Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Rübig
Fru formand, jeg ville meddele, at der er forsvundet FRF 100 fra min postkasse. Det er nu anden gang. Jeg vil gerne bede Dem om at rette henvendelse til sikkerhedstjenesten for at få standset disse tyverier, som vi i gennemsnit har 10-15 af om måneden i Parlamentet. Tak, fru formand!

Formanden
Som De ved, hr. Rübig, bestræber vi os for at gøre sikkerhedsforanstaltningerne i Parlamentets lokaler så effektive som overhovedet mulig. Tak for de oplysninger, De her har givet. Vi skal skærpe foranstaltningerne yderligere.

Falconer
Fru formand, i går fremsatte jeg et indlæg her i Parlamentet, som blev referereret i regnbueudgaven, men ikke nævnt i protokollen. Det eneste, der stod i protokollen, var, at jeg var til stede, og at jeg afholdt mig fra at stemme. Jeg deltog i alle afstemninger i går. Derfor vil jeg gerne have protokollen ændret til at vise dette.

Formanden
Tak, hr. Falconer. Vi skal rette de to fejl, De her påpeger.

Rack
Fru formand, jeg har et spørgsmål, som vi gerne hurtigst muligt vil have svar på fra Præsidiet. Der har eksisteret og eksisterer et aktuelt pressereferat her fra Parlamentet med titlen Plenum aktuell . Her er den tyske udgave både tidligere og nu blevet ekstremt forkortet - jeg har ikke kontrolleret det ved de andre. F.eks. blev der i pressereferatet vedrørende betænkningen af Spaak ud over kommissæren og ordføreren overhovedet ikke nævnt andre. Jeg ville gerne have en forklaring på, om det kun gælder for sproget tysk, eller om der ligger generelle besparelsesforanstaltninger bag. Netop fordi det her drejer sig om, at vi vil give offentligheden et indtryk af vores arbejde, mener jeg ikke, at sådanne foranstaltninger rent faktisk kan forsvares.

Formanden
Jeg kan ikke forestille mig, at der er tale om besparelsesforanstaltninger, hr. Rack. Vi vil under alle omstændigheder undersøge sagen. Jeg finder det særdeles vigtigt, at referaterne er så nøjagtige som overhovedet muligt.

Kreissl-Dörfler
Fru formand, jeg vil gerne tilslutte mig den forrige talers indlæg om dette pressereferat i Plenum aktuell i går. Vedrørende krisen i de latinamerikanske finanscentre nævnes lige netop kommissær Bangemann og ellers ikke andre. Hvis det bliver almindelig praksis i fremtiden, kan vi lige så godt holde op med at udgive denne avis, for på den måde har det ingen mening mere. Den bidrager heller ikke til at bringe parlamentsmedlemmernes mening ud til offentligheden. Derfor denne anmodning!

Formanden
Tak for Deres indlæg. Jeg er ganske enig med Dem i Deres betragtninger. Vi skal undersøge også denne sag.

Wijsenbeek
Fru formand, i forlængelse af de betragtninger, der er fremført af de to foregående talere, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at kun halvdelen af Europa-Parlamentets personale er til stede i Strasbourg i forbindelse med anden mødeperiode i oktober. Det betyder givetvis besparelser på administrationskontoen. Skal vi afvikle en del af Parlamentets møder her i Strasbourg, er det imidlertid afgørende, at vi har det fornødne personale til rådighed og således kan udføre vores arbejde på forsvarlig vis.
(Protokollen godkendtes)

Afstemning
Dührkop Dührkop
Fru formand, før vi påbegynder denne vigtige afstemning, vil jeg gerne fremføre tre bemærkninger. For det første stemmer Parlamentet først om ændringsforslag 888 om den strategiske reserve, hvis bevillinger eventuelt skal justeres til sidst i afstemningen. For det andet bør der i fire budgetposter - B2-517, B3-4003, B7-6201 og B7-6211 - foretages nogle småjusteringer af beløbene, og jeg vil oplyse detaljerne, når vi når frem til afstemningen om disse poster. For det tredje er der to poster, nemlig B3-301 og B3-309, hvor bemærkningerne skal være mere præcise. Og endelig bør der foretages nogle tekniske justeringer i anmærkningerne til ændringsforslagene til B3-4304, B7-500, B7-6602.

Formanden
Tak fru Dührkop Dührkop. Jeg finder det hensigtsmæssigt, at De i forbindelse med afstemningen fremkommer med de fornødne nærmere oplysninger, således at Parlamentets medlemmer ved, hvad de stemmer om.

Samland
Fru formand, for at det ikke senere ved afstemningen skal drukne i den almindelige uro, vil jeg udnytte tiden, mens man tager plads, til at takke Parlamentets tjenestegrene for det forbilledlige samarbejde, de har ydet, så forslag og dokumenter kunne lægges frem til os i rette tid på alle sprog. Vi skal trods alt træffe beslutning om mere end 1.000 ændringsforslag, og i den forbindelse mener jeg, at det også hører med, at man lykønsker tjenestegrenene og Parlamentet med, at det er blevet færdigt i rette tid.

Ændringsforslag 714

Dührkop Dührkop
Fru formand, jeg foreslår, at der tilføjes EUR 400.000 til forpligtelsesbevillingerne, altså at der stemmes om i alt 3 millioner i forpligtelsesbevillinger for denne post.
Ændringsforslag 844

Dührkop Dührkop
Fru formand, jeg så gerne, at det fremgik af anmærkningen, at der på forhånd er tildelt et beløb på EUR 1, 7 millioner til Europahuse.
Ændringsforslag 738

Dührkop Dührkop
Fru formand, jeg anmoder om, at følgende bemærkning indføres: Denne bevilling er også beregnet til finansiering af foranstaltninger til bekæmpelse af vold mod kvinder 1999.
Ændringsforslag 741

Dührkop Dührkop
Fru formand, jeg anmoder om, at der stemmes om yderligere EUR 3 millioner i forpligtelsesbevillinger, altså i alt 5 millioner for denne post.
Forslag til ændring nr. 584

Müller
Fru formand, jeg mener, det drejer sig om en fejltagelse. Det er det oprindelige forslag fra min gruppe om at indsætte en reserve på 30 %, og jeg vil gerne understrege, at det ikke drejer sig om den betingelse, at den skal oprettes som ny, men om de betingelser, vi havde i forbindelse med reserven på 100 %, fordi én betingelse, nemlig fremsendelsen af materialet til de belgiske anklagemyndigheder, endnu ikke er opfyldt.

Dell'Alba
Fru formand, jeg ved ikke, om jeg har forstået fru Müller ret. Ønsker hun at fremsætte et mundtligt ændringsforslag i forbindelse med en lang og kompleks afstemning, må jeg modsætte mig det. Og jeg tror også, andre af Parlamentets medlemmer vil modsætte sig noget sådant. Lad os stemme om ændringsforslaget i den foreliggende form. Det er eneste forsvarlige fremgangsmåde i forbindelse med en så lang og kompleks afstemning.
Jeg anmoder således om, at fru Müllers oprindelige ændringsforslag sættes under afstemning i den foreliggende form.

Formanden
Det er også min hensigt, hr. Dell'Alba. Tak for Deres indlæg.

Maij-Weggen
Fru formand, burde vi ikke høre formanden for Budgetkontroludvalgets mening her? Han kan efter min vurdering bedst angive, hvad situationen bag ændringsforslaget helt præcist er.

Formanden
Nej, det mener jeg ikke, der er behov for, fru Maij-Weggen.
Vi går nu over til afstemning
Ændringsforslag 808

Dührkop Dührkop
Fru formand, jeg anmoder om, at der stemmes om yderligere EUR 5 millioner i forpligtelsesbevillinger i forhold til det, der foreslås i Budgetudvalgets ændringsforslag, altså i alt EUR 45 millioner i forpligtelsesbevillinger for denne post.
Ændringsforslag 810

Dührkop Dührkop
Fru formand, jeg anmoder om, at der for denne post stemmes om EUR 16, 5 millioner i forpligtelsesbevillinger i stedet for det beløb, der foreslås i Budgetudvalgets ændringsforslag.

Formanden
Vi går nu over til afstemning om ændringsforslagene til sektion I.
Hr. Martens, jeg giver Dem ordet.

Martens
Hr. formand, ærede kolleger, på grundlag af artikel 115, stykke 3, beder jeg på vegne af vores gruppe, hvad angår ændringsforslag 899, om først at stemme om den femte paragraf, der i den forbindelse giver medlemmernes vedtægt. Giv mig to minutter til at sige hvorfor.
I de sidste 20 år har vi haft et system med faste rejsegodtgørelser. På grundlag af rapporten fra Revisionsretten er dette system ikke længere gældende. Men vi må også tilstræbe en retfærdig løsning, og den kan nemt findes ved at forbinde dem med medlemmernes vedtægt. Vores gruppe er modstander af et kompliceret og ugennemsigtigt system, som på det seneste har vist sig at være overordentlig svært at forsvare over for den offentlige mening.
For det andet, og jeg beder om opmærksomhed herfor, frygter vi, at hvis vi accepterer en overgangsordning, bliver det for visse medlemmer af Rådet en grund til ikke at godkende vedtægten.
Denne vedtægt skal godkendes ved enstemmighed. Parlamentet skal give et forslag, den Europæiske Kommission skal give et råd, og Rådet skal vedtage enstemmigt. Vi frygter, at den retfærdige løsning, der nemt kan nås til overensstemmelse om med medlemmernes vedtægt, ikke kommer i orden, hvis vi accepterer en overgangsordning. Vi må derimod - og det er også en beslutning fra vores gruppe - på grundlag af Rothley-betænkningen udarbejde et forslag, som Parlamentet kan forelægge Det Europæiske Råd den 11. og 12. december i Wien. Vi indvilger altså i at godkende Rothley-betænkningen som grundlag for en interinstitutionel aftale. Den eneste sikkerhed, vi har, er, at De, ærede kolleger, forud skal acceptere at stemme for den femte paragraf og godkende den. Jeg tror, at vi så er på den rette vej til for det første ikke længere at opretholde et uforsvarligt system og for det andet at bringe vedtægten i orden.
(Bifald)
Green
Hr. formand, i går her i Parlamentet gjorde Østrigs kansler Klima det klart, at hvis Parlamentet fremsætter et forslag i tide før topmødet i Wien i december, vil han forelægge det på topmødet. Det slog han helt fast, også uformelt over for gruppeformændene, da han havde møde med os forleden dag efter invitation fra Dem, hr. formand. Det, vi ser her, er et forsøg på at forvirre og gemme sig bag denne tilgang. Min gruppe går ind for det.
(Støj) Jeg lyttede til hr. Martens i stilhed. Jeg venter, indtil der er ro.
Min gruppe går ind for afstemning. Vi stemmer om fri afstemning, så de enkelte medlemmer af min gruppe har mulighed for selv at tage stilling i denne afgørende sag. Vi anmoder om, at afstemningen foretages i den angivne rækkefølge. Vi går alle ind for en statut for medlemmerne her. Den eneste måde, vi fik det på dagsordenen i Amsterdam på - hvilket ændrede traktaten - var ved at ændre den politiske balance i Rådet. Derfor tager vi en del af æren for, at det i det mindste kom på dagsordenen i Amsterdam og med i traktaten. Vi mener nu, at vi er på rette vej mod en medlemsstatut. Vi forfølger sagen i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. Som I ved, har vi ændret tidsplanen for at få det med på topmødet i Wien. Men vi mener også, at det er vigtigt, at vi melder ud politisk om vores mandat og klart tilkendegiver, at vi først handler efter Revisionsrettens ønske og dernæst, at vi i denne sag udviser fuldstændig åbenhed og gennemsigtighed. I lyset af, at visse medlemmer i den modsatte side af salen her til morgen havde meget travlt med at fiske stemmer for hemmelig afstemning om dette, så er det da ironisk, at anmodningen kommer fra hr. Martens. Vi går ind for at beholde afstemningsrækkefølgen som angivet i tidsplanen.

Fabre-Aubrespy
Har jeg forstået taleren ret, hr. formand, fremsættes denne anmodning med henvisning til forretningsordenens artikel 115, der omhandler den rækkefølge, hvori ændringsforslag sættes under afstemning. Efter min opfattelse er der imidlertid ikke basis for at ændre rækkefølgen i forhold til afstemningslisten.
Spørgsmålet har allerede været rejst i Budgetudvalget. Det punkt, man nu beder Dem sætte under afstemning først, blev i Budgetudvalget sat under afstemning som andet punkt i rækkefølgen. Det første punkt, vi skal stemme om, hænger ikke sammen med punktet om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Vi skal først tage stilling til et princip, nemlig reglerne for udbetaling af rejsegodtgørelse. En statut for Europa-Parlamentets medlemmer er et helt andet spørgsmål. Der er således hverken juridisk eller politisk belæg for at anmode om en ændring af afstemningsrækkefølgen.

Cox
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil gerne klart understrege på vegne af ELDRgruppen, at vi ønsker at beholde den angivne afstemningsrækkefølge. Vi ved allesammen i vores respektive grupper, at det er et vanskeligt spørgsmål. Det er svært at finde en balance, og vi skal respektere og tolerere hinandens synspunkter. Det skal vi gøre på en sådan måde, at hver enkelt person klart, åbent og gennemsigtigt står ved sit ansvar her i Parlamentet, hvor det bliver ført til protokols og offentliggjort, ikke fordi vi ikke respekterer, at forskellige mennesker kan have forskellige synspunkter, men fordi vi skal have de forskelle frem i lyset. Vi må finde vores meningers mod og forsvare de forskelle.
Min gruppe mener, at vi skal acceptere og fremme parallelismen og den stærke komplementaritet mellem en medlemsstatut og en reform af rejsetilskud. Som landet ligger, tilfalder det dog Parlamentet selv at fastlægge sin egen ordning for rejsetilskud, mens det i statutsagen tilfalder andre at sikre, at Parlamentet tager sig sammen i god tid før Wien. Lad os i denne sag påtage os vores forpligtelser som Parlament på det område, hvor vi har fuldstændig bemyndigelse dertil, og lad os stemme i den angivne rækkefølge.

Formanden
Jeg tror, det er unødvendigt at fortsætte denne diskussion, for i henhold til artikel 115, stk. 3, afsnit 2 i forretningsordenen, hr. Martens, skal formanden sikre sig, at der ikke gøres indsigelse af mindst 29 medlemmer. Og jeg spørger Dem, om De fastholder Deres holdning, for jeg finder det helt tydeligt, at mindst 29 medlemmer vil gøre indsigelse, men jeg har intet imod at tælle dem. Hvis De siger, at De fastholder Deres holdning, vil jeg bede de medlemmer, der gør indsigelse, om at rejse sig, så vi hurtigt kan tælle dem. Sig mig så, hr. Martens, om De fastholder Deres holdning?

Martens
Det er helt klart, at mere end 25 medlemmer er imod ændringen af afstemningen. Jeg beder ganske enkelt om, at der under alle omstændigheder afstemmes separat om den femte paragraf.

Formanden
Ja, hr. Martens. Grupperne har rettidigt anmodet om denne opdelte afstemning, og sådan vil det blive gennemført.
(Efter afstemningen om ændringsforslag 899 og 537)

Pasty
Hr. formand, mine damer og herrer, for at undgå enhver misforståelse ser jeg gerne, at vi præciserer konsekvenserne af afstemningsresultatet. Det følger af afstemningsresultatet, at Præsidiets beslutning af 19. oktober vedrørende en overgangsordning for udbetaling af rejsegodtgørelse vil være gældende. Jeg er helt på linje med denne udlægning af resultatet, men ønsker blot, at disse konsekvenser præciseres.

Formanden
Det er helt korrekt, hr. Pasty. Det følger af afstemningsresultatet, at der ikke ønskes tilføjet bemærkninger, som ændrer Præsidiets beslutning. Præsidiets beslutning vil således være gældende. Beløbet er godkendt og vil blive anvendt i overensstemmelse med Præsidiets beslutning.

Ændringsforslag 899

Colom i Naval
Hr. formand, vi har forkastet nogle anmærkninger til visse budgetposter. Disse selvsamme anmærkninger gengives som ændringsforslag til beslutningsforslaget. Er det nødvendigt at medtage den foregående afstemning i beslutningsforslaget?

Formanden
Naturligvis. Parlamentet har allerede udtalt sig. Der bliver ikke stemt om en tekst to gange, blot fordi den optræder to forskellige steder.
Jeg giver ordet til hr. ordfører Viola, som vil tale om blok 28.

Viola
Hr. formand, nu, hvor vi skal til at stemme om blok 28, vil jeg gerne sige, at Budgetudvalgets ændringsforslag 697, som er indføjet i denne blok, navnlig vedrører bevillingerne i kapitel 21, »Datamatik og telekommunikation«. Dette ændringsforslag tog sigte på en delvis frigivelse af bevillingerne i reserven. Betingelserne er nu til stede for at frigive alle bevillingerne i reserven til kapitel 21, »Datamatik og telekommunikation«, med Budgetudvalgets samtykke. Desuden tager ændringsforslag 900 og 901 til kapitel 37 højde for princippet om budgettets særlige karakter og for den nye kontoplan, som alle gruppeformændene allerede er blevet enige om. Jeg beder derfor om, hr. formand, at disse ændringsforslag, nemlig 900 og 901, også medtages i blok 28.

Formanden
Jeg giver ordet til ordføreren.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, før vi går over til at stemme om beslutningsforslaget, vil jeg gerne fremføre tre bemærkninger vedrørende den afstemning om sektion III, som vi lige har gennemført.
For det første vil jeg gerne gentage det, jeg bemærkede før afstemningen, og sige, at Parlamentet for det første stemte om ændringsforslag 888 - den strategiske reserve - hvorfor betalings- og forpligtelsesbevillingerne nu skal justeres i forhold til grænserne for de økonomiske forudsigelser, og således at der efterlades en margen i henholdsvis kategori 3, 4 og 5. Jeg foreslår følgende beløb: EUR 400 millioner i kategori 3, EUR 990 millioner i kategori 4 og EUR 150 millioner i kategori 5.
For det andet, hr. formand - og her ser jeg bort fra de tilstedeværende, som vi siger på spansk - vil jeg gerne takke fru Fontaine for at have ledet og på så glimrende vis lettet denne budgetafstemning. Jeg vil også takke Parlamentets tjenestegrene og embedsmændene i Budgetudvalgets sekretariat for deres fremragende arbejde, uden hvilket denne budgetafstemning ikke var forløbet så glat.
Og så vil jeg sige til Rådet, at jeg mener, vi har stemt om et budget for de europæiske borgere, og jeg vil endnu en gang anmode det om at finde sig til rette med Parlamentets holdning.

Samland
Hr. formand, jeg vil gerne fastholde - det er en forslagsstruktur, der er foreslået af alle grupper - at vi med afstemningen om budgettet også har vedtaget ændringsforslagene til 3307 og 3308. Det drejede sig her om en såkaldt »pipeline«, der er nyoprettet mellem budgetposterne 3307 informationspolitik og 3308. Alle gruppeformænd har bedt os om, at vi supplerende optager dette forslag. Det har vi gjort og også koordineret det med alle grupper. Jeg vil blot konstatere, at med den afstemning, der er foretaget her, er det også sket.
Punkt 21

Dell'Alba
Hr. formand, punkt 21 i denne blok er i modstrid med det, vi har vedtaget under budgetafstemningen. Jeg vil derfor gerne spørge ordføreren, om hun kan bede om at få trukket dette punkt tilbage, eftersom det er i modstrid med det, vi lige har vedtaget.

Dührkop Dührkop
Hr. formand, selvfølgelig står det i modstrid med den afstemning, vi har gennemført. Denne modsigelse må fjernes fra dette punkt.
Punkt 30

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg synes også, at punkt 30 står i modstrid med den afstemning, vi gennemførte for lidt siden, og efter min mening bør det udelades fra beslutningen.

Samland
Hr. formand, det drejer sig her om bananerne. Det er faktisk rigtigt, som fru Dührkop kar fastslået, at med den afgørelse, Parlamentet har truffet, er det ikke draget i tvivl, at der også stilles midler til rådighed for bananerne fra budgettet. Det, der udtrykkes i disse formuleringer, er, at der ud over midlerne fra budgettet også stilles midler til rådighed fra EUF. For så vidt er den tekst, der foreligger her, ikke i strid med vores beslutning under afstemningen. Derfor beder jeg Dem om at stemme for den.
Ændringsforslag 4

Dührkop Dührkop
Hr. formand, jeg synes overhovedet ikke, at det er modstridende, og derfor foretrækker jeg, at det sættes til afstemning i Parlamentet.
Punkt 39

Viola
Hr. formand, med hensyn til punkt 39, som vi nu skal stemme om, vil jeg gerne have, at Kommissionen i den beretning, som den fremsender til budgetmyndigheden, giver nogle passende oplysninger også om situationen for de andre institutioner i forbindelse med det interinstitutionelle samarbejde. For ikke at gøre teksten længere end nødvendigt mener jeg ikke, at der er nogen grund til også at nævne dette punkt i beslutningen om de andre institutioner.

Formanden
Fru Dührkop, hvad er Deres holdning til hr. Violas anmodning?

Dührkop Dührkop
Jeg er enig med hr. Viola.
Ændringsforslag 6

Dührkop Dührkop
Hr. formand, efter min mening er dette ændringsforslag overflødigt, for det står allerede i hr. Violas anden beslutning, hvor alle institutioner nævnes. Derfor vil jeg gerne bekræfte min holdning, selvom jeg naturligvis overlader resultatet til Parlamentets visdom.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Viola
Hr. formand, som De så rigtigt sagde for lidt siden, skal ændringsforslag 1, 4 og 5, der har at gøre med budgetafstemningen for lidt siden, betragtes som bortfaldet, for de stemmer ikke længere overens med det, vi netop har vedtaget. Hvis De bekræfter denne påstand, vil jeg foreslå Parlamentet, at man retter sig efter en afgørelse truffet af Budgetudvalgets koordinationskontor, det vil sige af alle koordinatorerne fra de forskellige grupper. Det er en afgørelse, der netop vedrører tilfælde som dette, hvor intet ændringsforslag bliver godkendt. Man blev dog enige om at indføje et mundtligt ændringsforslag i beslutningen om budgettet; et ændringsforslag, der indskrænker sig til at nævne to punkter, som er to kendsgerninger, uden at tilføje noget. Hvis De tillader det, hr. formand, vil jeg gerne læse dette mundtlige ændringsforslag op.
Den nye tekst til punkt 8 lyder som følger: »minder om, at det har opfordret Rådet til uden forbehold at støtte princippet om en statut for medlemmerne af Europa-Parlamentet, således som det fastsættes i Amsterdam-traktaten; minder om sin beslutning om resultaterne af Det Europæiske Råd i Cardiff den 15.-16. juni 1998, især punkt 20 heri«.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand. Jeg giver ubetinget ordføreren ret, når det gælder betragtningerne vedrørende ændringsforslag 1. Der er tale om Budgetudvalgets ændringsforslag, og forslaget gentager den nøjagtige ordlyd af netop den tekst, der blev forkastet ved afstemningen.
Til gengæld er jeg ikke enig med ordføreren, når det gælder betragtningerne vedrørende ændringsforslag 4 og 5, altså de ændringsforslag, der er fremsat af henholdsvis vores gruppe og af ELDR-gruppen. Disse ændringsforslag indeholder bestemmelser, der ikke tidligere har været omtalt. Ændringsforslag 4 pålægger Præsidiet en opgave, der er helt forskellig fra det, der er anført i ændringsforslag 1. Og ændringsforslag 5 - ja, undskyld, at jeg udtaler mig på vegne af ELDR-gruppen - omtaler nye godtgørelsesformer, nye vilkår. Jeg mener således ikke, at de to ændringsforslag kan betragtes som bortfaldet.
Hvad angår hr. Violas mundtlige ændringsforslag, forbeholder jeg mig ret til at gå imod dette forslag.

Formanden
Det er indlysende, at denne tolkning er korrekt, og det er blevet kontrolleret af forsædets tjenestegrene. Ændringsforslag 4 og 5 er ikke berørt af den foregående afstemning, så jeg vil derfor sætte dem til afstemning, når spørgsmålet i ændringsforslag 1 er afklaret. Ændringsforslag 1 er bortfaldet, men nu fremføres der et mundtligt ændringsforslag. Er der nogen, der modsætter sig dette mundtlige ændringsforslag?

Green
Hr. formand, når det nu er sådan et vanskeligt og følsomt spørgsmål, er jeg selv fristet til at stemme for det. Hele sagen er imidlertid så kontroversiel, at det ville være bedre, hvis vi slet ikke skulle stemme om noget i denne forbindelse. Hvis vi accepterer, at ændringsforslag 1 fra Budgetudvalget er gået tabt, som det var tilfældet tidligere, må vi bare acceptere, at det er gået tabt og ikke gøre noget ved det.

Formanden
Det står klart, at mere end 12 medlemmer modsætter sig dette mundtlige ændringsforslag, hvorfor jeg ikke kan sætte det til afstemning.

Cox
Hr. formand, som fru Green sagde, er det klart, at vi nu er i en position, hvor vi har etableret principperne fra den tidligere afstemning, og det bør vi nu forsøge at tage højde for. Vi ved, hvor vi står, vi har ført afstemningen om de grundlæggende principper i afstemningen om budgettet til protokols, og det ville være smart, hvis vi kunne undgå at behandle noget igen, som vi i al væsentlighed allerede har afgjort.

Formanden
Ja, det ser ud til at være klart, at der er modstand mod dette mundtlige ændringsforslag.
Punkt 31

Viola
Hr. formand, jeg mener egentlig ikke, at dette ændringsforslag til punkt 31, som er indgivet af Den Socialdemokratiske Gruppe, er aktuelt længere efter den afstemning, vi har haft. Jeg mener til gengæld, at man bør ændre punkt 31 i mit forslag til beslutning, det vil sige i Budgetudvalgets tekst, ved at man fjerner ordene »at oprette fire faste B5stillinger til korrekturlæsere«, da denne oprettelse blev forkastet ved den forudgående budgetafstemning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Viola
Hr. formand, tillad mig - eftersom jeg ikke fik mulighed for det for lidt siden - at tilslutte mig den tak, som vores kollega Dührkop Dührkop rettede til hele staben i Budgetudvalget, som har været mig en god og helt uundværlig støtte i mit arbejde.

Voggenhuber
Hr. formand, jeg vil blot gøre Dem opmærksom på, at vi allerede har forkastet indholdet af dette tredje led i forbindelse med budgettet.

Formanden
Der er tale om to forskellige beslutningsforslag, selvom de går ud på det samme, og jeg skal sætte begge til afstemning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Ojala
Fru formand, jeg vil spørge, om De sagde, at der var en fejl i nogle sprogversioner. Der er en fejl i den finske version. Der tales om hårde træer og nåletræer. Ikke desto mindre har udvalget hele tiden gået ud fra, at vi taler om løvtræer, ikke om nåletræer. Jeg vil gøre det klart for alle, at der er en fejl i den finske version.

Formanden
Det er helt korrrekt, fru Ojala. Der findes en rettelsesliste til den tyske, finske, spanske og svenske udgave og en anden rettelsesliste til den danske udgave. Disse forhold skal vi nok kontrollere omhyggeligt.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Andrews
De forskellige politiske grupper i Europa-Parlamentet vil altid have forskellige meninger om, hvordan Det Europæiske Fællesskabs budget skal fordeles på et givet tidspunkt. Jeg vil gerne have ført til protokols her i Parlamentet, at der efter min mening hele tiden bør være tilstrækkelige finansielle ressourcer sat til side til at hjælpe de marginaliserede og dårligt stillede i vores samfund. For nu at tage et eksempel, er den irske regering ved at udarbejde en national udviklingsplan med prioritering af vores investeringer på det sociale og økonomiske område i perioden 2000-2006. Vi har hørt, at Irland har brugt strukturfondsmidlerne fra den gældende fællesskabsstøtteramme 1994-1999 meget klogt med de deraf følgende økonomiske fordele.
Der er mange i Den Europæiske Union, især fra Tyskland og Nederlandene, der føler, at Irland ikke bør tildeles ekstra ressourcer under den næste runde af EU-strukturfonde 2000-2006. Den, der fandt på udtrykket »den keltiske tiger«, gjorde Irland en bjørnetjeneste. I Dublin by og amt, hvor jeg er valgt, er der på nuværende tidspunkt stadig 70.000 i registeret over arbejdssøgende. Den irske regering skal medtage konkrete forslag i sin nationale udviklingsplan, der nu fremsendes til Europa-Kommissionen, for at bekæmpe dette problem, som er stærkt koncentreret i Dublin by og amt.
Et af prioritetsområderne skal være at indføre mere innovative erhvervuddannelsesordninger med henblik på at bekæmpe langtidsarbejdsløshed en gang for alle.
Uanset at Irland som stat ikke er berettiget til mål 1-støtte i den syvårige periode efter 1999, er Dublin by og amt stadig berettiget til EU-strukturfondsmidler til bestemte projekter. Det skal til enhver tid fremgå af EU's budget. Den vigtigste prioritet bør være at sikre, at Den Europæiske Socialfond er til rådighed for foranstaltninger til bekæmpelse af ungdoms- og langtidsarbejdsløshed. Der er dog også andre områder, der bør tildeles støtte fra EU's Regionalfond. F.eks er der behov for at indføre et integreret transportsystem samt innovative tiltag til bekæmpelse af vores voksende affaldsproblemer.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
I afstemningen om budgettet har vi haft som målsætning at mindske EU's samlede budget, da vi finder det alt for omfattende. Det gælder bl.a. områderne for strukturfondene og landbrugspolitikken. Vi har også stemt imod alle forslag om penge til propaganda, bl.a. Prince-programmet.
Hvad angår afstemningen om rejsegodtgørelse til Europa-Parlamentets medlemmer, mislykkedes det endnu en gang at skaffe et flertal for det moralsk rigtige, nemlig udelukkende at give godtgørelse på basis af faktiske udgifter. Det nuværende system, hvor medlemmerne kan stoppe penge i egne lommer, får altså lov at fortsætte, hvilket vi er stærke modstandere af. Det burde være en selvfølge, at vi medlemmer kun får en godtgørelse svarende til de faktiske rejseudgifter. Den nye afgørelse, som Parlamentets præsidium har truffet, og som snart træder i kraft, resulterer i stort set det samme system, som vi har i dag. Et flertal i Europa-Parlamentet har endnu en gang vist sig ude af stand til at løse dette vigtige spørgsmål, hvilket måske siger mere om medlemmerne end om Europa-Parlamentet som institution.
Vi synes ikke, at det er godt, at medlemmerne får en fælles løn, og vi har derfor stemt imod dette forslag, det vil sige femte punkt i ændringsforslag 899.
Vi finder ændringsforslaget om at give penge til et projekt til bekæmpelse af vold mod kvinder meget værdifuldt, og vi her derfor stemt for dette forslag.

Graenitz
Selvom jeg afviser en del budgetposter, især støtten til kerneenergi og fusionsforskning, bidragene til højtideligholdelsen af NATO's 50-årsdag og visse landbrugspræmier, stemte jeg for budgettet, fordi de fornuftige foranstaltninger, der finansieres af det, er i overtal.

