig i mål 1-områder i Europa efter 2000. Jeg minder hr. Jonckheer om, at irske virksomheder eller udenlandske virksomheder i Irland stadig skal krydse to have for at nå frem til markedet på det europæiske kontinent. Ingen andre medlemsstater har tilsvarende ulemper.

Konrad
Hr. formand, ærede damer og herrer, kære kolleger, forbuddet mod dannelsen af karteller er det centrale i en fungerende konkurrenceordning i Europa. Kommissionen har vurderet, at den praktiske håndtering af kontrollen af forbuddet mod dannelsen af karteller har været utilfredsstillende. Det kan vi også tilslutte os i første omgang. Men med hensyn til løsningen har vi forskellige opfattelser. Kommissionens forslag afviger formelt set ikke fra forbuddet mod dannelsen af karteller, men i sidste ende er dette forslag en overgang fra et forbud med tilladelsesforbehold til en tilladelse med forbudsforbehold. Dette er overgangen fra forbudsprincippet til misbrugsprincippet. Jeg og nogle af mine kolleger forkaster absolut et så graverende systemskifte. Jeg kan ikke acceptere, at et praktisk gennemførelsesproblem skal være grunden til, at bestemmelserne ændres. Vi ændrer loven, så den kan fuldbyrdes igen. Det kan jeg ikke acceptere. Kommissionen opgiver sit fritagelsesmonopol. På grundlag af dette planlagte system med lovfæstede undtagelser er konkurrencebegrænsninger fritaget uden videre, såfremt forudsætningerne i artikel 81, stk. 3, i traktaten om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber er opfyldt. Det bliver ikke længere nødvendigt at indberette over for Bruxelles, det vil sige, at Kommissionen i forbindelse med denne sag fremover foretager blindflyvning. Det er efter min mening ikke acceptabelt.
Kommissionens koncept udvides med en øget efterfølgende kontrol fra de nationale myndigheders og medlemslandenes domstoles side. Her vil vi dog, hvis dette finder sted inden for rammerne af en renationalisering, få et konkurrencepolitisk kludetæppe i Europa. Jeg mener ikke, at det er acceptabelt. Her svækkes en central del af den europæiske politik. Det systemskifte inden for europæisk kartelret, som Europa-Kommissionen påtænker, er konkurrencepolitisk brandfarligt. Vi har tilstrækkeligt mange andre valgmuligheder i det eksisterende system til at sikre åbne markeder og fri konkurrence.
I øvrigt vender Kommissionen med sit forslag tilbage til gamle forslag, som blev fremsat allerede i 1950'erne og 1960'erne. Dengang opnåede man ikke flertal. Fordi Frankrig dengang fremhævede de lovfæstede undtagelser meget, blev der rådet bod på det ved hjælp af landbrugspolitiske indrømmelser. 40 år senere kommer forslaget igen på bordet, og det vil - det er jeg sikker på - skabe plads til karteldannelser til skade for forbrugerne i Europa. Det er efter min mening ikke acceptabelt!

Caudron
Hr. formand, kære kolleger, i disse vigtige forhandlinger om konkurrencen vil jeg her i formiddag især udtale mig om hr. Langens betænkning angående reglerne for støtte til jern- og stålindustrien.
Som Domstolen har erkendt i 1996, er jern- og stålindustrisektoren særlig følsom over for konkurrenceforstyrrende elementer. Jeg udarbejdede i øvrigt i den forbindelse for nogle år siden en betænkning om de stærke og svage punkter i EU's jern- og stålindustri. Det er grunden til, at det var legitimt at oprette et støttesystem for denne sektor med det formål at garantere overlevelsen for velfungerende virksomheder, endda selvom der er tale om en modsætning til EKSF-traktatens artikel 4.
Dette er faktisk formålet med den sjette støtteregel for jern- og stålindustrien, men samtidig drejer det sig om at undgå alt, hvad der kan være til skade for konkurrencevilkårene, samt enhver alvorlig forstyrrelse af markederne, og derfor er det vigtigt at fastsætte regler for denne støtte. Det er derfor nødvendigt at fortsætte med at begrænse statsstøtten til områder som forskning, udvikling og miljøbeskyttelse samt til lukning af virksomheder.
I samme ånd er det absolut nødvendigt, at medlemsstaterne vedkender sig deres forpligtelse til at aflægge regnskab til Kommissionen om den støtte, de yder til deres virksomheder inden for jern- og stålindustrien. Kommissionen foreslår kortere frister for dette, og det kan jeg kun tilslutte mig.
Selvom jeg glæder mig over Kommissionens rapport, beklager jeg ligesom ordføreren ikke desto mindre, at den ikke dækker alle aspekter af støtten. Selvom reglerne for støtte til jern- og stålindustrien er ganske klart formulerede, har Kommissionen givet tilladelse til at bevilge støtte til virksomheder i jern- og stålindustrien, der ikke hører ind under de kategorier, som er angivet i reglerne. Hvis man stræber efter at opnå lighed, må man enten anvende reglerne eller ændre dem.
Som afslutning, hr. formand, hvad angår EKSF-traktatens ophør, er det nødvendigt at tage reglerne op til fornyet eftersyn, for jeg mener, støttesystemet bør fortsætte også efter 2002, og jeg går nu derfor ind for en forordning fra Rådet, der garanterer sikkerhed på dette område. Vi forventer altså, jeg forventer, at der kommer forslag fra Kommissionen på dette område.

González Álvarez
Hr. formand, jeg vil også henvise til betænkningen af Langen om støtte til jern- og stålindustrien.
Jeg er enig med ordføreren i to spørgsmål: for det første i behovet for at sikre samme vilkår for støtte til alle medlemsstaterne og for det andet i gennemsigtigheden i denne støtte. Vi kritiserer ligesom ordføreren, at Kommissionen til trods for de regler, der udspringer af den sjette kodeks for støtte til jern- og stålindustrien, ofte har tilladt støtte til virksomheder, som ikke falder ind under kodeksens kategorier.
Under alle omstændigheder er det, der bekymrer os mest, hr. formand, prisfaldet på 30% på grund af importen: Årsagen til prisfaldet er i forbindelse med jern- og stålindustrien den illoyale konkurrence fra Sydkorea og Taiwan på grund af disse landes anderledes arbejdsforhold og støtteordninger. Ordrerne inden for jern- og stålindustrien og skibsværftssektoren - dette emne talte vi om for lidt siden - er faldet drastisk med deraf følgende tab af beskæftigelse. Jeg bor i en region, hvor skibsværftssektoren lige nu har meget alvorlige problemer: Asturien.
Med verdensomspændende markeder er der behov for verdensomspændende arbejdsregler og verdensomspændende støtteregler. Jeg ved, at det er vanskeligt at opnå det nu, men hvis ikke vi får retfærdige arbejdsregler for alle arbejdstagere både her og der, og hvis vi ikke også får en retfærdig støtte i alle lande både her og der, bliver det meget vanskeligt at opretholde beskæftigelsen i Europa og andre steder.

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, hr. generaldirektør, mine damer og herrer, jeg vil gerne frem for alt understrege følgende i forbindelse med betænkningen af von Wogau: Jeg glæder mig over Kommissionens bestræbelser på at indlede en diskussionsproces uden tabuer om de hidtil ubøjelige procedureregler og foreslå konkrete reformtiltag. Jeg vil gerne lykønske ordføreren, hr. Karl von Wogau, der har givet bolden op, men også helt konkret kræver en afklaring, gør opmærksom på nødvendige ledsageforanstaltninger og kritisk nævner de aktuelle artikulerede problemer ved navn.
Hvidbogen og betænkningen er to bidrag til indledningen på en nødvendig tanke-, diskussions- og reformproces, der endnu ikke er afsluttet, fordi vi, dommerne, medlemslandene og især de berørte små og mellemstore virksomheder stadig har nogle ret store spørgsmål, der skal afklares. Konkurrencepolitikken skal stadig udarbejdes centralt og bliver ikke renationaliseret, fordi det ville true det indre marked og industriområdet Europa i et globalt verdenssamfund. Den skal dog europæiseres på en subsidiær måde. Jeg glæder mig derfor også over, at ansvaret placeres hos den enkelte, uden at Kommissionen fralægger sig sit ansvar.
Erfaringerne med praksis - kun ni sager blev afvist, 94% af sagerne, som Kommissionen skulle behandle, blev ikke klaret formelt, men kun gennem ikkeoffentliggjorte, retligt ikkebindende administrative skrivelser eller ganske enkelt ved, at tiden gik - viser tydeligt, at Kommissionens arbejde er underlagt tidsmæssige, personlige og finansielle grænser i globaliseringens og EU-udvidelsens tidsalder.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, hvad jeg forventer af denne reform: en fair konkurrence og ens konkurrencevilkår, retssikkerhed for alle virksomheder, fælles anvendelse af konkurrencepolitikken, en forenklet procedure efter one stop shop-princippet, en koordinering af de nationale, for mig uafhængige konkurrencemyndigheder, et tæt samarbejde mellem de nationale myndigheder og domstole på den ene side og Kommissionen på den anden side samt en klar opdeling af kompetencer mellem de nationale myndigheder og domstole i forbindelse med anvendelsen af den europæiske konkurrence- og kartelret. Af Kommissionen forventer jeg, at den koncentrerer sig om det væsentligste, når den skal udføre sine opgaver som øverste vogter af de europæiske konkurrencepolitikker. Jeg afventer med spænding, hvilken form diskussionen, som føres bredt, vil antage i det første forslag til retsakt.

Bordes
Kommissionens rapport bekræfter, at bortset fra Tyskland er statsstøtten til virksomhederne voksende. Dette bekymrer kun Kommissionen, hvad angår konkurrencevilkårene.
Vi for vores part ser sagen fra arbejderklassens synspunkt. Samfundet tjener intet på disse enorme overførsler af offentlige midler til private virksomheder. Se på automobilsektoren, hvor forskellige tilskud og støtteformer fra staten er øget med 24% i den omtalte periode. Og til hvad nytte? Det er ikke for at bevare arbejdspladser. Alle disse virksomheder har nedlagt stillinger, hvilket vil sige afskedigelser. Det er heller ikke for at forbedre arbejdsvilkårene, for når man skal producere mere med et mindre antal arbejdere, forværres arbejdsforholdene. Havde disse virksomheder brug for statsstøtte for at overleve? Nej, automobilvirksomhederne har gennem adskillige år indkasseret kolossale fortjenester.
Statsstøtten er ikke bare skadelig, fordi den, som Jonckheer-betænkningen erkender, fører til en jagt på tilskud ved flytning fra et land til et andet, men den er også uacceptabel, fordi den afsætter offentlige midler til at berige en håndfuld private aktionærer. Det er, fordi man overalt i EU favoriserer de mest rige med penge fra staten, man forringer socialsikringen, man forsømmer de offentlige serviceordninger, og man lukker hospitaler.
Min hensigt med at stemme imod Jonckheer-betænkningen er at bekræfte nødvendigheden af en anden politik, hvilket vil sige et stop for enhver støtte til private virksomheder samt anvendelse af de midler, der dermed frigøres, til at udvikle det offentlige serviceapparat og således ansætte personale.

García-Margallo y Marfil
Hr. formand, den forhandling, vi er i gang med i dag, er overordentlig vigtig, for konkurrenceprincippet har sandsynligvis været hjørnestenen i det indre marked. Ved anvendelsen af konkurrenceprincippet har retsordenen udviklet artikel 85 til 94, den egentlige konkurrencepolitik, og revideret alle de former for statsstøtte og skattebestemmelser, som kunne forvride konkurrencen. I første omgang de indirekte skattebestemmelser og for nylig, takket være kommissær Monti, de direkte bestemmelser og i særdeleshed adfærdskodeksen.
Det har fungeret nogenlunde godt, men som i den berømte film Casablanca, så går tiden, og det er nødvendigt at tilpasse den retsorden, som vi hidtil har anvendt, til de nye omstændigheder. I denne forbindelse har jeg lagt mærke til en vigtig konsensus i alle indlæggene. For det første at der ved udarbejdelsen af retsordenen skabes klare og fyldestgørende regler. Inden for dette område af retsordenen er det formentligt mere ubehageligt, at der findes uklare regler, lovgivningsmæssige tomrum eller regler, som kun knæsætter ikke nærmere bestemte juridiske opfattelser, end inden for andre områder. Det er endnu mere nødvendigt, når anvendelsen af retsordenen, som det er tilfældet med anden halvdel af denne reform, lægges ud til de nationale myndigheder.
For det tredje finder jeg, at den rolle, som Kommissionen skal spille i forbindelse med fristelsen til at oprette uafhængige eksekutionsenheder, som ville udvande selve essensen i Kommissionen, er vigtig for at sikre en ens anvendelse af de internationale organer.
For det fjerde og sidste - det er allerede blevet omtalt - har den internationale retsorden ændret sig. Det så vi i den mislykkede Seattle-konference, og vi ser det løbende i de bilaterale konferencer med forskellige regioner eller lande i verden. Konkurrenceprincippet bør allerede nu finde universel anvendelse. Og vi skal overvåge, at miljøstandarderne og arbejdsstandarderne overholdes for at undgå dumping inden for området, at ejendomsrettighederne bliver nøje overholdt, at statsstøtten bliver revideret, da den - som det er blevet sagt her - forvrider konkurrencen inden for mange sektorer og ødelægger beskæftigelsen inden for vores eget hus, og kort sagt, at man gennemfører ens vilkår, som forhindrer, at støtten, de interne forvridninger i andre lande, forplanter sig internationalt ved hjælp af snyderi.

Kauppi
Hr. formand, ærede kommissær Monti, Jonckheer-betænkningen om statsstøtte inden for fremstillingsvirksomhed og visse andre sektorer er generelt god. Først og fremmest udtrykker den Parlamentets beslutsomhed om, at statsstøtte skal reduceres målrettet for at sikre, at det indre marked fungerer korrekt.
En del af betænkningens konklusioner giver dog i hvert fald i vores gruppe anledning til alvorlig bekymring. For det første er det faktum, at det beregnede beløb til statsstøtte pr. person og niveau varierer kraftigt i de forskellige medlemsstater, hvilket er et bevis på nødvendigheden af sådanne generelle oversigter. Støtte, som skyldes egoistiske nationale årsager, giver virksomhederne urimelige fordele, forvrider herved konkurrencen og fører til en ineffektiv og uøkonomisk fordeling af de sparsomme ressourcer i hele Europa. Det er heller ikke lige meget, hvilken type støtteform det drejer sig om. En statsstøtte, der kræver en indsats fra støttemodtageren, bør foretrækkes. F.eks. skal de statsgarantier, som Kommissionen netop har udtalt sig om, naturligvis regnes med som statsstøtte, men de er efter min mening et bedre alternativ end en direkte støtte til virksomhederne.
I beretningen om konkurrencepolitikken fremhæves igen Kommissionens tillid til stram lovgivning i stedet for, at der lægges vægt på argumenter om økonomisk effektivitet med indvirkning på konkurrenceevnen. Den europæiske økonomi opnår aldrig den ønskede konkurrenceevne, hvis vi ikke viser, at vi stoler på markedskræfterne. Hvis konkurrencepolitikken underkastes social- og miljøpolitiske målsætninger, forbliver den reelle effektivitet og vækst en drøm. Konkurrencepolitikken skal således ses som en del af den økonomiske helhed, og den skal vurderes bl.a. i forhold til handelspolitikken og immaterielle rettigheder og ikke kun fremhæve dens sociale dimension. Socialpolitiske målsætninger kan bedst realiseres gennem en styrket økonomisk vækst og ikke ved at indgå kompromiser om konkurrencepolitiske løsninger.
Rapkey-betænkningen påpeger også konkurrencerettens internationale dimension. Jeg synes, det vil være godt, hvis der opnås enighed om visse af konkurrencerettens centrale principper på internationalt plan. Derimod vil en stræben efter fælles minimumsstandarder føre til, at man hopper over, hvor gærdet er lavest, og ender ved den laveste fællesnævner, hvilket udvander alle konkurrencepolitiske målsætninger.

Gemelli
Hr. formand, kommissær Monti, Den Europæiske Union har efter min mening pligt til at modernisere konkurrencelovgivningen, ikke alene i lyset af de ændringer, der er sket i årenes løb, men også med henblik på Unionens udvidelse. Jeg vil gerne takke ordføreren, Karl von Wogau, for den indsats, han har gjort, og jeg er enig i hans betragtninger. Jeg er ligeledes enig i de betragtninger og kommentarer, som formanden for den italienske myndighed, professor Tesauro, har sendt mig, og som professor Monti uden tvivl vil tage behørigt højde for med stor samarbejdsvilje.
Det reelle problem, vi har, består utvivlsomt i at foretage en større liberalisering af markedet og ikke mindst i at ensrette de forskellige nationale markeder, som på nuværende tidspunkt er meget forskellige, hvilket man kan se, hvis man sammenligner det engelske, det italienske og det franske marked. Det franske marked er præget af en stærk statslig protektionisme, som ikke findes på det engelske marked, og som er yderst begrænset i Italien.
Et andet problem er økonomierne i de lande, som deltager i udvidelsen. Disse økonomier risikerer at blive ved med at være støttemodtagende økonomier, hvis man ikke sørger for en gradvis tilpasning. Det er efter min mening også nødvendigt at indføre en tærskel, under hvilken der skal medtages to betydningsfulde aspekter, som kendetegner vores økonomiske struktur, nemlig de små og mellemstore virksomheder, der er bindeleddet i Europas økonomiske univers, og den sociale sikring, som Europa altid har garanteret de svageste økonomiske grupper. Bevarelsen af markedets sociale funktion er forskellen mellem en ren liberalisme og et system, hvor folks livskvalitet forbedres.
Et aspekt, der skal tages i betragtning i den nye lovgivning, er økonomien i randområderne og øområderne, som bør beskyttes. Jeg mener derfor, at det ville være hensigtsmæssigt også at fokusere på to aspekter ved det eksterne marked og således skabe et gunstigt forhold til Rusland og Middelhavslandene for netop at gøre deres økonomier mindre periferiske. Det er mit ønske - og jeg vil i den forbindelse gerne takke professor Monti - at man skærer mest muligt igennem i den nye lovgivning, når det gælder den økonomiske politik, og at man sikrer dens sociale funktion.

Peijs
Hr. formand, konkurrence er det europæiske indre markeds politiske hjerte og kraft. Et frit, åbent marked kan kun bestå ved konkurrencens gunst, afgrænset af klare, ensartede spilleregler. I sin betænkning udtrykker Karl von Wogau det på en meget fin måde. Men Europa forandrer sig. Økonomierne vokser, vi udvider til 25-30 medlemslande. EU-Kommissionen bliver overbelastet, hvis den nuværende politik fortsættes. Reform af konkurrencepolitikken er derfor nødvendig. Ingen diskussion om det.
Selvom jeg allerede har sagt det, er jeg dog stadig bekymret over den planlagte decentralisering. Hvordan vil Kommissionen som traktaternes beskytter garantere, at der i London, Palermo, Helsinki og om kort tid i Budapest og Ankara besluttes på ensartet vis i konkurrencesager? Det er nødvendigt for at forhindre retsulighed, og det er nødvendigt, at konkurrencesager strømmer til den domstol, hvor dommene er mildest. Det er ikke nok at sige, at der allerede er 40 års erfaring i medlemslandene. I Nederlandene træder konkurrencemyndighederne stadig deres børnesko. I Nederlandene er markedet meget lille, men dette marked defineres desværre ofte samtidig som værende relevant. I modsætning hertil udøver et meget erfarent Kartellamt sine beføjelser på det gigantiske tyske marked.
EU-Kommissionens tillid til, at fortolkningen af lovgivningen i alle verdenshjørner næsten som en selvfølge er ens, er hvad vi i katolske kredse kalder "forvoven tillid", og det er bandlyst. Der skal arbejdes på ensartethed. Jeg tænker på specialiserede, nationale domstole med mulighed for direkte appel til en særlig konkurrenceret ved Domstolen. Denne særlige ret i Luxembourg er nødvendig, fordi der skal opbygges en bred ekspertise. Desuden tillader de meget store økonomiske og sociale interesser, der er involveret i den slags sager, ikke, at en udtalelse lader vente på sig i to år, som det er almindeligt nu. Hvad mener kommissæren om det?
Jeg vil slutte med et vigtigt punkt for de små og mellemstore virksomheder. For at give de små og mellemstore virksomheder større sikkerhed skal EU-Kommissionen selv udarbejde en fritagelsesforordning for små og mellemstore virksomheder, så horisontale fritagelser også bliver mulige ud over de vertikale. Små selvstændige virksomheder skal gennem samarbejde kunne forsvare sig over for de store kæder. Det kan ikke være meningen med den europæiske konkurrencepolitik at gøre livet umuligt for små virksomheder. For små virksomheder skal det endvidere overvejes, om der ikke i stedet kan anvendes et bedre system med en forudgående advarsel, det gule kort, i stedet for straks at give det røde kort, der kommer til at virke som en bøde, og som kommer til at true virksomhedens fortsatte eksistens.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, at tale som den sidste giver mig det privilegium, hr. kommissær, at sige til Dem, at størstedelen af Parlamentet støtter Deres initiativ og har udvist en fuldstændig, og jeg finder den meget berettiget, tillid til den måde, De styrer dette skib på. Men på dette skib vil vi også være roerne, vi er om bord på det samme skib, og vi vil gerne ro sammen med Dem. Og derfor finder jeg, at det er absolut nødvendigt, at der kommer en interinstitutionel dialog for at nå sikkert i havn, for at finpudse, for at nuancere denne utroligt vigtige reform.
De mange idéer, der er blevet fremført her, kan grupperes i tre store blokke: For det første er der den bekymring, som nogle har givet udtryk for, især fru Randzio-Plath, formand for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, om hvorvidt denne nye fritagelsesordning er fuldstændig forenelig med traktaten. Jeg deler hendes bekymring, og jeg finder, at vi bør undersøge dette forhold.
For det andet er der spørgsmålet om virksomhedernes retssikkerhed. Og det er sandt, hr. kommissær, at Kommissionen ikke er en maskine til fremstilling af retssikkerhed. Det er vi alle enige i. Men det er ikke mindre sandt - og det er blevet gentaget fra alle sider i Parlamentet - at den europæiske industristruktur består af små og mellemstore virksomheder, og at Kommissionen ofte spiller en rolle som auctoritas, som legitimation, som legitimitet for det, der er det indre marked.
Jeg vil i denne forbindelse komme med min mening om noget, som hr. Karas har sagt. Der har kun været ni beslutninger om manglende godkendelse. Men her tager jeg hensyn til min erfaring som advokat. Hvor ofte har en advokat med to virksomheder og ét projekt, på baggrund af en forhåndsorientering fra Kommissionen, ikke måttet ændre dette projekt, så det blev i overensstemmelse med konkurrencereglerne? Det er et forhold, man bør holde sig for øje.
Og for det tredje er der problemet med en ens anvendelse af fællesskabsretten. På dette punkt kan fru Thyssens fremragende indlæg ikke gøres bedre. Jeg finder, at biologisk mangfoldighed er en god ting, endog kulturel mangfoldighed, men jeg synes ikke om mangfoldighed ved retsanvendelse af det, der er selve kernen i det indre marked, det vil sige retten til konkurrence. Her skal der finpudses lidt bedre. Kun i enkelte lande, f.eks. Tyskland, findes der en specialiseret jurisdiktion. Måske skal vi se nærmere på denne praksis, men vi skal også se nærmere på andre former for praksis.
Det, vi ikke kan gøre, hr. kommissær - og med denne betragtning vil jeg gerne slutte - er at levere skytset til dem, der fremstiller de europæiske institutioner som en sag for de store, for de mest betydningsfulde, for de rige, ikke for borgeren, ikke for den lille og mellemstore virksomhed, som i værste fald ville se sig underlagt - og det vil ikke blive virkelighed, for der vil blive anvendt tilstrækkelige foranstaltninger for at undgå det - nogle domstole, som afsiger forskellige domme, meget sent og uden nogen reel mulighed for at kontrollere det, undtagen med det, som franskmændene kalder le parcours du combatant, det vil sige, efter jeg ved ikke hvor mange år, når Domstolen i Luxembourg afsiger sin kendelse, og Domstolen er for øjeblikket meget overbebyrdet.
Hr. formand, vi står over for en reform, hvor der ikke er ord, som ville være for stærke til at udtrykke, hvor vigtig den er: Den vedrører konkurrencen, den vedrører samhørigheden inden for det indre marked, jeg finder, at den vedrører alt det, der er meningen med den europæiske integration, med den europæiske integrations legitimitet. Lad os derfor, hr. kommissær, bruge denne interinstitutionelle dialog til at finpudse denne reform, som vi alle venter på, og som vi finder, at vi kan føre sikkert i havn med Dem som styrmand og med vores samarbejde.

Monti
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne rette en varm tak til Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål samt til hele Europa-Parlamentet for den store interesse, man viser for de emner, der har at gøre med konkurrence. Denne forhandling under ét er efter min opfattelse, hr. formand, et levende og kraftigt bevis på dette.
Vi har lyttet til nogle meget indgående betragtninger, som både drejede sig om den økonomiske politik og om institutionernes tilrettelæggelse.
Det er vores fælles hensigt at modernisere og styrke konkurrencepolitikken, der er en grundpille i den sociale markedsøkonomi og i den europæiske konstruktion. Den røde tråd i alle aspekterne ved reformen af konkurrencepolitikken, som vi får lejlighed til at beskæftige os med sammen, er at sikre en mere effektiv beskyttelse af konkurrencen, at mindske det bureaukratiske besvær for virksomhederne og at lade beslutningsprocesserne finde sted tættere på borgerne.
Jeg vil gerne rette en personlig og stor tak til hr. von Wogau for det engagement, han har lagt for dagen ved undersøgelsen af hvidbogen, og for kvaliteten af hans betænkning.
Jeg vil inddele de betragtninger, der er blevet fremført under forhandlingen om von Wogaus betænkning, i fire punkter. Jeg betragter dem ikke som en kritik af Kommissionen, men tværtimod som et vigtigt bidrag, eftersom der stadig er nogle bekymringer, som man med rette kan have, og som vi ønsker at overvinde i fællesskab, nemlig spørgsmålet om effektiviteten, spørgsmålet om risikoen for renationalisering, spørgsmålet om konsekvens i gennemførelsen og spørgsmålet om retssikkerheden. Jeg vil meget kort gennemgå disse spørgsmål et efter et.
Med hensyn til effektiviteten er jeg overbevist om, at det med denne reform bliver muligt at styrke og ikke at svække beskyttelsen af konkurrencen inden for fællesmarkedet. Ærede parlamentsmedlemmer, det nuværende anmeldelsesinstrument gør det ikke længere muligt at nå dette mål, da det ikke sikrer, at Kommissionen bliver informeret, når det gælder de mere alvorlige begrænsninger - jeg minder om, at der på 35 år kun er blevet vedtaget ni beslutninger om et forbud efter en anmeldelse og uden indgivelse af klager - ligesom det heller ikke sikrer gennemsigtigheden eller giver en reel retssikkerhed til virksomhederne, som i de fleste tilfælde blot modtager en administrativ skrivelse. Det foreslåede system gør det muligt at forbedre beskyttelsen af konkurrencen, for det første fordi Kommissionen kan koncentrere sin indsats om de mere alvorlige begrænsninger, for det andet fordi det i højere grad inddrager de nationale myndigheder og konkurrencemyndighederne i straffen af overtrædelserne, og for det tredje fordi det giver overtrædelsernes ofre mulighed for at henvende sig direkte til de nationale dommere, der har til opgave at beskytte de subjektive rettigheder.
Jeg kommer nu til renationaliseringsspørgsmålet. Selvom det siger sig selv, vil jeg gerne starte med at minde om og understrege - om muligt flere gange - at hvidbogen ikke kommer det mindste ind på koncentrationer og statsstøtte - vi tænker ikke på en kompentenceoverdragelse på disse områder - men hvad angår forordning nr. 1762, er der risiko for en renationalisering. Vi har selvfølgelig stillet os selv dette spørgsmål, og vi er nu i færd med at overveje det grundigt, også på baggrund af de bekymringer, De har givet udtryk for. Jeg tror dog ærligt talt ikke, at denne frygt er begrundet, når alt kommer til alt. I Kommissionens forslag får Kommissionen en central rolle med hensyn til fastlæggelsen af retningslinjerne for konkurrencepolitik. Reformen indebærer ikke nogen reduktion af Kommissionens aktiviteter, men blot at disse aktiviteter kommer til at dreje sig om de vigtigste sager. Reformen vil medføre en gradvis udvikling af den europæiske konkurrencekultur, hvilket jeg gerne vil understrege, for det udtryk, som formand Randzio-Plath brugte, og som jeg i øvrigt tilslutter mig fuldstændigt, gjorde et stort indtryk på mig. Reformen medfører således, at de forskellige nationale konkurrencekulturer flyttes over og får rodfæste på den europæiske konkurrencekulturs jord, hvor der i dag gror nogle forskellige små kulturer, som bestemt ikke er ensartede. De 15 nationale lovgivninger bliver gradvist afskaffet til fordel for en mere omfattende brug af fællesskabsretten, som vil kunne gennemføres af et større antal aktører. Jeg vil gerne understrege, at man herved fører konkurrenceretten op på EU-plan, og at der ikke er tale om en renationalisering af den.
Hvad angår spørgsmålet om konsekvens i gennemførelsen, skal man huske på, at der er en risiko for, at konkurrencebestemmelserne gennemføres på en inkonsekvent måde, men jeg tror ikke, at denne risiko skal overdrives. Ligesom det er tilfældet med mange andre af traktatens bestemmelser, har artikel 81, stk. 1, og artikel 82 trods alt været anvendt af nationale myndigheder og dommere i flere årtier, og jeg mener ikke, at dette har skabt nogen særlige problemer. I en lovbestemt undtagelsesordning er fastholdelsen af konsekvens for det første afhængig af, hvor klare de materielle bestemmelser er. Kommissionen vil betræbe sig på at fastlægge de lovgivningsmæssige rammer, både ved hjælp af retsakter af almindeligt omfang og ved hjælp af sin beslutningspraksis. For det andet vil det være nødvendigt at tage højde for nogle effektive mekanismer til konfliktforebyggelse, og hvidbogen omhandler informations- og høringsmekanismer. Jeg vil i den forbindelse gerne sige et par ord om det efter min mening glimrende forslag, som fru Riis-Jørgensen og hr. Huhne fremsatte, nemlig forslaget om at føre kontrol med implementeringen.
Dette er så tanken med at overvåge gennemførelsen. Jeg må sige, at det efter min mening er en vældig god idé, som vi formentlig vil tage op. Selvom vi har stor respekt for de nationale konkurrencemyndigheders arbejde osv., er det klart, at vi vil holde meget nøje øje med, hvordan de nationale myndigheder og domstole håndhæver EF-lovgivningen. Derfor ønsker Kommissionen at bevare retten til at fratage en national konkurrencemyndighed en sag i tilfælde af ukorrekt anvendelse. Dette går da i det mindste i retning af at fjerne Deres bekymring, fru Peijs.
(EN) Vedrørende hr. Evans' indlæg om konsekvenserne for erhvervslivet er det vigtigt, at lønsomhedsanalysen udføres korrekt. Formålet med at udgive hvidbogen er trods alt at indsamle kommentarer fra både virksomheder og andre kilder. Vi har modtaget mange fremragende betragtninger og bidrag, som giver os materiale til at foretage en lønsomhedsanalyse af erhvervslivet. Vi vil undersøge materialet nøje, før vi fremsætter forslag til en ny forordning.
Der er en ting vedrørende konsekvenserne for virksomhederne, som er af stor betydning. Det var fru Thyssen, fru Peijs og fru Palacio Vallelersundi inde på: spørgsmålet om SMV. Mange talere har understreget dette. Kommissionen lægger særlig vægt på SMV's retssikkerhed. Vi foreslår et system, der medfører en betydelig forbedring af SMV's retssikkerhed. Hvorfor? Er dette blot en politisk gestus? Nej. I det system, vi foreslår, vil vi ændre vores omfattende regler på en sådan måde, at de fleste SMV bliver omfattet af undtagelsesbestemmelser en bloc som på området vertikale hindringer. De fleste SMV har rent faktisk en markedsandel på mindre end 30%.
Vi har en de minimis-bestemmelse med en erklæring om, at eftersom SMV ikke indtager en dominerende stilling, er de normalt ikke underlagt det strenge forbud under artikel 81, stk. 1. Vi arbejder med yderligere undtagelser en bloc og retningslinjer, hvor der vil blive taget hensyn til SMV's særlige situation, og vores hvidbog om modernisering vil ligeledes forbedre SMV's situation, for det første ved at afskaffe det bureaukrati, der skyldes det nuværende anmeldelsessystem, og for det andet ved at gøre artikel 81, stk. 3, direkte anvendelig, hvilket især vil gavne SMV.
(IT) Det fjerde spørgsmål er spørgsmålet om retssikkerheden. Jeg skal være den første til at indrømme, at retssikkerheden naturligvis er vigtig for virksomhederne, hr. Evans, og ikke kun for de juridiske erhverv, selvom de spiller en meget vigtig rolle i den europæiske konstruktion. Retssikkerheden er vigtig for virksomhederne, og dette er et emne, som også formanden for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, fru Palacio Vallelersundi, understregede vigtigheden af i sit sidste indlæg. Jeg er hende meget taknemmelig for den måde, hvorpå hun altid følger med i emner vedrørende fællesmarkedet i bred forstand, som i dette tilfælde også omfatter konkurrencen. Jeg er overbevist om, at dette forslag vil øge virksomhedernes retssikkerhed, og det er der tre grunde til: Det vil i medfør af de direkte konsekvenser af artikel 81, stk. 3, gøre det muligt uden forudgående beslutning at godkende alle de konkurrencebegrænsende aftaler, som opfylder undtagelsesbetingelserne; der bliver mulighed for at yde bistand til virksomhederne, såfremt der opstår tvivl om fortolkningen, via offentliggørelsen af begrundede udtalelser; og forslaget bliver ledsaget af undtagelsesbestemmelser og retningslinjer for at skabe klarhed om reglerne og garantere deres sikkerhed.
(FR) Fru Thyssen nævnte også spørgsmålet om juridiske privilegier for virksomhedsjurister. Lad mig blot minde om, at Domstolen har skåret igennem i dette spørgsmål, hvilket De ved bedre end jeg, i 1982. Denne retspraksis er stadig gyldig, og der er intet argument for at betvivle dette. Hvidbogen pålægger en fornyet undersøgelse af et enkelt af dens aspekter, nemlig udveksling af fortrolige oplysninger. De garantier, der bør gives til virksomhederne, bliver diskuteret for øjeblikket.
(IT) Hr. formand, lad mig hurtigt gå videre til betænkningen af hr. Rapkay, til hvem jeg gerne vil rette en varm tak for kvaliteten af hans arbejde og for den støtte, han i det store og hele giver Kommissionens 28. årsberetning om konkurrrencepolitikken. Jeg tror, at vores synspunkter i høj grad er sammenfaldende, men Rapkay understreger i sin betænkning nogle punkter, som vi har pligt til at overveje meget nøje. For at gøre det kort vil jeg nøjes med at nævne to af disse punkter. Det første punkt er en yderligere forøgelse af gennemsigtigheden. Parlamentet er klar over, hvor vigtigt vi alle sammen synes, at spørgsmålet om gennemsigtighed i konkurrencepolitikken er, og jeg har også personligt haft denne opfattelse lige siden den første dag, jeg var til høring i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, nemlig den 1. september. Hvad angår konkurrencepolitikkens internationale dimension, kan jeg forsikre Dem for, hr. Rapkay, at Kommissionen er villig til at udarbejde en beretning til Parlamentet om dette emne, som også fru Randzio-Plath har henledt vores opmærksomhed på, og jeg kan med hensyn til hvilket sige, at vi har nogle meget tilfredsstillende bilaterale forbindelser med vores kolleger i USA, Canada og Japan, og at vi arbejder på at få indført en egentlig konkurrenceafdeling i Verdenshandelsorganisationen.
Jeg vil gerne rette en lige så varm tak til Dem, hr. Jonckheer, for Deres betænkning om den syvende oversigt over statsstøtte i Den Europæiske Union. Jeg vil ikke komme ind på spørgsmålet om den fælles beslutningsprocedure her, men det er naturligvis ikke, fordi jeg ikke synes, at det er vigtigt. Den fælles beslutningsprocedure har meget stor institutionel betydning og selvfølgelig også større betydning end det specifikke emne, der hedder konkurrence. Jeg er således ikke i beføjet til at udtale mig, og spørgsmålet indgår naturligvis i den bredere kontekst, som regeringskonferencen skal beskæftige sig med.
Med hensyn til Deres forslag, hr. Jonckheer, ved De allerede, at mine tjenestegrene - omend med de knappe, men meget kvalificerede ressourcer, der kendetegner dem - arbejder aktivt på udarbejdelsen af statsstøtteregisteret og resultattavlen over statsstøtten. Jeg afventer også resultatet af den ottende oversigt med meget stor interesse, og her er der følgende tidsplan: Tjenestegrenene udarbejder oversigten her i januar, og Kommissionen vedtager den i marts 2000 for at se, om de seneste tendenser bliver bekræftet.
Hr. Jonckheer, fru Thyssen og hr. Gemelli talte om ansøgerlandenes forberedelse med hensyn til konkurrence generelt og om deres forberedelse, når det gælder statsstøtte. Jeg kan kun kort fortælle, at vi samarbejder meget aktivt og konkret med dem. De er ved at forberede sig, de har efterhånden alle indført konkurrencebestemmelser, og de er nu ved at oprette de pågældende myndigheder.
Hvad angår bekymringerne på energi- og ikke mindst miljøområdet - som De ved, at jeg deler - kan jeg desuden fortælle, at vi er ved at afslutte revisionen af rammebestemmelserne for statsstøtte til miljøet. I forbindelse med statsstøttespørgsmålene vil jeg ligeledes gerne understrege det punkt, som blandt andre fru Riis-Jørgensen kom ind på, nemlig tilbagesøgningen af uretmæssigt udbetalt støtte. I april 1999 vedtog Kommissionen et nyt procedurereglement, der indførte nogle specifikke regler på tilbagesøgningsområdet. De vil i den kommende tid få at se - det forsikrer jeg Dem for - hvor alvorligt vi agter at tage disse regler.
Endelig vil jeg gerne, hr. formand, rette en stor tak til hr. Langen for hans betænkning, hvis emne er mere sektorspecifikt, men hvis bidrag er lige så vigtigt. Jeg kan sige, at Kommissionens rapport om statsstøtte til jern- og stålindustrien som bekendt ikke omfatter de individuelle beslutninger, der træffes i henhold til den undtagelsesprocedure, som er omhandlet i EKSF-traktatens artikel 95, da det drejer sig om beslutninger, der falder uden for stålstøttereglernes anvendelsesområde. Med hensyn til de kommende bestemmelser for støtte til jern- og stålindustrien, som træder i kraft i juli 2002, vil vi sørge for, at der fortsat kommer til at gælde nogle strenge bestemmelser, hvis nødvendighed industrien efterhånden selv er enig i. Når vi har udarbejdet vores forslag om de nye bestemmelser og valgt den mest egnede juridiske form, vil jeg med glæde fortælle Dem om vores planer.
Hr. formand, det, jeg tager med mig hjem efter denne forhandling, som jeg er Parlamentet meget taknemmelig for, er Europa-Parlamentets åndelige og politiske støtte - der lader til at komme fra alle sider - til konkurrencepolitikken, en grundlæggende værdsættelse af Kommissionens arbejde og et udtryk for tillid, så den kan fortsætte med at udføre dette arbejde i fremtiden. Det er alt sammen noget, jeg er særligt taknemmelig for. Vi vil fortsætte den interinstitutionelle dialog, der er blevet skabt, navnlig med Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, men også med Parlamentet generelt. Jeg kunne godt lide Deres udtryk i den forbindelse, fru Palacio. Vi skal nemlig alle sammen ro, og helst i samme retning. Konkurrence er ikke en målsætning, som hr. Rapkay så rigtigt bemærkede, men et yderst vigtigt instrument i vores europæiske konstruktion. Som hr. von Wogau sagde i starten af forhandlingen, er konkurrence ikke noget, der er abstrakt, når det kommer til stykket. Konkurrence er nemlig i borgernes interesse og er grundlaget for den sociale markedsøkonomi. Jeg vil tilføje, at konkurrencen ligeledes har haft og stadig vil have en samfundsmæssig værdi og ikke bare en økonomisk værdi i den europæiske konstruktion.

Formanden
Tak, kommissær Monti.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Strafferetlig beskyttelse af Unionens finansielle interesser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0002/2000) af Theato for Budgetkontroludvalget om indførelse af strafferetlig beskyttelse af EU's finansielle interesser.

Theato
Hr. formand, år efter år læser vi især i beretningerne fra Den Europæiske Revisionsret, at der er gået penge tabt i Den Europæiske Unions budget på grund af alt lige fra ødselhed, dårlig forvaltning, uregelmæssigheder til formodet håndfast svindel. Disse misforhold har i lang tid fået Parlamentet til at protestere, så der kunne blive taget initiativ til nogle foranstaltninger, der skal beskytte pengene fra de europæiske skatteydere, som Unionens budget i sidste ende får næring fra.
Her skal der navnlig fokuseres på bekæmpelsen af svig, opklaringen af, straffen for og forhindringen af svig. Dannelsen af UCLAF via Ekspertgruppen og dannelsen af Kontoret til Bekæmpelse af Svig, OLAF, var nogle vigtige skridt på samme måde som konventionen om beskyttelsen af Unionens finansielle interesser og om kontrollen på stedet.
Sanktioner i sager, der er blevet afsløret, kan Unionen kun idømme på det forvaltningsretlige område. Kommissionens krav om tilbagelevering af uretmæssigt modtagne penge har hidtil kun haft begrænset succes. Strafferetlige foranstaltninger henhører under medlemslandenes kompetence. Da de to retlige aspekter ofte overlapper hinanden, og der i stigende grad sker grænseoverskridende overtrædelser af Unionens budget, også begået som led i organiseret kriminalitet, er medlemslandenes indbyrdes kompetence uklar. Hertil kommer forskelle i de enkelte nationale lovbestemmelser samt langsommelige til uopfyldte gensidige retsanmodninger. Det har konventionen om beskyttelse af Unionens finansielle interesser, undertegnet af Det Europæiske Råd i 1995, og de to efterfølgende protokoller heller ikke ændret noget ved. For at konventionen kan træde i kraft, skal den ratificeres af alle 15 medlemslande. Efter fem år er det kun fire lande, der har gjort det.
Denne stilstand, der truer med at undergrave Unionens troværdighed, har fået Parlamentet til at anspore til, at der dannes en europæisk anklagemyndighed. Dermed skal der på ingen måde skabes en transnational strafferets- og justitsorden. Målet er snarere at udruste Unionen med specifikke instrumenter til beskyttelse af dens finansielle interesser, og det under overholdelse af nærhedsprincippet.
Med dagens betænkning giver vi nyt liv til denne tanke og opfordrer Kommissionen til at fremsætte forslag til retsakter med henblik på at realisere dette mål. I den forbindelse inddrages anliggenderne fra Retsudvalget fra dets udtalelse samt fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, Retsvæsen og Indre Anliggender fuldt ud.
Vi kommer med to henstillinger, der er opstået i kølvandet på dannelsen af OLAF og skal sikre kontorets operationelle og retlige effektivitet, gennemskuelighed samt beskyttelsen af de individuelle rettigheder. Til det formål har vi brug for - det er den første henstilling - en retsakt, hvor begrebet forbrydelser til skade for Unionens finansielle interesser bliver optaget, og hvor de ledende principper er forankret. I et ændringsforslag går jeg ind for forslagsfristen for Kommissionen, som skal være den 30. september.
Den anden henstilling vedrører de strafferetlige procedurer. Kommissionen bør - og også her, som ændret af mig, inden 31. maj 2000 - foreslå en retsakt om dannelse af et uafhængigt organ, som institutionelt hører under Kommissionen, med henblik på koordinering og kontrol af OLAF's behørige undersøgelsesaktivitet. Det allerede eksisterende overvågningsudvalg kan kun kontrollere uafhængigheden hos kontorets direktør. Forslaget om en sådan retsakt bør indeholde en uafhængig status for dette organ og definere dets opgaver, der begrænser sig til OLAF's efterforskning og interne retsforfølgelse i forbindelse med handlinger til skade for Unionens finansielle interesser samt kontorets forbindelser til de nationale myndigheder.
En indflydelse på retsplejereglerne i medlemslandene er fortsat udelukket. Overvågningen af retsakternes retmæssighed skal overtages af Domstolen. Vi opfordrer tillige den forestående regeringskonference til at indlede debatten om dannelsen af en europæisk anklagemyndighed til beskyttelse af Unionens finansielle interesser, om muligt på grundlag af den undersøgelse, der er udarbejdet af ansete forskere og nu anerkendt i vide kredse, det såkaldte corpus juris, samt den undersøgelse om muligheden for gennemførelsen, som er udkommet efterfølgende.
Andre grunde til at gå ind for dette projet står også at læse i den anden beretning fra den såkaldte Ekspertgruppe. Kommissionen, hr. Barnier og hr. Vitorino, samt nogle medlemslande er ligeledes åbne over for idéen.
Jeg vil gerne bede Dem, kære kolleger, om Deres tilslutning til denne betænkning, som Budgetkontroludvalget har vedtaget med stort flertal. Her kan Parlamentet igen foregå med et godt eksempel og være aktivt, så dårlig forvaltning og især svig forebygges, og, om nødvendigt, idømme straf.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg glæder mig over at tage ordet i forhandlingen om denne betænkning, og jeg vil gerne lykønske fru Theato.
Jeg synes, at der har været et meget godt samarbejde mellem udvalgene i forbindelse med denne betænkning, og resultatet, som vi har fået i dag, er en nøgtern og klar betænkning om et særdeles følsomt spørgsmål. Den nøgternhed og klarhed, der er et særligt behov for ved udviklingen af artikel 280, stk. 4. For hvis vi skulle give en pris til den mest uforståelige, den mindst tydelige og den mest dunkle artikel - eller hvordan De nu vil betegne den - så ville konkurrencen være meget hård, for traktaten er et skoleeksempel på komplekse artikler, men den nævnte er uden tvivl en af de sikre kandidater til prisen.
Og det er samtidig et særdeles følsomt spørgsmål, for det drejer sig om beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser, som fru Theato så smukt har sagt det. Vi er os alle bevidste - og Parlamentet har fremført denne bekymring eller har været fortaler for denne bekymring - om behovet for at beskytte Fællesskabets finansielle interesser. Men pas på med, som franskmændene siger, at hælde barnet ud med badevandet, det vil sige, at man ved beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser på den ene side skal respektere - og det har fru Theato nævnt - nationalstaternes kompetencer og på den anden side andre ting, der berører borgerne, som berører de væsentlige garantier. Konklusionerne i betænkningen af Theato sikrer dem fuldt ud.
Jeg håber derfor som formand for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked, og naturligvis også i min egenskab af parlamentsmedlem, at Parlamentet med stort flertal vil bakke op om betænkningen her til formiddag, og at Kommissionen sørger for, at den bliver ført ordentligt ud i livet.

Morgan
Hr. formand, dette er, som fru Theato sagde, en kritisk betænkning. Det er en betænkning fra Budgetkontroludvalget, og det er en initiativbetænkning. En af grundene til, at vi var ivrige efter at tage emnet op, var, at Den Europæiske Union, hvad enten vi kan lide det eller ej, har ry for svig og fejlforvaltning. Det overdrives undertiden, men sådan er det. Vi er nødt til at gøre noget ved det.
Nogle af de foranstaltninger, vi har indført tidligere, er ikke blevet taget op af nogen af medlemsstaterne - og vi må ikke glemme, at medlemsstaterne har ansvaret for at gennemføre omkring 80% af EU's budget. Mange af dem har ikke underskrevet eller ikke ratificeret konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser, og derfor stod det klart, at der måtte gøres noget mere radikalt.
Vi må tage dette ansvar alvorligt. Vi må kunne retsforfølge personer, der begår svig imod Den Europæiske Union. Spørgsmålet er: Hvem skal retsforfølge? Der kommer vi virkelig i vanskeligheder. Hvis ansvar er det, når man har at gøre med en instans, der krydser så mange grænser?
Vi skal også være lydhøre over for medlemsstaternes ønsker. Forslaget om at oprette en offentlig anklagemyndighed i Europa er meget følsomt. Vi er alle klar over, at en helt igennem føderal indfaldsvinkel og en situation, hvor en europæisk retsmyndighed har forrang frem for de nationale juridiske myndigheder, er et skridt for langt for nogle. Men diskussionen skal i gang, og derfor opfordrer vi regeringskonferencen til at indlede drøftelserne.
Det vigtigste for Parlamentet som vogter af Den Europæiske Unions budget er, hvordan man skal håndtere tilfælde med personer, der arbejder for Den Europæiske Unions institutioner. På et tidspunkt, hvor vi er ved at gennemgå hele reformprocessen, er det meget vigtigt at udsende det rette signal. Folk skal forstå, at hvis de begår svig, vil de blive retsforfulgt, og det er ikke tilfældet i øjeblikket. Hele spørgsmålet om, hvorvidt vi har juridisk myndighed til dette, er blevet skitseret af fru Palacio.
Jeg vil gerne slå fast, at min gruppe vil stille et ændringsforslag om at annullere de nærmere bestemmelser om, hvordan Kommissionen skal håndtere dette spørgsmål. Vi er klar over, at dette er en følsom diskussion. Vi ved, at Kommissionen muligvis skal have en tilstrækkelig manøvremargen til at håndtere en situation, hvilket er acceptabelt for alle parter. Jeg vil gerne understrege, at vi har lagt os fast på indførelse af et corpus juris her eller en føderal offentlig anklagemyndighed på europæisk plan. Men vi står fast på, at vi vil ændre den nuværende situation, som er helt og aldeles uacceptabel.

Mulder
Hr. formand, jeg vil begynde med at ønske fru Theato tillykke med hendes betænkning. Jeg synes, det er en fremragende betænkning, og jeg tror, at den for størstedelens vedkommende vil blive støttet af min gruppe. Men jeg har en stærk fornemmelse af, at den på nuværende tidspunkt egentlig ville være gået endnu længere. Nu hvor jeg har hørt de sidste 5-6 måneders debat, kan det meget vel være tilfældet. Vi ved alle, at det i 1995 blev besluttet, at der skal skaffes en bedre strafferetlig beskyttelse af Unionens finansielle interesser. Men medlemslandene har ikke spillet med. Det er simpelthen en politisk kendsgerning, og det tror jeg ikke, vi kan gøre meget ved i øjeblikket. Der er nu mulighed for, at Kommissionen på grundlag af Traktatens artikel 280 tager nye initiativer, og jeg vil gerne foreslå Kommissionen virkelig at gøre det så hurtigt som muligt. Min gruppe er - i modsætning til den foregående taler, der allerede er forsvundet - en stærk fortaler for en europæisk offentlig anklager. Min kollega Jan-Kees Wiebenga kommer utvivlsomt nærmere ind på det, for der er allerede kommet en betænkning fra hans hånd om dette.
Vi har brug for, at der på europæisk niveau så hurtigt som muligt kommer en definition af, hvad der er svindel, og hvad der er uorden. Jeg har selv siddet i undersøgelsesudvalget om transittrafik. Et af de store problemer på det område var, at hvis man gør noget forkert, og her handler det først og fremmest om EU's indtægter, så er det uorden i ét land, og en forbrydelse i et andet land. Sådan kan vi ikke fortsætte ret meget længere.
Et alment politisk punkt. Hvad vi end kan sige om valget til Europa-Parlamentet, så er den lave stemmeprocent en kendsgerning. Vi kan forbedre den ved hurtigt at forfølge kriminaliteten i Europa, og det skal ske på europæisk niveau.

Rühle
Hr. formand, min tak er også rettet mod ordføreren. Fru Theatos betænkning kan bidrage til, at tilliden til de europæiske institutioner genskabes. Jeg tror, at vi alle har stærkt brug for det, når vi tænker på resultatet af det sidste valg til Europa-Parlamentet, når vi tænker på valgdeltagelsen. Problemet er dog hvert år det samme. Revisionsretten offentliggør sin beretning, og i denne beretning anklages medlemslandene for forskellige former for svindel. Men de europæiske institutioner har hidtil haft for få muligheder for at skære igennem, for at sørge for, at tingene virkelig gennemføres, at tingene bliver afhjulpet. Det er netop denne procedure, der hvert år igen nedbryder tilliden.
Jeg mener, at fru Theatos betænkning og forslagene i den kan bidrage til, at der vendes op og ned på netop dette, at det understreges, at de europæiske institutioner sørger for, at europæiske midler anvendes målrettet, og at der ikke foregår svindel her. Det er vigtigt, at vi efter det første skridt, der allerede er blevet taget, nemlig at ændre UCLAF til OLAF, en uafhængig institution, nu tager det næste skridt og skaber nogle retlige rammer for OLAF, så OLAF også kan agere inden for nogle sikre retsrammer. Til det formål har vi brug for en europæisk offentlig anklagemyndighed, der sørger for, at der foreligger en klar retsgaranti, også for mistænkte personer.
Jeg må dog sige i denne forbindelse, at min gruppe desværre ikke stemmer for Deres betænkning i samlet trop. Jeg håber, at debatten kan overbevise nogle af dem. Men betænkelighederne er desværre stadig for store til, at der dannes en europæisk institution, der nedbryder subsidiaritet. Jeg vil dog gøre mit for at bidrage til, at fru Theatos betænkning får større tilslutning.

Di Lello Finuoli
Hr. formand, vi går i det store og hele ind for det forslag til beslutning, der forelægges os, selvom vi er af den opfattelse, at dette forslag kun kan være en opfordring fra Parlamentet til Rådet om, at man gennem en ændring af traktaterne sørger for effektiv strafferetlig beskyttelse af Unionens finansielle interesser.
Oprettelsen af en europæisk offentlig anklagemyndighed og indførelsen af nogle fælles forbrydelseskategorier for alle EU-landene er uden tvivl en god idé, men jeg anser det for at være umuligt at gennemføre den, hvis man ikke først indfører et fælles retssystem for Unionen. Vi taler nemlig om strafferet, der er et område, hvor medlemsstaternes modstand mod en harmonisering er stærk og altid vil være det. Man skal nemlig ikke tro, at det er muligt kun at indføre nogle grundlæggende og proceduremæssige juridiske bestemmelser for et enkelt område som beskyttelsen af de finansielle interesser uden først at have skabt et europæisk retssystem. Man behøver blot at læse de præcise og fyldestgørende begrundelser i Theatos betænkning for at blive klar over, hvor mange og hvilke problemer der mangler at blive løst. Dette forslag skal dog støttes, og der er ingen tvivl om, at man netop under dette forsøg på at beskytte de finansielle interesser vil blive klar over, at det er nødvendigt, at Fællesskabet får et corpus juris, som skal medtages i traktaterne. På egne og på min gruppes vegne vil jeg desuden gerne give udtryk for ønsket om, at Unionens finansielle interesser vil bane vejen for indførelsen af et europæisk retssystem, hvor man respekterer borgernes rettigheder og garantier, det vil sige et retssystem, der forbedrer garantierne, som i mange stater desværre ikke har et acceptabelt niveau. Jeg vil derfor gerne sige på min gruppes vegne, at vi går ind for Theatos betænkning. Jeg mener dog, at det hovedsageligt drejer sig om et emne, der bør opføres på regeringskonferencens dagsorden.

Berthu
Hr. formand, fru Theatos betænkning om beskyttelse af EU's finansielle interesser foreslår især, at man til at begynde med centraliserer de strafferetlige sager ved at oprette en EU-anklagemyndighed. Dette forslag er i bund og grund imod ånden i det nuværende system, hvor strafferetten og den strafferetlige procedure, der er hjørnestenen i de nationale juridiske systemer, bør høre under den enkelte befolknings suverænitet og den enkelte stats eksklusive ressortområde.
Men idéen om en EU-anklager sigter tværtimod på med tiden at isolere staterne i en rolle, der er underordnet disse emner. Endvidere vil dette forslag udløse en kædereaktion af absolut uforudsigelige reformer.
Ifølge Theato-betænkningen er en EU-anklager faktisk nødvendig, især for bedre at kunne skabe en ramme for de undersøgelser, der foretages af Kontoret for Bekæmpelse af Svig, OLAF. Men vi hører samtidig i betænkningen af van Hulten, der debatteres i dag, at EU-anklageren selv skal overvåges af en EU-domstol. Det er på den måde, at der i en lille EU-reform kan skjule sig en middelstor, der igen kan skjule en stor reform. For ikke at nævne at der igen i den store kan skjule sig en kæmpestor, idet vi meget snart vil se et forslag om en EU-strafferet, og hvorfor ikke også en EU-justitsminister kontrolleret via en udvidelse af Europa-Parlamentets beføjelser?
Jeg tror altså, at man skal tænke meget på balancen i beføjelserne, som man risikerer at omstyrte ved at fremsætte denne type tilsyneladende punktvise reformer. Det forekommer os endelig, at forslag som dette om en EU-anklager viser en manglende evne til at forestille sig EU som andet end pyramideformet, centraliseret og centreret omkring en superstat. Gruppen Union for Nationernes Europa ønsker tværtimod et polycentrisk Europa, der forbinder nationerne i et netværk. Dette netværk kunne f.eks. anvendes til at skabe en bedre koordination mellem de nationale retsvæsener, eventuelt med oprettelse af nationale uddannelser specialiseret i overtrædelser, der skader EU's økonomi. Den juridiske ramme, hr. formand, eksisterer således allerede, og den er i princippet god nok, den skal blot raffineres.

Martinez
Hr. formand, fru Theato foreslår os en institutionel revolution med et dobbelt motiv. Den offentlige opinion, der er ligeglad med 20 millioner arbejdsløse og i tusindvis af gale køer, bliver bekymret på grund af svig, der vil bringe de finansielle interesser i fare, og disse to motiver begrunder en dobbelt bestemmelse. En EU-straffelov med forbrydelser imod Fællesskabet og en generel EU-anklager. Fru Theato har derudover sandsynligvis glemt et EU-fængsel i og med, at vi jo allerede i kraft af OLAF har et FBI, et EU-politi. Det hele skal indskrives med to forordninger, en for anklageren og en for straffeloven, forordninger med grundlag i traktatens artikel 280, det vil sige ud fra afledt ret, idet det særlige ved afledt ret er at tillade enhver form for afledning.
Reelt er der tale om en dobbelt afledning. Først den klassiske, ideologiske, euroføderalistiske med enhedsmarkedet, en fælles moms, et fælles diplomati, en fælles hær og nu en fælles strafferet og anklager. Alt sammen for at bekæmpe svig, der udgør mindre end 1 milliard euro, selvom man går glip af flere snese milliarder euro på grund af den generelle præferenceordning, frihandelsområder, toldgaver til Chiquita og milliarder mistet over den fjerde ressource, BNP, som følge af en pagt om at rationere budgettet. Dertil kommer den puritanske afledning. Det nordtyske EU, det lutherske, calvinistiske kvæker-EU vil pålægge os sin moralnorm. I virkeligheden er det sådan, at jo mere man slækker på formerne, jo mere lukker man tegnebogen.