Grosch
Jeg har udtrykkeligt stemt for udbetaling af rejsegodtgørelse efter regning, uden i øvrigt at kæde denne beslutning sammen med en ny statut for Europa-Parlamentets medlemmer. En sådan statut er yderst vigtig for at opnå klarere regler, men de to spørgsmål kan ikke kædes sammen.
Jeg beklager, at Europa-Parlamentets afstemningsresultat indebærer, at Præsidiets beslutning nu føres ud i livet. Beslutningen er forkert af mindst to årsager: For det første træder den først i kraft fra 1. maj 1999 (en uge før Parlamentet hjemsendes). For det andet indebærer den, at de medlemmer, som i dag får udbetalt de største beløb i rejsegodtgørelse, begunstiges med et nyt tillæg.

Lindqvist
Jeg har stemt nej til forslag, der medfører »mere Union«. Der er noget forkert i en organisation, der til stadighed iværksætter store propagandakampagner til fordel for sig selv, f.eks. vedrørende euroen, som et surrogat for folkelig opbakning.
Jeg har støttet forslaget om en ændring i jordbrugs- og strukturfondspolitikken hen imod færre reguleringer og enklere regler, f.eks. meget af indholdet i Agenda 2000.
Jeg har stemt nej til at bevilge EU-midler til Tyrkiet, eftersom Tyrkiet ikke har opfyldt betingelserne i toldunionsaftalen med EU om at standse krig mod samt tortur og forfølgelse af kurderne og indføre menneskerettigheder, demokrati og ytringsfrihed.
Jeg har stemt ja til forslaget om, at rejsegodtgørelse skal udbetales mod kvittering og faktiske udgifter. Jeg har stemt nej til den fælles statut, common statute , og har dermed afvist forslaget om en fælles EU-løn for parlamentarikere med lav EU-skat.

Reding
De uigennemsigtige afregninger, proformaaftalerne og tilfældene af nepotisme inden for området humanitær hjælp (ECHO-programmet) har vakt berettiget ophidselse. Europa-Parlamentet har i henhold til sin kontrol- og informationspligt straks reageret og har på grund af den utilstrækkelige reaktion fra Kommissionen og på grund af den åbenlyse mangel på information til de valgte repræsentanter for befolkningen som første skridt indefrosset midlerne til humanitær hjælp 100 %.
På grund af dette pres har Kommissionen givet efter og har lovet at udlevere samtlige dokumenter fra Bedrageribekæmpelsesafdelingen UCLAF til Parlamentet. Desuden har Kommissionen forpligtet sig til at overgive samtlige dokumenter vedrørende proformaaftalerne til justitsmyndighederne.
Problemerne er dog stadigvæk langt fra løst allesammen. Derfor ville det være uforsvarligt nu at opgive presset på Kommissionen. Tværtimod skal der udnyttes alle de parlamentariske midler, der står til rådighed, for at der kan skabes fuld klarhed om denne pinlige sag.
Af den grund stemte jeg for forslag 584 fra Gruppen De Grønne, nemlig at 30 % af Tacis-midlerne bør stilles i reserve, indtil de endnu uløste spørgsmål (uafhængig revision af ECHO, disciplinærsager, fremsendelse af dokumenter) er afklaret. Det ville i så fald kræve af Kommissionen, at den inden andenbehandlingen af budgettet (i december i år) skal have tilvejebragt gennemsigtighed og skabt klarhed.
Jeg beklager overordentligt dybt, at oppositionen fra socialistisk side har bragt dette forslag til fald. Derved har Parlamentet nu givet et effektivt middel fra sig til at gennemtrumfe de krav, som tjener en ærlig og gennemsigtig europæisk politiks interesser.

Swoboda
Selvom jeg afviser en del budgetposter, især støtten til kerneenergi og fusionsforskning, bidragene til højtideligholdelsen af NATO's 50-årsdag og visse landbrugspræmier (som f.eks. Herodes-præmien), stemte jeg for budgettet, fordi de fornuftige foranstaltninger, der finansieres af dette budget, er i overtal.

Willockx
I lyset af de travle debatter om rejseomkostningsgodtgørelserne vil jeg sige følgende: SP-delegationen vedbliver at være tilhænger af en ordning, hvor kun de virkligt afholdte og dokumenterede omkostninger godtgøres. Vi har i øvrigt allerede indført en sådan ordning for os selv. Anne Van Lancker, Philippe De Coene og jeg selv indkasserer ikke mere end de virkelitg afholdte omkostninger.
Det er sandt, at der er store lønforskelle mellem parlamentsmedlemmerne fra de respektive medlemslande. Ved indførelse af reelle rejseomkostningsgodtgørelser kan det derfor være ønskeligt at lave en fornuftig overgangsordning for kolleger fra bestemte medlemslande. At lave bestemmelser om ordningen i beslutningen fra Det Europæiske Parlaments Kontor er overdrevet, finanslovligt omtvisteligt og derfor uacceptabelt for SP-delegationen.
Parallelt med reformen af rejseomkostningsgodtgørelserne er en ny vedtægt for medlemmerne af Europa-Parlamentet nødvendig. Men for at nå til en løsning på en effektiv måde må disse to sager ikke forbindes med hinanden.
Betænkning af Dührkop Dührkop (A4-0360/98)

Fabre-Aubrespy
Fru formand, vi har stemt imod budgetforslaget. Jeg vil gerne uddybe hvorfor og dermed uddybe den begrundelse, jeg fremførte under den generelle debat.
Vi går ind for tre punkter i den fremlagte betænkning. For det første ændringsforslag 439: Europa-Parlamentet har vedtaget at inddrage de reserver, der har været hensat vedrørende Tyrkiet; for det andet ændringsforslag 866: Europa-Parlamentet har vedtaget at genoptage støtten til bananproducenter i AVS-staterne, hvilket vi bifalder. Endelig glæder det os, at EuropaParlamentet har vedtaget at inddrage de særlige reserver vedrørende udenrigspolitik.
Til gengæld er der to beslutninger, vi finder særdeles uheldige. For det første har Europa-Parlamentet inddraget reserverne vedrørende humanitær bistand - det drejer sig om ændringsforslag 784. For det andet blev vores ændringsforslag 1 forkastet af Parlamentet.
Hvad angår humanitær bistand, må jeg endnu en gang konstatere, hvordan Europa-Parlamentet efter først at have råbt vagt i gevær med hensyn til ECHO-skandalen, stiller sig tilfreds med en forklaring og et brev, og det til trods for, at vi i EuropaParlamentet endnu ikke, jeg gentager, endnu ikke, har modtaget UCLAF-rapporten, der startede hele denne sag.
Vores ændringsforslag 1 om informationsudveksling med de ansvarlige udvalg i de enkelte medlemslandes nationale parlamenter tog tråden op i forhold til den oprindelige udgave af Dürhkop Dürhkop-betænkningen. Vores ændringsforslag var udelukkende en gentagelse af betænkningens oprindelige ordlyd.
Fra alle sider møder vi krav om større nærhed i forhold til de nationale parlamenter. Denne betænkning indeholdt en enkelt bestemmelse om i forbindelse med udarbejdelsen af Unionens budget at inddrage de ansvarlige udvalg i de nationale parlamenter. Vi har stadig større problemer med at få fastlagt Unionens budget, der stilles stadig større krav til de enkelte medlemslandes nationale parlamenter, og der er endog røster fremme om at føre finansieringen af visse udgiftsposter tilbage til medlemslandene. Hvordan kan vi i en sådan situation forkaste et forslag til et nødvendigt samarbejde med de nationale parlamenter?
Vi har på denne baggrund stemt imod betænkningen.

Flemming
Fru formand, jeg stemte ikke for budgettets landbrugskapitler. Ikke fordi jeg ikke vil have et landbrugsbudget. Jeg anser endda dette budget for ganske godt, bortset fra de beløb, der anvendes til at støtte visse aktiviteter, som ikke kun jeg, men stadigt flere borgere i Den Europæiske Union dels afviser, dels ikke forstår og simpelthen ikke mere bryder sig om. Vi finansierer med budgettet 1999 på ny Herodes-præmien og støtter transporter af levende dyr. Jeg tager helt og fuldt parti for de europæiske landmænd, som har meget svært ved at tjene til livets ophold ved deres ydelser til befolkningerne i Den Europæiske Union. Der skal ikke tages en eneste ecu fra de landmænd! Men lad os dog søge metoder og muligheder til at lade landmændene komme til deres ret uden at finansiere den grusomme form for transport af dyr til Mellemøsten og Herodes-præmien. Med min stemmeafgivning ville jeg lade de mennesker komme til orde, som ellers ikke har nogen stemme her i Parlamentet.

Alavanos
Kommissionen, dens formand, den kompetente kommissær for eksterne anliggender fik i dag under afstemningen om budgettet et kraftigt politisk svar fra Europa-Parlamentet om den finansielle støtte til Tyrkiet. Med 365 stemmer for og 135 imod begrænsede Europa-Parlamentet sig ikke kun til at anbringe den finansielle støtte til Tyrkiet under henlæggelser, men den slettede den fra disse henlæggelser. Jeg håber, at vi vil give samme svar, når Kommissionens nye forordninger, der desværre udgør et institutionelt kup, kommer under afstemning. Jeg håber ligeledes, at Tyrkiet snart vil realisere de forudsætninger for demokrati og respekt for Den Internationale Domstol, som EuropaParlamentet har fremsat med henblik på, at denne finansielle støtte bliver frigjort.

Andersson, Hulthén, Lööw og Sandberg-Fries
Mere end halvdelen af Fællesskabets budget går til støtte til landbruget i medlemsstaterne. Vi glæder os derfor over ændringsforslagene fra EU's budgetmyndighed vedrørende nedskæringer i den fælles landbrugspolitik. Det er et skridt i den rigtige retning. Det er nu op til Rådet at løse problemet med, at retningslinjerne for landbruget er blevet et loft for ekstraudgifter, som ligger langt over de reelle behov. I stedet burde retningslinjerne være et middel til at begrænse stigningen i landbrugsudgifterne.
Vi er overbevist om, at det er nødvendigt med en vidtrækkende reform af den nuværende fælles landbrugspolitik, hvis Den Europæiske Union skal kunne klare de store udfordringer i det næste århundrede. Det gælder ikke mindst med henblik på en effektivisering og en udvidelse af Unionen. Det nuværende subventionssystem risikerer ellers at blive et problem for Unionens nye medlemsstater. EU skal ikke fremme et bæredygtigt landbrug med vedtagne operationelle miljønormer uden også at tage hensyn til forbrugernes interesser. Vi finder det principielt forkert, at Unionen støtter tobaksdyrkning.
Det glæder os meget, at Europa-Parlamentet via sine budgetprioriteringer fortsætter finansieringen af beskæftigelsesfremmende foranstaltninger i Unionen, samt at miljødimensionen forstærkes i de programmer og projekter, der gennemføres med støtte fra strukturfondene. Vi ser også meget positivt på forslaget om at oprette en særlig budgetpost for Østersøområdet. Vi håber nu på, at Rådet finder et retsgrundlag for at bevilge budgetmidler til denne post.
Til sidst bekymrer det os meget, at Kommissionen i nogle tilfælde ikke har kunnet forvalte Fællesskabets midler på korrekt vis. Det er foruroligende, at Kommissionen ikke har fundet en fremgangsmåde til at oplyse Europa-Parlamentet om bedrageri eller dårlig forvaltning af EU-borgernes penge inden for egne rækker.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi synes, at Europa-Parlamentets beslutning på flere punkter er for »tam« i forhold til Kommissionens igangværende projekter. Vi mener, at man burde have nævnt ECHO og Kommissionens mangler og fiaskoer på dette område, og at det skulle have budgetmæssige konsekvenser.
Vi har en kommentar til, at EU opretter en særskilt flygtningepolitik, da vi ikke mener, at EU skal beskæftige sig med disse spørgsmål. Det bør medlemsstaterne tage sig af. Med alle overvågningssystemerne og begrænsningerne af den personlige integritet er vi bange for, at EU's flygtningepolitik ikke kommer til at fungere på en god måde for flygtningene.
Vi beklager dybt, at ændringsforslag 1 ikke blev vedtaget. Det burde være i EU's interesse at involvere medlemsstaternes parlamenter i arbejdet med EU's budget. I stedet synes et flertal i Europa-Parlamentet fortsat at ville afskære almindelige borgere og nationale beslutningstagere i de respektive parlamenter fra at få indblik i EU's omfattende budgetarbejde.
Endelig er vi kritiske over for de punkter, der handler om ØMU, punkt 3, samt over for de afsnit, der handler om EU's »propagandamaskine« (Prince-programmet).
Vi har derfor valgt at stemme nej til betænkningen i sin helhed.

Mendes Bota
Jeg har stemt imod beslutningsforslag (A4-0360/98) vedrørende Den Europæiske Unions samlede budget for 1999 som en form for protest på grund af den mangel på opmærksomhed og den forskelsbehandling, som turistsektoren er blevet udsat for gennem forkastelsen af ændringsforslag 75, hvilket ydermere forhindrer, at der bliver inkluderet en budgetpost for fællesskabsforanstaltninger til gavn for turismen, endog uden nogen beløb tilknyttet.
Denne flertalsholdning i Europa-Parlamentet ligger i forlængelse af Budgetudvalgets forkastelse af et beløb på ECU 3, 5 millioner og videreføres i det forslag til en omstrukturering af Parlamentets udvalg, der for tiden er til diskussion, hvor det simpelthen foreslås, at turismen skal forsvinde som emne for de fremtidige selvstændige udvalg (for tiden findes Udvalget om Transport og Turisme).
Denne afvisende holdning, der modsvares af et flertal i Rådet, og som Europa-Parlamentet nu tilslutter sig, er en fornærmelse mod den sektor, der står for den vigtigste økonomiske aktivitet i Den Europæiske Union, både med hensyn til beskæftigelse, investeringer og BNP pr. indbygger, men som har problemer, der fordrer en specifik europæisk tilgang.
Europa-Parlamentet bekymrer sig kun om at åbne et budgetpost til fordel for kampen mod sexturismen i tredjelande (B7-663), men har efterladt den europæiske turistsektor uden midler og retsgrundlag til at sætte fællesskabsaktioner i gang til fordel for turismen.
Som portugisisk medlem af Europa-Parlamentet, fra et land, hvor turismen er en vital del af økonomien, og stammende fra en udpræget turistorienteret region som Algarve kan jeg ikke undlade at give udtryk for min skuffelse over en sådan holdning fra EU-institutionernes side og handle derefter ved at stemme imod.

Palm, Theorin og Wibe
Udgifterne på landbrugsområdet og de regionale strukturfonde hører ind under de obligatoriske udgifter og er vedtaget af Rådet, selvom Parlamentets formand underskriver budgettet i sidste ende. Vi mener, at der kan stilles spørgsmålstegn ved mange af EU's udgifter inden for disse to områder. Det er desværre ikke muligt for os med vores stemmeafgivelse at påvirke de dele af udgifterne til landbrugs- og regionalpolitikken, som vi ikke er enige i.
Vi mener, at regionalpolitikken bør gives tilbage til medlemsstaterne. Ligeledes bør der snarest muligt iværksættes en vidtrækkende reform af den nuværende fælles landbrugspolitik, både af hensyn til effektiviteten samt for at fremme en udvidelse af Unionen. Endvidere bør støtten til vin- og tobaksproduktion afvikles snarest muligt.
Der findes desuden en række tvivlsomme budgetposter, hvis mål ifølge begrundelsen er at styrke »den europæiske idé«. Vi vender os først og fremmest mod budgetposter, der giver »bidrag til organisationer, der fremmer den europæiske idé« og »bidrag til projekter, der organiseres af sammenslutninger og forbund med europæisk interesse« samt »forberedelse af og bistand til gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union«. Vi gør indsigelse mod disse budgetposter.
Betænkning af Viola (A4-0361/98)

Fabre-Aubrespy
Fru formand, vi har stemt imod Viola-betænkningen. Jeg vil gerne uddybe hvorfor og i den forbindelse vende tilbage til forløbet i forbindelse med afstemningen vedrørende udbetaling af rejsegodtgørelse.
Ændringsforslag 899 fra Budgetudvalget vedrørende dette spørgsmål blev forkastet. Kun 224 stemte for forslaget. Den Liberale Gruppes ændringsforslag, som anbefaler godtgørelse udbetalt efter regning, fik 214 stemmer. Vores ændringsforslag 4 til beslutningsforslaget fik 143 stemmer og Den Liberale Gruppes ændringsforslag 188 stemmer.
Hvert år i forbindelse med budgetforhandlingerne har vi gentaget kravet om, at udbetaling af rejsegodtgørelse sker efter regning. Når disse ændringsforslag forkastes, sådan som det var tilfældet i dag, vidner det om medlemmernes manglende ansvarlighed. Hvordan kan vi dog bibeholde et system, der indebærer et tillæg, som varierer i forhold til afstanden fra medlemmets bopæl til Strasbourg og Bruxelles? Og vel at mærke et tillæg, som ikke har hjemmel i hverken traktaten eller fællesskabsretten i øvrigt, og et tillæg, som er fritaget for beskatning.
Man taler om problemet med en statut for Europa-Parlamentets medlemmer, man taler om uligheder. Imidlertid er det de enkelte medlemslande, der har ansvaret for deres medlemmers vilkår. Det enkelte medlemsland må selv afgøre, om der skal differentieres i forhold til de vilkår, der er gældende for medlemmerne af det pågældende lands nationale parlament. Det tilkommer ikke Europa-Parlamentet at etablere et udligningssystem. Det er ikke Europa-Parlamentets opgave. Et udligningssystem, som i øvrigt blot øger ulighederne, idet godtgørelsen stiger i takt med den geografiske afstand til EuropaParlamentet. Tillæggets størrelse bestemmes ikke af medlemmernes aflønning i de enkelte lande.
Dette er baggrunden for, at vi er imod denne betænkning. Præsidiets beslutning kan ikke anbefales. Beslutningen institutionaliserer et system, ifølge hvilket der udbetales godtgørelse for fiktive udgifter. Vi er imod et sådant system og vil også fremover fastholde vores modstand.

Lulling
Fru formand, jeg har stemt imod Viola-betænkningen om Europa-Parlamentets udgiftsbudget, eftersom et flertal af Parlamentets medlemmer stemte imod de ændringsforslag, der anbefaler udbetaling af rejsegodtgørelse svarende til de faktiske udgifter, altså udbetaling efter regning. Jeg stemte for disse ændringsforslag. Afstemningsresultatet indebærer, at Præsidiets beslutning af 19. oktober nu træder i kraft. En beslutning, jeg finder både uretfærdig og hyklerisk, og som vil betyde yderligere favorisering af medlemmer, som i forvejen får udbetalt alt for store beløb i rejsegodtgørelse. Beslutningen indebærer, at medlemmerne vil få udbetalt et afstandstillæg, som i virkeligheden er et løntillæg, der vil blive udbetalt til de medlemmer, der i forvejen modtager høje lønninger fra de nationale parlamenter.
Jeg har derfor stemt for ændringsforslag 4 til forslag til beslutning om Europa-Parlamentets budget. En vedtagelse af dette forslag kunne gøre skaden god igen. Ændringsforslaget ville indebære, at det blev pålagt Parlamentet ikke at udbetale beløb i rejsegodtgørelse, som oversteg de faktiske udgifter. Desværre stemte kun 143 af Parlamentets medlemmer for dette forslag. De 275 medlemmer, der stemte imod, vidner således om det hykleri, som præger denne sag, og som jeg fortsat vil kæmpe imod. Det styrker ikke Parlamentets image, og i endnu mindre grad Præsidiets, hvor et flertal den 19. oktober vedtog denne hykleriske og uigennemsigtige beslutning. En beslutning, som indfører et sandt tagselvbord for skatteydernes regning.

Andersson, Hulthén, Lööw og Sandberg-Fries
I forbindelse med årets budgetbehandling er der dukket visse spørgsmål op om parlamentsmedlemmernes rejsegodtgørelse. De gældende regler for rejsegodtgørelse giver de medlemmer, der rejser billigt, mulighed for at beholde forskellen mellem de faktiske rejseudgifter og det fastsatte beløb. Vi har tidligere anbefalet og støttet forslag om at erstatte de nuværende rejsebidrag med et system, hvor betalingen baseres på faktiske rejseudgifter i stedet for et fast beløb for den pågældende strækning. Vi har tidligere forsøgt at finde frem til reelle og dækkende løsninger.
Vi finder ikke de nuværende løsninger tilfredsstillende. Spørgsmål om parlamentarikernes godtgørelser er et tillidsspørgsmål, der skal løses én gang for alle. Vi har derfor på eget initiativ besluttet fra og med årsskiftet at indføre et system, hvor godtgørelser baseres på faktiske rejseudgifter. Overskydende beløb skal betales tilbage til Fællesskabets budget. Dette system sigter mod at skabe klarhed og mindske mistanken om, at godtgørelserne bruges til andet end det, de er beregnet til.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Hvad angår det omdiskuterede spørgsmål om rejsegodtgørelse, har vi naturligvis som ved tidligere lejligheder stemt for, at der udelukkende skal udbetales godtgørelse til dækning af faktiske udgifter. Alt andet er amoralsk. Det havde været optimalt for os at stemme for ændringsforslag 1, der blev fjernet med henvisning til den tidligere afstemning, og som langt hen ad vejen bygger på forslag fra V-gruppen. Vi kan dog ikke støtte det afsnit, der handler om indførelse af en fælles statut for medlemmerne.
Vi stemte for ændringsforslag 4 og 5, som var til afstemning i plenarforsamlingen. Vi er imidlertid usikre på forslaget i ændringsforslag 5 om at indføre yderligere en godtgørelse for rejser i hjemlandet. Det havde vi nok accepteret, hvis der havde være tale om rejsegodtgørelse på baggrund af faktiske udgifter.
Europa-Parlamentet har altså endnu en gang vist sige ude af stand til at træffe de nødvendige afgørelser. Det eneste rimelige og moralsk forsvarlige havde været at indføre rejsegodtgørelse på baggrund af faktiske udgifter. Nu bliver resultatet i stedet, at medlemmerne kan stoppe penge i egne lommer, hvis ikke de bruger hele deres rejsegodtgørelse.
Heller ikke ændringsforslag 3 om, at EU-institutionerne skal tilpasse forvaltningen efter omgivelserne, blev vedtaget, hvilket vi beklager dybt.
Da de vigtige punkter i denne betænkning ikke kom med, har vi valgt at stemme nej til betænkningen i sin helhed.

Ojala
Ved plenarmødet stemte jeg for ændringsforslag 899, stk. 1-4, og for ændringsforslag 537, hvorved jeg stolede på, at Parlamentet endelig er parat til at gå over til den praksis, at rejseomkostningerne refunderes på basis af de reelle udgifter. En sådan praksis svarer til borgernes retsbevidsthed og forventninger.
Situationen, som nu er opstået, at Præsidiets beslutning træder i kraft, medbringer ikke den eftertragtede forbedring men forværrer tværtimod situationen yderligere. Parlamentet ser ikke ud til at forstå, at sådanne skuespil og løsninger yderligere nedbryder vores troværdighed, hvilket jeg er meget ked af.

Palm, Theorin og Wibe
EU's medlemsstater har gennem flere år været hårdt ramt af nedskæringer på det sociale område samt inden for omsorg og offentlig service som følge af konvergensprogrammet. Samtidig ser det ud, som om arbejdsløsheden i de 15 medlemslande har lagt sig fast på i alt ca. 20 millioner. Vi mener, at også EU's budget nu skal evalueres og diskuteres. Der findes mange virksomhedsområder i EU, som i forhold til de sociale virksomhedsområder, der nu skæres ned i medlemsstaterne, virker meget tynde, og som derfor først bør nedlægges i en prioriteringssituation. Når man i dag nedlægger plejeafdelinger på hospitalerne i Sverige, finder vi det yderst beklageligt, at der i EU bevilges store beløb til institutioner, hvis resultater og eksistensberettigelse er stærkt tvivlsomme.
Det er spild af ressourcer, at Parlamentet flytter mellem Bruxelles og Strasbourg. Der er enorme udgifter forbundet med de nybyggerier, som i øjeblikket afsluttes i begge disse byer. Det er et ressourcespild, der trækker alvorligt ned i Unionens anseelse blandt borgerne.
Parlamentets udgifter til bygningerne i Bruxelles, Luxembourg og Strasbourg beløber sig til i alt ECU 149.610.706. Situationen er efterhånden blevet helt absurd med store og unødvendige udgifter til lokaler. Ingen synes dog at kunne løse dette problem. Vi har indvendinger mod følgende øvrige områder af Europa-Parlamentets budget, som vi gerne ser ændret:
Rejsegodtgørelse til medlemmer af Europa-Parlamentet kan skæres ned, hvis man indfører et rejsekort i stedet for som nu at udbetale rundhåndede generelle godtgørelser. Godtgørelser skal naturligvis udbetales mod forevisning af kvitteringer.-Europaparlamentarikernes pensionsfond skal under ingen omstændigheder have tilskud fra Fællesskabets almindelige midler, hvis ikke den hænger økonomisk sammen. Medlemmerne af pensionsfonden kan ikke bare få dividende, når der er overskud, uden også at skulle dække eventuelle tab. Vi må kræve tilbagebetaling af de penge, som hidtil er gået fra EU's budget til pensionsfonden.Vi mener endvidere, at man bør afvise alle forslag om at yde økonomisk bistand til partierne på europæisk niveau. Det ser heller ikke godt ud, at politikerne i nedskæringstider giver flere fordele til egne organisationer. De aktiviteter, der sker på europæisk niveau mellem de politiske partier, bør finansieres af de deltagende partier.
Vi mener også, at man kan stille spørgsmålstegn ved Det Økonomiske og Sociale Udvalgs eksistens. Udfører dette udvalg et arbejde, som er udgifterne værd?
Stats- og regeringschefernes møde

McKenna
Fru formand, jeg stemte imod beslutningsforslaget, fordi det går i den helt forkerte retning og fuldstændig ignorerer borgerne i medlemsstaterne og deres rettigheder samt de nationale parlamenters rettigheder, og de er meget tættere på folket end Europa-Parlamentet eller EU's institutioner. Det er meget vigtigt, at medlemsstaterne giver deres borgere så stor indflydelse som muligt på beslutningsprocessen, og at de nationale parlamenter har ret til at granske alle EUinstitutioner. Det er navnlig helt utroligt, at Parlamentet ikke kritiserer - eftersom det så ofte har kritiseret - sin rolle i forhold til Kommissionen, og at vi ikke bør kunne afvise de enkelte kommissærer frem for Kommissionen som kollegialt organ, for Parlamentet vil jo aldrig bruge den magt.
Hvad angår den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er det klart, at Parlamentet og EU-institutionerne er besat af tanken om at udarbejde en fælles forsvarspolitik, selvom det står hen i det uvisse, hvem vi egentlig skal forsvare os imod. Det er hovedsagelig af hensyn til militariseringen af Europa, hvilket på langt sit ikke er i folkets interesse. Vi må beskæftige os med demilitarisering af Europa og verden i stedet for at bevæge os i denne retning. Men dette beslutningsforslag tager ikke højde for demokratiunderskuddet i Den Europæiske Union og ignorerer totalt almindelige unionsborgeres rettigheder.

Berthu
I forbindelse med åbningstalen i går om Den Europæiske Unions tilstand udtrykte EuropaParlamentets formand, hr. Gil-Robles, bekymring over Rådets manglende initiativer med hensyn til integration af Schengenreglerne i traktaten. Som bekendt fremgår det af artikel 2 i protokollen om integration af Schengen-reglerne, som blev vedtaget under Det Europæiske Råds møde i Amsterdam, at Rådet med enstemmighed fastlægger retsgrundlaget for de enkelte bestemmelser, der udgør Schengen-reglerne. Rådet skal med andre ord træffe den endelige afgørelse om disses fordeling mellem første og tredje søjle.
Denne fremgangsmåde er ganske usædvanlig, og efter min mening i strid med den franske forfatning, eftersom den overlader det til Ministerrådet egenhændigt at afgøre, hvorvidt en given del af Schengen-reglerne skal være underlagt flertalsbeslutninger, eller om der fortsat skal kræves enstemmighed. Og denne afgørelse kræver ingen ratifikation, ligesom det heller ikke kræves undersøgt, om afgørelsen er forfatningsstridig. Det er en af begrundelserne for, at Frankrig bør afvise Amsterdam-traktaten.
Hvorom alting er, så foreligger der fortsat ingen konkrete resultater fra den arbejdsgruppe, der for et år siden blev nedsat af Rådet med det formål at forberede den nævnte fordeling. Såfremt dette er situationen, også efter at Amsterdam-traktaten er ratificeret, vil alle Schengen-reglerne henhøre under den tredje søjle, med stor juridisk usikkerhed og forvirring til følge. Indførelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed henhører nemlig ifølge Amsterdam-traktaten under den første søjle.
Det er således forståeligt, at Europa-Parlamentets formand, hr. Gil-Robles, anmoder om, at Rådet i forbindelse med det næste møde i Wien får sat skub i dette arbejde. Men hvad kan Det Europæiske Råd reelt gøre? Den nuværende fastlåste situation omkring arbejdsgruppen viser, at Amsterdam-traktaten, sådan som den er udformet, på dette område er uanvendelig i praksis. Hvordan har stats- og regeringscheferne dog kunnet godkende disse bestemmelser? Det må vi vente med at få opklaret til et senere tidspunkt. For nærværende ville det være befriende, hvis Frankrig ikke ratificerer Amsterdam-traktaten.

Andersson og Lööw
 I tilfælde af flertal for den oprindelige tekst:
Vi vil påpege, at vi i punkt 3 ikke tolker formuleringen »ett så kallat rättvist återflöde« bogstaveligt. »Rättvist återflöde« (på fransk juste retour ) burde i denne sammenhæng oversættes med »exakt« eller »precist återflöde« på svensk.

Barros Moura
Når nu den sammenhæng, inden for hvilken mødet er blevet indkaldt, nemlig som svar på Chirac-Kohl-brevet, er blevet ændret på grund af det tyske valg, hvad kan dette møde så gavne andet end, at Schröder og de 14 kan lære hinanden at kende?!
Det forslag, som Institutionsudvalget har udarbejdet, indeholder trods alt nogle gode retningslinjer, der - hvis der bliver taget hensyn til dem - vil kunne bringe topmødet frem til nogle konklusioner, der i europæistisk politisk ånd vil kunne tage fat på de tegn på krise og nationalistisk tilbageskridt, som bliver stadig flere, og som medvirker til at gøre en allerede kompliceret politisk dagsorden endnu vanskeligere, med den internationale økonomiske krise, udvidelsen mod øst, Agenda 2000 og den fremtidige finansiering af EU.
Det, der ud fra mit synspunkt gør dette beslutningsforslag interessant - og som for en gangs skyld ikke gør EuropaParlamentets evige katalog over institutionelle krav helt banalt - er, at det knytter EU's politiske fremtid sammen med fire grundlæggende betingelser:
EU, der påtager sig en bestemmende politisk rolle, der går langt ud over markedet og den fælles valuta, og som sigter mod en udenrigspolitisk indsats til fordel for menneskerettigheder og fred; international økonomisk og finansiel regulering til fordel for økonomisk udvikling og social retfærdighed (jf. det forslag, som António Guterres på vegne af topmødet for iberoamerikanske stats- og regeringschefer forsamlede i Porto sidste weekend fremsatte om, at EU-topmødet den 24. og 25. oktober skal beskæftige sig med den internationale finanskrise) og skabelsen af en zone for frihed, sikkerhed og retfærdighed; -Udvidelsen, der baseres på lige behandling og på opretholdelse af samhørighed mellem gamle og nye medlemsstater; -Subsidiaritet hverken som påskud til renationalisering eller som centraliseringsspiral, men som »et dynamisk kriterium« til at afgøre, hvem - medlemsstaterne eller EU - der skal udøve de beføjelser, der skal sikre, at traktatens målsætninger bliver nået; -En institutionel reform, der sikrer demokrati, åbenhed, borgernes deltagelse og større effektivitet - forhold, som beslutningsforslaget denne gang klogt mener udtrykkeligt, ikke skal identificeres med spørgsmålet om stemmevægtning og andre spørgsmål, der hænger sammen med de store medlemsstaters magtstatus.Det er et beslutningsforslag, der med sin fremhævelse af subsidiaritetsprincippet, sit forsvar af de nationale parlamenters umistelige ret til deltagelse og sin realistiske vurdering af Rådets afgørende rolle i en union af suveræne stater viser, at det har tilbagelagt den vulgærføderalistiske teoretisering - der er helt uigennemførlig, men altid er i stand til at fremmane de spøgelser, som nationalisterne benytter sig af - til fordel for en ægte føderal metode, der kan anvendes på de beføjelser, der allerede er blevet overdraget, og som på dette niveau kan sikre deltagelse og demokrati, navnlig gennem en styrkelse af Europa-Parlamentet og af den politiske kraft i en Kommission, der er faktisk ansvarlig over for Europa-Parlamentet.
Samtidig undlader beslutningsforslaget ikke at påpege, at den kraft, der mere end nogensinde er nødvendig for udviklingen af et forenet Europa, afhænger af, at der er rimelige institutionelle og finansielle midler til rådighed i forhold til traktaternes målsætninger - hvad der er det samme som at sige, at det er nødvendigt med politisk vilje fra regeringernes side!
Og sidst men ikke mindst, beslutningsforslaget sætter den økonomiske og sociale samhørighed og den europæiske sociale model på lige fod med demokrati, menneskerettigheder og markedsøkonomi som grundlaget for en ny konstitutionel pagt under dannelse i EU. Mere end årsager nok til, at vi stemmer for beslutningsforslaget samtidig med, at vi tager afstand fra de småtskårne interesser hos dem, der forveksler bogholderi med politik og derfor for enhver pris forsvarer den antifællesskabslige teori om det såkaldte juste retour .

Delcroix
Uanset hvilket udvalg vi sidder i, vedrører Europas politiske fremtid os alle som medlemmer af Europa-Parlamentet. Eftersom EU-topmødet i Pörtschach er et uformelt møde, og Amsterdam-traktaten endnu ikke er ratificeret, har Udvalget om Institutionelle Spørgsmål meget fornuftigt i sin beslutning valgt at fokusere på de emner, der er sat på dagsordenen for topmødet - nemlig subsidiaritetsspørgsmålet og spørgsmålet om institutionernes demokratiske legitimitet. Udvalget sender således et klart og koncentreret budskab til de 15 medlemslandes stats- og regeringschefer.
Denne pragmatiske holdning skal imidlertid ikke afholde os fra i Den Socialdemokratiske Gruppe at se længere frem, frem mod den forestående, omfattende reform af institutionerne. De næste seks formandskaber for Unionen ligger alle i hænderne på regeringer, hvor socialdemokraterne sidder ved magten. Vi må derfor stille os selv spørgsmålet: Hvad mener vi, når vi i vores beslutning bruger begreber som »at gå videre end gennemførelsen af det indre marked og indførelsen af den fælles mønt, frem mod en egentlig politisk union«?
Belært af erfaringerne med 20 års nyliberalistisk utopi ved vi, at udviklingen i retning af øget internationalisering i økonomisk og kommerciel henseende, friere kapitalbevægelser og monetær fanatisme kræver internationalisering også i politisk henseende. Udviklingen inden for Den Europæiske Union betegner i denne forbindelse et afgørende skridt hen imod opbygningen af en egentlig supermagt. Den aktuelle tendens inden for økonomi, teknologi og udviklingen af informationssamfundet går i retning af stadig stigende internationalisering. Der er behov for en overnational politisk struktur, såfremt vi ønsker samfundsmæssige reformer, for derigennem at opveje de enkelte landes reducerede indflydelse på udviklingen.
Den Europæiske Union gør det muligt at drage fordel af internationaliseringen, samtidig med at den beskytter os mod internationaliseringens ulemper. Unionen har udviklet sig til en stærk økonomisk sammenslutning, hvilket sikrer erhvervslivet større effektivitet. Der er skabt et indre marked, som sikrer fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital, omend med visse forsinkelser. Nationale hindringer for den fri samhandel er ryddet af vejen. Fra 1999 erstattes de nationale valutaer efterhånden med euroen. Unionen er blevet en stormagt i verdenshandelen og råder over en række midler, der sætter os i stand til at håndtere de udfordringer, den internationale økonomi stiller os over for.
Takket være euroen bliver Den Europæiske Union også en stormagt i monetær henseende. Vi har en politik, der specielt tager sigte på at hjælpe de regioner i Europa, der befinder sig på et lavere udviklingsniveau end Unions-gennemsnittet. Denne strukturpolitik har i store træk været en succes. Samtidig er Den Europæiske Union garant for freden i Europa. Dette er det mest bemærkelsesværdige resultat af EU-samarbejdet, omend det stadig ikke er fuldendt. I et halvt århundrede har medlemslandene levet i fred. Sammenstød er afløst af samarbejde.
Imidlertid er borgernes interesse for det europæiske projekt faldende, hvilket skyldes den manglende balance i gennemførelsen af det indre marked. Alt for ofte overses forbrugeren, arbejdstageren, den arbejdsløse, borgeren. Traktatteksterne giver ganske vist institutionerne en klar opgave, men når det gælder social-, beskæftigelses-, miljø-, skatte- og sikkerhedspolitik, har institutionerne ikke formået at løse opgaven. Der er kun i meget begrænset omfang udarbejdet en europæisk politik på disse områder. Behovet er imidlertid påtrængende. Og med indførelsen af den fælles valuta, øges behovet for en fælles social- og skattepolitik. Først når borgerne oplever, at Den Europæiske Union løser lige netop deres problemer, får de igen tillid til det europæiske projekt. Begrebet borgernes Europa giver kun mening, hvis Unionen virkelig bliver borgernær.
Raymonde Dury, som jeg afløste på denne post i Parlamentet, sagde ofte, at hvis Den Europæiske Union krævede optagelse i Unionen, ville svaret blive nej, med henvisning til manglende demokrati. Vi befinder os i en situation uden fortilfælde, idet en helhed - Den Europæiske Union - er mindre demokratisk end dens bestanddele - de enkelte medlemslande. Derfor er hovedformålet med en reform af institutionerne da også at skabe et egentligt demokrati og opnå større effektivitet. Disse mål, demokrati og effektivitet, nås kun gennem en føderalistisk model.
En sådan model indebærer, at Kommissionen bliver en egentlig regering. Europa-Parlamentet bliver førstekammer og repræsenterer folket. Rådet bliver andetkammer og repræsenterer medlemslandene. Hele denne struktur tager udgangspunkt i en egentlig europæisk forfatning. Domstolen bliver en europæisk forfatningsdomstol. Demokratiseringsprocessen indebærer, at beslutninger skal træffes inden for rammer, som sikrer, at de grundlæggende demokratiske principper også reelt er gældende: flertalsprincippet, principperne om myndighedernes politiske ansvar, om kontrol med de parlamentariske institutioner, om gennemsigtighed i beslutningsprocessen. Øget demokratisering af institutionerne vil samtidig sikre øget effektivitet i institutionerne og mindre bureaukrati.
Modellen indebærer for det første øget demokratisk kontrol inden for første søjle og for det andet en samordning af regeringernes politik på fællesskabsniveau inden for de to mellemstatslige søjler. Denne samordning vil i øvrigt også styrke Domstolens rolle.
Demokratiseringsprocessen må således gå hånd i hånd med en rationalisering, der tager udgangspunkt i grundlæggende ændringer inden for de tre store europæiske institutioner.
Hovedformålet med reformerne er øget effektivitet. EU's udvidelse kræver en revurdering af de forskellige politikkers effektivitet. I forbindelse med en udvidelse af Unionen til at omfatte 500 millioner indbyggere fordelt over hele kontinentet må alle europæiske initiativer tages op til ny vurdering med krav om øget effektivitet. Det er i øvrigt også den grundlæggende idé med subsidiaritetsprincippet. Unionens rolle skal reduceres i visse situationer, men øges i andre. Eksempelvis er der behov for at styrke Unionen, når det gælder indsatsen mod de negative følger af internationaliseringstendenserne, det være sig sociale eller kulturelle følger. Til gengæld er der områder, hvor Unionens aktiviteter ikke længere forekommer relevante, ligesom der er visse kompetenceområder, der må revurderes. Disse områder øger blot bureaukratiet og tynger budgettet uden at bidrage med væsentlige resultater.
Der er visse aktivitetsområder, der må tages op til ny vurdering, eksempelvis kampen mod social udstødelse; social-, miljøog skatteområdet samt landbrugspolitikken. Samhørighedsfonden har i dens nuværende form mistet sin eksistensberettigelse. Den bør omdannes til en vækstfond, der kan tilbyde medlemslandene lån og gøre det lettere for dem at foretage finanspolitiske indgreb. De vil således nemmere kunne opfylde konvergenskravene i tilfælde af en økonomisk krise.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
 Beslutningen fra De Giovanni og Udvalget om Institutionelle Spørgsmål indeholder en række punkter med henblik på det ekstra topmøde i oktober. De fleste af disse punkter er alt for vidtrækkende i spørgsmål om integration og føderalisme. I punkt 22 står der f.eks., at vi nu skal skabe grundlaget for integration af WEU's beføjelser i EU, hvilket naturligvis betyder en militarisering af EU, noget, som strider imod vores ønsker om et fredeligt og afmilitariseret Europa.
Den alternative beslutning fra I-EDN-gruppen er betydeligt bedre, da den giver udtryk for en vilje til at forstærke demokratiet og subsidiaritetsprincippet, sådan som det blev formuleret på mødet i Cardiff.

Palm, Theorin og Wibe
 I hele beslutningen argumenteres der for et øget overstatsligt samarbejde og et »Europas forenede stater«. Det Europæiske Råd advares bl.a. i punkt 10 mod »fristelsen til at anvende subsidiaritet som et alibi for en renationalisering af fællesskabspolitikkerne«. I punkt 11 pointeres det, »at frygten for overdreven centralisering i Den Europæiske Union er stærkt overdrevet«.
Vores grundholdning er den, at EU skal være et samarbejde mellem selvstændige stater. Derfor går det ikke an at stemme for denne beslutning. Det er også forkasteligt, at Europa-Parlamentet skal have sin egen statut. Koblingen mellem EuropaParlamentets medlemmer og de nationale parlamenter er principielt vigtig. En fælles statut for Europa-Parlamentet forstærker yderligere de føderalistiske bestræbelser. Desuden vil en sådan statut uundgåeligt medføre drastiske lønforhøjelser for de fleste medlemmer af Europa-Parlamentet. Det vil være en stor torn i øjet på de mange EU-borgere, der i dag har det meget svært.

Spiers
Det britiske Labour-partis gruppe i Europa-Parlamentet (EPLP) støttede Giovannibeslutningsforslaget, men med betydelige forbehold.
Det særlige møde i Rådet i denne måned er et velkomment forsøg på at slå bro over den kløft, der efter manges opfattelse eksisterer mellem EU's insitutioner og EU's borgere. Formålet med mødet er at finde ud af, hvordan man kan bringe EU tættere på borgerne igen og beskæftige sig med det, der bekymrer Europas folk, frem for at rode mere med de institutionelle rammer. At koncentrere sig om EU-institutionerne og foreslå institutionelle reformer på fremtidige regeringskonferencer - når vi ved, at EU's eksistensberettigelse har lidt et knæk på tidligere regeringskonferencer, hvor EU er forekommet endnu fjernere fra borgerne - er at lade hele formålet med det særlige møde i Rådet gå hen over hovedet.
Hvad angår detaljerne i beslutningsforslaget, så afholdt EPLP sig fra at stemme om punkt 5, som ønsker, at ØMUmedlemslandene skal være repræsenteret under ét i internationale instanser.
EPLP stemte imod ændringsforslag 40 til 4. led i punkt 18, som udvider Domstolens kompetence til alle EU's kompetenceområder.
EPLP stemte imod 2. led i punkt 21, som opfordrer til at udvide anvendelsen af afgørelser med kvalificeret flertal til at gælde alle lovgivningsakter. Vi stemte imod ændringsforslag 35 til dette punkt, som ville udvide anvendelsen af afgørelser med kvalificeret flertal til at gælde alle udnævnelser fra Rådet.
EPLP støttede ændringsforslag 19 til punkt 22, som opfordrede til mere effektiv fokus på krisestyring og konfliktløsning og bedre koordinering af EU-medlemsstaternes forsvarspolitikker med henblik på effektiv opfyldelse af Petersburg-opgaverne.
EPLP stemte imod punkt 23, som kræver, at fællesskabsmetoden tages i anvendelse med henblik på den næste traktatreform.
Betænkning af Correia (A4-0353/98)

Bébéar
I henhold til de seneste oplysninger fra Verdenssundhedsorganisationen (WHO) stiger antallet af erhvervsbetingede kræfttilfælde inden for Den Europæiske Union. De vejer tungt i dødsstatistikkerne.
Man er blevet langt mere opmærksom på visse miljøfaktorers betydning for udviklingen af kræft. Opmærksomheden bør ligeledes rettes mod erhvervsbetingede faktorer. Hertil kommer, at visse personer er arveligt disponerede, og vi ved, at antallet af kræfttilfælde stiger drastisk, når flere af disse faktorer optræder sammen.
Som læge har jeg haft lejlighed til nærmere at undersøge dette sundhedsproblem. Ud over det menneskelige aspekt er det et problem, som naturligvis indebærer betydelige økonomiske og sociale omkostninger. Aktuelt er det træbranchen, der er i søgelyset. Imidlertid er det vigtigt, at der ikke stilles krav, som er for strenge, og som derfor ikke lader sig gennemføre i praksis.
Det er centralt at se på de økonomiske aspekter af dette problem. De økonomiske og beskæftigelsesmæssige konsekvenser berører flere hundrede europæiske virksomheder inden for træbranchen. Det gælder derfor om at træffe forholdsregler, der beskytter arbejdstagerne uden samtidig at nedlægge en hel branche, der beskæftiger mange mennesker. Handler vi overilet og uden forståelse for rækkevidden af vores beslutninger, risikerer vi at bringe tusindvis af job i fare.
Europa-Parlamentet bør derfor arbejde for en gradvis tilpasning af strengere standarder, når det gælder træstøv. Det er ligeledes vigtigt at sikre en harmonisering af sikkerhedsbestemmelserne i alle medlemslande og i alle virksomheder, uanset størrelse.
For at sikre, at disse sikkerhedsbestemmelser også bliver effektive, er det endelig helt afgørende at fastsætte en rimelig frist, inden for hvilken direktivets bestemmelser skal omsættes til og gennemføres i medlemslandenes nationale lovgivning. Vores forslag er tilstrækkelig smidigt og giver mulighed for en gradvis indpasning af reglerne i national lovgivning.
Jeg har derfor stemt for Correia-betænkningen.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har stemt for en ændring af direktivet om kræftfremkaldende stoffer. Kommissionens forslag er ikke godt nok. Det foreslår kun, at direktivet skal udvides til at gælde arbejde, der medfører udsættelse for træstøv fra eg og bøg. Der findes tilstrækkeligt med videnskabelig dokumentation til at retfærdiggøre, at alle træsorter, både bløde og hårde, omfattes af direktivet. I det praktiske arbejde på en virksomhed er det også vanskeligt at have forskellige sikkerhedsbestemmelser for forskellige træsorter. Vi har derfor stemt for, at alle hårde og bløde træsorter omfattes af direktivet.
Kommissionens forslag om en grænseværdi på 5 mg/m3 er heller ikke acceptabelt. Grænseværdien er lavere i mange medlemslande, og Kommissionen har ikke videnskabeligt begrundet, hvorfor den netop har valgt 5 mg/m3 . Vi har stemt for, at grænseværdien bør nedsættes til 1 mg/m3 , og at Kommissionen i øvrigt skal tage spørgsmålet om grænseværdier op til evaluering 2 år, efter at direktivet er blevet implementeret.
Betænkning af Paasilinna (A4-0328/98)

Titley
Som forbruger er jeg glad for, at den nye teknologi åbner nye muligheder, f.eks. for at tale i telefon via Internettet. Denne form for »konvergens« mellem forskellige sektorer inden for kommunikationsindustrien åbner spændende muligheder. Måske vil en sådan teknologisk udvikling bidrage til at gøre systemerne mere tilgængelige for handicappede og andre, der har haft svært ved at bruge tidligere systemer.
Det siger næsten sig selv, at vi skal regulere tjenester, der udbydes via Internettet, med let hånd, da Nettet jo er uden for enhver national og regional kontrol. Som lovgivere er vi imidlertid i øjeblikket ofte tvunget til at stole på, at industrien selv vil regulere og beskytte forbrugernes interesser, og det må ikke få os til bare at glemme forbrugernes behov.
Vi kan, og bør, hvis det er påkrævet, reagere mod monopoler, der kan begrænse forbrugernes valg. De nye udbydere af kommunikationstjenester bør huske på, at hvor teknologien kan udvikles til at optimere indtjeningen, bliver andre eksperter, måske inden for den offentlige sektor, måske anmodet om at udvikle systemer til at kontrollere kvaliteten af de tjenester, der tilbydes de betalende kunder.
Jeg håber, at de berørte industrier inden for de nye kommunikationstjenester vil yde den bedste kundeservice, så der ikke bliver behov for at finde ud af, hvad de eventuelt kunne klage over af bureaukratiske regler - hvis de ikke gør det, skal vi gøre noget for at sikre, at de nye kommunikationstjenester bliver til fordel for alle.

Wolf
Det gavner sikkert klarheden, hvis jeg her kort opridser situationen for ændringsforslagene set fra mit synspunkt.
Ændringsforslagene 1-15 er ikke andet end den nødvendige korrektur til et konservativt-liberalt »slagtegilde«, som flertallet i EMAC iværksatte i betænkningen af Paasilinna. Det venstrefløjs- og økologiske flertal, som er muligt her i Parlamentet, vil forhåbentligt korrigere dette. Ændringsforslagene 18, 19, 20, 21 og 23 fra Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre er allerede dækket af betænkningens tekst eller af de nævnte ændringsforslag. Derfor må det ikke opfattes som et udtryk for Parlamentets holdning til de behandlede saglige punkter, når disse ændringsforslag forkastes med stort flertal. Vi Grønne afviser dem i hvert fald, fordi vi ikke billiger den fremgangsmåde, at man med supplerende ændringsforslag, som ikke bringer noget nyt, vil skaffe sig en nem politisk profilering på hjemmefronten. Måske er det også bare sket »sådan uden videre«, men så kunne forslagene vel også lige så let være trukket tilbage igen.
Det gælder ikke for ændringsforslagene 16 og 17, som gentager de rigtige synspunkter fra tidligere betænkninger, og 22, som sagligt set er ubestrideligt. Disse forslag vil vi støtte.
Betænkning af Giansily (A4-0341/98)

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
I dag stemte de danske socialdemokrater for Giansilys betænkning om valutareserver i ØMU'ens tredje fase. Det betyder dog ikke, at vi har opgivet de danske forbehold over for ØMU'ens tredje fase, som stadigvæk består, men at vi interesserer os for, hvad der sker på dette område, da ØMU'ens tredje fase med eller uden vores deltagelse vil få stor betydning for Danmark.
Forslaget vil nemlig sikre, at Det Europæiske System af Centralbanker (ESCB) har en betydelig valutareserve i overgangsfasen mellem euroens indførelse og dens endelige implementering. Derved sikres deltagerlandene, at deres valutakurser holdes stabile i overgangsfasen.

Fourçans
Den foreliggende betænkning af Giansily rejser spørgsmålet om håndteringen af valutareserverne i forbindelse med ØMU'ens tredje fase. Med indførelsen af euroen fra 1. januar 1999 overgår en del af de nuværende reserver hos de enkelte landes centralbanker fra at være valutareserver til i virkeligheden at blive en del af landenes interne »formue«.
Imidlertid vil de enkelte landes centralbanker fortsat ligge inde med betydelige reserver, især i US dollar og guld, men også i form af reserver og særlige trækningsrettigheder i IMF. Det anslås, at der er tale om USD 400 milliarder i hele eurozonen. De enkelte landes centralbanker skal overføre, hvad der svarer til EUR 50 milliarder til Den Europæiske Centralbank. Der vil således fortsat henstå betydelige valutareserver hos de enkelte landes centralbanker.
Disse reserver anvendes i dag, når der er behov for stabiliserende indgreb på valutamarkederne, eller de tjener til at dække et eventuelt underskud på betalingsbalancen. Med indførelsen af den fælles mønt vil der for eurolandenes vedkommende ikke længere være behov for indgreb i forhold til landenes nationale valutaer. Hvad skal der så ske med de overskydende reserver?
For det første må dette betydelige beløb formodes at kunne bidrage til at sikre en stabil euro og afværge eventuel spekulation mod euroen.
For at sikre en stabil euro er det endvidere vigtigt ikke at skille sig af med disse overskydende reserver på en gang. Det vil medføre en voldsom stigning i eurokursen i forhold til dollaren og dermed skade eurolandenes konkurrenceevne. Når vi ser på euroen som international valuta, må det tilstræbes at undgå enhver unødig uro på valutamarkedet.
Afslutningsvis vil jeg gerne vende tilbage til et forhold, der efter min opfattelse ikke blev behandlet tilstrækkelig grundigt af ordføreren: I henhold til statutten for Det Europæiske System af Centralbanker vil de enkelte eurolandes centralbanker fortsat have mulighed for at anvende deres valutareserver, især når de skal opfylde deres forpligtelser i forhold til internationale organisationer. Overstiger disse betalinger et vist beløb, skal den enkelte centralbank indhente Den Europæiske Centralbanks godkendelse. Ordføreren burde påpege, at der er en latent risiko for, at dette system misbruges, og ligeledes påpege behovet for en nøje kontrol med disse aktiviteter. Bortset fra denne bemærkning finder jeg, at Giansily-betænkningen fortjener ros, og jeg stemmer da også for betænkningen.

Palm, Theorin og Wibe
 Da Sverige ikke deltager i indførelsen af euroen i 1999-2002, har vi valgt at undlade at stemme om denne betænkning. Det er en sag for de medlemsstater, der skal indgå i eurozonen.
Det er alligevel interessant at bemærke, at guldreserven følelsesmæssigt betragtes som en selvstændig stats sikreste reserve i en nødsituation. Ved en samordning af guldreserven tages yderligere et skridt hen imod en underminering af de demokratiske staters selvstændighed.

de Rose
Giansilys betænkning rejser spørgsmålet om indførelsen af euroen fra 1. januar 1999 og dens konsekvenser for de enkelte eurolandes nuværende valutareserver.
I artikel 30 i protokol til traktaten vedrørende statutten for Den Europæiske Centralbank bestemmes det, at de enkelte landes centralbanker skal overføre valutareserver til Den Europæiske Centralbank i et omfang svarende til deres andel i Den Europæiske Centralbanks kapital (fastsat på grundlag af det enkelte lands BNP og befolkningstal set i forhold til Det Europæiske Fællesskabs samlede tal). Disse valutaoverførsler vil samlet beløbe sig til ca. ECU 50 milliarder.
Formålet med det således etablerede system er for det første at kunne gribe ind og afværge uro på valutamarkedet og for det andet at kunne dække eventuelle underskud på betalingsbalancen.
Som hr. Giansily påpeger, skulle den økonomiske og monetære zone, der bliver resultatet af ØMU'ens tredje fase, imidlertid mindske behovet for valutareserver, omend vi i overgangsperioden må udvise den største forsigtighed for at sikre, at euroen opnår en vis troværdighed på de internationale markeder.
Ser vi eksempelvis på Frankrig, viser et hurtigt skøn, at vi skal overføre godt FRF 50 milliarder til Den Europæiske Centralbank. Frankrigs valutareserver udgjorde imidlertid FRF 400 milliarder ved udgangen af februar måned 1998 (heraf 150 milliarder i form af guldbeholdninger i den franske centralbank).
Efter indførelsen af euroen vil Frankrig altså stadig have en overskydende valutareserve på knap 350 milliarder francs. Herfra skal trækkes reserver i ecu (ca. FRF 67 milliarder) og reserver i nationale valutaer (en af de 11 valutaer, der indgår i eurozonen), idet disse reserver omregnes til euro.
Når vi ved, at Den Europæiske Centralbank ikke kan anvende disse valutareserver til gennemførelsen af euroen, melder der sig et grundlæggende spørgsmål om anvendelsen af disse reserver.
Der kan være grund til at påpege, at behovet for valutareserver må vurderes i forhold til et lands samhandel med udlandet. Jo større samhandel, jo større risiko og jo større behov for valutareserver. I takt med den økonomiske integration i Europa og indførelsen af euroen vil samhandelen med lande uden for EU falde og med den omfanget af transaktioner i fremmed valuta. Valutareserver på ca. ECU 80 milliarder forekommer således overflødige!
Hvad kan vi konkludere på basis af disse tal?
For de enkelte medlemslandes vedkommende vil der være tale om mistede reserver og dermed indtægter, idet reserverne giver et renteafkast. Den Europæiske Centralbank nøjes imidlertid ikke med at berøve landene deres økonomiske midler - midler, landene kunne anvende til at begrænse eventuelle underskud på de offentlige finanser. Den Europæiske Centralbank kommer også til at sidde på en sand »krigskasse«. Hvad vil den anvende disse midler til?
Vi kan på denne baggrund ikke gå ind for hr. Giansilys betænkning, idet vi finder, at betænkningen undlader at behandle det grundlæggende spørgsmål om anvendelsen af disse reserver, ligesom den heller ikke påpeger, hvilke betydelige økonomiske midler Den Europæiske Centralbank kommer til at bestyre. Midler, hvis omfang synes direkte proportionalt med den monetære suverænitet, de enkelte medlemslande reelt afgiver.
Vi må understrege, at målsætningen om overførsel af økonomiske midler til den almægtige Europæiske Centralbank ikke kan skjule, at der er tale om delvis overdragelse af monetær suverænitet fra medlemslandene til dette fællesskabsorgan, som er blottet for enhver demokratisk legitimitet.

Wolf
Denne debat bør egentlig ses i to bredere sammenhænge.
1.Bestemmelsen af det nye euroområdes kommende internationale rolle, først og fremmest inden for det globale finanssystem.2.Fastlæggelsen af en europæiske lånepolitik som nødvendig del af en finansieringsramme for bæredygtige social-økologiske fremtidsinvesteringer.I begge henseender agerer ordføreren overforsigtigt. At man på mellemlangt sigt har rådighed over bankmidler på USD 200 milliarder, er dog ikke nogen bagatel!
Vi har i vores ændringsforslag gjort forsøg på i det mindste af åbne en struktureret debat om, hvordan der - med al nødvendig omtanke og uden at handle overilet - skridt for skridt kan igangsættes de dermed mulige bidrag til at bekæmpe massearbejdsløsheden. Det er dog det allermindste, som de over 27 millioner arbejdsløse kan kræve af os og egentlig af Parlamentet som helhed og af Kommissionen!
Naturligvis ville det i europæernes klare egen interesse absolut også være fornuftigt til dels at anvende disse reserver til at finansiere en struktureret og reguleret forstærkning af den globale finansielle arkitektur.
(Mødet udsat kl. 13.00 og genoptaget kl. 15.00)

Aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning
Arrestation af general Pinochet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0975/98 af Green for PSE-gruppen, Cox for ELDR-gruppen, Puerta for GUE/NGL-gruppen, Aelvoet for V-gruppen og Lalumière og Escolá Hernando for ARE-gruppen om arrestationen af general Pinochet i London; -B4-0976/98 af Galeote Quecedo, Salafranca Sánchez-Neyra og Palacio Vallelersundi for PPE-gruppen om arrestationen af general Pinochet i London.
Medina Ortega
Hr. formand, det er mig, der skal tale på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe for at forsvare et forslag til beslutning, som er fremlagt samlet af fem politiske grupper her i Parlamentet, nemlig Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre, Gruppen Europæisk Radikal Alliance, Den Liberale Gruppe, Gruppen De Grønne og min egen Socialdemokratiske Gruppe. Jeg mener, at der her er tale om en beslutning, der i sin udformning er meget velovervejet, og hvor vi ganske enkelt lykønsker os med arrestationen af general Pinochet i London og opfordrer den spanske regering til, når retsmyndighederne formelt anmoder herom, at accelerere udleveringsproceduren med henblik på at sikre, at general Augusto Pinochet bliver stillet for de spanske domstole. Der er en årsag til dette, og det er, at der blandt de talrige mord, der blev begået under Pinochets styre - der tales om ca. 3.000 mennesker, som blev myrdet i denne sorte periode i det charmerende land Chiles historie - er snesevis af spaniere. I dette øjeblik befinder vi os i et europæisk strafferetligt område. Grænserne i Unionen er blevet overskredet, fordi der både i Maastricht-traktaten fra 1992 og i den nye Amsterdam-traktat fra 1997 fastsættes principper for retsligt samarbejde, og især i Amsterdam-traktatens artikel 31 fastsættes et samarbejde i forbindelse med udlevering.
At tale om tal, om tusinder af forsvundne, afspejler ikke helt den rent menneskelige dimension af den tragedie, som Pinochets diktatur påførte Chile. Jeg vil kun omtale en enkelt sag, og jeg vil nævne denne sag, fordi den drejer sig om en person, som jeg har haft kontakt med. Det drejer sig om Carmelo Soria, en international embedsmand for De Forenede Nationer. Jeg lærte ham personligt at kende i FN, kort før han tog til Chile. Han glædede sig meget, for det var en bedre tid for Chile. Han skulle arbejde som international embedsmand. Og denne mand, hvis eneste forbrydelse var, at han var embedsmand i De Forenede Nationer og havde en noget liberal ideologi, forsvandt, blev torteret, mishandlet og myrdet, og så blev resterne af hans lig oven i købet ødelagt for at få det til at se ud som en ulykke. Han har efterladt en familie, han var spansk statsborger, og som international embedsmand var han under international beskyttelse. De forsøg, som har været gjort i Parlamentet for, at ophavsmændene til denne forbrydelse bliver retsforfulgt i Chile, har på trods af visse løfter ikke ført til noget, og nu har vi muligheden for gennem et samarbejde mellem myndighederne i Unionens medlemsstater at stille den hovedansvarlige for dette og for ca. 3.000 andre mord for en fællesskabsdommer, for en spansk dommer.
At anmode om, at general Pinochet bliver stillet for en spansk domstol for at stå til ansvar for disse forbrydelser, er efter min mening det mindste, vi kan gøre her i Parlamentet.