Stauner
Hr. formand, ærede damer og herrer, en effektiv strafferetlig beskyttelse af Unionens finansielle interesser er absolut nødvendig, og det mere end nogensinde. Fortidens svindel- og korruptionsskandaler har rystet de europæiske borgeres tillid eftertrykkeligt.
Troværdigheden af Parlamentets bestræbelser for, at de finansielle midler anvendes korrekt, står og falder med vores fremtidige bestræbelser på at forny tingene og forhindre svindel og korruption. Dertil hører ikke kun administrative, men også strukturelle forandringer, det vil sige, at vi skal skabe de instrumenter, med hvilke man i det hele taget er i stand til at sikre en strafferetlig beskyttelse. Regeringskonferencen i år 2000 bliver et diskussionsforum til dette formål.
Nu kan man selvfølgelig indtage det standpunkt, at strafferet og strafferetsprocedure er genoide materier af medlemsstaternes ret og ikke engang tænkelig set ud fra nærhedsprincippet. Jeg hører uden tvivl selv til dem, der anfægter dette princip, og til modstanderne af enhver yderligere udvidelse af kompetencer på europæisk plan. Netop i forbindelse med kravene til regeringskonferencearbejdet bør kravet om en klar afgrænsning af kompetencer være i fokus. Det er nu ikke nogen selvmodsigelse, for kravet om et strafferetligt og strafferetsproceduremæssigt instrument som anført i betænkningens henstilling I og II, handler egentlig om forfølgelsen af EU's oprindeligt egne interesser, der for så vidt ikke krænker medlemslandenes retlige interesser, men tværtimod som minimum støtter dem indirekte.
Foreneligheden med de forskellige nationale lovgivninger, der er blevet bekræftet af sagkyndige, viser, at man i Europa har meget til fælles, også hvad angår strafferet, f.eks. når det handler om indholdet i de pågældende forbrydelser.
Under hensyntagen til disse synspunkter er det efter min mening det rigtige at skabe sådanne rammer, som man har anmodet om, og det er også påbudt som en videreudvikling af OLAF.

Blak
Hr. formand, vil en europæisk offentlig anklager kunne afskaffe fodboldsvindelen med EU-midler? Jeg tror det ikke. Vi kan til gengæld komme langt med de eksisterende instrumenter. Et alternativ til den europæiske offentlige anklager kunne være Eurojust, som det blev foreslået på det sidste topmøde. Eurojust skal i opbygningen svare til Europol og støtte efterforskningen i kriminalsager. Det er netop sådan et praktisk samarbejde, der er behov for. OLAF, Europol og konventionen om udlevering og gensidig retshjælp skal udnyttes fuldt ud, og når svindelkonventionen fra 1995 omsider bliver ratificeret i medlemslandene, kan vi også nå langt med den. Jeg er dog enig med ordføreren: det er fuldstændig uacceptabelt, at de fleste medlemslande endnu ikke har ratificeret den. Det er simpelthen for dårligt, og jeg forstår godt, at folk bliver utålmodige og kræver, at vi i stedet får en fælles europæisk anklager. Det er imidlertid en stor mastodont at bygge op. Det er alligevel kun de groveste sager, der vil få strafferetslige konsekvenser. 90% af sagerne vil være disciplinærsager om forsømmelse eller inkompetence. Der er i stedet behov for en ordentlig intern kontrol og bedre mulighed for at fyre folk. Vi skal ændre personalestatutten og disciplinærproceduren og ikke mindst ændre praksis. I øjeblikket bliver artikel 52 i personalestatutten om afskedigelse på grund af grov forsømmelse aldrig brugt. Skal vi ikke sørge for at rydde ordentligt op og feje for egen dør, før vi kaster os ud i at bygge nye forkromede institutioner!

Wiebenga
Hr. formand, vi vil alle sammen gerne gøre noget ved bekæmpelse af svindel i Europa. Men spørgsmålet er nu: Gør EU også noget ved det? Svaret er, at vi ved forfærdelig lidt om det. Topmødet i Tampere handlede om bekæmpelse af kriminalitet. Alle og enhver var angiveligt tilfredse med det, men i virkeligeheden blev der ikke gjort de store fremskridt. Der er ingen europæisk antisvindellovgivning i kraft, for medlemslandene - det er allerede blevet sagt - ratificerer ikke de fremlagte traktattekster. Her skal der således ske meget. Og hvad skal der så ske?
To forhold og fru Theatos betænkning udtrykker det godt og tydeligt. For det første skal der gælde de samme straffebestemmelser vedrørende svindel i Europa i alle EU's medlemslande. Samling på dette afgrænsede område.
For det andet bør der oprettes et europæisk offentligt ministerium med to opgaver: for det første at assistere de nationale offentlige anklagere, at assistere ved strafforfølgelse i europæiske svindelsager, og for det andet at holde juridisk tilsyn med Europol og OLAF, for disse to efterforskningstjenester kan i øjeblikket arbejde uden juridisk kontrol.
Et europæisk offentligt ministerium er ikke noget at være bange for, det er tværtimod noget særdeles positivt. Præcis lige som Europol. Politisamarbejdet Europol står ikke over de nationale politienheder, men er der til informationsudveksling mellem politienhederne. Et lille begrænset europæisk offentligt ministerium skal gøre præcis det samme, ikke i efterforskningsfasen, men derimod i fasen strafferetlig forfølgning.
Parlamentet er for dette. Ekspertgruppen er for dette. Jeg opfordrer Ministerrådet og EU-Kommissionen til også at vedgå sig dette initiativ.

McKenna
Hr. formand, jeg vil gerne koncentrere mig om spørgsmålet om corpus juris. Jeg vil meget gerne støtte fru Morgan på dette punkt. Corpus juris er noget, der blev etableret uden nogen form for offentlig debat eller offentlig deltagelse. Tanken om en offentlig europæisk anklagemyndighed efter den kontinentale, inkvisitoriske model med højeste jurisdiktion på hele EU's område vil få store konsekvenser for de traditionelle systemer i både Irland og Det Forenede Kongerige. Tanken om en overordnet strafferet og den offentlige europæiske anklagemyndighed er noget, som medlemsstaterne har ret til at blive informeret om. Da planerne oprindeligt blev udarbejdet, hed det, at det ville være begrænset til tilfælde af svig mod EU's budget. Men da corpus juris blev oprettet i 1977 i San Sebastian - for et meget udsøgt publikum af 140 jurister uden deltagelse af medierne - sagde den daværende formand for Europa-Parlamentet, hr. Gil-Robles Gil-Delgado, at han betragtede det som en forløber, og at hensigten var at udvide EU's kompetence på det strafferetlige område til alle former for kriminelle aktiviteter.
Der er brug for en offentlig diskussion af disse spørgsmål. Medlemsstaterne og medlemsstaternes borgere skal informeres ordentligt. Spørgsmålet om trusselen mod det traditionelle retssystem i Irland og Det Forenede Kongerige skal behandles. Der er behov for langt større åbenhed og gennemsigtighed om dette spørgsmål, end der har været hidtil. Det er uacceptabelt, at noget sådant er blevet trukket ned over hovedet på EU's medlemsstater uden en ordentlig offentlig debat.

Dell'Alba
Hr. formand, kære kolleger, i Budgetkontroludvalget undlod jeg på de radikale parlamentsmedlemmers vegne at stemme om denne tekst, da jeg er enig i de bekymringer, som repræsentanten for en anden og uden tvivl vigtig retskultur, nemlig de almindelige retsregler, gav udtryk for på en så kompetent måde. Der er ingen tvivl om, at vi med denne tekst går for vidt, da der efter vores mening er nogle spørgsmål, som bør løses, og det er vigtigt, at man modarbejder og bekæmper svig inden for Fællesskabet. Den måde, som vores udvalg agter at gennemføre denne tekst på - med formand Theatos iver og stædighed - er dog kritisabel.
En anden væsentlig kritik af teksten har at gøre med den afledte ret. Traktatens artikel 280 giver Rådet mulighed for at benytte nogle passende instrumenter for at bekæmpe svig. Vi stiller os dog en smule tvivlende over for, at man planlægger en institution, der skulle udgøre et kvalitetsløft, uden straks at tage højde for konsekvenserne heraf. Det vil sige, at man ser bort fra forsvarsaspektet og således fra muligheden for, at anklage og forsvar kan fungere effektivt i et så vigtigt retssystem. Ved at undlade at stemme i udvalget ønskede vi at give udtryk for denne tvivl.

Costa, Raffaele
Hr. formand, jeg tror, at det er nødvendigt at komme med nogle mundtlige betragtninger om dette emne i Europa-Parlamentet, såvel på plenarmødet som i udvalgene, selvom det er klart, at man i debatten ikke kan se bort fra retskulturen og fra de miljøer, hvor de institutionelle emner bliver taget op.
Vi står over for nogle meget alvorlige episoder, som tidligere lod til at være en sædvane. I dag er der sket nogle forandringer - i det mindste i systemerne - navnlig med hensyn til kontrollen, men vi er stadig ikke tilfredse, særligt ikke, hvis man i de kompetente forsamlinger ligefrem taler om en europæisk offentlig anklagemyndighed, forbrydelser, svig, underslæb og brud på tavshedspligten inden for EU. Der er efter min mening ingen tvivl om, at vi skal beskytte Fællesskabets interesser og omdømme samt forholdet til skatteyderne, der er en nødvendig og vigtig del af Fællesskabets eksistens. Det er derfor rimeligt at overveje spørgsmålet om en beskyttelse af de generelle og universelle interesser, idet man skaber et bedre samarbejde med retsvæsenet i de enkelte medlemsstater. Det vanskeligste problem opstår i denne forbindelse, for hvor står en europæisk offentlig anklagemyndighed i forhold til de enkelte medlemsstater og til retsvæsenet, sådan som det er opbygget i disse medlemsstater? Dette emne bør efter min opfattelse tages op igen, både ud fra et kulturelt synspunkt og ud fra et praktisk synspunkt. Som det er i dag, risikerer vi at tilføje en ny institution til de mange og forskelligartede institutioner, der eksisterer i de enkelte lande.

Kuhne
Hr. formand, jeg vil gerne sige noget ganske kort vedrørende to punkter. For det første ønsker jeg ikke at komme ind på de filosofiske spørgsmål i forbindelse med medlemslandenes subsidiaritet og suverænitet, selvom jeg går meget ind for at føre en sådan debat, fordi jeg, når jeg regelmæssigt ser britisk tv, tydeligt kan se, hvad de nationale politikere dér fremmaner af trusler for den hjemlige retskultur, der kommer fra kontinentet. Nogle gange ligner det en hel kabaret og har fortjent en diskussion. Det er imidlertid ikke mit anliggende.
Mit anliggende er betænkningen af Theato. Jeg mener, at man i forbindelse med de juridiske vanskeligheder, der er på dette område - og Den Europæiske Union har øjensynligt kun en ret smal sti til rådighed til at underkaste disse forbrydelser domstolskontrol som europæiske forbrydelser - juridisk set er løbet sur i det på denne sti. Jeg henviser til henstilling 1 og 2. Der står jo ikke længere noget om en europæisk anklager, af juridiske årsager er det nu blevet til en uafhængig europæisk myndighed, med fru Theatos ord tidligere et organ. Her har vi tydeligvis problemer med retsgrundlaget.
Og så har vi problemer med begrebet forbrydelser. Det er der ikke ændret noget ved. Der står stadig noget om forbrydelser, der så at sige også rækker videre, i det mindste kan række videre end de europæiske forbrydelser, såsom hvidvaskning af penge, hæleri og sammensværgelse. Hvad det angår, har vi her nogle juridisk uklare punkter, som man efter min mening bør afklare. Hvad der imidlertid er absolut nødvendigt, og derfor stemmer vi for nr. 1 uden disse henstillinger, er Parlamentets klare politiske signal til Kommissionen og Rådet om, at vi ønsker at få afsluttet de forhold, sådan som de har grebet om sig, med en klar retsakt.

Marinho
Hr. formand, Parlamentet har i årevis krævet en særlig og ensartet strafferetlig beskyttelse af Unionens finansielle interesser. Sandheden er, at frustrationen vokser, når man konstaterer konventionens skrøbelighed (og protokollerne om denne beskyttelse), som 5 år efter, at den blev underskrevet, endnu ikke er ratificeret og trådt i kraft.
På den anden side fjerner mere frivillige forsøg som det nuværende OLAF ikke de berettigede bekymringer om systemet til sikring af de individuelle rettigheder. Forslagene i betænkningen af Theato, som tilskynder Kommissionen til at fremlægge en materiel, normativ retsakt om den strafferetlige beskyttelse af de finansielle interesser med regulering af forbrydelserne, nærmere bestemt svindel med Fællesskabets budget, er efter vores mening et seriøst forsøg på at skabe en ny og stadig mere nødvendig ensartet fællesskabsstrafferet. Samtidig foreslår den oprettelsen af et uafhængigt europæisk organ, som jævnligt skal koordinere og kontrollere OLAF's undersøgelser med respekt for retsplejen i de enkelte medlemsstater og under opsyn af EF-Domstolen.
Endelig genfremsætter betænkningen, i kølvandet på det, der blev aftalt i Tampere, ønsket om en post som europæisk offentlig anklager, sådan som det blev bragt på bane i sin tid på baggrund af en beslutning af kommissær António Vitorino, og den anmoder regeringskonferencen om at sætte oprettelsen af denne nye post, som nu anses for uundværlig af alle, på sin dagsorden.
Da betænkningen fastholder behovet for en juridisk og effektiv opstramning af institutionernes liv og udstyrer Unionens finansielle system med en europæisk materiel og processuel ret, som passer til troværdigheden i Fællesskabets økonomiske liv, fortjener den at blive vedtaget af os. Der rejser sig dog nogle meget enkle spørgsmål. Er der for øjeblikket tilstrækkeligt retsgrundlag til at legitimere indførelsen af en ny særlig fællesskabsstrafferet, der selvom den kun kaldes subsidiær, altid i praksis på visse områder vil kappes med medlemsstaternes traditionelle strafferet? Da der hersker en vis tvivl, ville det så ikke være politisk mere korrekt at sætte reformen af retssystemet på regeringskonferencens dagsorden og medtage disse forslag i den mere generelle reform af Unionens retssystem i lighed med det man beder om for den europæiske anklagers vedkommende?
Ville disse spørgsmål ikke være af mere relevant interesse for en revision af traktaterne, som kan bidrage til en styrkelse af friheds- og sikkerhedsområdet og det strafferetlige område inden for Unionen?

Färm
Hr. formand, EU udsættes i dag for nøje kontrol. Tilliden til Unionen er alvorligt skadet. For at råde bod på dette kræves der en kraftanstrengelse. Vi hilser derfor øgede ressourcer til OLAF velkommen, så vi på en mere effektiv måde kan undersøge alle mistanker. Vi ser det som en selvfølge, at de, som forbryder sig mod EU, på en effektiv måde skal kunne stilles til ansvar.
Det er beklageligt, at konventionen om beskyttelse af Unionens finansielle interesser er blevet gennemført i så få medlemsstater. Vi mener derfor, at det er rimeligt, at Kommissionen får til opgave at komme med forslag til, hvordan den retslige ramme, som allerede findes, kan videreudvikles.
Derimod er jeg ikke overbevist om, at en sådan effektivisering kræver fælles europæisk lovgivning eller et centralt organ for bekæmpelse af lovovertrædelser. Som tingene forholder sig nu, er jeg derfor skeptisk over for idéen om en europæisk offentlig anklager, hvilket næsten ikke er muligt at gennemføre inden for rammerne af dagens traktat. Vi tror mere på Eurojust, der er et samarbejde mellem nationale offentlige anklagere. Det store problem er ikke, at der ikke bliver grebet ind over for forbrydelser mod Unionen, men at der bliver begået så mange forbrydelser, og at de alt for sjældent opklares.
Udfordringen for Kommissionen og for os er at finde den rigtige sammensætning. De bedragerier og den dårlige husførelse, som forekommer, må ikke medføre, at vi bliver hængende i et gammeldags hierarkisk bureaukrati, som på grund af overdreven kontrol med detaljerne forhindrer udviklingen af en moderne forvaltning. Derfor hilser vi det offensive syn i betænkningen af van Hulten velkomment. Udgangspunktet bør være, at hver forvaltning tager ansvar for sin egen kontrol. Ifølge vores erfaring med moderne forvaltning er åbenhed, decentralisering af ansvaret og kvalificeret vurdering ofte lige så effektivt som bureaukratisk kontrol ned til mindste detalje. Den store udfordring er derfor at oprette en moderne og effektiv forvaltning uden at miste noget i retssikkerhed og kontrol. Det kræver personaleuddannelse, mere moderne rekrutteringsmetoder og frem for alt åbenhed og indsigt. At kunne gennemgå forvaltningen effektivt er det bedste middel mod uregelmæssigheder.

Schreyer
Hr. formand, fru ordfører, ærede parlamentsmedlemmer, at skabe ny tillid blandt borgerne til de europæiske institutioners arbejde, at skabe ny tillid til den europæiske politik er en af de vigtigste opgaver, vi står over for. Kommissionen har påtaget sig denne opgave, og forslaget til hele pakken af interne reformer dokumenterer det. Parlamentet har påtaget sig denne opgave, hvilket den foreliggende betænkning er et imponerende bevis på. Jeg vil gerne over for ordføreren udtrykke Kommissionens anerkendelse af, at hun igen har helliget sig det virkelig vanskelige arbejde, det er at finde frem til, hvilke institutionelle forandringer der kan skabes for at intensivere bekæmpelsen af svig til skade for Den Europæiske Union.
Alle medlemslande har med ratificeringen af Amsterdam-traktaten kundgjort, at de ønsker at give bekæmpelsen af svig til skade for Den Europæiske Unions finansielle interesser samme prioritet som bekæmpelsen af svig til skade for dem selv, men virkeligheden er den, at det stadig kun er de første fire medlemslande, der har ratificeret den aftale, der blev vedtaget i 1995. Kommissionen er fuldt ud enig med ordføreren i, at denne situation ikke er acceptabel.
En retsakt, et direktiv, hvor det strafferetlige indhold i svindelsager, f.eks. hvidvaskning af penge eller bestikkelse, defineres ens, og hvor forpligtelsen til strafforfølgelse i sådanne sager nedfældes som et bindende mål, kan her bringe os et vigtigt skridt videre, og jeg vil derfor foreslå Kommissionen at undersøge dette skridt meget hurtigt.
Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, OLAF, er et af de vigtigste instrumenter, med hvilket Kommissionen efterkommer sin forpligtelse til at bekæmpe svig. Kommissionen har derfor ikke accepteret, at de to europæiske banker, ECB og EIB, har frakendt OLAF retten til at foretage undersøgelser i de to institutioner med henvisning til deres uafhængige position. Kommissionen besluttede derfor på sit sidste møde at rejse sag mod de to banker, og jeg håber, at Parlamentet hilser dette skridt velkomment.
Den anden henstilling i den foreliggende betænkning vedrører OLAF's kontrol af undersøgelsesforanstaltninger i de forskellige europæiske institutioner med henblik på deres retmæssighed. OLAF's overvågningsudvalg, der blev nedsat samtidig med, at OLAF blev dannet, har til opgave at sikre OLAF's uafhængighed, men kan dog ikke udøve den kontrol af interne undersøgelseshandlinger fra OLAF's side, som betænkningen nævner. Her er jeg fuldt ud enig med overvågningsudvalget og ordføreren. Det vil sige, at der er et hul her, der skal lukkes, og jeg vil undersøge den metode, der foreslås i betænkningen med hensyn til en videreudvikling.
Jeg vil dog gerne bede om én ting: Efter min mening skal det forhindres, at debatten om en udvidelse af OLAF's retsgrundlag fører til den misforståelse, at OLAF nu ikke har tilstrækkeligt stor autoritet. Nej, det må ikke føre til en undergravning af OLAF's autoritet, og jeg mener heller ikke, at det er i ordførerens ånd. For så vidt vil jeg gerne bede om Deres fulde støtte til OLAF's arbejde, også i den nuværende form.

Formanden
Tak, kommissær Schreyer.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

AFSTEMNING
Ændret forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (kodificeret version) (KOM(1999) 109 - C5-0067/1999 - 1997/0357(COD)) (Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked)

(Kommissionens forslag godkendtes)

Heaton-Harris (PPE-DE). (EN) Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg vil gerne bede om en forklaring af forretningsordenen, nemlig artikel 133, stk. 2, og 138, stk. 4. De drejer sig begge om afstemninger. Er det ikke sådan, at i andre tilfælde end ved afstemning ved navneopråb skal afstemningen først ske ved håndsoprækning, og kun hvis der er tvivl om udfaldet, skal vi bruge det elektroniske afstemningssystem?

Formanden
Jeg har, kære kollega, ladet foretage en afstemning ved håndsoprækning, fordi ingen gruppe havde krævet afstemning ved navneopråb. De ved, at der kun er afstemning ved navneopråb eller elektronisk kontrol, hvis kollegerne kræver det. I dette tilfælde kan jeg forsikre Dem, at der var et overvældende flertal for det direktiv, vi lige har stemt om.

Heaton-Harris
Hr. formand, jeg refererede ikke til nogen bestemt afstemning, men til afstemninger i al almindelighed. Det er tydeligt, at nogle formænd ikke kigger på hænderne, så at sige, men går direkte over til det elektroniske afstemningssystem. Spørgsmålet er, om det er den korrekte procedure. Jeg ved, at det tager længere tid, men bør vi ikke altid først have en håndsoprækning?

Formanden
Jeg forsikrer Dem, kære kollega, at jeg vil være meget opmærksom på de hænder, der rejses. Jeg håber, der vil være mange, der går til vejrs, når vi skal stemme.
Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne ((kodificeret version) (KOM(1999) 113 - C4-0212/1999 - 1999/0090(COD)) (Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Forslag til Rådets forordning (EF, Euratom) om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter ((kodificeret version) (KOM(1997) 652 - C4-0018/1998 - 1997/0352(CNS)) (Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked)
(Kommissionens forslag godkendtes)
Procedure uden forhandling:
Betænkning (A5-0106/1999) af Varela Suanzes-Carpegna for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af protokollen om fastsættelse af de fiskerimuligheder og den finansielle modydelse, der er omhandlet i aftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og regeringen for Den Demokratiske Republik São Tomé og Principe om fiskeri ud for São Tomé og Principes kyster, for perioden 1. juni 1999 til 31. maj 2002 (KOM(1999) 550 - C5-0305/1999 - 1999/0228(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Indstilling ved andenbehandling (A5-0105/1999) for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Rådets fælles holdning (C5-0208/1999 - 1998/0106(COD)) med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om minimumseksamenskravene for sikkerhedsrådgivere i forbindelse med transport af farligt gods med jernbane eller ad vej eller indre vandveje (Ordfører: Koch)

Schreyer
Hr. formand, mine damer og herrer, hvad angår andenbehandlingen, kan Kommissionen kun acceptere et af Parlamentets ændringsforslag. Kommissionen optager dette forslag og accepterer det.
(Formanden erklærede den således ændrede fælles holdning for vedtaget)
Betænkning (A5-0104/1999) af Koch for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 94/55/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om transport af farligt gods ad vej (KOM(1999) 158 - C5-0004/1999 - 1999/0083(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Betænkning (A5-0108/1999) af Schroedter for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen om strukturfondene og deres samordning med Samhørighedsfonden - Retningslinjer for programmer for perioden 2000-2006 (KOM(1999) 344 - C5-0122/1999 - 1999/2127(COS))
(Forslaget vedtoges)
Betænkning (A5-0107/1999) af Berend for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om den sjette periodiske rapport om den socioøkonomiske situation og regionaludviklingen i Den Europæiske Union (SEK(1999) 66 - C5-0120/1999 - 1999/2123(COS))

(Forslaget vedtoges)
Betænkning (A5-0069/1999) af von Wogau for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens hvidbog om modernisering af gennemførelsesbestemmelserne til EF-traktatens artikel 85 og 86 (KOM(1999) 101 - C5-0105/1999 - 1999/2108(COS))

(Forslaget vedtoges)

Betænkning (A5-0078/1999) af Rapkay for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens XXVIII - beretning om konkurrencepolitikken (1998) (SEK(1999) 743 - C5-0121/1999 - 1999/2124(COS))
(Forslaget vedtoges)
Betænkning (A5-0087/1999) af Jonckheer for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om syvende oversigt over statsstøtte i Den Europæiske Union inden for fremstillingsvirksomhed og visse andre sektorer (KOM(1999) 148 - C5-0107/1999 - 1999/2110(COS))
(Forslaget vedtoges)
Betænkning (A5-0073/1999) af Langen for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om rapport fra Kommissionen om gennemførelsen af beslutning nr. 2496/96/EKSF af 18. december 1996 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien (stålstøttereglerne) i 1998 (KOM(1999) 094 - C5-0104/1999 - 1999/2107(COS))
(Forslaget vedtoges)
Stemmeforklaringer- Egne indtægter

Martinez
Den Europæiske Union finansieres tilsyneladende gennem fire egne indtægter. Reelt næres EU's budget af momsindtægter og BNP-afgifter, især har opgivelsen af den generelle præferenceordning og forøgelsen af frihandelsområder fået toldafgifterne og den fælles landbrugsafgift, der allerede var reduceret af præferenceordningen, til at smuldre.
Lige siden har svindel med EU-momsen og uregelmæssigheder i beregningen af BNP, der er skattegrundlaget for den fjerde indtægt, i mærkbar grad påvirket afkastet og kontrollen med EU's indtægter.
Lige siden er EU, der bilder sig ind at være føderal, også mere end nogen sinde blevet finansieret som den banale tværstatslige organisation, den er, men som den afviser at være. Vi ser det klart i de regler, vi er underlagt. Man beskæftiger sig med "regnskaber over egne indtægter", stiller disse "til rådighed" og gennemfører "kontrol" med de afgiftsbeløb, der reelt er stillet til Kommissionens rådighed.
Derudover er det nyoprettede rådgivende udvalg sammensat af repræsentanter for de bidragydende medlemsstater. Vi er langt fra afledningerne "en EU-strafferet", "en offentlig EU-anklager" og et EU-politi med OLAF. Vi har ikke engang en føderal EU-skat endnu.
Men det er rigtigt, at en EU 25 gerne så en skat på EU's indtægter, i det mindste på udbyttet, eller en CO2-beskatning finansiere budgettet i 2025.
Betænkning af Koch (A5-0105/1999)

Caudron
Det er med stor tilfredshed, jeg har modtaget denne betænkning om en større grad af harmonisering af uddannelsen af sikkerhedsrådgivere for transport af farligt gods.
Den nationale og internationale transport af farligt gods er i løbet af de seneste år tiltaget i betydeligt omfang, hvilket har øget risikoen for ulykker. Nogle af disse har skyldtes et utilstrækkeligt kendskab til risici forbundet med disse transporter. Det har således vist sig nødvendigt for at realisere det indre marked at vedtage foranstaltninger for at sikre en bedre forebyggelse af disse risici, og direktiv 96/35/EF har opfyldt dette krav.
De virksomheder, der har stået for transport af farligt gods, og de virksomheder, der har udført af- og pålæsning i forbindelse med transporterne, er blevet pålagt, og det med god grund, at overholde reglerne for at forebygge forskellige risici, hvad enten det drejer sig om transport med jernbane eller ad vej og indre vandveje. For at fremme realiseringen af dette mål fastlagde direktiv 96/35/EF, at der skulle udpeges sikkerhedsrådgivere for transport af farligt gods, der havde en fagligt relevant uddannelse. Formålet med denne uddannelse skulle være at give rådgiverne kendskab til de vigtigste juridiske, administrative og andre bestemmelser, der gælder for disse transporter.
Selvom dette i sin tid udgjorde et fremskridt, viste mangelen på specifikke bestemmelser for en harmonisering af vilkårene for en eksamen sig at være problematiske. Det viste sig derfor absolut nødvendigt at udfylde dette tomrum for at opnå et højere uddannelsesniveau for sikkerhedsrådgivere, men også for at undgå uensartede udgifter til uddannelsen og dermed en indvirkning på konkurrencen mellem medlemsstaternes virksomhederne.
Kommissionens forslag sigter på at sikre en ensartet uddannelse af sikkerhedsrådgivere. Det sætter grænser for minimumseksamenskravene og fastlægger de kompetente myndigheders opgaver samt kravene til de eksaminerende instanser. Parlamentet var positivt over for denne tekst. Det fremsatte dog adskillige ændringsforslag, hvoraf de fleste blev taget med i Rådets fælles holdning, især hvad angår nødvendigheden af at udarbejde et spørgeskema og erklæringer angående autorisation til visse dokumenter i forbindelse med "en nærmere beskrivelse af fremgangsmåder ved eksamenen foreslået af den eksaminerende institution".
Af realistiske årsager støtter jeg i øvrigt, at datoen for anvendelsen af disse bestemmelser udskydes til tre måneder efter direktivets ikrafttrædelse.
Jeg vil slutte med at fremhæve, at en harmonisering af disse rådgiveres faglige kvalifikationer vil bidrage til at forbedre kvaliteten af denne service i brugernes interesse, at mindske risikoen for ulykker, der kunne medføre en nedbrydning af miljøet samt alvorlige skader, der kunne forvolde fysiske skader på enhver person, der måtte have kontakt med dette farlige gods.
Betænkning af Koch (A5-0104/1999)

Caudron
Jeg udtalte mig i oktober om Hatzidakis-betænkningen om transport af farligt gods med jernbaner.
Mine udtalelser i dag ligger ikke langt fra dem, jeg fremsatte dengang. De kan kort opsummeres som følger: Jeg beklager, at vi på et så vigtigt område som transport af farligt gods stadig opsætter til i morgen at vedtage harmoniserede standarder, og det til skade for menneskene og for miljøet. Jeg vil minde om, at et direktiv om at tilnærme medlemsstaternes lovgivninger om transport af farligt gods ad vej trådte i kraft den 1. januar 1997. Det indeholdt en række overgangsbestemmelser, der skulle gælde frem til 1. januar 1999. Det er fra og med denne dato, vi skulle have udtalt os om et forslag fra Europa-Kommissionen om at sætte en stopper for disse afvigelser.
Ifølge den nuværende procedure er det Den Europæiske Standardiseringsorganisation (CEN), der foreslår standarderne på dette område, der derefter indføres i den europæiske konvention om international transport af farligt gods ad vej undertegnet i Genève i 1957 (bedre kendt under akronymet ADR), som gælder i hele EU, og som dermed udgør grundlaget for den gældende lovgivning i EU.
CEN har ikke været i stand til at fuldføre sit arbejde inden for den angivne tid. Derfor er formålet med det forslag fra Kommissionen, som vi diskuterer i dag, at ændre direktivet for at korrigere disse problemer på kort sigt og ikke på nogen måde at sætte en stopper for overgangsordningen, som det burde have været tilfældet! Det er præcis, hvad der skete med transporten af dette gods med jernbaner med følgende undtagelse: Man fastsatte en frist. I dag har vi ikke den mindste idé om, hvordan CEN vil være i stand til at fremsætte konkrete forslag. Indtil da vil det være nyttesløst, at medlemsstaterne ændrer deres nationale bestemmelser.
Betænkningen accepterer også, at der bliver indført en vis fleksibilitet, og den giver staterne mulighed for at vedtage eller gennemføre forskellige standarder. Medlemsstaterne vil således kunne fortsætte med at anvende deres egne standarder for visse typer udstyr under pres fra transportsektoren, og for hvilke der ikke findes EU-standarder. De kan ligeledes vedtage andre bestemmelser for lokale transporter og for ad hoc-transporter.
Jeg ville gerne i dag med denne stemmeforklaring udtrykke min dybe utilfredsstillelse og min store ængstelse.
Betænkning af Schroedter (A5-0108/1999)

Maes
Hr. formand, jeg vil give min stemmemotivering styrke gennem denne mundtlige forklaring i anledning af Schroedter-betænkningen i forbindelse med den regionale udvikling. Jeg vil opfordre såvel medlemslandene som Kommissionen til at være tilstrækkelig opmærksom på de store forskelle i velstand, der fortsat består imellem de forskellige regioner i Europa. Ikke kun forskellen i indkomst pr. person, men især også de store forskelle vedrørende beskæftigelse giver fortsat anledning til bekymring.
På trods af den kendsgerning, at Fællesskabet, bl.a. via strukturfondene, giver betragtelige midler ud på bekæmpelse af forskellene mellem de udviklingsmuligheder, vores regioner i Europa har, består disse forskelle fortsat. Jeg spørger mig derfor også, om Fællesskabet ikke skal sadle mere drastisk om, og på grundlag af meget strenge vurderinger foretage en kursændring og en ænding af de målsætninger, der gør det muligt at kæmpe mere effektivt mod forskellene i velstand og beskæftigelse.

MacCormick
Hr. formand, med hensyn til Schroedter-betænkningen er jeg klar over, og det er også blevet bekræftet over for mig af hr. Barnier, at bestemmelserne om additionalitet vedrørende strukturfondene kun gælder på medlemsstatsniveau og ikke transitivt og gennemsigtigt inden for medlemsstaterne til fordel for selvstyrende regioner som Wales eller Skotland. Det anser jeg for meget utilfredsstillende. Jeg håber, at vi kan tage dette spørgsmål op på et senere tidspunkt. Jeg vil gerne slå fast, at selvom jeg stemte for betænkningen, tager jeg dette vigtige forbehold.

Fitzsimons
I Schroedter-betænkningen tales der om behovet for at fremme partnerskab med hensyn til anvendelsen af EU's strukturfonde i Europa i perioden 2000-2006. Dette er efter min mening særligt vigtigt, da EU's strukturfondsmidler altid anvendes på en måde, hvorved man maksimerer den økonomiske udvikling i forskellige regioner, når lokale og regionale myndigheder inddrages i beslutningsprocessen om anvendelsen af disse midler.
Som medlem af Europa-Parlamentet for valgkredsen Leinster har jeg altid støttet behovet for at anvende ikkehierarkiske ordninger støttet af nationale EU-midler. Jeg mener, at den irske regering og Europa-Kommissionen og de forskellige EU-regeringer ikke kan træffe beslutning om udgiftsprioriteringerne alene. Jeg mener, at lokale myndigheder og grupper fra den private og den frivillige sektor bør inddrages fuldt ud i beslutningsprocessen vedrørende anvendelsen af de europæiske strukturfonde.
Vi har f.eks. set succesen med Leader I- og Leader II-programmerne i Irland med hensyn til jobskabelse gennem forvaltning af disse programmer i landdistrikterne i Irland og i Europa. Leader III-programmet skal efter planen iværksættes senere på året. Leader-programmet rummer som noget centralt mulighed for, at offentlige, private og frivillige grupper kan samle deres kollektive talenter med henblik på at skabe varige arbejdspladser i små og mellemstore virksomheder i landdistrikterne. Dette er et klassisk eksempel på, hvordan partnerskabsprincippet fungerer, og sådanne ordninger skal støttes i videst muligt omfang.
Den europæiske fond for fred og forsoning har også været en succes med hensyn til at skabe arbejdspladser i grænsedistrikterne i Irland. Også her har der været tale om aktiv deltagelse af grupper fra den private, offentlige og frivillige sektor, hvilket viser, hvordan man bedst kan bruge pengene til at støtte forskellige jobskabelsesprojekter i denne region. Under næste runde af EU's strukturfonde 2000-2006 vil andre EU-initiativer som Equal og Urban begynde af fungere. Disse initiativer bør have deltagelse af lokale myndigheder og lokalsamfund i et forsøg på at identificere, hvor de europæiske strukturmidler kan anvendes bedst muligt.
Ordføreren henviser til behovet for at anvende en integreret fremgangsmåde for nye strukturfondsplaner og -programmer i EU. Her bør man fremme et decentraliseret, effektivt og omfattende partnerskab baseret på færdigheder og engagement i alle sektorer af regionale og lokale myndigheder. Dette er meget fornuftigt, fordi det ikke er muligt at løse de centrale økonomiske og sociale problemer i vores land, medmindre der sker en væsentlig integration af national, europæisk og lokal finansiering.

Darras
Denne betænkning stiller spørgsmålet, hvorfor vi skal føre regionalpolitik. Selvfølgelig for at udligne de regionale uligheder. Men især fordi, selvom EU's marked som en forudsætning garanterer os, at økonomien fungerer bedre, det også kan være en kilde til uligheder. Jacques Delors havde for vane at sige, at markedet var nærsynet, og derfor var det en politisk nødvendighed at reducere ulighederne. Det drejer sig om solidariteten, der også er selve grundlaget for den europæiske socialmodel, som vi forsvarer, og hvorfra den økonomiske og sociale samhørighed har sit udspring.
Den er et reelt politisk mål på samme måde som økonomien og valutaen, og den udvikler sig i samarbejde med medlemsstaterne, regionerne og lokalsamfundene. Kommissionen har ansvaret for at meddele medlemsstaterne som en vejledende orientering, hvordan de skal opnå de ønskede mål inden for programlægningen.
Dette er grunden til, at jeg støtter denne betænkning, samtidig med at jeg beklager, at Parlamentet på grund af tidspres først meget sent er blevet rådspurgt om de retningslinjer, der blev anset for at kunne hjælpe medlemsstaterne, regionerne og lokalsamfundene med programlægningen for mål 1, 2 og 3. I øvrigt ønsker jeg, at Parlamentet tager hensyn til udtalelsen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender, der tilføjer en hel samling overvejelser på vigtige områder såsom kampen imod den sociale udelukkelse, støtten til den sociale økonomi og iværksættelsen af beskæftigelsesstrategien.
Fru Schroedters arbejde er endnu et skridt i retning mod gennemsigtighed og effektivitet i strukturstøtten. Den fremhæver værdien af den voksende og afgørende rolle for samtlige aktører og især de lokale parter, der er de eneste, der kan definere de specifikke sociale problemer. Det er grunden til, at vi har villet sikre, at de partnerskaber, der blev iværksat, var reelle, decentraliserede partnerskaber, der omfattede alle de pågældende aktører. Derfor genfremsatte vi vores krav om, at man i medlemsstaterne oprettede centre, der kunne styre strukturstøtten, med henblik på at koordinere iværksættelsen af en forvaltning af støtten. Derfor skal man også åbne opfølgningsudvalgene for parlamentsmedlemmer og sammenslutninger, for de industrigrene, der berøres af projekterne, og for det borgerlige samfund.
Disse retningslinjer er et skridt frem imod en større effektivitet for EU's strukturstøtte. Ændret på ny, som det er sket med Schroedter-betænkningen, går de nu i den rigtige retning. De kalder endvidere på en generel debat om fremtiden for samhørighedspolitikken efter 2006, men det er en anden debat, og lad os, mens vi venter på den, støtte dette første skridt.

Titley
I denne betænkning opfordres der til drastiske beskæringer i omfanget af den ulovlige statsstøtte, som nogle medlemsstater uddeler. Selvom jeg helhjertet går ind for dette mål, ville jeg hellere have denne støtte afskaffet helt. Efter min mening er ulovlig statsstøtte blot en form for statssponsoreret social dumping. Vi er alle imod social dumping, når den udføres af industrimagnaterne, og vi må også vende os imod den, når det er regeringerne, der udfører den.
Hvis vi skal have et effektivt indre marked, der gør den europæiske industri konkurrencedygtig på globalt plan og skaber velstand og beskæftigelse for alle europæere, må vilkårene være ens for alle. Ulovlig statsstøtte, derimod, ødelægger konkurrencedygtige virksomheder og skaber arbejdsløshed.
Der findes naturligvis også tilfælde, hvor det er nødvendigt og legitimt med statsstøtte, f.eks. for at hjælpe virksomheder med omstrukturering. I alle sådanne tilfælde skal man imidlertid overholde stringente kriterier og have forudgående godkendelse fra Europa-Kommissionen. Uanset om vi taler om oksekød til Frankrig eller ulovlig støtte til industrien, skal EU's medlemsstater ikke have lov til at udvise despekt for loven.
Jeg vil gerne udtrykke min entusiastiske støtte til forslaget om at offentliggøre en "resultattavle" med omfanget af statsstøtte pr. medlemsstat. Lande, som hævder at være i hjertet af EU, men som systematisk overtræder reglerne, skal nævnes ved navn og udstilles, og deres hykleri afsløres. Medlemsstaterne må ikke have lov til at give udtryk for europæisk solidaritet offentligt og samtidig forsøge af undergrave det indre marked i det skjulte.
Jeg finder en vis opmuntring i det forhold, at niveauet af statsstøtte til industrien i Europa synes at være aftagende. Der er imidlertid lang vej endnu, og jeg opfordrer Kommissionen til at være langt skrappere med at udstille Europas støttenarkomaner offentligt.

Figueiredo
Da Kommissionens vigtigste instrumenter til at afskaffe de regionale uligheder er strukturfondene og Samhørighedsfonden, er det afgørende, at Europa-Parlamentet deltager i udarbejdelsen af de generelle retningslinjer uden at sætte spørgsmålstegn ved subsidiaritetsprincippet, eftersom definitionen af udviklingsstrategien for det enkelte land tilkommer de pågældende medlemsstater. Beklageligvis har Europa-Kommissionen allerede fremlagt sine retningslinjer, og Parlamentets holdning til programmerne for perioden 2000-2006 er derfor ikke meget værd.
Det er ikke desto mindre vigtigt at understrege behovet for, at disse fonde giver førsteprioritet til udviklingen af de lande og regioner, som har de største vanskeligheder, og til regionerne i Fællesskabets yderste periferi, f.eks. Portugal og regionerne Acorerne og Madeira, med det formål at opnå økonomisk og social samhørighed. Men sandheden er, at Kommissionens retningslinjer ikke opfylder disse målsætninger fuldt ud.
På den anden side er det vigtigt, at der er præcise anvisninger og tilstrækkelige midler til at skabe beskæftigelse af god kvalitet med tilhørende rettigheder samt til effektivt at fremme lige rettigheder og muligheder, til støtte for en solidarisk samfundsøkonomi, til udvikling af landdistrikterne, til små og mellemstore virksomhedsejere og til en forbedring af livskvaliteten hos bybefolkningen i dårligt stillede områder, nærmere bestemt i sociale bebyggelser, med henblik på en bæredygtig udvikling af byerne.

Poli Bortone
Selvom EF-traktatens artikel 158 tager sigte på at fremme en harmonisk udvikling af Fællesskabet som helhed, må vi sige, at afskaffelsen af ulighederne stadig er langt fra at være gennemført. Paradoksalt nok bliver ulighederne faktisk større i nogle tilfælde, f.eks. når det gælder Italiens mål 1-områder, og det er navnlig på grund af, at struktursystemet stadig kun i ringe grad er i stand til at nærme sig Fællesskabets procedurer samt på grund af det konstante kaos i procedurerne. På trods af lovindgrebene er fællesskabsstrukturerne nemlig stadig ikke blevet forenklet. Hvis der ikke først og fremmest sker en administrativ forenkling, bliver det vanskeligt at nå Fællesskabets målsætning om reformer, der er kendetegnet af effektivitet og koncentration. Kommissionens dokument er i den forbindelse mangelfuldt, da det ikke indeholder nogen som helst henstilling til medlemsstaterne om at forenkle procedurerne og de nationale lovgivninger med hensyn til præsentationen og de nationale myndigheders undersøgelse af projekterne samt med hensyn til finansiering, gennemførelse og kontrol. SMV og især meget små virksomheder og håndværkere er stadig "svagt stillet", eftersom de lovbestemte og administrative pligter, der pålægges dem af nogle medlemsstater, herunder Italien, netop udgør nogle store hindringer for, at de kan få adgang til strukturfondene.
Det er et betydeligt handicap, at regionerne og andre ikke er i stand til og ikke har mulighed for at planlægge i tide. Kommissionen, der på baggrund af sin beslutning om retningslinjerne for 1997-1999 (betænkningen af Howitt) burde have hørt Parlamentet i tide, har derfor reelt fået en form for bekvemt alibi i indførelsen af den korte planlægningsfase i medlemsstaterne, og den offentliggjorde retningslinjerne allerede i juli 1999, før det nyvalgte Parlament overhovedet var kommet i gang med sine lovgivningsaktiviteter, hvorved den forhindrede Parlamentet i at få indflydelse på den aktuelle tilrettelæggelse af retningslinjerne. Midtvejsevalueringen i artikel 42 i forordning nr. 1260/99 er derfor ikke uvæsentlig.
De nuværende retningslinjer er i det hele taget ikke præget af klarhed og gennemsigtighed. De berører kun ganske let den ellers vigtige mulighed for at måle de fremskridt, der gøres, ud fra nogle kontrollerbare målsætninger og i fuld harmoni med strategierne i fællesskabspolitikkerne, og de kommer ikke tilstrækkeligt ind på konsekvenserne af udvidelsen, ligesom de heller ikke indeholder nogen specifikke bestemmelser eller forklaringer i den forbindelse, hverken for de regionale og nationale myndigheder eller for ansøgerlandene. Når det er sagt, må man som en positiv ting fremhæve, at retningslinjerne er struktureret på en anden måde, idet de ikke er rettet mod geografiske mål, men mod sektorpolitikker. Selvom dette i teorien er en opfyldelse af kravene om koncentration og således effektivitet i interventionerne, må man spontant spørge sig selv, om den aktuelle situation i mål 1-områderne reelt giver mulighed for en politik med integrerede interventioner. For at føre en sådan politik er det nemlig nødvendigt med et operativt instrument til samordningen af bevillingerne. Teoretisk set kunne vi således godt gå ind for Kommissionens anmodning om, at der oprettes et forvaltningsorgan for strukturstøtten i medlemsstaterne, som har til opgave at samordne gennemførelsen og administrationen af strukturinterventionerne i landene, når blot dette organ ikke bliver et centraliserende, overstatsligt instrument, og når blot det sikrer en reel opmærksomhed på disse områder, der - hvilket jeg gentager endnu en gang - på grund af en række sammenfaldende negative faktorer endnu ikke er nået op på de korrekte niveauer for strukturfondenes anvendelse, da det geografiske måls udskiftning med sektorpolitikkerne risikerer at føre til en intervention, som reelt er negativ.
Der er en stor begrænsning ved de retningslinjer, som er vedtaget af Kommissionen, for i stedet for at opfylde målsætningen om at fungere som retningslinjer, udgør de et katalog over mulige foranstaltninger, og eftersom dette katalog ikke indeholder nogen gradvis fastlæggelse af prioriteringerne, risikerer det ligefrem at bringe medlemsstaterne på afveje ved at give dem en bred vifte af forslag, hvilket er i modstrid med den ønskede koncentration.
Man kan sige, at som situationen ser ud, er vi endnu en gang gået glip af en lejlighed til reelt at styrke en bæredygtig byudvikling, hvor det tiltagende urbaniseringsfænomen og den heraf følgende landskabsforringelse bekæmpes. Man har undervurderet vigtigheden af det instrument, der hedder globaltilskud, og som kunne vise sig at være yderst nyttigt til at genskabe balancen mellem byområder og landområder. Det giver i øvrigt de lokale myndigheder deres rette rolle, og de kunne med deres selvstændighed skabe betingelserne for en hurtigere områdeudvikling, idet de rent faktisk bidrager til reformen af strukturfondene og til målsætningerne om effektivitet, koncentration og administrativ forenkling. Landdistrikterne skal virkelig betragtes som en ressource, man i stadig større grad skal investere i, idet man opmuntrer de unge til at blive i landområderne for at undgå en økonomisk og social svækkelse af disse områder.
Det er efterhånden en kendsgerning, at man for at nå målsætningen er nødt til at skabe nogle arbejdspladser i landområderne, der ikke længere kun er forbundet med det traditionelle landbrug - selvom det naturligvis er vigtigt for at beskytte miljøet og den biologiske mangfoldighed - men også arbejdspladser inden for områder som landboturisme, sport, kultur, miljø, små og mellemstore virksomheder samt tjenesteydelser.
Der er et sandt tomrum i retningslinjerne som følge af mangelen på konkrete retningslinjer for gennemførelsen af samordningen mellem ESF og beskæftigelsesstrategierne, og det er en samordning, der forudsætter - netop fordi den anvendes for første gang i programperioden 2000-2006 - at medlemsstaterne har behov for "retningslinjer". Det skal ligeledes understreges, at Kommissionen endnu en gang rent faktisk forbigår spørgsmålet om de konkrete aktioner med hensyn til lige muligheder. Vi står alt i alt over for et dokument, som ikke er særligt tilfredsstillende, og som er skuffende på visse punkter.
Betænkning af Berend (A5-0107/1999)

Miranda
Vi støtter i det væsentligste den vurdering og de betragtninger, som ordføreren har fremsat om den sjette periodiske rapport om den sociale og økonomiske situation og om regionsudviklingen i Den Europæiske Union. Vi begrænser os derfor til at understrege nogle forhold.
For det første er der den kendsgerning, som Kommissionen selv har omtalt, at den kraftige udvikling i BNP pr. indbygger i nogle af de fattigste regioner mellem 1991 og 1996 i stort omfang skyldes inddragelsen af de nye tyske delstater i gennemsnitsberegningerne for Fællesskabet netop fra og med førstnævnte år, hvilket naturligvis betød en mærkbar nedgang i BNP pr. indbygger i Unionen.
Dernæst finder vi det vigtigt at slå fast, at det opsving, der er konstateret i nogle regioner - hvor det fandt sted - kun i meget ringe grad er blevet fulgt op af en stigning i beskæftigelsen, hvilket derfor gør det nødvendigt med nye udviklingsstrategier, der udviser betydelig større bekymring for dette område. Denne situation er i modstrid med, at man fører vedtagelsen af beskæftigelsesfremmende foranstaltninger tilbage til medlemsstaterne, som det siges i rapporten.
Sidst men ikke mindst en henvisning til ordførerens forslag om, at denne type rapporter fremover også blandt andre aspekter skal indeholde en analyse af den interregionale udvikling og samhørighed i de enkelte medlemsstater. Den mangfoldighed af situationer og den forskellige udvikling, der ses fra region til region inden for den samme medlemsstat, nødvendiggør faktisk en tilbundsgående vurdering af dette spørgsmål for at muliggøre og garantere korrektioner af regionspolitikkerne (og andre) for at sikre samhørigheden, også inden for den enkelte medlemsstat.

Thomas-Mauro
Med betænkningen af Berend får vi en interessant situationsanalyse af den økonomiske udvikling i EU's regioner. Alligevel er den franske delegation af Gruppen Union for Nationernes Europa nødt til at afvise visse af dens påstande. § 26 henviser således til "det særlige behov for budgetkonsolidering som forudsætning for succes i forbindelse med den økonomiske og monetære union og EU's udvidelse mod øst".
På et tidspunkt, hvor medlemsstaterne for at overholde konvergenskriterierne er tvunget til at gennemføre en streng budgetmæssig slankekur, hvor det endda er retfærdiggjort, at de underkaster sig af egen fri vilje, udviser føderalisterne en ganske forbløffende glubsk pengehunger. Idet man indrømmer, at samhørigheds- og ØMU-politikken har spillet fallit, giver man manglende midler skylden for de utilstrækkelige resultater, og alle er ved at overgå hinanden i veltalenhed for at kræve flere bevillinger, uden at nogen sætter spørgsmålstegn ved effektiviteten i de beløb, der allerede er brugt. Hvad skal man mene om udgangspunktet for et budget, der består i at fastsætte et mål for udgifterne snarere end et loft for disse, at opsøge projekter til udgifter for af al magt at bruge de vedtagne bevillinger frem for at afsætte bevillinger til eksisterende projekter? Udgiften bliver et mål i sig selv, og forbruget lig med programmets succes.
De statistikker, Kommissionen har offentliggjort i sin sjette rapport viser i øvrigt, som hr. Berend har fremhævet, begrænsningerne i den førte politik.
EU's rigeste regioner har i perioden 1986-1996 fået styrket deres tyngde, hvilket vidner om en koncentration af rigdom, beskæftigelse og aktiviteter i visse zoner såsom Hamburg, Bruxelles, Antwerpen, Luxembourg, Ile-de-France, Darmstadt, Oberbayern, Bremen, Wien, Karlsruhe og Emilie-Romagne. I modsætning til, hvad ordføreren fastholder, vil gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union forøge flugten fra de regioner, der ligger fjernest fra centre, længst ude på landet, og som er tyndest befolket til fordel for Unionens centrale akse (Benelux, Nordvesttyskland, Norditalien, Ile-de-France osv.).
De fattigste regioner udfylder lidt efter lidt deres udviklingsefterslæb. Gennemsnittet for de 10 fattigste regioner lå i 1986 på 41% af EU's BNP. I 1996 var det steget til 50%. Fremskridtet er især pænt i Portugal og Irland.
Selvom de rigeste bliver stadigt rigere og de meget fattige mindre fattige, viser det sig, at gennemsnitsregionerne, der hører under mål 2, undertiden oplever en ikke ubetydelig nedgang i deres BNP og en forværring af deres beskæftigelsessituation. Det er især tydeligt i Frankrig. Regionen Champagne-Ardennes, som jeg har den ære at repræsentere, har oplevet sit BNP falde fra 105% til 94% af EU's gennemsnit, i Pays-de-Loire er det sunket fra 95% til 91% og i Auvergne fra 89% til 83%. Tendensen er generel, og hverken Rhône-Alpes eller Alsace går fri. Den bekræftes endvidere i Sverige og Finland, lande, hvor arbejdsløsheden i øvrigt er steget på bekymrende vis i løbet af de seneste år, hvilket også gælder adskillige regioner i Det Forenede Kongerige.
Derfor kan det forekomme underligt, at mål 2, der gælder industriregioner og landdistrikter under økonomisk omlægning, er blevet ofret under reformen af strukturfondene til fordel for mål 1 og 3. Dens budgetramme vil være på 22,5 milliarder ecu i perioden 1999-2006, hvilket stort set er det samme beløb som for perioden 1994-1999. De landdistrikter, der er støtteberettigede under mål 5b, vil blive de vigtigste ofre for denne situation. I Frankrig vil 27% af befolkningen, der er støtteberettiget under strukturfondene, miste denne berettigelse ved udgangen af overgangsperioden, og dette tal er visse steder langt mere alvorligt, f.eks. i regioner som les Pays de la Loire, Alsace og la Basse-Normandie, vælgerhøjborge for højresiden, der er blevet ofre for det politiske ønske hos venstresidens flertal om at tækkes sine vælgere.
På baggrund af sådanne valg er det tvivlsomt, om regionalpolitikken kan bidrage til en harmonisk forvaltning af medlemsstaternes landområder i Den Europæiske Union.
Betænkning af von Wogau (A5-0069/1999)

Ainardi
Når man tager hensyn til beskæftigelsessituationen i Fællesskabet og EU's erklærede ambition om at gå resolut til angreb på arbejdsløsheden, bør Kommissionens analyse af koncentrationer tage højde for andre elementer end arbejdsløsheden. Jeg vil her f.eks. nævne omlægningen af virksomheden ABB-Alsthom Power, hvorfra en betydelig delegation af lønmodtagere fra hele Europa i dag befinder sig her i Strasbourg.
Ledelsen i ABB-Alsthom Power, der er resultatet af en fusion foretaget i juni 1999, har givet meddelelse om en omstrukturering, der allerede nu varsler nedlæggelse af arbejdspladser i en række lande.
Denne skæbnesvangre situation for beskæftigelsen rejser en mængde spørgsmål, især om de oplysninger, man har givet det europæiske virksomhedsudvalg, der har eksisteret siden 1996. Det betyder, at det bliver nødvendigt at aktualisere og styrke EU-direktivet om europæiske virksomhedsudvalg.
Det betyder også kontrol med koncentrationer, der tager hensyn til beskæftigelsen, miljøet og forbrugerne. Da betænkningen fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål er utilstrækkelig på dette punkt, har jeg afholdt mig fra at stemme.

Figueiredo
Når Kommissionen ønsker at anvende subsidiaritetsprincippet på Fællesskabets konkurrencepolitik, lægger den ansvaret for afgørelser om misbrug og dominerende stilling i forbindelse med virksomhedsaftaler, som forårsager markedsforvridninger, selvom de fortsætter under notifikationsordningen for virksomhedssammenlægninger og for statsstøtte, ud til de nationale myndigheder og domstole.
Med denne holding ønsker man at skabe hurtige og billigere måder for anvendelse af konkurrencepolitikken, idet fællesskabsretten kan anvendes af domstolene på nationalt niveau og ikke af Domstolen på europæisk niveau, idet den lægges ud til specialiserede domstole. Denne delvise renationalisering af konkurrencepolitikken kan betyde højere omkostninger for medlemsstaterne.
På den anden side bliver offentlige monopoler, som ordføreren minder om, i konkurrencepolitikkens navn ofte erstattet af private monopoler, f.eks. privatiseringer af vigtige offentlige sektorer og virksomheder, som det er sket i Portugal med negative følger for landet og for arbejdstagerne.

Berthu
Kommissionens hvidbog om modernisering af reglerne for anvendelse af EF-traktatens artikel 85 og 86 (nye numre, 81 og 82) foreslår ikke på nogen måde at "renationalisere" konkurrencepolitikken, som visse i Europa-Parlamentet frygter. Men under alle omstændigheder løfter den sløret for temmelig interessante udviklingsmuligheder for EU.
Samtidig med, at jeg bemærker kvælningen af Kommissionens tjenester for på forhånd at underrette om aftaler mellem virksomheder, der er tilbøjelige til at forvride handlen, og jeg frygter at se deres antal stige yderligere med ankomsten af de nye medlemslande, foreslår Kommissionen at fjerne ordningen med forudgående tilladelse til disse aftaler og en mere decentraliseret anvendelse af konkurrencereglerne på medlemsstatsplan. Det mest bemærkelsesværdige er efter min mening det signal, dette forslag sender til os. Kommissionen forudser konsekvenserne af udvidelsen og forstår, at den nødvendigvis og næsten mekanisk medfører en reform af det centraliserede system. Det er helt klart, at reformen her består i en smidiggørelse og ikke en opløsning. Det er rent faktisk forudset i teksten, at Kommissionen vil beholde kontrollen og den centrale styring af det nye system. I øvrigt tilskynder betænkningen af von Wogau, der netop er blevet vedtaget af Parlamentet, til at gå i denne retning. Men samtidig ser man klart, at den rystelse, der er introduceret med udvidelsen, kan føre til en begrænsning af EU-institutionernes kompetence og en udvidelse af subsidiariteten. Det er et andet EU, der kan tegne sig med tiden.
Er det i øvrigt ikke det, der får visse socialdemokrater i Europa-Parlamentet til at tabe hovedet? De tyske socialdemokrater stemte imod von Wogau-betænkningen, fordi den ifølge dem kunne opsplitte EU's konkurrencepolitik, hvilket rent ud vil sige, at den kunne skade den ensrettede superstat. Underligt nok fik de følgeskab af et arbejdsgiverparti, idet dette foretrak systemet med en "EU-enhedskasse", der forekom at være mere økonomisk og juridisk stabil. Det er reelt en fordel ved det nuværende system. Men på den anden side og set i et bredere perspektiv må man også være klar over, at den decentralisering, der er indledt i dag, på længere sigt kan føre til en større frihed til at tage hensyn til det enkelte lands behov, hvilket alle ville nyde godt af.
Betænkning af Rapkay (A5-0078/1999)

Bordes, Cauquil og Laguiller
De, der er valgt til at føre arbejdernes kamp, stemmer ikke for disse betænkninger om EU's konkurrencepolitik. Konkurrencen, hvilket vil sige den krig, de store virksomheder fører imod hinanden, foregår til stadighed gennem fyringer og lukning af fabrikker for ikke at nævne den umådelige ødslen med anvendelsen af de produktive kræfter. Vi har netop fået endnu et eksempel med planen om at nedlægge arbejdspladser i Europa i trusten ABB-Alsthom Power. 18 millioner arbejdsløse og 50 millioner fattige i EU, der dog er et af de rigeste områder i verden. Det er resultatet af denne konkurrence, EU's institutioner forstår at fremme.
Kommissionens udtrykte vilje til at ordne konkurrencevilkårene på EU's marked er latterlig, idet den eneste lov, konkurrencen adlyder, er jungleloven, hvor de stærkeste knuser eller sluger de svageste. Det er især oprørende på det sociale plan.
Europa-Kommissionens beretning viser hensynsløst, at Unionens institutioner kun interesserer sig for de store kapitalistiske grupper, der kaster sig ud i denne økonomiske krig, og ikke under nogen omstændigheder for de ofre, den medfører. Der gøres intet for at forhindre en stigning i arbejdsløsheden, intet for at beskytte lønmodtagerne, intet for at forhindre, at de store virksomheder skubber en del af befolkningen ud i ulykke, simpelthen blot for at berige deres aktionærer yderligere!
Hvis vi derfor skal takke denne betænkning for noget, må det være, at den viser, at størstedelen af samfundets arbejdende befolkning ikke kan vente, at EU's institutioner gør noget som helst for at bevare og endnu mindre for at forbedre dens eksistensvilkår.