Galeote Quecedo
Hr. Medina, De ved, at ingen anden gruppe har som vores været mere klar i sin fordømmelse af diktator Pinochets styre, men formålet med Den Socialdemokratiske Gruppes forslag til beslutning er at opfordre den spanske regering til at behandle en eventuel anmodning om udlevering, og dette er ganske enkelt unødvendigt, for den spanske regering har allerede - og det ved De udmærket godt - gennem sin regeringsleder udtrykt sin respekt for retsvæsenets og de kompetente domstoles beslutninger. Når det kommer til stykket - og jeg håber, at det ikke er undgået nogens opmærksomhed - så er det de britiske myndigheder, som skal bevilge udleveringen, og derfor antager jeg, at ingen i Parlamentet vil modsætte sig, at vi også anmoder Det Forenede Kongeriges regering om at samarbejde med retsvæsenet. Jeg antager ligeledes, at ingen vil modsætte sig, at vi endnu en gang bekræfter princippet om ikke-indblanding i retsvæsenets handlinger, ligesom jeg går ud fra, at ingen vil have noget imod, at vi gentager vores støtte til de demokratiske institutioner i Chile i processen med at konsolidere retsstaten. Alle disse beslutninger og andre, der er indeholdt i de ændringsforslag, som fremlægges af min gruppe, men især disse, håber og tror jeg, vil give anledning til støtte fra et flertal i Parlamentet. Men hvis nogen derimod bag dette initiativ nærer et skjult, hemmeligt og uudtalt ønske om at stille den spanske regering i vanskeligheder, må de vide, at det er meget sørgeligt, og at det også er meget afslørende og samtidig fuldstændigt nyttesløst.

Goerens
Hr. formand, mod de uforældelige anklager, der er rettet mod Pinochet, kan hverken han eller hans tilhængere gøre noget gældende, bortset fra en immunitet, som de britiske myndigheder i dette tilfælde betragter som værdiløs. Det er at sammenligne med, hvis Belgien lige efter Anden Verdenskrig havde udnævnt Léon Degrelle til senator for livstid, for at han på den måde kunne slippe for retsforfølgelse.
Den fælles resolution anmoder de britiske myndigheder om at imødekomme en eventuel anmodning om udlevering af general Pinochet. Dette vil gøre det muligt for retten at gå sin gang og være en afgørende etapesejr for dem, der lige siden Nürnberg processen, Eichmann processen, oprettelsen af internationale domstole for Eksjugoslavien og Rwanda og ikke at forglemme den internationale domstol fortsat kæmper mod, at de ansvarlige for forbrydelser mod menneskeheden kan gå fri. Arrestationen af Pinochet og den efterfølgende retsforfølgelse er en afprøvelse af troværdigheden af iværksættelsen af de internationale retsbestemmelser på dette område. Derfor støtter min gruppe den fælles resolution.

Puerta
Hr. formand, arrestationen af general Pinochet i London på begæring af spanske dommere har givet håb om, at hans forbrydelser ikke forbliver ustraffet. For 25 år siden knuste Pinochet på voldelig vis det demokratiske system i Chile ved drabet på præsident Salvador Allende og på tusinder af chilenske og udenlandske statsborgere, heriblandt snesevis af spaniere. Helt overlagt og systematisk blev der gennemført en massiv undertrykkelse af befolkningen og dens intellektuelle, politiske og faglige ledere. Vi mindes nogle symbolske tilfælde: sangeren Víctor Jara, FN-embedsmanden Carmelo Soria, general Carlos Prat i Argentina, diplomaten Orlando Letelier i USA. Der var ingen grænser for Pinochets kriminelle handlinger, han respekterede ikke menneskerettighederne, demokratiets lovlighed eller nogen form for ekstraterritorial statut.
I dag gør de spanske og britiske dommeres handlinger det muligt at bekæmpe denne årelange straffrihed. Det er blevet muligt, fordi mennesker og organisationer igennem lang tid ikke har mistet håbet og har arbejdet hårdnakket. Menneskerettighedsorganisationer, stiftelsen Fundación Salvador Allende med Joan Garcés som formand og det spanske parti Izquierda Unida har lige fra begyndelsen fremsat forundersøgelsesbegæringer vedrørende sager om forsvundne spanske statsborgere i Chile og Argentina. Begæringen om arrestation og udlevering af Pinochet er baseret på en separat kendelse fra den femte undersøgelsesdomstol under den landsdækkende spanske domstol for særlige straffesager og er fremsat af Izquierda Unida på baggrund af dokumenter fra den såkaldte »Operation Kondor« på den sydlige del af Sydamerika.
På baggrund af dette forløb og i overensstemmelse med successive beslutninger fra Europa-Parlamentet og med Den Europæiske Unions traktater, både Maastricht-traktaten og den nuværende Amsterdam-traktat, som er ved at blive ratificeret, fremlægger og støtter vores gruppe den fælles beslutning og opfordrer retsmyndighederne og de berørte regeringer til at opfylde deres forpligtelser, så det bliver muligt at gennemføre en retfærdig retssag mod general Pinochet, der kan bringe en ende på hans arrogante straffrihed.
Gid denne lejlighed må blive udgangspunktet for en universel og effektiv beskyttelse af menneskerettighederne, som bør høre ind under Den Internationale Straffedomstol. Gid dette signal må hjælpe det chilenske folk til endeligt at få afsluttet sin demokratiseringsproces. Fra Europa-Parlamentets side kan vi ikke endnu en gang tillade, at håbet holdes som gidsel.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, vi Grønne glæder os over arrestationen af Chiles forhenværende diktator Augusto Pinochet i London. Man kan absolut have den opfattelse, at Pinochet-diktaturets myrderier skal vurderes som en forbrydelse mod menneskeheden og kan straffes af enhver domstol i verden. De diskussioner, som nu kan ses i Chile, viser imidlertid også, hvor stor indflydelse denne grufulde diktator og hans håndlangere stadigvæk har. For os som medlemmer af EuropaParlamentet er det nu så meget mere påtrængende at støtte de demokratiske kræfter i Chile, for at de kan bearbejde følgerne af dette diktatur. Det er også en vigtig sejr for menneskerettighedsgrupperne i Chile. Hvad må det ikke betyde for retsfølelsen hos befolkningen i Chile og hos de pårørende til ofrene, at den forhenværende diktator Pinochet oven i købet sidder som senator i Parlamentet på livstid og kan rejse rundt i verden, mens ofrene ikke kan vækkes til live igen. Her er der stadig meget at gøre.
Men denne arrestation betyder også, at mange af de håndlangere og generaler verden over, som deltager og har deltaget i mord og diktatur, egentlig ikke længere kan sove roligt, for de kan jo rent faktisk også anholdes. Der findes jo i Rom denne internationale domstol for straffesager, det ville også være en afgørende institution for den fortsatte forfølgelse af disse strafbare handlinger, også selvom der ikke sker nogen udlevering til Spanien, så han kan dømmes der, hvilket vi imidlertid stærkt håber. Man kan også stille det spørgsmål, hvorfor diktatorer egentlig altid skal dø i deres seng hjemme i deres villaer. Dette spørgsmål ville jeg gerne rejse en gang. Et yderligere punkt er måske også ganske vigtigt. Jeg mener, at der også kan finde en domfældelse og en retfærdighed sted før døden!

Pradier
Hr. formand, tilfældet Augusto Pinochet er på alle måder afskrækkende. Det er ret sandsynligt, at han ikke selv har myrdet nogen, i det mindste ikke efter at han tog magten. Til gengæld er det fuldstændig sikkert, at han har tilskyndet til, godkendt, opmuntret til og udtrykkeligt givet ordre til at torturere og myrde tusinder af borgere i hans eget land, ja endog i udlandet, som ikke havde samme syn på verden.
En spansk domstol, som er mere optaget af sine borgeres skæbne end mange europæiske instanser, har udstedt en international arrestordre mod Pinochet. Den støttes af Interpol, som ikke ligefrem går for at være en organisation af elskværdige spasmagere.
De anklagepunkter, der rettes mod ham, har ikke alle samme vægt, især kan anklagen for folkedrab sandsynligvis vise sig at være anfægtelig. Trods alle hans anstrengelser er Pinochet ikke blevet en Adolf Hitler. Arrestationen er, når man ser bort fra, at den varmer hjerterne hos dem, der hungrer og tørster efter en upartisk retfærdighed, også en nødvendig advarsel til dem, der her i vores verdensdel har beordret, støttet og opmuntret til andre forbrydelser mod menneskeheden. Det vil ikke være klogt af dem at stikke næsen uden for deres eget land i de kommende år, læg vel mærke til det. Den spanske domstol vil behandle sagen efter bedste evne, men styrken ligger i at erkende, at retsvæsenet og politikerne på en uheldig måde vil forvikle sagen. Aldrig er nødvendigheden af at etablere en permanent international domstol, som skal være hævet over enhver pression, og som gør det muligt for fremtiden at løse denne type situationer på den bedste måde, fremgået med så stor tydelighed.

Nicholson
Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at jeg har alvorlige betænkeligheder ved, at vi overhovedet drøfter dette emne her i eftermiddag. Det er et retsligt, ikke et politisk anliggende. Det bør håndteres på en anden måde. Selvom vi her i Parlamentet lufter vores synspunkter her i eftermiddag, har de ingen større virkning på udfaldet. Det hører under myndighederne i Det Forenede Kongerige, som vil samarbejde med de spanske myndigheder, og jeg er sikker på, at de vil følge den korrekte procedure.
Vi anerkender samfundets stærke meninger om Pinochet. Jeg forstår kun alt for godt mine spanske kolleger her i Parlamentet. Jeg er opmærksom på deres synspunkter. Ligesom dem vil jeg også gerne gøre det klart, at mange af de onde gerninger, som blev begået i hans regeringstid, fortjener gengældelse. Jeg forstår kun alt for godt, hvordan de forsvundnes familier har det. I mit eget område har der i de sidste 30 år været familier, som har ventet på at få ligene af deres kære udleveret til begravelse. Derfor forstår jeg dem. Men nu må vi behørigt overlade det til den spanske regering og Det Forenede Kongeriges regering at lade retsmaskineriet køre. Jeg er sikker på, at de omhyggeligt vil sørge for det.

McNally
Hr. formand, det er passende, at vi drøfter disse begivenheder her. Det drejer sig om meget vigtige begivenheder i forbindelse med et spørgsmål, som vi her i Parlamentet har været opmærksomme på i over 20 år, nemlig menneskerettighederne. Begivenhederne i Chile påvirkede borgere fra næsten alle medlemsstater. Mange medlemsstater har taget imod flygtninge fra Chile. Der er al mulig grund til at drøfte det her.
Begivenhedernes forløb er til at overskue: Efter initiativ fra en spansk dommer blev general Pinochet arresteret i Det Forenede Kongerige i henhold til en international udleveringsaftale. Han har ikke diplomatisk immunitet i landet. Den spanske regering har 40 dage til at reagere. Det er retssikkerhed. Retssikkerhed forlænger sommetider den tid, det tager at opnå retfærdighed. I dette tilfælde er der gået lang tid, før retfærdigheden er sket fyldest. Alle har dog ret til en rimelig og retfærdig rettergang.
Margaret Thatcher har ved sin skammelige indgriben forsøgt at gøre sagen til en varm politisk kartoffel i Det Forenede Kongerige. Det må ikke ske. Retsvæsenet i Det Forenede Kongerige og Spanien skal følge den korrekte procedure. Var der tale om forbrydelser? Ja bestemt - forbrydelser, der chokerede en hel verden! Det drejede sig om tortur, mord, fængsling, kidnapning, tvang og pengeafpresning, som gik ud over folk i Chile og i vores lande.
Europa-Parlamentet er ikke en domstol. Under vores debat falder der ingen dom over, hvad general Pinochet eventuelt har gjort. Det er ikke os, der skal stille manden til doms. En eller anden må dog på et eller andet tidspunkt tage straffen for disse forbrydelser. Hvis denne proces - som jeg med stor fornøjelse kan sige hidtil er udført i samarbejde mellem den spanske og britiske regering, som jeg er sikker på vil fortsætte - er et middel til at se retfærdigheden ske fyldest for alle dem, der døde og blev tortureret, og dem, hvis liv har ændret sig, så glæder det mig meget. Jeg støtter helt sikkert alle dele af belutningsforslaget fra alle de berørte grupper.

Maij-Weggen
Hr. formand, arrestationen af Pinochet i London har givet anledning til en bølge af ophidselse og en strøm af støtte i de brede befolkningslag i Europa og Sydamerika. Den der, som jeg selv, i halvfjerdserne og firserne har støttet oppositionen i Chile, og som, som jeg selv, har været mange gange i Chile for at hjælpe vores politiske venner i oppositionen, ved, hvordan Chile led i de år, og hvordan landet i de år blev flået i stykker. Om Pinochet-styret kan det kun siges, at det var et ondskabsfuldt militærdiktatur, der begravede demokratiet, og som lod tusindvis af borgere fængsle, torturere, forsvinde og myrde. Det kan der ikke gives nogen undskyldning for. De spanske dommere, der vil have oprejsning for den uret, der også er blevet begået over for spanske borgere, fortjener vores støtte. At premierminister Aznar har erklæret, at han, hvis de spanske dommere beder om udlevering, vil reagere positivt herpå, beder virkelig også om støtte og respekt. I den forbindelse er det engelske skridt at lade Pinochet arrestere et godt skridt. At retten på den måde kommer til at gå sin gang som svar på den forfærdelige uret, som Pinochet har gjort over for tusindvis af borgere i sit land.
Hr. formand, mange mennesker ville blive forbavset over den chilenske regerings holdning; det ser ud, som om de tager Pinochet under beskyttelse. Men det særprægede dilemma er, at de chilenske myndigheder som følge af deres grundlov, hvormed Pinochet nærmest tager regeringen som gidsel, frygteligt nok ikke kan gøre andet. Deres stilling ville ellers være i strid med grundloven. Hvad det angår, er det godt, at Det Forende Kongerige og Spanien løser spørgsmålet om Pinochet for Chile. Det er den samme koalition af kristlige demokrater og socialdemokrater i Chile, der dér i halvfemserne har genoprettet demokratiet.
Hr. formand, vi vil støtte den foreliggende resolution, men vi beder dog vores socialistiske kolleger om også at støtte vores ændringsforslag i den samme samarbejdsånd, der altid har eksisteret på dette punkt. De fjerner ikke noget fra resolutionens politiske indhold. De beder først og fremmest om at anvende loven, så Pinochet bliver stillet for en ret i stedet for at rejse rundt og blive ældre uden at blive straffet. Pinochet hører efter min vurdering til i et fængsel, hvilket i øvrigt også gælder for mange venstreorienterede voldelige militærdiktaturer. Menneskerettigheder står politisk ikke til venstre eller højre, menneskerettigheder er universelle. Det er vores pligt altid at støtte dem overalt, hvor de krænkes.

Vallvé
Hr. formand, at diktator Pinochet er arresteret, og at der er udstedt en arrestordre mod ham gennem spanske dommere, er efter min mening en vigtig og vidunderlig nyhed, for det er på tide, at en diktator, som har forvoldt mange forbrydelser - i dette tilfælde i Chile - ikke får lov til fortsat at gå omkring ustraffet i sit eget land og i hele verden. Og i denne forbindelse finder jeg beslutningen meget vigtig.
Vores gruppe har altid og vil altid støtte oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol for forbrydelser mod menneskeheden, men så længe denne domstol ikke eksisterer, er enhver fremgangsmåde, der søger at retsforfølge diktatorer, efter min mening i denne forbindelse positiv.
Jeg for min del ønsker i denne debat i Europa-Parlamentet at støtte de handlinger, der er gennemført, og opfordre til, at den fremførte begæring om udlevering opfyldes i henhold til de retslige beslutninger. Jeg vil gerne mindes Joan Alsina, en catalansk præst, der blev dræbt med maskingevær i Santiago i Chile under general Pinochets diktatur, og Joan Olidon fra Valencia, der forsvandt i de første dage af Pinochets diktatur. Jeg synes, at mindet om disse mennesker kan tjene os alle til at fordømme det, der skete dengang i Chile.

Carnero González
Hr. formand, med arrestationen af den chilenske diktator Augusto Pinochet i London efter en kendelse fra dommer Baltasar Garzón er der opnået to af de mål, som det meget store flertal af den europæiske offentlighed har ønsket: at stille en kriminel, der har forbrudt sig mod menneskeheden, til rådighed for retssystemet og at begynde at nedbryde det panserglas, der hidtil har omgivet straffriheden.
Fra Europa-Parlamentets side bør vi støtte dommer Garzón fuldt ud i hans handlinger og kræve fortsat samarbejde med hans handlinger og retfærdighed af Det Forenede Kongeriges regering og frem for alt kræve, at den spanske regeringsleder, hr. José María Aznar, opgiver sin nuværende uacceptabelt tvetydige holdning og offentligt og formelt forpligter sig til straks og betingelsesløst at behandle begæringen om udlevering af Pinochet til Madrid.
Aznar bør tilkendegive over for anklagerne Cardenal og Fungairiño, som rent faktisk er ophavsmænd til en doktrin om straffritagelse for det chilenske militærstyre, at de ikke må insistere på at nægte spansk retsvæsen jurisdiktion i dette tilfælde, og han bør for sin del forsvare dette politisk fra regeringens side.
Og vi bør også sende et dobbelt signal til Chile: Til præsidenten om, at han ikke behøver anstrenge sig for at forsvare en person, som ville have slået ham ihjel, hvis han kunne, således som han gjorde med Salvador Allende, og til regeringen og folket om, at retssagen mod Pinochet ikke vil blive en forhindring, snarere tværtimod, for et stadigt tættere samarbejde mellem Den Europæiske Union og Chile.
Gid at det, der nu sker, endeligt må gøre det klart, at der ikke gælder nogen national suverænitet eller diplomatisk immunitet, når det handler om beskyttelse af menneskerettighederne.

Kerr
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at sige, at vi jo har hørt meget om retsstat her i eftermiddag. Jeg håber, at general Pinochet, i de luksuøse omgivelser på klinikken i London, tænker over, at han ikke magtede at lade retsstatsprincipperne gælde for Chiles borgere i 1973, da han blev indsat efter et kup foranstaltet af CIA i samarbejde, må jeg desværre sige, med briterne. Måske bør vi tænke over, hvad der skete med præsident Allende, Chiles lovligt valgte præsident, hvis palads blev kraftigt beskudt og bombet af det chilenske luftvåben. Det giver for nogle af os stof til eftertanke om, hvordan general Pinochet bliver behandlet i øjeblikket. For de tusinder af mennesker, der blev spærret inde på Santiagos fodboldstadion, og som blev tortureret, slået og derefter forsvandt, var det det, retsstaten stod for under Pinochet, så jeg synes ikke, vi skal blive alt for blødhjertet over for ham nu.
Spørgsmålet er, hvad gør vi med ham nu? Jeg har lige talt med hr. Medina, som fortalte mig, at der i Spanien er en lov, som forbyder fængsling af personer over 80 år. Derfor synes jeg ikke, at han skal sendes til Spanien. Måske skulle vi prøve at finde en mere kreativ og radikal løsning. Vi kunne lade ham blive i England i et stykke tid, tage ham med på fodboldstadion hver uge og udsætte ham for de engelske fodboldhooligans. Det kan måske få ham til at tænke lidt mere over tingene.
Alvorligt talt, så må vi insistere på, at han bliver stillet til ansvar, enten i Storbritannien eller i Spanien, og på, at der bliver afsagt en passende dom. Jeg er lidt bekymret for, om amerikanerne mon vil lægge pres på den britiske regering. CIA, som jo oprindeligt indsatte ham i 1970'erne, sørger jo for deres egne, og der er mistanke om, at amerikanerne nu lægger pres på den britiske regering om at lade ham tage ubemærket tilbage til Chile i nattens mulm og mørke. Hvis det sker, må vi her i Parlamentet igen tænke over foranstaltningerne. Lad retfærdigheden ske fyldest, og giv ham lovens strengeste straf!

Marinho
Hr. formand, det, der adskiller hr. Pinochet fra andre, der i løbet af historien også har været moralske eller fysiske bødler over for tusinder af mennesker, er, at han ud over sine forbrydelser sørgede minutiøst for at dække dem til, ligesom han organiserede sin egen forfatningssikrede straffrihed.
Pinochet kunne have udført den perfekte forbrydelse, hvis det ikke havde været for denne sidste udfordring, som han for at krone sin perverse politiske karriere ønskede at stille de europæiske juridiske institutioner over for, institutioner, der sørger for retfærdighed og for retsforfølgning af kriminelle. Hvis Pinochet, blot fordi han er den, han er, også i Europa skulle være fri for dom og straf, ville vi alle på grund af skamløshed miste det, der gør, at vi anser os for retsstater i det mindste siden Anden Verdenskrig. Lov og ret har for Pinochet altid været et ukendt, fremmed og uforståeligt begreb.
Heldigvis er historiens veje uransagelige, men ikke af den grund mindre retfærdige. I den sidste del af sit liv er Pinochet snublet over retfærdigheden, som han altid har ladet hånt om til fordel for volden, som han altid har udøvet. Uanset udfaldet af hans arrestation i London vil i det mindste hukommelsens sejr over glemslen gå over i historien, og der vil være givet en oprejsning, om end kun symbolsk, til de retfærdige og de uskyldige, ofrene for Pinochets ideologiske skændsel, der nu i 25 år, hr. formand, har ventet på en smule retfærdighed.

Robles Piquer
Hr. formand, jeg havde den ære personligt at kende Chiles forfatningsmæssige præsident, hr. Salvador Allende, og jeg deltog endda, om end i beskedent omfang, i nogle forhandlinger, hvis første fase fra chilensk side blev indledt af ham, hvorefter han tildelte mig en personligt underskrevet orden, som nu indtager ærespladsen i min beskedne levnedsbeskrivelse.
Hr. formand, De vil forstå min sindsbevægelse, når disse sager behandles, og når vi med rette forsøger at få retfærdigheden til at ske fyldest over for den person, der på så voldelig vis omstyrtede og dræbte ham og forårsagede så mange mord.
Dette er dog ikke til hinder for, at jeg også har nogle andre bekymringer. For det første at man ikke kun skal minde de spanske myndigheder, men især de britiske myndigheder - hvilket i øvrigt ikke fremgår af det beslutningsforslag, som vi har foran os - om, at det er dem, der i sidste ende bør tage ansvaret for, at anmodningen om udlevering kommer i rette hænder.
Min anden bekymring er, om vi er i stand til at respektere retsvæsenets uafhængighed. Det er retsvæsenet, som skal træffe den relevante beslutning, og vi håber alle, at denne beslutning rent faktisk bliver retfærdig. Og med hensyn til nogle bemærkninger, jeg lige har hørt, der helt klart vedrørte spansk indenrigspolitik, må jeg sige, at regeringsleder Aznar allerede klart og tydeligt har sagt, at han vil respektere retsvæsenets beslutning.
Og min tredje - og måske mest dybtgående - bekymring, hr. formand, er, om Parlamentet bidrager - og ikke snarere tværtimod - til at styrke den politiske overgang i Chile. Vi, der har gennemlevet og i nogle tilfælde medvirket til en vanskelig politisk overgang, ved udmærket, at hvert land har sine regler, sine behov og sine problemer. Og at f.eks. det at bidrage til at svække den vanskelige chilenske proces indefra og den sameksistens, de har opnået, ved at betale en pris, som de ikke har ønsket at betale, sikkert ikke er den bedste måde at hjælpe det chilenske demokrati på.
Derfor anmoder jeg om, at vi udviser fornuft og sindsro, når vi skal acceptere nogle rimelige krav i form af ændringsforslag, som er fremlagt af min gruppe.

Bertens
Hr. formand, hver dag står vi igen over for nye udfordringer, der logisk følger af tidligere beslutninger. I dag er det arrestationen af general Pinochet, manden, der i det næste århundredes historiebøger kommer til at stå som symbolet på undertrykkelse, brud på mennskerettigheder og diktatur i Latinamerika. Han fortjener denne forfølgelse.
Vi kan lade os tilbageholde af juridisk ordkløveri om immunitet, men det gør vi ikke. Naturligvis er der kontroversielle sider ved sådanne nye trin. Mange jurister ville måske kunne få en doktorgrad i dette. Men vi må vove at tage skridtet nu.
Vi har også en arrestordre mod Karadzic og Mladic. Vi har trods alt også en international domstol. Pinochet skal forfølges for ugerningerne mod menneskeheden, og menneskerettigheder er, som fru Maij-Weggen allerede har sagt, universelle - også i og for Latinamerika.
Derfor lykønsker min gruppe, det er allerede blevet sagt, de spanske og britiske myndigheder med at have taget disse modige skridt. Vi håber, at et effektivt samarbejde kommer til at finde sted, ikke kun imellem disse to lande, men også imellem landene i Unionen.
Det er ikke hensigten her at søge at påvirke de retslige fremgangsmåder. Retsstaten står forrest, men til slut er det en politisk beslutning fra den britiske regering om at tillade udleveringen. Vi ønsker denne regering mod og visdom. Jeg er også glad for den reaktion, jeg så i International Herald Tribune fra de norske og canadiske udenrigsministre, der ønsker os alt det bedste. Jeg kan sige til fru Maij-Weggen, at også de liberale virkelig vil støtte ændringsforslagene på dette punkt.

Sauquillo Pérez del Arco
Hr. formand, arrestationen af general Pinochet i London har ud over de juridiske detaljer en grundlæggende betydning for demokratiet: en afslutning på straffrihed for dem, der i ly af magten krænker menneskerettighederne for de befolkninger, der er underlagt deres styre.
Principperne om suverænitet og ikke-indblanding i staternes indre anliggender gælder ikke i disse tilfælde af forbrydelser mod menneskeheden. Faktisk er menneskeheden fra nu af beskyttet mod suverænitetsmisbrug. Det må diktatorerne vide, de må vide, at den slags ting aldrig ender godt. Det europæiske strafferetlige område, der i praksis indvies med denne sag, kunne ikke få en bedre begyndelse. Det strafferetlige samarbejde til beskyttelse af de grundlæggende værdier bag opbygningen af Europa er en forsmag på, hvad der sker, når Den Internationale Straffedomstol er en realitet, og retfærdigheden ikke afhænger af, om den diktator, der står for tur, er på rejse i Europa.
Vi må lykønske os hermed og opfordre regeringerne til at udvise reel og ikke kun formel støtte til disse værdier, når tilfældet er inde, når man eventuelt og på retsinstansernes begæring skal anmode om udlevering. Lad os ikke hermed - som PPEgruppen frygter - blande os i retsvæsenets handling, for vi udøver blot vores politiske funktion.
Hr. formand, dette tilfælde giver os mulighed for utvetydigt at vise befolkningen, hvilken side vi hver især står på, på menneskerettighedernes side eller på de juridiske påskuds side til fordel for dem, der krænker menneskerettighederne. Vi socialdemokrater står på retfærdighedens side, og derfor stemmer vi for den fælles beslutning fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe og fra andre grupper her i Parlamentet.

Imaz San Miguel
Hr. formand, der bør ikke eksistere ustraffede mord. General Pinochet er den øverst ansvarlige for et diktatorisk styre, hvorunder tusinder blev myrdet, tortureret eller forsvandt. Der hverken må eller bør være straffrihed i så åbenlyse tilfælde af krænkelse af menneskerettighederne.
Desværre har international ret i meget lang tid beskyttet denne form for handlinger, men samarbejdet bliver stadigt tættere, og vi er ved at opbygge en verden, hvor menneskers bevægelsesfrihed er ledsaget af større politimæsigt og retsligt samarbejde, der kan dæmme op for kriminaliteten.
Pinochet er endvidere ansvarlig for, at snesevis af fællesskabsborgere, størstedelen fra Spanien, er blevet myrdet eller er forsvundet. I denne henseende fortjener det spanske retsvæsens handlemåde - som jeg i hvert fald glæder mig over - og det effektive samarbejde med det britiske retsvæsen ros.
Arrestationen af Augusto Pinochet er en god nyhed, især for hans ofre og for deres familiemedlemmer. Jeg håber, at retsvæsenet vil give dem den sejr, som historien nægtede dem, fordi kriminaliteten stod i vejen.
Vi vil naturligvis respektere retsvæsenets beslutning, men det parti, som jeg repræsenterer - det baskiske nationalistparti PNV - ser gerne, at retsvæsenet finder en passende juridisk måde til at kræve udlevering af general Pinochet, så han kan stilles for retten i de forskellige sager, der er indledt mod ham i Spanien. Og jeg håber ligeledes på størst muligt samarbejde fra den spanske og den britiske regerings side, hvis de spanske retsmyndigheder anmoder om udlevering.
Digteren Neruda kunne i denne situation have ændret lidt på et af sine digte og have sagt, at han på denne aften kunne skrive de glædeligste vers. Jeg håber, at retsvæsenet og det internationale samarbejde finder begrundelser for, at dette kan ske.
Til sidst og i håbet om, at der kommer en anmodning om udlevering, tilslutter jeg mig dem, der forlanger en international straffedomstol med jurisdiktion i disse sager, så diktatorer med blødtilsølede hænder kan blive arresteret og få en retfærdig retssag, sådan en retssag, som deres ofre aldrig fik.

Newens
Hr. formand, general Pinochets juristers argument om, at hans arrestation i London med henblik på eventuel udlevering til Spanien er i modstrid med visse finere juridiske detaljer ville de ikke være kommet langt med under hans regering i 1973. Præsident Allendes status som demokratisk valgt regeringschef, som han, general Pinochet, var forpligtet til at opretholde, afholdt ham ikke fra at bombe præsidentpaladset, hvilket medførte præsidentens død. Chilenske borgeres rettigheder, herunder de folkevalgtes, blev ikke respekteret, da de blev spærret inde på fodboldstadion, tortureret og dræbt. Over 2.000 mennesker forsvandt og er aldrig set siden. Udlændinge og indbyggere med dobbelt statsborgerskab fik også deres rettigheder overtrådt, og mange europæiske statsborgere blev sørgeligt nok mishandlet og nogle dræbt.
Jeg var med til at organisere den første protestdemonstration mod kuppet i 1973, og jeg har aldrig glemt de hjerteskærende historier, jeg hørte fra flygtninge, der kom til Storbritannien, om lidelse, om at miste og om, at slægtninge blev brutalt myrdet.
Hvis menneskerettigheder overhovedet spiller en rolle, kan der ikke være tale om straffrihed for dem, der organiserer et terrorregime. Men i modsætning til tusinder af general Pinochets ofre bliver hans egne rettigheder omhyggeligt respekteret, når han retsforfølges her i Europa. Jeg går stærkt ind for det, der er gjort.