Figueiredo
I sin bemærkning om Kommissionens årsberetning om konkurrencepolitikken minder ordføreren om, at konkurrencepolitikken ikke kan adskilles fra social- og miljøpolitikken, idet den skal bidrage til fuld beskæftigelse, økonomisk og social samhørighed, miljøbeskyttelse og forbrugerbeskyttelse.
Da ordføreren talte om nogle væsentlige instrumenter for at nå de omtalte mål, begrænsede han sig imidlertid næsten kun til at kritisere forskellige aspekter af statsstøtten og til at kræve en harmonisering af reglerne for tilbagebetaling af ulovlig statsstøtte, og han satte herved spørgsmålstegn ved de økonomisk svageste og strukturelt mest skrøbelige medlemsstaters ret til at støtte økonomiske sektorer, som er blevet ofre for liberaliseringen og den internationale konkurrence.
På den anden side overså ordføreren de vigtigste årsager til forvridningen af konkurrencereglerne, nærmere bestemt den stigende virksomhedskoncentration og den heraf følgende forvridning af konkurrencereglerne, omdannelsen af offentlige virksomheder til private monopoler med alvorlige sociale følger for beskæftigelsen og prisen på den offentlige service, forskellige monopolers misbrug af deres dominerende stilling med en utilstedelig praksis på det miljømæssige og sociale område, inklusive afskedigelsen af tusindvis af arbejdstagere.
Det er derfor, at vi stemmer nej til betænkningen.

Krivine og Vachetta
Ved at stemme imod denne betænkning fungerer vi som talerør for alle dem, der i Seattle og overalt i Europa har markeret deres afvisning af en verden, der er reduceret til en stram markedslogik. Vi stemmer imod denne betænkning for at støtte udviklingen af de offentlige tjenesteydelser og især for at mindes ofrene for togulykken i Paddington, der blev slået ihjel, ikke på grund af skæbnen, men af en absurd tøjlesløshed tilført konkurrencen dér, hvor det er nødvendigt at fastsætte regler.
Denne betænkning er i bund og grund en primitiv tekst, der ikke har anden inspiration end jungleloven, idet konkurrencen ikke kan løse nogen af de problemer, menneskeheden står over for ved dette årtusindeskifte. Hvad enten det drejer sig om ligevægt i biosfæren, kulturfremme eller samarbejde med den tredje verden, skaber den yderligtgående konkurrence tilbagegang og usikkerhed.
Og hvad angår de 18 millioner arbejdsløse i EU, tror De så, at de er ofre for en for tilbageholdende gennemførelse af denne konkurrencepolitik? Vi er overbeviste om det modsatte, og vi tror heller ikke, at statsstøtten pr. definition er for omfattende. I forhold til hvilket jernsystem og hvilke effektivitetskriterier? Mener De endelig, at det efter Seattle er seriøst at gå ind for en øget rolle til WTO? Kun de multinationales juridiske konsulenter kan give udtryk for en sådan hårdnakkethed.
Betænkning af Jonckheer (A5-0087/1999)

Caudron
Jeg glæder mig over kvaliteten i den syvende oversigt over statsstøtte i EU, der fra nu af udsendes årligt, og over at Generaldirektoratet for Konkurrence på sin hjemmeside udsender generelle og specifikke informationer til gavn for offentligheden.
Jeg er tilfreds med ordførerens indgangsvinkel til statsstøtten, og det vil jeg gerne rose ham for. Der findes faktisk en tendens til alt for ofte at revse statsstøtten som en aktivitet, der er skadelig for konkurrencen. Det er sikkert, at en effektiv konkurrencepolitik er en forudsætning for, at det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union er velfungerende. I øvrigt er en sådan støtte, som ordføreren understreger det, undertiden uomgængelig og kan ud over at sikre overlevelsen for den ene eller den anden virksomhed bidrage til en bæredygtig udvikling (traktatens artikel 6), til serviceområder af generel interesse (artikel 16) og til økonomisk og social samhørighed (artikel 158). Det er dog helt klart, at disse støtteordninger bør kontrolleres, og det er en opgave, der påhviler Europa-Kommissionen.
Den støtte, Unionens medlemslande hvert år afsætter til udvalgte sektorer, udgjorde et samlet beløb på 95 milliarder euro i perioden 1995-1997, heraf 40% til sektoren for fremstillingsvirksomhed. Dette støttebeløb er blevet væsentligt reduceret i forhold til den foregående periode 1993-1995 (en nedgang i det samlede beløb på 13% og fra 3,8% til 2,6% i beløbet til sektoren for fremstillingsvirksomhed). Den vigtigste årsag til denne nedgang i støtten er en reduceret støtte til de nye tyske delstater.
Ligesom ordføreren beklager jeg, at de tal, der fremlægges i betænkningen, ikke dækker hele statsstøtten. Europa-Kommissionen må hurtigst muligt udbedre denne mangel. Den bør ligeledes samarbejde med medlemsstaterne for at forbedre kvaliteten af oplysningerne i god tid, hvilket vil sige, inden den niende oversigt udkommer. Det ville være en god idé, hvis Kommissionen udsender en fortegnelse, der opgør de beløb, hver enkelt medlemsstat yder i støtte.
Jeg beklager også, at Europa-Parlamentet er totalt udelukket fra det rådgivende udvalg om statsstøtte. For at opveje denne situation bør Europa-Kommissionen jævnligt sende os rapporter.
Jeg vil slutte med et aspekt af anvendelsen, som jeg finder specielt farligt. Det drejer sig om statsstøtte, der fører frem til flytning af virksomheder fra en medlemsstat til en anden, med risiko for en jagt på tilskud, der ikke yder noget som helst til EU's fælles mål. Det er grunden til, at jeg ønsker, at den næste oversigt over statsstøtten indeholder en evaluering af dennes indvirkning på beskæftigelsen samt på industri- og håndværkssektorerne i de lande, der modtager støtten.
Betænkning af Langen (A5-0073/1999)

Caudron
I de vigtige forhandlinger om konkurrencen udtalte jeg mig i morges om hr. Langens tekst om gennemførelse af den sjette regel for støtte til jern- og stålindustrien.
Som Domstolen erkender det i sin dom af 3. maj 1996, er jern- og stålindustrien specielt følsom over for konkurrencemæssige forstyrrelser. Det er grunden til, at det var legitimt at indføre en støtteordning for denne sektor med det formål at garantere overlevelsen for de velfungerende virksomheder, selvom EKSF-traktatens artikel 4, stk. c, forbyder enhver statsstøtte til jern- og stålindustrien. Det er faktisk det, der er formålet med den sjette stålstøtteregel.
På samme tid skal man selvfølgelig sørge for på enhver måde at undgå at skade konkurrencevilkårene og enhver alvorlig forstyrrelse på markederne, og derfor er det vigtigt at fastsætte regler for denne støtte. Det er således nødvendigt at fortsætte med at begrænse statsstøtten til områder som forskning, udvikling og miljøbeskyttelse samt støtte i forbindelse med lukning af virksomheder.
I samme ånd er det absolut nødvendigt, at medlemsstaterne vedkender sig deres forpligtelse til at aflægge regnskab til Kommissionen om den støtte, de yder til deres jern- og stålvirksomheder. Kommissionen foreslår, at staterne indsender disse rapporter senest to måneder efter udløbet af hver halvårsperiode, og under alle omstændigheder på et årligt grundlag, uden at den behøver at minde dem om det.
Ligesom ordføreren glæder jeg mig over Kommissionens oversigt, men jeg beklager, at den ikke dækker alle aspekter af støtten. Selvom reglerne for støtte til jern- og stålindustrien er ganske klart formulerede, har Kommissionen adskillige gange givet tilladelse til at bevilge støtte til virksomheder i jern- og stålindustrien, der ikke hører ind under de kategorier, der er angivet i reglerne. Hvis man stræber efter at opnå lighed, må man enten strengt overholde støttereglerne eller ændre dem, hvis Kommissionen vil tillade en anden form for støtte end den, der for øjeblikket juridisk set er tilladt.
Endelig er der problemet med EKSF-traktatens ophør. Her er det reelt nødvendigt, at støttesystemet fortsætter også efter 2002. Jeg er af den opfattelse, at kun en forordning fra Rådet kan garantere den krævede juridiske sikkerhed og garantere et formelt forbud imod enhver støtte, der ikke er dækket af reglerne.
Af alle disse årsager stemmer jeg for Langen-betænkningen, og jeg forventer nu, at Kommissionen opfylder vores anmodninger og vores krav.
(Mødet udsat kl. 13.05 og genoptaget kl. 15)

Olieforurening i Frankrig
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra Kommissionen om olieforureningen i Frankrig.
Jeg giver ordet til fru de Palacio til på vegne af Kommissionen at åbne forhandlingen.

de Palacio
Hr. formand, først vil jeg gerne sige tak, fordi Parlamentet har givet mig lejlighed til at tale om den katastrofe, der har fundet sted på de franske kyster som følge af olietankskibet Erikas forlis den 12. december 1999, og som har forurenet mere end 400 km kyst med udstrømmet olie, hvilket har betydet døden for tusindvis af fugle, og hvilket har haft andre meget negative følger for miljøet, bevarelsen af vores have og sunde kyster, som lever op til de minimumskrav, som vi kan stille i et udviklet samfund.
På sin vis er Erikas forlis antitesen til det, som vi alle kæmper for: en bæredygtig udvikling, en udvikling, som respekterer miljøet. Det er et meget klart eksempel på et brud på denne måde at forstå udvikling og fremskridt på, et tydeligt eksempel på, hvordan man ikke skal gøre det.
Jeg kunne godt udbrede mig om de konkrete forhold, som har gjort denne hændelse mulig. Det vil jeg ikke gøre. De er kendt af alle, og det eneste, jeg vil give udtryk for, er, at Kommissionen deler den harme, som ikke kun de kystbeboere, som i første omgang berøres af denne katastrofe på de franske kyster, men alle europæerne - og ikke kun europæerne - føler i en sådan situation.
Kommissionen gav øjeblikkeligt udtryk for sin solidaritet, og den har tilstræbt at bidrage med alle de midler, den råder over til at bekæmpe de tragiske følger af det skete. Men efter min mening er det ikke nok at bekæmpe følgerne, det drejer sig derimod om at komme med løsninger og forslag, som i videst muligt omfang kan være med til at hindre, at hændelser som denne finder sted igen.
Ud fra et miljømæssigt synspunkt må jeg således sige, at kommissær Wallström, som er ansvarlig for miljøet, umiddelbart efter forliset i samarbejde med og på anmodning af de franske myndigheder oprettede en enhed for miljøkriser. Denne enhed nedsatte den fælles arbejdsgruppe "Havforurening" og tilbød de franske myndigheder de bedste europæiske eksperter til bekæmpelse af forureningen. Kommissionen deltog også ved indsættelsen af instrumenterne til forureningsbekæmpelsen på katastrofestedet og koordinerede indsatsen fra Unionens 11 medlemsstater, som har sendt mere end 26 km flydespærringer til stedet. Vi finder, at denne koordinering og resultaterne heraf har betydet et vist fremskridt og har været en succes i den forstand, at der findes en virkelig europæisk solidaritet.
Denne situation er til dels resultatet af det arbejde, som Kommissionen har udført i mange år. Dette arbejde gav sig især udslag i oprettelsen af et fællesskabssystem, som indsamler alle oplysningerne om de midler, der findes i Unionen, til bekæmpelse af denne slags forureninger, i oprettelsen af den fælles arbejdsgruppe og i en fælles finansiering af projektet til udvikling og forbedring af teknikkerne til forureningsbekæmpelse i Den Europæiske Union.
Til trods for hasteforslag er det også nødvendigt på langt sigt at fastholde evnen til at klare lignende katastrofer.
Kommissionen glæder sig derfor over den gunstige modtagelse, som Europa-Parlamentet ved førstebehandlingen har givet dens beslutningsforslag om oprettelsen af en retlig ramme, som gør det muligt at forbedre samarbejdet, når det drejer sig om bekæmpelse af utilsigtet forurening. Kommissionen håber, at de nylige hændelser vil fremme den endelige vedtagelse af denne tekst i Parlamentet og i Rådet, og at den aktuelle situation dermed ikke længere vil være blokeret.
Men når jeg peger på transportområdet, ønsker jeg hermed at sige, at Erikas forlis atter rejser problemet om forebyggelse af ulykker til søs og mere konkret spørgsmålet om sikkerheden ved transport af forurenende produkter. I dette tilfælde til søs.
På dette område tror jeg, at det i første omgang er vigtigt at fremhæve, at Den Europæiske Union ikke har forholdt sig passiv siden Amoko Cadiz' famøse forlis i 1978, ligeledes ud for de franske kyster. Selvom vi måske bør spørge os selv, om man ikke burde gøre mere, og derfor om vi ikke bør gøre noget mere.
I de sidste seks år er der blevet vedtaget ca. 15 forordninger og fællesskabsdirektiver. Denne lovgivning er stadig ny. Medlemsstaterne har nu et retsgrundlag, som gør det muligt for dem at kæmpe mod bekvemmelighedsflagene og mod alle dem, der ikke overholder deres sikkerhedsforpligtelser.
Nu tilkommer det medlemsstaterne at bevise, at de har den politiske vilje til at udstyre deres søfartsmyndigheder med de nødvendige midler til at gennemføre deres kontrolopgaver og til at anvende fællesskabsreglerne, til at anvende og på passende vis at kræve, at disse allerede vedtagne fællesskabsregler bliver overholdt. Og Kommissionen skal naturligvis sørge for, at det sikres, at disse regler anvendes på samme måde i alle medlemsstaterne.
Med hensyn til Erikas forlis er resultaterne af den indledende efterforskning, som de franske myndigheder har foretaget af årsagerne til ulykken, allerede blevet meddelt til Kommissionen. Rapporten viser lemfældigheden - for at sige det pænt - i de kontroller, som har fundet sted i dette tilfælde.
Jeg kan sige, at Kommissionen efter den 21. december 1999 har henvendt sig til de italienske myndigheder, der er ansvarlige for inspektionerne i havnene, samt til klassificeringsselskabet RINA, som er ansvarlig for de seneste klassificeringer af Erika, med det formål at få forklaret, hvordan Erika er blevet kontrolleret. Kommissionen ønsker nemlig at få konstateret, om de relevante fællesskabsdirektiver er blevet anvendt korrekt i dette tilfælde, både af de italienske myndigheder i deres egenskab af havnestat og af selskabet RINA i dets egenskab af klassificeringsselskab. Denne afklaring, hr. formand, er afgørende for at kunne forbedre direktiverne i fremtiden, og for at vi på denne måde kan forbedre det, der gøres.
Under alle omstændigheder vil jeg gerne meddele Parlamentet, at en særlig mission fra Kommissionen vil tage af sted den 28. i næste måned for at inspicere klassificeringsselskabet RINA, og at vi afhængigt af de konklusioner, der træffes på baggrund af denne mission, vil træffe de nødvendige foranstaltninger. Når jeg siger "træffe de nødvendige foranstaltninger", indbefatter jeg muligheden for at fjerne klassificeringsselskabet RINA fra listen over selskaber, der er godkendt af Kommissionen.
Kommissionen har ydermere, mine damer og herrer, fremsat en lignende anmodning til søfartsmyndighederne i Malta - Erika sejlede under maltesisk flag - som, det må jeg sige, indtil videre har tilbudt os deres fulde samarbejde.
Selvom jeg ikke ønsker at bedømme resultaterne af alle disse efterforskninger på forhånd - hvordan forliset fandt sted, hvad det i sidste ende skyldtes, og hvordan de foretagne inspektioner er blevet gennemført, såvel af klassificeringsselskabet RINA som af de italienske havnemyndigheder - så peger alt imidlertid allerede nu på, at ulykken med Erika har afsløret en række spørgsmål, som fortjener en minutiøs overvejelse, og som efter min mening tvinger os til at handle særdeles hurtigt.
Mine damer og herrer, Kommissionen var allerede ved at udarbejde en meddelelse om sikkerheden til søs, sikkerheden i havnene. Men disse hændelser tvinger os uden tvivl til at fremskynde forelæggelsen af denne meddelelse og til især at koncentrere os om transport af farlige og forurenende, især olieforurenende, produkter, gas eller kemiske produkter.
Dette dokument vil blive ledsaget af en række lovgivningsmæssige forslag til styrkelse af sikkerheden til søs i Fællesskabets farvande. Kommissionen påtænker at vedtage det før juni i år, således at forhandlingerne om de foreslåede foranstaltninger kan indledes såvel her i Parlamentet som i Rådet i andet halvår af 2000 under det franske formandskab.
Hvad angår indholdet i denne meddelelse, har vi til hensigt især at behandle følgende emner:
Det første er en styrkelse af kontrollerne med risikofyldte skibe uanset deres flag - selvom der er statistiske oplysninger, som taler for sig selv: Ved inspektionerne i havn har skibe, som sejler under et af Unionens 15 medlemsstaters flag, i gennemsnit 5,9 forhold, der påtales, for hver 100 udførte inspektioner. Gennemsnittet på verdensplan er ca. 15,6 forhold, der påtales, ved inspektioner foretaget i europæiske havne. Når det drejer sig om skibe, der sejler under maltesisk flag, som det er tilfældet med Erika, er tallet 19,7, og når det drejer sig om andre flag, er tallene meget højere. For at styrke kontrollerne vil vi iværksætte en ændring af de nuværende direktiver om klassificeringsselskaber, kontrol af skibene i havnene og inspektionshyppigheden og gøre dem afhængige af skibets alder og flag. Når det drejer sig om biler, ved vi alle, at de, når de er mere end fire år gamle, skal gennemgå en teknisk undersøgelse hvert år. Men når det drejer sig om skibe, forholder det sig desværre ikke sådan. Vi ønsker at sætte skub i de handlinger, som på den ene side er blevet indarbejdet i de seneste internationale aftaler, som er indgået i IMO (Den Internationale Søfartsorganisation) i form af SOLAS-aftalerne (Sikkerhed for mennesker på søen) og MARPOL (Den Internationale Konvention om forebyggelse af forurening fra skibe) og at gøre dem bindende.
Det andet er at fremme anvendelsen af olietankskibe, som respekterer miljøet, hvad angår brugen af de europæiske havne. Det vil sige, at de olietankskibe, som anløber vores havne, efterhånden skal have dobbelt skrog i stedet for enkelt skrog, som udgør en større forureningsrisiko i tilfælde af en ulykke. Skibe med enkelt skrog burde være genstand for foranstaltninger, som vil fremskynde, at man efterhånden holder op med at bruge dem, sådan som det er ved at ske i USA. På denne måde undgår vi også den risiko, vi lever med i dag: At olietankskibe, som ikke kan anløbe amerikanske havne, i stedet omdirigeres til europæiske havne.
Det tredje, som meddelelsen vil omhandle, mine damer og herrer, er det komplekse og ømtålelige spørgsmål om erstatningsansvar og skadeserstatning i tilfælde af forurening som følge af en katastrofe. Kommissionen har til hensigt at komme ud af det nuværende retlige virvar og fremsætte forslag, som hæver maksimumsgrænserne for de involverede parters erstatningsansvar, samt indføre nye ansvarlige i kæden af erstatningsansvaret, som for øjeblikket næsten udelukkende påhviler rederne, skibsejerne.
Mere konkret har vi til hensigt at indføre et system, som gør det muligt at definere og kræve erstatningsansvar af lastens ejer eller af speditøren, kort sagt, at når der er redere, som sejler under bekvemmelighedsflag, så skyldes det, at der er befragtere, som ikke er særlig opmærksomme på kvaliteten af de skibe, de befragter. Derudover har vi til hensigt at hæve forsikringssummen for rederne i forhold til den totale forsikringssum pr. skib.
Endelig påtænker Kommissionen at fortsætte dens indsats for at forbedre gennemsigtigheden med hensyn til kvaliteten af de skibe, der kommer i de europæiske farvande. I denne forbindelse tilstræber Kommissionen at fremskynde indførelsen af Equasix-systemet, som skal være en realitet fra og med maj måned i år, og som er ikke mindre end et tidstro informationssystem i forbindelse med den aktuelle situation for den internationale flåde med alle dens skibe. Dette program er ved at blive udviklet efter fælles overenskomst med de franske myndigheder, og det vil gøre det muligt at råde over en komplet og tidstro information om de forskellige skibes forhold, for ikke at nævne uddannelsen af besætningerne, som også er et vigtigt element.
Mine damer og herrer, det drejer sig altså ikke kun om at tale om katastrofen med Erika og det, der er gjort indtil nu, men også om at drage konklusioner for at undgå, at katastrofer af denne slags gentager sig. Vi skal sikre, at der sker en effektiv anvendelse af reglerne om sikkerhed til søs. Den Internationale Søfartsorganisation har - som vi alle ved - hverken myndighed til at kontrollere eller til at gøre de regler, der er underskrevet af nogle stater, bindende, og disse stater glemmer ofte de forpligtelser, de har indgået, eller de ser - mildt sagt - igennem fingre med det, de har underskrevet i disse konventioner.
For det andet skal vi blive ved med at forsøge at få en større konkurrence inden for den europæiske skibsfart, som er en handlekraftig sektor med en enorm sikkerhed, og fastholde niveauet for de krav, vi stiller, men vi skal også være handlekraftige med hensyn til bekvemmelighedsflagene og kæmpe mod de misbrug, der finder sted i ly af disse flag.
Endelig drejer det sig, mine damer og herrer, om at bekæmpe den uansvarlighed, som lægges for dagen af nogle redere, af nogle befragtere, af nogle stater, af nogle selskaber, af nogle aktører inden for søtransporten, der med deres uansvarlighed bringer vores natur i fare og kan forårsage katastrofer som den, de franske kyster beklageligvis har måtte gennemleve i disse dage.

Madelin
Hr. formand, jeg udtaler mig på vegne af PPE, men også som folkevalgt bretagner, direkte berørt og chokeret over disse begivenheder. Vi har sammen med Françoise Grossetête og PPE indleveret et beslutningsforslag. Vi er her i dag med et kompromisforslag, og det glæder jeg mig over.
Erikas forlis er faktisk en EU-sag, dels fordi den skamferer og tilsviner nogle af de smukkeste strande i EU med meget alvorlige konsekvenser for turismen, for dem, der lever af havet, og dem, der forsvarer miljøet, dels fordi det, der står på spil, er regler og kontrol, hvor den naturlige dimension helt klart er EU. En sådan katastrofe ville næsten helt sikkert ikke kunne forekomme ud for USA's kyster. Hvorfor ikke? Fordi USA har lært lektien fra Exxon Valdez-katastrofen, og landet udarbejdede i 1990 The Oil Pollution Act, der på én gang både er mere ansvarlig, fordi den kan drage befragteren til ansvar, mere bindende og frem for alt mere kontrolleret på grund af forskellige regelsæt og især på grund af USA's kystvagtkorps.
Jeg gentager, at havde vi haft lignende bestemmelser, ville katastrofen uden tvivl ikke have fundet sted. Det er grunden til, at vi mener, vi skal revurdere de gældende lovtekster og især protokollen fra 1992, der fritager befragteren, i det foreliggende tilfælde oliebefragteren, for ethvert ansvar. Men hvis befragteren er friholdt, går han helt sikkert mindre op i den kontrol, der påhviler olieselskaberne. Det bliver altså nødvendigt at revurdere reglerne, og jeg takker Dem, fru kommissær, for at have fremhævet alle de nuværende utilstrækkeligheder i EU's bestemmelser.
I øvrigt sagde De, at vi især bliver nødt til at forstærke kontrollen, både med flagnationen og med klassificeringen af selskaberne. De sagde, at RINA er et italiensk klassifikationsregister, der er kendt af Kommissionen. Under hvilke vilkår består dette kendskab? Hvilke garantier eksisterer der for pålidelighed? De vil sende en gruppe af sted. Vi afventer resultaterne med stor interesse. Det er også nødvendigt at styrke kontrollen med de maritime myndigheder og kontrollen i EU's havne. Jeg skal minde om, at der findes et Paris-memorandum, der indebærer et minimum af kontrol. En fjerdedel af de både, der søger til en europæisk havn, skal kontrolleres af det pågældende lands maritime myndigheder. Denne forpligtelse overholdes ikke, hverken i Frankrig eller i mange andre europæiske lande. Hvorfor ikke? Hvilke konsekvenser har man allerede draget, eller hvilke belaver Kommissionen sig på at drage af dette? Jeg mener endvidere, det er nødvendigt at styrke kontrollen med befragteren, i dette tilfælde oliebefragteren. Hvis denne forpligtes ud fra et økonomisk ansvar, vil kontrollen uden tvivl blive forstærket.
Endelig er det nødvendigt med en koordination af de maritime myndigheder for at nå frem til en form for EU-bestemmelse på linje med de kystvagter, der overvåger USA's kyster.

Simpson
Først vil jeg gerne takke miljøkollegerne i min gruppe, som har beskæftiget sig med netop dette problem sammen med transportkollegerne. Dette er både en transport- og en miljøkatastrofe og er ikke begrænset til et enkelt område.
Her står vi igen i Parlamentet og diskuterer en ny katastrofe til søs. Jeg kunne opremse en liste over de katastrofer, der har ramt dette erhverv gennem mine 10 år i Parlamentet, men jeg har kun tre minutter.
Nu er det helt klart på tide, at ikke kun medlemsstaterne, men også den tandløse tiger, der lyder navnet Den Internationale Søfartsorganisation, og sidst, men ikke mindst olieselskaberne og tankskibsrederne lever op til deres ansvar og skrider ind for at stoppe disse tragedier for miljø og mennesker, så de ikke skal gentage sig år efter år. Hvor mange flere Erikaer skal vi igennem, før myndighederne giver os en egentlig havnestatskontrol, der er effektiv i hele Den Europæiske Union og ikke kun i nogen dele af Unionen?
Hvor meget forurening skal vi igennem, før industrien giver os tankskibe med adskilte tanke og dobbelt skrog? Hvor mange flere havfugle skal dø, før rederierne standser deres praksis med at rense tankene til søs, hvilket medfører langt mere forurening end katastrofer af Erika-typen, således som vi påpeger i beslutningsforslaget?
Selvom jeg erkender, at der er sket visse fremskridt på områder som havnestatskontrol og minimumsstandarder for bemanding, står vi stadig over for det, som vores afdøde kollega Ken Stewart plejede at kalde "skammens skibe, der sejler ind og ud af Den Europæiske Unions farvande: underbemandede, rustne spande". Det er nødvendigt, at medlemsstaterne handler hurtigt og konsekvent. Vi må have regeringerne til at øge de økonomiske ressourcer, der er nødvendige for at sikre os en effektiv kontrol, og vi må få dem til at holde op med at trække behandlingen af sikkerheden til søs i langdrag.
Erika kostede ingen menneskeliv, men kan have ødelagt mange menneskers levebrød. På samme måde som Sea Empress, på samme måde som Braer. Det er helt sikkert, at alle tre førte en miljøkatastrofe med sig.
Min gruppe føler med beboerne i Bretagne, som har fået deres område ødelagt af denne katastrofe, på samme måde som vi følte med beboerne i det vestlige Wales og på Shetlandsøerne ved tidligere lejligheder. Er det ikke på tide, at vi holder op med at udsende medfølelse og i stedet begynder at udsende håndhævelsesnotater for at slippe af med disse skammens skibe og i stedet for sikre havene, eller skal vil til det igen senere i år, drøfte et nyt beslutningsforslag, når endnu et tankskib under bekvemmelighedsflag går ned og udgyder sin råolie over hele havet?
Beslutningsforslagenes tid er forbi. Nu er der brug for handling. Men jeg er bange for, at Rådet igen ikke vil handle, og så skal vi igen til at diskutere endnu en hav- og miljøkatastrofe.

Davies
Hr. formand, hver gang der sker en katastrofe af denne slags, siger folk, at det aldrig må ske igen. I realiteten kan vi aldrig stoppe ulykker til søs, men det påhviler os alle at tage ved lære, hver gang en ulykke som denne finder sted, og på denne måde mindske risikoen for ulykker i fremtiden.
Erika-ulykken var alvorlig, navnlig for de mennesker i Bretagne, der er mest direkte berørt, og den var ødelæggende for dyrelivet i store dele af Europa. Nogle siger, at det er den værste ulykke, der nogen sinde har ramt fuglelivet i denne del af Europa. The Royal Society for the Protection of Birds mener, at helt op til 400.000 fugle, måske især lomvier, kan være døde. De billeder, mange af os har set, af fugle indsølet i olie, der bliver aflivet af dyrlæger, var både foruroligende og tragiske.
Vi ønsker alle de højeste standarder for skibe, uanset hvilket flag de fører. Vi er nødt til at håndhæve bestemmelserne og sikre, at "forureneren betaler"princippet anvendes, så økonomiske sanktioner og forskellige incitamenter anvendes til at lægge pres på både rederne og olieselskaberne for at sikre, at den bedste praksis indføres.
Jeg er enig i alt det, kommissæren var inde på i sine bemærkninger, men spørgsmålet er, hvor længe det vil tage at sikre, at der indføres foranstaltninger til løsning af problemerne på den måde, hun foreslår. Som politiker skal hun minde sine embedsmænd om, hvor svært det vil være for hende at skulle tilbage til Parlamentet om et år, hvis der skulle ske en lige så ødelæggende ulykke, hvis nogle af de foranstaltninger, hun har foreslået i dag, forbliver smukke ord, og hun ikke har haft mulighed for at omsætte dem i praksis. Tanken om en ulykke af denne slags i nærmeste fremtid bør få både hende selv og embedsmændene til at koncentrere sig.

Isler Béguin
Hr. formand, fru kommissær, jeg har en lille gave til Dem. Dette er en mazoutkage sendt af en beboer på øen Noirmoutier, som skriver følgende til mig: "Hver gang, vi har højvande, er stranden dækket med tung olie lækket fra Erika. Ved hvert højvande trækker frivillige, folk fra militæret og brandvæsenet enorme kager op af denne tykke, sorte klæbrige tjære. Hvornår kan vi se en ende på denne ødelæggende ulykke og vende tilbage til rene forhold igen? "
Ja, denne ulykke med Erika, hvilket i øvrigt også gælder den russiske båd i Tyrkiet, er uacceptabel og kan ikke tolereres på et tidspunkt, hvor højteknologien står på den højeste tinde. Det er så meget mere uacceptabelt, idet den finder sted 20 år efter katastrofen i forbindelse med Amoco Cadiz, selvom man sagde dengang og har gentaget det adskillige gange siden "aldrig mere dette!" Det er helt sikkert et politisk ansvar, og dermed vores, at garantere sikkerheden under maritime transporter. Vi skal simpelthen garantere borgerne, at en sådan katastrofe ikke forekommer igen. Men når vi lytter til Dem, fru kommissær, bliver vi en smule frustrerede, fordi de, der allerede arbejder med disse spørgsmål, ved, at Kommissionen og Parlamentet, i 1992 tror jeg, udarbejdede en meget interessant tekst, der allerede på det tidspunkt indeholdt alle de forslag, der indgår i den beslutning, der er udarbejdet i dag af Transportudvalget. For det er rigtigt, og det skal siges igen og igen: Erika er en katastrofe for meget.
Derfor haster det med, at Den Europæiske Union går i gang med en drastisk revision af sine direktiver for maritim transport for at gøre dem mere bindende og at etablere en klar og præcis ordning for ansvaret hos ejere af ladninger. Man skal f.eks. være klar over, at Shell og British Petroleum havde afvist at lade Erika transportere deres olie. Hvorfor anerkender man da ikke under disse omstændigheder befragteren Totals ansvar? Det er ligeledes nødvendigt, at De i Deres forslag indføjer et krav om dobbeltskrog og endelig, at man overholder forbuddet mod afgasning på havet. Der må oprettes et EU-inspektørkorps, der kan udføre en reel og effektiv kontrol af bådenes stand. Det er i øvrigt lige så påtrængende, at EU går i gang med at reformere Den Internationale Søfartsorganisation. Hvad hjælper det at indføre bindende direktiver, hvis de fleste af bådene derefter gør, hvad der passer dem, når de først er ude på havet?
Endelig, mine damer og herrer, vil jeg sende en varm tanke til alle de frivillige, natur- og fuglevennerne, der spontant og generøst sender gaver og flyver olieforurenede fugle i sikkerhed og organiserer deres redning med hjælpemidler fra kysten. Jeg kan bevidne dette bemærkelsesværdige arbejde. De ved uden tvivl, at omkring 200.000 fugle vil dø som følge af denne olieforurening, der er en betydelig økologisk katastrofe, der praktisk talt er uden fortilfælde. De ved helt sikkert også, hvor svært det er i dag at bevare arterne, og hvor svært det er at bevare områderne. Og i den forbindelse sagde De intet, fru kommissær, om, hvordan Kommissionen har tænkt sig at bidrage til at genopbygge naturen og de naturlige miljøer. Endnu en gang er der ingen klart definerede ansvarlige, og mens vi venter, er det altid naturen, der lider.

Wurtz
Hr. formand, min gruppe har bedt om denne forhandling for at give Parlamentet lejlighed til at udtrykke sin solidaritet med de personer, der er direkte berørt af denne økologiske katastrofe, på samme tid berørt i deres økonomiske aktivitet og i forholdet til deres naturlige miljø.
Tillad mig i den forbindelse at byde velkommen her i salen til ordføreren for arbejdsgruppen Marée noire oprettet af borgere i departementet Morbihan, fru Javette-Le Besque.
En mængde frivillige fra Frankrig og forskellige europæiske lande har udtrykt deres solidaritet ved at yde en mærkbar hjælp til ofrene i området. Hvis vi i Europa-Parlamentet skal udtrykke vores solidaritet, sker det først og fremmest ved at handle for øjeblikkeligt at frigøre en nødhjælp til de familier, der er berørt af olieforureningen, og ved samtidig at kræve en kvalitativ styrkelse på EU- og på internationalt plan af regler og standarder for sikkerhed ved maritime transporter, hvori indgår langt hyppigere kontroller og sanktioner, der reelt er langt mere overtalende i forhold til lovovertræderne.
Vores forslag gælder især olietankernes alder. Blandt dem, der er blevet kontrolleret og dømt for overtrædelser sidste år, var 15 mindst 20 år gamle, nogle mere end 30 år og nogle endda endnu ældre. Dette kan ikke længere tolereres. Dernæst er der bekvemmelighedsflagene. Ifølge den internationale transportføderation sejlede mere end 40% af de forliste skibe i 1998 under bekvemmelighedsflag, symbolet på indtjening og udnyttelse af mennesker til skade for sikkerheden. Dette kan ikke længere tolereres. Endelig er der mangelen på gennemsigtighed. Der er gjort alt for at gøre kæden af ansvar og ejernes og de reelle beslutningstageres identitet så dunkel som mulig. Dette kan ikke længere tolereres.
Vi skal opnå reelle og væsentlige forandringer på alle niveauer, herunder fastsættelsen af en stopdato for tilpasning til de nye standarder, omfattende dobbeltskrog, hvis man ikke vil risikere et forbud mod at ankre op i medlemsstaternes havne eller krydse deres territorialfarvande.
Vi bør endvidere opnå ekstra strenge regler både for at udlevere certifikater for sødygtighed og ved senere eftersyn og vedligeholdelse af skibe. Vi bør endelig sørge for, at samtlige ansvarlige for en katastrofe bidrager til at reparere skaderne. Jeg tænker i denne sag specielt på gruppen Total-Fina.
Dette selv samme udgangspunkt, hr. formand, kan EU udvikle over for Den Internationale Søfartsorganisation. Den vil således bevise sin nytteværdi over for en offentlig opinion, der denne gang forventer klare og konkrete handlinger.

Souchet
Hr. formand, fru kommissær, som folkevalgt fra Vendée ved den franske Atlanterhavskyst vil jeg gerne først udtrykke den oprørsstemning, der hersker blandt de befolkningsgrupper, der er ofre for olieforureningen fra Erika, over for de indtrufne katastrofer, overhovedet ikke på grund af en naturkatastrofe som den orkan, der netop også har ramt os, men på grund af en forbrydelse.
I nødens stund, stillet over for trængslerne, voksede en fantastisk bred solidaritet frem: lokalt, nationalt og fra andre regeringer. Det, de katastroferamte grupper - de, der har mistet alt, især blandt dem, der lever af havet og turismen, og hvis aktiviteter er skadet adskillige år frem - nu forventer, er ikke blot, at forurenerne udbedrer de skader, de har forvoldt, men at der også bliver gjort alt for, at deres ulykke i dag tjener som eksempel i morgen for andre for at forhindre en gentagelse af lignende forbrydelser.
Vi betaler helt klart prisen for vores undladelser. Da medlemsstaterne med Fællesskabets velsignelse ikke længere har fundet det nyttigt at have deres egen handelsflåde og har ladet en meget nøjagtig viden om skibskonstruktion forsvinde, kan vi ikke længere klart spore bådene, og vi ser veritable skibsvrag gennempløje vores farvande under bekvemmelighedsflag helt i tråd med de multinationale selskabers kortsigtede interesser. Der må absolut sættes en stopper for denne kaskade af uansvarlighed, uansvarlige befragtere, forsvundne skibsredere og selskaber med bekvemmelighedspapirer. Men vi står i dag i en meget forvirret situation. Disse emner skal naturligvis behandles på verdensplan, men de nuværende internationale regler i Den Internationale Søfartsorganisation er højst utilstrækkelige og alt for eftergivende, og hverken vores lande eller Fællesskabet har trods tidligere katastrofer forsøgt med stædighed at gøre dem strengere. Ganske vist har vi den internationale fond imod forurening fra kulbrinter, FIPOL, men den udvander ansvaret, og dens grænseværdier ligger på et helt utilstrækkeligt niveau, der må revurderes. Det er bydende nødvendigt at tage spørgsmålet om bekvemmelighedsflag op i Den Internationale Søfartsorganisation. Det er i den forbindelse op til medlemsstaterne og Fællesskabet at tage de nødvendige initiativer. Jeg vil minde om, at Erika sejlede under bekvemmelighedsflag fra et land, der ansøger om at tiltræde Unionen.
På den anden side findes der EU-direktiver, men de anvendes kun lidt eller slet ikke på grund af et manglende antal nationale kontrollører. Det er nødvendigt hurtigt at finde en løsning på denne mangel. Et direktiv om maritim sikkerhed har været under udarbejdelse i mange år, men det skrider meget langsomt frem. Der er ud fra dette synspunkt tale om en utilladelig træghed og en uacceptabel svigten fra Kommissionens side. Tidspunktet for fremlægning af Kommissionens meddelelse om dette vigtige spørgsmål, der er blevet udsat i det uendelige og nu planlagt til juli, må absolut fremskyndes.
Hvad angår de grundlæggende bestemmelser, der skal udarbejdes, skal disse være særligt klare og stramme. Jeg vil her nævne tre, som vores gruppe mener bør prioriteres. For det første må olieladningsejeres ansvar klart fastlægges, og det må kunne forpligtes uden tvetydighed af ofrene for en forurening. Den bedste sikkerhed for fremtiden vil være, hvis befragterne kan være sikre på at blive dømt hårdt, civilt, strafferetligt og økonomisk, hvis de ikke er yderst påpasselige med sikkerheden på de skibe, de vælger. For det andet må kravet om dobbeltskrog for olietankere, der har tilladelse til at besejle EU's farvande, pålægges så hurtigt som muligt og ikke udsættes på ubestemt tid. For det tredje må der hurtigt fastsættes en stram aldersgrænse for de skibe, der har tilladelse til at besejle EU's farvande, og denne kan maksimalt være på 15 år.
Hvis det ikke lykkes at opnå en EU-rammeordning, der er tilstrækkelig klar, stram og håndfast, skal de medlemsstater, der for sig selv ønsker at oprette en sådan, have ret til at gøre det for at beskytte deres befolkning, på samme måde som USA har forstået at drage konsekvenserne af Exxon Valdez-katastrofen ved at kræve dobbeltskrog og bandlyse ethvert skib i deres farvande, der er mere end 20 år gammelt. Det forholder sig således, at USA havde nægtet Erika at besejle sine farvande. Havde Fællesskabet gjort det samme, kunne en enorm katastrofe have været undgået. Lad os sørge for denne gang, hr. formand og fru kommissær, for alvor at lære lektien, også efter at mediernes og den parlamentariske sindsbevægelse har lagt sig.

Bernié
Hr. formand, Torrey Canyon, Olympic Bravery, Haven, Amoco Cadiz, Gino, Tanio, så mange navne er der i ulykkeshukommelsen. Og nu Erika. Hvem bliver den næste? 21 år efter Amoco Cadiz, endnu en af de utallige olieforureninger, den syvende siden 1967, beviser uansvarligheden hos vores skiftende regeringer. Atlantens vestside betaler endnu en gang den høje pris for sin handlingslammelse og sin kapitulation over for de multinationale. Man forstår dårligt, hvorfor Frankrig og andre EU-lande tillader det, som USA afviser, og hvorfor EU, der sædvanligvis er meget kvik til at lovgive på miljøområdet, kniber uden om den maritime sikkerhed. Nu har vi resultatet. Skibet Erika, under maltesisk flag, et omsejlende vrag, der er anset for at være blandt de farligste olietankere, har tilsvinet mere end 400 km af vores kyster, og det er en forurening, der er langt mere alvorlig end den, der blev skabt af Amoco Cadiz. Som folkevalgt i Loire-Atlantique kan jeg desværre bevidne dette. Disse gentagne katastrofer har intet naturligt over sig, de har ikke noget med skæbnen at gøre. De er en konsekvens af menneskenes inkonsekvens. Der er klart tale om en økologisk katastrofe. Kun de, der er afskåret fra de barske realiteter i området, kan tvivle på dette. Der er også tale om en økonomisk katastrofe for alle dem, der lever af havet og turismen, fiskere, østers- og skaldyrsavlere, arbejdere i saltlaguner, handlende osv.
Plagen Erika skal være den sidste i serien. Vi skal først og fremmest skabe fuld klarhed omkring dette forlis. Hvorfor ikke udpege en parlamentarisk undersøgelseskommission eller tilknytte parlamentarikere til den gruppe, Kommissionen netop har omtalt? Dernæst skal vi hurtigst muligt vedtage love, så man kender de nøjagtige karakteristika for de varer, der transporteres. Ifølge eksperterne skulle den olie, Erika transporterede, synke til bunds og aldrig nogen sinde nå ind til kysten. Resten kender vi. Dernæst skal vi oprette en pålidelig teknisk kontrol i lighed med den tekniske kontrol, vi har i Frankrig for køretøjer, der er mere end fem år gamle. Vi skal skabe regler for anvendelsen af bekvemmelighedsflag, kræve dobbeltskrog for transport af forurenende eller farlige materialer og producere teknologiske nyskabelser for at blive i stand til at behandle eller indeslutte kulbrinter i havet. Jeg mener, det må være et minimum her ved indgangen til det tredje årtusinde. Vi skal forbyde de skibe, der ikke følger reglerne, adgang til EU's farvande, fastlægge ansvaret for forurenere, skibsredere og befragtere ud fra princippet om, at "forureneren betaler", styrke den maritime overvågning for at undgå enhver afgasning, indføre en seriøs og pålidelig kontrol for tankskibe, genoprette en konsekvent budgetpost for "naturkatastrofer" for medlemslandene, og mens vi venter på denne, må vi exceptionelt frigøre en EU-støtte og gøre de katastroferamte departementer støtteberettigede under strukturfondene. Jeg har endvidere for EDD-gruppen indleveret en beslutning om dette emne.

Kronberger
Hr. formand, i de seneste år har der på verdensplan været flere og flere alvorlige katastrofer med tankskibe, uden at der er blevet truffet nævneværdige eller effektive modforanstaltninger. Denne gang er det særlig slemt, ikke mindst også på grund af, at det har ramt en stor europæisk stat, en ulykke, der kan ske igen når som helst. For at kunne begrænse denne fare har vi et presserende behov for et direktiv. De 15 er åbenbart ikke nok. Disse garanterer - uden at gøre krav på fuldstændighed - mindst tre punkter: Tankskibe eller lastskibe, der er skrotningsmodne, må aldrig nogensinde mere anløbe en havn i Den Europæiske Union. Alle involverede, inklusive ordregivere på transportområdet, hæfter for skaderne, og disse skal indgå tilstrækkelige forsikringsaftaler. Kun på den måde får de skadelidte en chance for at få deres skadeserstatninger. Det skal dog stå klart for os, at målet på langt sigt skal gå endnu videre. Det vil sige, at vi har brug for en ægte omkostningssandhed for hele vores energiforsyningssystem.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, må jeg begynde med at sige, at jeg takker kommissær Palacio meget for det klare, passende og også meget resolutte svar. En stor tak for det. Det betyder også, at jeg under alle omstændigheder har stor respekt for det briefingmemo, hun udsendte den 10. januar, og også for de handlingspunkter, som hun i dag har bekendtgjort. Katastrofen med Erika tydeliggør, at naturen og miljøet bliver de små, når der mangler færdiggjorte trafik- og transportforordninger på internationalt og europæisk niveau. Den skade, der er sket, også på det økologiske område, kan ikke udtrykkes i penge. Derfor også denne fælles debat blandt kollegerne i transport- og miljøpolitik.
I juleferien, da de nederlandske medier satte katastrofen med Erika i søgelyset, så jeg efter på Internet, hvilke forholdsregler der kunne tages, særligt også efter at ministerpræsident Jospin havde sagt, at Europa skulle gøre mere. Hvad jeg har forstået heraf, er, at der egentlig er tilstrækkeligt med regler, men at problemet er, at der ikke bliver kontrolleret. Må jeg henlede opmærksomheden på et par punkter, som også kommissæren har berørt.
Allerførst port-state control: 25% af alle skibe, der skal kontrolleres. Jeg mener, at disse 25% ikke alene skal håndhæves, men at der også skal sørges for, at der bliver kontrolleret mere. De 25% skal altså forhøjes. Endvidere er det ikke tilstrækkeligt, at kendsgerningerne kontrolleres, når et skib ikke længere må sejle. Der skal også komme et juridisk system, hvor det siges: Det er klogt, at De ikke sejler mere, eller De må ikke sejle mere. Men det eksisterer ikke. Hr. formand, vi må have handling på det punkt.
Til sidst, hvad angår de tekniske krav, der stilles til skibe. Også mine kolleger har netop talt om, at der siden 1999 i USA i alle tilfælde skal være dobbelte bunde. Jeg mener, at vi også på dette punkt må gå længere, og jeg mener desuden, at der skal ses nærmere på Marpol-konventionen, der træder i kraft i 2001.
Hr. formand, der skal også ses kritisk på tiltrædelsesforhandlingerne med Malta, og tak til og beundring for de mange ngo'er, der har gjort alt, hvad de kunne for at redde dyr.

Roth-Behrendt
Hr. formand, vi har tidligere ført denne diskussion så ofte. Vi har hidtil ikke opnået noget, og det er ikke lykkedes os at blive enige her i Den Europæiske Union. Derfor tror jeg kun på meningen med dagens debat, hvis det, som vi alle sammen siger her i dag, og det, som De, fru kommissær, har bebudet her, rent faktisk munder ud i lovgivning, det vil sige, at De skal sige til alle Deres regeringschefer og Deres ministre: Det skal I gennemføre i Ministerrådet.
Lad mig sige på forhånd, at vi her taler om en naturkatastrofe, som også har økonomiske virkninger og truer eksistenser.
Hvad skal vi så gøre nu? Jeg ønsker jo slet ikke at gå tilbage i tiden. Jeg vil gerne skue ind i fremtiden. Hvad skal vi gøre nu? Jeg vil gerne fortælle Dem, hvad vi skal gøre. Selvfølgelig har vi brug for dobbeltskrogede skibe. Det er klart, men dette er noget, som kun vil have effekt på mellemlangt og langt sigt. Hvad er det, vi har brug for nu og her? Vi har brug for en teknisk inspektion af skibe, det vil sige en forpligtende teknisk inspektion af skibe hvert andet år, hvor skibene ikke må sejle uden certifikatet fra denne inspektion. Det har vi brug for på europæisk plan, og det har vi brug for internationalt, som det tyske TÜV, som en teknisk inspektion af køretøjer, der skal gennemføres hvert andet år i Tyskland. Hvis De ikke har noget certifikat, må køretøjerne ikke køre. Det har vi brug for for skibes vedkommende.
For det tredje har vi brug for en kontrol af dette certifikat og af forsikringsdokumentationen i havnene, og det i hver eneste havn i Den Europæiske Union. Hvis dette certifikat og forsikringsdokumentationen ikke foreligger, oplægges skibet og må ikke forlade havnen, uanset hvor mange havnegebyrer der er betalt. Her skal vi være enige, i alle havne i Den Europæiske Union, fra Marseille over Rotterdam til Wilhelmshaven, Cuxhaven, og hvor skibene nu sejler til.
For det fjerde har vi brug for, at skibsejeren hæfter, og her skal det ikke bare være latterlige 12 millioner dollars, men derimod mindst 400 millioner dollars, som skibsejeren skal tilvejebringe bevis for i form af forsikringsdokumentation. Så har vi brug for, at landet, under hvis flag skibet sejler, hæfter. Vi har brug for en sikkerhed for, at landet, under hvis flag skibet sejler, overtager hæftelsen i tvivlstilfælde. Det bliver en vidunderlig kontrol! Jeg kan garantere Dem for, at de lande, der tildeler flagene, så også sørger for, at de ikke skal hæfte.
Vi har for det femte brug for en garanti for, at dette kræves for alle skibe i havnene og på vandvejene i Den Europæiske Union, og i øvrigt også i tiltrædelseslandene. Det vil sige, at de krav, som jeg har nævnt, gælder for alle vandveje.
Endelig har vi brug for det allervigtigste: Vi har brug for en god hukommelse, for vi kommer til at tale oftere om lovgivning i den nærmeste tid. Vi kommer til at tale oftere om miljøstandarder. Så vil jeg ikke have, at der kommer nogen og siger: Disse krav fører til, at vi mister arbejdspladser i havnene. Fagforeningerne kommer, industrien kommer. Vi har brug for en god hukommelse, kære kolleger. Så ser jeg på mange af Dem, som hidtil ikke har repræsenteret toppen af miljøbevægelsen. Tag hjem og sig: Standarderne har vi hidtil ikke bekymret os om. Vi har brug for en god hukommelse, når det handler om, hvad vi kræver i havnene. Vi har brug for en god hukommelse, når vi siger: Vi er enige, hvad angår havnegebyrer og havnekrav, og spiller ikke den ene ud mod den anden i Den Europæiske Union.
Hvis det lykkes os, er vi måske kommet et godt stykke videre om et par år!

Thors
Hr. formand, Roth-Behrendt gav udtryk for mange af mine tanker. Vi har nu fået en god opremsning af forskellige foranstaltninger. Men hvordan kan vi bruge den krisebevidsthed, som denne økologiske katastrofe har medført?
Jeg vil sammenligne det med, da en tidligere generation indførte plimsolmærket, som var en mærkning, der blev indført for at forhindre forsikringssnyd med fartøjer af dårlig kvalitet. Hvor har vi den samme krisebevidsthed, som generationerne før os havde? Jeg mener, at vi skal godkende den certificering, som Roth-Behrendt taler om, den mærkning med grønne mærker på tankskibe, som nogle havne i Europa har talt om. Vi skal desuden undersøge klassificeringsselskaberne nøje. Jeg synes ikke, at vi kan acceptere deres fremgangsmåde. Vi har brug for uafhængige fremgangsmåder og fremgangsmåder med indsigt.
Endelig vil jeg sige, at når mit land giver miljøstøtte til redere, som vil forbedre miljøkvaliteten, er der nogle inden for Kommissionen, der betragter dette som ulovlig værftsstøtte. Den ene hånd ved ikke, hvad den anden foretager sig i Kommissionen. Det kan ikke være rigtigt, at man ikke må lave miljøforbedrende foranstaltninger, som er i overensstemmelse med Kommissionens retningslinjer, fordi de opfattes som ulovlig værftsstøtte.

Cauquil
Hr. formand, vi vil stemme for beslutningen fra GUE/NGL-gruppen, fordi den udtrykker Total-Finas ansvar i denne økologiske katastrofe, og jeg går ind for forslaget om at forbyde bekvemmelighedsflag og anvendelsen af både, der er for gamle, eller at pålægge et krav om dobbeltskrog for olietankere. Jeg vil blot tilføje, at Total som minimum skal finansiere den samlede udbedring af de direkte og indirekte skader som følge af olieforureningen. Hvordan skal man forhindre, at lignende katastrofer gentager sig, hvis vi ikke indfører meget strenge foranstaltninger imod de store olietruste, der i øvrigt som så mange andre for en ekstra indtjening løber risikoen for at gøre planeten ubeboelig? Hvordan kan man undgå at være indigneret over, at en bank nægter at afsløre navnet på Erikas ejere, idet den påberåber sig bankhemmeligheden, uden at regeringerne reagerer? Kernen i problemet er, at alle regeringerne og alle EU's institutioner anerkender store truste som Total-Fina og alle lignendes ret til at forøge deres indtjeninger såvel til skade for deres lønmodtagere som for miljøet. De giver virksomhederne og bankerne ret til hemmelighed i forretninger, også selvom denne hemmelighed beskytter helt klare kriminelle handlinger. Under disse forhold forbliver selv de bedste beslutninger blot principielle anmodninger, der er uden kraft til at forhindre de store industrigrupper i at gøre fortræd.

Jarzembowski
Hr. formand, kære kolleger, jeg går ind for, at vi skærper bestemmelserne om havnestatskontrol og bestemmelserne om klassificeringsselskaber. Vi må dog også holde fast ved kendsgerningerne. Skibet Erika er blevet inspiceret fire gange inden for de sidste to år. Det kan ikke være antallet af inspektioner, det handler om. Det handler snarere om at sikre intensiteten af kontrollerne. Det er blevet fremført i diskussionerne gennem de sidste uger, at medlemslandene ikke har penge nok til at foretage kontrollerne! Det kan jeg ikke acceptere. Hvis medlemslandene sammen med os beslutter, at 25% af skibene bliver kontrolleret på grundlag af havnestatskontrollen, skal de også stille personalet til rådighed! Så skal kontrollerne også foretages på en sådan måde, at inspektøren ikke blot går om bord og ser efter, om der mangler en ildslukker et sted, der skal derimod foretages materialeprøvninger, for dette skib er åbenlyst gået fra hinanden på grund af materialetræthed. Det kan man kun påvise, hvis kontrollerne foretages med stor intensitet. Det bør være vores mål at sikre, at havnestatskontrollerne ikke er overfladiske, men derimod inddrager materialet.
For det andet tilslutter jeg mig også kommissærens antydninger og vil gerne opmuntre hende til at fortsætte ad denne vej. Hvis det skulle vise sig, at et eller flere klassificeringsselskaber har afgivet akkomodationserklæringer, skal de slettes fra listen over godkendte klassificeringsselskaber! Det er den eneste afskrækkelse, der forhindrer, at andre klassificeringsselskaber også afgiver akkomodationserklæringer. Kære fru Roth-Behrendt, vi har TÜV-ordningen for skibe. Klassificeringsselskaberne er TÜV-ordningen for skibene! Der findes også gode selskaber. Du kender nogle gode selskaber, vores franske kolleger kender nogle gode selskaber, men vi skal overvåge meget nøje, hvilke selskaber der ikke opfylder kravene, og disse skal slettes fra listen.
Et sidste punkt: Vi bør sige entydigt til Malta, at landet, hvis det ønsker at blive medlem af dette Fællesskab, frem til tiltrædelsen skal anvende en standard ved registreringen og ved flagstatskontrollen, der virkelig opfylder vores krav, for miljøet er et fælles anliggende og ikke et, vi kan opdele!

Poignant
Hr. formand, fru kommissær, Erika lækkede lige uden for mit hjem, den er der stadig, med ca. 20.000 ton i sine flanker, og vi venter på, hvad der vil ske. Den kunne have lækket et andet sted. Nu skete det tilfældigvis der, og Bretagne, som er min fødeegn, kan ikke undskylde sig geografisk med at være en halvø, for det er ofte her, der forekommer forlis.
Jeg tænker først på de 26 indiske søfolk, som man ikke taler om, og som blev reddet. Der kunne have været dødsfald ved denne katastrofe, og den maritime sikkerhed gælder først og fremmest menneskeliv. I dag er de langt væk. Det er et mirakel, at de blev reddet. Vi begynder altså igen som for 20 år siden med Amoco, et slag på nordkysten, et slag på sydkysten, et slag på vestkysten, og sådan kan det blive ved.
Jeg vil gerne hurtigt gå direkte til kernen, fru kommissær, fordi tiden her er meget kort. De syv punkter, som vi mener - og De har allerede nævnt nogle af dem - er afgørende at arbejde for, er følgende: dobbeltskroget så hurtigt som muligt i vores farvande og en så streng havnekontrol som muligt udført af staten. Det er især nødvendigt, at klassificeringsselskaberne er forpligtede til at offentliggøre deres rapporter, idet vi ikke kender dem. Det næste er en harmonisering af sanktioner blandt de 15 medlemsstater. Disse bør ikke være forskellige, men ens overalt. Det skal gøres hårdere at sejle under bekvemmelighedsflag, slet ikke fordi det nødvendigvis er dårlige skibe, men fordi der er mange dårlige skibe under disse flag. Vi skal endvidere forbedre oplysningerne om samtlige skibe i verden, men det er allerede planlagt, og vi skal klart målrette og skærpe ansvaret.
Jeg kunne i den forbindelse godt tænke mig at vide, hvem der ejer Erika, for det juridiske begreb, en moralsk person, er én ting, men der er altid fysiske aktionærer bagved. Hvor er Erikas ejere? Måske i smukke villaer ved smukke strande, hvor de solbruner sig. Vi kunne godt tænke os at kende deres navne og se deres ansigter. Endelig skal vi have en bedre uddannelse af mandskabet. Der findes ikke nogen nulrisiko i vores samfund, så der må i det mindste være maksimale sikkerhedsforanstaltninger.

Chichester
Hr. formand, jeg glæder mig over erklæringen fra kommissæren. Jeg har selv tilbragt meget tid til søs og er derfor klar over havets kræfter og ødelæggende kraft, som gør det meget vigtigt med den rigtige udformning og vedligeholdelse af skibe og både. Jeg vil gerne udtrykke min medfølelse med alle dem, der er berørt af konsekvenserne af olietankeren Erikas forlis.
Dette har både været en miljøkatastrofe og et begrædeligt ressourcespild. Det skal bemærkes, at olieindustrien gennem den internationale erstatningsfond for oliekatastrofer i henhold til 1969-konventionen og 1992-protokollen hertil betragter sig som ansvarlig for mere end 90% af de anslåede udgifter til denne ulykke, omkring 170 millioner dollars. Dette er for mig en antydning af, at vi også må få rederne, flagstaterne og tilsynsmyndighederne til at påtage sig deres del af ansvaret. Men før vi kaster os ud i at indføre en lang række nye foranstaltninger og bestemmelser, må vi se nøje på de eksisterende ordninger for at være sikre på, at de anvendes korrekt. Det er bedre at imødekomme opfordringerne til at ændre og forbedre den eksisterende lovgivning end at gå i gang med nye forslag.
I den forbindelse støtter jeg opfordringerne om en styrkelse af havnestatskontrollen for at sikre et fuldstændigt og effektivt tilsyn. Jeg støtter opfordringerne til at sikre, at klassificeringsselskaberne udfører en effektiv overvågning af fartøjernes strukturelle tilstand, og at de skal stå til ansvar for deres handlinger. Opfordringer til en forbedret udformning af skroget, navnlig fartøjer med dobbelt skrog, er fornuftige, men det tager tid at gennemføre dem for hele flåden. De kan ikke erstatte grundige og regelmæssige inspektioner.