Spencer
Hr. formand, jeg er parlamentsmedlem, ikke advokat. Jeg vil gerne have, at vi allesammen lige overvejer vores hensigter under debatten her i eftermiddag.
Går vi efter retfærdighed for den enkelte, kollektiv hævn eller efter at finde ud af, hvordan man i fremtiden kan afskrække militærdiktatorer? Så vidt jeg kan se, er det politiske spørgsmål her i eftermiddag ikke retsstaten, men retsmyndighedernes effektivitet globalt set. Har vi en generel global jurisdiktion, når det drejer sig om menneskerettigheder? Næsten. Har vi de institutioner, der skal til for at håndhæve dem i den globale jurisdiktion? Sandsynligvis ikke. Men hvis vi sætter al vores lid til og retter alle vores ønsker mod sådanne institutioner, skal vi sikre os, at den globale retfærdighed er blind, at den globale retfærdighed gælder alle, at den globale retfærdighed kan håndhæves, og at den ikke smugkigger under bindet for øjnene, uanset om det er med venstre eller højre øje. Jeg er ikke overbevist om, at vi på nuværende tidspunkt har de institutioner, der skal til for at stille sådanne diktatorer til regnskab. Vi skal passe meget på, at vi ikke ødelægger denne blinde globale retfærdighed, som vi gør, hvis vi lader følelserne løbe af med os i en bestemt sag, for hvis vi lader dette gælde for Pinochet, skal vi så arrestere Castro næste gang, han sætter foden på europæisk territorium? Eller de kinesiske ledere? Eller en halv snes tidligere eller nuværende afrikanske diktatorer?
Jeg tror, at den britiske regering nok vil finde, at den har begivet sig ud i et meget vanskeligt juridisk minefelt. Hvis den bare havde været halvt så klog som den franske, havde den slet ikke ladet Pinochet komme ind i landet. Jeg vil med interesse se på, hvordan den britiske regering opfører sig. Jeg regner med, at den vil opføre sig i overensstemmelse med retsstatsprincipperne og ikke i overensstemmelse med den slags korte og fyndige politik, som hr. Mandelsson var eksponent for i weekenden. Det drejer sig ikke om en mands eller en regerings rygte. Det drejer sig om vores muligheder for at få en passende institutionel struktur her på kloden i fremtiden.
Retfærdigheden kan opnås gennem domstolene. Som politikere kan vi gøre noget for at afskrække fremtidige diktatorer, men hævnen er Guds.

Pons Grau
Hr. formand, Europa-Parlamentet er et politisk organ. Derfor er det nødvendigt for Den Europæiske Union at have en udenrigspolitik, der er baseret på beskyttelsen af friheden, demokratiet og retsstaten. På denne baggrund har Parlamentet tilskyndet til oprettelse af klausulerne om demokrati som betingelse i alle traktater, som Unionen har underskrevet med tredjelande. Derfor støtter vi oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol, og derfor fastholder alle vores beslutninger tesen om, at forbrydelser mod menneskeheden aldrig forældes. At afskaffe straffriheden på dette område er den bedste vaccine, den bedste metode til at forhindre fremtidige diktatoriske tiltag. Det er ynkværdigt, at man siger, at handlinger, som dem, Europa-Parlamentet i dag tager mod straffriheden, vanskeliggør nye demokratiers fødsel, ligesom det er forkert, at denne beslutning skulle være en indblanding eller pression mod retssystemet i det ene eller andet europæiske land. Det er en politisk holdning, der ikke forpligter til nogen anden holdning. Det kan være, at andre føler sig fristet til at presse retsvæsenet, enten direkte eller gennem forordninger, undskyldninger eller fortolkninger, at de forsøger at skjule, hvad der ikke kan skjules, en politisk holdning. Hvordan kan en europæisk regeringsleder bede om, at en hændelse ikke politiseres, når den er politisk i sig selv? Politik er at indtage en holdning, at tage parti, at tage del, og Europa-Parlamentet har taget parti for den demokratiske fornuft i modsætning til dunkle statshensyn. For, hr. formand, når statshensynet står i modstrid med beskyttelsen af menneskerettighederne, beskyttes staten, men ikke retsstaten. Parlamentet tager parti for borgerne, for dem, der blev undertrykt og ydmyget, dem, der altid må bøje sig, dem, der omsider skimter retfærdigheden - ikke hævnen - og dem, som heller ikke nu i Chile åbenlyst kan udtrykke deres glæde over arrestationen af Pinochet af angst for den sædvanlige modgang. At kræve, at de tier nu, er som at bede et offer om ikke at beklage sig, så hans skrig ikke forstyrrer bødlen.
Vi går ind for fred, og fred er ikke andet end at kunne udtrykke sig i frihed, ro og uden angst. Vi er vidende om de vanskelige tider, som Chile nu gennemlever. Det er et land, der står over for en smertende virkelighed, uden forstillelse og uden sminke, men som er på nippet til at få bugt med den smertelige tilfangetagelse og åbne sig for livet og for minderne. Vi ved i Parlamentet, at mange vil beskylde os for indblanding, men selv hvis størstedelen af befolkningen havde været for Pinochet, havde dette ikke fritaget ham for ansvaret for forbrydelserne. Forbrydelser måles ikke i flertal eller mindretal. De døde har navne, familiemedlemmer og venner. Nogle havde endda diplomatpas. Det er disse familiemedlemmer og venner, som skal tilgive, hvis de da ønsker at tilgive.
I dag høres et internationalt skrig om retfærdighed gennem en retskendelse og to ubevæbnede bobbier , der står vagt foran døren til den gamle dødens mand. Måske er de store boulevarder ved at blive åbnet for frie mænd og kvinder, der mindes alle de Amanda'er, Manuela'er, Victor'er, María'er, Carmelo'er og Salvador'er, som verden har set.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, ud over nogle krav, der er lige så forstyrrede, som de er meningsløse, hvilke ledetråde kan der så her ved afslutningen af denne debat udledes af denne beslutning? At beskyttelsen af menneskerettighederne, hr. formand, er grundlaget for vores ideologi og fundamentet for retsordenen, både i Unionen og i de forskellige medlemsstater. At den magt og det ansvar, som unionstraktaten giver denne institution, i dag afkræver os strenghed. At Parlamentet én gang for alle må flygte fra enhver opportunistisk voluntarisme, der svækker styrken i en erklæring, som, når alt kommer til alt, forpligter næsten 300 millioner europæiske borgere.
Derfor er det vigtigt at sige - og især at sige det højt og tydeligt til dette Parlament - at retsstaten bygger på den dømmende magts uafhængighed, og at dette princip og den deraf følgende samvittighedsfulde overholdelse af retsbeslutningerne har fortrin frem for enhver anden interesse, uanset hvor legitim den måtte være. Og denne institution bør gentage sit forsvar af princippet om universel retfærdighed og sin kamp for Den Internationale Straffedomstol, og vi må også endnu en gang bekræfte vores utvetydige støtte til det chilenske samfund og Chiles demokratiske myndigheder i deres demokratiske konsolideringsproces. Alt i alt må vi hæve denne debat fra en uduelig politisk kamp til en udtalelse, der er dette Parlament værdig.
Og i denne forbindelse må vi insistere på, at behandlingen af udleveringen påhviler både den spanske og den britiske regering ligeligt, og derfor må vi rette henvendelse til dem begge. Og hvis jeg bliver generet, snarere den britiske, for enhver, der kender traktaterne, ved, at i henhold til gældende ret kan den ekstraterritoriale kompetence, som påberåbes af den stat, der fremsætter begæringen, ved forbrydelser begået i et tredjeland politisk, ja næsten efter eget skøn, bestrides af den stat, der modtager begæringen. Er det forklaringen på, at Den Socialdemokratiske Gruppe er klart imod, at ordene »den britiske regering« står i beslutningen? For, hr. formand, hvis dét er New Labour og den tredje vej, så er vi på spanden.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer. For indledningsvis straks at gøre én ting klart: EU-Kommissionen vender sig mod enhver form for totalitært styre, uanset dets politiske orientering. Mine kolleger og jeg er fast overbevist om, at et samfund kun virkeligt kan udvikle sig på demokratisk basis.
Det er almindeligt kendt, at under general Pinochets 15-årige styre i Chile blev menneskerettighederne til dels krænket på det groveste. Vi har derfor den dybeste medfølelse med alle dem, der måtte lide under det eller endda mistede livet, og med dem, der måtte forlade deres hjemland for at undslippe vilkårlig forfølgelse. Efter Traktaten om Den Europæiske Union har EU-Kommissionen ingen direkte kompetencer på området retsligt samarbejde i straffesager. Disse kompetencer er udelukkende forbeholdt medlemsstaterne. Det er dermed de involverede medlemsstaters sag under hensyntagen til de udleveringsaftaler, der måtte finde anvendelse, og bestemmelserne i deres nationale lovgivninger at fremsætte og behandle udleveringsbegæringer.
Man skal imidlertid være opmærksom på, at der i mellemtiden er vedtaget to konventioner om udlevering, men at disse i mangel af ratificering i medlemsstaterne indtil nu ikke er gældende ret.

Formanden
Tak, hr. kommissær. Som De ved, må formanden normalt ikke komme med nogen kommentarer. Tillad mig dog at sige, at Parlamentet efter min mening har gjort ret i at sætte dette emne på dagsordenen, og at vi har udnyttet denne time virkelig godt.
(Mødet udsat kl. 15.50 og genoptaget kl. 16.00)

Nedlukning af atomkraftværker
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0354/98)) af Chichester for Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi om nedlukning af atomkraftværker og andre nukleare anlæg.

Chichester
Fru formand, formålet med denne betænkning er at gennemgå den nuværende situation i kerneenergiindustrien med hensyn til nedlukning, at øge opmærksomheden om strategierne, metoderne og omkostningerne ved denne del af den nukleare kredsløb samt at foreslå yderligere aktion på europæisk plan.
Jeg har besøgt seks anlæg rundt omkring i Europa, hvor nedlukningsaktiviteter eller forskning i disse er i gang. Før jeg hørte om al den ekspertise og erfaring, man her i Europa har på området, lå også jeg under for nogle af de misforståelser og bekymringer, som de ofte gentagne myter har givet anledning til, nemlig at der ikke rigtig er nogen, der ved, hvad man skal gøre med udtjente atomkraftværker, eller hvor meget det vil koste. I virkeligheden ved industrien ikke alene godt, hvordan man nedlukker atomkraftværker, men nedlukningen til »grøn« status er også sket sikkert og med vellykket resultat. Erfaringerne med de mange, allerede udførte nedlukningsprojekter viser, at omkostningerne er kendt og kan beregnes til omkring 15 % af byggeomkostningerne. Det er ikke lige sådan, offentligheden opfatter det.
Hvad skal vi så gøre? Betænkningen opfordrer til aktion på en række områder, der falder ind under det generelle begreb bevidstgørelse af offentligheden. Kerneindustrien skal selv leve op til sine forpligtelser om at være åben og proaktiv i uddannelses- og informationsarbejdet. Kommissionen skal gøre mere for at øge offentlighedens viden, gøre forskning og resultater mere tilgængelige og berolige den offentlige mening.
Betænkningen minder os også om, hvem der har ansvaret for nedlukning og finansiering heraf, nemlig operatørerne i medlemsstaterne. Jeg finder det afgørende for offentlighedens tillid, at folk er klar over, at der er tale om oplysningspligt, og at ansvaret er genstand for grundig regulering af uafhængige inspektorater.
Betænkningen lægger meget vægt på, at krav i forbindelse med sundhed og sikkerhed skal være de strengest mulige. Folk bliver nervøse, når de hører om stråling og radioaktivitet, så det er berettiget at slå til lyd for de strengeste krav om beskyttelsesforanstaltninger. Det er dog en kendsgerning, at når først brændslet er fjernet fra en reaktor, er langt størstedelen af det radioaktive materiale fjernet, og 90 % af det, der er tilbage i atomkraftværkets konstruktion, er ikke radioaktivt og kan genanvendes sikkert. Det drøftes i øjeblikket, hvilken strategi der skal anvendes, nemlig om man skal fortsætte i faser over længere tid, så den resterende aktivitet kan falde, hvorved demonteringen er forbundet med endnu lavere risici, eller om man skal anvende direkte eller fremskyndet nedlukning, for at nå »grøn« status så hurtigt som muligt. Der er argumenter for begge fremgangsmåder, og vi gør klogt i at afholde os fra at sige, at tingene kun kan gøres på én måde.
Uanset metoden har operatørerne og lovgivningsmyndighederne pligt til at sørge for tilstrækkelig finansiering af omkostningerne i forbindelse med nedlukning. Betænkningen opfordrer Kommissionen til at undersøge de forskellige muligheder med henblik på anvendelse i de central- og østeuropæiske lande, hvor hjælpen skal koncentreres. I den forbindelse må vi ikke læne os tilbage og tro, at Vesteuropas færdigheder og ekspertise bare bevares af sig selv. Der er altid mulighed for at forbedre metoderne og udvikle nye, sikrere og billigere måder at håndtere nedlukningen på.
Dette aktivitetsområde repræsenterer en god mulighed for beskæftigelse i industrien i de kommende årtier. Det er en utroligt vigtig chance for europæiske virksomheder og europæisk teknisk knowhow. Uanset hvad man mener om kerneenergi, kan man ikke se bort fra eller luske sig uden om denne del af cyklussen. Vi er forpligtet til at sørge for, at alle atomkraftværker, der har udtjent deres levetid, nedlukkes sikkert og effektivt.
Det vil jeg gerne have, som tilskyndelse til at bygge nye, moderne atomkraftværker i fremtiden. Den del af vores elektricitet, der stammer fra atomkraftværker, er alt for stor til, at vi bare kan vende denne energiform ryggen. Hvis vi skal have en chance for at opfylde målene for CO2 -emissioner fra Kyoto, skal vi fortsat bruge kernekraft til at producere elektricitet, idet vi trygt kan stole på, at vi ved, hvordan et atomkraftværk skal nedlukkes.

McNally
Fru formand, det er ret sørgeligt, at hr. Chichester valgte at slutte sit indlæg med en opfordring til at bygge flere atomkraftværker. Det var ikke hensigten med denne betænkning, og han har misbrugt sin taletid på noget, der ikke er passende.
Tilbage i 1950'erne, da Euratom-traktaten var fremme, herskede der en optimisme omkring kernekraft, som ærligt talt var urealistisk. Kernekraften var tænkt som »elektricitet, der er så billig, at det ikke kan måles«. Der var adskillinge problemer, som burde være løst, men som ikke blev det. For det første den forholdsvis lille risiko for en meget alvorlig ulykke med omfattende konsekvenser. For det andet hele spørgsmålet om bortskaffelse af nukleart affald. For det tredje metoder, finansiering osv. i forbindelse med nedlukning. Hvis man havde drøftet alle disse ting, ville optimismen have været langt mindre udbredt.
Det er ikke rigtigt at sige, som hr. Chichester antyder, at dette er fuldstændig løst, at alle ved nøjagtigt, hvordan det skal gøres og hvad det koster. Han behøver bare at se på området omkring det sted, hvor jeg er født, Trawsfynydd i det nordlige Wales. Her er der ikke truffet nogen klar beslutning om, hvad der skal gøres. Atomkraftværkets grund er ikke bragt tilbage til en tilstand, hvor den kan bruges til andre formål, og vi har arvet nukleart affald, der vil blive i bjerget i lang tid.
Vi går naturligvis stærkt ind for åbenhed og gennemsigtighed. Forbindelserne mellem kernekraftindustrien og kernevåbenindustrien har i mange år resulteret i et overvældende hemmelighedskræmmeri og en manglende vilje til at indrømme, at der overhovedet kunne være noget galt. Der er visse tegn på, at det er ved at ændre sig, men hr. Chichester har ret i, at åbenhed og gennemsigtighed bestemt er forudsætninger for tillid i offentligheden. Det tilfalder for resten ikke Den Europæiske Union at fortælle medlemsstaterne, hvorvidt det er hensigtsmæssigt for dem at nedlukke deres atomkraftværker før tiden. Det er helt op til medlemsstaterne at bestemme, om et atomkraftværk skal tages ud af drift efter planen eller tidligere. Det bør ikke stå i hans betænkning.
Vi ved, hvordan man skærer metal i stykker, og hvordan man transporterer stykkerne, men vi har ingen offentlig acceptabel løsning på, hvad der sker med den radioaktive del af atomkraftværker. Vi har i Den Europæiske Union problemet med nedlukning af nukleare anlæg på Det Fælles Forskningscenter. Vi har ikke beregnet omkostningerne ved den nedlukning det korrekte sted, og de sættes nu, fuldstændig ureglementeret, på et forskningsbudget. Nedlukning af atomkraftværker er ikke forskning. Det er ikke det rigtige sted for nedlukningen af Det Fælles Forskningscenters anlæg.
Noget, der ligger mig stærkt på sinde - og jeg nævnte det under debatten i Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi - er visse atomkraftværkers brug af kontraktarbejdere til den farligere del af arbejdet i forbindelse med nedlukning og ulykker. Det er meget beklageligt. Hvis hensigten med at bruge kontraktarbejdere er, at overvågningen, der skal være langsigtet, så ikke er nødvendig, er det uacceptabelt. Jeg kan heller ikke se relevansen i betænkningen af at tale om 50-60 års forlængelse af atomkraftværker. Hr. Chichester har muligvis disse synspunkter, men de skulle ikke have været med i betænkningen. Hans sidste bemærkninger, som jeg har sagt tidligere, vedrører opførelsen af flere atomkraftværker. Det er komplet upassende og har intet at gøre med det emne, han blev bedt om at udarbejde en betænkning om. Lad os løse det første problem, før vi gør noget sådant.

Estevan Bolea
Fru formand, jeg vil i hvert fald gerne lykønske hr. Chichester af to årsager. For det første for hans initiativ til denne betænkning - det er en initiativbetænkning - fordi jeg finder den overordentligt relevant, og for det andet på grund af dens høje kvalitet. Endvidere støtter jeg alt, hvad han siger i begyndelsen og i slutningen, og jeg mener, at den er endt med at være kort. Det er en skam, at fru McNally er ved at gå. Jeg nærer stor beundring for hendes arbejde - og også for hendes smukke engelske sprog - men ikke for de mange forvirrende udtalelser, hun netop er kommet med, som gjorde, at jeg ærligt talt slet ikke forstod hende, for det hele var et stort sammensurium.
Jeg tror, at det vigtigste ved hele arbejdet i forbindelse med nedlukning og demontering af kernekraftværker drejer sig om at afslutte kredsløbet. Fru formand, mine damer og herrer, gid vi i andre aktiviteter havde lige så meget klarhed over, hvad vi laver, som med kerneenergien. Nogle lande siger, de vil nedlukke kraftværker, men jeg tvivler meget på, at det sker før om 30-40 år.
USA er ved at forlænge levetiden for sine kernekraftværker til 40 og 60 år. Det vil Europa også gøre og ligeledes Japan. Hvorfor det? Ja, fordi det er en ren energikilde, det er en sikker energikilde, det er en billig energikilde, og det er, hvad der er behov for på et liberaliseret elektricitetsmarked. Det vil være meget vigtigt, at man inden for enhver elektricitetsproduktion internaliserer omkostningerne ved demonteringen af anlæggene. Man vil f.eks. demontere olieplatformene, og der er allerede vedtaget nogle handlinger fra virksomhederne i Nordsøen, og der foreligger nogle meddelelser fra Kommissionen herom. Nå, men på det nukleare område, hvor otte lande i Den Europæiske Union producerer elektricitet på kernekraftværker, mine damer og herrer, er man ved at internalisere alle omkostninger i forbindelse med affaldshåndtering og demontering af kernekraftværkerne, og som hr. Chichester så udmærket sagde, er det meget lave tal, ret meget lavere end, hvad personer, som ikke undersøger disse emner, hævder. Hvordan kan jeg sige Dem, at de er lave? Fordi Spanien er ved at demontere et stort kraftværk på grund af forældet teknologi - en fransk teknologi baseret på naturligt uran, som ikke har vist sig interessant, men ikke fordi der nogensinde har været nukleare problemer - og jeg taler her om kernekraftværket Vandellós 1 på 460 MW. Det er et stort anlæg. Og demonteringsomkostningerne ligger endog meget under disse 15 %, som hr. Chichester nævnte, ligesom de også ligger meget under omkostningerne til affaldshåndtering - her tales meget letsindigt uden at kende sagen og uden at have undersøgt den. Jeg tror, at hr. Chichester har sat fingeren på et ømt punkt, når han siger, at denne højteknologi, som skal bruges, er en ny mulighed for vores industrier, et nyt område for industriel aktivitet, som vi alle må udnytte, for man må vente 40 eller 60 år, men der er forskningscentre og kraftværker, som på et eller andet tidspunkt skal demonteres. Tillykke, hr. Chichester, og fortsæt med at arbejde med denne punktlighed.

Lindqvist
Fru formand, atomkraft er en forældet energiteknik. Det fremgår tydeligt af betænkningen af Chichester. Derfor var det unødvendigt at begynde at tale om ny atomkraft, samtidig med at der i betænkningen står, hvordan nedlukningen nu fremskyndes rundt omkring i verden.
Atomkraft er forbundet med store risici - fra udslip af radioaktivitet ved uranbrydning over drift og transport til deponering. Desuden er der en risiko for spredning af plutoniumaffald ved anvendelse af atomvåben. Problemerne med deponering af atomkraftaffald er ikke løst. Atomkraft bør altså afvikles som energikilde på grund af disse risici i forbindelse med drift, transport m.m., og fordi den hele tiden producerer ny affald.
De enkelte lande skal selv træffe afgørelse om nedlukning af atomkraft - hvornår og hvordan. De enkelte lande skal også selv tage hånd om og ansvar for deres eget radioaktive affald. Sverige og andre lande, der er nået langt med forskning i affaldsmetoder, må ikke blive affaldspladser for alle Europas atomkraftværker, og de enkelte stater skal derfor have ret til selv at træffe afgørelser om import og eksport af affald. Atomkraftaffald skal behandles som atomkraftaffald og ikke som en tilfældig vare.
Betænkningen indeholder mange gode afsnit. Jeg kan støtte det meste af det, der handler om forskning, forebyggende foranstaltninger, beskyttelse, åbenhed, nærkontakt med samfundet og eksport af viden om nedlukning til Øst- og Centraleuropa, hvilket er meget vigtigt.
Stadig flere atomkraftanlæg bliver nedlagt. I Sverige har vi besluttet at foretage en nedlukning af atomkraft. To af vores 12 reaktorer bliver taget ud af drift her i 1998. Derfor bør Euratom-aftalen også afvikles på sigt og ændres til en aftale om udvikling af vedvarende og miljøvenlige energikilder. Hvad angår ændringsforslagene, kan jeg støtte samtlige ændringsforslag bortset fra 6 og 9.

Ainardi
Fru formand, i 1997 var 128 atomkraftværker i Den Europæiske Union i drift, og 39 var ved at blive nedlukket.
Betænkningen af Chichester på vegne af udvalget om forskning, teknologisk udvikling og energi understreger, at bestræbelserne på fællesskabsplan, især vedrørende forskning i nedlukning af atomkraftværker, har gjort det muligt at nå et højt ekspertiseniveau. Men disse bestræbelser kan, som betænkningen viser, forbedres yderligere for at mindske helbredsrisikoen og fremme genbrug af nedlukningsmaterialer. Betænkningen nævner også med rette, at standsning og nedlukning af atomkraftværker af politiske årsager, inden den naturlige afslutning af deres levetid, ikke kan retfærdiggøres ud fra økonomiske grunde.
Efter min mening skal man på det for tiden meget omstridte kernekraftområde undgå to vanskeligheder, nemlig den blinde tillid og den irrationelle frygt. Kernekraft, som bidrager med op til 35 % i gennemsnit af elektricitetsforsyningen i Europa - mere end 75 % i Frankrig - er et aktiv, man ikke skal bringe i miskredit, men tværtimod sætte pris på.
De vanskeligheder, der er forbundet med miljøet, særlig prioriteringen af reduceringen af drivhusgasser, giver kernekraft, som forurener mindst, en ny chance. På grundlag af den teknologiske udvikling og europæisk knowhow skal der sættes yderligere ind på miljø-, sikkerheds- og sundhedsområdet. Endvidere bør man inddrage personalet på atomkraftværker og befolkningen mere og mere snævert i denne proces. Store investeringer er især nødvendige i forbindelse med bortskaffelse af radioaktivt affald og nedsættelse af dette affalds radioaktivitet for at få det slutdeponeret, uden det er til fare for kommende generationer.
Endelig forekommer det mig meget vigtigt - stillet over for truslerne fra den igangværende liberalisering af energisektoren med direktiverne om elektricitet og gas - at medlemsstaterne kan bevare eneretten til at vælge deres foretrukne energiform. Jeg mener, at man må respektere et sådant valg.

Bloch von Blottnitz
Fru formand, det er naturligvis bemærkelsesværdigt og glædeligt, at der nu efter årtiers hæmningsløs støtte til atomteknologien også tænkes på, hvad vi skal gøre efter afslutningen af driftstiden. Det ville naturligvis have været langt bedre, hvis vi, før vi begyndte på det, i det hele taget havde gjort os tanker om, hvad der skal blive af det affald, der opstår. For i sidste ende findes der globalt endnu ikke nogen sikker endelig deponering til højaktivt og mellemaktivt affald. Man strides endda stadigvæk om, hvilken værtsbjergart vi skal vælge, og i hvilken matrix vi skal indsmelte affaldet. Når hr. Chichester nu påstår, at der allerede er nogle, der er revet ned og jævnet med jorden, er det simpelthen ikke sandt. Vi har nedrevet ét eneste atomkraftværk i EU, det var Niedereichbach, men det var kun i drift i 14 dage og var overhovedet ikke kontamineret. Så nedrives Lugmin i Greifswald, men det har slet ikke været tilsluttet elnettet, og det i Reinsberg, som De måske oven i købet har set, var en forskningsreaktor og kan dermed ikke sammenlignes. For så vidt kan jeg sige Dem og konstatere, at vi hverken ved, hvilke teknologier vi skal anvende, eller har en endelig deponering. Det betyder naturligvis omvendt, at vi, før vi går i gang med nedrivningen, først skal overveje, hvad vi skal gøre af det, og da vi på nuværende tidspunkt endnu ikke ved dét, bør der foretages en sikker indkapsling af de brugte atomkraftværker, naturligvis før brændselsstavene tages ud, og for at denne meningsløse transport rundt i hele Europa kan ophøre, bør de blive i atomkraftværket.
Hvad vi naturligvis yderligere har hårdt brug for, er et forbud mod genanvendelse og opblanding. Det kan ikke være rigtigt, at der f.eks. skal bygges veje med de kontaminerede materialer. Hvad er det, vi vil byde arbejdstagerne? Jeg skal nemlig sige Dem, at stålindustrien og hele den finmekaniske og finteknologiske industri overhovedet ikke kan anvende det kontaminerede stål. Det kommer yderligere til.
Desuden har vi behov for at ændre den europæiske forordning om strålebeskyttelse. Med denne forordning kan man nemlig fremme sorteringen af nedlukningsaffald. Det betyder desuden, at vi naturligvis har et presserende behov for en nedlukningsfond, naturligvis efter princippet om, at forureneren betaler. Jeg siger ikke, at vi nu pludselig skal betale det. Der er nogen, der i alle årene har tjent kæmpeoverskud på skatteydernes bekostning, de har nemlig haft et monopol, så man var nødt til at betale prisen, og de har opbygget store reserver med skattefri milliarder - det skal naturligvis standses. Men vi har brug for nedlukningsfonde til strålebeskyttelse. Penge kan vi tage fra EKSF-budgettet, det udløber i år 2000, og dér er der over 100 millioner. Mulighederne er der altså allerede. Men det vigtigste vil dog altid være, at når vi frembringer affald, er vi også nødt til at sige, hvad gør vi af det? Svaret herpå er Deres problem, og det hænger indtil i dag frit i luften. De siger altid, at det går nok, vi jævner det hele med jorden, det koster overhovedet ingen penge, genanvendelse er ikke noget problem. Men virkeligheden og sandheden er en ganske anden, ellers ville vi jo ikke have bugnende midlertidige lagre overalt, og vi ville ikke have enorme bjerge af atomaffald ved oparbejdningsanlæggene. Jeg mener, at vi nu endelig må se sandheden i øjnene, før vi fortsætter med at producere videre.

Maes
Fru formand, den der hører debatterne her mellem fortalere for og modstandere af atomenergi vil sikkert komme til den slutning, at det ikke er muligt at komme til nogen aftale imellem dem. Og alligevel sidder vi med en rapport, der påpeger et fælles behov over for os, nemlig nedlæggelse under sikre omstændigheder, for det vedrører befolkningens sundhed. Jeg må sige Dem, hr. Chichester, at deres beroligende forklaringer i rapporten i forbindelse med Belgien er noget overdrevne, for i virkeligheden bliver affaldsproblemet sendt fra den ene instans til den anden som en varm kartoffel. Der er stadig ingen rigtig løsning.
Under indflydelse af en stærk atomlobby er der overalt blevet opført atomanlæg, på trods af den kendsgerning, at der ikke er nogen løsning for det højradioaktive affald, hvilket her blev belyst på en velformuleret måde af den foregående taler. I de kommende år skal en række anlæg ikke desto mindre lukkes, den kolde krig er forbi, det er således ikke længere nødvendigt at opretholde militære anlæg, efter min mening slet ikke. Der er også håb for, at man går over til andre metoder for elektricitetsproduktion o.s.v. Endelig er kraftværkernes levetid også begrænset, om end man naturligvis også kan have forskellige meninger, hvad varigheden angår. Men i den sidste ende skal der nedlægges. Der er desværre ikke nogen almene regler herfor.
Rapporten påpeger muligheden for en direkte nedlæggelse, men også muligheden for en nedlæggelse i faser, hvorefter sagen først efter 135 år - ingen af os kommer til at opleve dette - helt kan afsluttes. Dette er efter min mening uansvarligt.
Man må naturligvis tage de finansielle argumenter i betragtning. For det er sandt, at omkostningerne ved nedlæggelsen på trods af advarslerne egentlig aldrig bliver inkluderet i prisen på kraftværkerne eller på elektriciteten. Modstanderne af atomudviklingen har til stadighed påpeget disse finansielle risici. Nedlæggelsen må ikke desto mindre ske med allerstørste omhu, og det vil rapporten også støtte, selvom vi må sige, at hver nedlæggelse naturligvis også vil medføre endnu en hob af nyt affald, og også højradioaktvt affald.
Jeg vil her påpege den uansvarlige risiko, som gamle og afskrevne anlæg befinder sig i ud over andre, der endnu er i brug. International lovgivning og lagring i kortere eller længere tid skal stadig kunne kontrolleres, indtil risikoen er fuldstændig forsvundet. Ud fra erfaringen med det tredje europæiske program for nedlæggelse viser det sig, at dette teknisk set er muligt inden for en periode på 15 år, regnet fra lukningen. Det vedbliver at være en dyr forretning, og der må samles midler sammen. Af denne grund vil vi også stille internationale myndigheder over for deres ansvar, og vi fremsatte derfor et ændringsforslag til en europæisk fond for nedlæggelse.
Vi har besluttet, at vi kan underskrive den største del af anbefalingerne i resolutionen, men vi fandt det dog nødvendigt, fru formand, at fremsætte en række ændringsforslag; hele ARE-gruppen vil dog ikke støtte disse. Men som demokratiske nationalister og regionalister vil vi understrege, at vi forbereder en fremtid uden atomanlæg, og således er vi også imod genbrug. Der er trods alt endnu ikke fundet nogen løsning for det højradioaktive affald.

Formanden
Fru Maes, jeg beklager, men jeg er virkelig nødt til at afbryde Dem nu. De har overskredet tiden med halvandet minut!