Miguélez Ramos
Hr. formand, jeg vil gerne takke mine socialdemokratiske kolleger, først og fremmest fra Transportudvalget og Miljøudvalget, for, at de ikke har glemt, at denne katastrofe også berører fiskerisektoren. For ud over de uoprettelige skader på miljøet, på økosystemet og tabene for turistsektoren, så er olieforureningen et kraftigt kølleslag for fiskeriet, for bevarelsen af ressourcerne i havmiljøet, og der vil gå mange, mange år, før den beskadigede kyststrækning er genoprettet.
Det er ikke en tilfældighed, fru kommissær, at de berørte områder altid er de mere tilbagestående europæiske regioner, hvor man hutler sig igennem takket være konstellationen turisme-fiskeri, og hvor man som oftest ikke råder over andre ressourcer. Det er de samme områder, fru kommissær, som allerede året igennem er udsat for visse rederes skrupelløse praksis med at rense skibsbundene ud for deres kyster, uden for enhver kontrol.
Jeg kommer fra en region, Galicien, som tidligere har været udsat for lignende ulykker. Bretagne og Galicien, de europæiske Finisterre, er de konstante ofre for uansvarlighed hos dem, der foretrækker at overtræde sikkerhedsreglerne og transporterer råolie i fartøjer, der i sig selv er potentielle olieforureningskilder.
Jeg mener derfor, at der skal sættes ind på to fronter: På den ene side ved at anmode Kommissionen om, at den inden for den støtte, der er afsat til fiskerisektoren, overvejer nogle særlige foranstaltninger til at afhjælpe konsekvenserne af denne katastrofe for produktionssektoren i de berørte områder, og ved på den anden side at anmode den om, at den af de internationale organisationer og af sig selv kræver en meget streng kontrol med de skibe, der sejler under bekvemmelighedsflag.
I denne forstand bør den aktuelle forhandlingsproces om Maltas tiltrædelse af Den Europæiske Union bruges til at kræve af Malta, at det gennemfører en streng kontrol med de olietankskibe, som sejler under dets flag.
På den anden side er det nødvendigt at forebygge. Portugal er et land, som til fulde har vist sin særlige interesse i de spørgsmål, der vedrører havet. Jeg vil gerne anmode det portugisiske formandskab om, at det undersøger muligheden for på europæisk plan at iværksætte en samlet strategi til forebyggelse af ulykker til søs, hvor man koncentrerer alle de midler, som vi råder over - teknologiske, strukturelle og samfundsøkonomiske - for at undgå, at en katastrofe som denne kan gentage sig i fremtiden.
Endelig vil jeg gerne, hr. formand, fremhæve det arbejde, der er blevet udført af de frivillige og af de lokale myndigheder, som mindede mig om gamle tider, hvor jeg - dengang var jeg borgmester - oplevede noget lignende. Det er nødvendigt at takke dem, der trods værgeløshed og manglende ressourcer har kæmpet så modigt mod denne ulykkes alvorlige konsekvenser for kystregionerne, havenes økosystem og fiskeressourcerne i Europa.

Hatzidakis
Hr. formand, som formand for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme vil jeg gerne komplimentere Kommissionen og især kommissær Loyola de Palacio for hendes modstand i forbindelse med dette spørgsmål, som virkelig har rystet hele Europa.
Vi i Transportudvalget er parate til at drøfte Kommissionens meddelelse om sikkerhed til søs, og vi er naturligvis også parate til senere at forhandle hvad som helst af det, undersøgelsen af denne redegørelse må medføre på juridisk niveau.
Herefter vil jeg gerne komme med nogle bemærkninger:
For det første har Kommissionen gjort rigtigt i at koncentrere sin undersøgelse om det italienske rederis ansvar, firmaet RINA, for vi bliver nødt til at se, om fællesskabslovgivningen er blevet anvendt. Dér må vi begynde vores arbejde.
For det andet vil det være godt, hvis vi ud over at se på skibsredernes ansvar, også ser på befragternes ansvar i denne slags tilfælde, f.eks. olieselskaberne, som også har et ansvar ved økologiske katastrofer som den, vi har med at gøre, samt selvfølgelig for genoprettelsen af skaderne. Desuden er reaktionen over for den økologiske katastrofe helt berettiget. Men det bør ikke forlede os til at anklage den samlede handelsflåde, som er en vigtig gren inden for økonomien, eftersom den dækker ca. 1/3 af alle transporter, og derfor bør vores reaktioner være begrænsede, alvorlige, men også korrekte.
Jeg er ingenlunde modstander af, at vi på grundlag af dette meget alvorlige tilfælde undersøger en modificering af fællesskabslovgivningen, men som også andre medlemmer har betonet, så skal vi begynde med gennemførelsen, for der findes allerede en lovramme på EU-plan - og det må vi ikke glemme. Denne lovramme er ret avanceret - i hvert fald hvis man sammenligner med, hvad der ellers sker på verdensplan - og følgelig bør medlemsstaterne under Kommissionens tilsyn gå i gang med arbejdet for virkeligt at gennemføre fællesskabslovgivningen.

Piecyk
Hr. formand, efter min mening kan man kun hilse kommissærens saglige og nøgterne konstatering velkommen, for hun har ikke gjort det, som andre har gjort, nemlig forfaldet til kollektivt hykleri. Katastrofen med Erika er ikke nogen overraskelse. Jeg ved ikke, hvor mange skibe, men mange skibe, der praktisk talt er flydende tidsindstillede bomber på europæiske vandveje, sejler hver dag, og sådan en katastrofe kan ske igen hver dag, det skal være, sådan som vi ser det i dag.
Vi har vidst det i Europa-Parlamentet i mere end 10 år - dengang havde vi Kommissionens meddelelse, vi havde betænkningen af vores kollega, hr. Ken Stewart, hvor han nævnte alle de områder, hvor man skal udstede lovbestemmelser. Her handler det om skibene, om teknikken, om udstyret. Det handler om havnene, hvordan de er organiseret, og hvad de foretager sig dér, og det handler selvfølgelig også om de gode mandskaber. Vi ved udmærket godt, hvor modstanden har været i de sidste år i forbindelse med hvert enkelt lovmæssigt tiltag. Modstanden er altid kommet fra medlemslandene, fra Ministerrådet, hvor vi havde en sej kamp om hver eneste detalje for at opnå bare et lille fremskridt.
Når vi på den ene side forventer af en borger med en personbil, at han selv skal være sund, og at der skal være tilstrækkelige personlige forudsætninger til stede, og han på den anden side skal forvente regelmæssig kontrol af sin personbil, skal det også være muligt for skibes vedkommende. Kontrol er nøgleordet i denne sag. Er det måske virkelig et tilfælde, at det altid mere eller mindre er de samme stater, der har disse skibe under deres flag? Hvorfor altså så ikke en sort liste? Hvis der sejler usikre og farlige plimsollere på europæiske vandveje, hvorfor siger man så ikke, hvilket man jo gør andre steder, at disse ikke må besejle europæiske vandveje og ikke må anløbe nogen europæiske havne?
Jeg havde altså gerne set, at Deres katalog over foranstaltninger for sommeren også indeholdt en total inspektion af alle tankskibe, der for øjeblikket sejler på Europas vandveje, og jeg ville også gerne have haft den seneste udvikling med i form af det, som EU' s medlemslande i mellemtiden rent faktisk har underskrevet og gennemført af IMO-bestemmelser og konventioner, for her oplever vi stadig en vis forhaling. Det, der er sket med Erika, er ikke sløseri, men efter min mening en kollektiv, kriminel ansvarsløshed, og vi i Parlamentet får i de kommende måneder chancen for at bevise i én sag, at vi mener det seriøst, nemlig havnenes modtageanlæg, hvor det handler om medlemslandene.
Vi ses og taler om det igen senere, og jeg håber, at vi så alle har samme holdning som i dag!

García Orcoyen Tormo
Hr. formand, fru kommissær, jeg tror faktisk, at den beklagelige hændelse med Erika, som det er blevet sagt her i eftermiddag, bliver det definitive vendepunkt, som markerer et før og et efter denne slags ulykker i Den Europæiske Union, hvor der siden 1967 har været 17 ulykker med store olietankskibe, mere end en hvert år.
De sociale og økonomiske skader, der er blevet talt om her i dag, både med hensyn til tab af arbejdspladser og med hensyn til fiskeri- og turistressourcerne, er så omfattende, at de til fulde gør en beslutsom og overbevisende aktion fra fællesskabsinstitutionernes side berettiget.
Jeg vil også gerne, fru kommissær, takke Dem for Deres afdelings hurtige reaktion på denne ulykke og for de foranstaltninger, som man allerede har truffet, og som er iværksat. Jeg er sikker på, at disse foranstaltninger i løbet af få måneder vil give anledning til et klart og overbevisende retligt instrument - sandsynligvis et direktiv - som en gang for alle får bugt med disse det 21. århundredes sørøvere, som frarøver os alle havets rigdom og skønhed.
Jeg vil gerne komme med en bemærkning på baggrund af en af de foranstaltninger, som skal træffes, og som er blevet nævnt af kommissæren og flere af mine kolleger: Jeg tænker på det dobbelte skrog, som består i et dobbelt lag af stål, som gør, at olietankene er delt i to beholdere.
Fru kommissær, der er mange eksperter, der mener, at det dobbelte skrog ikke er tilstrækkelig sikkert, og som foreslår det såkaldte "økologiske skrog", hvor havvandet i tilfælde af en ulykke trænger ind i olietankene, og takket være trykket føres olien over i andre tanke.
Jeg finder, fru kommissær, at tiden er moden til at satse på de teknisk muligt mest sikre foranstaltninger. I denne forbindelse synes jeg ikke, at det er nok, at vi begrænser os til at kopiere en lovgivning, der er gældende i andre lande. Jeg finder, at vi kan og skal forbedre den eksisterende lovgivning på området.
Enhver costbenefitanalyse, som reelt medregner al skade på personer og miljø ved disse ulykker, vil give os ret.

Savary
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne have, at vi alle glæder os over den procedure, der er blevet fulgt, og som - efter at hver enkelt af vores respektive politiske grupper har mobiliseret sig og givet udtryk for sine følelser - har ført til, at vi til slut har udarbejdet en fælles beslutning. Jeg tror, at det under disse dramatiske omstændigheder ville være misforstået og principielt uanstændigt, at vi talte med mere end en stemme. På den anden side tror jeg, at den kendsgerning, at Parlamentet i dag udsender en enstemmig beslutning, hvor jeg har noteret en overensstemmelse mellem de forskellige talere før mig, er en lejlighed, der skal udnyttes til måske at sætte tvivlen og lysten til at krybe i skjul hos en række regeringer under parlamentarisk pres, og jeg tror endvidere, at det er en meget stærk politisk handling, vi lægger i Kommissionens hænder med henblik på at forberede et maritimt EU-område.
Jeg tror, det er helt klart, og det er den første konklusion, man kan drage af katastrofen med Erika, at man i den offentlige opinion ikke forstår, at der lovgives om chokolade og ikke om den maritime transport. Den offentlige opinion forstår heller ikke, at man taler om et fælles retligt område, et fælles luftområde, et fælles jernbaneområde, et enhedsmarked, men absolut ikke om et maritimt område, men jeg tror i dag, det er et område, som skal åbnes med en fast vilje til at gå videre med en konkret opfølgning.
Kommissæren angav de tre store områder, der skal behandles: en ny udformning af vores lovgivning, hvor vi kan udarbejde standarden. Jeg bemærkede endvidere til min store tilfredshed, at selv "suverænitetskollegerne" og euroskeptikerne opfordrer EU til at lovgive, og jeg tror, at det er det gode plan at gøre det på. Undertiden lovgiver vi om emner, der i store træk kunne være subsidiære. På dette område bør vi give den offentlige opinion et svar. Det er meget vigtigt, og alle bør føle sig berørt, for vi er endelig blevet en halvø på globalt plan.
Det bliver således nødvendigt med en følgelovgivning efter den nye udformning af vores lovgivning. Vi skal også indføre en systematisk kontrol og endelig anvende ansvarlighedsprincippet om, at "forureneren betaler", der naturligvis er et forebyggende princip. Jeg vil slutte om lidt, og jeg vil gerne sige, at jeg personligt har støttet en offentlig høring af Transportudvalget, der kunne gøre det muligt at give en umiddelbar opfølgning på Erika-sagen og give os stof til senere eftertanke. Jeg håber, at alle de politiske grupper vil støtte os i denne anmodning om en offentlig høring.

Peijs
Hr. formand, olietankeren Erika, hvis ejerskab tilsløres af postboksfirmer på Malta og formentlig i Italien og Grækenland, lejet af Total-Fina til transport af olie, er forlist ud for Bretagnes kyst med alle de katastrofale følger, det har. Konsekvenserne for miljøet, det europæiske havmiljøs flora og fauna, er enorme.
Årsagen til katastrofen er olietankerens svækkede struktur. Der er således tvivl blandt mennesker om sikkerheden for de skibe, der transporterer farligt eller forurenende gods. Den Internationale Søfartsorganisation har udsendt internationale bestemmelser for dette. Stater kan udføre havneinspektioner.
I Europa er bestemmelserne strengere, og man skal - er forpligtet til at - kontrollere 25% af de ankommende skibe efter direktivet om port-state control. Ikke ét eneste medlemsland synes dog at nå dette procenttal på grund af mangel på inspektører. Det er tydeligt, at der ikke mangler regler. Jeg mener, at kommissæren i allerhøjeste grad har ret i det. Hvad der er mangel på, er håndhævelsen af de allerede eksisterende regler. Men hvordan gør vi nu det, hvis der virkelig er mangel på inspektører, kære EU-Kommission? Kan Kommissionen forsikre, at direktiv 93/75 vedrørende minimumsstandarder for skibe, der forlader en europæisk havn og transporterer farligt eller forurenende gods, håndhæves korrekt i alle medlemslande? Skal kontrollen af denne håndhævelse ikke skærpes? Ville det ikke være at anbefale på kort sigt, som det er tilfældet i Rotterdam, at kontrollere efter et pointsystem, hvor f.eks. skibets alder medregnes, eller om det er enkeltskroget eller dobbeltskroget, om det sejler under billigt flag? Kort sagt: prioritering af kontrol af ældre skibe, der er under standarden, frem for af skibe, der opfylder alle kvalitetskrav. Erika er bygget på et japansk skibsværft som enkeltskroget. Der sejler i øjeblikket fire søsterskibe rundt. Bygningen blev standset dengang, fordi faren for rustdannelse var ekstra stor for denne skibstype. Nogle af dem sejler også under maltesisk flag. Lad os vente og se, hvornår den næste ulykke sker.
Hvis der kommer nogen sanktioner, som kommissæren sagde, for klassificeringsselskaber. RINA er i øjeblikket i miskredit. Malta går i tiltrædelsesforhandlinger. Jeg mener, at EU kun kan optage Malta, hvis det garanteres, at det maltesiske flag fremover sejler skadefrit.

Formanden
Mine damer og herrer, jeg vil være Dem taknemmelig, hvis De vil være lidt mere disciplinerede, for vi er forsinkede, og denne forsinkelse vil få negative følger for den tid, der er afsat til spørgetid til Kommissionen.

Hulthén
Hr. formand, lige inden jeg gik ned i mødesalen, modtog jeg en meget følelsesladet e-mail fra en svensk kvinde, som havde valgt at tilbringe nytårsaften ved den franske kyst i Bretagne i stedet for at være hjemme og fejre aftenen med sin familie. Ligesom flere hundrede andre frivillige havde hun set ødelæggelsen, vasket fugle og ryddet op efter de ansvarlige, som ikke var til stede ved kysten de aftener og nætter, hvor der virkelig var brug for dem. Som så mange andre undrer også jeg mig over, hvor de ansvarlige er henne. Hvor er rederne og de mennesker, der har bestilt transporten, når disse katastrofer indtræffer? Måske er det på tide at begynde at tænke over at oprette en fælles myndighed for forbrydelser, som kunne beskæftige sig med denne type forbrydelse.
Det er ikke første gang, vi ser olieudslip, uanset om de er forsætlige eller uforsætlige.
(Formanden fratog taleren ordet)

Tannock
Jeg vil gerne takke fru Grossetête og hendes kolleger for at have bragt dette beslutningsforslag til behandling i Parlamentet. Miljøkatastrofen efter Erikas forlis ud for Bretagne og udslippet af 10.000 ton olie har fået omfattende dækning i de britiske medier. Selvom Storbritannien og Frankrig har haft nogle uoverensstemmelser for nylig, kan jeg forsikre Dem for, at man i mit land har stor medfølelse med alle de ramte.
Tv-billeder af skaderne på Deres kyst og dyreliv, navnlig fugle og de allerede skrantende fiskebestande, har kaldt minderne frem om tilsvarende katastrofer i Storbritannien såsom Torrey Canyon i 1967 og har fået mange britiske frivillige til at hjælpe.
Jeg glæder mig over disse fælles bestræbelser på at rette op på skaderne. Dette er helt klart et problem for hele EU's kystlinje, der kræver fantasifulde løsninger. I stedet for at lade udgifterne til disse katastrofer påhvile de samfund, der er hårdest ramt, og forsikringsmarkeder som Lloyds of London, må vi udvikle nye teknologier, så vi kan hente mere end 10% af den spildte olie op af havet. Det økonomiske incitament er begrænset i øjeblikket, når forsikringsmarkedet tager sig af regningen. I sidste ende skal forureneren betale.
Endvidere må vi bygge videre på Rådets direktiv om håndhævelse af internationale standarder for sikkerhed til søs og forureningsforebyggelse ved at sikre, at målet om inspektion af 25% af de skibe, der anløber EU's havne, opfyldes, og at man sikrer en høj standard for disse inspektioner. Selvom jeg ikke er modstander af, at rederne registrerer deres skibe i et land efter eget valg, mener jeg alligevel, at der er behov for en mere stringent anvendelse af de internationale bestemmelser. Frem for at forbyde bekvemmelighedsflag, hvilket ville være et brud på alle suveræne staters ret til at have en handelsflåde, skal de nationale søfartsmyndigheder i henhold til EU-direktivet fra 1995 om havnestatskontrol indføre mere effektive sanktioner over for flagstater, der misligholder deres forpligtelser i henhold til internationale traktater. Jeg håber virkelig, at Kommissionen og Rådet, navnlig under det franske formandskab senere i år, vil se nøje på disse muligheder, og jeg anbefaler helhjertet beslutningsforslaget for Parlamentet.

Langenhagen
Hr. formand, det er næsten helt uhyggeligt at stå her igen, og det gennem de sidste næsten 10 år med regelmæssige mellemrum og på grund af en ulykke forårsaget af menneskehånd og manglende menneskeforstand og ikke af force majeure. Udenfor står de berørte og venter. De vil have nogle svar. De vil ikke have flere tilsagn, som vi jo så ikke overholder, de vil ikke have bestræbelser, som vi jo så ikke fører ud i livet. Befolkningen spørger med rette: Hører vores regioner nu til de endegyldigt fortabte? Hvem giver os en ny arbejdsplads?
Hvornår begriber de personer, der har forårsaget dette, at beskyttelsen af ressourcerne ikke er en fritidsaktivitet, ikke er et spørgsmål om et enkeltstående system eller en ny arbejdsplads, men derimod en fælles europæisk udfordring? Fru Palacio, derfor glæder Deres handlingsplan mig så meget. Lige så vigtigt er mottoet om, at det er bedre at forebygge end at helbrede. Men også det skal gennemføres professionelt. Indsatsen fra det tyske multifunktionelle skib Neuwerk - det ligger direkte ud for min hoveddør i Cuxhaven - betød hurtig europæisk nabohjælp. En stor tak skal lyde for den vanskelige indsats, som alle mandskaber ydede. Der blev høstet værdifulde erfaringer, men man måtte også erkende, at vi selv med den mest moderne teknik alene ikke kan blive herrer over sådanne miljøkatastrofer. Vi kræver altså med rette bedre kontrol, sanktioner og en forebyggende indsats.
Gennem snart 10 år har jeg her i Parlamentet kæmpet for en europæisk miljøkystovervågning. Emnet er mere aktuelt end nogensinde. Jeg vil heller ikke fremover holde min støtte tilbage, men derimod sammen med andre arbejde for at gennemføre forbedringer og fornuftige koncepter som led i et europæisk eller internationalt samarbejde.

de Palacio
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne takke meget oprigtigt ikke blot for initiativerne fra de forskellige grupper, fra fru Grossetête og fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, men også for initiativerne fra hr. Wurtz og fra Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, som har foreslået denne forhandling, der har gjort det muligt at få en positiv og vigtig diskussion.
Det er min hensigt inden udgangen af marts at forelægge en meddelelse, og måske kan jeg allerede deri fremsætte lovgivningstekster, det vil sige ændringer af konkrete direktiver, så man kan begynde at diskutere dem i Rådet og i Parlamentet.
Jeg vil gerne sige til Dem, at det faktisk ikke kun drejer sig om et miljøproblem, det er et meget vigtigt miljøproblem, men det er også et meget vigtigt socialt problem. Der er mænd og kvinder, der er afhængige af skaldyrfiskeriet, af fiskeriet, af servicesektoren eller af turismen i disse kystområder, det er miljømæssigt skrøbelige områder, men de er også skrøbelige med hensyn til den sociale udvikling og territoriale ligevægt. Og derfor skal vi være særligt omhyggelige for i videst muligt omfang at undgå, at denne situation kan ske igen.
Fru Roth-Behrendt sagde, at man aldrig havde gjort noget. Jeg synes faktisk, at man tidligere har gjort noget i Kommissionen, men der skal gøres endnu mere. Og beviset er, at amerikanerne efter Exxon Valdez på et år fremsatte en lovgivning, som var fantastisk streng og fantastisk hård, der, som jeg allerede har været inde på, truer med at omdirigere skibe, som ikke bliver tilladt i de amerikanske havne, hertil. I Europa er vi, efter Amoko Cadiz eller Urquiola ved de spanske kyster i 1976 eller efter Torrey Canyon i samme år eller efter de mange andre tilfælde, der har været, for alvor begyndt at lovgive siden 1994 og 1995, og ikke mindst i de sidste år.
I de seneste år har man ydermere fokuseret meget på sikkerheden ved færgetransport. Sådan forholder det sig. Efter min mening skal man nu gøre en meget stor og presserende indsats for at klare de nye problemer, som også udspringer af den amerikanske lovgivning, og fokusere på sikkerheden ved søtransport af farligt gods.
Jeg har, mine damer og herrer, omtalt en række spørgsmål, som vi vil gå mere i detaljer med, ved at jeg, hvis De ønsker det, møder for et særligt udvalg om dette spørgsmål, eller hvis De ikke ønsker det, når jeg forelægger Dem de konkrete initiativer i de kommende måneder.
Jeg gentager, at det er min intention, at vi begynder at diskutere ved udgangen af marts, og det falder ydermere sammen med et møde i Ministerrådet, og at vi naturligvis inden afslutningen af det portugisiske formandskabs halvårsperiode har nogle tekster, vi kan diskutere.
Bekvemmelighedsflagene er et problem, men det er ikke det eneste. Rumænien er ikke et bekvemmelighedsflag, og alligevel har landet et meget højt antal forhold, der påtales ved inspektionerne. Flere end bekvemmelighedsflagene.
Malta og Cypern har anmodet om optagelse i Fællesskabet. Vi skal stille store krav i denne forbindelse, og forhandlingerne finder sted på dette grundlag. Det vil tvinge os til at tage Den Europæiske Unions registre op til fornyet overvejelse og til at drøfte det famøse problem, som helt sikkert vil dukke op igen, med at få det ønskede EF-register. Jeg tror, det bliver vanskeligt, men under alle omstændigheder bør der gennemføres en revision af, hvordan registrene er i landene i Den Europæiske Union.
Med hensyn til kontrollerne, som i høj grad er et nøglespørgsmål, er det første, der skal gøres, at se på, hvordan den lovgivning, som vi allerede har, har fungeret, sådan som hr. Hatzidakis har sagt det. Vi har allerede en lovgivning. I henhold til de oplysninger, som jeg får fra Kommissionens tjenestegrene, finder denne lovgivning ikke tilstrækkelig anvendelse i mange medlemsstater på grund af mangel på personale, midler og inspektører. Problemet ligger ikke i, at man kun kontrollerer 25%, men i hvordan man udvælger, hvordan man finder de skibe, som udgør den største risiko, afhængig af skibenes alder eller den risiko, som flagene hidtil har udgjort. Beklageligvis dækker de 25% ofte over flag, som vi ved opfylder alle kravene, inspektionerne er hurtigere, og arbejdet er nemmere gjort.
Snarere end at ændre bør man derfor træffe foranstaltninger for at kontrollere det, der allerede gøres, ud over nogle yderligere krav med hensyn til eftersyn, ikke mindst i forhold til de forskellige skibes alder. Og her har vi SOLAS (Sikkerhed for menneskeliv på søen) og MARPOL (International Konvention om forebyggelse af forurening fra skibe), to IMO-aftaler, som til sin tid bør gøres bindende i alle Unionens medlemsstater, ligesom det skal kontrolleres, hvordan de anvendes.
Med hensyn til spørgsmålet om EU-inspektører finder jeg, at subsidiaritetsprincippet gør det berettiget at tillade, at det er medlemsstaterne, der foretager disse inspektioner, hvilket ikke vil sige, at Kommissionen ikke skal kontrollere, at medlemsstaterne gennemfører deres opgave ordentligt.
Endelig vil jeg gerne gentage spørgsmålet om erstatningsansvaret. Ikke kun om maksimumsbeløbene, som efter min mening bør ligne de amerikanske. Vi fastsatte 180 millioner dollar, i USA taler de om 1 milliard dollar som øverste loft til dækning af skadeserstatninger. Jeg finder, at man skal øge det nuværende beløb, så vi nærmer os nogle niveauer, der er på linje med USA's, men også at man skal revurdere skibenes forsikringsbeløb og hermed redernes erstatningsansvar og udvide dette ansvar til dem, der kontraherer skibene, til ejerne af lasten. Så længe man ikke kræver erstatningsansvar af ejerne af lasten, mine damer og herrer, så vil man efter min mening ikke få løst disse problemer.
Jeg slutter, nu vil jeg ikke udbrede mig mere. Det får vi lejlighed til at gøre på et andet tidspunkt. Men som det er blevet sagt af en af talerne - og jeg takker Dem alle for Deres meget positive og helt relevante indlæg - kan vi naturligvis ikke tillade, at vi i løbet af et, to eller tre år atter vil sige, at vi ikke har gjort det, vi burde have gjort.
Jeg kan for min del sige, efter at det har været drøftet i kommissærkollegiet, at Kommissionen er indstillet på at bringe de lovgivningsmæssige foranstaltninger, de ændringer og de direktiver, der er nødvendige for at udstyre os med de højest mulige sikkerhedsniveauer op i Parlamentet og i Rådet. Der er behov for både Parlamentets politiske velvilje - og jeg kan mærke, at jeg kan regne med den - og Ministerrådets.

Formanden
Mange tak, fru kommissær. Vi har noteret os, at De vil stå til vores rådighed.
Jeg har modtaget 8 beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2, til afslutning af denne redegørelse fra Kommissionen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Uvejr i Europa
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelsen fra Kommissionen om uvejret i Europa.
Jeg giver ordet til hr. Barnier på vegne af Kommissionen.

Barnier
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, De har netop talt om de menneskelige, økologiske og sociale konsekvenser af olieforureningen, der endnu en gang har ramt de franske kyster. Vi taler nu - og det glæder mig meget - om konsekvenserne af en historisk storm, en veritabel orkan, der har ramt, også dér, og i samme periode Frankrig, men derudover Tyskland og Østrig.
Mine damer og herrer, når vi taler om konsekvenserne af sådanne ulykker og et sådant uvejr, drejer det sig ikke bare om økologiske og kulturhistoriske skader. Man taler også, og det vil jeg også gøre, når det gælder konsekvenserne af stormen og olieforureningen, om mænd og kvinder, som fru Loyola de Palacio sagde for et øjeblik siden, og om familier, der, og det kan jeg bevidne, reelt er dybt traumatiserede, sårede, døde, modløse og de svageste af dem desperate.
Jeg er glad for, at der her i dag gives udtryk for en EU-solidaritet, og at denne solidaritet omsættes til ord i form af en moralsk støtte, men den er først og fremmest human. Det er denne solidaritet, jeg vil give udtryk for på hele kollegiets vegne og især i kollegiet på vegne af mine kolleger, der hverken glemmer deres rødder eller deres statsborgerskab, det gælder Franz Fischler for Østrig, Michela Schreyer og Günther Verheugen for Tyskland samt Pascal Lamy og jeg selv for Frankrig. Dette udtryk vil gå hånd i hånd med den solidaritet, de nationale myndigheder i disse lande allerede har markeret gennem den formidable udbredelse af generøsitet og den frivillige indsats, der er blevet ydet. Og når vi nu taler om EU, vil jeg også tage hatten af for spontaniteten og for alle de frivillige fra de offentlige serviceorganer for el, telefon, brand- og vejvæsen, der kom fra hele Europa, for at hjælpe spontant her med at genetablere trafikken, andre med elektriciteten og telefonen. Mine damer og herrer, det er ikke længere siden end i går eller forgårs, at nogle familier fik telefonen og elektriciteten tilbage i visse franske regioner.
På opfordring fra formanden, Romano Prodi, har Kommissionen haft den første meningsudveksling, en diskussion under sit første møde i år, om hele dette spørgsmål, og jeg vil nu, som formanden har bedt os om, fortælle Dem om det arbejdsresultat, vi er nået frem til i søgningen efter alle de svar, Unionen kan give inden for reglerne og budgettet - efter at have udtrykt sin menneskelige og moralske solidaritet - om en genopbygningsplan for det, der er blevet ramt inden for rammerne af den økonomiske, sociale og kulturelle arv.
Mine damer og herrer, Kommissionen vil således mobilisere alle de instrumenter, den råder over, for at hjælpe de berørte medlemsstater med denne genopbygning og yde den hjælp, den kan, til ramte personer og virksomheder for at ledsage og supplere den støtte og hjælp, der allerede er blevet besluttet af de nationale og regionale myndigheder. De ved, at Kommissionen råder over adskillige instrumenter og redskaber, der kan yde en hjælp i denne genopretnings- og genopbygningsindsats, og vi regner med at anvende alle disse instrumenter med den samme vilje, som Loyala de Palacio gav udtryk for, da hun talte om, hvilke konsekvenser man kan drage af Erika-katastrofen.
Hvad angår strukturpolitikken, vil jeg personligt undersøge, hvordan de beslutninger, der er ved at blive taget for den nye generation af strategier for den økonomiske udvikling, og som vil gælde for de kommende syv år, kan blive anvendt, og hvordan budgetrammerne, der allerede er lagt, især for regionerne, der befinder sig i en landlig, industriel eller bymæssig omstilling, og for fiskeriregionerne, det vil sige alle de regioner, der er dækket af mål 2, kan tjene denne genopbygning. Områderne under mål 2 er blevet fastlagt af Kommissionen efter rådføring med de forskellige regeringer. For Tyskland blev Kommissionens beslutning taget i december, og det er først i dag, at Kommissionen har fastlagt kortet for mål 2, ikke kun for Luxembourg og Sverige, men også for Frankrig og Østrig.
Hvad angår Frankrig, hvor skaderne objektivt set er de mest alvorlige, er de samlede disponible kreditter for det nye mål 2 på 5,4 milliarder euro for perioden 2000-2006. En første analyse foretaget af Kommissionens tjenestegrene viser, at på grundlag af en økonomisk tildeling fastlagt i forhold til den støtteberettigede befolkning kan 70% af de befolkningsgrupper, der er berørt af stormen, modtage støtte under mål 2. De 69 katastroferamte franske departementer kan således modtage ca. 4,1 milliarder euro fordelt over de kommende syv år. For Tyskland og Østrig er de tilsvarende samlede beløb henholdsvis 3 milliarder euro og 600 millioner euro.
Jeg skal endvidere minde om, ærede parlamentsmedlemmer, at de katastroferamte områder, der ikke optræder på dette nye kort - og dem er der desværre nogle af - og som ikke falder ind under mål 2, men som var støtteberettigede under det tidligere mål 2 og mål 5b, også kan få adgang til de bevillinger, der er disponible for den nye programperiode i form af støtte i overgangsperioden. Jeg ønsker således at angive på den mest klare måde, at strukturbevillingerne i store træk kan bidrage til den økonomiske genopretning af de katastroferamte områder. Det drejer sig helt klart ikke om nødhjælp - De ved jo i øvrigt ganske udmærket, at de beskedne disponible bevillinger på EU's budget til nødhjælp blev fjernet for to år siden - det drejer sig om at komme tilbage til det tidligere niveau, en bæredygtig genopretning inden for rammerne af de programmer, der er under udarbejdelse, og det er efter min mening det vigtigste.
Programlægningen af aktiviteter og valget af prioriteter er, som De ved, decentraliseret til hver enkelt stat, og den enkelte regering skal altså under de vilkår, jeg netop lige har beskrevet, fastlægge sine prioriteter og foretage sine valg. Sandsynligvis nye prioriteter for at tage højde for konsekvenserne af denne storm eller olieforureningen. Det er op til regeringerne i de berørte lande at fordele den økonomiske EU-støtte mellem de forskellige regioner, der er støtteberettigede under strukturfondene, og dermed foreslå Kommissionen planer for aktiviteter, der kan udføres i områderne.
Men som eksempel og for at være mere konkret vil jeg nævne, at alle disse programmer i de katastroferamte regioner kan finansiere genopbygningen af den historiske og kulturelle arv, de økonomiske aktivitetsområder, industri- og håndværkszonerne, det nødvendige vejarbejde med primærmaterialer og industriprodukter, infrastrukturer i havne, handels- og lystbådehavne, infrastrukturer i lufthavne, der har interesse for forretningsrejser eller turisme, produktive industriinvesteringer, støtte til virksomheder, historisk og kulturel arv af turistmæssig interesse i samt uddannelse af personale kvalificeret inden for Den Europæiske Socialfond.
Kommissionen er altså totalt disponibel for enhver medlemsstat med hensyn til at justere denne programlægning eller fordele den på en bedre eller mere effektiv måde, og jeg vil gerne understrege, at dette også gælder for dem, der har lidt under virkningerne af andre storme i begyndelsen af december måned i Danmark, Det Forenede Kongerige og i Sverige. Jeg ved, at Parlamentet i den forbindelse den 16. december vedtog en tidligere beslutning.
Lad mig sige, at dette også gælder for Grækenland, for jeg har været der to gange, i forbindelse med konsekvenserne af jordskælvet i begyndelsen af september og mål 1 under Samhørighedsfonden.
Mine damer og herrer, min kollega Franz Fischler følger den samme metode for udvikling af landdistrikterne. Efter reformen af den fælles landbrugspolitik, som De godkendte i Parlamentet sidste år, kan foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne for første gang samfinansieres i samtlige Unionens landdistrikter gennem Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget. Frankrig vil således modtage 760 millioner euro om året, Tyskland 700 millioner euro og Østrig 423 millioner euro. Denne støtte er disponibel for de katastroferamte regioner, uden at der gælder nogen områdebinding, som jeg er nødt til at anvende for mål 2. Blandt de foranstaltninger, der er støtteberettigede under EUGFL's garantisektion, vil jeg nævne genopretning af potentiale for beskadiget land- og skovbrugsproduktion, genskabelse af skove, infrastrukturer for vejvæsenet i landdistrikter, infrastrukturer til forebyggelse og beskyttelse såsom diger og alarmsystemer. I den forbindelse er det formentlig mest specifikke område træindustrien, der er blevet særlig ramt af disse storme, og som vi vil være meget opmærksomme på, såvel ud fra et økonomisk som et miljømæssigt synspunkt. Jeg skal her sige, at der kan tildeles EU-støtte via EUGFL til oplagring af træ.
I øvrigt hvad angår fiskeriet, er det ligeledes muligt at mobilisere strukturinstrumenter til samfinansiering. Frankrig har på denne måde adgang til 225 millioner i perioden 2000-2006. EU-støtten kan således bidrage til at yde en godtgørelse til fiskere og bådejere under et midlertidigt stop i deres aktiviteter i tilfælde af uforudsigelige begivenheder af en maksimal varighed på to måneder om året. Støtte fra det finansielle instrument til udvikling af fiskeriet, FIUF, er også mulig og anvendelig til klassiske investeringsprojekter. Jeg tænker på udstyr til akvakultur, kollektivt udstyr, omlægning, forvaltning af akvakulturområder, udstyr til fiskerihavne og modernisering af skibe, og jeg beskæftiger mig fra nu af med disse spørgsmål sammen med Franz Fischler. Endelig understreger Kommissionen, at statsstøtte til at udbedre skader forvoldt af naturulykker eller af andre ekstraordinære begivenheder kan - naturligvis efter rådføring med min kollega Mario Montis tjenestegrene - blive betragtet som forenelige med det fælles marked, og den vil dermed under disse vilkår blive tiltrådt af Kommissionen.
Det er således allerede fra nu af muligt at indlede forskellige aktiviteter, f.eks. på energiområdet under programmet for transeuropæiske energinetværk. Jeg ved godt, at der er mange tekniske problemer, når vi taler om transport af energi, især for transport af energi under meget høj spænding. Men når jeg tænker tilbage på min periode som Frankrigs miljøminister for ganske kort tid siden, hvor jeg kæmpede for nedgravning af kabler, vil jeg minde om, som en af Dem sagde for lidt siden, at det på dette område som på andre er langt billigere at forebygge end at helbrede. Jeg vil altså ønske, at medlemsstaterne, når det er teknisk muligt, fremmer nedgravning af telegraf-, telefon- og elkabler, og at man ansporer dem til det.
Det var, mine damer og herrer, præsentationen af de EU-instrumenter, hvor der er en lang række muligheder for meget konkrete indgreb. EU gør ikke og kan ikke gøre alt. Men den kan gøre meget på betingelse af, at man forstår at mobilisere disse instrumenter, at De lærer dem at kende, og at medlemsstaterne oven på disse storme kan definere deres prioriteter og foretage deres valg. Det er derfor meget vigtigt, at De i Parlamentet, ligesom Kommissionen, formidler disse oplysninger og denne konkrete meddelelse om solidaritet videre til alle berørte parter og til alle berørte og ramte personer. Jeg selv, mine damer og herrer, vil bestræbe mig på at gøre det fra og med denne uge, og jeg rejser i overmorgen til to franske departementer, der er særlig hårdt ramt af stormen: la Charente-Maritime, der er ramt af såvel orkanen som olieforureningen, og la Creuse. Jeg vil endvidere fremlægge beslutningen fra i dag angående mål 2. I morgen vil min kollega, Michaele Schreyer, aflægge besøg i en af de hårdest katastroferamte tyske regioner, Schwarzwald, i delstaten Baden-Würtemberg.
Idet jeg takker Dem for Deres forståelse, vil jeg, hr. formand, slutte dette indlæg med at nævne et emne, der ligger mig meget på sinde, og som er en af de erfaringer, vi kan drage af disse katastrofer, der ikke alle er naturlige, men ofte. Vi er overbeviste om, at sådanne katastrofer styrker behovet i Unionen for en bedre koordination af de midler, der findes i hver enkelt stat til reparationer, nødhjælp og civilbeskyttelse. Kommissionen råder allerede over en koordinationsgruppe for civilbeskyttelse under min kollega Margot Wallströms ansvarsområde. Denne gruppe fungerede i øvrigt godt, da det gjaldt om at tage kampen op imod olieforureningen, at finde både, beskyttelse for strandene og maskiner til, i det omfang det var muligt, at rense olieforurenede fugle. Midlerne fra 11 EU-lande blev mobiliseret her, hvilket man undertiden overser, og hvilket begrunder, at jeg ønskede at lette på hatten for denne spontane solidaritet fra alle EU's lande.
Jeg mener i øvrigt, det er nødvendigt at gå endnu længere. Formanden, Prodi, Margot Wallström og jeg selv er overbeviste om, at det er nødvendigt under en mere systematisk form at udvikle en EU-aktionskapacitet, der støtter sig til de eksisterende nationale ordninger og specialgrupper - brandmænd, vaccinations- og civilbeskyttelseshold, førerhunde ved sneskred, og jeg kunne blive ved - hvor medlemmerne samtidig med, at de bliver i deres hjemlande, følger fælles uddannelser og optræning, og de kunne, hvis behovet skulle opstå, mobiliseres såvel på EU's territorium - som vi har set det ved denne storm og ved jordskælvet i Grækenland - som uden for Unionen, som det skete i Tyrkiet og i Syd- og Centralamerika efter tragiske begivenheder, som vi kender. Det er i realiteten et spørgsmål om muligheden for at skabe en veritabel civil EU-beskyttelsesstyrke, der rejser sig.
Vi er meget langt herfra i dag, også selvom Det Europæiske Råd i Helsinki tog et skridt i denne retning, og Margot Wallströms tjenestegrene arbejder på at udvide rollen for "interventions- og forskningsstyrken". Det er klart, at Kommissionen for øjeblikket hverken har mandskabet eller de økonomiske midler til at kunne påtage sig at lede en sådan opgave, men vi mener, at det med Margot Wallström og under formanden Romano Prodis autoritet er en af de erfaringer, vi nu kan drage af denne række af katastrofer, naturlige eller ikke, og af de dramatiske konsekvenser. Det vil, både hvad angår effektivitet og politisk gennemsigtighed, være symbolet på det koncept, vi har for Den Europæiske Union. Jeg agter personligt at fremme denne idé i kollegiet som en af de erfaringer, vi kan drage af disse katastrofer.

Martin, Hugues
Hr. formand, de sidste dage af 1999 blev fejet væk af en utroligt voldsom storm, der først og fremmest ramte Frankrig, men også Tyskland, Spanien, Storbritannien og Schweiz. Der er ulykkeligvis tale om mere end 100 døde, heraf 88 i Frankrig. De menneskelige skader er enorme, og ligeledes de materielle, offentlige forsyningstjenester og private ejendomme er blevet ødelagt eller alvorligt beskadiget. Millioner af husstande er uden elektricitet, telefon og drikkevand. De økonomiske aktiviteter er standset. Alene for Frankrig vurderer forsikringsselskaberne, at skaderne beløber sig til mellem 35 og 40 milliarder francs eller 5-6 milliarder euro.
Denne naturkatastrofe uden fortilfælde har mobiliseret samtlige disponible styrker og fremkaldt solidaritet, såvel inden for som uden for Fællesskabet. Derfor vil jeg gerne sige tak til alle, der har ydet en stor indsats i redningsarbejdet, til lokalsamfundene og de offentlige virksomheder, overbebyrdede på grund af opgavens omfang. En dybtfølt tak, der kommer fra hjertet, for denne værdifulde hjælp.
Nu, hvor vi er kommet os over chokket og har fået genetableret de vitale funktioner i vores lokalsamfund, spørger jeg mig selv, og jeg opfordrer Kommissionen og Rådet til at gøre det samme, om muligheden for på Fællesskabets budget at genoprette en post, der er forbeholdt nødhjælp, for at kunne imødegå sådanne hændelser. Risici forbundet med klimatologiske ulykker bør ikke undervurderes, og over for konsekvenserne af sådanne katastrofer og den hurtige indgriben, de kræver, tror jeg, det ville være godt, hvis Fællesskabet på ny ville bevilge sådanne midler. Denne nødhjælp, der eksisterede tidligere, bør kunne overskride de stramme regler, der gælder for strukturfondene.
Jeg er ligeledes enig i forslaget fra kommissær Barnier om gradvist at indsætte en civil EU-sikkerhedsstyrke, som han fremsatte allerede for nogle måneder siden, og som vi talte om, hr. kommissær, dengang jordskælvene var aktuelle. Til det spørgsmål, jeg stillede, om det hensigtsmæssige i at genetablere en EU-nødhjælp, er det klart, at svaret naturligvis må være et ja.
Jeg vil dernæst tage fat på de enorme problemer i en sektor, der er specielt hårdt ramt af denne storm. Det drejer sig om skovbrugssektoren, hvis aktiviteter er ekstremt hårdt skadet af de ødelæggelser, stormen har forårsaget på skovene. Man må her være klar over, at skovene ikke blot er en landskabs- og miljøfaktor. De udgør også en i visse regioner betydelig socioøkonomisk sektor, som man ikke skal se bort fra.
I Frankrig er mere end 120 millioner kubikmeter træer slået ned af stormen. Dette udgør omkring tre års fuld høst for producenterne. Konsekvenserne er øjeblikkelige. Nogle skovbrugere har mistet alt. Hele jordparceller er blevet ødelagt, hvilket om nogle uger vil give et problem med sikkerheden og kampen mod brandfaren. Kurserne er allerede faldet på grund af den enorme mængde træ, der er til rådighed, og på grund af en mætning af markedet. Infrastrukturerne vil lide under en usædvanlig strøm af lastvogne, trælosningsmaskiner og transport.
Under disse omstændigheder er det absolut nødvendigt at genetablere adgangen til parcellerne, sætte jordområderne i en god stand igen og iværksætte tekniske løsninger, der gør det muligt at administrere oplagringspladser samt at støtte træets kursværdi. På længere sigt må man med alle midler lette en genplantning af skovene. Dette, hr. formand, var en række af de foranstaltninger, det vil være godt at tage, og jeg glæder mig over de anvisninger, kommissæren gav, samtidig med, at jeg ved, at ikke alt er støtteberettiget under mål 2. Médoc, hr. kommissær, er således ikke støtteberettiget, og jeg håber, at EUGFL i det foreliggende tilfælde kan indgå i stedet for mål 2.

Patrie
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, de ganske usædvanligt voldsomme storme, der har ramt forskellige europæiske regioner, bør ikke betragtes af Parlamentet som et enkeltstående fænomen, ganske vist dramatisk, men det forbliver exceptionelt.
Disse storme og de deraf følgende konsekvenser udgør derimod en meget vigtig politisk begivenhed. Hvorfor det? Hvorfor er dette ikke et helt enestående tilfælde? Først og fremmest fordi man i dag ved, at forekomsten af sådanne klimatiske fænomener aldrig er fuldstændigt uforudsigelige. Man ved i dag, at sådanne fænomener ofte er knyttet til klimatiske ændringer og fænomener, der har at gøre med drivhuseffekten, og det er grunden til, at vores medborgere nu forventer, at EU udvikler en overordnet strategi af undersøgelser og forudsigelser.
Men det, der herudover står på spil, og det, der gør, at jeg siger, det for os er et politisk fænomen af helt usædvanlig rækkevidde, er EU's mulighed for nu at være det, den foregiver at være: et EU, der er tæt på borgerne. Det betyder selvfølgelig, at vi i dag skal sende et kraftigt solidaritetssignal til alle dem, der er berørt af stormen, til de familier, der har mistet en af deres nære - jeg minder om, at vi beklager de mindst 90 personer, der er døde under denne storm - til håndværkere, der har mistet deres arbejdsredskaber, til landbrugere, der på få sekunder har set års arbejde forsvinde og til alle dem, der har fejret overgangen til det 21. århundrede i kulde og i stearinlysets skær.
Jeg glæder mig i den forbindelse over det arbejde, der er blevet udført i de seneste dage på dette område mellem de forskellige politiske grupper for at nå frem til en fælles løsning, som jeg håber vil blive vedtaget i morgen. Men denne solidaritet bør helt klart ud over ordene konkret blive omsat i en betydelig økonomisk mobilisering, der vil gøre det muligt at genrejse de katastroferamte økonomiske strukturer og de ødelagte kommunikationsnetværk samt ganske simpelt give befolkningen muligheden for at kunne leve livet igen under anstændige vilkår.
Jeg har allerede forstået, at en del af de katastroferamte områder er støtteberettigede under EU's strukturfonde, og at der vil blive ydet en maksimal indsats for at mobilisere disse midler så hurtigt som muligt. Men tillad mig at sige, at dette ikke er tilstrækkeligt. Det er det ikke, fordi en genanvendelse af disse bevillinger med en konstant budgetramme udelukkende med henblik på reparation af skaderne vil straffe investerings- og udviklingsprojekter, som har været planlagt gennem lang tid. Og denne løsning forekommer mig især uacceptabel i forhold til vores politiske ansvarlighed i EU set med den offentlige opinions øjne.
Vores medborgere forstår ikke, hvorfor EU helt exceptionelt i nødstilfælde er i stand til at frigøre betydelige støttemidler til at hjælpe tredjelande, der er ofre for naturkatastrofer, selvom denne hjælp er fuldt ud legitim. Hvis vi derfor vil sørge for, at vores medborgere ikke opfatter EU som en maskine, der producerer komplekse og pedantiske regler, må vi ændre dette. Vi bør udtænke en ny budgetbestemmelse, der gør det muligt med tiden som nødhjælp at mobilisere tilstrækkelige midler, og set i lyset af den store administrative og menneskelige mobilisering, som vi har oplevet med teknikere, der kom fra hele Europa, bør vi reelt fremme oprettelsen af et civilt eurosikkerhedskorps. Det er i dårlige tider, man bliver klar over, hvem der står en nær, og at man værdsætter deres solidaritet, og jeg tror, at dette er prisen for at kunne gennemføre et EU for borgerne.

Isler Béguin
Hr. kommissær, jeg vil gerne takke Dem for Deres udtalelser, især de helt konkrete forslag angående de katastroferamte, der har enorme forventninger til, hvordan vi fra Den Europæiske Union kan hjælpe dem. Jeg har personligt i de første dage efter denne frygtelige storm sendt Dem et brev for at bede Dem om at støtte de franske myndigheder i en nyjustering af randområderne inden for mål 2, sådan at alle de områder, der er ødelagt af stormen, såvel i Frankrig som andre steder, kan modtage støtte fra mål 2. Jeg tror, at dette er sket, fordi De ikke har nævnt dette punkt. Vi ved alle, at alt, hvad der ikke ligger inden for mål 2's anvendelsesområde, vil få alle mulige vanskeligheder med at opnå støtte. Det er derfor bedre straks at løse dette problem.
De ved ligeledes, at det ikke kun er et problem på kort, men også på mellemlangt og langt sigt. Det vil jeg gerne forklare nærmere. Jeg befandt mig i Lorraine under denne frygtelige storm, der ødelagde ca. 20% af løvskovene. For visse kommuner, hvor disse skove er 20% ødelagte, udgør dette et enormt tab. Vi ved f.eks., at det tager 150-200 år, før et træ er modent. Det tab, disse kommuner kommer til at lide, vil således ikke strække sig over et, to eller fem år, men over mange flere. De berørte kommuner vurderer, at tabet vil kunne mærkes gennem 40 år. Jeg mener derfor, at det virkelig vil være meget vanskeligt at opveje tabene set som indtægter til disse landkommuner gennem tilskud. Jeg tror, dette er et aspekt, vi må skrive os bag øret, for ikke at glemme det på vores forskellige politiske områder.
Det er rigtigt, at problemet i træsektoren er uhyre komplekst. De talte jo om at frigøre midler til oplagring af træ for at undgå en forringelse af værdien. På den anden side vil de kommuner, der ikke har været berørt af stormen, ligeledes blive ramt, idet det nationale kontor for skovbrug har besluttet at annullere al skovhugst gennem fire år. De kommuner, der ikke har lidt tab, vil således alligevel få formindsket deres indtægter. Alt dette for at fortælle Dem, at problemet er utroligt komplekst, og jeg vil gerne endnu en gang takke Kommissionen for i så høj grad som muligt at have fremskyndet analysen af denne situation.
Jeg vil også gerne gøre Dem opmærksom på, at der - naturligvis - er tale om en økonomisk katastrofe, men at de virkelige økologiske katastrofer først kommer senere. De sagde selv, hr. kommissær, at disse katastrofer, disse storme ikke altid er naturlige, og vi anser dem for at være de første tegn på klimatiske ændringer. Vi må altså revurdere vores politik for at integrere disse oplysninger.

Ainardi
Hr. formand, hr. kommissær, Frankrig er endnu i chok efter denne frygtelige katastrofe, der har krævet i snesevis af menneskeliv. Ingen sektor er blevet sparet: infrastrukturer for veje, lufttrafik, jernbaner, havne, el- og telefonnet, boliger, skoler og historiske monumenter, og vi skal selvfølgelig ikke glemme land- og skovbruget, der i mange regioner er blevet ødelagt.
Selvom befolkningen har været traumatiseret dér, hvor skaderne har været størst, er der ingen der har overgivet sig til skæbnen. Lige fra de første dage og endnu i dag har der udviklet sig en formidabel solidarisk og gavmild kraft. De folkevalgte, kommunalt ansatte, borgere fra Frankrig og fra hele Europa har mobiliseret sig for at yde deres hjælp. Jeg vil gerne rette en særlig tak til de ansatte ved de offentlige forsyningstjenester, der uden nogen betaling har ofret sig udelukkende for at hjælpe de katastroferamte og genoprette normale livsvilkår, hvad angår elektricitet, transport, telefon og forsyninger. I denne krævende situation har de offentlige tjenester bevist deres effektivitet, og de vil blive husket af alle som et uundværligt element i vores sociale liv. Jeg tror, at dette giver stof til eftertanke, især med henblik på at standse den opblødning af regler og privatisering, der foregår for øjeblikket. Det er naturligvis også nødvendigt at fortsætte med at forbinde sårene, at forberede genopbygningen og genopretningen samtidig med, at vi drager alle relevante konsekvenser af denne exceptionelle katastrofe.
Jeg hørte udmærket kommissær Barnier, og jeg sætter reelt pris på forslagene, men personligt vil jeg ikke modsætte mig nødhjælp. Tværtimod forekommer det mig, at situationen med den erfaring, vi nu har, gør det forslag relevant, som min gruppe har fremsat om at genoprette en budgetpost, der specielt omhandler naturkatastrofer i Unionen. Det vil helt sikkert også være passende at forøge strukturfondene til fordel for genopretning af katastroferamte regioner, især de bevillinger, der er afsat til udvikling af landdistrikterne, til foranstaltninger for landbrugets fødevarer og til skovbruget. Jeg har taget forslagene angående mål 2 til efterretning. Endelig har man med styrke fremført den antagelse, at denne type katastrofer hænger sammen med klimaændringer, der skyldes konsekvenser af menneskelige aktiviteters indvirkning på miljøet. Skulle denne teori blive bekræftet, vil det også være passende, at Unionen yder en langt større indsats for, at dens forpligtelser indgået på kyotokonferencen bliver overholdt, og at den prioriterer en bevarelse af planeten frem for rentabilitetens tøjlesløse kurs.

Souchet
Hr. formand, alle, der er ankommet i bil, tog eller fly, har kunnet konstatere omfanget af de skader, der navnlig er sket i Frankrig som følge af de utroligt voldsomme orkaner, som ramte Europa i slutningen af sidste måned.
Hvad kan medlemmerne af Europa-Parlamentet stille op over for en katastrofe af et sådant omfang? Først og fremmest vil jeg rose mine borgmesterkolleger - de lokale folkevalgte - der i hverdagen har måttet berolige befolkningen, organisere solidariteten og samarbejde med de offentlige tjenester. De har gjort sig fortjent til deres medborgeres tillid. Dernæst vil jeg takke redningstjenesterne og militæret i medlemsstaterne, som med et eksemplarisk internationalt samarbejde kom deres franske kolleger til hjælp.
Desuden undrer jeg mig over den paradoksale situation, som vi befinder os i, hvad angår nødhjælp. Hvis denne katastrofe havde fundet sted i Guatemala eller Tyrkiet, ville vi straks kunne anvende fællesskabsbudgettet og komme ofrene til hjælp, men det er umuligt, når det drejer sig om vores egne lande, fordi der ikke findes en dækkende budgetpost.
Vi vil ligeledes bede Kommissionen om ikke at håndhæve de fælles konkurrenceregler så strengt, at den forhindrer lokalsamfundene og staterne i at hjælpe de virksomheder, der har lidt skade som følge af katastrofen. Her tænker jeg især på fiskerivirksomhederne og skaldyrsopdrætterne, der er særlig hårdt ramt. Det er nødvendigt, som De har sagt, hr. kommissær, at der ydes godtgørelser for disse tvungne aktivitetsstop, og at der i medfør af FIUF kan ydes støtte til omkostningerne i forbindelse med udbedringen.
Derudover mener jeg ikke, at en systematisk anvendelse af de flerårige udviklingsprogrammer er relevant længere med hensyn til de ramte kystregioner. Jeg anmoder altså Kommissionen om at opgive dette og i stedet hjælpe de erhvervsdrivende inden for fiskerisektoren til at foretage de nye investeringer, der er så nødvendige.

Gollnisch
Hr. formand, kære kolleger, det uvejr, der hærgede Frankrig natten mellem den 26. og 27. december, kostede, som det allerede er blevet nævnt, 90 mennesker livet, og skaderne beløber sig til 75 milliarder francs eller 11 milliarder euro. Næsten tre uger efter er adskillige tusinde mennesker fortsat uden elektricitet eller telefon, 500.000 hektar skov og 100 millioner kubikmeter træ er ødelagt. Også vores historiske arv er ramt, et trist eksempel er slotsparken ved Versailles.
Det forekommer ret naturligt, at den nationale og europæiske solidaritet skal gøre sig gældende til fordel for de skadede regioner og de mennesker, der er hårdest ramt. Imidlertid, som de foregående talere sagde, og som De, hr. kommissær, skrev i et svar til min kollega, Jean-Claude Martinez, med hensyn til en anden tragedie, nemlig oversvømmelserne i november i Sydøstfrankrig, har De med bekymring bemærket disse katastrofer, men kan ikke gøre andet end at minde om, at budgetposten og nødhjælpsbevillingerne i forbindelse med naturkatastrofer er fjernet, hvilket fører til det chokerende paradoks, der blev fremhævet af den foregående taler, nemlig at det er betydeligt nemmere at komme ofre for naturkatastrofer uden for Unionen til hjælp, end det er at hjælpe vores egne borgere, når de rammes.
De nøjes med, hr. kommissær, og det forstår vi godt, at henvise til en hypotetisk mulighed langt ude i fremtiden for at drage fordel af strukturfondene i medfør af mål 2 eller overgangsordningen for mål 2 eller 5b. Det er de ord, der fremgår af det skriftlige svar, De gav min kollega den 11. januar 2000. Jeg har en kopi, hvis De vil se det. Vi forstår udmærket, at De ikke kan sige andet - stillet over for den uansvarlige holdning, som både Kommissionen og Europa-Parlamentet lægger for dagen - at De ikke kan gøre noget på grund af manglende juridiske og finansielle rammer. Men lad for himlens skyld være med, og dette er ikke aggressivt ment, at foreslå allerede fastlagte bevillinger inden for rammerne af regionalpolitikken, der intet har med sagen at gøre, som hjælp til ofrene for uvejret.
Det haster således med inden for rammerne af et supplerende budget at genetablere den budgetpost, som vi havde fået tildelt til anvendelse i tilfælde af naturkatastrofer. Vi må anvende støttebevillingerne fra topmødet i Berlin, og vi må ændre den skovbrugspolitik, som føres i de fleste medlemslande i Den Europæiske Union, men det er et andet problem.

Mathieu
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Europa har været hårdt prøvet her i begyndelsen af det nye årtusinde. Jeg vil først og fremmest udtrykke min dybeste medfølelse for de familier, der er i sorg på grund af det uvejr, der hærgede Europa i december.
Stormen er en miljøkatastrofe uden sidestykke for vores skove. Tillad mig at sende en særlig tanke til skovområderne i min region, Lorraine, der har lidt betydelig skade. Jeg lykønsker lokalsamfundene, de frivillige og de offentlige virksomheder for deres eksemplariske indsats, der desværre ikke er overstået endnu. Det er således Europas pligt at støtte og supplere den indsats, regeringerne i de ramte medlemsstater yder.
Jeg glæder mig over hr. Barniers redegørelse, og jeg hilser i øvrigt de forholdsregler, Kommissionen har meddelt, velkomne. Jeg glemmer bestemt ikke den økonomiske side af spørgsmålet, skovsektoren er ødelagt, og en hel befolkning oplever de dramatiske konsekvenser heraf. Det fælles handlingsprogram til beskyttelse af civile, der blev indført med Rådets beslutning af 9. december, trådte i kraft fra den 1. januar 2000. Jeg anmoder staterne om at benytte denne lejlighed til at sørge for, at programmet fungerer ubeklageligt. Det er effektivt på nogle områder - og jeg tvivler ikke på oprigtigheden af kommissær Barniers ord - men jeg må med beklagelse konstatere, at det er ufuldstændigt med hensyn til skovbrugssektoren. Mens vi venter på, at bevillingerne bliver frigivet på fællesskabsniveau, er det vigtige således den materielle hjælp inden for rammerne af en partnerskabsudveksling mellem medlemslandene.
Således forekommer det vigtigt at styrke skovvæsenet og få det på fode igen så hurtig som muligt. Udlån af skovmateriel og mulighed for at få kvalificeret personale inden for skovbrug indgår ligeledes i denne foranstaltning. Den kommende udfordring vil være at undgå de problemer med hensyn til plantesundhed, der er forbundet med efterladelsen af betragtelige mængder træ i skoven og forureningen af grundvandet, der skyldes oplagring af store mængder træ. Endelig er det nødvendigt at nedsætte udvindelsen af træ på roden og fremme salget af vindfældet træ. Dette salg bør støttes af en solid mediedækning på europæisk plan. Denne støtte til realisering af træ udgør naturligvis kun første etape af en støtte, der skal udformes som hjælp til genopførelsen af skovene og støtte til fysisk planlægning af landområderne. Jeg opfordrer således Kommissionen til at medtage den i en overvejelse om forvaltning af nødhjælpen.
Det er under sørgelige omstændigheder, at Europa fornyer sine skove i den udstrækning, de spiller en rolle i bevaringen af det vilde dyreliv og det naturlige miljø og i økonomien for vores lande. Tiden er således inde til solidaritet og samarbejde mellem medlemsstaterne, der står over for en miljømæssig og økonomisk ulykke. Det er Europas opgave at foreslå prioriterede aktioner til bevarelse af skovsektoren, så denne solidaritet til fulde kommer til udtryk.

Kronberger
Orkanen Lothar skal for os være en anledning til at gå væk fra vores uindskrænkede helbredelsesprincip, sådan som det også i høj grad kommer i fokus her, og i stedet gå over til forebyggelsesprincippet, hvor de potentielle forårsagere også drages til ansvar. Vores nuværende programmer skal fremskyndes. Forpligtelserne fra Kyoto kan f.eks. ikke gennemføres sammen med Kommissionens nuværende koncepter.
Handlen med emissionscertifikater er efter min mening umoralsk og løser ikke problemet, men udskyder det kun. Hele afgiftssystemet skal økologiseres på mellemlangt sigt. Gennemførelsen af anvisningerne i hvidbogen for vedvarende energikilder, der ville føre til en massiv reduktion af drivhusgasserne, skal fremskyndes.
Alt det, som den nye Kommission hidtil har fremlagt på dette område, er langtfra tilfredsstillende og alt for lidt!

Keppelhoff-Wiechert
Hr. kommissær, hr. formand, ærede damer og herrer, indtil nu har Lothar været et normalt navn. Desværre har Lothar dog nu opnået en kedelig berømmelse. Orkanen af samme navn fejede hen over Europa og krævede talrige ofre i især Frankrig og Tyskland, men også i Schweiz, og efterlod et ryddet område af ødelæggelser. Vinden sejrede over elmaster, tage, vejskilte og til slut skoven. Der er jo kun tale om skøn, når vi nu hører, at uvejret på kort tid har været skyld i, at der nu ligger ca. 120 millioner rummeter træ i Europa.
Jeg har lyttet opmærksomt til Dem, hr. kommissær, og glæder mig også overordentlig over, at De på et tidspunkt vil besigtige katastrofen på stedet i Frankrig og i Tyskland. Når fru Schreyer nu kommer til Schwarzwald en af de kommende dage, vil den enkelte landmand eventuelt spørge: "Hvordan kan Kommissionen nu hjælpe mig? Hvordan kan Europa hjælpe mig?" Hvad vil De sige til forstmanden, hvis hans bedrift eventuelt ikke ligger i mål 2-området, hvis hans bedrift ikke ligger i 5b-området? Hvad vil Kommissionen svare under besøget på stedet, hvis De siger til skovbrugeren, at vi støtter vejbygning, vi støtter diger, vi ønsker at genopbygge den kulturelle arv, vi ønsker tilbud inden for turismen osv.? Alt dette er velmente råd. Men jeg kommer selv fra et skovbrug i det nordlige Tyskland, og jeg kan sige Dem, at vi allerede nu kan mærke disse enorme skader. Skovene udtyndes ikke i det fornødne omfang, skovene bliver ikke passet i det nødvendige omfang.
Det, vi har et presserende behov for fra Kommissionens side, er også et ja til national støtte, så vi ikke bagefter igen skal tale om konkurrencesituationer.

Gebhardt
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, tillad mig først og fremmest at henvise til to forhold. For det første snød NATO sig i begyndelsen af 1999 med deltagelse af de fleste af Den Europæiske Unions medlemslande i frihedens navn fra at bombe Kosovo. Nu forsøger vi med gigantiske midler at bringe landet på fode igen og hjælpe dets befolkning. Med rette.
For det andet rasede utrolige storme i slutningen af 1999 og bragte død og elendighed over store landområder i EU. De berørtes råb om hjælp blev besvaret med et skuldertræk hos Kommissionen i Bruxelles. Vi har ingen midler og ingen muligheder til det formål, lød det.
Kære kolleger, det er forkert! Det er der heller ingen, der kan forstå. Og da slet ikke de, der bekymrer sig om deres eksistens. Menneskene i Den Europæiske Union forventer solidaritet, også inden for Fællesskabet. Jeg mener, at de har krav på solidaritet. Europa-Parlamentet skal i nødens stund sørge for, at dette krav også opfyldes. Jeg forlanger, at Kommissionen ikke forhaler tingene, men i stedet går ofrene for uvejret i møde med nogle tilbud. Den kender midlerne og metoderne for hjælp bedre end nogen lokal organisation eller myndighed. Jeg beder, kære kolleger, om Deres støtte, når det handler om at gøre det klart for Kommissionen, at det ikke så meget handler om mangelen på hjælpemuligheder, men snarere om mangelen på god vilje på mangt et kontor i Bruxelles!
Lad mig komme med endnu en bemærkning: Det er ikke helt så tydeligt i forbindelse med følgerne af stormen, men ulykken med tankskibet ud for den franske kyst understreger tydeligt, at vi også skal hjælpe Kommissionen på gled i en anden sag. Vi har i Den Europæiske Union et presserende behov for bestemmelser med hensyn til miljøansvar. Det går ikke længere, at almenheden skal betale for de skader, som enkeltpersoner har anrettet, ofte med kriminelle handlinger. Vi må gøre de personer, der har forårsaget ulykkerne, ansvarlige for alle former for skader på vores miljø. Så vil alle f.eks. overveje, om de skal lade olie transportere i et tankskib, der er lige ved at gå fra hinanden.
Da jeg i 1994, for mere end fem år siden, kom ind i Europa-Parlamentets Retsudvalg, fik jeg lejlighed til at påtage mig området miljøansvar som ordfører. Siden den dag har jeg ventet på et initiativ fra Kommissionen, der også giver mig arbejde. Det er en skandale, der snart må sættes en stopper for, og jeg håber, at denne sag ikke udskydes endnu en gang til februar!

Messner
Hr. formand, hr. kommissær, dette uvejr ved årtusindeskiftet skal i grunden anspore os til at tænke over problemerne. Det står nu klart, at mennesket stadig ikke er i stand til at undvige naturkatastrofer. Naturkatastrofer har været der altid, og de vil blive ved med at være der. Det kræver selvfølgelig solidaritet i denne forbindelse. Der er helt sikkert brug for civil beskyttelse i hele Europa, og der skal også oprettes en post i EU' s budget for naturkatastrofer.
Men - og det er det vigtigste - fejlene i forholdet mellem natur og menneske begås altid kun af mennesket - også selvom de ofte bliver begået gennem århundreder - og aldrig af naturen, for naturen kan ikke begå fejl.
Skaderne i denne forbindelse var afhængige af befolkningstætheden, af infrastrukturformen og selvfølgelig også af de mange monokulturer, når vi taler om skove. Selvfølgelig går jeg ind for, at vi hjælper, hvor der er mulighed for det. Men i hjælpen skal der tages højde for, at el- og telefonnet måske fremover i højere grad bliver lagt i jorden. Vi skal tage hensyn til mindre kredsløb og især fokusere på stabile blandingsskove og ikke på monokulturer i genplantningen med skov.
Den vigtigste diskussion i denne forbindelse er dog klimaet. Vi i Europa har indtil nu være privilegerede, fordi vi har Golfstrømmen, og Golfstrømmen stadig fungerer. Det står langt dårligere til i Amerika og Sydøstasien, hvad angår klimaet og stormene. Vi har heldigvis Golfstrømmen. Men vi lider som de andre også under drivhuseffekten. Denne er - hvor vanskeligt det end er at demonstrere de klimatiske forandringer med regneeksempler - til dels menneskeskabt.
Vi skal i højere grad tage hensyn til retningslinjerne fra miljøkonferencen i Kyoto. Vi skal nedbringe CO2-udledningerne, anvende vedvarende energikilder og generelt spørge i denne forbindelse, hvordan det går med Europas skove.

González Álvarez
Hr. formand, jeg synes, at vi først og fremmest skal beklage ofrene. Det er et uopretteligt tab. Dernæst skal vi glæde os over solidariteten mellem de franske departementer og borgerne og de øvrige landes solidaritet med Frankrig, som blev hårdest ramt.
Da jeg kun har ganske kort tid, hr. formand, vil jeg gerne gentage to spørgsmål fra vores beslutning. Det første tror jeg, at kommissæren implicit vedgår i sit indlæg, hvor han spørger sig selv, om katastroferne er naturlige eller ej. Det vil sige, at eksperterne bliver mere og mere overbeviste om, at klimaændringerne og menneskets handlinger i almindelighed har at gøre med stigningen i antallet af naturkatastrofer i de seneste år. I det sidste årti er temperaturen faktisk steget mere end i resten af århundredet. Derfor bør Europa klart forpligte sig over for Kyoto-protokollen og fremsætte konkrete forslag.
For det andet var jeg ordfører for den civile beskyttelse i Europa, og jeg er helt enig i kommissærens forslag om at oprette et europæisk korps til beskyttelse af civilbefolkningen. Der bør desuden anvendes en ekstraordinær budgetpost, da katastrofesituationen er ekstraordinær.

McCartin
Først og fremmest vil vi gerne udtrykke vores medfølelse med alle de familier og samfund, der mistede nogen i denne forfærdelige tragedie. Det er jo tabet af menneskeliv, der gør denne katastrofe så usædvanlig efter europæisk målestok.
Det er beklageligt, at vi ikke har noget instrument til at yde hjælp i situationer som denne. Jeg vil gerne takke kommissæren for hans omfattende erklæring om emnet og hans forslag om, at vi måske kan organisere os på europæisk plan for at yde bistand til medlemsstater og regioner, der rammes af tragedier som denne. Det er vigtigt.
Den anden ting, vi skal huske, er, at vi tidligere havde en budgetpost. Den var meget lille. Den kunne ikke bruges til meget, men den blev konstant misbrugt af Parlamentets medlemmer, der foreslog den anvendt, når der ikke engang var tale om større katastrofer. Embedsmænd og ministre fra medlemsstaterne kom til Bruxelles og hviskede og tiskede med Kommissionen og fik nogle få euro og gjorde så et stort politisk nummer ud af at bringe hjælpen tilbage til deres valgkredse. Så der var ikke meget sympati for denne budgetpost, da den blev afskaffet.
Jeg mener, at denne budgetpost bør genindføres. Da der var jordskælv i Grækenland, hvilket var en stor katastrofe, havde Kommissionen ikke noget instrument, så den kunne vise sin medfølelse eller solidaritet over for grækerne. Det samme var tilfældet ved oversvømmelserne i Frankrig og så nu igen. Der er tale om større katastrofer, vi må have et instrument, det har vi ikke nu. Vi bør genindføre instrumentet, og vi bør lave reglerne stringente, så instrumentet kun kan bruges, når der er tale om alvorlige katastrofer. Vi kan overføre midler fra år til år og sikre, at vi har et instrument, når der sker noget alvorligt.
Det gik ikke så galt i Irland denne gang, selvom vi har haft mange alvorlige storme fra Atlanten. Vi har også haft oversvømmelser i Irland, og jeg vil gerne udtrykke min medfølelse med de mennesker i Irland, der er ramt.

Savary
Kære kolleger, nu må vi ikke miste hukommelsen. Det er sandt, at Kommissionen og Europa-Parlamentet har truffet en fælles beslutning med henblik på at afskaffe budgetposten til nødhjælp. Det er også sandt, at der er mange europæiske penge til rådighed. Kommissær Barnier sagde, at i forbindelse med østersavlen og landbruget ville artikel 30 i forordningen om udvikling af landområderne blive anvendt, i forbindelse med skovbruget ville artikel 33 blive anvendt, i forbindelse med virksomhederne vil undtagelserne fra konkurrencelovgivningen, der fremgår af traktatens artikel 87, stk. 2, blive anvendt, og til det offentlige udstyr vil strukturfondene blive anvendt.
Ikke desto mindre vil der i dag ikke blive frigjort så meget som en centime mere end det, der blev udbetalt inden stormen, for at udvise en egentlig og aktiv solidaritet. For staterne drejer det sig simpelthen om at få det, de sætter til ved gyngerne, ind på karrusellen. Dette er utilfredsstillende, og jeg glæder mig personligt over, at hr. Barnier her nævner en idé, der ligger mig meget på sinde, og som jeg i øvrigt har givet udtryk for over for pressen i Bordeaux, nemlig oprettelsen af en styrket politik for et europæisk civilforsvar.
Jeg tror, at nødsituationen skal være konkret for vores medborgere, hvis man vil have, at det europæiske statsborgerskab, som vi siger, vi ønsker, findes, hvis man vil have, at dette mandat, som vores formand fru Fontaine har placeret under en tilnærmelse mellem Unionen og borgerne, skal være effektivt. Jeg tror derfor, at et eurokorps til civil sikkerhed, oprettelsen af et egentligt hjælpekorps til civil sikkerhed, der er til stede i de områder i Unionen, der er i vanskeligheder, eftersom vi i dag ikke har nogen nødprocedure, men også uden for Unionens grænser, hvis det bliver nødvendigt, i Venezuela eller andre steder, er noget, vi burde stræbe efter, og jeg vil gerne sige til kommissær Barnier, at han i mig har en aktiv allieret, hvad angår denne idé, som jeg mener er generøs og europæisk.

Schierhuber
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, sammenlignet med hvor ofte der optræder storme i andre regioner i verden, er vi relativt forskånede i Europa. Alligevel har stormene her i den sidste uge af december vist, hvilke følger de kan have, og at vi har store problemer i vente. Alle, der er kommet kørende til Strasbourg i bil eller tog, har kunnet opleve, hvilken ødelæggende virkning stormen også har haft i Alsace.
Jeg vil derfor gerne udtrykke min medfølelse med alle borgere og de regioner, hvor denne storm har hærget så slemt, og samtidig her i Europa-Parlamentet gøre opmærksom på, hvor vigtigt det er at yde støtte til regionerne og menneskene. Vi ved alle, at en anden europæisk region kan blive ramt lige så hårdt i morgen. Nu handler det om at bearbejde det beskadigede træ så hurtigt som muligt. For vi ved alle, at det kan føre til endnu større katastrofer, hvis det beskadigede træ bliver for længe i skoven. Jeg vil gerne henvise til, at eksempelvis barkbillen finder det bedste grosted for sin udbredelse og sine larver i det beskadigede træ, og der så kan opstå senfølger, som vi ikke kan vurdere omfanget af i dag. Derfor er det absolut nødvendigt at bearbejde det beskadigede træ, før den varme årstid begynder.
Det sande omfang af skaderne inden for skovbruget kender vi først om årtier. For vi ved alle, hvor lang tid det tager et træ at vokse. Her regner man i årtier, ikke i år.
Derudover vil jeg gerne gøre opmærksom på, at det helt sikkert ikke kun handler om træproduktion inden for skovbruget, men at beskyttelsesskove og læbælter er en væsentlig faktor i nogle regioner. Jeg vil derfor gerne sige med stolthed i stemmen, at de østrigske skovarbejdere også er parate til ...
(Formanden afbrød taleren)

Scallon
Hr. formand, jeg vil gerne udtrykke den største medfølelse med alle, der er blevet ramt af stormene. Her i Fællesskabet er vi ikke altid opmærksomme på, hvad der sker i andre lande. Der var meget begrænset dækning i Irland af tankskibets forlis.
Jeg blev bedt om at fremhæve resultatet af stormene i Irland. Vi havde kraftige vinde og regnskyl af hidtil uset omfang, der kom oven i de eksisterende problemer, og betød, at tusinder af hektar blev oversvømmet med op til 4,5 meter vand. Vi oplevede den menneskelige ulykke med oversvømmede huse og gårde, ingen kloakker, ingen drikkevand og miljøkatastrofen med E.coli-forurenet vand. Jeg talte med landmænd, hvis får aborterede, fordi de havde drukket forurenet vand. Naturlige levesteder blev ødelagt. Så jeg beder om, at man husker på Irland i dette tilfælde.
Jeg takker kommissæren og støtter ham meget i forslaget om en europæisk beskyttelsesstyrke.

Liese
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg tilslutter mig alle dem, der har givet udtryk for deres solidaritet med ofrene for stormen. Jeg vil også gerne endnu en gang gøre opmærksom på stormens betydning for skovbruget i hele Europa. For vi får jo en massiv påvirkning af skovbruget i alle områder af Europa, og jeg mener, at man her skal tænke langsigtet og overveje, hvordan man fremover skal håndtere sådanne problemer. Vi ønsker helt sikkert ingen markedsordning for skove, men vi skal eventuelt tage initiativ til et system, måske i samarbejde med den private forsikringssektor, så vi på en eller anden måde kan mildne virkningerne for de berørte.
Vi må desværre også regne med katastrofer af denne alvorlige karakter i fremtiden. Der er noget, der tyder på, det har vi allerede været inde på her, der er ingen beviser, men der er tydeligvis noget, der tyder på, at det stigende antal storme på verdensplan har med klimakatastrofen at gøre. Forskerne er selvfølgelig endnu ikke enige på dette punkt. Men de fleste er relativt sikre på, at omfanget og antallet af disse storme, hvis vi fortsætter med at udlede drivhusgasser, selvfølgelig vil tage langt mere til netop i det århundrede, vi lige har taget hul på. Jeg mener, at vi endnu en gang bør tænke på et forslag, som en af vores tidligere kolleger, Tom Spencer, fremsatte her i Europa-Parlamentet. Ifølge forslaget bør vi ikke give storme pige- eller drengenavne, men derimod navne på dem, der forårsager drivhuseffekten - han nævnte dengang oliekoncernerne. Her bør man dog helt sikkert undtage Shell og BP, da de er blevet klogere og har indledt en anden politik og ikke kun fokuserer på salg af klimaskadeligt fossilt brændsel, men derimod også investerer i bæredygtige energiformer. Vi skal se tingene i denne sammenhæng. Jeg er ikke enig med dem, der over én kam siger, at drivhuseffekten er skyld i denne storm, men at vi må frygte for yderligere katastrofer, hvis vi ikke hurtigt ændrer kurs, dét er relativt sikkert!

Barnier
Hr. formand, først vil jeg gerne takke Dem for at have foreslået at forlænge denne debat for at sikre, at den bliver sammenhængende. Dernæst jeg vil sige, at jeg som kommissær, men også som borger i Frankrig, blev meget rørt over den sympati og solidaritet, som mange parlamentsmedlemmer fra hele Europa gav udtryk for, og som således - takket være denne debat - gav udtryk for en opfattelse, som jeg er enig i, nemlig at Europa ikke bare skal anses for et supermarked, men også for et humanistisk Europa. Jeg vil gerne takke fru Scallon, hr. Martin, hr. McCartin, fru González Álvarez og hr. Savary, som i særlig grad har genoptaget eller støttet den idé, som jeg går ind for, om en løsning, vi i højere grad er fælles om, og som er mere funktionsdygtig og gennemskuelig, i forbindelse med civil sikkerhed eller civil beskyttelse, som kan føre til oprettelsen af et europæisk civilforsvar, og vi vil fortsætte med at udvikle denne idé, som De vil se i den kommende tid.
Mange - og jeg har lyttet opmærksomt til fru Gebhardt, fru Patrie, fru Isler Béguin, hr. Souchet, hr. Gollnisch og hr. Savary - har sagt, at der ikke er penge nok eller snarere, at der ikke er overskud. Men, mine damer og herrer, jeg har været parlamentariker i meget lang tid. Jeg vil ikke belære Dem, De kender budgettet, De kender forordningen om strukturfondene, De har vedtaget dette budget, og De ved således udmærket, hvilke rammer der er for mit arbejde. Jeg vil holde mig til kendsgerningerne, og jeg vil arbejde seriøst. Dette forhindrer mig ikke i at mene, at man faktisk meget omhyggeligt og med en meget præcis beskrivelse af udgifterne kunne genskabe budgetposten til nødhjælp, som for øvrigt kun ville være på nogle millioner euro. Det forslår overhovedet ikke i betragtning af katastrofernes omfang og følgerne for os.
De kender dette budget. Det er den ramme, jeg arbejder inden for, og jeg prøver med mit ansvarsområde, med fru Diamantopoulou for budgettet for mål 3 og med hr. Fischler for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, at sikre, at vi som hjælp i disse nødsituationer og på mellemlangt sigt kan få mest muligt ud af disse europæiske penge. Jeg er således ikke imod, at de budgetmæssige bestemmelser udvikles - vi vil bl.a. komme til at drøfte dette i forbindelse med det kommende budget - måske med henblik på at oprette, i hvert fald på det symbolske plan, den budgetpost til nødhjælp, som blev afskaffet for to år siden.
I mellemtiden er der mange penge, rigeligt med penge, og hr. Gollnisch, jeg kan ikke acceptere, at De kalder anvendelsen heraf for en hypotetisk mulighed langt ude i fremtiden. Disse penge er til rådighed nu, i år. Og hvis de nationale myndigheder gør deres arbejde godt, og det tror jeg, de vil, kan bevillingerne blive realiseret til præcise problemer og projekter allerede fra midten af 2000 og i de kommende år. Og der er rigeligt med penge, selvom de ikke dækker alle de katastroferamte områder under mål 2. De kunne især bevilges, jeg henvender mig her til hr. Liese og fru Mathieu - jeg har ikke talt om en ufuldstændig politik i forbindelse med skovbrug, fru Mathieu - til fru Keppelhoff-Wiechert og fru Schierhuber. Ud over mål 2 er der i forbindelse med skovbrug - som er meget vigtigt for mig - og med hensyn til genetableringen af vores skovområder nogle muligheder, ud over zoneinddeling, i medfør af væsentlige bevillinger fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifonds program "Garanti".
Endelig vil jeg sige eller gentage, at alle disse katastrofer ikke nødvendigvis er naturkatastrofer. Jeg siger dette med stor ydmyghed. Blandt Dem er der medlemmer med stor kompetence og viden om disse emner, men også jeg har tidligere skrevet flere bøger om økologi og miljø. Jeg mener faktisk, at der er visse katastrofer, hvor konsekvenserne kan begrænses med politisk vilje. Dette mener jeg i forbindelse med oversvømmelserne og også stormene. Hr. Kronberger, hr. Messner og fru González Álvarez har omtalt de store klimatiske risici, og jeg vil gerne sige, at der sandsynligvis er en sammenhæng mellem konsekvenserne af disse naturkatastrofer og politikkerne, hvor Europa fortsat skal være en af drivkræfterne i forbindelse med forebyggelsen af disse store miljørisici.
Hr. formand, jeg takker Dem, og jeg takker Parlamentet for at give Kommissionen mulighed for at forklare sig. Inden for rammerne af det nuværende budget og de aktuelle retningslinjer vil vi nu arbejde på, at disse disponible bevillinger, som De har stillet til vores rådighed, anvendes bedre og hurtigere til at afhjælpe følgerne af disse katastrofer, og at de kommer til at udgøre en økonomisk, politisk og menneskelig støtte til de familier, som er blevet alvorligt ramt.

Formanden
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag i henhold til forretningsordenens artikel 37, stk. 2. Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Fødevaresikkerhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er meddelelsen om fødevaresikkerhed og en erklæring fra Kommissionen.

Byrne
Hr. formand, jeg er meget glad for at kunne benytte denne første mulighed for at skitsere hovedtrækkene i Kommissionens hvidbog om fødevaresikkerhed, som blev vedtaget sidste onsdag, den 12. januar, for Parlamentet sammen med min kollega hr. Liikanen.
Ved min høring i september lovede jeg en hurtig offentliggørelse af denne hvidbog. Jeg er glad for, at vi har kunnet aflevere den så hurtigt. Hvidbogen repræsenterer tre til fire måneders intensivt arbejde, siden den nye Kommission blev udpeget i september. Vi har indarbejdet resultaterne af de omfattende høringer, der har fundet sted i løbet af det sidste par år siden offentliggørelsen af Kommissionens grønbog om fødevarelovgivning. Den afspejler ligeledes vores erfaringer med de seneste alarmeringer vedrørende fødevarer på områder som dioxin og slam samt BSE-krisen.
Hvidbogen afspejler ligeledes Parlamentets ønsker, som De har udtrykt over for både Kommissionens formand, hr. Prodi, og mig selv de mange gange, vi har drøftet fødevaresikkerhed her i Parlamentet, siden Kommissionen blev udpeget.
Jeg behøver ikke minde Dem om, at forbrugernes tillid til Europas fødevaresikkerhedssystem er blevet kraftigt forringet af kriserne og alarmeringerne i de seneste år og måneder. Kommissionen er fuldt engageret i at genopbygge tilliden ved at indføre det mest moderne og effektive fødevaresikkerhedssystem i verden. Da jeg præsenterede hvidbogen i sidste uge, sagde jeg, at indkøbsvognen er et af de mest effektive våben på jordens overflade. De mest afgørende beslutninger træffes af Europas forbrugere. Hvis deres tillid beskadiges, afspejles det i deres købsbeslutninger. Dette har igen dramatiske virkninger for landmænd, producenter og erhvervslivet generelt.
I en industri med en værdi på omkring 600 milliarder euro årligt kan selv et lille fald i tilliden have betydelige virkninger. Agrofødevaresektoren og landbruget har til sammen over 10 millioner ansatte. Der er behov for et højt tillidsniveau for at øge beskæftigelsen og konkurrenceevnen.
Denne tillidskrise har ligeledes haft den uheldige, men uundgåelige virkning, at den har undergravet forbrugernes tillid til de systemer og institutioner på nationalt og europæisk plan, der skal overvåge og sikre de højeste standarder med hensyn til fødevaresikkerhed.
Når jeg siger alt dette, vil jeg blot slå fast, at Europa ikke desto mindre har en af de bedste fødevareindustrier i verden og ligeledes et af de bedste systemer til fødevarekontrol. Udfordringen består i at gøre systemerne til de allerbedste.
Det overordnede mål med hvidbogen om fødevaresikkerhed er derfor at indføre den nødvendige lovgivning og de strukturer, der kan garantere det højst mulige niveau af sundhedsbeskyttelse for forbrugerne i forbindelse med indtagelse af fødevarer. Vi opstiller en udfordrende og ambitiøs dagsorden for forandringer. Kommissionen behøver Parlamentets fulde støtte, hvis vi skal opfylde vores ambitioner til tiden. Vi får også brug for Rådets og andre interessenters fulde støtte.
I hvidbogen om fødevaresikkerhed skitserer vi en omfattende række af aktioner, der er nødvendige for at supplere og modernisere EU's eksisterende fødevarelovgivning. Alle disse foranstaltninger er beregnet på at gøre systemet mere sammenhængende, forståeligt og fleksibelt. Vi ønsker at fremme en bedre håndhævelse af denne lovgivning og sikre forbrugerne større gennemsigtighed.
Den detaljerede handlingsplan for fødevaresikkerhed i hvidbogen indeholder en præcis tidsplan for indsatsen i løbet af de kommende tre år. Der er planer om mere end 80 foranstaltninger. Det er vores mål at opbygge en sammenhængende og moderne fødevarelovgivning inden udgangen af 2002.
Vi har også planer om at oprette en europæisk fødevaremyndighed inden 2002 som et væsentligt supplement til det nye system for fødevaresikkerhed. Denne plan vil blive genstand for megen granskning og debat. Den har allerede afstedkommet mange bemærkninger, også reaktioner fra medlemmer af Europa-Parlamentet.
Kapitlet i hvidbogen om oprettelse af en europæisk fødevaremyndighed er helt klart beregnet på at opfordre til fremsættelse af synspunkter og kommentarer. Vi ønsker at få tilkendegivelser om vores planer inden udgangen af april. Jeg vender tilbage til høringsprocessen om et øjeblik.
Kommissionen mener, at der er behov for gennemgribende strukturelle ændringer i systemet for fødevaresikkerhed for at opfylde de to målsætninger om at sikre de højeste standarder for fødevaresikkerhed og genoprette forbrugernes tillid. Hvorfor skal en europæisk fødevaremyndighed være en væsentlig del af denne forandringsstruktur? Det første hovedprincip er uafhængighed. De vigtigste interessenter, herunder forbrugerne, ønsker et system, der er uafhængigt, og som opfattes som uafhængigt af alle eksisterende interesser.
Vi må også sikre ekspertise og gennemsigtighed. Vi har gjort store fremskridt i løbet af det sidste par år, siden man indførte det reformerede system med videnskabelig rådgivning som en konsekvens af BSE-krisen. Men Kommissionen mener, at vi bør gå længere endnu. Vi må oprette et permanent og virkeligt uafhængigt, ekspertisebaseret og gennemsigtigt system for risikovurdering. Myndighedens hovedopgave bliver risikovurdering inden for fødevaresikkerhed. Vi regner med, at arbejdet inden for de eksisterende fem videnskabelige komitéer for fødevaresikkerhed vil blive overført til den nye myndighed. Det vil måske ikke blive overført i sin nuværende form og struktur - det er et spørgsmål, som vi ønsker at få synspunkter på, før vi fremsætter det endelige forslag om oprettelse af myndigheden.
Men hvis vi blot ville foreslå en ommøblering, ville det helt klart være utilstrækkeligt. Som det slås fast i hvidbogen, skal den nye struktur kunne bibringe merværdi.
Jeg har den holdning, at det eksisterende system med videnskabelig rådgivning skal styrkes. Inden for myndigheden regner jeg med langt stærkere videnskabelig og anden støtte til de uafhængige videnskabsmænd. Jeg regner også med, at myndigheden vil blive langt mere proaktiv end den nuværende ordning - foregribe frem for at reagere, identificere problemer, før de bliver til kriser. Denne proaktive metode skal være myndighedens varemærke. Med henblik på denne proaktive holdning identificeres der en række nye områder i hvidbogen, som den nye myndighed skal tage sig af. Der er bl.a. tale om en omfattende informationsindsamlings- og overvågningsfunktion, koordinering af videnskabelige informationer i EU samt opbygning af stærke netværk med agenturer og instanser for fødevaresikkerhed i medlemsstaterne. Vi planlægger også, at myndigheden som led i sine beføjelser skal stå for et forbedret tidligt varslingssystem for problemer med levnedsmidler og foderstoffer.
Kommissionen har besluttet, at det hverken er hensigtsmæssigt eller muligt at overdrage beføjelser vedrørende risikoforvaltning til myndigheden. Vi mener, at beslutninger vedrørende risikoforvaltning skal være forbeholdt Kommissionen, Parlamentet og Rådet. Jeg vil ikke undskylde for denne fremgangsmåde; jeg mener virkelig, at det er den rigtige. Nogen vil måske mene, at vi bør give en sådan myndighed lovgivningsbeføjelser. Jeg er ikke enig i disse synspunkter og afviser dem ret energisk.
Først sidste år blev traktaten ændret, så Parlamentet fik en langt større rolle i lovgivningsprocessen. Hvis denne rolle blev overdraget til en myndighed på dette tidspunkt, ville det efter min mening være et tilbageskridt og udvande den demokratiske ansvarlighed. Jeg er meget spændt på at høre Parlamentets egne synspunkter om dette spørgsmål. Andre vil påstå, at Kommissionen blot kan ignorere rådene fra den nye myndighed. Den argumentation afviser jeg også. Hvordan kan en kommissær for sundhed og forbrugerbeskyttelse afvise eller ignorere en velbegrundet, uafhængig, videnskabelig rådgivning vedrørende fødevaresikkerhed? Ville dette være i de europæiske borgeres interesse? Efter min mening helt klart nej, medmindre denne afvisning af de videnskabelige argumenter havde et korrekt grundlag, var begrundet rationelt og fuldt dokumenteret. Det synes vanskeligt at forestille sig en sådan situation.
Jeg kan nu forsikre Dem om, at Kommissionen ved udøvelsen af sine risikoforvaltningsfunktioner vil tage fuldt hensyn til myndighedens videnskabelige rådgivning. Jeg har allerede sagt, at myndigheden vil få til opgave at udvikle netværk med nationale agenturer og instanser inden for fødevaresikkerhed. Dette er en vigtig opgave.
Vi må udvikle en større grad af sikkerhed i den videnskab, der danner grundlag for fødevaresikkerheden i Den Europæiske Union. Myndigheden skal blive den autoritative kilde til videnskabelig rådgivning og information om spørgsmål vedrørende fødevaresikkerhed. Den situation opstår ikke ved, at man blot opretter myndigheden, men vil udvikle sig med tiden, efterhånden som man får tillid til myndigheden selv.
Jeg mener ikke, at vi kan være deklaratoriske inden for videnskab og rådgivning baseret på videnskab. Men med udviklingen af dynamiske netværk med nationale videnskabelige instanser og agenturer, vil myndigheden få en fremtrædende stilling på den europæiske scene. Jeg glæder mig også til at høre Parlamentets synspunkter om dette.
Som en integreret del af merværdistrukturen foreslås det i hvidbogen, at myndigheden skal have en vigtig rolle med risikokommunikation: at formidle komplekse videnskabelige oplysninger på en forbrugervenlig måde, at være den åbenlyse og uomgængelige modtager af de allerseneste data om risici, at være meget synlig, at fortælle de gode nyheder om fødevarer, at være proaktiv.
Hvidbogen indeholder også meget vigtige forslag med hensyn til kontrol. Det er en yderst vigtig bestanddel af systemet med kontroller og foranstaltninger, der skal sikre, at medlemsstaterne og operatørerne overholder fællesskabslovgivningen. Jeg ønsker at se et virkeligt indre marked i funktion på kontrolområdet. I den forbindelse foreslår vi også en betydelig udvidelse af den kontrolfunktion, der udføres af Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret i Dublin.
Disse reviderede fællesskabsrammer får tre centrale elementer: operationelle kriterier på fællesskabsplan, kontrolretningslinjer på fællesskabsplan samt et forbedret administrativt samarbejde om udvikling og anvendelse af kontrol. Som led i vores forslag på området - som jeg forventer at fremsætte sidst på året - vil jeg undersøge, hvorvidt der er behov for at overdrage yderligere beføjelser til Kommissionen ud over overtrædelsesprocedurerne. Disse kunne omfatte tilbageholdelse af økonomisk støtte fra Fællesskabet eller inddragelse af finansiering, der allerede er forpligtet til en medlemsstat.
Disse forslag skal ses som led i vores bestræbelser på at indføre de højeste standarder for fødevaresikkerhed i verden, fremme forbrugerens tillid og udvide markederne for landmænd og producenter i Unionen.
Ud over forslagene om en ny europæisk fødevaremyndighed og et forbedret kontrolsystem på fællesskabsplan stilles der i hvidbogen også forslag om en handlingsplan med en lang række foranstaltninger, der skal forbedre og skabe øget sammenhæng i Fællesskabets lovgivning, og som omfatter alle aspekter af levnedsmidler fra jord til bord.
Der opstilles mere end 80 separate aktioner, som planlægges gennemført i den kommende periode, og som har til formål at lukke de konstaterede huller i den nuværende lovgivning. De nye juridiske rammer vil omfatte dyrefoder, dyrevelfærd og hygiejne, smitstoffer og rester, nye fødevarer, tilsætningsstoffer, aromastoffer, emballage og bestråling. De vil omfatte et forslag om en overordnet fødevarelovgivning, som vil omfatte principperne for fødevaresikkerhed såsom ansvarlighed hos foderstofproducenter, landmænd og fødevareoperatører, sporbarhed for foderstoffer, levnedsmidler og ingredienser, korrekt risikoanalyse f.eks. gennem risikovurdering - det vil sige videnskabelig rådgivning og informationsanalyse - risikoforvaltning - det vil sige regulering og kontrol - risikokommunikation og anvendelse af forsigtighedsprincippet, hvor dette er relevant.
Hvad angår forsigtighedsprincippet, kan jeg tilføje, at Kommissionen er i færd med at færdiggøre en meddelelse, som jeg forventer vedtaget meget snart.
Jeg ser frem til en nyttig udveksling af synspunkter her i eftermiddag med Parlamentets medlemmer, som helt klart ville have foretrukket at gøre det i sidste uge, hvis der havde været en passende plenarforsamling til rådighed. Men på baggrund af mine kontakter med formændene for de relevante udvalg erkender jeg, at dette ikke var muligt. Men jeg ved også, at vi får rig lejlighed til at drøfte hvidbogens forslag om myndigheden i løbet af de kommende måneder. Vi har nu nogle måneder til den nødvendige diskussion af Kommissionens tanker vedrørende hvidbogen om oprettelse af en europæisk fødevaremyndighed. Parlamentet får en nøglerolle i denne diskussion. Parlamentet spillede en vigtig rolle i Europas reaktion på BSE-krisen. Siden da har det været særligt aktivt med at bringe borgernes bekymringer om fødevaresikkerheden frem. Jeg forventer, at Parlamentets bidrag til diskussionen om myndigheden bliver lige så inspirerende og konstruktivt.
Selvom vi har nogle måneder frem til udgangen af april til at drøfte dette spørgsmål og indsamle synspunkter, erkender jeg fuldt ud, at det er en meget stram tidsplan. Jeg vil derfor bede Parlamentet træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at dets synspunkter kan formuleres så hurtigt som muligt. Det er vigtigt, at Kommissionen kan udnytte Parlamentets bidrag til at forme det, der bliver centralt, når vi skal bringe beskyttelsen af forbrugernes helbred op i en ny dimension og derved genoprette forbrugernes tillid til Den Europæiske Unions system for fødevaresikkerhed.
Den europæiske fødevaremyndighed bliver en central faktor i EU's fødevaresikkerhedsordning i de kommende år. Det er vigtigt, at vi får den skruet rigtigt sammen.

Ahern
Hr. formand, jeg takker kommissæren for hans erklæring. Jeg glæder mig over den arbejdsdeling, som De har foretaget, og at ansvaret for forvaltning af fødevarer fortsat ligger hos de europæiske institutioner, herunder Kommissionen og Parlamentet. Det er helt klart den rigtige fremgangsmåde. Men der er et ord, som jeg ikke har hørt Dem nævne her i aften. Jeg håber, at vi kan finde en løsning. Vi har brug for et organ for fødevarelovgivning, som De sagde, og vi har brug for at blive enige. Det er meget vigtigt, at vi medtager erstatningsansvar i den proces. Det er det ord, jeg taler om.
Problemet har hidtil været, at skatteyderne betalte, når noget gik galt. Det kan ikke fortsætte. Når vi får en krise, skal vi på forhånd klart give udtryk for, at hvis der er et problem, skal de ansvarlige betale.

Roth-Behrendt
Hr. formand, det var en virkelig god hvidbog og ikke et ord fra mig om myndigheden. Mine spørgsmål vedrører positivlisten for foderstoffer. De er uklar på dette punkt i Deres hvidbog. Hvordan ser Deres tidsplan ud, hvor hurtigt vil De præsentere en positivliste? Hvornår stilles der de samme krav til foderstoffer og fremstilling som til produktion og kontrol af produktion af levnedsmidler? Sidste del af mit spørgsmål lyder som følger: Hvornår bliver BSE-test bindende i alle medlemslande? Også her er De, hvad angår forpligtelsen, fortsat noget uklar i Deres hvidbog.

Jackson
Tak for Deres erklæring, hr. kommissær. Jeg mener, at de retningslinjer, De har opstillet for fødevaresikkerhedsmyndigheden er udtryk for en erkendelse af realiteterne. Medlemsstaterne vil ikke acceptere et agentur med lovgivningsbeføjelser, så der er ikke meget idé i at foreslå et sådant.
Nogle sektorer af fødevareindustrien har helt klart behov for bedre regulering, og dette er klart i spørgsmålet om foder og animalske foderstoffer. Men som formand for et udvalg, der ser ud til næsten udelukkende at skulle beskæftige sig med fødevarer i de næste tre år, må jeg spørge: Hvis Europa har det sikreste kontrolsystem for fødevarer, som De var inde på, hvorfor har vi så brug for 24 nye direktiver og forordninger og 20 nye ændringsdirektiver? Og for det andet: Vil dette ikke accentuere problemet med overregulering fra Bruxelles og undergennemførelse i medlemsstaterne? Vi ser frem til en frugtbar dialog med Dem om dette spørgsmål.
Med hensyn til udvidelsen: Hvilke planer har Kommissionen om at inddrage ansøgerlandene i diskussionen om disse nye love, idet Kommissionen klart forventer, at de planlagte love i hvidbogen skal være en del af acquis communautaire i 2003?

Byrne
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Ahern, fru Roth-Behrendt og fru Jackson for deres opbakning til hvidbogen. Jeg finder det opmuntrende, og jeg ser frem til yderligere drøftelser med dem og de øvrige medlemmer af Parlamentet om de spørgsmål, de tog op. Fru Ahern var inde på spørgsmålet om erstatningsansvar. Det behandles naturligvis ikke direkte i hvidbogen bortset fra henvisningen til, at vi vil indføre bestemmelser - og der findes allerede nogle - vedrørende spørgsmålet om sporbarhed. Når det er på plads, kan vi begynde at kigge på spørgsmål om erstatningsansvar. Jeg har ikke gjort mig alle de detaljerede og nødvendige overvejelser om spørgsmålet om erstatningsansvar og de tilhørende spørgsmål på trods af min baggrund, men det ser for mig ud til, at der meget vel kan være tale om aspekter vedrørende subsidiaritet. Men jeg har noteret Deres forslag og vil overveje det yderligere.
Fru Roth-Behrendt spurgte, om der vil blive udarbejdet en positivliste. Det er et af de spørgsmål, som vi tager op i bilaget til lovgivningen, og det er hensigten at etablere en positivliste for foderstoffer. I øjeblikket er der som sagt tale om en negativliste, som udvides efter behov. Udarbejdelsen af positivlisten er et af de spørgsmål, der omtales i bilaget sammen med en dato, 2002 rent faktisk.
Det tidlige varslingssystem for foderstoffer er noget, som vi har identificeret som et hul i lovgivningen. Der findes et tidligt varslingssystem for levnedsmidler, men ikke for foderstoffer. Dette er uheldigt, og det er forkert, og vi mener, at det er vigtigt at identificere det og udarbejde en lovgivning, der kan lukke hullet, og det vil blive gjort. Der arbejdes i øjeblikket med BSE i medlemsstaterne og med udarbejdelse af stikprøveudtagning for at identificere inaktivitetsniveauet i medlemsstaterne. Jeg ved, at fru Roth-Behrendt har stillet mig dette spørgsmål før, og jeg sagde, at jeg mente, at det ville blive oprettet hurtigt, men jeg har forstået, at det er til høring mellem tjenestegrenene i Kommissionen, og at arbejdet er i gang. Jeg håber, at jeg næste gang, De stiller spørgsmålet, kan være i stand til at give Dem mere detaljerede oplysninger.
Fru Jackson fokuserede på, at der er 24 nye og 20 ændrede retsakter, og spurgte, om dette fører til overregulering. Jeg vil sige, at de retsakter, vi har udarbejdet, har til formål at lukke huller i den eksisterende lovgivning. Det er ikke så meget et spørgsmål om at udarbejde nye ordninger eller yderligere lovgivning, selvom det er en del af det, men om at identificere mangler og smuthuller i kæden fra jord til bord og lukke dem.
Der henvises til ansøgerlandene, og at det er noget vi skal huske på. Standarder for fødevaresikkerhed og andre områder af sikkerheden er helt klart af stor betydning i forbindelse med udvidelsen, og det er et spørgsmål, som jeg har gjort hr. Verheugen opmærksom på.

Florenz
Hr. kommissær, nogle medlemslandes uvidenhed har bragt os i Europa ud i en stor levnedsmiddelkrise, og jeg bliver, desværre, endnu en gang irriteret over, at Rådet i dag, hvor De fremlægger denne interessante betænkning, igen er fuldstændig fraværende.
Jeg kunne virkelig godt tænke mig, at De fortalte mig, hvordan De vil sikre, at en sådan ny myndighed, uanset hvad den kommer til at hedde i detaljer, også får indflydelse på Rådet, hvem der får noget at skulle have sagt i denne myndighed, hvem der giver ordrerne. Selvfølgelig må vi ikke foreskrive noget indholdsmæssigt, men jeg holder fast ved, at Parlamentet beholder og sågar udbygger sine rettigheder efter Maastricht og Amsterdam. Jeg er meget bekymret for, at vi igen får en myndighed, der flyver anonymt gennem Europa som en satellit. Jeg ville elske sådan en myndighed, som Djævelen elsker vievandet. Jeg håber ikke, at det kommer dertil!

Lynne
Jeg hilser også hvidbogen velkommen. Men regner De med, at agenturet for fødevaresikkerhed har autoritet til at forhindre den oksekødskrig, vi har haft, og Frankrigs afvisning af at ophæve forbuddet? De nævnte, at Kommissionen kunne tilbageholde bevillinger og støtte fra lande, der handler på samme måde som Frankrig. Vil De også foreslå, at Kommissionen f.eks. får mulighed for at foretage midlertidige betalinger i stil med det, de britiske landmænd beder om i øjeblikket?

Myller
Hr. formand, hr. kommissær, De sagde ved informationsmødet i sidste uge, at Deres opfattelse er, at EU's kommende fødevareagentur ikke bør placeres i periferien, men De nævnte ikke, hvad denne periferi hedder. Arbejdet i EU­enheden i f.eks. Dublin har vist, at fysisk afstand i dag ikke er en hindring for en effektiv virkning og kommunikation. Det er fremlagt, at det kommende fødevareagenturs vigtigste opgaver vil være indsamling, udsendelse og koordinering af data, udarbejdelse af anbefalinger for at udvikle fødevareindustrien og - som De konstaterede - indsamling af videnskabelige data og popularisering af viden for forbrugerne. Alt dette kan ved hjælp af moderne teknik klares fra et hvilket som helst område i Den Europæiske Union. Jeg spørger således, hvad bygger De Deres opfattelse af beliggenhed på?

Byrne
Med hensyn til sammensætningen af myndigheden: Først og fremmest skal der ansættes interne videnskabsfolk, der skal stå i forbindelse med videnskabsfolk, der er eksperter på netop det område, man beskæftiger sig med på det pågældende tidspunkt. Endvidere skal fødevaremyndigheden have en bestyrelse. De vil bemærke, at vi i hvidbogen ikke siger noget specifikt om bestyrelsens sammensætning. Det er et spørgsmål, som jeg forventer drøftet mellem Parlamentet og Kommissionen i de kommende par uger og måneder.
Jeg regner med, at bestyrelsens medlemmer bliver interessenter eller repræsentanter for interessenterne. Bestyrelsens funktion skal beskrives nærmere i det forslag, jeg vil forelægge for Kommissionen til september. Vi har ikke gjort det endnu, men det sker til september. Jeg forventer ikke, at bestyrelsen vil skulle fortælle videnskabsfolkene, hvordan de skal udføre deres arbejde. Det ville undergrave uafhængigheden af den videnskabelige rådgivning. Men det kunne være gavnligt overordnet set, navnlig ved at bede myndigheden undersøge bestemte områder med behov for forskning.
Hr. Florenz spurgte, om Parlamentet får noget at skulle have sagt her. Det er et spørgsmål, der skal overvejes og drøftes. Der er sikkert forskellige holdninger til det. Nogle vil måske sige, at det vil være upassende for Parlamentet eller medlemmer af Parlamentet - eller personer udpeget af Parlamentet - at være medlemmer af bestyrelsen. Andre vil mene, at det vil være nyttigt, hvis Parlamentet gennem udpegede personer eller medlemmerne selv kunne få mulighed for at diskutere, hvilke emner der bør undersøges. Det er et spørgsmål, der skal overvejes, men det er ikke udelukket.
Hr. Florenz rejste ligeledes spørgsmålet om anonymitet. Jeg er glad for, at han tog det op, for det er af særlig betydning for denne myndighed at have en høj profil. Den skal være synlig. Den skal være kendt. Forbrugerne i Den Europæiske Union skal kende til eksistensen af fødevaremyndigheden. Myndighedens direktør skal være en person, som typisk vil være kendt, som regelmæssigt optræder i tv og taler om spørgsmål vedrørende fødevarer, navnlig i relation til de gode nyheder vedrørende fødevarer i sammenhæng med ernæring, kost og sådanne spørgsmål, så forbrugerne, hvis der kommer en ny fødevarekrise, vil være klar over agenturets eksistens. De vil være klar over, at de har hørt fra myndigheden før under andre omstændigheder, og derfor vil der forhåbentlig være opbygget et fundament af tillid gennem erklæringerne fra myndigheden. Det er derfor af fundamental betydning, at denne myndighed ikke er anonym. Den skal være synlig. Jeg vil gøre alt, hvad jeg kan, for at give myndigheden en høj profil.
Fru Lynne spurgte, om myndigheden får tilstrækkelig autoritet. Jeg går ud fra, at spørgsmålet drejer sig om, hvor myndighedens kompetence begynder og slutter, og hvor kompetencen og autoriteten hos medlemsstaternes agenturer for fødevaresikkerhed begynder og slutter. Der skal være tale om et samspil på det videnskabelige område. Det er helt klart ikke ønskværdigt med situationer, hvor videnskabsfolk, der arbejder for eller rådgiver Fællesskabets agentur for fødevaresikkerhed, er uenige i en videnskabelig udtalelse fra en medlemsstat. Den situation er ikke ønskværdig, og den ønsker vi ikke for fremtiden.
Der er en række ting, der undergraver forbrugernes tillid - mangel på information er en af dem. Men information, der er udtryk for en fundamental uenighed mellem videnskabsfolk om centrale spørgsmål vedrørende fødevaresikkerhed, giver også anledning til stor bekymring. Vi må forsøge at undgå dette og etablere strukturer for at sikre, at der sker en korrekt formidling af informationer mellem videnskabsfolkene, at der bliver tale om fuldstændig høring og diskussion, og at myndigheden på fællesskabsplan har mulighed for og er bemyndiget til at søge vejledning og udtalelser fra uafhængige videnskabsfolk i alle medlemsstater og måske endda andre steder, når der kan findes eksperter andre steder.
Med tiden vil ikke blot myndighedens profil som sagt blive forbedret, men også dens ekspertise og dens moralske autoritet vil blive styrket og forbedret over en periode, så dens synspunkter accepteres og ikke anfægtes.
Denne situation kan nås over en periode. Man kan ikke lovgive om forbrugernes tillid. Det er noget, som man gør sig fortjent til med tiden. Men Kommissionen vil få mulighed for at sørge for, at myndighedens udtalelser i videnskabelige spørgsmål håndhæves gennem vedtagelse af lovgivning, hvilket er Kommissionens, Parlamentets og Rådets funktion. Jeg er klar over, at det er et ret tidskrævende projekt, men ikke desto mindre mener jeg, at udarbejdelse af en lovgivning på grundlag af myndighedens udtalelser er vejen frem. Manglende overholdelse af lovgivningen er et spørgsmål, som kan behandles af domstolene på normal vis. Et af de spørgsmål, vi måske skal tage stilling til med tiden, er spørgsmålet om reaktionstiden under sådanne omstændigheder. Jeg håber at kunne undersøge, om der kan indføres noget, der giver os hurtigere respons fra den juridiske proces.
Med hensyn til tilskud og subsidier: Ja, det spørgsmål har vi overvejet. Det kræver rådgivning fra den juridiske tjeneste, og det vil vi også få, navnlig under hensyntagen til, at det kan udgøre en hurtig reaktion på manglende overholdelse af fællesskabslovgivningen under behandling ved en domstol.
Med hensyn til fru Lynnes spørgsmål om midlertidige betalinger: Det er et spørgsmål, som meget vel kan stilles til Parlamentet, eftersom det vedrører budgetanliggender. Fru Myller spurgte mig så om myndighedens placering. Det er der ikke truffet nogen beslutning om ud over, at det er mere sandsynligt, at myndigheden vil blive placeret centralt snarere end i periferien. Jeg er klar over, at Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret er placeret i Dublin, og selvom jeg selv kommer fra den del af verden, må jeg acceptere, at det ikke er Europas centrum! Men situationen for Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret er helt anderledes end for fødevaresikkerhedsmyndigheden. Levnedsmiddel- og Veterinærkontoret består af uafhængige videnskabsfolk og dyrlæger og så videre, der rejser fra et sted, hvor der findes en lufthavn - naturligvis har vi en lufthavn i Dublin.
Situationen for fødevaresikkerhedsmyndigheden er helt anderledes. Den skal ligge tæt på Kommissionen på grund af behovet for samspil mellem videnskabsfolkene inden for fødevaresikkerhedsmyndigheden og dem af os, der arbejder med at iværksætte lovgivning. En vigtig del af kommunikationen mellem de to institutioner vil naturligvis bestå i at sikre, at de af os, der arbejder med at udforme lovgivning, klart og tydeligt forstår, hvad videnskabsfolkene mener, hvilke problemer de har identificeret, hvilken lovgivning der er nødvendig for at tage hånd om de problemer, de tager op. Videnskabsfolkene vil ligeledes ønske at komme med bidrag til den juridiske proces, den politiske beslutningsproces eller den lovgivningsmæssige proces for at sikre sig, at lovgivningen retter op på de problemer, de har identificeret.
Det ser ud til at være ønskværdigt med en central placering for en myndighed af denne art. Videnskabsfolkene vil blive ansat i huset, men der bliver også behov for at have kontakt med videnskabsfolk på konsulentbasis og under disse omstændigheder, da videnskabsfolkene vil skulle rejse, er der formentlig bedre, at de tager til en central placering, hvor Parlamentet, Kommissionen og Rådet er placeret. Det er min vurdering i øjeblikket. Det kan være noget, der skal diskuteres her og andre steder, og jeg vil lytte til alle forslag, der kommer frem, men min foreløbige konklusion er, at denne myndighed bør placeres centralt frem for i periferien.

Formanden
Kære kolleger, jeg sidder i en meget vanskelig situation, for jeg kan ikke ændre dagsordenen. Jeg vil foreslå, at De tager dette spørgsmål op med Deres politiske grupper og rejser det på Formandskonferencen. Hvis De mener, at disse spørgsmål efter en redegørelse ved Kommissionen er vigtige, vil jeg foreslå, at vi beder om mere tid end den halve time, der er afsat til dem. I dag havde vi seks minutters spørgsmål fra medlemmerne og 29 minutter med svar fra kommissæren plus hans redegørelse.
Som De kan se, er en halv time overhovedet ikke nok til disse spørgsmål. Jeg håber, at De vil drøfte dette i de politiske grupper, så vi kan få et bedre struktureret punkt med Kommissionen ved sådanne lejligheder fremover.
Forhandlingen er afsluttet.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B5-0003/2000).
Jeg kan meddele Dem, at vi vil bruge ca. en time og 15 minutter på denne spørgetid. Vi vil skære lidt ned på tiden i dag, fordi tolkene arbejder kontinuerligt.

Jeg giver ordet til hr. Purvis, der har et spørgsmål til forretningsordenen.

Purvis
Jeg protesterer mod, at vi beskærer tiden til spørgetiden. Det er en af de få lejligheder, hvor menige medlemmer har mulighed for at få taletid, og jeg beder Dem udvide den til halvanden time, som det fremgår af dagsordenen. Sådan er dagsordenen, og jeg mener, at vi bør holde os til dagsordenen.

Formanden
Det, der sker, ærede kollega, er, at det stod i dagsordenen, at vi ville begynde kl. 17.30, og De kan se uret. Jeg håber i hvert tilfælde ikke, at vi når helt hen til aftenmødet.
Første del

Formanden


Ioannis Souladakis
Spørgsmål nr. 28 af (H-0781/99):
Om: Opførelse af et atomkraftværk i det jordskælvsramte Tyrkiet To jordskælv for nylig i Tyrkiet, der nåede op på over 7 på Richterskalaen, skabte alvorlig tvivl om Tyrkiets fortsatte opførelse af bekostelige atomreaktorer i Akuyu, mens energireserver, fra Atatyrk-dæmningen eksporteres til tredjelande og EU anvender en del af sit budget på at reparere skader som følge af jordskælv. Tyrkiets atomplaner - hvor der ses bort fra risikoen for befolkningen, Tyrkiets økosystemer og det omkringliggende område - giver anledning til mistanke om, at der bag dem er planer, som Tyrkiets politiske og militære ledere har vedtaget om at skaffe sig atomteknologi, der sætter dem i stand til at fremstille atomvåben, forsøg på at købe reaktorer af canadisk oprindelse af den type, som Indien og Pakistan har indkøbt, tyder på.
Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at forhindre uheld på atomkraftværker og spredning af atomvåben i et land, som ønsker at tilslutte sig EU, men anvender enorme summer på atomprogrammer, samtidig med at det modtager økonomisk bistand fra EU=s budget?
Jeg giver ordet til kommissær Verheugen.

Verheugen
Kommissionen følger med interesse den planlagte opførelse af et atomkraftværk i Akkuyu i Tyrkiet og erkender betydningen af at sikre, at man ved opførelsen af det nye anlæg overholder de højeste og internationalt accepterede atomsikkerhedsstandarder. I henhold til vores oplysninger har man endnu ikke truffet beslutning om en bygmester.
Kommissionen anerkender, at Tyrkiet har underskrevet og ratificeret konventionen om nuklear sikkerhed og erkender, at ansvaret for at udstede tilladelser og regulere placeringen, bygningen, ibrugtagningen, driften og afviklingen af atomkraftværker i Tyrkiet udelukkende ligger hos den tyrkiske atomenergimyndighed. Kommissionen har ikke beføjelser til at indføre begrænsninger på beslutninger truffet af et land vedrørende energiproduktion, herunder på atomkraftværker.
Som kommissær Wallstöm nævnte under høringerne i Europa-Parlamentet i september 1999, vil Kommissionen tage spørgsmålet om atomsikkerhed og strålingsbeskyttelse op på alle relevante møder med den tyrkiske regering i fremtiden, og jeg er glad for at kunne meddele Dem, at vi om et par dage skal have et møde med den tyrkiske udenrigsminister, hvor vi helt klart vil tage spørgsmålet op.
Kommissionen er navnlig klar over offentlighedens bekymring over den registrerede seismiske aktivitet i området ved Ecemis-forkastningen, der ligger i nærheden af værkets planlagte placering. I henhold til oplysninger fra Det Internationale Atomenergiagentur tages der ved udformningen af værket hensyn til muligheden for kraftigere jordskælv, end der nogensinde er registreret i området og især mere end 10 gange kraftigere end det, der blev registreret i Adana i juni 1998. Der er fastsat en bred margen ved udformningen for at sikre en sikker drift på værket i henhold til miljøforholdene på stedet.
Kommissionen er også opmærksom på bekymringen over den mulige hensigt om at bruge værker til produktion af materiale, der kan anvendes til våben. Den anerkender, at Tyrkiet har underskrevet og ratificeret traktaten om ikkespredning af kernevåben, og at landet for nylig har indgået en omfattende sikringsaftale med Det Internationale Atomenergiagentur.