Pinel
Fru formand, under en tidligere debat om kernekraft gav jeg udtryk for visse bekymringer i forbindelse med denne energiform, bl.a. for hvad jeg kaldte den økonomiske risiko, det vil sige fristelsen til i en krisesituation at forlænge anvendelsen af atomkraftværker ud over den normale levetid.
Da jeg læste afsnit 14, gik det op for mig, at jeg var langt fra sandheden, eftersom denne fristelse allerede forekommer her og nu i en tid med relativ stor fremgang. Vi må meget bestemt modsætte os denne uacceptable hensigt. For nogle år siden blev nogle uagtsomme luftfartselskaber ofre for en række sorte uheld. Boeing-fly, som i stor udstrækning var forældede og langt over deres anvendelsesgrænse, faldt dengang ned med dramatisk regelmæssighed. Hvis vi begår samme fejl med nukleare anlæg, får vi uundgåeligt lignende resultater. Så lad os for Guds skyld ikke komme ind på den vej.
For øvrigt ville det være en god idé at informere borgerne bedre, ja endog uddanne dem i, hvordan de skal forholde sig i tilfælde af alarm. Det ville f.eks. være en udmærket idé at begynde at uddele jodtabletter for at forebygge risikoen for kræft i skjoldbruskkirtlen.
Gennemsigtigheden i omkostningerne er også et grundlæggende problem, for så længe de samlede omkostninger til kernekraft ikke beregnes præcist, kan man ikke lave en reel sammenligning med de andre energiformer.
Jeg beklager, at forslag M går ind for, og jeg citerer: »fremtidig udvikling af kernekraft«. Ændringsforslag 4 er udtryk for det modsatte synspunkt, der har følgende mål, og jeg citerer: »obligatorisk afskaffelse af kernekraft«. Jeg ved ikke, om det drejer sig om en oversættelsesfejl; man kunne have forventet udtrykket: ønskelig afskaffelse, som jeg kunne have accepteret. Hvis det ikke drejer sig om en fejl, vil jeg gerne have, at fru Bloch von Blottnitz præciserer, hvilken forpligtelse hun hentyder til.
Endelig er ændringsforslag 7 med samme ophavsmand i sig selv ganske udmærket, for vi må på det bestemteste modsætte os denne genindførelse af radioaktive materialer, selv meget svagt radioaktive materialer, i de normale kommercielle kredsløb. Det ville være at starte en spredning og almindeliggørelse af radioaktivitet.

Lange
Fru formand, når arkæologer i dag vandrer gennem landskabet og finder knogler fra fortidens dinosaurer, glæder de sig, og de kan også præparere og udstille dem, for de er ufarlige. Men nutidens energidinosaurer kan vi ikke sådan bare slippe løs og sige, der sker ikke noget, men vi må tage vare på dem, fordi de jo bærer en fare i sig, som ikke kun udgør en risiko for os, men også for generationerne efter os. Det drejer sig altså om, at vi må omgås nutidens dinosaurer på en helt anden måde end de tidligere.
Jeg takker hr. Chichester for, at han har taget initiativ til at udarbejde denne betænkning, selvom hans forestillinger afviger meget fra dem, jeg har. Det er klart, at der er et behov for endelig at bortskaffe disse energidinosaurer på en måde, så de er ufarlige for fremtidige generationer. Jeg er lykkelig for, at dette behov vokser. Vi har ca. 130 atomkraftværker i Den Europæiske Union og 19 i Forbundsrepublikken Tyskland. Lykkeligvis har den nye forbundsregering besluttet endelig at nedlukke disse risikofaktorer. Der eksisterer et yderligere behov for nedlukningsteknikker, for metoder til at gøre det, og hidtil er der endnu ikke udviklet teknologier.
For så vidt har vi brug for forskning, og vi har også brug for nedlukningsteknikker til forskellige typer af atomkraftværker. Men det er virkelige teknikker, vi har brug for. Vi bør ikke på nogen måde forsøge at finde et eller andet smuthul. Hr. Chichester, hvad det angår, har jeg absolut intet til overs for, at man siger, at det også er en slags nedlukning, når man forlænger de resterende levetider. Nej, vi skal være konsekvente og sige, at vi nu endegyldigt vil stoppe denne dinosaurteknologi.
Hertil kommer naturligvis også, at vi må blive enige om omkostningerne og her også lægge ærlighed for dagen. Her er der energiforsyningsselskaber, som i årevis, ja i årtier har tjent penge på disse tingester. De er afskrevet, og virksomhederne køber telekommunikation eller alt muligt andet for pengene. Nu kommer forslaget om bortskaffelse, og til nedlukningen skal vi nu endvidere oprette en nedlukningsfond for offentlige penge. Nej, siger jeg, det går ikke! Regningen for finansieringen af nedlukningen af atomkraftværkerne skal sendes til dem, der har tjent penge på dem.
Det principielt mest problematiske spørgsmål er naturligvis, hvad der skal ske med affaldet. Dette spørgsmål er uløst. Den endelige deponering er det centrale spørgsmål, som vi skal beskæftige os med. Vi må ikke længere rette vores opmærksomhed mod videreudviklingen af sikkerhedsteknologien, for at atomkraftværkerne kan køre i 100 år endnu. Nej, vi skal undersøge, hvilken teknik til endelig deponering der er den sikreste. Hertil hører naturligvis også, at vi ikke mere kan tillade os at flytte atomaffald frem og tilbage tværs gennem Europa, nærmest som en slags rutefart, og at dét skal være en foregribelse af den endelige deponering. Nej, vi må gå i gang med at skabe konkrete foranstaltninger til sikker endelig deponering. Det er det afgørende problem. Først når vi har løst dette af hensyn til de fremtidige generationer, af hensyn til vores børn, kan vi også være sikre på, at fremtidige generationer igen ubekymret kan dyrke arkæologien.

Trakatellis
Fru formand, jeg vil gerne henlede Deres og mine kollegers opmærksomhed på nogle nu forældede kernereaktorer af sovjetisk udformning, som stadig er i brug, og som i dag udgør en fare for Europas befolkning.
F.eks. er driften af atomkraftværket i Kozloduj i Bulgarien et evigt mareridt for mit land, men det udgør også en direkte trussel for hele Europa, fordi det rummer enorme farer på grund af sikkerhedsbetingelserne for dets drift. Værket indeholder seks tungtvandsreaktorer af sovjetisk udformning, af hvilke nr. 1-4 af typen VVR 440 230 er af de mest forældede og farligste. De to andre reaktorer nummer fem og seks af typen VVR 1320 anses for mindre farlige, fordi sikkerhedskravene under deres opførelse var strengere. Til trods herfor er der blevet konstateret problemer også med disse reaktorer, og specialister forudser, at, selv efter at de er blevet forbedret efter vestlig standard, kan de ikke fungere sikkerhedsmæssigt korrekt over to år, uden at der til stadighed foregår kontrolarbejder. Det skal bemærkes, at den seneste ulykke på værket blev noteret sidste maj og blev midlertidigt indplaceret på niveau 2 på ulykkesskalaen. Fra 1991 har EU ydet mere end ECU 50 millioner gennem Phareprogrammet til forbedring af atomkraftværkets sikkerhed og mere end 70 millioner til kortsigtede forholdsregler i tilfælde af nødstilfælde til det traditionelle energiområde.
Det er altså tydeligt, at det er nødvendigt straks at indstille driften af værket samtidig med en definitiv demontering af de farligste reaktorer nummer et til fire. I øvrigt har den bulgarske regering forpligtet sig hertil i støtteaftalen med Den Europæiske Investeringsbank om renovering af enhederne fem og seks. Enhver anmodning om forlængelse eller ændring af dette forløb vil være en yderst farlig situation, og i så tilfælde vil Bulgarien kunne underminere sine forsøg på optagelse i EU og forværre sine relationer til EU dramatisk. Dette er allerede klargjort i en brev fra formand Santer til de bulgarske myndigheder.
Men EU bør stå som hjælper for Bulgarien, idet den påtager sig en aktiv rolle i reduktionen af landets afhængighed af kernekraft. Med dette formål for øje bør Kommissionen, i stedet for passivt at holde øje med ophobningen af de enorme, uanvendte bevillinger fra Phare-programmet, direkte medvirke til udviklingen og finansieringen af passende aktiviteter. Der ligger desuden farer gemt i de anlæg, der udvinder og forarbejder uran, de anlæg, der producerer brændslet og oparbejder det brugte brændsel, og som lagrer atomaffaldet i Kozloduj. Lagringskapaciteten for atomaffald er allerede opbrugt med det resultat, at det midlertidigt bliver lagret på værkets område i Kozloduj.
Desuden er den radioaktive forurening af floden Nestos på begge sider af grænsen allerede et uomtvisteligt faktum. Nu må EU påtage sig at handle med specifikke aktiviteter over for den bulgarske regering med det formål at få den til at samarbejde med at fjerne den radioaktive forurening på begge sider af grænsen.
Fru formand, intet er af større vigtighed i dag for de europæiske borgere end at undgå et nyt Tjernobyl, som en forlængelse af driften af Kozlodujs farlige reaktorer kan fremkalde, men det gælder også andre atomreaktorer af sovjetisk udformning, der i dag er i drift i Europa med alle de frygtelige konsekvenser, som vi allerede kender så ganske godt. Følgelig må vi handle meget hurtigt, inden det er for sent. Det ville altså være godt, hvis Kommissionen vil fortælle os, hvad den har i sinde at gøre i forbindelse med Kozloduj samt i forbindelse med alle de andre atomreaktorer af sovjetisk udformning og generelt alle de atomreaktorer, hvis livscyklus er tilendebragt, og som udsætter Europas befolkning for dødelig fare.

Papayannakis
Fru formand, det forslag, som vi forhandler, indeholder helt sikkert nogle nyttige forslag til hvad, der skal gøres, når tiden kommer til, at et atomværk definitivt skal ophøre med at fungere.
Men det centrale problem, der optager mig, er det samlede udvalg af atomkraft til energifremstilling. Farerne og deres omkostninger. Hvad disse spørgsmål angår, hjælper hr. Chichesters betænkning kun indirekte til problematikken og svarene. Den indeholder også formuleringer, som i hvert fald skaber undren, såsom formuleringerne om, at atomindustrien skal uddanne os, så vores bevidstgørelse bliver større. Den forlanger også, at der skal tilskyndes til nedlægning af atomkraftværker, som ikke er sikre. Men hvor sikre er de øvrige? Og ikke kun dem af sovjetisk fabrikat. Hvilken mulighed for ulykke er accepteret, med hvilke omkostninger og med hvilket håb om genoprettelse, om hvor mange hundreder eller tusinder af år? Hvad har Kommissionen at sige i den forbindelse?
Jeg tror desuden, at vi forhandler en betænkning, der undervurderer omkostningerne ved nedlægninger. Vi har oplysninger fra Frankrig og Spanien, som sætter omkostningerne til mange milliarder franc, og især oplysninger, som siger, at der kræves mange, helt op til 10 år, til en nedlægning. Det udgør også en omkostning, og den regnes ikke med. Der mangler altså en søgen efter en anden strategi, fru formand, som skal erstatte alle atomkraftværkerne, som i tide skal fremme andre energikilder, som der findes nutidig teknologi til, og til hvilken der søges investeringer, for at den kan udvikles. Disse investeringer vil givet være meget mindre end dem, der var nødvendige for at udvikle atomkraften, som nu viser sig ikke at være billig. Jeg mener, at vi skal hilse Unionens regeringer velkommen, i det mindste dem, der erklærer, at de engagerer sig i dette perspektiv, sådan som det for nyligt skete i Tyskland.

Cushnahan
Fru formand, jeg bifalder min kollega, hr. Chichesters, betænkning. Tjernobyl-katastrofen ændrede offentlighedens opfattelse af kerneenergi, og mange af dem, der lever i skyggen af atomkraftværker, er ængstelige over det nuværende sikkerhedsniveau.
Det bekymrer især europæiske borgere, der deler grænse med de central- og østeuropæiske lande. Det hjælper ikke, at industrien selv opfører sig hemmelighedsfuldt, når der opstår problemer. Hvis den udviste mere åbenhed og gennemsigtighed, ville det være mere beroligende for dem, der med rette er bekymret.
Denne debat om nedlukning kommer på et heldigt tidspunkt, og under drøftelserne med ansøgerlandene i udvidelsesprocessen skal vi presse på for at få nedlukket de usikre anlæg. Ikke desto mindre vil jeg gerne påpege, at dette gælder medlemsstaterne i Den Europæiske Union i lige så høj grad, som det gælder de lande, vi deler grænser med. Jeg vil især gerne gentage den bekymring, mine irske landsmænd har givet udtryk for vedrørende Sellafield-THORP-anlægget. Der har været for mange hændelser, for mange forskrækkelser og for mange tilfælde af sundhedsproblemer langs Irlands østkyst. Fru formand, med regeringsskiftet i Tyskland vil landets kerneenergipolitik tydeligvis blive taget op til fornyet overvejelse. Det kunne betyde, at de forsendelser af materiale til oparbejdning, der ellers er gået til Sellafield-THORP, stoppes, hvorved der rejses spørgsmål om dette anlægs økonomiske levedygtighed.
Ud over den bekymring, der allerede er givet udtryk for, ønsker jeg at henlede Kommissionens opmærksomhed på punkt 15 i min kollegas betænkning, der opfordrer Rådet og Kommissionen til at fremskynde nedlukningen af usikre nukleare anlæg i Europa. I den henseende vil jeg derfor bede kommissæren om grundigt at undersøge, hvorvidt Sellafield-THORP falder ind under den kategori.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer. Først vil jeg gerne takke hr. Chichester hjerteligt for hans udførlige betænkning, men jeg vil også takke Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi for behandlingen af denne betænkning og først og fremmest også for, at samarbejdet med Kommissionens tjenestegrene har været særdeles godt, hvilket sikkert har bragt forståelsen for de aktuelle problemer på dette bestemt meget vanskelige område et godt stykke videre.
Kommissionen er klar over, hvilke udfordringer industrien og økologien i vores medlemsstater står over for i forbindelse med nedlukningen af atomkraftværker eller andre nukleare anlæg. I Den Europæiske Union bliver der for øjeblikket nedlukket ca. 110 nukleare anlæg, hvor de forberende arbejder til disse nedlukninger befinder sig på vidt forskellige stadier. Kaster man et blik på de eksisterende nukleare anlæg i Vesteuropa, kommer man uundgåeligt til den konklusion, at der i de første årtier af det kommende århundrede forestår nedlukning af et stadigt større antal nukleare anlæg af enhver art. Indtil år 2020 skal der formentligt nedlægges mindst yderligere 150 nukleare anlæg. Med den planlagte udvidelse af Den Europæiske Union vil problemerne blive yderligere skærpet, for så skal der nedlukkes nukleare anlæg, som ikke ubetinget opfylder de almindeligt anerkendte sikkerhedskriterier. Ifølge de første vurderinger i Kommissionens tjenestegrene skal der i disse lande ligeledes nedlukkes ca. 50 anlæg. Men så vil nedlukningen ikke længere være et anliggende, hvor der kan anvendes forskellige koncepter fra sag til sag. Tværtimod vil der deraf opstå en proces i industriel målestok, som titusinder af europæiske arbejdstagere vil deltage i, og hvor der vil opstå betydelige mængder af svagt radioaktivt materiale.
I betragtning af de store mængder og som led i bestræbelserne på at videreudvikle samarbejdet mellem medlemsstaterne og også harmoniseringen inden for Unionen skal der efter Kommissionens opfattelse opstilles nogle generelle retningslinjer for nedlukning af nukleare anlæg. Derfor kan Kommissionen generelt i stor udstrækning tilslutte sig de synspunkter vedrørende nedlukning, der er fremført af hr. Chichester.
Lad mig imidlertid komme lidt nærmere ind på nogle af de punkter, der er berørt. I nr. 3 og 5 opfordres Kommissionen til at sørge for, at der er en høj grad af sagkundskab i Den Europæiske Union, og at der sker en spredning og overførsel af knowhow på dette område. Hertil kan jeg sige Dem, at Kommissionen som led i sit nuværende FTU-program fortsat vil oprette og videreudvikle databaser for at forenkle udvekslingen af informationer om teknologier og omkostninger mellem igangværende nedlukningsprojekter.
I nr. 6 understreger ordføreren, hvor vigtigt det er med en langsigtet teknisk hjælp til landene i Central- og Østeuropa. I den forbindelse finansierer Kommissionen for øjeblikket en hel række undersøgelser, som beskæftiger sig med strategierne for og tekniske aspekter ved nedlukningen i de central- og østeuropæiske lande og de nye uafhængige stater, og som vil være en stor hjælp til, at de pågældende stater kan udvikle deres egne strategier.
Til nr. 8 og 11 skal det bemærkes, at Kommissionen naturligvis deler den opfattelse, at offentligheden skal underrettes. Kommissionen vil også i fremtiden bidrage hertil. Kommissionens fjerde rapport om den aktuelle situation og udsigterne på området bortskaffelse af radioaktivt affald i Den Europæiske Union offentliggøres formentligt endnu før årsskiftet. Kommissionen har ligesom De, mine damer og herrer, den opfattelse, at spørgsmålet om finansiering og også mulighederne for en reduktion af affaldsmængden og sænkning af nedlukningsomkostningerne er vigtige emner, således som det berøres i nr. 9. Kommissionen vil ved udarbejdelsen af sin meddelelse om nedlukningen tage hensyn til disse fakta. På nuværende tidspunkt er Kommissionen imidlertid ikke i stand til at foretage forudsigelser om den forlængelse af atomkraftværkers levetid, som berøres i nr. 14. Som led i det femte forskningsrammeprogram vil der imidlertid blive gennemført undersøgelser om emnet forlængelse af atomreaktorers levetid. Resultaterne vil så forhåbentlig hjælpe Kommissionen til at foretage en tilsvarende korrekt vurdering af situationen og udsigterne.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Fischler.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 17.30.

Miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget - Støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget - Bjergområder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0345/98 af Iversen for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om anvendelsen af Rådets forordning (EØF) nr. 2078/92 om miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget, samt om naturpleje (KOM(97)0620 - C4-0075/98); -A4-0346/98 af Otila for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om beretning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om anvendelsen af forordning (EØF) nr. 2080/92 om en fællesskabsordning med støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget (KOM(97)0630 - C4-0076/98); -A4-0368/98 af Santini for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om en ny strategi for bjergområderne.
Iversen
Fru formand, jeg synes, at vi har opnået et godt kompromis om denne betænkning. Vores opgave her i Parlamentet er jo, at vi skal se på, om vi får opfyldt det, vi ønsker skal ske. Vi skal på den ene side gøre en indsats for de programmer, der fremmer miljøvenlige produktionsmetoder. På den anden side skal vi se på, om vi får nok for de penge, vi bruger. Får vi miljø nok for de penge, som vi anvender til disse ordninger? Det er jo ikke småpenge, det drejer sig om. Der er et samlet EU-tilskud på ECU 3, 8 milliarder til dette program for 1997, og dertil kommer medlemslandenes bidrag, som beløber sig til ECU 2, 5 millarder. Der er altså tale om et væsentligt beløb, og vi er selvfølgelig nødt til at se på, hvordan vi anvender disse midler. Får vi miljø nok for pengene?
Det er EU-borgernes skattepenge, der er tale om, og det er derfor vigtigt at få fastslået, hvor godt dette program fungerer i praksis. Man kan beklage, at der ikke er tale om en egentlig evalueringsrapport, men det var heller ikke meningen - det skal siges til Kommissionens forsvar. Men eftersom det forholder sig sådan, så har det været svært som ordfører at drage nogle endelige konklusioner om miljøeffekterne af dette program. Jeg har forstået på Kommissionen - som jeg i øvrigt har haft et glimrende samarbejde med under udarbejdelsen af denne betænkning, hvilket jeg gerne vil takke den for - at den endnu venter på to af de nationale evalueringsrapporter, og at den vil have en samlet rapport klar til april næste år. Det er godt, men det havde selvfølgelig været meget bedre, hvis vi havde kunnet udarbejde vores betænkning på baggrund af en egentlig evaluering fra Kommissionens side.
Det er nemlig vanskeligt at evaluere et program som dette, fordi det mangler egentlige mål eller succeskriterier. Hvad er det, vi vil? Hvor langt vil vi gå? Hvad er det, vi skal have, før vi synes, at det her er godt nok? Jeg synes, at man skal tænke på, at en god evaluering kræver eksplicitte evalueringskriterier, og jeg mener også, at man i fremtiden må gøre sig målsætningerne mere klart, end man har gjort hidtil. Jeg vil også sige, at der i Kommissionens rapport er en række meget, meget positive effekter på en lang række områder. Blandt andet er en del landmænd blevet opmuntret til at omlægge til økologisk landbrug, og det er jo ikke så ringe endda. Men de tal, som vi allerede har, viser også, at der har været en alt for lav udnyttelse af programmerne. Det kan der være flere grunde til. Medlemslandene har oplyst, at det bl.a. kan skyldes startvanskeligheder, mangelfuld oplysning om programmerne, mangel på national medfinansiering, det kan skyldes, at landmændene ikke har mod til at binde sig i så lang tid, som det er nødvendigt, for at være med i disse ordninger, og der har også været klage over, at godtgørelserne ikke dækkede udgifterne til omlægningen af produktionen.
Kommissionen bør altså efter min mening komme med forslag om, hvordan ordningen kan gøres mere overskuelig for landmændene i fremtiden. Der er i øjeblikket tre forskellige støtteordninger for miljøvenlige produktionsmetoder, og det kan være svært for den enkelte landmand at overskue, hvilke ordninger der er mest rentable for ham i den givne situation. Derfor vil jeg gerne opfordre Kommissionen til også at tænke på, at information om ordningen er en vigtig forudsætning for en succesfuld implementering i medlemsstaterne. Men oplysning og information er ikke nødvendigvis tilstrækkeligt til, at potentielt interesserede landmænd vælger at deltage. Den lave udnyttelse af programmerne er mest udtalt - og det beklager jeg meget - i områder med mest intensivt landbrug. Vi er altså i den situation, at der ikke rigtigt sker noget de steder, hvor disse ting burde gennemføres. Vi ser, at der ikke rigtigt er nogen mulighed for at omlægge de intensive landbrug til ekstensive landbrug. Det synes jeg er en stor mangel ved programmerne, eftersom det er i de områder, der ville være den største miljøeffekt. Problemet med den nuværende ordning er jo, at det åbenbart ikke kan betale sig for landmænd med intensive landbrug at benytte sig af disse programmer. Og jeg tror, at vi er nødt til at tænke over, hvad det er for succeskriterier, og hvad det er for målsætninger, vi forfølger.
Hvis jeg nu skal være lidt kritisk, vil jeg sige, at jeg gennem de oplysninger, jeg har fået fra Kommissionen, som har været meget åben om disse ting, har en fornemmelse af, at en række af de ting, som er blevet gennemført takket være disse ordninger, bl.a. naturpleje, alligevel ville være blevet gennemført. Det vil sige, at der er nogle, der har fået penge for at lave noget, som de alligevel ville have lavet. Derfor mener jeg nok, at man er nødt til - som jeg sagde før - at tænke på succeskriterierne og målsætningerne. Jeg mener også, at der skal være mulighed for at graduere støtten, således at der bliver større sammenhæng mellem størrelsen af den økonomiske støtte og landmændenes udgifter i forhold til miljøeffekterne.
Vores opgave som Parlament - og det skal jeg slutte med - i denne sammenhæng er på den ene side at varetage miljøet og se på, om vi får nogle miljøforbedringer. Det mener jeg, at vi får. Vi skal på den anden side også undersøge, om de miljøforbedringer, vi så får, står i et rimeligt forhold til de udgifter, vi har. Det kan være svært at sige helt eksakt, om det er tilfældet med disse ordninger, og derfor vil jeg sige endnu en gang, at vi ser frem til, at der kommer en egentlig evaluering. Jeg har også været glad for den imødekommenhed, der har været, og jeg håber også, at kommissær Fischler her i dag kan bekræfte, at han vil give Landbrugsudvalget en første evaluering, allerede inden julefreden sænker sig over Unionen.

Otila
Fru formand, Rådets forordning nr. 2080/92/EØF var en ledsageforanstaltning til reformen af den fælles landbrugspolitik i 1992. Dens vigtigste formål var at etablere skovrejsning som en alternativ udnyttelse af landbrugsarealer for at kunne reducere overproduktionen af landbrugsprodukter, som er politisk og økonomisk skadelig for Fællesskabet. Det var hensigten at betale landmændene erstatning for det indkomsttab, som lavere priser og produktionsreduktion medførte. Samtidig ville Fælleskabet forbedre sine skovressourcer og den økologiske balance og kæmpe mod drivhuseffekten. Ordningen omfattede altså to sider: reduktion af landbrugsproduktionen samt en forøgelse og en forbedring af Fællesskabets skovarealer. Der ydes støtte til omkostninger ved skovrejsningen og ved startfasens plantebestandpleje og til forbedringen af landbrugets skovarealer. I område et i den regionalpolitiske målsætning er andelen af finansieringen på 75 % og i andre områder på 50 %.
Kommissionens aktivitetsrapport til Parlamentet svarer imidlertid ikke på spørgsmålet, om forordningens generelle målsætning er opnået. Beretningen indeholder ingen oplysninger hverken om reduktionen af landbrugsproduktionen eller om de indkomsttab, som landmændene blev udsat for på grund af reformen i 1992, og som er erstattet af støtten til skovrejsning. Det konstateres i rapporten, at landbrugsarealet, som anvendes i dag, i tre lande er reduceret med ca. 0, 95-1, 35 % og i de resterende lande betydelig meget mindre end dette.
Den manglende evaluering medfører, at Europa-Parlamentet ikke er i stand til at danne sig et billede af effektiviteten af de foranstaltninger, som har kostet Fællesskabet ca. ECU 800 millioner i årene 1993-1997, og hvis totale omkostninger, medlemsstaternes bidrag medregnet, har været på ca. ECU 1, 8 milliarder. Der er kun gået kort tid siden ordningens ikrafttræden, så jeg forstår, at det ikke har været muligt at lave en samordnet evaluering. Som ordfører for betænkningen fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter kræver jeg dog i denne sag, at der skal udarbejdes en behørig evaluering af ordningens gennemførelse og funktionalitet. Jeg mener, at Revisionsdomstolen skal give Parlamentet en beretning om de omkostninger og indtægter, der skyldes forordningen, så det bliver muligt at danne sig et helhedsbillede af funktionaliteten af et system, som allerede har kostet Den Europæiske Union milliarder af ecu. Endvidere skal der udarbejdes en sammenlignende analyse specielt om de muligheder, som forordning nr. 2078/92/EØF om landbrugets miljøforanstaltninger og forordningen om jordudtagning til skovrejsning byder på. Kollega Iversen har udarbejdet sin egen værdifulde betænkning om ovennævnte forordning.
Den måske mest betydningsfulde side ved systemet tegner til at være den ujævne fordeling af støtten. Medlemslandene er forpligtet til at efterleve forordningen efter subsidiaritetsprincippet, men de kan tilpasse den efter deres egne prioriteter. I praksis har forordningen været en mærkbar faktor i fire medlemslande: Spanien, Britannien, Irland og Portugal, hvor skovrejsningen udgør 81 % af det totale omfang i EU eller ca. 500.000 ha. Det totale forbedrede skovareal i EU i realiseringsperioden udgør ca. 185.000 ha., og der er anlagt nye skovveje med en længde på i alt 7.312 km. Det virker som om, at medlemslandene virkelig har håndhævet forordningen efter målsætningerne for deres eget skovbrug og miljøpolitik uden nærmere at tage højde for forordningens oprindelige hensigt og landbrugspolitikken.
Der virker underligt, at Kommissionen i det hele taget har ønsket at udarbejde aktivitetsrapporten på et så tidlig tidspunkt uden tilstrækkelige informationer. De fleste af medlemslandene vedtog først systemet i 1994. Desuden viste det sig i forbindelse med min udarbejdelse af betænkningen for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, at tallene forelagt i rapporten var mangelfulde og endda fejlagtige, hvilket nærmest skyldtes forsinkelsen af iværksættelsen af forordningen. Dette er alligevel ikke er tegn på, at ordningens omkostninger vil blive mindre end forventet, men snarere på, at ordningen ikke har fungeret eller ikke fungerer hensigtsmæssigt. Jeg mener, at det er retfærdigt at spørge, om foranstaltningerne i henhold til forordningen skal fortsættes uforandret, når de ønskede målsætninger ikke er nået bortset fra nogle få undtagelser. Vi skal vende tilbage til denne sag i forbindelse med forhandlingerne om lovforslagene vedrørende Agenda 2000.
Europa-Parlamentet vedtog forslaget til beslutning om Fællesskabets skovstrategi i januar 1997. I forslaget til beslutning konstateres, at Rom-traktaten ikke omfatter skovpolitikken, hvorfor den heller ikke sortererer under Fælleskabets beføjelser. Jeg vil også i forbindelse med denne betænkning minde om denne vigtige faktor. Jeg mener, at skovindustrien også i fremtiden først og fremmest bør operere på markedsøkonomiske vilkår og ikke støttes med nye foranstaltninger. En heftig skovdebat på unionsplan føres i øjeblikket også om en eventuel skovstrategi og først og fremmest om skovens forskellige certificeringssystemer. Også i denne debat skal man holde begge ben fast på jorden og holde sig kendsgerningerne for øje og ikke gå med til miljøorganisationernes finansieringsmekanismer.