Souladakis
Tak for svaret. Jeg vil gerne betone følgende: Tyrkiet er nu et ansøgerland. Med denne plan stræber landet efter at forøge sin energikapacitet med 2%. Samtidig stræber det efter at anskaffe reaktorer af typen Candu fra Canada. Disse reaktorer bliver allerede anvendt af Pakistan og Indien til fremstilling af atomvåben, sådan som det er kommet frem. Set i dette lys er der altså en meget alvorlig risiko for, at en eller anden uforstandig person mener, at den nye geostrategiske balance i Kaukasus kræver, at der findes et nærliggende land med atomteknologi af militær karakter. Det var til det politiske aspekt. Nu til den tekniske del. Sikkerhedsprocenten ved sådanne værker - og jeg taler som ingeniør - har ikke nogen forbindelse med, at niveauet for nedbrudssikkerheden stiger 10-20 gange. Når der i lignende tilfælde hersker usikkerhed, bruger man simulatorer. Men man kan ikke anvende simulatorer i spørgsmål, der angår atomkraft. Derfor bør alle områder med stor jordskælvsfare udelukkes eller udelukkes a priori som områder for atominstallationer som denne. Men eftersom EU's og Kommissionens muligheder nu er ændret i forhold til Tyrkiet, ville det være godt at forhandle visse spørgsmål om sikkerheden på et bredere område samt om en fredelig udvikling af Tyrkiet inden for EU's rækker.

Verheugen
For et par uger siden havde vi en forhandling om nuklear sikkerhed i Parlamentet med særligt fokus på ansøgerlandene. Jeg har forklaret Kommissionens holdning. De er nødt til at acceptere, at der ikke findes noget acquis communautaire inden for nuklear sikkerhed. Så det, vi gjorde, var at bruge politiske midler til at overbevise nogle ansøgerlande om, at vi er nødt til at have afviklingsplaner for nogle reaktorer, som man ikke regner med at kunne modernisere.
For Tyrkiets vedkommende stiller sagen sig anderledes. Jeg har allerede sagt, at Tyrkiet har ratificeret ikkespredningstraktaten og konventionen om nuklear sikkerhed.
Hvis vi konstaterer, at der ved bygningen af atomkraftværker opstår bekymring om sikkerheden, vil vi drøfte det med Tyrkiet. Hvis konklusionen er, at Tyrkiet planlægger at bygge et atomkraftværk, der ikke overholder de normale europæiske sikkerhedsstandarder, vil vi gøre det samme som over for Litauen, Slovakiet og Bulgarien.

Purvis
Hr. formand, kommissæren sagde, at Tyrkiet har underskrevet ikkespredningstraktaten, og at landet har underskrevet traktaten om nuklear sikkerhed. Hvorfor skulle der herske nogen som helst tvivl om, at Tyrkiets atomkraftværk er lige så sikkert som ethvert andet i Fællesskabet, og er kommissæren parat til at indtage en noget meget kontant holdning over for hr. Souladakis i denne sag?

Verheugen
Jeg mener, at ethvert medlem har ret til at give udtryk for sin egen bekymring. Jeg har ikke de samme bekymringer. Jeg mener, at Tyrkiet fuldt ud anerkender standarderne og kriterierne i konventionen om nuklear sikkerhed og i ikkespredningstraktaten, men der er ingen tvivl om, at den europæiske offentlighed er bekymret, og jeg mener, at det er helt korrekt at drøfte dette her i Parlamentet.

Formanden


David Robert Bowe
Spørgsmål nr. 29 af (H-0786/99):
Om: Forarmet uranvåben Har Kommissionen foretaget nogen undersøgelser af de eventuelle virkninger for EU-staterne af grænseoverskridende forurening som følge af brug af forarmet uranvåben i Kosovo-konflikten? Hvis ikke, hvorfor?
Jeg giver ordet til kommissær Wallström.

Wallström
Tak for spørgsmålet, hr. Bowe.
Europa-Kommissionen har overvåget de miljømæssige virkninger af konflikten lige fra begyndelsen af NATO's indsats. Så tidligt som i juni sidste år finansierede Kommissionen en første undersøgelse. Den blev udført af Det Regionale Miljøcenter for Central- og Østeuropa, og konklusionen var, at der ikke var tale om nogen miljøkatastrofe i større skala. Ingen af de efterfølgende beviser eller analyser har rokket ved den oprindelige vurdering.
Kommissionen har også været nært tilknyttet udarbejdelsen af den rapport, som for nylig blev offentliggjort af FN's miljøprogram - Balkan Task Force. Dette er den mest detaljerede og omfattende rapport til dato om miljøkonsekvenserne af kosovokonflikten, og jeg anbefaler den til alle, der endnu ikke har gennemgået den. Brugen af våben med forarmet uran var et af de mange spørgsmål, der blev behandlet, og rapporten er nu også tilgængelig på Internet.
Balkan Task Force var hæmmet af, at der kun var begrænset eller slet ingen oplysninger til rådighed om den faktiske brug af disse våben under konflikten. Der blev ikke fundet tegn på forurening under BTF's undersøgelsesrejse. Men dette udelukker ikke, at områder af Kosovo er forurenet med forarmet uran. På grundlag af en skrivebordsvurdering suppleret med en undersøgelsesrejse konkluderes det i rapporten, at eventuelle risici er begrænset til et område omkring målet.
Fremtidige aktioner vil finde sted inden for stabilitetspagten for Sydøsteuropa. Der er udarbejdet en særlig regional genopbygningsplan for miljøet. Den vil danne rammen for nødhjælp til bekæmpelse af krigsskader, hvis der skulle være behov for noget sådant.

Bowe
Hr. formand, først vil jeg gerne takke kommissæren for det meget nyttige svar. Kommissionen har helt klart overvejet dette problem, og jeg er glad for, at man i de rapporter, der hidtil er udarbejdet, har undersøgt spørgsmålet nøje.
Men jeg vil gerne påpege, at bekymringen med hensyn til våben af forarmet uran går på den måde, de bruges på. Dette uran bliver luftbåret, inhaleres og kan rent faktisk være til stede i Kosovos befolkning med mere langsigtede virkninger, end det man hidtil har kunnet fastslå. Det ser ud til at være det mønster, man har kunnet konstatere efter brugen af forarmet uran i Golfkrigen.
Derfor vil jeg gerne spørge Kommissionen, om den vil overveje at fortsætte overvågningen, og hvor længe man vil overveje at fortsætte overvågningen ud i fremtiden for at undersøge de langsigtede virkninger, ikke blot af våben med forarmet uran, men også andre påvirkninger af miljøet end de meget lokale, vi har kendskab til i Kosovo.
Hvor længe vil De fortsætte overvågningen af virkningerne af disse våben?

Wallström
Tak for spørgsmålet, hr. Bowe. Igen må vi slå fast, at det stadig ikke er bekræftet, at der blev brugt forarmet uran i konflikten, og man har ikke fundet forarmet uran ved oprydningen i Kosovo. Men de symptomer og de problemer, De nævnte, kan være til stede, og de kan være fremkaldt af brugen af forarmet uran. Det nævnes også i rapporten.
Der er ikke konstateret grænseoverskridende virkninger, og de fleste våben er blevet anvendt på Forbundsrepublikken Jugoslaviens område. Problemet er, at den nuværende politiske isolation af landet betyder, at der er restriktioner på adgangen til dette område. FN har et stort ansvar, fordi denne rapport er rettet til organisationen, så derfor må den tage ansvaret. Men gennem denne regionale og miljømæssige genopbygningsplan kan vi fortsætte overvågningen og den bistand, vi kan give, og det er i øjeblikket den ramme, vi kan bruge til Den Europæiske Unions arbejde.
Det er vigtigt at følge op og give medlemsstaterne samt FN og Kommissionen noget at tænke over, når der er tale om militære hemmeligheder og deres konsekvenser for miljøet. Det har også en langsigtet virkning på tankegangen, når det drejer sig om brugen af denne slags våben.

Rübig
Hr. formand, fru kommissær, om nogle få måneder vil hundredtusinde feriegæster igen køre til Adriaterhavskysten og tilbringe deres sommerferie dér. Som vi ved fra medierne, blev der nedkastet bomber og våben i nærheden af kysten. Kan De bekræfte, at feriegæsterne kan bade ufarligt i Adriaterhavet til sommer, og er der planlagt foranstaltninger med henblik på at undersøge, hvilket trusselsbillede vi har at gøre med her?

Wallström
Jeg ville ønske, at jeg kunne give garantier for mange ting, men det kan jeg desværre ikke. Vi foretager vores vurderinger på grundlag af rapporter som denne og de tjenesterejser, vi sender ud for at kontrollere ting som disse. Det er vores udgangspunkt, når vi rådgiver folk i, hvad de skal gøre.
Det, vi har set, er, at krig påvirker miljøet på langt sigt og er farligt. På miljøområdet har vi netop vedtaget et direktiv om havforurening. Det omfatter også kugler og våben og så videre, og det er et tidligt varslingssystem. Desværre kan vi ikke afgive nogen garantier, og vi kan kun fortsætte med at overvåge og forsøge at rydde op.

McKenna
Jeg vil gerne spørge kommissæren, om det er sandt, at de NATO-soldater, der nu udstationeres i regionen, gennemgår særlige kontroller for nuklear bestråling, og at de samme foranstaltninger ikke anvendes for civile, der bor i området?

Wallström
Jeg kan ikke besvare det spørgsmål. Med hensyn til lægeundersøgelser og så videre har jeg ikke de nødvendige oplysninger til at give et korrekt svar. Det, vi ved om det miljømæssige, er det, jeg allerede har nævnt, at der nu findes en genopbygningsplan for miljøet, men jeg har ingen oplysninger om lægeundersøgelser. Jeg kan naturligvis se, om jeg kan finde de nødvendige oplysninger, når jeg kommer tilbage.

Formanden


Thomas Mann
Spørgsmål nr. 30 af (H-0793/99):
Om: Udnævnelse af en særlig EU-repræsentant for Tibet I 1998 registrerede den tibetanske eksilregering over 4 000 tibetanere, der med fare for liv og lemmer søgte friheden og flygtede over Himalayas bjerge. Mange af disse flygtninge led svære forfrysninger, og mange døde.
Den tværpolitiske arbejdsgruppe om Tibet er yderst foruroliget over den stadigt forværrede situation i Tibet, og det er klart, at der med den nuværende EU-politik ikke har kunnet gøres en tilstrækkelig indsats imod de alvorlige krænkelser af menneskeretttighederne, som tibetanerne i Tibet dagligt udsættes for.
Dybt foruroliget over de vedholdende krænkelser af menneskerettighederne i Tibet og til støtte for Dalai Lamas forslag om en dialog med den kinesiske regering til løsning af situationen i Tibet opfordrer den tværpolitiske arbejdsgruppe om Tibet derfor Kommissionen til at udnævne en særlig repræsentant for Tibet, der skal varetage EU's interesser i spørgsmålet og bestræbe sig på at tilvejebringe en dialog mellem de tibetanske og kinesiske myndigheder eller repræsentanter.
Hvornår vil Kommissionen udnævne en særlig repræsentant for Tibet?
Jeg giver ordet til kommissær Patten.

Patten
Europa-Parlamentets bekymring om Tibet deles af mange. Jeg har længe troet på behovet for at gøre vores holdning til menneskerettighedsspørgsmål, herunder Tibet, klar for de kinesiske myndigheder på en fast og åben måde. Den Europæiske Union gjorde det ved EU-Kina-topmødet i Beijing i sidste måned, hvor vi pressede Kina i en række menneskerettighedsspørgsmål, der også omfattede Tibet. Vi opfordrede igen kineserne til at indlede en dialog med Dalai Lama. Jeg vil igen opfordre Kina til dette. Vi vil fortsætte med at tage Tibet op over for de kinesiske myndigheder. Vi gør også en række andre ting: I menneskerettighedsdialogen EU-Kina har vi fokuseret på en række praktiske aspekter, herunder udsendelse af eksperter til Tibet, planlægning af programmer for udviklingsbistand og aktiviteter, der fokuserer på sundhed og uddannelse for tibetanerne.
Udnævnelsen af en særlig repræsentant for Tibet er i hovedsagen noget, som skal besluttes af Rådet, og Parlamentet kan måske tage spørgsmålet op direkte med Rådet. Men personligt er jeg ikke sikker på, at det i praksis vil gavne vores bestræbelser særligt meget. Det vil være usandsynligt, at det får nogen særlig indflydelse på de kinesiske myndigheder, og vi har allerede effektive kommunikationskanaler med de tibetanske eksilmyndigheder. Jeg vil også gerne hindre en eksponentiel vækst i antallet af særlige repræsentanter, uanset hvor værdig en sag der er tale om.

Mann, Thomas
Hr. formand, hr. Patten, De har selvfølgelig excellente erfaringer takket være deres liv i Kina, og De ved udmærket, hvor meget tibetanerne bestræber sig på at gennemføre dialoger, der indtil nu alle er blevet forhindret. Hvis Deres svar imidlertid lyder, at vi skal henvende os til "hr. FUSP", altså hr. Solana, frygter jeg, at det er en ensidig orientering, når det handler om udenrigspolitik.
Deres initiativ, som jeg glæder mig meget over som et kohærent initiativ, er jo inspireret af emnet menneskerettigheder. Jeg er absolut enig i, at vi skal beskæftige os med emnet human rights. Fængslingen, torturen, lemlæstelsen af unge kvinder og lign., det er jo diskussionsemner, der nemt kan optage adskillige aftener. Hvis vi reducerer det og siger, at Rådet også er ansvarligt på dette område, frygter jeg, at disse menneskerettighedsspørgsmål ikke kommer tilstrækkeligt for dagen. Muligheden for at understrege industri og handel, men meget vel også at inddrage menneskerettigheder, ville være et tiltag, hvor vi egentlig fremhæver partnerskabet med Europa-Kommissionen og ikke siger, at det er Rådets anliggende.

Patten
Jeg vil gerne slå fast over for det ærede medlem, hvordan situationen er. Jeg sagde ikke andet end sandheden, da jeg sagde, at udnævnelsen af en særlig repræsentant var et anliggende for Rådet. Som sagerne står, beskæftiger vi os med de budgetmæssige konsekvenser, og Rådet foretager udnævnelsen. Nogle mener måske, at man bør kigge på det budgetmæssige, når tiden er inde.
Når det er sagt, er situationen, som den er, men det betyder ikke, at vi ikke har et synspunkt og en kompetence inden for menneskerettighedsspørgsmål, og jeg håber meget, at Kommissionen inden for de næste måneder vil være i stand til at udarbejde en meddelelse om menneskerettigheder, hvor man bl.a. påpeger, at der ikke finder nogen sondring sted overhovedet mellem hensynet til menneskerettigheder i Kina eller andre steder i verden og Den Europæiske Unions handelsmæssige og andre interesser. Jeg har længe ment, at vi alle bør anerkende, at de lande, det er bedst at handle med, er de lande, der behandler deres borgere mest hæderligt - overalt i verden.
Jeg gentager, at vi har gjort kineserne opmærksom på vores holdning vedrørende Tibet. I de få måneder, jeg har været kommissær, er det sket to gange, først i New York på vores møde med minister Tang og for nylig under mødet i Beijing, og vi vil fortsætte med at give udtryk for vores bekymring.
Hvis jeg må anbefale det ærede medlem noget litteratur, da De åbenbart er interesseret i disse emner, vil jeg anbefale Dem en bog, der udkom lige før jul, og som er skrevet af den fremragende journalist Isabel Hilton om problemerne i Tibet.

Messner
Hr. formand, jeg vil indlede mit tillægsspørgsmål med den tibetanske hilsen, der betyder held og fred. I Tibet handler det ikke kun om menneskerettigheder og miljø, det handler derimod om en enestående kulturarv, som også kan formidle os europæere vigtige værdier såsom ro, langsommelighed, medfølelse, compassion, som Dalai Lama kalder det. Spørgsmålet er nu, hvad Kommissionen kan gøre for at støtte Hans Hellighed, Dalai Lama, mere konkret med hvis forslag til en fredelig løsning på tibetsagen. Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at mangelen på handlinger fra vores side vil føre til den tibetanske kulturs død og til det tibetanske folks endeligt.

Patten
Jeg har stor sympati for det, det ærede medlem sagde om kulturarv og om den buddhistiske tradition. Lige som det ærede medlem har jeg læst Dalai Lamas selvbiografi. Det er en utroligt rørende fortælling, ikke blot om hans ansvarsområder i og over for Tibet, men også om hans åndelige synspunkter.
Kommissionen har i lighed med andre opfordret til dialog. Dalai Lama gjorde det klart, at det, han ønsker, er en fredelig dialog. Jeg ville ønske, at de kinesiske myndigheder havde reageret konsekvent og positivt på denne åbning fra Dalai Lama. På eller omkring tidspunktet for præsident Clintons besøg i Kina gav præsidenten for Folkerepublikken Kina indtryk af, at der stod dialog på dagsordenen. Det ville være meget gavnligt, ikke kun for Tibet og for alle, der tror på fred og stabilitet i Asien, men også for den kinesiske regerings ry, hvis landet reagerede på disse forsøg på at indlede en dialog.

Formanden


Eija-Riitta Anneli Korhola
Spørgsmål nr. 31 af (H-0795/99):
Om: Kommissionens afvisning af en kodeks god forvaltning i EU Ifølge presseoplysninger har Kommissionen afvist forslaget fra Den Europæiske Ombudsmand, Jacob Söderman, om borgernes ret til god forvaltning i EU. Kommissionen har selv accepteret tanken om en kodeks for god forvaltning, men accepterede ikke nu det detaljerede forslag og endte med at forelægge en række supplerende forslag til bedre service.
Er oplysningen korrekt? Hvad er grunden til Kommissionens handlemåde, og hvordan vil Kommissionen redegøre for den forskel, der dermed opstår mellem ordene om og handlingerne for en reform af EU's forvaltning? Mener Kommissionen, at hændelsesforløbet er foreneligt med det fempunkts-program, som Europa-Parlamentet og Kommissionen vedtog i september, og er Kommissionen rede til at forelægge et detaljeret forslag til en kodeks for god fovaltning i en sådan form, at Parlamentet også får mulighed for at tage stilling til det?
Jeg giver ordet til kommissær Patten.

Patten
De presserapporter, som det ærede medlem henviste til, forekommer mig at være misvisende og unøjagtige.
I november 1999 godkendte Kommissionen ved førstebehandlingen en kodeks for god forvaltning, som skulle indarbejdes i dens forretningsorden. I øjeblikket drøfter Kommissionen dokumentet med sine personalerepræsentanter, en proces, som vil blive afsluttet i løbet af de kommende uger. Kommissionen vil så vedtage kodeksen ved andenbehandlingen.
Det skal bemærkes, at den nye Kommission øjeblikkeligt fulgte op på Den Europæiske Ombudsmands afgørelse af 28. juli 1999 i hans initiativundersøgelse vedrørende denne kodeks. Kommissionen ønsker navnlig at understrege, at den ved udformningen af kodeksen har indarbejdet alle anbefalingerne fra Den Europæiske Ombudsmand. Kodeksen bliver et dokument, der udelukkende drejer sig om Kommissionens forhold til offentligheden som myndighed. Den vil blive vedtaget i form af en juridisk bindende kommissionsbeslutning, som vil blive offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Dokumentet er udarbejdet under hensyntagen til de bestemmelser, der var indeholdt i udkastet fra Den Europæiske Ombudsmand.
I henhold til de tilhørende bestemmelser i traktaterne er Kommissionen selv den ansvarlige lovgiver, der skal udarbejde sin egen forretningsorden. Men det er klart, at Kommissionen hylder princippet om en regulær politisk dialog med Europa-Parlamentet vedrørende alle aspekter af den administrative reform.

Korhola
Hr. formand, jeg takker den ærede kommissær. Jeg spørger nu alligevel, hvornår det er hensigten at sætte denne kodeks i kraft? Under hensyntagen til, at den har været under udarbejdelse siden 1997.

Patten
Presserapporterne var misvisende. Jeg tror ikke, at der er uoverensstemmelse mellem os og Ombudsmanden. Der er spørgsmålet om retsgrundlaget, hvor vi har fået den bedst mulige rådgivning, og der mener jeg, at vi står godt. Jeg vil gerne gentage, at de ærede medlemmer, som det ærede medlem, der stillede spørgsmålet, og som har en særlig interesse i denne sag, ønsker at få en dialog om den. Det er yderst vigtigt, og jeg anerkender det ærede medlems ønske.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke Kommissionen for det, som jeg opfatter som et meget positivt svar. For en sikkerheds skyld vil jeg gerne have bekræftet, om det virkelig er sådan, at der ikke er nogen dele af Jacob Södermans forslag med hensyn til Kommissionen og den gode forvaltning, som Kommissionen finder uacceptable. Er det korrekt, at alle dele af forslaget vil blive godkendt i hele sit indhold?

Patten
Lad mig læse, hvad der står i mit dossier - og når det står i mit dossier, må det være sandt! "Jeg vil gerne igen understrege, at Kommissionen har accepteret alle Ombudsmandens anbefalinger, som er indeholdt i hans udkast til anbefalinger fra juli 1999". Begge dokumenter, det vil sige Kommissionens dokument og Ombudsmandens udkast, dækker stort set det samme.
Det eneste væsentlige spørgsmål vedrører retsgrundlaget. Jeg kan godt gå i detaljer, hvis det ærede medlem ønsker det, men der er ingen tvivl om, at vi er helt enige med Ombudsmanden i dette vigtige spørgsmål.

Formanden
Vi vil med stor fornøjelse medtage hr. Pattens bemærkninger i bibliografien, som endnu en bog til sengelekture, som vi medlemmer vil være opmærksomme på.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 32.
Hr. Vitorino, jeg beder Dem undskylde denne uhøflighed fra Parlamentets side, som jeg beklager meget. I henhold til forretningsordenen er De fritaget fra at svare. God eftermiddag.
Anden del
Spørgsmål til Poul Nielson, overtaget af Chris Patten.

Formanden
Spørgsmål nr. 33 og 34 i anden del af spørgetiden til Kommissionen er til hr. Nielson. Hr. Nielson er ikke til stede, da han er på rejse i Sydafrika. Jeg kan meddele Dem, at fru Loyala de Palacio, næstformand for Kommissionen, har sendt mig et venligt brev, hvori hun giver alle former for forklaringer og oplyser, at det bliver hr. Patten, som vil besvare disse spørgsmål.

Maj Britt Theorin
Spørgsmål nr. 33 af (H-0829/99):
Om: Mainstreaming i EU-bistanden Ministerrådet udarbejdede allerede i 1995 retningslinjer for integrering af kønsaspektet (mainstreaming) i hele EU's bistandspolitik. Retningslinjerne fordrer, at alt personale, som arbejder med udviklingsspørgsmål, jævnligt skal modtage videreuddannelse i "gender mainstreaming", men i de seneste år er kun et halvt hundrede ansatte blevet uddannet, og der findes stadig ingen obligatorisk undervisning i ligebehandling i Generaldirektoratet for Bistand.
At lade kønsaspektet gennemsyre hele bistandsindsatsen (mainstreaming) indebærer, at hensynet til ligebehandling af kvinder og mænd skal indgå som et naturligt element i alle aspekter af udviklingspolitikken, strategier og indsatser. For at muliggøre dette skal Rådets retningslinjer for mainstreaming gennemføres i deres helhed. Det nuværende personale skal modtage obligatorisk uddannelse i ligestillingsspørgsmål, og 1-2 dages uddannelse i ligestillingsspørgsmål bør indgå som en nødvendig del af de obligatoriske introduktionskurser for nyansatte i Generaldirektoratet for Bistand. Agter Kommissionen at træffe sådanne foranstaltninger?

Patten
Først vil jeg gerne understrege, at min kollega, Poul Nielson, var meget ked af ikke at kunne være til stede, men de ærede medlemmer, der interesserer sig for disse udviklingsspørgsmål, vil vide, hvor vigtig denne rejse er, hvor man forsøger at sikre, at vores aftale med Sydafrika overlever.
Kommissionen er parat til at undersøge muligheden for at komme med en introduktion til kønsaspektet og udviklingsdelen af de såkaldte introduktionskurser for personalet, noget som allerede er sket, men ikke regelmæssigt, det indrømmer jeg. Uddannelsen af personale, der flytter til delegationerne i forskellige regioner, er et andet startsted. Uddannelsen vil så blive gennemført automatisk uden at være obligatorisk.
Vi sigter også mod at medtage uddannelse i disse emner i den grunduddannelse, som vores tjenestemænd får i projektforvaltning. Vi ønsker, at denne form for uddannelse så vidt muligt indbygges i programmerne allerede fra starten i stedet for at blive behandlet separat på et senere tidspunkt. Min egen holdning som tidligere udviklingsminister er, at disse spørgsmål også bør "mainstreames" og løses i den centrale del af uddannelsen og ikke gøres til et slags frivilligt suppleringskursus.

Theorin
Stræben efter ligestilling skal gennemsyre arbejdet på alle niveauer i Generaldirektoratet for Bistand. Det skal ikke blot indføres som noget underordnet. Dette må naturligvis føre til en omformulering af udviklingsmål og strategier samt en ændring af institutioner og processer, så både kvinders og mænds prioriteringer og behov afspejles bedre. Derudover skal der træffes foranstaltninger mod kønsbetingede forskelle. Ligestilling skal ikke blot gennemsyre projekter og programmer, men også alle sammenfaldende mål, handlingsplaner og strategier. Det virker, som om vi er enige om dette.
Men ansvaret for, at ligestillingsspørgsmålet får tilstrækkelig opmærksomhed, ligger hos afdelingscheferne og cheferne for de forskellige enheder. Hvis cheferne ikke har den professionelle kompetence, der skal til, sker der ingenting - gender mainstreaming prioriteres væk. Meget få personer i ledelsen hos Generaldirektoratet for Bistand, det vil sige cheferne for enhederne og endnu højere oppe, har deltaget i de ligestillingskurser, som er blevet afholdt. Kun én eneste chef har deltaget i undervisningen i ligebehandling en halv dag. Dette er selvfølgelig uacceptabelt. Hvad er Kommissionen parat til at gøre for at sørge for, at cheferne for enhederne og endnu højere oppe gennemgår den nødvendige uddannelse? Ligestilling har i enkelte tilfælde været en del af det obligatoriske introduktionskursus for nyansatte, men det har kun været 1-2 timer pr. kursus. Dette begrænsede emne er imidlertid blevet fjernet fra alle introduktionskurser, der har fundet sted på det seneste.
Som jeg påpeger i mit spørgsmål, er det nødvendigt med 1-2 dage, og ikke 1-2 timer, til dette emne. Mit spørgsmål er: Er Kommissionen virkelig parat til at gennemføre de vedtagne retningslinjer for gender mainstreaming i Generaldirektoratet for Bistand?

Patten
Jeg tager bestemt ligestilling mellem kønnene alvorligt, og det samme gælder min kollega, kommissær Nielson. Ikke for at fortsætte med at tale om bøger, men jeg har netop læst en bog af David Landis Barnhill om, hvad der gør nogle lande fremgangsrige og andre lande mindre fremgangsrige, og det er interessant at se den betydning, han tillægger kønsaspektet i forbindelse med den økonomiske fremgang og den politiske stabilitet i samfundene et årtusinde tilbage.
For det andet mener jeg ganske vist, at den uddannelse, vi taler om, ikke skal være obligatorisk - der findes faktisk ingen obligatoriske kurser i noget som helst inden for Kommissionen - men den skal være væsentlig. Og eftersom den skal være væsentlig, er det mit håb, at alle vil sørge for, at de får en passende uddannelse i ligestillingsaspektet. Det gælder for alle uanset karriereniveau. Det er ikke noget, som højere rangerende tjenestemænd kan anse for passende for de lavere rangerende, mens de selv mener, at de er for voksne eller for højt rangerende til at tage uddannelsen.
For det tredje er en af de bedste metoder i denne forbindelse at integrere kønsaspektet som et vigtigt og tværgående spørgsmål i de mest populære kurser for tjenestemænd på udviklingsområdet og måske frem for alt kurset i projektstyring, som er nøglen til korrekt forvaltning af projekter på stedet. Så jeg er meget enig i det, det ærede medlem har sagt. Jeg håber, at den fremgangsmåde, vi følger, vil vise sig at være praktisk og kunne sikre dette spørgsmål den opmærksomhed, det fortjener.

Formanden


Bernd Posselt
Spørgsmål nr. 34 af (H-0831/99):
Om: Støtte til Centralasien Hvilken udviklingsstøtte og hvilken humanitær bistand yder Kommissionen til staterne i Centralasien, og hvorledes vurderer Kommissionen virkningen af denne støtte?
Spørgsmål til Anna Diamantopoulou
Patten
Siden 1991 har Fællesskabet ydet betydelig finansiel bistand til Samfundet af Uafhængige Stater, herunder landene i Centralasien. Størstedelen af Den Europæiske Unions bistand er blevet ydet under Tacis-programmet. I 1998 og 1999 modtog Kirgistan, Kasakhstan, Usbekistan og Turkmenistan teknisk bistand for 75 millioner euro.
Denne bistand har gavnet alle sektorer, navnlig landbrug, infrastrukturudvikling, den private økonomi og styrkelsen af institutionerne. Sikkerhedsmæssige overvejelser har hindret Tadsjikistan i at få det fulde udbytte af Tacis, men et genopbygningsprogram til 7,2 millioner euro har været i gang i 1998 og 1999.
Ud over de nationale programmer har Den Europæiske Union støttet vigtige regionale foranstaltninger inden for energi, transport og miljø. Fødevaresikkerhedsprogrammerne i Centralasien begyndte i 1996, mens Den Europæiske Union ydede naturalbistand i de to foregående år. Disse programmer var rettet mod Kirgistan og i mindre udstrækning Tadsjikistan. Finansiering af ngo-programmer i Tadsjikistan beløb sig til 7,42 millioner euro i 1998 og 1999. I samme periode modtog Kirgistan 17 millioner euro.
Siden 1993 har EF's Kontor for Humanitær Bistand, ECHO, ydet aktiv støtte til de mest sårbare grupper og sektorer i Tadsjikistan og Kirgistan. I 1998 og 1999 blev der ydet 3,8 millioner euro til Kirgistan, og Tadsjikistan modtog mere end 35 millioner euro, navnlig til mad, lægemidler, vand og kloakering. Hyppig overvågning og situationsrapporter har vist, at Den Europæiske Unions bistand bidrager til stabiliteten i disse lande og dermed den igangværende fredsproces.

Posselt
Hr. formand, hr. kommissær, Centralasien og Det Kaspiske Hav truer jo med at blive det 21. århundredes Balkan. Derfor er det også meget vigtigt med en stabilisering netop i de store stater Turkmenistan og Usbekistan. Derfor vil jeg gerne spørge Dem, hvad Deres eget kompetenceområde omfatter, hvordan forhandlingerne om partnerskabsaftalen med de to lande forløber, altså de politiske forbindelser. Det er jo umiddelbart Deres område. Dernæst vil jeg gerne stille et spørgsmål inden for hr. Nielsons område, nemlig om det økologiske samarbejde, især hvad angår vandet og problematikken med bomuldsmonokulturerne, der fører til omfattende tørke.

Patten
På topmødet i Istanbul for nogle uger siden havde vi lejlighed til at mødes og føre drøftelser med nogle af de centralasiatiske republikker. Jeg er meget ivrig efter, at vi skal styrke vores forbindelser med dem. Hvis det ærede medlem ønsker det, kan jeg sende ham en detaljeret oversigt over, hvor vi står med hensyn til forhandlingerne om partnerskabs- og samarbejdsaftaler med de enkelte centralasiatiske republikker.
Det er klart, at alle vil håbe, at hans forudsigelser af fremtidige begivenheder er på den dystre side. Men jeg er ikke i tvivl om, at han har ret, når han påpeger Centralasiens strategiske betydning Jeg har tidligere hørt det ærede medlem tale om Kaukasus. Han har helt ret i, at en Union, der taler om konfliktforebyggelse, bør se på, hvad den kan gøre i netop disse områder for at sikre, at der ikke senere opstår en konflikt af den art, der har forårsaget så store ødelæggelser på Balkan, og som har kostet os en hel del mere, end vi ellers ville have brugt, hvis vi havde haft mulighed for at indføre forebyggende foranstaltninger. Så det ærede medlems bemærkninger om disse regioners strategiske betydning er helt korrekte.
Vi bidrager til programmer i denne region, som har en vis indvirkning på miljøet. Vores fødevareprogrammer hænger direkte sammen med både strukturreformer inden for landbruget og afskaffelse af fattigdom. Formålet med disse programmer er at sikre, at landbruget får en mere solid stilling i disse samfund og ikke blot går ud på at voldtage jorden. Der findes et miljøaspekt, som vi fortsat bør prioritere.

Formanden
Vi tager også ad notam, at spørgeren har klappet ad kommissærens svar. Det sker ikke så tit. Og ydermere har kommissæren ikke nævnt bibliografien for ham i dette tilfælde. Mange tak, hr. Patten, for Deres indlæg i dag.

Formanden


Mihail Papayannakis
Spørgsmål nr. 35 af (H-0778/99):
Om: Græsk handlingsplan for beskæftigelse I overensstemmelse med vurderingen af handlingsplanen for beskæftigelse er Grækenland og Italien hovedmål for Kommissionens kritik for ikke i tilstrækkelig grad at have gennemført beskæftigelsesfremmende foranstaltninger og politikker. Ifølge beretningen er målene i Grækenland og Italien for forbedring af beskæftigelsen ikke nået og det er tvivlsomt, om den politik, der skal gennemføres, vil gøre det muligt at overholde retningslinjerne om forebyggelse og om foranstaltninger i forbindelse med langtidsledighed. Beretningen indeholder ligeledes kommentarer om, at der i Grækenland ikke eksisterer planer for på mellemlang og lang sigt at nedsætte beskæftigelsesskat og forsikringsbyrder, eller om tilfredsstillende anvendelse af Den Europæiske Socialfonds ressourcer til støtte til beskæftigelsespolitikken, og yderligere, at der ikke findes nøjagtige beskæftigelsestal. Kan Kommissionen oplyse, om den græske regering har indgået særlige forpligtelser om, hvorledes problemer vedrørende unge og langtidsledighed skal løses, og hvad disse forpligtelser består i? Har regeringen fastsat lovgivning for og indført et anvendeligt system for konstatering, registrering og kontrol med svingninger inden for arbejdsløshed, eller er de fleste foranstaltninger stadig begrænset til at tælle de arbejdsløse?

Diamantopoulou
I forbindelse med hr. Papayannakis' spørgsmål om en samlet pakke af beskæftigelsesfremmende foranstaltninger for 1999 har Kommissionen foreslået visse tiltag for Grækenland, der skal føre til en bedre effekt af de beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. De vigtigste vedrører behovet for at styrke forsøget på at reformere de offentlige tjenester, hvor der er problemer, at forbedre det statistiske registreringssystem og at indføre forebyggende politikker i overensstemmelse med retningslinjerne 1 og 2 i beskæftigelsespakken.
Vi skal nævne, at den græske regering inden for rammerne af sin arbejdsløshedspolitik har kørt to konkrete programmer for 1999: "Ja til et erhvervsliv" og "Igen i arbejde". Vi har endnu ikke de endelige resultater af disse programmer, så vi kan se, om de kvantitative målsætninger er nået.
Den græske regering anerkender i dag problemet i forbindelse med, at det ikke er muligt at registrere tilgangen og afgangen af de mennesker, der finder beskæftigelse. Derfor har den for det første forpligtet sig til at omorganisere landets offentlige beskæftigelsestjenester og for det andet til at skabe effektive centre for beskæftigelsesfremme - dette program er allerede begyndt, men ikke fuldført endnu. For det tredje har den forpligtet sig til at indføre et system med elektroniske beskæftigelseskort og at anvende egnede elektroniske systemer til at overvåge disse politikker.
Til det nye program, som er forelagt for perioden 2000-2006, og som finansieres af Den Europæiske Socialfond, bør der med Kommissionens opbakning også anvendes økonomiske midler og politikker til at realisere de mål, som jeg nævnte før.
Kommissionen vil følge den græske regering på nært hold for at se, om den opfylder de forpligtelser, som den har påtaget sig.

Papayannakis
Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes svar. Men, fru kommissær, vi befinder os i følgende situation: Vi ligger på andenpladsen med hensyn til arbejdsløshed i Europa, nemlig på 11,3% - sådan var det ikke før i tiden. Vi har den største stigning i arbejdsløsheden, vi bruger færre penge til de arbejdsløse, nemlig under 1% af BNP, mens de andre lande bruger 3-4% (f.eks. Frankrig, Belgien og Tyskland), og det fremgår ikke tydeligt, at pengene fra Den Europæiske Socialfond er blevet anvendt til bl.a. at bekæmpe arbejdsløsheden. De fortæller mig, at De i Kommissionen er fremkommet med visse henstillinger. Det accepterer jeg, og jeg glæder mig over det, og gid at disse henstillinger vil blive fulgt. Men jeg har i lang tid haft lyst til at stille disse spørgsmål: Hvad har de tidligere politikker ført til? Er der nogen, der har fundet arbejde? Hvor mange har fundet arbejde? Sidste år og forrige år, hvis de ikke kan fortælle os noget om i år. Hvad er der sket i forbindelse med efteruddannelsen? Er disse berømte efteruddannelsescentre lavet, for at de, som underviser, skal finde arbejde eller de, som bliver undervist? Har vi nogle tal? Har vi altså nogen mulighed for at kontrollere, hvad denne politik fra den græske regerings side resulterer i?

Diamantopoulou
Hr. Papayannakis, jeg kan sige så meget som, at den græske regering faktisk bør intensivere sit arbejde på at gennemføre en elektronisk, statistisk registrering for at se, om der findes strukturer, så de programmer, som realiseres, også kan give de kvantitative resultater, som De nævner, samt at der også kan foregå en overvågning, på basis af hvilken politikken kan formes.
Grækenland har fremvist en stigning i beskæftigelsesprocenten og - efter hvad jeg kan se her - en stigning i produktiviteten. Det, som Kommissionen kan gøre, har forbindelse med de specifikke retningslinjer. Som De ved, bliver hvert land bedømt efter 22 retningslinjer. De vedrører tilgangen til efteruddannelse, den procentvise tilgang til efteruddannelse hos mænd og kvinder og de særlige foranstaltninger over for de langtidsledige. Kommissionen vil på alle disse specifikke områder forsøge at sætte tal på dataene og råde over specifikke oplysninger på basis af realiseringen af den nye fællesskabsramme for 2000-2006.

Formanden


Jens-Peter Bonde, overtaget af Ole Krarup
Spørgsmål nr. 36 af (H-0782/99):
Om: Den danske efterlønsordning Vil Kommissionen oplyse, om man har godkendt den danske efterlønsordning i sin helhed, og om der eventuelt verserer uenighed mellem Danmark og Kommissionen på andre sociale områder?

Diamantopoulou
Kun personer med bopæl i Danmark, som opfylder de påkrævede arbejdsperioder i dette land, kan blive pensioneret gennem den danske efterlønsordning. Der er arbejdstagere, som har klaget til Europa-Kommissionen, fordi de ikke har ret til pensionsordning. De danske myndigheder mener ikke, at de gennem fællesskabslovgivningen er forpligtet til at betale denne godtgørelse til førtidspensionerede arbejdstagere, når disse ikke opfylder de betingelser, som dansk lovgivning stiller.
Det skal bemærkes, at det gældende reglement om socialforsikring indtil videre ikke nævner førtidspensionering, og Kommissionen har foreslået visse modifikationer af reglementet, men det er stadig under behandling i Rådet.
Indtil i dag har Den Europæiske Domstol ikke nogen retspraksis i forbindelse med efterlønnen, men det ville være begrundet at hævde, at forudsætningerne om bopæl ikke er forenelige med de i dag gældende generelle klausuler om forbud mod forskelsbehandling på basis af statsborgerskab.
Europa-Kommissionens tjenester er begyndt at holde en række fælles møder med den danske regering for at finde frem til et fælles sprog og en fælles behandling. I forbindelse med dette spørgsmål fandt det sidste møde sted i november 1999, og vi venter på tjenesternes endelige indstilling til, om der skal rejses sag mod Danmark for overtrædelse.

Krarup
Jeg bemærkede, at kommissæren ikke gav noget direkte svar på spørgsmålet om, hvorvidt den danske efterlønsordning i sin helhed er godkendt af Kommissionen, men det fremgik jo indirekte, at svaret er benægtende. Jeg vil gerne bede kommissæren om udtrykkeligt at bekræfte, at ordningen ikke er godkendt af Kommissionen.
Og så mere end antydede kommissæren jo, at man stærkt overvejer at indbringe hele spørgsmålet om den danske efterlønsordning for Domstolen i Luxembourg, netop med udgangspunkt i, at der her foreligger en faktisk diskrimination i forhold til ikkedanske lønarbejdere, som ikke kan opfylde betingelserne, som følge af at de ikke har været i lønarbejde i den periode, der kræves efter det danske system. Jeg vil gerne spørge kommissæren, om hun kan angive nogen omtrentlige tidsterminer i denne sag, for det er et problem, som trænger til afklaring i den danske socialpolitiske debat. Så jeg ville være taknemmelig, hvis kommissæren kunne uddybe dette spørgsmål.

Diamantopoulou
Hr. parlamentsmedlem, jeg vil gerne betone, at såvel i Danmark som i mange andre lande er der problemer med at fortolke direktiverne og at indføre dem i de nationale lovgivninger. Vi står her over for et sådant tilfælde, og der er en forhandling i gang mellem den danske regering og Kommissionen, for at spørgsmålet kan blive løst på den bedst mulige måde til gavn for de arbejdstagere, som opfylder forudsætningerne, og som ifølge den eksisterende ordning har ret til denne pension.

Martin, David W
Ganske kort for at følge op på det sidste punkt. Jeg opfordrer Kommissionen til at gøre det klart, at Kommissionens indsigelser i deres nuværende form på ingen måde vil hindre danske statsborgere i at benytte denne ordning, men at Kommissionen blot har et ønske, hvilket den har ret til i henhold til fællesskabslovgivningen, om at sikre, at ordningen gælder for alle EU-borgere, der opfylder kriterierne.

Diamantopoulou
Jeg synes, at svaret er kort og tydeligt. Naturligvis forholder det sig sådan, som De siger. Der er ikke noget problem for de danske borgere, og det er ikke dér, problemet er. Problemet angår udenlandsdanskere og andre borgere, som bor uden for Danmark.

Formanden


Gerard Collins
Spørgsmål nr. 37 af (H-0791/99):
Om: Arbejdstidsdirektivet Kan Kommissionen oplyse, hvilke foranstaltninger den agter at træffe for at sikre et beskyttelsesniveau svarende til det niveau, der foreskrives i arbejdsdirektivet af 1993, for almindelige hospitalslæger, som ikke var omfattet af dette direktiv og heller ikke af forslaget til direktiv om ændring af direktiv (KOM(98)0662-C4-0715/98/0318(SYN))

Diamantopoulou
Der findes et forslag til direktiv om ændring af direktivet om arbejdstiden for almindelige hospitalslæger. Indholdet i forslaget angår lægernes gennemsnitlige, ugentlige arbejdstid på 48 timer og giver mulighed for, at den efter forhandling kan komme op på 54 timer. I dette spørgsmål er Rådet, Kommissionen og Parlamentet enige med hensyn til indholdet, men uenige, hvad angår overgangsperioden til at realisere dette direktiv. Parlamentets forslag er således fire år, Kommissionens syv og Rådets 13 år.
Dette forslag er stadig genstand for forhandlinger mellem Rådet og Parlamentet ud fra proceduren om samråd. Selvom der findes denne uenighed, må vi understrege, at de tre organer er enige i indholdet, og at man gør sig de største anstrengelser for, at dette særligt vigtige og ømtålelige spørgsmål, som berører et yderst stort antal arbejdende læger i hele Europa, kan blive behandlet fælles.

Formanden


María Antonia Avilés Perea
Spørgsmål nr. 38 af (H-0805/99):
Om: Foranstaltninger til fremme af ligestilling mellem mænd og kvinder En af de arbejdsgrupper, som Kommissionens formand, Prodi, har bebudet, har til formål at iværksætte foranstaltninger til fremme af ligestilling mellem mænd og kvinder (mainstreaming).
Hvilke kommissærer indgår i denne gruppe? Hvor mange gange har gruppen hidtil holdt møde? Hvilke konkrete foranstaltninger er der blevet drøftet?

Diamantopoulou
Spørgsmålet har mange underspørgsmål. Det handler om Kommissionens særlige udvalg, som beskæftiger sig med fremme af ligestilling. De kommissærer, som deltager, er formand Prodi, næstformand Kinnock, fru Reding og jeg. Udvalgets møder er åbne, og det første møde fandt sted den 11. januar 2000. Der var tre seriøse emner til debat. Det første var førstebehandlingen af det femte program for kvinder, hvor jeg fremlagde den første analyse af det. Det andet emne var betænkning af Busquin om undersøgelse af kvinders deltagelse i forskning og videnskab. Og det tredje drejede sig om hr. Kinnock, som orienterede Kommissionen om det arbejde, der sker for at tage hensyn til ligestillingsdimensionen mellem de to køn i den samlede reform, der i dag foregår i Fællesskabet.

Avilés Perea
Mange tak for Deres svar, fru kommissær, selvom jeg må beklage, at denne arbejdsgruppe har været så længe om at mødes, da dette er et meget vigtigt spørgsmål. Vi håbede, at denne Kommission fra starten af ville begynde at arbejde med alt det, som er med til at fremme en større ligestilling mellem mænd og kvinder. Jeg håber, at tingene vil blive anderledes i fremtiden, og at der vil være hyppige møder, for der er mange spørgsmål, som det er nødvendigt, at Kommissionen ser på, for at de kan blive fremmet og færdiggjort ordentligt og så hurtigt som muligt, nemlig foranstaltningerne til fremme af større ligestilling mellem mænd og kvinder.

Formanden
Fru Avilés Perea, det drejer sig om en opfordring og ikke om et spørgsmål. Men hvis kommissæren vil komme med en belæring eller gode hensigter ...

Diamantopoulou
De giver mig anledning til blot at sige, at jeg er enig i, at udvalget burde være trådt sammen tidligere, men indholdet kompenserer os, for der blev straks truffet vigtige beslutninger.

Formanden


Emmanouil Bakopoulos
Spørgsmål nr. 39 af (H-0807/99):
Om: EU-initiativet EQUAL Den 13. oktober 1999 vedtog Kommissionen fællesskabsinitiativet EQUAL, hvis formål er at fremme samarbejdet på tværs af grænserne og finde og udvikle nye midler til bekæmpelse af forskelsbehandling og skævheder på arbejdsmarkedet. Det henvender sig hovedsagelig til asylsøgere. Hver medlemsstat kan via dette initiativ forelægge forslag i form af et EU-initiativprogram, som dækker dets område.
Efter hvilke kriterier vil Kommissionen godkende eller forkaste medlemsstaternes programmer?
Hvilken fællesskabsinstitution skal kontrollere finansiering af ledelsesgruppen og kontroludvalget, samt gennemførelsen af programmerne i overensstemmelse med de forelagte projekter?
I og med at Den Europæiske Socialfonds bidrag for perioden 2000 - 2006 vil nå op på et beløb på 2,487 milliarder i og EQUAL-initiativet samfinansieres med medlemsstaterne, hvor stor vil Grækenlands bidrag svare til?

Diamantopoulou
Initiativet EQUAL er ikke begrænset til visse grupper af mennesker. Dets formål er at bekæmpe forskelsbehandling på arbejdsmarkedet. Beslutningen om dette initiativ blev taget i Berlin, og dengang besluttede man, at det skulle tage hensyn til og i sine aktiviteter inkludere erhvervsgrupper af asylsøgere. Jeg nævner det som et vigtigt punkt i dette initiativ.
Hvert medlemslands program for fællesskabsinitiativet skal svare til de regler, der også gælder for Den Europæiske Socialfond. Det vil sige, at EQUAL er underlagt reglerne for Den Europæiske Socialfond. Det er forelagt Parlamentet, og vi venter Parlamentets tilkendegivelse i næste måned. Jeg bør betone, at initiativet EQUAL svarer til de nationale behov og den nationale planlægning, som er fastlagt ifølge den vedtagne europæiske strategi. I første omgang er medlemsstaterne, de nationale regeringer ansvarlige for både præsentationen af fælles institutioner, for fremlæggelsen af forslag og for valget af de forslag, som skal realisere programmerne, samt for kontrollen. Inden for Europa-Kommissionen er det Generaldirektoratet for Beskæftigelse, som er ansvarlig for realiseringen. Desuden udføres den finansielle kontrol af Generaldirektoratet for Finanskontrol og Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig og Revisionsretten.
Det sidste spørgsmål drejer sig om bidraget. Til Grækenland er der blevet ydet 98 millioner ecu, og af dem står deltagelsesforpligtelsen for 80%, mens deltagelsen i initiativet når op på 85%, med særlig deltagelse på henholdsvis 15% for øerne og specielt for de isolerede græske øer.

Bakopoulos
Hr. formand, jeg har det indtryk, at retningslinjerne for fællesskabsinitiativet EQUAL og især de fire aktiviteter, som beskrives i det, fører til en meget kompliceret, bureaukratisk og besynderligt uigennemsigtig form. Hvis man f.eks. spørger sig selv, på hvilke måder et udviklingsarbejde skal bevise, at det har samarbejdsånd eller repræsentationsevne, sådan som aktivitet 2 i direktivets § 33 kræver. På den anden side henviser forpligtelsen til mellemstatsligt samarbejde og de komplicerede krav i forbindelse med planlægningen og realiseringen af et udviklingsarbejde uundgåeligt til store former, som i sig selv kun kan svare til disse krav. Men det er i strid med den proklamerede vilje i de generelle mål for decentrale aktionsplaner inden for det lokale selvstyre og i landdistrikterne. Men samtidig gør det det også enten umuligt eller symbolsk, at de virkeligt dårligt stillede indvandrere, som f.eks. asylsøgerne, og andre kan deltage. Hvis man til sidst tager det samlede beløb i betragtning, som er ret lille - 2,8 milliarder euro til 15 medlemsstater og til så ambitiøse mål - så er jeg bange for, at det eneste, det lykkes os at bevise, er, at arbejdsløsheden er et onde.

Diamantopoulou
For det første vil jeg gerne sige, at De virkelig ville være os til stor hjælp, eftersom vi befinder os i en fase, hvor Parlamentet bearbejder sagen, hvis De ville komme med konkrete forslag, som vi kan forholde os til. For det andet vil jeg sige, at initiativet EQUAL ikke har forringelse som mål. Det kan hverken gribe ind i spørgsmål om at få arbejdsløsheden til at falde eller støtte beskæftigelsesfremmende foranstaltninger. Til dette formål findes der den europæiske strategi til beskæftigelse og Den Europæiske Socialfond med meget store beløb og overordentlige store ressourcer, især til lande som Grækenland. Initiativet EQUAL har en bestemt mission, nemlig at opmuntre og at hjælpe til fremgang, at samle statistiske data, at lave undersøgelser og etablere institutioner, som kan støtte de grupper i befolkningen, som har problemer med forskelsbehandling. Det, vi beder om, er altså et samarbejde mellem lokale grupper, institutioner inden for selvstyret, mellem landene, så vi kan udveksle erfaringer, hvilket er det, vi først og fremmest søger, samt at landene overfører erfaringer til hinanden, så de kan udvikle sig. Dette er tankerne bag initiativet, og derfor er dets budget tilsvarende. Vores mål er så vidt muligt, at udviklingsinstitutioner, ngo'er og lokale myndigheder bliver involveret, så det kan nå så tæt ud til borgerne som muligt.

Formanden


Michael Cashman
Spørgsmål nr. 40 af (H-0808/99):
Om: Artikel 13 i EU-traktaten og beskæftigelse Kommissionens direktivforslag om de generelle rammer for ligestilling inden for beskæftigelse og erhverv undtager religiøse organisationer (artikel 4, stk. 2). Kommissionen bedes redegøre for, hvilke grupper i artikel 13 der under hvilke forhold mest sandsynligt vil blive berørt af denne undtagelse?

Diamantopoulou
For en måned siden fremlagde Kommissionen et forslag om de generelle rammer for ligestilling inden for beskæftigelse i overensstemmelse med EU-traktatens krav om effektuering af artikel 13. Selve kernen i den direktiv- og programpakke, som vi fremlagde, er et forbud mod forskelsbehandling. Men efter Kommissionens forslag og efter næsten to års forhandling med sociale institutioner, med medlemsstater og med Europa-Parlamentet findes der visse undtagelser. Disse undtagelser angår de erhverv, som skal udføres af personer, der er virkelig professionelt specialiserede. Jeg vil gerne komme med et specifikt eksempel, for at det kan blive nemmere at forstå. I en religiøst orienteret skole er det logisk, at trosretningen bliver diskuteret og accepteret, og at læreren tilslutter sig det dogme, som svarer til denne religiøse skole. Det er altså denne form for undtagelser. Det er klart, at der ikke findes nogen generel undtagelse, men disse forskelle i anvendelsen, som tillader medlemsstaterne at have særregler, er kun berettiget, når de er omfattet af denne særlige professionelle specialisering.

Cashman
Det er en omvendt fortolkning af bekæmpelsen af diskriminering. Religiøse skoler kan f.eks. med fuld ret sige til en romersk katolik: Vi ønsker ikke at ansætte dig, fordi du er bøsse eller lesbisk. Her sørger Kommissionen for en styrkelse af undertrykkelsens hierarki. Det, vi burde gøre, og jeg håber, at De er enig, fru kommissær, er at ansætte folk til at udføre arbejdet ud fra deres evner, og vi bør ikke fremhæve denne form for intolerance og fordomsfuldhed, uanset hvor stor vægt, man lægger på den.

Diamantopoulou
Jeg vil gerne betone, at denne undtagelse ikke har form af et arbejdsforbud af nogen som helst årsag. Hverken af det, som De nævnte, af seksuel orientering, af etnisk forskelsbehandling eller nogen som helst anden grund. Den giver kun mulighed for udvælgelse, når der kræves særlige evner, som har direkte forbindelse med aktiviteten. Der er altså tale om en positiv forskelsbehandling. I det tilfælde, som De anførte, er det logisk, hvis læreren på den katolske skole selv er katolik. Kun denne form for undtagelser er tilladt.

Formanden


María Izquierdo Rojo
Spørgsmål nr. 41 af (H-0813/99):
Om: Beskæftigelsesfremme til fordel for kvinder i ekstremt ugunstigt stillede regioner Hvilke foranstaltninger eller aktioner er der planlagt til afhjælpning af de enorme problemer med at finde arbejde, som kvinder i visse ekstremt ugunstigt stillede regioner oplever, da de samtidig også meget sjældent har ressourcer af nogen art at trække på, hverken i form af penge, traditioner for iværksættervirksomhed eller samarbejde eller uddannelsesfaciliteter, idet de lever i landområder, hvor 80 % af befolkningen måske lever under subsistensniveau, så disse kvinder får hjælp til at overvinde den sociale barriere, som deres omgivelser udgør? Har Kommissionen til hensigt at foreslå minimumspolitikker, som ægte genspejler disse kvinders virkeligt ekstreme men alligevel meget konkrete hverdag, eller vil de nye beskæftigelsespolitikker endnu en gang ignorere deres særdeles vanskelige situation?

Diamantopoulou
Det er klart, at samhørighedspolitikken findes for de ugunstigt stillede regioner i Europa, og til samhørighedspolitikken findes der samarbejde og fælles aktion med strukturfondene og Socialfonden og Landbrugsfonden. Vi bør nævne, at de midler, der er afsat til regioner med problemer, udgør en tredjedel af det samlede budget. De regionspolitikker, som realiseres under de fælles, vedtagne europæiske retningslinjer i hver medlemsstat - det vil sige, at hver medlemsstat har ansvaret for at realisere programmet - har som mål at forøge mulighederne for at finde arbejde både til kvinder og til mænd. Vi bør også nævne, at 70% af tilskuddene for perioden 2000-2006, som er på 195 milliarder euro, bliver givet til de mindst begunstigede regioner i Europa.
Angående spørgsmålet om kvinders adgang til de eksisterende muligheder bør vi særligt nu nævne, at der for det første gennem Socialfonden er en hel søjle, som medlemsstaterne skal realisere. Den refererer til lige muligheder, det vil sige særlige politikker, hvor midler fra Socialfonden skal anvendes, og som angår kvinderne. For det andet opprioriterer man i programmet Leader, som i øjeblikket bliver undersøgt, de udviklingsstrategier, som sigter mod den særlige støtte til kvinder i små virksomheder, inden for landbrugssektoren og landbrugsturismen med det formål at øge kvindernes medvirken i landdistrikterne.

Izquierdo Rojo
Tak, fru kommissær, fordi De har givet mig et velment og nøgternt svar, som jeg værdsætter. Men jeg forsikrer Dem, at med de eksisterende midler - som De henviser til - kan vi ikke nå ud til disse ekstremt ugunstigt stillede regioner. For det er regioner, hvor manglerne er åbenbare, og man skal sidestille dem med de områder, hvor vi er med i et samarbejde, hvor der næsten ikke findes noget. Derfor er mit spørgsmål, om De ikke kunne undersøge muligheden for, at nogle af de politikker om små lån, som har givet resultat i samarbejdet, ikke også kunne anvendes til kvinderne i disse ekstremt ugunstigt stillede regioner, hvor alt er imod dem. Jeg har et godt kendskab til de programmer, De henviser til. Jeg kan forsikre Dem om, at vi ikke når derud, hvor behovet er størst.
Med disse prognoser for strukturpolitikken - som jeg kender særdeles godt - med prognoserne for Leader og for udviklingen af landdistrikterne vil vi ikke, sådan som der er behov for, kunne fremme beskæftigelsen for kvinderne i de meget ugunstigt stillede regioner. Jeg beder Dem derfor om at undersøge muligheden for at anvende politikker om små lån.

Formanden
Kommissæren har noteret sig fru Izquierdo Rojos indlæg.

Jan Andersson
Spørgsmål nr. 42 af (H-0817/99):
Om: Kommissionens planer om forelæggelse af et nyt socialt handlingsprogram Det er vigtigt, at Kommissionen snarest forelægger et nyt socialt handlingsprogram indeholdende en konkret plan og en tidsplan dels for lovgivningsarbejdet vedrørende den sociale tryghed, dels for et initiativ med hensyn til vedtagelse af en rammeaftale om dialogen mellem arbejdsmarkedets parter.
Kommissionen bedes redegøre for sine konkrete planer om forelæggelse af et nyt socialt handlingsprogram?

Diamantopoulou
Vi regner med, at det nye program for Kommissionens sociale aktiviteter for de kommende fem år vil ligge parat i slutningen af sommeren 2000. For at færdiggøre dette program og for at kunne fremlægge det må vi først fuldende forhandlingerne med Parlamentet, arbejdsmarkedets parter og ngo'erne. En forhandling, der starter nu, men vi må tage hensyn til resultaterne fra Lissabon.
På Det Europæiske Råd i Lissabon vil man på en ny måde prøve at tilnærme sig spørgsmålet om social marginalisering og forbindelsen mellem den sociale marginalisering og informationssamfundet, den økonomiske politik og reformerne. Disse resultater bliver meget vigtige for den endelige udformning af Kommissionens sociale handlingsprogram.
Jeg gentager her i Parlamentet, at der bliver et fælles møde mellem Parlamentet og Kommissionen til april efter mødet i Lissabon, så vi kan forhandle alle aspekterne af den endlige udarbejdelse af det sociale handlingsprogram for 2000-2006.

Andersson
Det er klart, at et kommende socialt handlingsprogram skal tage hensyn til udviklingen, f.eks. inden for informationsteknologien, og være et moderne socialt handlingsprogram, der er tidssvarende. Men kan De også bekræfte det, som jeg berører i mit spørgsmål, nemlig at programmet bliver udformet således, at vi får en konkret tidsplan for de forskellige typer af lovgivning på det sociale område, som Kommissionen planlægger, og for de initiativer, som Kommissionen planlægger med hensyn til den sociale dialog mellem arbejdsmarkedets parter.
Vi har brug for at se, hvilke konkrete alternativer Kommissionen vil komme med i den kommende periode, og hvilke initiativer til aftaler den vil tage.

Diamantopoulou
Jeg er helt enig med Dem. For det første i at man må tage hensyn til informationssamfundet - jeg nævnte det selv. Den sociale marginalisering, kvindeprogrammet og det arbejde, vi gør i forbindelse med den sociale beskyttelse, alt dette skal ses ud fra den nye virkeligheds synsvinkel i informationssamfundet.
For det andet er det klart, at initiativerne også er underlagt tidsplaner, inden for hvilke der ligeledes skal realiseres en systematisk overvågning. Jeg kan dog ikke love noget i forbindelse med Deres omtale af lovgivningsarbejdet inden for den sociale beskyttelse, der, som De ved, ikke er indeholdt i traktatens artikler. Der findes ikke noget lovgrundlag for spørgsmål om social beskyttelse i traktaten.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 43.

Anneli Hulthén
Spørgsmål nr. 44 af (H-0819/99):
Om: Handicappedes muligheder for at nyde godt af den fri bevægelighed i EU I medfør af Amsterdamtraktatens artikel 13 har alle EU-statsborgere ret til fri bevægelighed inden for Unionen. For personer med forskellige fysiske handicap, som har behov for særlig transport og personlig assistance, er denne ret til fri bevægelighed dog meget begrænset.
Hvilke foranstaltninger har Kommissionen til hensigt at træffe for at lette de handicappedes situation på dette område?

Diamantopoulou
Den 26. november 1999 vedtog Europa-Kommissionen en pakke af foranstaltninger, der skal bekæmpe forskelsbehandling. Angående denne specifikke pakke og handicappede findes der et direktiv, som koncentrerer sig om bekæmpelse af forskelsbehandling, især på arbejdsområdet.
Europa-Kommissionen er af den mening, at dette initiativ til bekæmpelse af forskelsbehandling vil bidrage til et højere beskæftigelsesniveau blandt handicappede og til sidst også til at fremme disse personers fri bevægelighed.
Det er naturligvis yderst vigtigt, at handicappede har adgang til transportmidler, offentlige institutioner og alle slags anlæg, så de har mulighed for fri bevægelighed. Europa-Kommissionen vedtog et direktivforslag om særbestemmelser for busser, turistbusser og andre køretøjer, så der bliver adgang for personer med bevægelsesproblemer og personer, som anvender kørestol.
Desuden bør vi nævne, at Rådet den 4. juni 1998 vedtog at indføre et paneuropæisk parkeringskort til handicappede. Det skal bidrage til, at de frit kan færdes med et fælles kort, der gælder for alle medlemslandene, så de kan drage nytte af alle de organiserede parkeringsområder, der eksisterer i Europa.

Hulthén
Jeg takker kommissæren for svaret. Mit spørgsmål går i første omgang på de handicappedes muligheder for at passere grænserne i Europa. Det er ret dyrt, hvis man f.eks. vil rejse på ferie eller studieophold fra Göteborg til et hvilket som helst sted i Europa, når man sidder i kørestol og i øvrigt har brug for en personlig assistent for at klare turen.
Jeg er taknemmelig for, at Kommissionen har lavet en handlingsplan. Det er imidlertid en forudsætning, at der er økonomiske ressourcer og muligheder for rent fysisk at krydse grænserne, hvis man har et fysisk handicap. Det ville være interessant at høre, om Kommissionen også er parat til at afsætte økonomiske midler til personer med fysiske handicap, så de også kan bevæge sig længere ud i verden end til de steder, hvor kørestolen fører dem hen.

Diamantopoulou
Jeg henviste til det direktiv, som Kommissionen har foreslået, om en obligatorisk indretning af de offentlige transportmidler, så de kan benyttes af handicappede. Det er ikke blevet fremlagt af Rådet endnu, for det befinder sig stadig i forhandlingsfasen. Jeg er af den mening, at man godt kan tage en sådan strategisk beslutning på europæisk plan. Jeg anser det for yderst vanskeligt at specialisere sig i støtteprogrammer og i transport af enkeltpersoner. Enten sker dette gennem særlige programmer for uddannelse, unge, kvinder eller udvekslinger, eller også skal det være et emne for en national politik.

Formanden


Ole Krarup
Spørgsmål nr. 45 af (H-0006/00):
Om: Opfyldelse af direktiv om udstationering af arbejdstagere, 96/71/EF Udstationeringsdirektivet er endnu ikke implementeret i DK, selvom fristen er udløbet. I det lovforslag, der er fremsat i det danske Folketing, findes der ingen regler, der regulerer de lønarbejderrettigheder, der følger af kollektive overenskomster. Ifølge direktivets artikel 3 (8) skal arbejds- og ansættelsesvilkår være i overensstemmelse med " de kollektive aftaler, der indgås af de mest repræsentative arbejdsmarkedsparter på nationalt plan, og som gælder på hele det nationale område" . En sådan anvendelse af en overenskomst uden for dens personelle område kan imidlertid ikke pålægges parterne uden lovhjemmel. Der består derfor to løsningsmuligheder: Direktivet er uanvendeligt i DK; direktivet forpligter DK til at indføre almengyldige overenskomster.
Kan Kommissionen bekræfte, at udstationeringsdirektivet er uanvendeligt i Danmark for så vidt angår " kollektive aftaler ..., der finder generel anvendelse" , jf. artikel 3 (1), eftersom sådanne almengyldige overenskomster ikke findes i dansk ret? I benægtende fald ønskes det oplyst, hvorledes direktivet på dette punkt skal opfyldes.

Diamantopoulou
EU's direktiv om udstationering af arbejdstagere fastsætter, at de obligatoriske regler om beskæftigelsesbetingelser og -vilkår, som er gældende i modtagelseslandet, også skal gælde for de arbejdstagere, som er blevet udstationeret i dette land. Det fastsættes, at to ting kan være gældende: enten modtagelseslandets lovgivning eller de kollektive aftaler, der er udnævnt til generelt anvendelige overenskomster for en given erhvervsgren. Eftersom Danmark ikke har noget system til at ophøje kollektive aftaler til generelt anvendelige overenskomster, må det i overenskomsterne fastsættes, at ud over de gældende arbejdsvilkår, som er fastsat i lovgivningen, gælder den arbejdstid, der er fastsat i de kollektive aftaler, som er generelt anvendelige, og som er indgået af de mest repræsentative organisationer, for de udstationerede arbejdstagere. Danmark har altså to valg: enten at indføre lovgivning eller på lovgivningsmæssig måde at vælge en kollektiv aftale, som skal fungere lovmæssigt.
Der forhandles mellem Europa-Kommissionen og Danmark, og det forventes, at Danmark vil advisere, at dette direktiv er implementeret i landets nationale lovgivning. Fristen for at svare på Kommissionens spørgsmål udløb den 6. december 1999. Vi har ikke fået noget svar endnu, så vi venter på at se, hvad de næste skridt vil være.

Krarup
Tak for et meget klart svar, som - hvis tolkningen er korrekt - går ud på, at direktivet om udstationering medfører en forpligtelse for den danske stat til at etablere et system med generelt anvendelige overenskomster. Det er et meget klart svar, men det er også et svar, må jeg gøre opmærksom på, som stiller de danske organisationer og den danske regering og det danske folketing i en politisk set meget, meget vanskelig situation, for det er jo en kendt sag, at der eksisterer nogle grundlæggende problemer i forbindelse med forholdet mellem den danske model, der i udpræget grad bygger på kollektive overenskomster, og den kontinentale model, som forudsætter lovgivning. Den uenighed og korrespondance, som De, fru kommissær, refererer til, angår jo først og fremmest et andet direktiv, nemlig direktivet om arbejdstiden, men nu kan vi altså forudse en ny åbningsskrivelse og en kommende traktatbrudssag, som følge af at den danske regering ikke agter, eller udtrykkeligt har tilkendegivet, at man ikke ønsker at gennemføre lovgivning og tilvejebringe generelt anvendelige overenskomster.

Diamantopoulou
, Kommissionen. (EL) For det første gør vi ikke noget forsøg på at ændre systemet i Danmark eller noget som helst andet land. Som jeg svarede for lidt siden, er der altid problemer med at fortolke Europa-Kommissionens direktiver, både fordi de har en generel ramme, og fordi systemerne er vidt forskellige fra land til land.
Med hensyn til Deres spørgsmål er det ikke kun Danmark, der har dette specifikke problem. Det er ikke kun Danmark, der har uafklarede spørgsmål. Fem lande har implementeret det i deres nationale lovgivning, og de øvrige befinder sig i en forhandlingsproces. Det, der skal ske, og det er grunden til, at der har fundet forhandlinger og debat sted mellem Kommissionen og den danske regering ligesom også med andre regeringer, er at finde den bedste måde, så noget, der er blevet besluttet på europæisk plan af alle landene, og som udgør en generel ramme, også kan rumme arbejdstagere fra andre lande, som udstationeres i Danmark. Og vi forventer, at den danske og de ni andre regeringer bevæger sig i den retning.

Formanden
Mange tak for Deres tilstedeværelse, fru kommissær. De har nået dagens mål, nemlig at besvare alle spørgsmål. Vi lykønsker Dem.
Da spørgetiden til Kommissionen er udløbet, besvares spørgsmål nr. 46-68 skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.50 og genoptaget kl. 21.00)

Decharge 1997
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0004/2000) af van der Laan for Budgetkontroludvalget om decharge til Kommissionen for gennemførelsen af Den Europæiske Unions almindelige budget for regnskabsåret 1997 (Sektion I - Parlamentet, II - Rådet, III - Kommissionen, IV - Domstolen og V - Revisionsretten) (SEK(1998) 520 - C4-0350/1998, SEK (1998) 522 - C4-0351/1998, SEK(1998) 519 - C4-0352/1998).
Kommissæren er her ikke lige nu, men jeg håber og forventer, at hun kommer om nogle få minutter. Jeg foreslår, at vi alligevel begynder nu i håbet om, at kommissæren, hvis hun stadig er på sit kontor, kan følge talen dér, især ordførerens tale.

van der Laan
Hr. formand, jeg er sikker på, at fru Schreyer har meget god grund til ikke at være til stede, da hendes fravær ellers ikke kan undskyldes. Jeg vil gerne starte med at takke mine kolleger for deres samarbejde omkring denne betænkning. Den var ikke blevet til det, den er i dag, uden det fantastiske samarbejde.
Hr. formand, i begyndelsen af sidste år blev dechargen for 1997 udsat, fordi Parlamentet umuligt kunne give decharge til en afgående Kommission, som ikke kunne indgå nogen forpligtelser for fremtiden. I sit beslutningsforslag sagde Parlamentet dengang, at der først kunne gives decharge, efter at vi havde fået seriøse, vidtgående reformforslag fra den nye Kommission. Denne betænkning kommer derfor på et afgørende tidspunkt, lige før hr. Kinnocks reformer. Det er en udmærket chance for Parlamentet for at sætte et vidtgående reformstempel på disse planer. Under forberedelserne har det allerede på grundlag af de første koncepter vist sig, at Kommissionen har givet meget vigtige tilsagn. Vi anmodede om en ordning med hensyn til indberettere, og den har vi fået. Parlamentet ville have en adskillelse af finanskontrol og revision. Det har vi allerede fået. Parlamentet krævede en adfærdskodeks for kommissærer og kabinetter. Også den har vi fået. Parlamentet bad Kommissionen om at give afkald på dens overdrevne privilegier. Også det har de gjort. Samtidig har Kommissionen indgået forpligtelser til at samarbejde med Parlamentet med hensyn til SEM 2000. Der vil også blive set på fundamentale forandringer med hensyn til Kontoret for Faglig Bistand.
Dette er nogle første gode skridt, som viser, at hvis Parlamentet vil, er ændringer ikke blot mulige, men de kan også hurtigt omsættes til handlinger. Vi vil imidlertid have endnu mere. Kommissionen skal nu fremlægge et ambitiøst og vidtgående reformprogram. Det er ikke blot nødvendigt for en ordentlig offentlig forvaltning. Det er også en ufravigelig betingelse for genoprettelsen af de europæiske borgeres tillid. Vi kræver nu klare tilsagn af Kommissionen på følgende punkter:
For det første skal Parlamentet have fuld adgang til alle Kommissionens dokumenter. Til gengæld skal vi hurtigt internt træffe en aftale med henblik på at kunne garantere hemmeligholdelse af følsomme dokumenter. Med hensyn til fremskaffelse af oplysninger vil jeg gøre Kommissionen opmærksom på, at vi er meget bekymrede over de konceptplaner, der foreligger om offentlighedens adgang til dokumenter. Hvis det nuværende koncept er rigtig, er dette et overordentlig stort tilbageskridt i forhold til den nuværende situation. Der må gøres en ende på den situation, hvor finansielt stærke organisationer med repræsentanter i Bruxelles godt kan skaffe oplysninger, og de almindelige borgere ikke kan det. Det kan heller ikke være sådan, at en offentlig institution har copyright med hensyn til offentlige dokumenter.
Endvidere vil vi have tydelige arbejdsbeskrivelser for hver europæisk tjenestemand, således at en tjenestemand, som har samvittighedskvaler, lettere kan modsætte sig opgaver, som er uetiske eller ulovlige.
Desuden skal det være således, at når Revisionsretten gør opmærksom på, at en fejl ikke forekommer et år, men to år i træk, er ledelsen ansvarlig herfor, og at også en karriereplanlægning skal mærke virkningen deraf. I sidste instans skal vi naturligvis også have et bedre samarbejde mellem Revisionsretten og de nationale revisionsinstanser.
Parlamentet anmoder også Kommissionen om, at den den 31. marts i år fremlægger en første skitse over reformerne af den eksterne bistandspolitik. Det kan ikke længere være sådan, at Europa nok er en økonomisk magt, men at vi ikke har nogen politisk indflydelse, fordi vi, når det kommer til stykket, ikke kan tilbyde effektiv hjælp til områder, som har stærkt behov for det. Som eksempel herpå nævner jeg Gaza. Det er uacceptabelt, at Kommissionen i 1996 færdiggjorde et hospital, og at der indtil nu ikke har været nogen som helst patient indlagt.
Siden 1996 har dechargen fået en stor politisk betydning. Det er et af de stærkeste magtmidler, som Parlamentet har, og det skal derfor anvendes forsigtigt. Derfor vil vi højst sandsynligt give decharge i morgen. Vi afhænder imidlertid ikke dette våben uden også at anbringe en tidsindstillet bombe. Dechargen for 1999 vil nemlig først blive givet, når de finansielle uregelmæssigheder, som Revisionsretten har gjort opmærksom på, alle sammen er løst.
Endelig henvender denne betænkning om decharge sig naturligvis til Kommissionen. Men det ændrer ikke på det faktum, at også Europa-Parlamentet internt skal skabe orden i sine egne sager. Så længe vi ikke har nogen vedtægter, er vi ikke troværdige som Unionens reformdrivkraft. Reformerne af de europæiske institutioner er en nødvendig forudsætning for at kunne bygge videre på Europa. Vi kan kun have et handlekraftigt og retfærdigt Europa, hvis det også er åbent og demokratisk. Alle institutioner må nu slutte sig sammen og sammen arbejde for dette Europa.

McAvan
Hr. formand, Industriudvalget besluttede at gå i gang og udarbejde en betænkning om decharge for 1997, selvom vi ikke specifikt blev anmodet om det. Vi gik i gang, fordi vi mente, at Parlamentet burde lægge ud på den måde, som vi agter at fortsætte på, det vil sige ved at sikre, at vi passer godt på de europæiske skatteyderes penge.
Under vores arbejde med denne betænkning stod det klart, at der er vedvarende problemer med udgiftsområderne på budgettet. De var ikke noget særsyn for 1997, og der er to gennemgående fællestræk. For det første har der været en tendens til, at Kommissionen kaster sig ud i ambitiøse programmer, navnlig i tredjelande, uden at have tilstrækkeligt overblik over den praktiske gennemførelse og passende finansiering. For det andet har der været alvorlige forvaltningsmæssige mangler i Kommissionen, især med hensyn til samordningen på tværs af tjenestegrene og forvaltningen af eksterne kontrakter.
Jeg ved, at alle institutioner har deres del af ansvaret for Kommissionens stigende arbejdsbyrde og for en del af de manglende ressourcer. Det bortforklarer dog ikke alt det, vi er stødt på. Borgerne i Europa forventer med rette, at de europæiske institutioner forvaltes korrekt. Jeg vil derfor gerne gentage min kollegas bemærkninger om betydningen af reformprocessen, som hr. Prodi og hr. Kinnock har lovet befolkningen i Europa. Ud fra det jeg har set af reformprocessen, ser den godt ud. Jeg så nogle af hr. Kinnocks papirer i dag, og jeg har hørt noget af det, han havde at sige. Hvis vi og politikerne i Europa støtter ham, er jeg fuldstændig sikker på, at vi ser den form for reform, som vi har brug for. Men vi har brug for den reformproces.
Mange af de overordnede punkter, der tages op i udvalgets betænkning, er inkluderet i fru van der Laans betænkning. Det er en fremragende betænkning, og vi bør alle lykønske hende med den. Den rammer plet uden blot at ligne flere af de gamle betænkninger, en række af detaljer. Den grupperer dem, og det er meget vigtigt.
Der er to spørgsmål, som jeg gerne vil henlede Deres opmærksomhed på. Det ene er nuklear sikkerhed i Østeuropa. Vi er nødt til at få dette på plads. Den Uafhængige Ekspertgruppe sagde, at Kommissionen ikke forvaltede den korrekt. Det er vi nødt til at råde bod på. Det andet spørgsmål vedrører overvågningsmekanismer. Vi har fra Kommissionen brug for materiale, som vi kan bruge til at hjælpe os med at overvåge udgifterne. Vi har brug for ordentlige oplysninger, der gives på en ordentlig måde, og vi skal alle tage hele denne proces langt mere alvorligt end hidtil. Den er blevet betragtet som en bureaukratisk proces, der skal overstås hurtigst muligt.
Jeg håber, at mine kolleger her i Parlamentet støtter årsagerne til decharge for 1997, og at Kommissionen presser på med reformprocessen, som skulle været foregået for længe siden. Kun på den måde kan vi skabe en ny kultur i Kommissionen og samtidig genskabe offentlighedens tillid.

Stauner
Hr. formand, kære kolleger, Parlamentets plenarforsamling skal træffe en beslutning nu om den decharge til Kommissionen for regnskabsåret 1997, som blev nægtet den 4. maj sidste år. På denne baggrund, der virkelig er historisk for EU, må vi derfor spørge: Hvad har ændret sig? Hvad er blevet bedre? Hvad vil retfærdiggøre en decharge i dag? Vi har først og fremmest - i hvert fald delvis - en ny Kommission. Vi har mange hensigtserklæringer og reformbekendtgørelser, som alle kun er lidt konkrete. Hidtil har man set bort fra udarbejdelsen af adfærdskodekser for kommissionsmedlemmer og kabinetter.
Jeg har også taget fru Schreyers redegørelse fra i morges om klagen mod de to banker og støtten til strafferetlig beskyttelse af EU's finansielle interesser til efterretning. Også det er positive tegn. Dog må man indrømme, at dette koster Kommissionen forholdsvis lidt. Kommissionen har meddelt, at den fremlægger sit reformprogram i februar 2000. Nu er bekendtgørelser og hensigtserklæringer én ting og opfyldelsen af løfter noget andet. Kommissionens bestræbelser kan man dog kun måle på konkrete resultater, da det enorme tillidstab, som EU har lidt hos Europas borgere på grund af utilstrækkelighed og omfattende bedrageri, kun kan indhentes herved.
Det regnskab, som vi altså har kunnet gøre op siden maj 1999, taler under ingen omstændigheder nødvendigvis for en beslutning om decharge. Hvis Kommissionen alligevel gives decharge for regnskabsåret 1997, sker det med et - nyt - stort overskud af tillid fra vores side. Om borgerne overhovedet kan vise forståelse for et sådant fornyet overskud af tillid fra den demokratisk valgte kontrolinstans, Parlamentet, i betragtning af de alvorlige forseelser, som blev begået af den tidligere Kommission, og som naturligvis belaster den nye Kommission, det er en helt anden sag. Hertil kommer, og det er dog vigtigt for det generelle indtryk i befolkningen, at Revisionsretten - i hvert fald så vidt jeg ved - endnu ikke har kunnet afgive nogen positiv pålidelighedserklæring siden indførelsen af dette instrument.
Jeg går alligevel ind for decharge for 1997 og anmoder også mine kolleger om en positiv beslutning, fordi der dermed sendes et tydeligt signal om en ny begyndelse og om den nuværende Kommission, der også udadtil kan få en synlig mulighed for en ny begyndelse og for at få bugt med den - indrømmet - vanskelige arv. Det betyder på den anden side, at der fortsat skal følges op på alle uregelmæssigheder og bedragerisager, som skal opklares til bunds.
Hvis nu Kommissionen gives decharge for 1997, må det under ingen omstændigheder forstås som en uskyldighedserklæring for fortiden eller som en fribillet til en mangelfuld, fremtidig økonomisk styring. For når det handler om penge, hører venskabet som bekendt op. Det er en talemåde, der også gælder for forholdet mellem borgere og institutioner. Og venskabet, det vil her sige tilliden til, at det arbejde, de europæiske institutioner udfører, er pålideligt, er i dag mere nødvendig end nogensinde før. Især den forestående udvidelse af EU med staterne i Central- og Østeuropa vil give vidtrækkende problemer og konsekvenser, også for de interne strukturer og administrative procedurer. En Kommission rystet af finansskandaler kunne meget hurtigt blive en kastebold af interesser og mål, der minsandten ikke står i Amsterdam-traktatens katalog over målsætninger.
Desværre er problemerne i fortiden, særlig i rapporteringsåret, især opstået inden for støtteområderne, som vinder i betydning ved udvidelsen, f.eks. strukturfondene og i forbindelse med Kontoret for Faglig Bistand. Disse ulovlige forhold skal stoppes så hurtigt som muligt, fordi vi ikke kan forlange, at de nye medlemsstater skal overholde noget, som de gamle medlemsstater ikke selv kan overholde. Det er heller ikke nogen løsning, hvis Kommissionen og medlemsstaterne skiftevis peger fingre ad hinanden og giver hinanden skylden.
Som ordfører for budgettet for 1998 bekendtgør jeg allerede nu, at jeg i de næste uger og måneder vil holde skarpt øje med, hvordan og om Kommissionen gennemfører sine reformforslag, og hvordan den realiserer forholdet til Parlamentet netop på dette område.

Morgan
Hr. formand, jeg er sikker på, at Kommissionen bliver lettet over at høre, at dechargen for 1997 sandsynligvis ikke får samme indvirkning som dechargen for 1996, der, som De alle ved, førte til, at Santer-Kommissionen trådte tilbage. Den Socialdemokratiske Gruppe stemmer for at give decharge. Jeg er sikker på, at De også er lettet over at høre det.
Men dermed ikke være sagt, at vi er tilfredse, at alt er rosenrødt. Det er klart, at der for længst burde være foretaget en tilbundsgående revision af Kommissionen. Det angiver dog, at vi erkender, at der tages skridt i den rigtige retning.
Jeg vil blot fremhæve nogle af Socialdemokraternes ændringsforslag. Vi håber, at de vedtages, da de er meget vigtige i kraft af den indvirkning, de vil få på fremtidige reformer.
For det første bør tjenestemændenes immunitet ophæves, hvis eller når en national anklager anmoder om dette. Vi er nødt til at gøre det langt nemmere at retsforfølge tjenestemænd, som gør sig skyldige i svig og korruption.
Det er vigtigt at bemærke, at Kommissionen alt for ofte ikke har handlet i overensstemmelse med de reformer, Revisionsretten har anbefalet. Der er en grund til Revisionsrettens beretning, der er en grund til vores reaktion på den, og det er vigtigt, at den føres igennem. Jeg har netop hørt, at Kommissionen vil nedsætte et revisionsudvalg. Selvom vi ikke hører andet, ved vi, at det går i den rigtige retning med hensyn til de reformer, vi gerne ser. Alt for ofte har vi fremsat henstillinger, som De ikke har reageret på til trods for, at De meget ofte har sagt, at De ville. Vi ønsker at se den gennemslagskraft langt oftere i fremtiden.
Det andet spørgsmål vedrører adgangen til fortrolige dokumenter. Vi har tidligere haft problemer med vores ansvar i forbindelse med gennemførelsen af decharge, da vi ikke har haft adgang til de dokumenter, vi burde have haft adgang til. Vi kan forstå, at vi også her har et ansvar for, at hvis vi modtager dokumenter, skal vi sikre, at fortrolige dokumenter vedbliver med at være fortrolige. Vi har fremsat et ændringsforslag i den henseende.
En ting, der henvises til i van der Laan-betænkningen, er hele spørgsmålet om hospitalet i Gaza. Situationen dér er fuldstændig uacceptabel. Vi finder os ikke i det meget længere, og vi ser frem til snarlig handling på det område.
Jeg vil gerne lykønske Lousewies van der Laan. Jeg lykønsker normalt ikke folk, men jeg synes, at hun har udarbejdet en meget rammende betænkning og fortjener vores tak.

Lagendijk
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, lad os være ærlige, vi befinder os i en noget mærkværdig situation. Vi taler om dechargen for et år, som er forbi, men vi taler også om Kommissionens ansvar. Jeg vil tale om de problemer, som stadig ligger tårnhøje på vores bord. Vurderingen af, om der gives decharge eller ej, afhænger også lidt af, hvad man lægger mest vægt på. Det drejer sig om en Kommission, som ikke længere er der. Der er en ny Kommission. Så er det logisk at give decharge, for hvad kan den nuværende kommissær bebrejdes, når det drejer sig om året 1997?
Problemerne er der stadig, og så begynder tvivlen at rejse sig. Vi må nu træffe en beslutning om Kommissionens gode hensigter, men en strukturel oversigt over disse gode hensigter foreligger stadig ikke. Hr. Kinnock fremlægger sit forslag i næste måned. Det venter vi alle sammen i høj grad på, men dette kendskab er der endnu ikke, når vi skal træffe beslutning om dechargen.
Det er tydeligvis et dilemma, som ordføreren har kæmpet med. Dette dilemma rækker længere end til de områder, som jeg allerede har nævnt. F.eks. med hensyn til Kommissionens tilsagn. Disse ser faktisk gode ud. Jeg har læst en række af hr. Kinnocks dokumenter, og dem har vi fuld tillid til. Men jeg nævner to eksempler, hvor det ikke er en selvfølge, at de gode hensigter, som Kommissionen nu har givet udtryk for, fører til et godt resultat. Offentlighed og fortrolighed med hensyn til dokumenter. Det sagde den foregående taler også noget om. Der er også et dokument i omløb nu, ikke på lavt plan, men på højt plan i Kommissionen, hvori denne offentlighed med hensyn til dokumenter ikke øges, men netop formindskes. Et eksempel på dette smukke tilsagn vil ikke automatisk føre til et godt resultat. Det gælder også for indberettere. Det har hr. Kinnock også sagt smukke ord om, men samtidig er det stadig fuldstændig uklart, nu hvor vi skal træffe beslutning derom, hvad der f.eks. sker med indberettere, som ikke internt kan komme af med deres meldinger, men som vil afgive dem udadtil, over for pressen eller over for Parlamentet. På den slags afgørende spørgsmål på dette område er der endnu ikke kommet noget svar. Der hersker altså denne tvivl i dette øjeblik, hvor vi skal træffe en beslutning om, hvorvidt disse tilsagn fra Kommissionen nu også er tilstrækkeligt holdbare.
Det gælder f.eks. også for de meget konkrete projekter, som Industriudvalget har taget op. Jeg synes, at Kommissionen og hr. Kinnock skal fremlægge gode hensigter og fremlægge gode planer med hensyn til personalepolitikken og den finansielle forvaltning, men enhver kommissær, som nu er ansvarlig for et område, hvor der tidligere var store svagheder, skal fremlægge gode planer med henblik på at forbedre situationen og ikke generelle, flotte forslag.
I øjeblikket har vi i vores gruppe medlidenhed og tålmodighed med Kommissionen, fordi den ikke kan gøres ansvarlig for fortidens mange fejl, men denne tålmodighed er ikke ubegrænset. Vi må kunne se tydelige fremskridt. I øjeblikket har vi tillid til, at Kommissionen fremsætter disse gode forslag, men automatisk er det ikke.
Endelig, hr. formand, var dechargen for 1996 begyndelsen til enden for den seneste Kommission. Jeg udtrykker nu håb om, egentlig vil jeg oven i købet kræve af den nuværende Kommission, at dechargen for 1997 er begyndelsen til en virkelig reform af Kommissionens finanspolitik, da denne decharge ellers ikke har nogen værdi.

Sjöstedt
Når man bedømmer spørgsmål om decharge til Kommissionen, må afgørelsen tages på baggrund af, hvad der reelt skete i det aktuelle budgetår, i dette tilfælde i 1997.
I vores gruppe har vi svært ved at se, at forvaltningen af økonomien for 1997 på nogen afgørende måde var bedre end i 1996. Det år stemte vi imod decharge. Som konsekvens af dette vil vi også stemme imod decharge for 1997. Vi mener, at dette billede bekræftes af Revisionsrettens undersøgelse.
Det er både godt og nødvendigt, at der er blevet lovet reformer. Der står dog stadig tilbage at indfri de løfter, som er afgivet, ikke mindst med hensyn til åbenhed. Vi vil derfor stemme for de krav om reformer, som fremføres i resolutionen, men imod at give decharge.

Camre
Hr. formand, for det første kun positive ord om fru van der Laans meget dygtige arbejde med denne betænkning. Gruppen for Nationernes Europa kan ikke stemme for at godkende regnskabet for 1997. Betænkningen om såkaldt decharge indeholder en omfattende og yderst kritisk gennemgang af regnskabet. Vi støtter disse kritiske bemærkninger, og derfor må jeg slå fast, at det synes aldeles absurd på den baggrund at sige ja til en godkendelse. Det har ikke været muligt for Revisionsretten at afgive en revisionserklæring om, at de dispositioner, regnskabet omfatter, er lovlige, og vi betragter det som yderst problematisk, at vi som medlemmer af dette Parlament skulle stemme for et regnskab uden at have sikkerhed for dispositionernes lovlighed.
Flertallet har gjort sin godkendelse betinget af, at den ny Kommission gennemfører en række reformer, der skal sikre, at det, vi kender fra den tidligere Kommissions periode, ikke gentager sig. Igen må jeg sige, at der er tale om en højst uheldig sammenblanding af den gamle Kommissions ansvar for 1997 og den ny Kommissions ansvar for fremtiden. Vi mener ikke, at den ny Kommission under nogen omstændigheder kunne ifalde et ansvar for fortiden. Vi mener, at det er forkert at tale om Kommissionens ansvar som en institution. Fejlene op til 1999 skyldes dem, der havde ansvaret dengang, og om den ny Kommission kan gøre det bedre, har vi ikke mulighed for at se endnu.
Med denne mærkelige procedure afskærer Parlamentet sig fra at placere et ansvar for dispositionerne i 1997 der, hvor ansvaret hører hjemme, nemlig hos den tidligere Kommission. Det var 1996-regnskabet, der fældede den tidligere Kommission, og 1997-regnskabet er nøjagtigt lige så belastende. Der er ingen grund til, at vi på den baggrund skulle acceptere at give decharge.
For så vidt angår afgørelsen om afslutning af regnskaberne vil vi undlade at stemme, og hvad endelig angår beslutningsforslaget vil vi lægge hovedvægten på de mange rigtige anvisninger og stemme for.

Theato
Hr. formand, beslutningen om decharge for regnskabsåret 1997 blev udskudt, fordi den daværende Kommission var trådt tilbage på det fastsatte tidspunkt for denne beslutning og kun var fungerende. I dag foreslås det i betænkningen af van der Laan - som hun har arbejdet flittigt på, hvilket hun skal have hjertelig tak for - at Kommissionen skal gives decharge for 1997. Man kan spørge, hvorfor den nuværende Kommission skal gives decharge for dens forgængers budgetregnskab - hr. Camre har netop nævnt det - især da der blev nægtet decharge for 1996.
Men sådan er det nu engang. Med overtagelsen af mandatet skal den nye Kommission også tage ansvaret for præstationerne, også for de fejlslagne præstationer, fra fortiden. Da der på grund af Kommissionens kollegialsystem kun kan gives, udskydes eller nægtes decharge samlet, spiller det heller ikke nogen rolle længere, at fire tidligere kommissærer tilhørte den gamle Kommission, der endnu ikke er givet decharge, og nu igen befinder sig som medlemmer af dette organ. Dette spørgsmål skulle have været stillet, da den nye Kommission blev indsat.
Hvis Parlamentet godkender Budgetkontroludvalgets forslag i denne uge og giver decharge, må Kommissionen ikke opfatte det som en blankocheck. For efter min mening er tredje del af betænkningen af van der Laan den vigtigste, nemlig beslutningsforslaget. De betingelser, der er indeholdt heri, og som står under otte overskrifter, er en samlet bestanddel af dechargen, hvis opfyldelse vores beslutning tager udgangspunkt i.
Som led i dechargen for de næste år - der arbejdes allerede på 1998 - skal Parlamentet undersøge meget indgående, om det ikke lidt for hurtigt har givet Kommissionen ros på forskud for 1997. Vi vil råde over kriterier, så snart Kommissionen fremlægger sit reformprogram. Om der er tale om effektivitet, gennemskuelighed og ansvarlighed samt en grundig informationsadfærd i forhold til dechargemyndigheden, vil vi kontrollere i forbindelse med dechargen for 1998.

Bösch
Hr. formand, vores kollega van der Laan anbefaler decharge for regnskabsåret 1997, og vi opfatter det som en god gestus over for den nye Kommission, sådan som de tidligere talere også har sagt. Denne decharge gives i henhold til meddelelsen om, at Kommissionen vil foretage vidtgående reformer, sådan står der i nr. 1 i beslutningen. Men den, der tror på, at verdenen igen kommer i orden på grund af en decharge for 1997, efter at der blev nægtet decharge for 1996, er på vildspor! Efter min mening er især spørgsmålet om, hvorvidt den nye Kommission rent faktisk er parat til at underkaste sig selv og sine embedsmænd Parlamentets og retsvæsenets kontrol, ubesvaret.
Et eksempel: Et af de første spørgsmål, som vi blev konfronteret med som nykonstitueret Budgetkontroludvalg, var den såkaldte Fléchard-sag, altså bedrageri i forbindelse med eksport af smør til det tidligere Sovjetunionen i begyndelsen af 1990'erne. Den 7. januar 1994 besluttede højtstående embedsmænd i Kommissionen i vid udstrækning at frafalde den bøde til det pågældende firma på næsten 18 millioner euro, som egentlig var forfalden. Dette var en ren og skær krænkelse af de gældende fællesskabsbestemmelser. Vi blev først bekendt med sagen efter et anonymt tip pr. brev i slutningen af 1998.
Alt, hvad jeg hidtil har hørt i den forbindelse fra medlemmer af Prodi-Kommissionen, kan sammenfattes således, at man helst ikke skal bore videre i gamle sager, men hellere se ind i fremtiden. Det uhyrlige ved det er, at generaldirektører og direktører, der var impliceret på daværende tidspunkt, uskyldigt forklarer, at protokollen for det afgørende møde den 7. januar 1994 desværre er forsvundet af uforklarlige grunde. Endvidere at der ikke kun har været et eksemplar, men flere, og at deltagerne fik hver deres eksemplar, men at ingen desværre er til at finde, ingen! Når man er nået dertil, kan man ikke længere sige: Det taler vi ikke mere om! Dette er en sag, der bør stå på OLAF's liste over sager med intern reference, der skal undersøges, men, så vidt jeg ved, stadigvæk ikke står der. Dette hører også med til de sager, som burde meddeles til de ansvarlige justitsmyndigheder, for i sidste ende er det forhold, at man lader dokumenter og protokoller forsvinde, ikke nogen gentlemanforseelse, men udtrykkeligt strafbart i henhold til den belgiske straffelovs artikel 241. Jeg kan blot sige, at vi helt sikkert vil komme tilbage til dette punkt som led i dechargeproceduren for 1998.

Hyland
Hr. formand, vi husker alle, at Parlamentet besluttede at udsætte dechargen for regnskabsåret 1997, indtil det fik kendskab til de reformplaner, den nye Kommission ville vedtage. Som reaktion herpå har Kommissionen afgivet flere løfter og truffet forskellige reformforanstaltninger. Det er rimeligt at sige, at den nye formand, hr. Prodi, og hans hold så afgjort har givet tilsagn om at gennemføre finanskontrolforanstaltningerne som fastlagt af Parlamentet. Reformen af Europa-Kommissionen skal dog ses i forbindelse med den forhandling, der finder sted ved optakten til den kommende regeringskonference og reformen af diverse EU-politikker og -initiativer.
Eksisterende EU-traktater ændres for f.eks. at sikre en vellykket udvidelsesproces. Jeg er ikke i tvivl om, at yderligere reformer af EU-institutionerne analyseres under denne forhandling. Men fra de små medlemsstaters synspunkt er det vigtigt, efterhånden som der gennemføres reformer i Europa-Kommissionen, at det gøres på en sådan måde, at de små medlemsstater fortsat er repræsenteret i Kommissionen.

Blak
Hr. formand, nu får Kommissionen sin decharge for 1997, men i virkeligheden fortjener den det ikke. 1997 hører under den gamle Kommission, og derfor mener den nye ikke, at den kan tage ansvaret. Det er rigtigt, at gennemførelsen af budgettet for 1997 hørte under den gamle Kommission. Men den nye Kommission har så til gengæld forpligtet sig til at rydde op efter de gamle skandaler, og jeg må indrømme, at jeg aldeles ikke er imponeret. Mentaliteten fra tidligere tider om at stikke tingene ind under gulvtæppet og holde hånden over sine venner eksisterer desværre stadig. Der er nogle, der mener, at vi er bedre tjent med at begrave tidligere syndere og så starte på en frisk. Jeg mener ikke, vi kan starte på en frisk, hvis vi ikke rydder ordentlig op. Jeg refererer her specielt til de tidligere skandaler i Echo. Jeg er dødforarget over, at det er så svært at få udleveret dokumenter om sagen. Jeg er ordfører for Echo i Budgetkontroludvalget, og jeg har meget svært ved at udføre mit arbejde, hvis Kommissionen ikke vil give mig de nødvendige oplysninger. Udefra ser det ud, som om Kommissionen har noget at skjule. Mine undersøgelser tyder desværre også på, at det kunne være tilfældet. Kommissionen lægger ikke alt på bordet og gentager hermed ældgammel praksis i Kommissionen. Det var den praksis, der førte til Kommissionens fald. Jeg kan derfor fuldt ud tilslutte mig opfordringen til at give Parlamentet ubetinget aktindsigt. Ellers kan vi ikke udføre vores arbejde.

Schreyer
Hr. formand, fru ordfører, mine damer og herrer, kære parlamentsmedlemmer, jeg håber, at jeg kan svare ja til spørgsmålet om, hvorvidt vi fortjener decharge. Sammen med Revisionsrettens beretning er dechargeproceduren en oplysning til skatteborgerne vedrørende budgettet, en oplysning om, hvorvidt budgetmidlerne er blevet brugt økonomisk og i henhold til de politiske prioriteringer, hvor der har været fejl, men især også, hvilke skridt der tages herimod.
At dechargeproceduren ikke behandles rutinemæssigt, men meget grundigt af Europa-Parlamentet, det har offentligheden og Kommissionen vidst siden sidste år, da der blev nægtet decharge, hvilket var begyndelsen på den tidligere Kommissions tilbagetræden. Med debatten i dag om decharge for budgettet for 1997 slutter en lang proces. Den blev stort set ført i forbindelse med alle vigtige emner, som Kommissionen beskæftiger sig med i videre forstand.
Betænkningen af van der Laan nævner alle disse instrumenter. Betænkningen er meget ambitiøs. Den koncentrerer sig om de reformskridt, som er blevet indledt, og især om det, der skal indledes. Kommissionen deler ordførerens ambitiøse holdning. Jeg vil gerne gratulere Dem, fru van der Laan, med denne virkelig ambitiøse betænkning.
Jeg vil nu komme nærmere ind på nogle punkter i betænkningen. Først og fremmest på spørgsmålet, der med rette indtager en meget stor plads, nemlig spørgsmålet om eksternalisering af opgaverne. Vi har diskuteret det meget udførligt i udvalget, også som led i budgetproceduren for år 2000. Kommissionen har lovet Parlamentet at tage nogle initiativer meget snart.
For KFB spiller udenrigspolitikken den største rolle. Min kollega, Chris Patten, nedsatte sammen med de andre kommissærer, der er ansvarlige for udenrigspolitik, allerede i slutningen af sidste år en review-gruppe, der meget hurtigt skal gennemgå det nuværende KFB med hensyn til opgaver og undersøge, hvilke opgaver der fremover skal udføres i en anden form.
Gruppen har sat sig for at fremlægge specielle forslag til den samlede reformpakke for dette område af udenrigspolitikken kort efter præsentationen. Det vil sandsynligvis ikke være muligt for Kommissionen at fremlægge et detaljeret forslag til dette specielle punkt allerede pr. 31. marts, men vi håber, at det kan blive meget kort tid derefter.
De har gjort opmærksom på helhedskonceptet i Deres betænkning. Dette helhedskoncept er et element i reformpakken. Jeg vil imidlertid også nævne, at man forbereder konkrete foranstaltninger specielt for dette område af udenrigspolitikken, også i overensstemmelse med betænkningen af Bourlanges.
Andre krav i betænkningen sigter mod at skabe større gennemskuelighed. Også her vil jeg gerne forsikre Dem om, at De dermed nævner et af Kommissionens reformmål. Kommissionen vil gerne være en åben Kommission, som eventuelt begrænser informationerne til Parlamentet til de tilfælde, hvor beskyttelsesværdige interesser skal bevares. Jeg er optimistisk med hensyn til, at disse spørgsmål kan reguleres i den interinstitutionelle aftale.
Kommissionen vil også forbedre informationsindholdet i sin regnskabsafslutning, ud over eksisterende retlige forpligtelser, som De og Revisionsretten kræver. Jeg lovede allerede i forbindelse med debatten om Revisionsrettens beretning, at jeg ville tage dette punkt op, som også er indeholdt i denne betænkning, nemlig at foretage en systematisk followup, fordi jeg anser det for nødvendigt. Kommissionen har på baggrund af mit oplæg allerede besluttet, at revisorerne skal instrueres i at føre kontiene allerede for 1999 således, at Revisionsrettens kritik optages, nemlig at forudgående betalinger skal bogføres separat, for at disse informationer kan stilles til rådighed.
Bekæmpelsen af svig skal fortsat styrkes. Vi talte også allerede kort om OLAF i formiddags. Jeg vil gerne endnu en gang nævne den udvidelse af personalet, som er fastsat i budgettet for 2000. Fru Stauner, den klage, som jeg nævnte her til morgen, er jo ikke kun blevet meddelt, men også allerede indgivet. Jeg mener, at det ligeledes viser, at Kommissionen ikke er parat til at acceptere, at nogle institutioner vil unddrage sig denne regulering, som blev besluttet af Parlamentet og Rådet, men at den derimod omfatter netop alle institutioner i Fællesskabet.
Endelig kræver De også en forbedret dialog, mere dialog med medlemsstaterne om nødvendige forbedringer dér, hvor de træffer en afgørelse om Fællesskabets midler. Også her støtter jeg Deres krav og vil følge op på gennemførelsen i de tilfælde, hvor Kommissionen er berørt.
Hvad angår Gaza-hospitalet og det palæstinensiske parlament, kan jeg meddele Dem, at Gaza-hospitalet åbner og er til rådighed for ambulante behandlinger fra den 15. juli og for indlæggelser fra den 15. oktober 2000. Desuden vil Kommissionen informere Europa-Parlamentet pr. 31. marts om fremskridtene for hospitalet og om fremskridtene ved udvælgelsen af de konsulenter, som skal forberede udbudsmaterialet for bygningen af det palæstinensiske parlament.
Alle de reformforanstaltninger, som jeg har nævnt, er en del af et helhedskoncept. Min kollega Kinnock vil præsentere helhedskonceptet for Dem på vegne af Kommissionen og tale om de politiske prioriteringer i denne embedsperiode og om detailkonceptet med henblik på en konkret og især kontrollerbar og forståelig tidsplanlægning.
Gennemførelsen af disse planer skal generelt gøre Den Europæiske Union og dens institutioner mere slagkraftige og gennemskuelige. Parlamentets opgave består i at kontrollere Kommissionens arbejde, især inden for rammerne af dechargeproceduren. Kommissionen er virkelig bevidst om, hvor konkret og præcis Europa-Parlamentet gennemfører denne kontrol. Så meget desto mere er jeg glad for, at de indledte reformforanstaltninger vurderes positivt af Dem, og at De er parat til at beslutte dechargeproceduren for 1997 med et positivt resultat.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Schreyer.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Opfølgning af anden beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0001/2000) af van Hulten for Budgetkontroludvalget om opfølgning af anden beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe om reform af Kommissionen.

van Hulten
Hr. formand, ved denne tid sidste år nedsatte Europa-Parlamentet en komité af uafhængige eksperter under ledelse af hr. Middelhoek, som skulle undersøge påstande om svig, nepotisme og korruption i Europa-Kommissionen. Ekspertgruppen forelagde sin første beretning den 15. marts 1999. Heri konkluderede den som følger: "Det bliver vanskeligt af finde nogen, der har bare den mindste følelse af at være ansvarlig". Få timer efter fremlæggelsen af beretningen meddelte kommissionsformanden, hr. Santer, at Kommissionen trådte tilbage. Fratrædelsen markerede afslutningen på en bitter kamp mellem Europa-Parlamentet, som var blevet mere tillidsfuldt, og Europa-Kommissionen, som var kørt fast i beskyldninger om skandaler. Landskabet i Bruxelles er siden da forandret til ukendelighed. Et nyt styrket Parlament er valgt, og en ny Kommission er godkendt. Da den udpegede formand, hr. Prodi talte her i Parlamentet den 21. juli, påtog han sig at tage fuldt hensyn til Den Uafhængige Ekspertgruppes anden beretning om reform af Kommissionen, der indeholder 90 detaljerede henstillinger, som vi drøfter i dag.
Den nye Kommission har allerede truffet vigtige foranstaltninger til at tage afstand fra den måde, den førhen arbejdede på. Der er vedtaget en adfærdskodeks for medlemmerne af Kommissionen og deres kabinetter. Som en symbolsk, men ikke desto mindre betydningsfuld gestus, har kommissærerne også frivilligt givet afkald på deres ret til afgiftsfrit at købe alkohol, tobak, benzin og forbrugsgoder. Der er udarbejdet og gennemført nye regler vedrørende udnævnelsen af højtstående embedsmænd. Antallet af tjenestegrene er reduceret. Kommissionen har efter min mening udvist et klart løfte om ændring, der ikke er set tidligere, og for det skal den lykønskes. Det overordnede mål for reformprocessen må være at skabe en stærk og hæderlig europæisk offentlig administration, der er udstyret således, at den kan varetage sine opgaver på effektiv vis, en administration, hvor tjenestemændene har midlerne til at udføre deres arbejde og holdes fuldt ansvarlige på alle planer, en administration, som anerkender og belønner arbejdsindsats og tilskynder tjenestemænd til i fuldt omfang at udvikle deres potentiale. For at kunne føre dette ud i livet, må der gøres en indsats på fire områder.
For det første skal den finansielle forvaltning og kontrollen i Kommissionen forbedres. Et af de væsentligste problemer er mangelen på et velfungerende system med finanskontrol. Kommissionens generaldirektorater skal gøres fuldt ansvarlige for deres egne udgifter, herunder for finanskontrollen. Der skal oprettes en ny uafhængig intern revisionstjeneste. Generaldirektoraterne skal offentliggøre deres egne årsregnskaber, således at det bliver muligt klart at fastslå, hvor der er problemer, samt at vedtage årlige mål for nedbringelse af svig og uregelmæssigheder. Til gengæld for denne øgede autonomi skal de ansatte, der står for forvaltningen, gøres fuldt personligt ansvarlige for deres handlinger.
Det er klart, at overgangen til et sådant nyt system tager tid. Det er nødvendigt med ændringer i finansforordningen, og Parlamentet skal have noget at skulle have sagt vedrørende de ændringer. Men selvom Kommissionen skal sikre, at den respekterer traktaten og finansforordningen i overgangsfasen, må det ikke være en undskyldning for træghed. Det er nødvendigt med snarlige ændringer.
For det andet skal bekæmpelsen af svig, fejl og forsømmelser og nepotisme udbygges ved først at skabe en kultur, hvor de ikke kan trives. Dette forudsætter, at såvel Kommissionens medlemmer som de højtstående ledere foregår med et godt eksempel samt mulighed for videreuddannelse. Dernæst gennem en styrkelse af de procedurer, som går i gang i tilfælde af svig. OLAF, det organ under Kommissionen, som blev oprettet tidligere på året, skal være underlagt en uafhængig europæisk offentlig anklager, der skal have til opgave at forberede retsforfølgning ved de nationale domstole af strafferetlige overtrædelser, som er begået af medlemmer af og tjenestemænd ved EU-institutionerne, og som berører EU's finansielle interesser. Der kan fremsættes et forslag, der bør fremsættes et forslag, på baggrund af EF-traktatens artikel 280 senest midt på året.
For det tredje skal de etiske regler overholdes i det offentlige liv i EU. Den politiske krise, som førte til Kommissionens fratræden tidligere på året, viser klart, at der er behov for en entydig adfærdskodeks, som kan håndhæves i praksis. Der er siden da indført en række kodekser. De skal vurderes af Parlamentet og bør være juridisk bindende. EU-institutionerne bør følge trop med en række lande (først og fremmest Det Forenede Kongerige) og nedsætte et udvalg om etiske regler i det offentlige liv, som skal have mandat til at rådgive om faglig etik og adfærdsregler i EU-institutionerne. Indberettere, der handler i god tro, skal beskyttes. I slutningen af sidste år annoncerede hr. Kinnock nye foranstaltninger til beskyttelse af indberettere. De skal gennemføres hurtigst muligt.
Selvom sådanne foranstaltninger aldrig kan være et alternativ til god forvaltning, skal de være en sikkerhedsventil, når noget går galt. Det er altafgørende, at reformerne ikke begrænses til Kommissionen. Parlamentet må overveje, om der er behov for at foretage forbedringer i de interne regler og administrative procedurer samt i den forvaltningsmæssige praksis.
Og endelig skal Kommissionens politik vedrørende menneskelige ressourcer gøres mere tidssvarende. Kommissionens nuværende politik på dette område kan ikke længere opfylde en moderne, multinational organisations behov. Den sociale dialog har ofte sat en stopper for reform, og der burde for længst være foretaget en tilbundsgående revision. En karriere i EU-institutionerne skal gøres mere attraktiv. Alt for mange unge, nye tjenestemænd forlader deres stillinger efter blot nogle få år. Gode præstationer bør anerkendes og belønnes. Videreuddannelse på specifikke områder bør være en absolut forudsætning for forfremmelse til en højere lønklasse. Forfremmelsesproceduren skal gøres mere rimelig og gennemskuelig.
Sidst, men ikke mindst skal lønninger og tillæg tages op til revision. Løn- og tillægspakken skal være mere fleksibel og i højere grad svare til vilkårene på arbejdsmarkedet. De mere forældede elementer bør elimineres. Og der skal tages hensyn til offentlighedens legitime interesser. Offentligheden forstår ikke, hvorfor europæiske tjenestemænd får et udlandstillæg på ubegrænset tid i et Europa med åbne grænser, eller at den skat, de betaler, ofte ligger langt under skatten i medlemsstaterne.
Kommissær Kinnock skal i morgen forelægge sin meddelelse om reform. Den meddelelse skal indeholde en klar tidsplan. Med en ny Kommission og et nyt Parlament på plads er tilskyndelsen til reform stærkere, end den nogen sinde har været og formodentlig nogen sinde vil blive. EU' s udvidelse ligger kun nogle få år ude i fremtiden. Tiden er inde til, at EU-institutionerne bringer orden i deres egne sager, til at bibringe institutionerne - som de uafhængige eksperter kunne have sagt - en følelse af ansvarlighed.
I juni sidste år gav Europas vælgere et klart signal om, at de havde fået nok af de uendelige historier om fejl og forsømmelser og nepotisme. Der er en meget enkel måde at tage sig af de historier på. Lad os komme fejl og forsømmelser og nepotisme til livs.

Zappalà
Hr. formand, for ikke at blive misforstået - det håber jeg inderligt, at jeg ikke bliver - vil jeg gerne starte med at sige, at jeg selvfølgelig går ind for bekæmpelse af svig og er en kraftig tilhænger af nogle hensigtsmæssige og nødvendige reformer.
Der er tale om et kompliceret emne, som fortjener at blive uddybet i meget højere grad, men jeg vil nøjes med at komme ind på et par enkelte punkter, også for om muligt at skabe bevidsthed om, hvad det er, vi taler om. Alle eksperter kan komme med oplysninger, nyheder, meninger og råd, men de har jo netop ikke noget politisk ansvar eller ansvar over for vælgerne. Efter min mening bør politikerne i stedet undersøge, hvad man kan konkludere af en ekspertberetning, og hvilke synspunkter der ikke kan overtages fuldstændigt, idet tankegangen under visse omstændigheder forekom mig - og stadig forekommer mig - at være selvdestruktiv.
Jeg mener - og her tager jeg blot udgangspunkt i nogle enkelte aspekter - at det kun er Parlamentet og ingen anden, der må handle, når det gælder parlamentsmedlemmerne, for hvis det ikke forholdt sig sådan, ville Europa-Parlamentets autoritet og repræsentativitet blive kraftigt undermineret i de kommende år, og vores institution ville ikke gøre nogen fremskridt, sådan som den ellers burde.
Efter min opfattelse er det ligeledes vigtigt, at ingen kan eller må nægte Europa-Parlamentet og dets udvalg adgang til dokumentation. Etik, disciplin og fortrolighed med hensyn til de uddelegerede spørgsmål skal være en selvfølgelighed for parlamentsmedlemmerne og ikke noget, der dikteres af nogen andre. Jeg gør opmærksom på, at der ikke eksisterer et europæisk retssystem, men derimod et forskelligt retssystem i de enkelte medlemsstater. Vi risikerer at uddelegere spørgsmål om de samme overtrædelser, som så bliver straffet på forskellige måder. Jeg er enig i, at der skal indføres et undersøgelsessystem, men jeg er også helt overbevist om, at man bør anerkende ligeværdigheden og under alle omstændigheder nødvendigheden af, at alle har samme ret til et forsvar. Det er efter min mening forkert, at man på en yderst let og enkel måde kan kriminalisere Det Europæiske Fællesskabs tjenestemænd. Stikkeri er nemlig en metode, der ikke længere hører sig til i det tredje årtusinde.
Jeg vil slutte af med at sige, hr. formand, at Parlamentet bør være udgangspunkt for et demokratisk princip, hvor man gennemfører nogle reformer, som lader Parlamentet udvikle sig og øge sine beføjelser i stedet for det modsatte.

Elles
Denne forhandling om van Hulten-betænkningen afslutter en af de mest traumatiske perioder for de europæiske institutioner siden oprettelsen i 1957. Europa-Parlamentets manglende meddelelse af decharge og det endelige afslag for 1996-budgettet, mistillidsvotummet, der af forskellige årsager blev fremsat her i Parlamentet for et år siden, og den første beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe om reformen af Kommissionen, som førte til den samlede Kommissions fratræden er nu en del af de europæiske folkeminder. De af os, der var indblandet i disse historiske begivenheder, ved alle, at denne omvæltning ikke var sket, hvis ikke vi havde handlet med parlamentarisk magt for at presse på med ændringer af den måde, som Kommissionen opererede på.
Husk på, at Ministerrådet, som endnu en gang ikke er til stede her til aften under forhandlingen, gav decharge for 1997 - ikke 1996 - samme dag, som Kommissionen trådte tilbage den 15. marts.
Vi kommer nu til Den Uafhængige Ekspertgruppes anden beretning, som vi allerede i september havde lejlighed til at hilse velkommen og drøfte kort. Vores største bekymring i PPE-DE-gruppen er at sikre, at offentlighedens tillid til Europa-Kommissionen genskabes. Yderligere skridt til at opbygge et stærkt Europa vil være forgæves, hvis befolkningen i Europa ser, at der ikke er et passende system af demokratisk ansvarlighed for overnidkære tjenestemænd. Vi vil under ingen omstændigheder give afkald på det terræn, vi har vundet i løbet af de sidste par måneder, som vi mener er i åbenhedens og gennemsigtighedens interesse. Vi er derfor bekymret over de seneste ugers stribe af meddelelser fra Kommissionen ved kommissær Kinnock, som fremsætter politiske forslag af forskellig art, der skal inkluderes i en hvidbog om kort tid. Selvom det giver indtryk af et ønske om hurtigt fremskridt, giver det også indtryk af, at Kommissionen sender snarere end lytter.
Vores bekymring forværres, hvis det rygte, der lød for et par dage siden, viser sig at være sandt - nemlig at Kommissionen ønsker at indskrænke Parlamentets adgang til oplysninger betydeligt. Det var trods alt en af årsagerne til den forrige Kommissions fratræden. Har man ikke taget ved lære?
Det, at de overordnede forbindelser mellem Europa-Parlamentet og Europa-Kommissionen stadig mangler at blive forhandlet, førte til vores uoverensstemmelse med ordføreren, da vi drøftede hans betænkning i udvalget. Vi kunne under ingen omstændigheder tilslutte os hans holdning om, at det ville være nedværdigende for Parlamentet at fastlægge detaljerede instruktioner om, hvad vi ønskede, Kommissionen skulle tage op i reformpakken. Hr. van Hulten, jo mindre præcise vi er i vores beslutninger, jo mere råderum giver det Kommissionen og Deres tidligere kolleger i Rådet til at gøre, hvad de har lyst til. Vi mener, at det store antal henstillinger i Ekspertgruppens beretning bør gennemføres. Vi har, som PPE-DE-gruppen, fremlagt alle henstillingerne i Ekspertgruppens beretning for udvalget, og mange af dem er nu inkluderet i betænkningen, hvilket fuldstændig ændrer van Hulten-betænkningen i udvalget.
Vi har på ny fremsat et par ændringsforslag, som blev afvist i udvalget, især vores ønske om at få revideret adfærdskodekserne således, at de omfatter henvisningen til arbejdsindsats og lederevner, som De, hr. kommissær, accepterede - under høringerne i september - skulle omfattes af disse adfærdskodekser, især i forbindelse med ansættelser og forfremmelser.
Når vi ser fremad, ved vi, at vi står ved begyndelsen af en lang proces med løbende reformer i Europa-Kommissionen. Vi ønsker især at se den hårdtarbejdende og yderst kompetente norm for tjenestemænd i Kommissionen blive anerkendt i resten af verden - et ry, som er blevet overskygget af nogle enkeltes upassende adfærd.
Hr. kommissær, De ved som følge af Deres medlemskab af den tidligere Kommission, hvorfor krisen opstod. Sagen i en nøddeskal: Der blev gennemført programmer, hvortil der ikke var nok personale. Vi opfordrer Dem til at udnytte muligheden for at fastlægge de rette personalebehov i Kommissionen baseret på de vigtige aktiviteter, som den er ansvarlig for. Vores holdning blev gjort særdeles klar vedrørende dette spørgsmål i budgettet for 2000. Vi vil i de næste fem år være årvågne med henblik på at sikre, at de foreslåede reformer gennemføres fuldt ud, og vil støtte bestræbelserne på at gøre institutionerne tidssvarende. Men vi vil tilsvarende heller ikke tøve med at trække vores økonomiske støtte tilbage mv., hvis der træffes foranstaltninger, som ikke er i overensstemmelse med den åbenhed, Kommissionens formand, hr. Prodi, lovede forud for sin udnævnelse.
Lad os håbe, at vi kan undgå institutionelle omvæltninger ved at have en konstant dialog, der som udgangspunkt antager, at Parlamentet er en ligeværdig partner i beslutningen om resultatet af reformen i Kommissionen.