Santini
Fru formand, hr. kommissær, først vil jeg gerne bemærke, at denne initiativbetænkning om en ny strategi for bjergområderne i Europa har været temmelig længe undervejs og hænger sammen med det tidligere arbejde, som naturligvis havde behov for at blive ajourført. Den har også været længe undervejs med hensyn til lovgivningen. Jeg minder om, at vi den 27. januar 1997 afholdt en høring om bjergområdernes problemer og navnlig om landbruget i bjergområderne, i forbindelse med arbejdet i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter. Europa-Parlamentets planlægningskontor har herefter udarbejdet en glimrende ajourføringsundersøgelse. Det er et meget nyt dokument, da det blev fremlagt for mindre end en måned siden, og jeg vil gerne takke alle dem, der har medvirket, for dette dokument. Det er den undersøgelse, som jeg står med her, og som De kan se, er den også meget omfattende. Den er en meget værdifuld ajourføring for alle dem, der ønsker at få kendskab til de europæiske bjergområder og ikke kun til deres landbrug. Endelig har den opmærksomhed, der har været rettet mod undersøgelsen, og de undersøgelser, som foretages af Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget netop i disse dage, også været en vigtig tilskyndelse.
Som Europa-Parlament har vi derfor ikke villet stå udenfor i denne enighed om analyser og ikke mindst om forslag, der tager sigte på at skabe en smule orden i indgrebene til fordel for bjergområderne. Bjergområderne - og pas på, for her ligger også roden til en misforståelse - skal her forstås som en del af et generelt problem, der hedder Den Europæiske Unions ugunstigt eller dårligt stillede områder. Men jeg vender tilbage til dette emne, når jeg kort kommer ind på de ændringsforslag, der er blevet indgivet.
Denne undersøgelse tager - i øvrigt ligesom dette initiativ - udgangspunkt i den betragtning, at bjergområderne dækker 30 % af Unionens område og 20 % af det udnyttede landbrugsareal, og de udgør således en betydelig andel, hvor livet oven i købet er forfærdeligt svært. Jeg vil blot minde om nogle af de aspekter, der gør livet svært, nemlig højden og ikke mindst hældningerne, der gør det vanskeligt at bruge landbrugsmaskiner, jordens fragmentering, jordens ringere frugtbarhed, affolkningen og aldringen af den fastboende befolkning, transport- og kommunikationsvanskelighederne, afstandene fra de beboede byområder, den stadige miljørisiko - og således også usikkerheden, når det gælder planlægningen af fremtiden - samt mangelen på grundlæggende infrastruktur, veje, skoler og almindelige tjenesteydelser.
Bjergområderne spiller en gennemgående rolle, der ikke kun vedrører dem, som bor der. Jeg tænker her på milljøbeskyttelsen og områdeplejen, den hydrogeologiske kontrol, landbrugsturismens fremme, rationaliseringen af den generelle anvendelse af ressourcerne, de balanceskabende indgreb for at beskytte dalområderne - det er ikke en almindelig talemåde at sige, at byerne netop skal beskyttes i bjergene - samt det grænseoverskridende samarbejde og forvaltningen af hyrdeaktiviteter i skovene, såfremt der foregår noget sådant.
Med udgangspunkt i disse forudsætninger opstår der nogle forslag, for ikke at sige nogle små reformpunkter, som almindeligvis går i to retninger, der ligger hele det europæiske institutionsapparat på sinde: Den første er bevarelsen af arbejdspladser - og lad os bestræbe os på ikke at miste dem, der eksisterer, når vi nu forsøger at skabe nye arbejdspladser - og den anden er miljøbeskyttelsen, som er en indsats, der går igen i alle reformerne. Men for at få succes skal indfaldsvinklen først og fremmest være global, integreret, sammenhængende og ikke tilfældig, det vil sige varig. Som jeg antydede før, skal det siges, at Den Europæiske Union allerede har udtænkt en strategi for de ugunstigt stillede områder, som ikke kun omfatter bjergområderne, men også de arktiske områder og kystområderne, der er truet af ørkendannelse.
Man kan sige, at denne initiativbetænkning baner vejen for to andre mulige uddybninger, idet den bekræfter, at det er lovgiverens opgave at ridse en hovedlinje op, hvorfra der så kan udgå nogle andre linjer, som i højere grad går til bunds i spørgsmålet. Bjergområderne er et aspekt ved spørgsmålet, og de arktiske områder - som er genstand for en initiativbetænkning, der vil blive fremlagt om meget kort tid af fru Anttila - er et andet aspekt. Engang i fremtiden, måske i den næste valgperiode, vil nogle så også kunne tage sig af kystområderne, som er truet af ørkendannelse. Der er således absolut ikke grund til at bringe spørgsmålets globalitet på bane hver eneste gang. Det ville være et tilbageskridt og en metode til at fortsætte med de store principerklæringer og hensigter til indgreb uden dog konkret at give en detaljeret beskrivelse af de instrumenter, hvormed man skal gå i dybden med spørgsmålet og iværksætte nogle konkrete aktioner.
Og hvilke konkrete aktioner er så det? Jeg vil kun hurtigt nævne et par stykker af disse. Det er først og fremmest nødvendigt med en altomfattende indfaldsvinkel. Vi skal opmuntre befolkningen til at blive i området ved at give dem et fast tillæg til deres faste indtægt for de miljømæssige og sociale tjenester, der supplerer det, som skal blive ved med at være den dominerende og vigtigste aktivitet, nemlig landbruget. Vi skal samle alle de vigtigste forordninger, der vedrører bjergområderne, i én enkelt tekst, så vi får en ægte »bjergkodeks« for Den Europæiske Union. Det er nødvendigt med seminarer, hvor vi uddyber problematikkerne med en meddelelse fra Kommissionen til Rådet om Den Europæiske Unions bjergområder og med en tværgående handlingsplan, der gør denne nye indfaldsvinkel operativ. Vi skal benytte os af pilotprojekterne via Terra- og Leader-programmerne, og det er desuden nødvendigt med en hel række yderligere initiativer, som kommissær Fischler vil kunne undersøge nøje. Det er ham, jeg som ordfører giver denne undersøgelse, så han kan tage hensyn til denne, når han i Agenda 2000 angiver de nye retningslinjer for udviklingen af landdistrikterne.

Fantuzzi
Fru formand, hr. kommissær, vores gruppe ser med tilfredshed på disse to beretninger fra Kommissionen om forordning nr. 2.087 og 2.080. Vores kollega Otila sagde, at det er to beretninger, der er alt for forhastede. Jeg er bange for, at det er det modsatte, der gør sig gældende, og at der er tale om beretninger, som er en smule sent på den. Forordningerne vedrørende ledsageforanstaltningerne til den fælles landbrugspolitik er nemlig fra 1992. I dag skriver vi 1998, og seks år efter er det første gang, at vi foretager en fuldstændig vurdering af disse foranstaltninger. Jeg tror, at det med hensyn til disse aktioner - der er så innoverende, at de havde en meget stor betydning, da de blev fremlagt - vil være en fordel med en mere konstant overvågning, hvor der tages højde for, at det er et område, som mere end nogensinde er under udvikling, og som har et stadigt behov for at blive ajourført og revideret.
Som hr. Iversen sagde, er problemet, at der mangler nogle kritiske vurderinger af disse foranstaltningers effektivitet, og vi må derfor udbedre denne mangel, da nogle sådanne vurderinger bør iværksættes. Vi skal have alle de nødvendige oplysninger om, hvordan disse betydelige finansielle midler er blevet anvendt, også fordi vi allerede nu skal begynde at se på de nye forslag, og jeg tror, at tilhængerne af en greening af den fælles landbrugspolitik har brug for nogle meget gode argumenter og oplysninger, da mange mennesker er modstandere af at ændre de traditionelle markedspolitikker i en mere miljøvenlig retning.
Jeg vil opfordre kommissæren til at gå videre på baggrund af disse foreløbige erfaringer. Aktionerne i forordning nr. 2078 og 2080 er som bekendt medtaget i den nye forordning om udviklingen af landdistrikterne, men der er tre ting, der er betænkelige. Den første er, at finansieringsrammen for de nye ledsageforanstaltninger stadig er en smule utilstrækkelig, og det siger hr. Iversen også i sin betænkning. Der er nogle situationer, hvor vi sandsynligvis får nogle godtgørelser, som er alt for begrænsede i forhold til behovet, hvorfor man også kunne overveje nogle andre medfinansieringssatser for disse foranstaltninger. Den anden betænkelige ting er, at der med hensyn til forordning nr. 2080 stadig er en uklarhed mellem Fællesskabets aktioner på skovområdet alene - det er sandt, at der ikke eksisterer en direkte kompetence på fællesskabsplan, men i betænkningen af Thomas har vi givet udtryk for, at der kan indføres en hel række foranstaltninger på fællesskabsplan - og så indkomstgodtgørelserne for fremstillingen af non-food produkter, såsom træ. Jeg tror, at dette henleder Kommissionens opmærksomhed på nødvendigheden af at fremlægge nogle forslag netop med hensyn til skovpolitik. Den tredje ting, som er betænkelig, er, at der i de nye forslag i Agenda 2000 tages højde for en cross compliance , der i lidt for høj grad er overladt til medlemsstaternes skøn. Subsidiaritet er efter min mening en god ting, men ikke i den grad. Vi skal udnytte erfaringerne fra forordning nr. 2078 og 2080, idet vi bevarer de fælles regler, inden for hvilke vi så skal give medlemsstaterne råderum til selvstændige initiativer.
Hvad bjergområderne angår, vil jeg gerne lykønske hr. Santini. Jeg tror, at hans betænkning giver et billede af bjergområderne, som ikke bare er dem, vi ser på postkortene, og som vi har mere brug for end nogensinde.
Der er fokuseret på mange punkter, og jeg vil blot tilføje, at disse initiativer ikke blot skal træffes på fællesskabsplan. Jeg er tværtimod stadig lidt bange for, at man forlanger for meget på fællesskabsplan. Det skal være aktioner, som bliver iværksat på en sammenhængende måde af staterne og regionerne, for den nye tankegang i den fælles landbrugspolitik er at give regionerne en større frihed til at planlægge inden for deres område, idet de tager hensyn til alle de områder, som har nogle fysiske og naturlige handicap, og som derfor skal hjælpes og tages i betragtning.

Keppelhoff-Wiechert
Fru formand, hr. kommissær Fischler, Den Europæiske Unions landbrugsmiljøprogrammer har fundet meget forskellig genklang i medlemsstaterne. En videnskabelig analyse i Tyskland af accepten af EU's landbrugsmiljøprogrammer viser dette meget tydeligt. I Deres hjemland, hr. kommissær, taler man om, at 86 % af landmændene accepterer sådanne programmer. I Tyskland ligger vi på 30 %, i Frankrig på 17 %.
Tre år efter ikrafttrædelsen af denne miljøforordning har Kommissionen nu forelagt Europa-Parlamentet og Rådet en opgørelse over anvendelsen af forordningen. Ordføreren, hr. Iversen, som jeg hovedsageligt refererer til, har efter min opfattelse lagt en noget negativ tendens ind i den samlede betænkning. Han henviser til, at målene er utilstrækkelige, de har hehov for en strengere definition, og de kræver også tydeligere angivelser af de kvantitative forbedringer, som landmændene skal opnå ved anvendelsen af programmet. Han kræver bl.a., at landbrugsmiljøprogrammerne bør være langt mere resultatorienterede. Hertil er det eventuelt igen nødvendigt med øget støtte og incitamenter på bestemte områder, måske også en smule mere demokrati.
For øjeblikket er der øvre grænser for den støtte, der medfinansieres af fællesskabsmidler. Men det er muligvis nødvendigt at tilpasse disse øvre grænser på baggrund af de eksisterende behov. Efter min opfattelse har de medlemsstater, som allerede før landbrugsreformen har udviklet og gennemført selvstændige landbrugsmiljøprogrammer, et vist forspring i erfaringer. Som grund for den forskellige accept af landbrugsmiljøprogrammerne i EU er det ikke primært landmændenes delvist manglende vilje til at deltage i programmerne, der skal nævnes, men snarere den finansielle vægtning og de organisatoriske muligheder i Fællesskabets medlemsstater for at projektere og udforme passende programmer.
I min region har landmændene allerede en del erfaring hermed. Der var vel temmelig megen modstand i begyndelsen, men jeg mener, at man i dag i meget stor udstrækning har fået diskuteret emnet igennem. Størstedelen af nyudvindingen af grundvand findes under arealer, der udnyttes til landbrug. Hvem gør opmærksom på det? Produktion af drikkevand er ved opretholdelsen af et udbredt landbrug en yderligere væsentlig ydelse fra landbruget ud over produktionen af fødemidler og pleje og bevarelse af det kulturlandskab, vi altid taler om. Derfor tror jeg også, det er hensigtsmæssigt, at vi behandler disse betænkninger om skov- og bjergregioner også under disse synsvinkler. Af disse vigtige grunde går jeg også ind for, at landbruget skal bevares også i de ugunstigt stillede regioner. Hertil er overførsel af midler nødvendig og berettiget.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at landbrugsmiljøprogrammerne bl.a. forfølger det mål at styrke landbruget med dets mange funktioner, også i yderområderne. Forordning 2078/92 yder dermed et ganske vigtigt bidrag til at stabilisere landdistrikterne.

Anttila
Fru formand, hr. kommissær, jeg gratulerer mine kolleger med en prisværdig betænkning. Aftalerne om miljøforanstaltninger, indeholdt i CAP-reformen, dækker kun 17 % af alle landbrugsejendomme i EU. Miljøstøtten anvendes kun i fem medlemslande. Derfor er det nødvendigt at øge ordningens tiltrækningskraft f.eks. ved at fastlægge vilkår for at opnå støtten. Miljøstøtten bør også kunne anvendes til reduktion af den miljøbelastende produktion. Miljøbeskyttelse og en varig udvikling bliver stadig oftere afgørende for forbrugerens beslutninger om fødevareindkøb. Med praktiske principper fra den gode europæiske landbrugsproduktion skabes der et bæredygtigt grundlag for europæiske fødevarer i kvalitetsklasse, som det foreslås i kollega Mulders betænkning om kvalitetspolitik for landbrugsfødevarer. Den Europæiske Union kan høste succes på de globale fødevaremarkeder udelukkende med kvalitetsprodukter.
Ifølge kollega Otilas betænkning har skovrejsningsordningen ikke fungeret efter forventningerne. Med Finlands og Sveriges indtræden i Unionen fulgte som en helt ny region det nordlige nåleskovsområde, hvor skovfornyelse og vedvarende anvendelse af skoven i flere årtier har været én af rygradene i nationaløkonomien. Præcis som kollega Otila allerede konstaterede, skal skovindustrien også i fremtiden fungere på den frie konkurrences principper. Fællesskabspolitikken bør koordinere sådanne anliggender, som er til gavn, og som medfører en værdiforøgelse ved en vedvarende anvendelse og udnyttelse af skovene i Unionens område. Der er brug for EU's handlinger til bl.a. at sikre en uhindret adgang for produkterne fra træforædlingsindustrien til det globale marked under WTO-forhandlingerne. Unionen bør også sørge for at definere kriterier for en vedvarende skovpleje og -fornyelse til skovindustriprodukterne i Unionens område, fordi det er den eneste måde, hvorpå man kan undgå miljøorganisationernes for ensidige indflydelse, som øges ved indførelsen af certifikatet. Et certificeringssystem udvikles jo hele tiden af medlemslandene selv, og det er derfor, at en paraplyorganisation på unionsplan behøves til medlemslandenes certifikationer. De, hr. kommissær, har også fået forslag om dette, og jeg spørger: Hvornår får vi et forslag om en europæisk paraplyorganisation for medlemslandenes certifikationer fra Kommissionen?
Kollega Santinis betænkning handler veldækkende om forskellige problemer i bjergområderne. Jeg ser mange fælles problemer i dyrkning af jorden i bjergområderne og i de arktiske områder. Begge har jo en kort vækstperiode, lange afstande, tynd befolkning, vanskelige dyrkningsforhold osv. Den Europæiske Union kan fungere vedvarende ved at respektere forskellighed og ved at tage endnu mere hensyn til regionernes specielle behov end i dag. Jeg synes, at de foreliggende betænkninger giver en udmærket lejlighed til at lægge endnu mere vægt navnlig på regionernes specielle behov, som unægteligt findes i det brede unionsområde, som det prisværdigt konstateres i betænkningen om bjerområderne.

Rosado Fernandes
Fru formand, hr. kommissær, jeg har fået tildelt et bjerg af minutter, og jeg ønsker ikke at stige helt op til bjergets top, for jeg ønsker ikke, at De alle skal blive trætte af at gå med op. Men jeg skal altså tale om tre betænkninger af Iversen, Otila og Santini.
Iversen-betænkningen viser naturligvis et dybtgående kendskab, især om de landbrugsområder, der kan tillade sig den luksus at have et mere intensivt jordbrug. Det er ikke som i mit land, eller som i Grækenland, hvor der er visse områder, hvor det, selv hvis man ønsker at dyrke jorden intensivt - medmindre der oprettes svineindustribedrifter - ikke kan lade sig gøre. Der er altså enorme miljøforskelle og enorme forskelle på miljøets følger mellem de forskellige lande. Hvordan skal man bedømme dét? Ved at undersøge tingene nærmere, ved at bede universitetsinstitutter og andre om at give en faktisk bedømmelse af vilkårene.
For der er ikke tvivl om, at der er lande, som ikke kan forene deres udvikling med beskyttelse af naturen. Der er andre, der skader naturen, fordi de udvikler sig for meget. Hvem er det, der skal afgøre det? Og problemet ligger altid her. Skal det være bureaukraten, der skal træffe afgørelse om min gode adfærd som landmand? Jeg er naturligvis enig med hr. Fantusi, når han siger, at det er nødvendigt med fælles regler for hele Europa.
Hvad angår Otila-betænkningen, omhandler den en særdeles nyttig opfølgningsforanstaltning. Vi ved imidlertid alle, at den ikke vil løse skovproblemet i Europa, men i det mindste i lande som mit eget kunne tage nogle marginale zoner ud af produktion. Men her er der også behov for undersøgelser: Man skal vide, hvilke arter der er plantet på dårlig jord, vide, om disse arter vil have nogen økonomisk værdi i fremtiden, og finde nogen, der kan træffe beslutning desangående i samråd med de landmænd, der skal trække disse marginalzoner ud af produktion. Hvem skal afgøre det? Der skal penge til, og der skal foretages en vurdering af, hvad der er blevet gjort i hvert enkelt land. Og jeg er ikke spor enig i, at penge, der er blevet brugt dårligt i ét land, skal tages fra det for at blive givet til et andet land, der anvender dem bedre. Og jeg skal sige hvorfor: Fordi Kommissionen også kan have en pædagogisk funktion og samarbejde med de nationale regeringer.
Hvad angår betænkningen af min ven Santini, må jeg sige, at min ven Santini er mere tyroler end italiener. Han tilhører givetvis mere hr. kommissær Fischlers jodlezone end den italienske sangs. Han har nemlig lavet en betænkning for bjergegnene, jeg siger ikke Tyrol, men de italienske bjergegne, der ligger i forlængelse af Tyrol. Jeg kender til de fattige bjergegne, de tørre bjergegne, de bjerge, der ikke har sne, de bjerge, hvor landmanden ikke kan være skilærer.
Og jeg tillader mig derfor inden for det venskab, der binder mig til ham, og den store respekt, som jeg har for hans arbejde her i Parlamentet, at foreslå, at han også overvejende en tur i bjergene i de tørre og halvtørre regioner. Og jeg har formået at få indført nogle ændringer, som han har taget imod. Hr. Görlach har rigtig nok lavet en betænkning i den foregående samling om de tørre og halvtørre områder. Men jeg mener, at de burde være genstand for større opmærksomhed, for normalt beskæftiger videnskaben sig med de rige områder, fordi det er dem, der betaler den. Videnskaben beskæftiger sig ikke med de fattige områder, for disse har ingen penge at give den. Det er derfor, at jeg beder Kommissionen om at interessere sig for undersøgelser, der på en mere afbalanceret måde beskriver Europas virkelighed. Jeg er kommet op på toppen af bjerget, så nu vil jeg ikke gå længere op. Og jeg giver et minut gratis til alle dem, der ikke ønsker at kede sig over det, som jeg har sagt.

Querbes
Fru formand, hr. kommissær, de tre betænkninger, der er forelagt, forekommer mig især vigtige for vores overvejelser af disse politikker i Unionen. De rejser faktisk spørgsmålet om, hvilke landbrugs- og skovbrugspolitikker der vil være mest økologiske og sikre udnyttelsen af jorden samt bevarelse og udvikling af menneskelige aktiviteter.
Disse spørgsmål er centrale i forbindelse med vores samfundsproblemer. Det er de blevet, fordi man har forkastet den produktionsfremmende politik, som har forringet kvaliteten af produkterne og miljøet, betydet et stort tab af arbejdspladser og flugt fra dårligt stillede områder. Der burde gøres alt, for at disse alternative politikker kan gennemføres med et godt resultat, men det er ikke meldingen fra ordførerne til trods for, at Kommissionens oplysninger er utilstrækkelige. De konstaterer faktisk, at målene ikke er nået. Tilbagegangen i landbrugets aktiviteter har ofte omdannet landbrugsområderne til brakjord og vilde skove, som ikke udnyttes og er meget følsomme over for brand, særlig i Sydeuropa. Bjergområder og dårligt stillede områder bliver stadig mere affolket. Områder med intensiv produktion, som påvirker miljøet, er ikke blevet berørt af landbrugsmiljøforanstaltningerne. Denne fiasko er en konsekvens af den fælles landbrugspolitik, som underlægger landbruget og skovbruget reglerne på et marked, som presser priserne og menneskene i bund.
Der findes alternative politikker. Betænkning af Cunha, der er vedtaget af Parlamentet som lovmæssig retningslinje for det franske landbrug, opfordrer til en reform af den fælles landbrugspolitik, der skal øremærke de offentlige tilskud til udvikling af en kvalitetsproduktion, der udnytter jorden, respekterer miljøet og skaber beskæftigelse. I dårligt stillede bjergområder skal priserne og præmier sikre en anstændig indkomst i de mindre produktionsstrukturer. Der skal overalt være loft på tilskuddene for hver enkelt bedrift for at standse kapløbet om produktivitet og finansiere driftskontrakter, der fastsætter mål for kvalitet, beskæftigelse og miljø.
I den største dyrkede skov i Unionen i det sydvestlige Frankrig kunne indførelse af nye teknikker til produktion af knopper, ligesom i skovene i Middelhavsområdet, betyde, at de i dag affolkede områder bliver genbefolket. Disse tre projekter er lige efter ånden i en politik, der ville gøre det muligt at få de økonomiske midler i Unionen til at svare til samfundets behov.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, mange tak for de 10 minutter. Jeg havde i forvejen ét fra kollegaen, så er det 11. Jeg begynder med mine tre.
Punkt 1: Vi må endnu en gang gøre os målsætningen for disse ledsageforanstaltninger, altså 2078 og 2080, klar. Hr. Fischler, De var dengang endnu ikke kommissær, og Østrig var endnu ikke medlem af EU. Målsætningen var ikke at skabe et innovationsprogram, men målsætningen var, som navnet siger, »ledsageforanstaltninger« til en prisreduktion, som fejlagtigt blev foretaget inden for interventionssystemet, og som har presset visse områder, der ikke høre til de mest højtydende, ud i periferien af deres rentabilitet. Her bør der skabes en udligning og en mulighed for med 2080 at foretage en skovrejsning der, hvor jorder tages ud af produktion. Det var målsætningen, som var baggrunden for disse miljøforanstaltninger.
At dette - og det er punkt nr. to, hr. Fischler - er blevet til et innovationsprogram, har ikke noget med målsætningen at gøre, men er blevet udnyttet på den måde af de involverede. Østrig er et godt eksempel herpå. Det er kommet senere til og har straks udnyttet dette program, idet det har udnyttet den særlige produktionsmåde, der følger af disse miljøpåbud, i markedsføringen som en særlig kvalitet ved produkterne. Tilsvarende gælder for de biologiske bedrifter, som også er kommet med som berettigede efter dette program, og som derfor har kunnet leve med de temmelig lave udligningsbetalinger på miljøområdet, fordi de har kunnet opnå højere priser på markedet. Når det her i betænkningen af Iversen står, at bedrifter og regioner, som er omfattet af berettigelsen, ellers ikke har udnyttet dette program, så skyldes det jo netop, at disse foranstaltninger og de betalinger, der er givet, ikke ville have udlignet indtægtsnedgangen inden for disse områder. Altså, det var en ledsageforanstaltning. De implicerede har gjort det til et innovationsprogram.
Det tredje punkt: spørgsmålet om finansiering. Det var jo et program, som hører under de obligatoriske udgifter. Jeg har for nylig talt med den baskiske landbrugsminister. Han var i Østrig og var ganske forbavset over, hvor meget Østrig trækker ud af dette program. Så siger jeg, hvorfor har I ikke gjort det i de seneste år? Det drejede sig om et program, som skulle notificeres af Kommissionen. Det skulle have været betalt, fordi det hørte under de obligatoriske foranstaltninger og kom fra EUGFL-garantien. Således kunne udvidelsen af disse finanser have fundet sted, og vi ville i dag have haft et større budget og behøvede ikke at gøre os anstrengelser for denne udvidelse.
Det sidste punkt: Det drejer sig om et perspektiv for dette program. På dette punkt er jeg enig med Dem. Dette program skal integreres i den anden søjle, ved at det, der nu fuldbyrdes i praksis, og ved at det, der er fremlagt som et miljøprogram og er blevet til et innovations- og markedsføringsprogram med særlig produktion, nu sammen med et strukturprogram sammenfattes til en integreret udvikling af landdistrikterne. På det punkt stemmer jeg altså overens med Dem. Jeg stemmer naturligvis ikke overens med Dem i, at De også som kommissær gør den fejl, ...
(Afbrudt af formanden)

Barthet-Mayer
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, denne debat skal ses i generel sammenhæng med reformen af den fælles landbrugspolitik. De nuværende bestemmelser om landbrugsmiljøforanstaltninger og om foranstaltninger til genplantning skal have en fremtrædende plads i denne debat. Lige så sandt det er, at disse bestemmelser i 1992 var i overensstemmelse med de faktiske bestræbelser på at indarbejde betragtninger, der lagde mindre vægt på at fremme produktionen, lige så foruroligende er det i dag at se, at status herfor er svækket, ja endog negativ.
Med Agenda 2000 burde der gennemføres en grundlæggende reform for at styrke fødevaresikkerheden, særlig for så vidt angår kød. Med en mangel på 70 % protein til dyrefoder er Den Europæiske Union til stadighed prisgivet eventuelle internationale embargoer. Samtidig går et stadigt stigende antal landmænd i gang med at dyrke nye kvalitetsproduktioner, tager mere hensyn til miljøet og prioriterer de lokale markeder og områder i stedet for ubekendte mænger til eksport. Dette må påny sættes under grundlæggende debat, for at beskæftigelsen i landbruget, fødevaresikkerheden, produkternes kvalitet og beskyttelsen af miljøet i landdistrikterne kan blive centrale i reformen af den fælles landbrugspolitik.
Man skal ikke længere stille sig tilfreds med ledsageforanstaltninger, som ofte kun er figenblade for et landbrug, som er orienteret imod produktivitet, fortsat prisfald, liberalisering og verdensmarkedet. Den fælles landbrugspolitik skal omfatte både økonomiske og sociale overvejelser samt overvejelser i forbindelse med miljøet og planlægning af landdistrikter i Unionen.
Ja, hr. Iversen, De har ret, når De beklager, at Kommissionen begrænser sig til at gøre status i stedet for at foretage en rigtig vurdering. Kommissionen har ikke villet drage de operationelle konklusioner, som er nødvendige for fremtiden. Landbrugsmiljøforanstaltningerne vil ikke kunne forvandles til yderligere indtægter for landmændene. At sælge landbrugsprodukter under produktionsomkostningerne til de europæiske producenter er ikke en holdbar udvikling.
I stedet for at indføre flere tvungne regler om økologiske betingelser for landmændene bør man i udbudsbetingelserne lade indgå betingelser for ydelse af tilskud i forhold til den sundheds-, samfunds- og miljømæssige fordel, samfundet kan drage af et nyt landbrug f.eks. med særlige foranstaltninger for bjergområder, som hr. Santini foreslår, eller endog for dårligt stillede områder. For så vidt angår bedrifter af industriel art, som ofte forurener, bør de orienteres mod systemer af typen »forureneren betaler« med miljøbetingelser og loft på tilskudene.
Og endelig samme bekymrende logik i forbindelse med den betingede fiasko med ordningen med tilskud til skovbrug i landbrug. Den har været anvendt meget uensartet i de enkelte lande og har ikke haft en reel betydning for udviklingen i landdistrikterne, selvom den har haft en funktion som arealanvendelsesplan og begrænsning af dyrkede arealer. Det er tilstrækkeligt, hvis en enkel europæisk skovbrugsstrategi tilskynder til en varig produktion af træ i Europa, og at man nægter at importere tropisk eller nordligt træ, som ofte stammer fra en skov, der er blevet ryddet helt.
Vi skal selvfølgelig støtte en delvis forhøjelse af de økonomiske midler, men en ægte politisk vilje i Den Europæiske Union er påkrævet for at garantere, at disse foranstaltninger lykkes og integreres i almindelighed.

Nicholson
Fru formand, det er ikke nemt at fremme miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget. Det bliver endnu sværere, når det er indtjeningen, det gælder. Det kræver flere penge at gå ind på nye produktionsområder på grund af udgiften til nye bygninger. Vi er derfor nødt til at være realistiske og fornuftige med hensyn til det, vi i sidste ende håber at opnå.
Det er også meget tydeligt, at hvis der er en bestemmelse om dispensation, vil mange nationale regeringer ikke stille de relevante midler til rådighed med det resultat, at forslaget ikke iværksættes. Det er det virkelige problem, der skal afhjælpes, når vi ser på reformpakken. Jeg mener, at vi risikerer at skabe en meget ulige fordeling. Vi er nødt til at sikre, at det ikke sker i Den Europæiske Union.
Hr. Santinis betænkning - som jeg bifalder - fokuserer på bjergområder. Det er helt fint. Det har jeg ikke noget problem med. Men det er mit indtryk, at disse bjergområder meget ligner de ugunstigt stillede områder. Parlamentet og dets udvalg udvikler nu tilsyneladende nye måder til opnåelse af støtte til områder som øerne, randområderne og bjergområderne, men vi risikerer at sprede os for meget, så vi egentlig ikke hjælper dem. De generelle strukturer, der er til rådighed, bør da kunne klare dette.
Handling i forbindelse med randområderne skal derfor baseres mere bredt. Fremtiden for de ugunstigt stillede områder er utrolig dyster for øjeblikket med et alvorligt fald i indkomsten. Det er det, vi skal beskæftige os med, og det er det, vi skal rette vores forslag mod i fremtiden.

Formanden
Mange tak. Vi afbryder nu forhandlingen under ét, som genoptages efter afstemningerne.

Afstemning
Bertens
Fru formand, jeg har den ære at optræde som ordfører for de fem grupper, der har opstillet den foreliggende beslutningsforsalg, nemlig Socialisterne, de Grønne, GUE, ARE og naturligvis de liberale. Jeg vil meddele Dem, at disse grupper kun er enige i to ændringsforslag fremsat af PPE, nemlig ændringsforslag 5 og 8. Ændringsforslag 8 kun under forudsætning om, at denne nye tekst kommer som paragraf 2.

Bourlanges
Fru formand, jeg vil gerne minde om bestemmelserne for grundlaget for §102, da ændringsforslagene til denne resolution ikke er til rådighed på fransk. Det falder mig let at sige dette, da jeg gerne stemmer for denne resolution, men jeg mener, at det er fuldstændig umuligt at udtale sig, når ændringsforslagene ikke er til rådighed på alle sprog. Jeg ventede 10 minutter i ekspeditionen. De sagde, at de var udgået for ændringsforslag på fransk, at det var umuligt at skaffe flere, og de rådede mig til at vente. Jeg ventede så længe, det var nødvendigt, indtil mødet begyndte. Vi mangler altså ændringsforslagene på et af de sprog, der anvendes i Den Europæiske Union.

Posselt
Fru formand, jeg har sammen med hr. Dupuis og andre underskrevet en række ændringsforslag, som kræver foranstaltninger mod talrige andre diktatorer og forhenværende diktatorer. Jeg kan ikke finde nogen af disse ændringsforslag i vores materiale og hører nu, at administrationen så at sige har erklæret dette for uantageligt. Mit spørgsmål er: Siden hvornår bestemmer administrationen, hvilke diktatorer og forhenværende diktatorer vi må angribe og hvilke ikke?

Formanden
Hr. Posselt, De gør Dem skyldig i en misforståelse. Det er ikke administrationen, der afgør, om et forslag er antageligt eller ej. Det gør formanden selv. Det drejer sig i denne forbindelse kun om anholdelsen af general Pinochet og ikke om andet. For så vidt er alle forslag, der går ud over dette emne, uantagelige. Forslagsstillerne har også, så vidt jeg ved, modtaget skriftlig meddelelse herom.

Bourlanges
Fru formand, jeg har aldrig bestridt, at ændringsforslagene findes i en fransk version af ændringerne. Jeg sagde blot, at denne version ikke var tilgængelig. Men takket være hjælpsomhed fra en af vores kolleger, som optrådte som bud, har jeg lige fået dokumentet på fransk, efter at jeg havde taget ordet.
Det glæder mig. Men bortset fra alt dette spørger jeg mig selv om, hvorfor man træffer beslutter, og om hvilken myndighed der beslutter, at ændringsforslag vedrørende visse diktatorer er til rådighed, mens ændringsforslagene vedrørende andre diktatorer ikke er til rådighed.
(Bifald)
Formanden
De kan indgive så mange ændringsforslag, De vil, men denne gang drejer det sig kun om én enkelt person og derudover ikke andet.