Morgan
Hr. formand, jeg må starte med at undskylde, at min fremlæggelse ikke er lige så dramatisk som hr. Elles'. Jeg vil gerne starte med at takke hr. van Hulten for denne betænkning. Det er en fremragende betænkning. Det ville have været forkert af Parlamentet, enten man ville eller ej, at inkludere enhver henstilling fra et eksternt organ, da Parlamentet bør have sin egen holdning til disse spørgsmål. Det er rigtigt for os at have en fokuseret betænkning, hvilket er, hvad hr. van Hulten har udarbejdet. Jeg vil gerne bede hr. Elles om ikke spænde vognen for hesten. Ja, Socialdemokraterne tabte mange spørgsmål, men de er endnu ikke vundet på plenarforsamlingen, og jeg vil gerne advare ham om, at det måske heller ikke bliver tilfældet i morgen.
Jeg vil gerne takke kommissær Kinnock for alle hans bestræbelser indtil nu. Han har gjort det klart, at hans forpligtelse bestod i at frembringe omfattende ændringer. Centralt for dette er forsøget på at frembringe og skabe ansvarlighed. Det er klart, at det skal udvikles på alle niveauer, og det skal anerkende behovene på hvert niveau i Kommissionen.
Det er klart, at vi har brug for en ændring af finansforordningen. Det er vigtigt. Vi må stoppe dem, der lader sorteper gå videre. Når der sker sammenbrud i Kommissionen, skal vi holde folk ansvarlige. Vi skal forsikres om, at vedvarende dårlige resultater fører til afskedigelse. Det er naturligt andre steder, men det synes et uhyre gennemgribende forslag, når det fremsættes for Kommissionen.
Vi kan ikke fortsætte en situation, hvor inkompetence, fejl og forsømmelser og svig koster de europæiske skatteydere penge og giver dem en dårlig service. Jeg vil gerne komme med et eksempel på dette. I Revisionsrettens beretning fra 1998 kostede en fejlagtig kursberegning i forbindelse med italiensk vin de europæiske skatteydere 8-10 millioner engelske pund. Selvfølgelig er det ikke acceptabelt. Hvad skete der med den ansvarlige for den fejlberegning? Vi har brug for et system, der skaber incitamenter og forfremmelser, og disse skal ske på grundlag af fortjeneste. Vi anerkender, at de fleste tjenestemænd i Kommissionen er særdeles hårdtarbejdende. Men vi anerkender også, at en del af kutymen er forældet. Vi ser frem til at læse Kommissionens samlede forslag til reform, og vi ser frem til at udarbejde detaljerne sammen med Kommissionen, for ulig det hr. Elles lige sagde, så har kommissæren givet tilsagn om at drøfte dem med Parlamentet inden den 1. marts.
Vi skal også erkende, at de, der bor i glashus, ikke bør kaste med sten. Europa-Parlamentet har historisk set ikke just været renlivet i sin tilgang til tingene. Vi har stadig lang vej igen, før vi selv er perfekte. Vores egen personalepolitik er forældet. Nogle af vores arbejdsmetoder kræver gennemgribende ændringer. Jeg håber, at Europa-Parlamentet hægter sig på Kommissionen under denne reformproces.
Vi anerkender forslagene om aktivitetsbaseret budgettering. Vi anerkender, at det er ensbetydende med disciplin hos Kommissionens tjenestemænd, og vi anerkender ligeledes, at vi også har et ansvar i Parlamentet vedrørende disciplin, når vi taler om negative prioriteter.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at Kommissionen skal arbejde på forholdet til offentligheden. De europæiske skatteydere har brug for på ny at blive forsikret. Kommissionens skæbne, Den Europæiske Unions skæbne hviler på overbringelsen af denne reform. Det er det centrale spørgsmål, overbringelsen af disse forslag.

Mulder
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at give ordføreren, hr. van Hulten, en kompliment for hans første betænkning. Jeg beundrer ham især for, at han ikke mistede modet, da han blev begravet i så mange ændringsforslag. Jeg tror, at beretningen fra Den Uafhængige Ekspertgruppe var en nyttig beretning, og jeg tror, at det også er nyttigt for Parlamentet - det sagde fru Morgan også - at vi selv også for en gangs skyld anmoder om ekspertise udefra for at se, hvordan vores administration styres. Vi har stillet et ændringsforslag med henblik herpå.
Af de mange punkter i hr. van Hultens betænkning vil jeg gerne fremhæve en række, som ikke er valgt efter betydning, men vilkårligt. For det første mener jeg, at Kommissionen skal lægge meget større vægt på, at dokumenter opbevares ordentligt. Kommissionens arkiver lader meget tilbage at ønske. Det mærkede vi, da vi skulle undersøge Fléchard-sagen, som for øvrigt langtfra er løst. Mærkværdigvis var meget vigtige dokumenter forsvundet fra kabinetterne, endog fra formanden og fra forskellige generaldirektorater, og det er noget, som tydeligvis ikke må forekomme. Hvis Parlamentet skal kontrollere ordentligt, skal disse dokumenter være til rådighed, og jeg vil gerne have at vide, hvad Kommissionen agter at gøre for at forbedre dette.
Nu til noget om kontrollen bagefter, "DAS". Det blev også delvist sagt i van Hulten-betænkningen. Jeg tror, at det ville være godt, hvis vi for hver kategori og for hver sektor begynder at give karakterer for, hvordan budgettet gennemføres. Nu er det generelle indtryk, at alt med hensyn til budgettet i Europa er dårligt. Det er tydeligvis sådan, at vi i de seneste år har set en tendens til det bedre inden for landbruget og en tendens til det værre i forbindelse med strukturudgifterne. Kan det være rigtigt? Jeg vil gerne foreslå Kommissionen, at den fastsætter en frist for gennemførelsen af reformerne. Når vi lader nye medlemsstater blive optaget, kan det ikke være sådan, at vi endnu ikke har orden i vores eget hus.

Staes
Hr. formand, kære kolleger, allerførst vil jeg takke hr. van Hulten. Det er hans første betænkning her i plenarforsamlingen. Det er en lykønskning værd, selvom jeg naturligvis beklager, at han ikke begrundede denne betænkning på sit eget modersmål.
Kære kolleger, det er en betænkning, som er udarbejdet med besvær, og som måske kommer for sent. Det har efter min opfattelse frem for alt at gøre med skænderiet mellem de to store grupper i Budgetkontroludvalget. Lad os være ærlige. Den anden beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe kom i september. Der er nu gået fire måneder. I mellemtiden blev hr. van Hulten begravet i ændringsforslag, mere end 100 ændringsforslag i første runde. Han gik i gang igen, skrev sin betænkning om, tog hensyn til temmelig mange forslag, men måtte under anden runde endnu en gang se næsten 100 ændringsforslag i øjnene. Alt dette afstedkommer måske således, og det er jeg lidt bange for, en for detaljeret, en for omfangsrig og en for sent forelagt betænkning.
Desuden har jeg hørt, at Kommissionen netop i dag har godkendt en rapport om reformen af Kommissionen, som med henblik på yderligere høring vil blive sendt rundt til forskellige institutioner og også til Parlamentet, håber jeg. Kunne hr. Kinnock måske allerede i aften løfte en flig af sløret?
Hr. van Hulten, Gruppen De Grønne og regionalister støtter forsøgene i plenarforsamlingen i morgen eftermiddag på stadig at pynte noget på denne betænkning. Der er jo ingen mening i at optage de mange gode henstillinger fra Den Uafhængige Ekspertgruppe ord for ord i Deres betænkning. Når vi således i morgen stemmer imod nogle ændringsforslag eller imod visse afsnit, er det bestemt ikke på grund af indholdet, men i den hensigt at gøre Deres betænkning til en mere læselig helhed. I hvert fald skal det være tydeligt, at min gruppe naturligvis fuldt ud støtter henstillingerne fra Den Uafhængige Ekspertgruppe.
Under alle omstændigheder ser jeg således frem til det dokument, som Kommissionen har godkendt i dag. Under alle omstændigheder ser jeg også frem til den hvidbog, som vil blive forelagt i februar. Under alle omstændigheder må jeg meddele Dem, hr. kommissær, at både beretningen fra Den Uafhængige Ekspertgruppe og hr. van Hultens betænkning for vores gruppe vil blive kriterier, som vil gøre det klart for os, om vi kan have tillid til Prodi-Kommissionen eller ej.
Til sidst følgende: Ligesom hvidbogen om fødevaresikkerhed, som blev godkendt i sidste uge og offentliggjort, og som fastsatte en konkret tidsfrist, anmoder vi også derom med hensyn til den nye hvidbog om reformen af Kommissionen. Jeg tror, at der er behov for det, fordi offentligheden ser frem til forandring, og i hvert fald vil min gruppe have, at der hen imod slutningen af 2002 foretages en klar forandring.

Meijer
Hr. formand, det er godt, at denne betænkning findes, men der er egentlig behov for mere. Svig, dårlig forvaltning og nepotisme opstår ikke tilfældigt. Det får størst chance, hvis den demokratiske kontrol med pengestrømmene er ringe. Gennem strukturfondene cirkulerer en stor del af det europæiske budget. Det er kun hensigtsmæssigt, så længe det drejer sig om solidaritet, idet rige medlemsstater bidrager til fattigere medlemsstaters indkomst og udvikling. Men der cirkulerer også penge, som via Bruxelles igen vender tilbage til de samme rige medlemsstater. Kommuner og regionale myndigheder betragter det som deres egne penge, men de kan kun få disse penge ved at bruge mange penge og mandskab på at udøve lobbyvirksomhed og forhandle.
Efter hver utilsigtet anvendelse af disse penge, og i hvert fald efter svig, lyder der krav om endnu strengere kontrol. Selv den strengeste kontrol kan ikke løse dette problem. En sådan vil højst føre til mere bureaukrati og færre muligheder for det lokale demokratis indflydelse og befolkningens medindflydelse på valget og udformningen af projekter. Disse penge kan de nationale myndigheder bedre sende direkte videre til deres lavere myndigheder uden en europæisk omvej.
Vi må i de kommende år tænke over muligheden for at erstatte strukturfondene med en stabiliseringsfond, som begrænser sig til budgetstøtte til medlemsstater eller deres delstater med en lav indkomst pr. indbygger. Det er sandsynligvis den eneste måde, hvorpå man kan opnå mindre svig, færre faste udgifter, større gennemsigtighed og mere demokrati.

Turco
Hr. formand, der er ikke engang gået et år, men det er allerede tydeligt, at Parlamentet forbereder sig på at vurdere den anden beretning på en anden måde end den første.
Der blev talt vidt og bredt om den første beretning, og den blev højtideligt drøftet og anvendt - ligesom den forudgående polemik og de nyheder, der slap ud i pressen - til først at vælte Kommissionens formand og siden størstedelen af kommissærerne, selvom de ikke havde noget at gøre med svig, dårlig administration og nepotisme.
Når man nu læser om det, der skete for mindre end et år siden, fremgår det klart, at den beretning skulle tjene ethvert andet formål end at bringe sandheden frem og få sat gang i reformerne, sådan som man hævder i dag, og det forholder sig også sådan, at den anden beretning, som godt kunne indeholde nogle meget mere betydningsfulde oplysninger, blev bestilt med nøje ordre om ikke at behandle de specifikke tilfælde, da man ikke var interesseret i at forfølge de overtrædelser, som var nævnt i denne beretning. Parlamentets store politiske grupper var ikke interesserede i dette, og det samme gjaldt for størstedelen af fagforeningerne, der formelt ønsker at forsvare det europæiske tjenestemandssystem, men som reelt er beskæftiget med at yde foreningsbeskyttelse til deres egne medlemmer, og som således bruger deres udstrakte beføjelser på en tvivlsom måde.
Der er fagforeningsrepræsentanter med i Disciplinærrådet og Vedtægtsudvalget, så den illoyale tjenestemand bliver umulig at afskedige, og så vedtægterne bliver urørlige. Uforståeligt nok er der også fagforeningsrepræsentanter med i udvælgelseskomitéerne, og det skulle ikke undre mig, om der også allerede var fagforeningsrepræsentanter med i OLAF, hvilket ville gå alvorligt ud over denne institution, hvor man - i det mindste formelt - burde sikre upartiskheden.
Jeg forstår således godt, hvorfor vi holder møde på dette tidspunkt, der normalt er beregnet på andre aktiviteter og ikke på forhandlinger, vurderinger og information.

van Dam
Hr. formand, i van Hulten-betænkningen understreger Parlamentet den bitre nødvendighed af en grundig reform af den økonomiske forvaltning. Kontrollen med udgifterne skal være meget bedre, både i Kommissionen og i medlemsstaterne. Med henblik herpå skal også Revisionsretten og de nationale revisionsinstanser samarbejde bedre. Endvidere er der behov for en ordning for såkaldte indberettere. Alle disse henstillinger støtter vi helhjertet. Jeg fremsætter dog nogle kommentarer.
Én af Den Uafhængige Ekspertgruppes konklusioner er, at de nuværende retsrammer med henblik på bekæmpelsen af svig til skade for Den Europæiske Union er usammenhængende og ufuldstændige. I hvilken retning skal vi gribe det an? Ikke ved at fratage medlemsstaterne juridiske beføjelser og overdrage dem til en europæisk offentlig anklager. Noget sådant forudsætter en europæisk strafferet, og en sådan findes slet ikke. Dette rammer desuden kernen i medlemsstaternes suverænitet. Løsningen må vi derfor søge i bedre samarbejde mellem medlemsstaterne på det juridiske område. En koordinering deraf kunne foretages af en slags europæisk offentlig anklager. Denne skal ikke selv foretage retsforfølgelse, men informere de nationale retsmyndigheder om strafferetlige overtrædelser.
Beretningen fra Den Uafhængige Ekspertgruppe har også meget at sige til Rådet og Parlamentet. Således skal Rådet lægge meget større vægt på proceduren for decharge til Kommissionen. I lige så høj grad skal Parlamentet tage udfordringen op. Det er på høje tid, at der nu endelig kommer vedtægter for medlemmerne og godtgørelse af rejseudgifter på grundlag af de faktiske udgifter. Spørgsmålet rejser sig, om Parlamentet nu også har vilje til at komme ud af dødvandet. I denne uge er Rothley-udtalelsen drøftet i Retsudvalget, og intet deri tyder på, at der er vilje til dette.

Theato
Hr. formand, når det handler om Kommissionens egen reform, befinder Kommissionen sig i en svikmølle. Efter de hændelser, der førte til den tidligere Kommissions tilbagetræden, er der et enormt forventningspres. Af og til er det mit indtryk, at forslag får større bifald også her i Parlamentet, desto mere radikale de lyder. På den anden side kan forholdene netop ikke ændres med et par pennestrøg fra den ene dag til den anden, og vanskelighederne begynder, så snart det handler om gennemførelsen, så snart der skal tales om detaljerne. Det er måske forklaringen på, at vi også i Budgetkontroludvalget havde flere vanskeligheder med dette emne end forventet. Alligevel kan man se resultatet, sådan som det ligger på bordet nu, og jeg vil gerne takke vores kollega van Hulten udtrykkeligt for hans arbejde med denne betænkning.
Hvis denne betænkning ikke udvandes endnu en gang ved godkendelse af ændringsforslag, sætter vi på nogle afgørende punkter klare mål, der ikke er til at misforstå, over for Kommissionen. Lad mig begynde med det vigtigste mål. Vi ønsker ikke at afskaffe finanskontrollen. Det skal også fremover være muligt, at finansinspektøren foretager en kontrol, før midlerne bindes, eller før betalingerne sker, ikke i hvert enkelt tilfælde, men altid i de situationer, hvor der er usikkerhed eller risici. Her sender Kommissionen de forkerte signaler, når den f.eks. omdøber generaldirektoratet Finanskontrol til generaldirektoratet Audit. Kommissionens organigram kan vel let ændres, men det bliver straks vanskeligere, hvis der skal ændres ved retsteksterne, altså især finansforordningen.
Jeg har ikke talt præcist efter, men Fællesskabets finansforordning og de dertil hørende gennemførelsesbestemmelser taler på næsten 100 forskellige steder om finansinspektøren, hans uafhængighed og de opgaver, han har fået tildelt. Det kan man ikke ignorere eller omgå, heller ikke med en såkaldt soft law, som det engang blev nævnt på et møde i vores udvalg. Uafhængig af sådanne retlige overvejelser ville det i sagens natur også være en utilgivelig fejl at afskaffe finanskontrollen i den klassiske betydning i netop det øjeblik, hvor de ansvarlige herfor i Kommission endelig ikke står mutters alene længere, men derimod kan blive et led i en kæde af fungerende kontrol- og undersøgelsesmekanismer. Som vi ser det, er der tre mekanismer, som fremover griber ind i hinanden, nemlig finansinspektørens uafhængige forudgående påtegning, den ledsagende og efterfølgende kontrol fra den interne revisionstjenestes side, der skal etableres, også kaldet audittjenesten, og endelig via den målrettede opsporing af uregelmæssigheder gennem det nye Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, OLAF.
Det er godt, at betænkningen af van Hulten skaber en sammenhæng mellem alle tre områder, og at den også understreger, hvor de afgørende mangler, som der skal gøres noget ved, befinder sig. Jeg siger det kun med stikord: Procedurerne i disciplinærsager fungerer ikke, især ikke når det handler om også at drage embedsmænd økonomisk til ansvar for deres forkerte opførsel. Der er en stor gråzone og mange uklare punkter, når det drejer sig om strafferetlige sanktioner, og netop her er dét, som Kommissionen har meddelt os, snarere vagt. Jeg kan blot understrege, at dette virkelig er de hårde nødder, der langt om længe skal knækkes!

van den Berg
Hr. formand, først og fremmest vil jeg give hr. van Hulten en kompliment. Det er rart at kunne sige, at han kommer fra vores delegation, og jeg tror nok, jeg har lov at være lidt stolt af ham. I hvert fald glæder jeg mig over hans betænkning.
Kommissionens fratræden har også forårsaget en angstkultur hos mange tjenestemænd i hierarkiet og det store bureaukrati. Hele opfordringen til at ændre kultur i retning af en ansvarskultur forekommer mig at være meget fundamental.
På meget nært hold har jeg i Udviklingsudvalget kunnet opleve, hvordan tusinder af projekter stagnerer, at sommetider indtil 80% af pengene ikke anvendes, at der sommetider opstår en enorm pengebeholdning, ikke fordi pengene ikke er overordentlig nødvendige, ikke fordi der ikke er nogen gode forslag, men fordi hele systemet i sig selv er kørt fast. Mangel på ansvar, alt for meget ex ante, alt for lidt ex post og dermed i alt for ringe grad en kultur med virkelig effektiv udnyttelse af pengene. At anvende disse med henblik på at opnå resultater og tilrettelægge hele arbejdet på grundlag heraf, hvor ville det være fantastisk, hvis vi med denne betænkning gav et signal dertil.
Jeg håber inderligt, at det input, som vi kommer med her, vil bidrage til, når Kommissionens første udkast til rapport bliver den officielle rapport den 1. marts, at vi virkelig vil se denne forandring her. Så vil det være en tjenesteydelse, hr. formand, uden nogen tvivl, for den europæiske offentlighed, og så vil vi også gennem de resultater, som vi viser, tjene og erhverve noget af det tilbage, som vi åbenbart har mistet i de forløbne år. Det er den bedste støtte, som vi kan give det europæiske demokrati. Hvis vi på den måde kommer væk fra 1950'ernes kultur og går over til det næste århundrede, så oplever vi her et meget smukt øjeblik.

van der Laan
Hr. formand, allerførst en kompliment til Michiel van Hulten for hans første betænkning. Det var en vanskelig ilddåb, men i Nederlandene har vi et smukt ordsprog. Man lærer hurtigst at svømme, når man straks kastes ud på det dybe vand. Kære kollega, jeg tror, at De efter denne prøvelse kan kvalificere Dem til De Olympiske Lege. Der er to punkter, som efter min opfattelse fortjener særlig opmærksomhed fra ELDR' s side.
Det første punkt er kommissærernes individuelle ansvar. Dette skal der træffes bestemmelser om under regeringskonferencen. Vi vil imidlertid have, at dette vigtige spørgsmål ikke kommer til at ligge fuldstændigt i Rådets hænder, og vi har derfor stillet et ændringsforslag, hvori vi spørger, om der kan komme en interinstitutionel aftale mellem Kommissionen og Parlamentet for at sørge for, at vi har noget at falde tilbage på og ikke lægger vores skæbne fuldstændigt i Rådets hænder.
Det andet punkt, og min kollega hr. Mulder har allerede sagt det, er, at ELDR synes, at også Europa-Parlamentet skal undersøges af uafhængige eksperter. Dette vil yde et særdeles stort bidrag til genoprettelsen af de europæiske borgeres tillid til denne institution. Vi kan ikke være nogen troværdig modpart for denne reformerede Kommission, så længe vi ikke også griber i egen barm og også i Europa-Parlamentet får orden i vores egne sager. Kun hvis alle europæiske institutioner reformeres, får vi det åbne, demokratiske og handlekraftige Europa, som vores borgere nu endelig fortjener.

Pomés Ruiz
Hr. formand, jeg vil også lykønske min kollega van Hulten med det første arbejde, han forelægger i Parlamentet. Jeg er sikker på, at det bl.a. vil medvirke til, at hans næste betænkning bliver mere fleksibel, og til at han sætter mere ind på at opnå alle gruppernes konsensus.
På nuværende tidspunkt kan den reformproces af Kommissionen, som borgerne efterlyser, ikke udskydes længere. Parlamentet har ofte, selv fra kommissionsformændene, hørt ønsket om at reformere Kommissionen. Nu synes der at ligge mere alvor bag. Efter at en Kommission er trådt tilbage, og efter at en ekspertgruppe har påpeget et næsten uudtømmeligt antal mangler, synes det løfte, som hr. Prodi kom med den 14. september til Parlamentet om i februar måned at fremsætte et komplet reformprogram, fornuftigt. Parlamentet venter spændt på dette reformprogram.
Den betænkning, som vi forhandler nu, søger at lægge politisk kraft bag en god del af henstillingerne fra den ekspertgruppe, som Parlamentet havde bedt om. Hr. Prodi sagde, at han ville handle under alle omstændigheder, at han foretrak at ramme plet, men at frygten for ikke at ramme plet, ikke ville hindre ham i at handle.
Derfor anmoder vi om, at hans program udviser mod, for hvis det gør det, kan jeg forsikre ham om, at Parlamentet vil slutte op om Kommissionen i denne reformproces. Vi ønsker en stærk Kommission, som kan udøve sine funktioner uafhængigt og neutralt, men politisk fornuftigt. Kommissærerne skal ikke se sig selv som embedsmænd, men som udøvende politikere. Betænkningen gør det derfor muligt for dem at være aktive politikere og tilhøre de kollegiale politiske organer i deres partier. Måske er henvisningen til deres poster upræcis. Jeg ved ikke, hvordan De, hr. Kinnock, egentligt ser på det, men det er klart, at vi ønsker nogle politisk stærke og politisk forpligtede kommissærer. Og vi ønsker en struktur, som gør det muligt at anvende hver eneste euro effektivt, for vi påviser ved hver regnskabsafslutning, at dette ikke er tilfældet.
Hr. kommissær, vi opfordrer derfor hr. Prodi til at komme her med et modigt program, og så vil han se, at han kan få problemer med de kollektiver, som kan føle deres status quo truet, men det vil netop ikke være tilfældet med Parlamentet, som ønsker gennemgribende og modige forandringer.

Bösch
Hr. formand, Santer-Kommissionen mislykkedes også, fordi finanskontrollen svigtede over hele linjen. Den nye Kommissions fremtid vil altså i ikke uvæsentlig grad afhænge af, hvorvidt der gennemføres reformer her hurtigt, og hvorvidt finanskontrollen igen bliver funktionsdygtig.
I den forbindelse er det allerede flere gange blevet sagt, at Kommissionen ønsker at forbedre og styrke sin efterfølgende kontrol drastisk, og at denne kontrol skal foregå helt uafhængigt, uden at der fejes noget ind under gulvtæppet i fremtiden. Selvfølgelig kan dette kun hilses velkomment.
Hvad jeg ikke forstår, er, at som pris herfor skal der gives afkald på uafhængige - jeg understreger uafhængige -forudgående påtegninger. Hidtil har Kommissionens betalinger kun kunnet finde sted, når den anvisningsberettigede har underskrevet ordren, og når finansinspektøren har givet sin godkendelse i påtegningen. Det er altså princippet om de to nøgler, der gælder. Fremover skal en enkelt nøgle være tilstrækkelig. Finansinspektøren skal ikke længere foretage kontrol på forhånd, i hvert fald ikke hvis det skal foregå i henhold til de reformplaner, som diskuteres i Kommissionen for øjeblikket. Med forlov, hr. Kinnock, minder det lidt om, hvis man afskaffede politiet, fordi det ikke var i stand til at forhindre forbrydelser.
Men det, det burde handle om, er at gøre kontrollen mere effektiv. Det kan opnås på den måde, at man fremover ikke længere tvinger finansinspektørerne til uden undtagelse at forsyne hver betaling med deres påtegning. Den, der skal kontrollere alt, kontrollerer netop slet ingenting i sidste ende. De forudgående påtegninger bør altså fremover ske målrettet i de tilfælde, hvor der er usikkerhed og risici. De embedsmænd, der er ansvarlige for finanskontrollen, bør indsættes decentralt, altså i de operative generaldirektorater hos dem af deres kolleger, som udbetaler pengene, således at de straks kan gribe ind, hvis der opstår problemer, og således at kontrollen bliver mindre tung og tidsrøvende.
Men revisorerne af finanskontrollen skal arbejde uafhængigt. Det er den afgørende forskel ved det, som Kommissionen planlægger, når den taler om decentralisering. Embedsmændene med ansvar for finanskontrollen må netop ikke være underlagt de enkelte generaldirektorater, hvilket Kommissionen åbenbart har planer om. Det har Leonardo-sagen imidlertid lært os, hvor de interne revisorer i det ansvarlige generaldirektorat sendte en advarsel ud, men hvor deres advarsel ikke blev bemærket og ikke videregivet.
Uafhængighed er altså en forudsætning for effektiv kontrol. Det er den holdning, som Budgetkontroludvalget er nået frem til med tydeligt flertal. Hvad angår den efterfølgende kontrol, bekender den nye Kommission sig nu til denne uafhængighed. Er det ikke logisk, at denne uafhængighed også bør være der i forbindelse med forudgående påtegninger?
Jeg mener, at vi bør give tydeligt udtryk for dette punkt ved afstemningen i morgen. Fru Theato har allerede givet udtryk for det. Jeg kan kun støtte hende entydigt i dette punkt.

Haarder
Hr. formand, for et par år siden forsøgte den tidligere Kommission at tage et opgør med de stive og forældede strukturer. Det førte til strejker og smædekampagner fra forstokkede fagforeninger, hvorefter forslagene blev opgivet og erstattet af et slapt kompromis. Det var den gamle Kommissions dumhed, og Parlamentet var ikke til nogen hjælp dengang. Når jeg læser van Hultens afsnit om personalepolitikken, så er jeg bange for, at Parlamentet igen svigter på afgørende punkter ved at føre blød og intetsigende tale. Der er for mange rettigheder, for mange regler, og der er for lidt plads til ledelse. Der mangler rygrad og tænder. Where is the beef? Og det vil jeg også sige til Dem, hr. kommissær: Please, deliver the beef even if it is British. Romano Prodi lovede en revolution. De har selv sagt stærke og gode ord, men pas nu på ikke at bøje af på de afgørende punkter, hvor det gør ondt! Ryd op i junglen af personaletilskud! Stå fast på kravet om mobilitet, ikke som en rettighed, som der står her i betænkningen, men som et ledelsesredskab! Sørg også for, at uddannelsesindsatsen bliver et ledelsesredskab! Lyt ikke til betænkningens krav om, at midlertidigt ansatte skal fastansættes! Det er stillingerne, der eventuelt skal gøres faste, og ikke nødvendigvis de nuværende løst ansatte, der skal gøres faste.
Til sidst, hr. formand, som tidligere medlem af Præsidiet - indtil for et halvt år siden - vil jeg opfordre Dem til at tage fat på denne sag i Præsidiet, sådan at vi her i Parlamentet i vores egen administration lever op i det mindste til de krav, vi stiller til andre. Det har vi hidtil ikke gjort, og det bør De medvirke til at ændre.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. van Hulten for hans betænkning og sige, at jeg stemte for den. Jeg vil derfor henvise til de ting, jeg er uenig i.
Jeg er ikke enig i afsnittene vedrørende Parlamentet. Denne betænkning handler om Kommissionen. Parlamentet er et særskilt emne. Der er ingen grund til at bringe Parlamentet ind i diskussionen om Kommissionen.
Der er desuden spørgsmålet om det afgiftsfrie salg. Lobbyisterne for det afgiftsfrie salg, som var vrede over, at Kommissionen afskaffede det afgiftsfrie salg i lufthavnene, brugte dette til at give Kommissionen af stokken. Det fortjener heller ikke at blive medtaget i denne betænkning.
Størstedelen af betænkningen omhandler finanskontrol. Der er rimeligt, da den kommer fra Budgetkontroludvalget. Men vi må ikke give det indtryk, at store mængder af de europæiske ressourcer bringes i fare som følge af skødesløshed i Europa-Kommissionen. Det er trods alt kun 1% af BNP i forhold til det nationale forbrug. Vi har set det hele før, men nogle af medlemmerne af Parlamentet er unge og ser ikke ud til at forstå, hvor små Den Europæiske Unions finansielle ressourcer er, og at 80% af disse ressourcer bruges af medlemsstaterne. Så skødesløshed i Kommissionen vedrørende pengeforbruget bringer givetvis ikke store summer i fare. Vi bør se det i det rette perspektiv. Det er vigtigt at huske på.
Europa-Kommissionens virksomhed handler meget lidt om at bruge penge. Den har meget få. Den har et langt større ansvar, der vedrører forvaltningen af miljøet, fødevaresikkerhed, udenrigshandel, det indre marked og utallige andre ansvarsområder, som vi har overdraget den uden de nødvendige ressourcer.
Jeg er ikke en af dem, der er enig i, at der er stor mangel på tillid. Hvis der er, er det noget, vi har skabt her i Parlamentet i det seneste år. Jeg har været her i 20 år og oplevet fuldstændig tillid mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet. Vi har haft vores problemer og anerkendt vanskeligheder, men der har ikke været en situation, hvor borgerne i Den Europæiske Union nærede mistillid til, tvivlede på og frygtede denne bureaukratiske Kommission, fordi den forsømte vores anliggender. Det er en kæmpe overdrivelse af, hvad problemerne var. Kommissionen bør ikke for evigt være tvunget til leve i skyggen af de fejl, der forårsagede den tidligere Kommissions fratræden. Selvom der var problemer - og vi er f.eks. nødt til at løse dem i lyset af udvidelsen - bringer vi til tider det negative aspekt for langt ud.

Blak
Hr. formand, jeg vil godt takke ordføreren for hans fine betænkning. Jeg håber, at Kommissionen vil bruge den i sit reformarbejde. Reformprocessen har stået på i et stykke tid, og der hersker tilsyneladende en slags undtagelsestilstand i Kommissionen. Forvaltningen i Kommissionen fungerer simpelthen ikke særlig godt. Selvfølgelig er der gode og dygtige medarbejdere i Kommissionen, og dem er der flest af. Men vi har brug for en gennemgribende reform. Der er for lidt handling og for meget unødvendigt bureaukrati. Folk skal have klare beføjelser til at tage beslutninger, og så skal de også være ansvarlige for dem. Finansforordningen skal ændres. Vi er enige om, at vi skal have en bedre kontrol med pengene. Spørgsmålet er bare hvordan. Kommissionen og Ekspertgruppen går ind for helt at afskaffe forhåndskontrollen. Det skal vi passe på med. Vi skal beholde en vis form for forhåndskontrol med pengene. Det er ikke nok kun at kontrollere på stikprøvebasis, når pengene er givet ud. Så kan der smutte for mange uregelmæssige projekter igennem. I stedet skal vi reformere og decentralisere kontrollen.
Kommissionen har ikke personale nok. Vi må som parlamentarikere have mod til at forklare vores regeringer og befolkninger derhjemme, at personaleressourcerne slet ikke matcher de opgaver, som Kommissionen er blevet pålagt. Og Kommissionen skal have mulighed for at nægte nye opgaver, hvis der ikke følger mere personale med. Personalesystemet er for stift. Der skal ske en større rotation af medarbejdere, specielt i toppen af hierarkiet. Og så skal det være meget lettere at fyre uduelige og inkompetente medarbejdere. Jeg er derfor meget tilfreds med, at der sker en reform af disciplinærproceduren. De meget dårlige erfaringer med disciplinærsager indtil videre viser jo alt for tydeligt, hvor nødvendigt det er, at vi laver en reform.

Thors
Hr. formand, ærede kommissærer, først kan jeg ikke lade være med at bemærke, at denne forhandling stort set føres af nederlandske, britiske og skandinaviske talere. Dette er måske en smule foruroligende.
Jeg håber som så mange andre, at undtagelsestilstanden i forholdet mellem Kommissionen og Parlamentet er ved at være slut. Vi skal væk fra den situation, hvor vi farer hen og slukker en brand i et hjørne for derefter at fare hen til en anden brand, der skal slukkes. Vi skal i stedet for, som Blak sagde, opbygge et system med klare roller.
For det første har vi brug for et sæt faste regler, der kan implementeres. Det er ikke nok med regler for god opførsel og etiske komitéer. Der er brug for faste regler, som bl.a. kan afgøre, hvad der kan decentraliseres, hvad der kan lægges ud, og hvad der er uafhængigt. Jeg synes, at det er lidt foruroligende, at man i denne forhandling råber på uafhængighed uden at definere uafhængighed i forhold til hvad og med hvilken beslutningsret. Vi har således brug for et grundlæggende administrativt regelsæt for EU, for EU's institutioner og for EU's forhold til medlemsstaterne. Det mangler vi. Vi har efterspurgt et anklagesystem og en strafferet, men vi har også brug for en forvaltningsret for EU. Vi ville komme et godt stykke hen ad vejen, hvis Kommissionen godkendte ombudsmandens forslag til regler for god forvaltningsskik som et bindende regelsæt. Van Hulten-betænkningen er et skridt i den rigtige retning, men det er ikke stort nok.
For det andet skal vi også klarlægge vores egne revisionsroller. Revisionsretten skal foretage en undersøgelse af, hvorvidt noget er uforeneligt med regelsættet, men den skal ikke undersøge anvendeligheden. Det er Europa-Parlamentet, som foretager den politiske vurdering. Vi jager ikke skurke - det er OLAF's opgave. Giv mig navnet på et nationalt parlament, som f.eks. laver alle forundersøgelser! Med den fordruknes stædighed vil jeg også sige, at offentlighedsforordningen skal være betydeligt bedre end de udkast, som har cirkuleret på Internettet, ellers kommer vi ingen vegne med den kamp.

Pronk
Hr. formand, jeg vil takke ordføreren mange gange for hans betænkning. Jeg er glad for, at jeg nu kan tale til ham på nederlandsk, nu hvor også hr. van den Berg har gjort det. Ellers havde jeg måske haft nogen skyldfølelse derover. Jeg vil sige, at denne betænkning har vist en gevaldig forbedring, også på grund af ændringsforslagene. Jeg kommer fra Socialudvalget, og en ordfører er hos os altid stolt over at få 100 ændringsforslag, for så ved han, at han har taget et interessant emne op. Jeg tror også, at det er tilfældet her, men jeg tror, at det er lidt overdrevet at tale for meget om disse 100 ændringsforslag. Jeg vil endvidere gøre opmærksom på, at vores koordinator i Budgetkontroludvalget er hr. Pomés Ruiz, som er spanier og således har ydet et meget vigtigt spansk bidrag til denne forhandling.
Jeg synes, at en af de vigtigste ting, som nævnes, er ordførerens forslag om det stående udvalg om etiske regler i det offentlige liv. Et meget vigtigt forslag. Jeg er blot meget overrasket over, at Den Socialdemokratiske Gruppe nu vil afvise dette forslag med et forslag fra fru Morgan, for hun vil fjerne det helt. Jeg forstår ikke helt, hvordan det hænger sammen. Vi får på den ene side alle mulige lovord om ordføreren, men på den anden side vil fru Morgan på dette punkt, for øvrigt ligesom på andre vigtige punkter, følge den brændte jords taktik, idet denne betænknings indhold egentlig fuldstændigt forsvinder. Jeg ved ikke, om det er for at imødekomme hr. Kinnock. Men jeg kender hr. Kinnock. Hr. Kinnock vil gerne høre, hvad vi vil have, og han er også rede til at opgive noget, hvis han synes, det er nødvendigt. Jeg synes ikke rigtigt, at en sådan vidtgående taktik med den brændte jord er nødvendig.
Til sidst spørgsmålet om tjenestemændene. Jeg er egentlig ikke helt enig med hr. Haarder. Jeg er enig i, at dokumentet om tjenestemændene egentlig er udformet fuldstændigt utilstrækkeligt. For det første lægges der ikke vægt på betydningen af en offentlig tjeneste i al almindelighed. For det andet nævnes der alligevel alle mulige forslag, hvorom man må spørge sig selv, om disse nu også er så kloge, og om de giver anledning til forbedring. F.eks. beskæftiger vi os med KFB, og det er et vigtigt punkt, og samtidig vil vi afskaffe Kommissionens midlertidige personale. Det er i modstrid med hinanden, og jeg forstår virkelig ikke, hvordan et sådant forslag kan fremsættes.

Casaca
Hr. formand, lige siden Platons republik, hvor folkets regering blev erstattet med en regering af vismænd, har det systematisk fristet den vestlige verden. Parlamentet bad først Ekspertgruppen om at hjælpe med at vurdere Europa-Kommissionens arbejde, og den benyttede invitationen til at tage Kommissionens skæbne i egne hænder.
I den anden beretning har Ekspertgruppen taget endnu et skridt og kritiserer de politiske grupper i Parlamentet, som har tøvet med at afskedige Europa-Kommissionen, fordi de havde samme politiske tilhørsforhold som nogle af dens medlemmer, og de finder, at dette problem kan klares ved at forbyde kommissærerne at tilhøre politiske grupper.
Og i henhold til Ekspertgruppen burde Parlamentet ikke længere have magt til at kontrollere Europa-Kommissionen, og det burde til denne opgave erstattes af en permanent - og ikke valgt - komité til sikring af en ordentlig adfærd i det offentlige liv, og som tilsyneladende skulle bestå af en anden gruppe af eksperter. I den anden beretning belærer Ekspertgruppen os om, at Italien er finansieret af Samhørighedsfonden, at EFRU og Socialfonden udgør 2/3 af strukturfondene, at strukturfondenes additionalitetsprincip og komplementaritetsprincip er det samme, at landbrugslobbyen har fået udviklingen af landdistrikterne finansieret af EUGFL-Garantisektionen, og at princippet om partnerskab kun gælder for Kommissionen og medlemsstaterne. Det er en belæring bestående af 100% ideologi og 0% kendskab.
Det er ikke på denne måde, at vi kan bidrage til en reform af de europæiske institutioner med fuld respekt for de demokratiske institutioner.
Betænkningen af van Hulten var indledningsvis en fremragende betænkning, og jeg vil gerne her udtrykke min dybfølte anerkendelse for vores kollega van Hultens arbejde. Men efterfølgende blev den uheldigvis ændret, og det til det værre og blev til et dokument, som faktisk står for noget, vi ikke kan acceptere.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, hr. van Hulten, Deres arbejde fortjener følgende relevante betegnelser: dristigt, anstrengt og komplekst, og jeg synes, at det er vigtigt i den første betænkning. De skal derfor forstå det, jeg vil sige til Dem om lidt, som en kritik fra en loyal modstander, hvilket jeg finder er med til at berige denne forhandling.
Denne betænkning forekommer mig overflødig, omstændelig, forvirret og upræcis i de anvendte begreber.
"Overflødig" er måske den alvorligste betegnelse, og De er ikke ansvarlig, det er Parlamentets ansvar. Det vil sige, at Parlamentet pålægger en ekspertgruppe - og jeg vil ikke gentage det, som hr. Casaca har sagt, men jeg er temmelig enig med ham - analysen af et problem, og hvilken mening ville det give her at gå ind i en middelalderlig tradition og komme med bemærkninger til bemærkningerne i en uendelighed? Det er klart, at vi venter på denne reform af Kommissionen, at vi venter på de forslag, som Kommissionen vil fremlægge for os, og som Parlamentet skal udtale sig om. Indtil da skal vi give Kommissionen et tillidsvotum.
"Omstændelig". Jeg vil ikke nævne betænkningens omfang. Jeg ved ikke, om den slår rekorden for alle de beslutninger, der er blevet forelagt her, men helt sikkert rekorden for denne type beslutninger. Jeg tror ikke, at der tidligere har været en beslutning - og det er jo ikke, fordi vi ikke træffer komplekse beslutninger her i Parlamentet - hvor der har været afsnit på mere end 16 linjer uden et punktum.
Derudover er den "forvirret". Jeg vil ikke vende tilbage til det, der er sagt om analysen af de spørgsmål, der vedrører Parlamentet. Det burde være genstand for en anden betænkning, og det bør vi gøre, og det er nødvendigt, at vi gør os vores overvejelser, men ikke i denne betænkning. Og endelig, hr. formand, jeg vil ikke komme med eksempler, men der er mange, hvor man bruger den juridiske terminologi med en alarmerende mangel på præcision.
Derfor - og det vil jeg gerne understrege - venter jeg på - vi er mange, som venter på - kommissær Kinnock, Deres beretning for virkelig at kunne udtale os om den, hvilket er det, som Parlamentet skal gøre.

Langenhagen
Hr. formand, omfanget af og strømmen af detaljer i forslagene til nødvendige reformskridt viser, hvor vigtig en sådan reform er. I betragtning af de hændelser, der har udløst disse bestræbelser, er det dog også åbenbart, hvor nødvendig en sådan reform er. Håbet og forventningerne blev vækket endnu mere med de stærke udtalelser fra kommissærerne Prodi og Kinnock i plenarforsamlingen og i Budgetkontroludvalget. I betænkningen er det især begrebet gennemskuelighed, der springer i øjnene. At garantere det er et vigtigt anligggende. Vigtigheden af at kunne kontrollere arbejdet fuldt ud kan heller ikke understreges nok. Men det handler ikke kun om en bureaukratisk reform, men derimod snarere om at demonstrere god vilje over for borgeren. Hans tillid til EU's politik skal genvindes. Borgeren stiller krav om hurtig og åben adgang til institutionen og tilgængelighed til reglerne. Han tager udgangspunkt i sin forståelse af det, og han ønsker en vellykket politik og opfatter samtidig dette som en selvfølgelig tjeneste over for den selvstændigt tænkende borger.
Om reformen lykkes, afhænger i høj grad af Kommissionens eget initiativ. Det irriterer mig imidlertid, når jeg i dag hører, at Kommissionen nu siger, at den kun vil diskutere den midlertidige beretning på uformelt plan med Parlamentet. Deres oplæg, hr. Kinnock, i Budgetkontroludvalget på tirsdag må dog ikke kun være envejskommunikation, men vi som parlamentsmedlemmer vil og skal derimod være med til at udforme det. Og det er også i strid med min politiske forståelse, hvis der finder en pressekonference sted i denne uge, før vi har diskuteret oplægget omhyggeligt i det ansvarlige Budgetkontroludvalg. Jeg mener, hr. Kinnock, trods alle personlige succeser, at Kommissionen stadig skal gøre et og andet for at leve op til vores berettigede store forventninger.

Kinnock
For god ordens skyld vil jeg gerne informere fru Langenhagen om, at det er Parlamentet, og ikke Kommissionen eller mig, der har besluttet, at jeg ikke skal tale på plenarforsamlingen i morgen og derfor heller ikke være til rådighed i forbindelse med de formelle reaktioner på beretningen! Så hvis hun skal holde moralprædiken, må det være over for Parlamentet. Hun kender mig godt nok til at vide, at jeg, i de fem år vi har arbejdet sammen her i Parlamentet, aldrig har nægtet at stå helt og officielt til regnskab for alt, hvad jeg har lavet.
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at hylde det omhyggelige, og efter hvad jeg har hørt, smertefulde arbejde, hr. van Hulten har udført i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning. Selvom han er ny i Parlamentet, er han forholdsvis gammel i gårde i andre henseender, i hvert fald hvad angår hans kendskab til institutionerne som tidligere tjenestemand - og jeg tror, at værdien af dette ses i hans evne til at tackle det komplekse spørgsmål, der er af afgørende betydning, som nævnt af adskillige medlemmer, for alle institutionerne. Jeg takker ham og ønsker ham en lang og fremragende karriere som parlamentsmedlem.
Hr. formand, som De ved, er hr. van Hultens betænkning om den anden beretning fra Den Uafhængige Ekspertgruppe nødvendigvis lang, og da jeg ønsker at svare omfattende, især på spørgsmålene om finansiel forvaltning og kontrol, beder jeg om Deres overbærenhed. Jeg vil naturligvis ikke tage mere af Parlamentets tid end højst nødvendigt.
Da Parlamentet behandlede Den Uafhængige Ekspertgruppes anden beretning i september, lovede jeg på vegne af den kommende Kommission, at beretningen ville blive behandlet som en grundlæggende bestanddel i Kommissionens reformforslag. Vores bestræbelser på fuldt ud at holde det løfte vil være indlysende for Parlamentet, når man tager Kommissionens vedtagelse af reformpakken i dag i betragtning inden for den tidsfrist, vi satte for fire måneder siden. Jeg er sikker på, at hr. Pomes Ruiz glæder sig over dette. Størstedelen af forslagene i dokumentet er nært beslægtet med hr. van Hultens forslag og indeholder - og det vil jeg gerne understrege over for ham og hr. Staes - en meget udførlig handlingsplan med henblik på en reform. Der er derfor ingen løse ender eller vage formuleringer i forbindelse med den beretning, jeg har haft den ære at udarbejde.
Parlamentets holdning under høringsperioden i de næste 4-5 uger er af indlysende årsager af stor betydning. Jeg vil gerne sige til hr. Elles, at vi så afgjort er indstillet på at lytte. Men jeg er sikker på, han vil forstå - med sin sædvanlige storsindethed - at vi er nødt til først af overbringe vores forslag for at kunne lytte til reaktionen på vores forslag. Følgelig overbringelsen. Selvom tiden ikke tillader mig, hr. formand, at kommentere hvert element i det beslutningsforslag, der er forelagt Parlamentet, forsikrer jeg Dem om, at detaljerne vil blive behandlet som et vigtigt input til vores forslag til reform under hele høringen og til vores arbejde på andre relevante områder.
Hvad angår hovedtemaerne i beslutningsforslaget, har jeg følgende bemærkninger: Behovet for åbenhed understreges med rette, ikke mindst fordi stor åbenhed omkring den måde, Kommissionen arbejder på, vil forbedre effektiviteten og også afmystificere, hvad det er, Kommissionen foretager sig. Det er af afgørende betydning for en udøvende forvaltning, som skal være ansvarlig, ikke kun over for Parlamentet, men over for befolkningen i Europa generelt. Naturligvis er det nødvendigt med rimelige sikkerhedsforanstaltninger for at beskytte særligt fortrolige oplysninger, men de tilfælde bør være så få som muligt. Jeg har gentagne gange understreget det, ikke kun som kommissær, men under 25-30 års kampagne. Det er helt klart Kommissionens hensigt.
Finansiel forvaltning og kontrol er tydeligvis et væsentligt område i reformen. Som Parlamentet ved og gentagne gange har sagt, er omfanget af Unionens økonomiske indgreb vokset betydeligt i det sidste årti uden en forholdsmæssig personaleforøgelse eller tilpasning af procedurerne. Adskillige medlemmer har endnu en gang gjort det klart i løbet af forhandlingen i dag. Vi deler det synspunkt, som Den Uafhængige Ekspertgruppe så kraftigt har givet udtryk for og gentaget i dette beslutningsforslag, at tiden er inde til en gennemgribende revision af vores regler og procedurer. Midlerne hertil er anført i reformstrategien, og Kommissionen vil fremlægge sine forslag til en gennemgribende revision af finansforordningen i april.
Parlamentets støtte i forbindelse med at følge denne vigtige kurs er af afgørende betydning. Jeg deler fru Theatos synspunkt om, at det ikke på nogen måde er acceptabelt at etablere nye ordninger uden en lovændring.
En lovændring er en forudsætning. Der kan foretages forberedelser, og de er fastsat og beskrevet fuldt ud i reformstrategien, men ændringer i lovgivningen er tydeligvis af grundlæggende betydning for driften af det nye system. Kommissionen vil i alt væsentligt - og med juridiske ændringer - systematisk bevæge sig væk fra det nuværende centraliserede system med forudgående påtegning fra finansinspektøren af hver finansiel transaktion og i stedet styrke de interne kontrolsystemer i udgiftstjenestegrenene, så generaldirektørerne er bedre rustet til at tage ansvar for beslutninger, som indvirker på Den Europæiske Unions budget.
Desuden, og for at opnå en bedre sikring end under det nuværende system, skal det nye system med decentraliseret kontrol suppleres af oprettelsen af en intern revisionstjeneste - "den anden nøgle", som hr. Bösch sagde, oprettet i fuld overensstemmelse med Ekspertgruppens henstillinger. Denne revisionstjeneste åbner den 1. maj i år. Den bliver ledet af en fagligt kvalificeret revisor, og dens uafhængighed skal og vil blive garanteret via en ny bestemmelse, der tilføjes i finansforordningen. Den nye revisionstjeneste rapporterer til mig og ledsages af et revisionsudvalg, der ledes af min kollega, fru Schreyer, som det glæder mig at se i salen her til aften, kommissæren for budgettet, hvis ansvarsområder allerede omfatter forbindelser med Revisionsretten. Dette revisionsudvalg vil sikre en effektiv og nøje opfølgning på interne revisioner.
Jeg vil gerne understrege på det kraftigste, at en ændring af vores kontrolsystemer så afgjort ikke er ensbetydende med en lempelse af dem. Den foreslåede ændring gør systemerne mere effektive både i form af tilførsel samt målte og pålidelige resultater.
Jeg kan også så afgjort forsikre Parlamentet om, at vi ikke stræber efter at lade tingene ske på én gang. Der gives kun afkald på finanskontrollens forudgående visa for hver udgiftstjenestegren, hvis det interne kontrolsystem i en tjenestegren viser sig fuldt tilstrækkeligt.
Jeg er endvidere noget overrasket over, at punkt 10 i beslutningsforslaget tilsyneladende ikke omhandler den grundlæggende kritik af den nuværende centraliserede finanskontrol, som fremgår af begge beretninger fra Den Uafhængige Ekspertgruppe. Gruppen var meget klar med hensyn til behovet for at afskaffe det centraliserede forudgående visa. Den var også meget klar med hensyn til behovet for at adskille den interne revision fra finanskontrollen.
Desuden mener jeg ikke, at punkt 10 fuldt ud afspejler Revisionsrettens udtalelse fra 1997. Naturligvis kan Revisionsretten afgive en begrundet udtalelse om de foreslåede ændringer til finansforordningen, men det er nyttigt at genkalde sig hr. Karlssons bemærkninger til Parlamentet i sidste måned. Han sagde: "Kommissionens interne kontrol er ikke stærk nok til at forebygge ukorrekt drift. Finansinspektøren gav f.eks. et a priori-visa i de fleste tilfælde i forbindelse med de nyligt afdækkede fejl og forsømmelser eller uregelmæssigheder. Samtidig udføres den interne revision på en ukoordineret måde af forskellige organer, navnlig af den samme finansinspektør, Generalinspektoratet og visse enheder, der henhører under generaldirektoraterne."
Det centraliserede forudgående påtegningssystem blev uden tvivl oprindeligt udarbejdet med henblik på at sikre omhyggelighed, men har i årenes løb haft den urimelige virkning at mindske ledernes ansvarsfølelse i forbindelse med deres beslutninger. Jeg tror ikke, at vi er så uenige om dette. Jeg kan af punkt 10 forstå, at de ærede medlemmer er optaget af, at der bør være en omhyggeligt ledet overgang. Det vil så afgjort være kendetegnende for ændringen, hvilket de ærede medlemmer vil se, når de læser dokumentet om reformstrategien. Vores mål, Ekspertgruppens mål og Revisionsrettens mål er ikke af afskaffe finanskontrollen, men at slippe af med og forbedre den centraliserede finanskontrol.
Før jeg forlader dette område, ønsker jeg at tilføje, at vi er enige med ordføreren i, at den nuværende interne revision skal fastholdes, indtil der oprettes en ny uafhængig revisionstjeneste i løbet af nogle måneder.
Jeg vil gerne gå hurtigt videre til afslaget i beslutningen om bekæmpelse af svig, korruption, fejl og forsømmelser og nepotisme: Det nye omfattende forslag i betænkningen vedrører Kommissionens tjenestemænds indberetning af misforhold og forseelser. Som jeg gjorde klart ved høringerne i september og andre lejligheder, står vi sammen i overbevisningen om, at det har en værdi at definere de bedst mulige mekanismer til dette formål, selvom vi naturligvis alle håber, at det sjældent vil være nødvendigt.
Siden juni sidste år har forordningen om OLAF givet bedre vejledning til personalet omkring indberetningen af eventuelle uregelmæssigheder. Vi foreslår at supplere disse bestemmelser ved at definere tjenestemændenes rettigheder og forpligtelser til at indberette misforhold og forseelser via interne kanaler, men ikke udelukkende inden for samme hierarkiske linje. Der tages også fat på muligheden for at benytte specificerede eksterne kanaler. Vi stræber efter at gennemføre den bedste praksis. Personer, der indberetter misforhold og forseelser i god tro og på en måde, der ikke bringer undersøgelser i fare ved utidig afsløring, vil også få seriøse reaktioner på beretninger, fortrolighed på et tidligt tidspunkt samt karrierebeskyttelse. Som en naturlig konsekvens er der beskyttelsesforanstaltninger for tjenestemænd, som er genstand for falske beskyldninger.
En meddelelse senere på året vil indeholde samtlige oplysninger. Jeg tror ikke, at Parlamentet bliver skuffet over det, vi foreslår. Jeg blev imidlertid overtalt af forslaget i punkt 34 i betænkningen om at overlade det til eksterne instanser at håndhæve eksisterende bestemmelser om økonomisk ansvar. Vi har allerede planer om en reform af de eksisterende procedurer i disciplinærsager for at sikre grundighed, rimelighed, konsekvens og professionalisme. Og vi vil foreslå oprettelse af et interinstitutionelt disciplinærråd - det skal vi også bruge Parlamentets støtte til og forståelse for. En meddelelse i juni vil indeholde samtlige forslag til en ændring.
Det næste vigtige afsnit i betænkningen er de etiske regler i det offentlige liv i EU. Med indførelsen af en række adfærdskodekser er Kommissionen begyndt at udvikle klare etiske rammer. Det føres et skridt videre med et forslag i juni om en interinstitutionel aftale om et udvalg for etiske regler. Det er i tråd med beslutningsforslaget. En vigtig rolle for udvalget bliver at rådgive om etik og standarder samt føre tilsyn med institutionernes fælles og særskilte adfærdskodekser. Jeg bifalder Parlamentets støtte til dette.
Vi er også ved at undersøge, hvordan vi mest effektivt kan gennemføre forslaget om en klassificering af dokumenter, som er angivet i punkt 50 i hr. van Hultens betænkning.
Beslutningsforslaget minder med rette om, at Kommissionen står til regnskab over for Parlamentet. Formanden for Kommissionen, hr. Prodi, og næstformanden, hr. de Palacio, og andre kolleger har vist Kommissionens forpligtelse til dette i praksis. Jeg håber, at vi snart kan enes om en adfærdskodeks om forbindelserne mellem institutionerne, som omfatter de ajourførte regler om adgangen til dokumenter. Hr. Elles rejste meget passende dette spørgsmål, og fru Thors henviste til det. Jeg er sikker på, at de er klar over, at vi i midten af december officielt modtog udkastet til rammeaftalen med Parlamentet. Vi afventer nu Parlamentets beslutning om, hvornår det ønsker at påbegynde forhandlingerne om indholdet. Vi skal med glæde gå videre med det hurtigst muligt.
Betænkningen understreger med rette den centrale betydning, som politikken vedrørende menneskelige ressourcer skal have i reformen. Det glæder mig at kunne sige til hr. van Hulten og hr. Haarder, at de detaljerede henstillinger om rekruttering, uddannelse, bedømmelse og udnævnelse til lederstillinger i høj grad er i tråd med vores tankegang og forslag. Jeg vil gerne have, at vi bevæger os mod et lineært karrieresystem, fordi det nuværende system med kategorier ikke længere er tilpasset behovene i institutionerne. Det blokerer afgjort for forfremmelse og mobilitet for personer, som har vist evner. De medlemmer, der i løbet af forhandlingen har rost tjenestemændene i Kommissionen, som for størstedelens vedkommende er særdeles hæderlige, hårdtarbejdende og har store evner, har afgjort ret i deres bemærkninger.
Selvom hvidbogen om reformstrategien klart skitserer vores idéer vedrørende disse og andre punkter, er detaljer og præcision tydeligvis af afgørende betydning. Der følger derfor en række meddelelser i de kommende måneder. De vil hver især være tilgængelige, så Parlamentet kan overveje dem og reagere på dem. Det er imidlertid helt klart, at vi er nødt til at indgå et tæt samarbejde med Parlamentet som institution vedrørende centrale spørgsmål af fælles interesse, især løn og pension samt revisionen af tjenestemandsvedtægten.
Hvad angår det sidste punkt, overvejer vi, hvorvidt det vil være nyttigt at vedtage en rammeforordning, som fastlægger fælles bestemmelser om ledende spørgsmål, f.eks. løn, forhold, rettigheder i forbindelse med personalerepræsentation osv., men som gør det muligt for de forskellige institutioner at fungere og indføre regler om andre spørgsmål. Parlamentets tanker vedrørende denne rådgivende idé skal være velkomne.
Jeg vil gerne afslutte med at henvise til punkt 15 i beslutningsforslaget vedrørende ressourcebehovene i forbindelse med ændringen af vores politikker. Det er afgjort relevant. Vi er sikre på, at reformen vil give et vigtigt "afkast", efterhånden som de tidssvarende foranstaltninger begynder at resultere i øget effektivitet og bedre forvaltning i udnyttelsen af ressourcerne. Det står dog helt klart, at dele af Kommissionens tjenestegrene allerede er særdeles belastede. Parlamentet har ofte påpeget dette. Det står for det andet også klart, at reformen kræver nye investeringer i udviklingen af færdigheder og inden for teknologi. Det står for det tredje helt klart, at der skal foretages øgede forberedelser med henblik på udvidelsen. De har allerede indvirket på tilgængeligheden af ressourcer.
Det står også helt klart, at hvis vi påtager os nye opgaver - hvilket Rådet og Parlamentet givetvis vil anmode os om - er vi nødt til at identificere de såkaldt "negative prioriteter" og droppe dem for at skabe ekstra kapacitet. Et centralt træk ved reformen bliver derfor en mere streng proces med henblik på at føre angivelsen af prioriteter med ressourcefordeling ind under et system med aktivitetsbaseret forvaltning. Jeg vil dog gerne understrege, at selvom Kommissionen givetvis indfører en intern disciplin vedrørende angivelsen af prioriteter, kan den kun være fuldstændig effektiv, hvis Parlamentet og Rådet deler den og indtager en tilsvarende streng holdning over for de krav, der stilles til Kommissionen.
Kommissionen bifalder derfor punkt 15 i hr. van Hultens betænkning.
Hr. formand, jeg vil gerne afslutte med at takke Parlamentet for dets opmærksomhed under en uundgåelig lang tale og give udtryk for min dybe taknemmelighed over for ordføreren, Budgetkontroludvalget og de øvrige udvalg, som afgav udtalelse. Vi ser frem til et tæt samarbejde med Parlamentet i forbindelse med færdiggørelsen af reformstrategien og dernæst, som det vigtigste, et tæt samarbejde med Parlamentet i forbindelse med dens gennemførelse i den årrække, som er nødvendig ved sådanne indviklede forhold.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.15)