Galeote Quecedo
Fru formand, jeg accepterer hr. Bertens' forslag, men når nu tidspunktet for afstemningen af denne tekst er kommet, vil jeg gerne fremsætte et mundtligt ændringsforslag, som, jeg er sikker på, vil blive accepteret af Den Socialdemokratiske Gruppe. Derfor beder jeg Dem om at give mig tilladelse til at fremføre det her.
(Før afstemning om ændringsforslag 8)

Galeote Quecedo
Fru formand, når vi her endnu en gang bekræfter vores forpligtelse over for princippet om universel retfærdighed, og vi i henhold hertil opfordrer de kompetente myndigheder til at fortolke det i overensstemmelse med grundlaget i Den Europæiske Unions traktater, vil jeg gerne efter »kompetente myndigheder« have tilføjet ordene »navnlig Det Forenede Kongeriges og Spaniens«, som er de lande, der er involveret i denne sag.
Jeg er overbevist om, at Den Socialdemokratiske Gruppe vil forstå, hvorfor det er helt igennem logisk, at det er de spanske myndigheder, både de retslige og de regeringsmæssige - som for regeringens vedkommende har beføjelsen til at overdrage begæringen til dommerne - og de britiske - som har beføjelsen til at bevilge udleveringen - der er involveret i denne sag, og at de derfor naturligvis vil acceptere denne præcisering.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Bloch von Blottnitz
Det gælder nu punkt G. Der anmodede vi om afstemning om de enkelte dele. Jeg vil gerne spørge hr. Chichester - det kan jo være, at der er noget her, der er oversat forkert, for her står: »Det hidtil foreliggende radioaktive affald er hovedsageligt medicinsk affald«. Det er naturligvis sagligt og fagligt 100 % forkert. Hvis det er forkert oversat, så o.k., hvis ikke, må vi naturligvis stryge udtrykket »hovedsageligt medicinsk affald«. For det passer ikke, det er noget vrøvl, det ved enhver!

Chichester
Fru formand, dette ændringsforslag blev oprindeligt fremsat af Gruppen De Grønne på udvalgsplan, så jeg er ikke klar over, hvad de har så travlt med nu. Vi er da vel endnu ikke nået til afstemningen. Vi afholder separat afstemning om de tre dele i punkt G, så hvorfor stemmer vi ikke bare?
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Blokland
Fru formand, vi er tilfredse med indholdet af beslutningsforslaget og rapporten, hvori hr. Chichester giver en realistisk og objektiv beskrivelse og bedømmelse af problematikken. Vi kunne derfor gå ind for beslutningsforslaget.
Nedlæggelse af atomkraftværker bliver i fremtiden en mere og mere vigtig industriel aktivitet. I resolutionen lægges med rette vægt på den præventive beskyttelse af den offentlige sundhed ved alle aktiviteter omkring nedlæggelsen af atomkraftværker.
På grund af alle mulige store forskelle inden for og uden for Unionen er harmonisering af nedlæggelsen ikke gennemførlig. Ansvaret for nedlæggelsen kommer herved først og fremmest til at ligge hos medlemslandene og atomkraftværkernes driftsherrer. Disse foretager selv valget mellem direkte altomfattende nedlæggelse og også nedlæggelse i faser. Ved beregningen af kostprisen for elektricitet medtages omkostningerne ved nedlæggelsen af anlægget selvfølgelig også.
Udvekslingen af viden og erfaring skal vel udvikles mere, lige så vel som undersøgelses-, undervisnings- og oplysningsaktiviteter. Ved at gøre det klart over for den brede offentlighed hvorfor og hvordan et atomanlæg skal nedlægges, får offentligheden en bedre indsigt i problemerne omkring nedlæggelse og oplagring af radioaktivt affald. Vi anbringer ikke desto mindre en kritisk randbemærkning ved overvejelse N. At social accept af nedlæggelse og lagring af radioaktivt affald skulle være betingelse for den fremtidige udvikling af atomenergi, går for vidt for os. Derfor har vi stemt imod det.

Holm
 Ifølge overskriften skal betænkningen udelukkende handle om nedlukning af atomkraft, men indholdet er mere et forsvar af atomkraft. Det finder jeg uacceptabelt. Atomkraft er ikke sikker og skal derfor nedlukkes. Denne betænkning burde derfor i højere grad handle om, hvordan nedlukningen skal foregå, først og fremmest rent teknisk, og hvordan nedlukningen bliver sikker i forhold til bl.a. stråling.
Jeg beklager derfor, at et flertal i Europa-Parlamentet ikke ønskede at støtte de vigtige ændringsforslag, der blev fremsat af V-gruppen. Flere medlemsstater i EU har besluttet at påbegynde en nedlukning af atomkraft, bl.a. Sverige og Tyskland, men det nævnes ikke i betænkningen. Jeg har derfor stemt nej til betænkningen i sin helhed.

Titley
Som repræsentant for en valgkreds i et område, der i mange år har spillet en førende rolle inden for civil brug af kerneenergi, bifalder jeg hr. Chichesters initiativ med at udarbejde denne betænkning om nedlukning af atomkraftværker i fremtiden.
Kerneenergi fremkalder både helhjertet støtte og kritik. Her er der måske et nukleart emne - hvordan nukleare anlæg tages sikkert ud af drift, når de når slutningen af deres levetid - der kan forene os alle!
Jeg anerkender kerneenergiarbejdernes færdigheder, f.eks. de mange mennesker i det nordvestlige England, der arbejder i denne sektor og bidrager til at holde hjulene i gang i den moderne økonomi. Jeg har tiltro til deres evne til at håndtere nedlukningen af gamle anlæg i fremtiden, lige så vel som de tidligere har klaret udfordringen om oparbejdning af brugt brændsel.
Jeg støtter princippet i denne betænkning om, at dette arbejde bedst overlades til de nationale myndigheder og industriens ekspertise, frem for EU.
Ikke desto mindre gør betænkningen også rigtigt i at spørge, som inden for forskning, hvor EU kan spille en nyttig rolle i nedlukningen. Det bør være en selvfølge at inkludere mange central- og østeuropæiske lande, hvis nukleare anlæg fra kommunisttiden kræver hjælp til sikker nedlukning.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.

Miljøvenlige produktionsmetoder i landbruget - Støtte til skovbrugsforanstaltninger i landbruget - Bjergområder (fortsættelse)
Formanden
Vi genoptager nu den tidligere afbrudte forhandling under ét.

Wilson
Fru formand, i forbindelse med landbrug og miljøvirkningerne i forskellige typer områder, må jeg sige, at alle hr. Santinis argumenter i lige så høj grad gælder ugunstigt stillede områder. Affolkning af landdistrikterne er et problem, særligt i mit land, Wales. Unge mennesker - børnefamilier - forlader landdistrikterne for at tage til byerne, og i stedet kommer der pensionister eller dem, der bruger landdistrikterne som overnatningssteder, mens deres økonomiske aktivitet finder sted inde i byen. Det har katastrofale følger. Ungdommens økonomiske vitalitet erstattes med de ældres rekreation. Skoler og forretninger lukker, og busruter nedlægges.
Vi er nødt til at opstille nye metoder til at holde de unge mennesker i landdistrikterne. Vi er nødt til at sikre, at folk har råd til de offentlige ydelser i alle disse landdistrikter. En mulig løsning er at finde bedre metoder til at kompensere beboerne i landdistrikterne for miljøydelser. De britiske godtgørelser for husdyrbrug i bjergområderne bør anvendes som kompensation for naturlige handicap og ikke til opnåelse af miljømæssige mål. Særordninger til fremme af intensivt landbrug, f.eks. Tircymen i Wales, bør finansieres gennem separate miljøvenlige landbrugsordninger.
Identiteten hos folk i tyndt befolkede områder skal også respekteres. Vi må ikke opfatte landdistrikterne som legepladser for besøgende fra byerne. Vi vil gerne have de økonomiske fordele ved turismen, men vi har også brug for investeringer i forsørgerjob. Vi skal til enhver tid være opmærksom på, at al udvikling har en miljøvirkning. Men vi skal også vurdere de økonomiske virkninger af alle vores miljømæssige overvejelser.

Funk
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger. Jeg taler af erfaring, når jeg taler om dette program, fordi vi på min gård har arbejdet med dette program siden 1993. Derfor er de ting, jeg fremfører her, afledt af praksis, og jeg vil også straks berøre et par punkter, som vi måske kunne forbedre.
I min delstat, Baden-Württemberg, er dette program i høj grad blevet accepteret, men medfinansieringen på 50 % er meget høj. Min delstatsregering stønner under denne andel. Den påstår også, og det kan jeg kun give den ret i, hr. Fischler, at den har alt for lidt medbestemmelse. Når den betaler 50 % og yderligere også skal foretage kontrollen, bør den have en større medbestemmelsesret. Det vil jeg også gerne støtte. Her kan man også omsætte subsidiaritetsprincippet i praksis. Hidtil har de lokale myndigheder haft mere råderum i forbindelse med anvendelsen af programmet. Kommissionen giver imidlertid stadigt flere pålæg og indfører stadigt mere bureaukrati, og først og fremmest går den ved den nye godkendelsespraksis meget stærkt i retning af naturbeskyttelse og ikke så stærkt i retning af dyrkning af de mindre frugtbare jorder.
Hr. kommissær, De vil give mig ret, når jeg siger, at Schwarzwald og vores mellembjerglandskab bør bevares med den karakteristiske andel af græsningsarealer og ikke bør ændres. Jeg tror også, De er enig med mig i, at ekstensivt landbrug er meget billigere end erhvervsmæssig landskabspleje. Derfor bør vi støtte dette. Landmænd, som deltager i programmet, skal forpligte sig for en periode på fem år. Det giver også sikkerhed i planlægningen. Hos os findes der imidlertid landmænd, som har særdeles mange forpagtede arealer, og som ikke har indflydelse på fluktuationen af disse forpagtede arealer. Derfor bør man kunne udforme programmet en smule bedre på lokal basis.
Landmændene yder hos os noget på forhånd. Det er der ingen, der har talt om. De giver afkald på stråforkortelsesmidler og på den sene gødskning, for de beskytter virkelig landskabet og skåner grundvandet. Først og fremmest giver de afkald på maksimale udbytter, og vi radrenser vores majs. Det koster mere, og til gengæld giver vi afkald på plantebeskyttelsesmidler. Det kalder jeg egentligt miljøvenligt landbrug, uden af vi straks forfalder til det ekstreme.
Lad mig nævne endnu fire punkter. Forordningen 2078/92 har stået sin prøve. Det regionale råderum skal føre til en høj accept, og nytten skal kunne ses lokalt. For det andet forsømmer Kommissionens restriktivt anvendte godkendelsespraksis i nogen grad det vigtige område pleje og bevarelse af kulturlandskabet ved ekstensive dyrkningsformer. For det tredje bør der på nogle områder gælde mere fleksible gennemførelsesbestemmelser med henblik på en bedre regional tilpasning. Landbrugsmiljøforanstaltninger bør ikke udelukke lovbestemte miljøpålæg. For det fjerde, og det er meget vigtigt, hr. kommissær: Den strenge bestemmelse om programmernes indkomstmæssige virkning på højst 20 % ifølge forordning 746/96 forringer accepten ved mange foranstaltninger. Et større spillerum ville derfor være ønskeligt.
Mange tak, fru formand, for Deres overbærenhed, selvom jeg har talt lidt længere, men jeg ved nu engang meget om dette og vil gerne bringe det frem, i det mindste over for kommissæren!

Ryynänen
Fru formand, hr. kommissær, Kommissionens rapport om skovbrugsforanstaltninger som en alternativ udnyttelse af landbrugsjord er virkelig nødvendig at behandle, inden der tages beslutninger om en mærkbar udvidelse af støtten til skovbruget som en del af landdistrikternes udvikling i et forslag vedrørende Agenda 2000.
Ordfører Jyrki Otila har fuldstændig ret, når han konstaterer, at Kommissionen undlader at svare på det væsentlige spørgsmål, om de fastsatte målsætninger om reduceringen af landbrugsproduktionen er opnået ved hjælp af de omfattende støtter. Alt i alt er der behov for en dækkende og grundig redegørelse om forholdet mellem udgifterne og indtægterne fra skovbrugsforanstaltningerne, om reelle gevinster og deres allokeringer samt miljøpåvirkninger i vid udstrækning. Det vil sige, at uklarheder og svagheder i ordningen skal rettes, før støttepolitikken udvides. Jeg ønsker virkelig, at Kommissionen nu svarer mere klart på de stillede spørgsmål end f.eks. i det svar, som jeg modtog for 14 dage siden på mit skriftlige spørgsmål om evalueringen af skovstøtten.
Ordføreren henviser flere gange i sin betænkning til Parlamentets skovstrategiforslag. Det fremhæves i Parlamentets forslag, at skovindustrien fortsat skal fungere på markedsøkonomiske vilkår uden konkurrencefordrejende støtte og først og fremmest underkastet den nationale lovgivende magt. Den Europæiske Unions rolle som merværdigiver i skovpolitikken skal nøjagtigt begrænses til foranstaltninger, som støtter skovenes alsidige anvendelse og økonomiske udnyttelse i overensstemmelse med den vedvarende udvikling. Et eksempel på den type foranstaltninger kan være støtte til certificeringen af europæisk familieskovbrug, som fremmer træanvendelsen, som et alternativ til FSC-ordningen, der ønsker at opnå monopolstatus.

Ephremidis
Fru formand, der findes ikke nogen fælles skovpolitik inden for Fællesskabet, ikke kun fordi den hverken er anført i de oprindelige traktater eller i de efterfølgende reformer, men fordi 30 års praktisk erfaring har vist det: Altid kommer Fællesskabet - dets institutionelle organer - med foreløbige og konjunkturmæssige foranstaltninger for at stoppe de huller, der er opstået. Det, jeg vil sige, er, at denne fællesskabspolitik for skove og skovbrug er den moralske bagmand, skovenes ildspåsætter. Ti tusinder af hektarer bliver hvert år ødelagt inden for EU's område, især i de sydlige egne, og mest bittert og ødelæggende i Grækenland.
Betænkningen af Otila, der forsøger at tilnærme sig dette emne, bevæger sig inden for de samme rammer, fru formand, og tilmed på en negativ måde, idet den siger: Genskovning er en alternativ løsning for anvendelse af landbrugsjorden; det vil sige, at genskovningen skal udbrede sig der, hvor der bliver dyrket. Det er hykleri, fru formand, for der mangler genskovning på tusinder af hektarer, og de bliver ikke gennemført, og så vi vil foretage genskovning dér, hvor jorderne er dyrkbare!
Fru formand, hvis det ikke bliver besluttet, at der skal være en organiseret skovpolitik med de passende økonomiske midler til forskning, videnskab og teknologi til forebyggelse og bekæmpelse af brandene, er alt det, vi forhandler her, tom luft, og der vil opstå smertelige, katastrofale, økonomiske, sociale og økologiske ulykker. Katastrofer, der med fremtiden kan blive en slags holocaust.

Lindholm
Fru formand, tak til Santini for en udmærket betænkning. En fjerdedel af EU's areal er bjergområder. Jorden er mager, og der bor få mennesker i disse områder - i Sverige blot fem indbyggere pr. km3 . Det handler om små landbrugsbesiddelser, hvor det er nødvendigt med en kombination af land- og skovbrug - ofte deltidslandbrug - for overhovedet at kunne overleve. Afvandringen er høj, der er mange ældre, og de unge flytter på grund af de hårde levevilkår. Dertil kommer vanskelige klimatiske forhold. I Skandinavien varer vinteren syv måneder, det er mørkt fire måneder om året, og vækstperioden er på blot 160 dage. Men det er et enestående miljø med biologisk mangfoldighed. Landbruget her er miljøvenligt, og området er rigt på natur, kultur og meget, meget andet.
Det er imidlertid vigtigt, at vi indser, at landbruget i bjergområderne ikke kan konkurrere med landbruget i lavlandet. Der er behov for særlige og fleksible foranstaltninger samt for hensyntagen til forholdene i bjergområderne, der er væsensforskellige fra forholdene i resten af landbrugsområderne.

van Dam
Fru formand, hr. kommissær, fremme af landbrugsmetoder, der ikke er skadelige for miljø, natur og landskab, fortjener stor opmærksomhed. Unionens forholdsregler for landbrugsmiljøet kan derved udfylde en stimulerende rolle. Halvvejs igennem budgetåret 1997 var der indgået aftaler med 17 % af landbrugsbedrifterne i medlemsstaterne. Dermed er denne forordning vokset til et vigtigt styringsområde inden for den europæiske landbrugspolitik.
Kommissionens rapport viser, at ordningen kæmper med en række børnesygdomme. Således ligger udgifterne langt under de planlagte udgifter, bl.a. som følge af programmernes langsomme start. Forskellige medlemsstater gør endnu ikke, eller kun i begræset omfang, brug af ordningen. Det er naturligvis beklageligt, og årsagerne må da også grundigt analyseres, særligt for at undersøge om den kendsgerning, at medlemsstaterne også selv skal medfinansiere, slår igennem dér. Også i forbindelse med diskussionen om muligheden for også ved indtægtsstøtte at indføre medfinansiering, forekommer dette mig vigtigt at vide.
Desværre indeholder Kommissionens rapport ingen analyse af forholdsreglerne for landbrugsmiljøets positive effekter på natur og landskabs tilstand. Hvis landbrugsaktiviteter der også ville blive udført uden subsidier, virkelig blev subsidieret, som ordføreren formoder, skal forordningen revideres. Jeg opfordrer derfor indtrængende Kommissionen, så hurtigt som muligt at komme med en grundig evalueringsrapport, i hvert tilfælde før endelige beslutninger om et nyt program. Landbrugsmiljøsubsidierne må ikke give anledning til tilsløret indkomststøtte. I den forbindelse tillægger jeg stor vigtighed til tydeliggørelse af kravene i forordningen samt bedre tilsyn med efterlevelsen.
En sådan rapport om forholdsreglerne for landbrugsmiljøets effekter er også nødvendig i lyset af de kommende WTO-forhandlinger. Unionen skal kunne vise, at subsidierne giver miljøfordele, så disse kan forblive i den såkaldte »green box«. Der er altså alle årsager til at indsætte disse subsidier til genopretningen af natur og landskab.

Hallam
Fru formand, det er vist passende, at vi i dag har en gruppe tilhørere på tilhørerpladserne fra det smukke Skotland, som er vores vigtigste skovbrugsregion i Det Forenede Kongerige.
Jeg vil dog sætte et lille spørgsmålstegn ved hr. Otilas betænkning, og det er, at vi altid tager det for givet, at vi vil have flere træer. Jeg har træer i min have, jeg har plantet træer i min have, og jeg kan lide at se træer, når jeg er ude at køre. Jeg spørger simpelthen: Er vi helt sikre på, at vi får brug for de træer til træproduktion i fremtiden?
I min valgkreds, Shropshire og Herefordshire, er træindustrien tydeligvis under enormt pres i øjeblikket. Nogle af savværkslederne siger, at det er den værste situation, branchen har oplevet i 45 år. Markedet for britisk træ - og kun en lillebitte del af det britiske marked får træ fra Det Forenede Kongerige - er faktisk skrumpet med omkring 25 %. I Sydengland har otte savværker måttet lukke i de sidste tre måneder. Måske er vores træindustris fremtid alvorligt truet. En del af problemet er tilsyneladende, at jerntæppet er faldet. Det tidligere Sovjetunionen sælger træ til latterligt lave dumpingpriser simpelthen for at få udenlandsk valuta.
Jeg siger ja, lad os endelig plante flere træer, men vi må i det mindste have en vis konkret idé om, hvorvidt der i fremtiden vil være et marked for det træ, vi producerer. På et eller andet tidspunkt i fremtiden vil det måske blive nødvendigt at suspendere markedsføring af træer under denne ordning, så vi ikke skader træindustrien i fremtiden. Vi har måske brug for afgifter på import fra lande uden for EF for at beskytte vores eget marked.
Det bekymrer mig, at vi følger denne kurs, og at der er fare for overproduktion, så jeg vil bestemt gerne høre kommissærens svar på det punkt. Det er måske første gang nogensinde, at nogen er stået frem og har stillet spørgsmålstegn ved, om vi skal plante flere træer. I lyset af den nuværende situation for i det mindste den britiske træindustri, men også for træindustrien andre steder i EU, er det et spørgsmål, der må stilles.

McCartin
Fru formand, jeg hilser alle tre betænkninger velkommen og mener, at disse ordninger alle supplerer de overordnede mål inden for landbrugspolitikken. Miljøordningen har til formål - ganske rigtigt, mener jeg - at generere supplerende indkomster i områder, hvor indkomsterne er så lave, at mange flere ville flytte, hvis ordningen ikke eksisterede.
Den tjener et formål i forhold til turismen ved at gøre landdistrikterne mere attraktive, og min erfaring med ordningen viser, at den bestemt er ved at virke. Den var lidt længe om at komme i gang, som hr. Iversen har pointeret, i det mindste i Irland, men det var, fordi vi ikke havde nok uddannelse eller erfaring og havde brug for rådgivere til landmændene. Ordningen er nu kommet godt fra start, og dens bemærkelsesværdige virkning kan efterhånden også ses i landskabet. Den har også en virkning på landmændenes indkomster.
Jeg hører ikke til dem, der mener, at vi bør rette vores ressourcer mod produktion af økologiske fødevarer. Jeg mener ikke, at økologiske fødevarer automatisk er sundere og bedre end fødevarer, der er produceret med mere intensive metoder. Jeg mener ikke, at det automatisk gavner det generelle miljø, at vi skal reducere alt til de økologiske niveauer, vi havde før i tiden. Jeg kan godt huske, da landbruget næsten udelukkende var økologisk. Det var ikke nogen behagelig verden - der var flere sultne mennesker dengang, end der er i dag. Hvis man f.eks. pløjer en hektar jord for at få fire tons hvede, er det mere miljøvenligt, end hvis man pløjer fire hektar for at få fire tons hvede. Vi må ikke automatisk tro, at fordi vi bruger mere energi, bruger traktorer og oplever øget erosion i det mere intensive landbrug, er det mindre miljøvenligt. Hvis man går ud fra det nederlandske eksempel, kræves der et areal på størrelse med Frankrig, Nederlandene og Belgien for at brødføde alle borgere i Europa, og så er resten af Europa til fri afbenyttelse til miljøformål. Jeg siger ikke, at det er vejen frem, men det er ikke nødvendigvis farligt eller skadeligt for miljøet.
Hvad angår skovrejsning, er visse aspekter populære hos dem, der bor på landet. I Irland beklagede vi tabet af vores skove for 200 år siden, og i dag er landmændene imod skovrejsning og ser det som et onde. Den skovbrugsordning, som Kommissionen har indført, har ikke desto mindre tilskyndet skovbrug i landbrugssektoren og har forbedret - og vil fortsætte med det - miljøet. Den vil også bidrage til at mindske overskud overalt i Fællesskabet.

Virrankoski
Fru formand, den foreliggende miljøpakke for landbruget, tre betænkninger, er en meget interessant helhed. Jeg takker ordførerne for de grundige betænkninger. I denne sammenhæng tager jeg kun fat i Otilas betænkning om skove.
Ordet skov har forskelligt indhold i forskellige dele af Europa. I Finland og Sverige er skovene et normalt levemiljø. Markområderne er kun små øer inde i skoven. Skoven er også en meget værdifuld, vedvarende naturressource. Jordområderne, som ikke dyrkes, dækkes af skov af sig selv, og dette sker også i fældede og afbrændte områder. I Centraleuropa er skovene nærmest rekreationsområder og parker, som giver sit oplivende bidrag til mennesker og landskabet. I områder ved Middelhavet er skoven en central faktor i natur- og landskabsbeskyttelsen. Skoven beskytter terrænet mod erosion, udjævner regn og virkninger af den samt forbedrer klimaet.
På grund af disse aspekter er skovens pleje forskellig fra land til land. Den påvirkes af økologiske, sociale og økonomiske faktorer. Det er derfor skovpolitikken også er forskellig fra land til land. De grundlæggende målsætninger, begrundelser og midler kan ikke være ens. Derfor er det heller ikke muligt at harmonisere skovpolitikken, fordi forskellige forhold kræver forskellig skovpolitik. Det er sikkert også en overvejende grund til, at Rom-traktatens EU-beføjelser ikke indeholder skovpolitikken.
På grund af ovennævnte kan jeg ikke samtykke med det punkt i Otilas betænkning, hvor der anbefales at stræbe efter en harmonisering af de nationale skovpolitikker, men jeg er for hans eget ændringsforslag 3 og ligeledes hans andre ændringsforslag. Vi skal fremme skovenes fælles udvikling, men at tage skoven med i fællesskabspolitikken vil medføre bureaukratisering af branchen og virvar i finansieringen.

Alavanos
Fru formand, jeg vil gerne sige, at jeg læste hr. Otilas betænkning og de bemærkninger, den har gjort, med stor uro.
Min uro går for det første på, at denne betænkning ser ud til at have lille og fuldstændig varierende succes i de enkelte lande, og det, mener jeg, er naturligt ud fra det synspunkt, at den var en foranstaltning til at reducere landbrugsproduktionen, og udviklingen af skovene blev brugt som en anledning til denne reduktion. Det var altså det centrale mål og foranledningen til at forøge visse bønders indtægter. I denne betydning mener jeg, at den fra begyndelsen kun har haft begrænset succes i forhold til skovene og den skovmæssige udvikling i EU.
Det andet punkt, jeg gerne vil nævne, er, at det er sørgeligt, at EU ikke har en skovpolitik, og samtidig med at EU ikke har nogen skovpolitik, er der lande, som f.eks. Grækenland, hvor skovene brænder, og disse lande har heller ikke nogen skovpolitik. Min foregående kollega sagde, at der foreligger uensartethed, forskellige tilstande. Selvfølgelig findes der forskellige tilstande. Men EU har f.eks. en politik for øer. Storbritannien er en ø, Irland er en ø, og min lille ø i Ægæerhavet er en ø. Det betyder ikke, at man har den samme politik over for alle øer. Og det er et stort tab, især når den skovene i Middelhavsområdet i dette øjeblik ødelægges, og halvdelen af Europas miljø forringes med følger for turismen, for kulturen, for historien, som går i opløsning i hele Europa.
Derfor kan jeg ikke være enig i betænkningen af Otila og nærmere bestemt i punkt otte, der som et faktum viser, at der ikke findes nogen skovpolitik inden for EU. Jeg mener derimod, at vi skal forsøge at få spørgsmålet om skovene ind i Traktaterne. Det betyder selvfølgelig ikke, at det er de samme foranstaltninger, der skal tages i Finland som i Grækenland.

Sonneveld
Fru formand, jeg vil i mit bidrag give nogle kommentarer vedrørende de ledsagende forholdsregler til gavn for beskyttelsen af miljøet samt naturforvaltning. Medlemslandene gør i stigende grad brug af den slags forholdsregler, der har til formål at belønne landbrugerne, der særligt beskytter miljøet og naturen gennem anvendelse af ekstensive landbrugsmetoder. Lande, der benytter denne forholdsregel over gennemsnittet, er blandt andre Østrig, Finland og Sverige. Øjensynligt blev denne mulighed for ydelse af støtte særligt påpeget over for disse lande under tiltrædelsesforhandlingerne.
En vigtig betingelse for at benytte denne støtte fra fællesskabet er, at der ligeledes skal stilles betydelige nationale budgetmidler til rådighed. I betragtning af at beredvilligheden ikke overalt er lige stor, varierer udnyttelsen af EU-midlerne, der er til rådighed hertil også. Egentlig vedrører det her et smukt eksempel på et delt politisk og finansielt ansvar for et stykke landbrugspolitik mellem EU og medlemslandene. Det handler her om støtte til landmænd, der gør en ekstra indsats i forbindelse med miljø og natur. Men det er også landbrugspolitik. Det handler her om de ekstensive landbrugsmetoder, der er gennemført temmelig langt. Men man kan forestille sig, at man med bibeholdelse af denne støtte, som vi drøfter her i dag, også kunne anvende dette delte politiske og finansielle ansvar mellem EU og medlemslandene på en del af indkomstkompensationerne inden for rammen af prisstøttesænkningerne fra 1992, og derefter fra Agenda 2000. I dette tilfælde burde de miljøbetingelser ikke have så kraftig forbindelse til det ekstensive landbrug, men til alle de landbrugsbedrifter, der samvittighedsfuldt holder sig til, hvad vi nu kalder god landbrugspolitik. Der ville også kunne tilføjes sociale kriterier hertil. For det kan vi lære af forordning 2078: Der kan leveres bedre håndværk med et system med samfinansiering og nationale kriterier for miljø og sociale ønsker, end med et ensartet system af indkomstkompensationer, der udelukkende tildeles centralt af Bruxelles.
I øvrigt synes forordning 2078 heller ikke kun at være inspireret af miljø- og naturkriterier, men også af social nødvendighed. En lignende metode vil desuden automatisk kvalificere den slags forholdsregler til WTO's såkaldte green box .

Happart
Fru formand, hr. kommissær, en alvorlig mangel i europæisk politik er evnen til at se problemet for de borgere, der bor på landet og ligeledes i bjergområder, i øjnene.
At få bl.a. en landbrugsbefolkning til at blive i dårligt stillede områder koster naturligvis meget dyrt. Men disse borgeres flugt, som forlader deres fattige områder for at tage ind til byerne og forstæderne, hvor de kun finder få jobs, koster ligeledes meget dyrt. Des flere fattige, der er i byerne og forstæderne, som ofte kaldes blikbyer, des højere bliver usikkerheden, og des flere betjente eller vagter ansættes der, hvilket også koster meget dyrt.
At man har opgivet landbruget i bjergområder har ligeledes betydet, at antallet af laviner er steget, særlig i de nordlige områder. Dette medfører menneskelige tragedier. Hvert år koster lavinerne talrige ofre. At man har opgivet græsgange og at vedligeholde underskoven øger risikoen for skovbrande, som forårsager flere og flere ødelæggelser, som bliver værre og værre, særlig i Sydeuropa. Forestil Dem, hvad alt dette koster.
Man burde belønne hyrderne for de tjenester, de har gjort miljøet. De burde have løn for disse store besparelser. Driften af skovområder skal ligeledes ses i perspektiv af produktion af alternative grønne energiformer fremfor nogen. Der skal forskes for at finde hurtigtvoksende arter, såsom eucalyptus, og udvikle anlæg til direkte forbrænding af disse planter, eller ved hjælp af methan, som kunne udvindes for at lave andre termiske anlæg.
Sådan burde være muligt - i stedet for at spare på budgettet uden positivt perspektiv - at integrere de dårligt stillede områder i den økonomiske udvikling på tværs af en større økonomisk indsats, som De har gjort det så godt hos Dem i Østrig, hr. kommissær.
Endvidere ville det i forbindelse med den vældige udvikling af kommunikations- og udvekslingsteknik være muligt at tilskynde til oprettelse af kvalitetsjob i disse områder f.eks. ved hjælp af fjernarbejde, og hvorfor ikke ved at sende nogle af de ansatte i Kommissionens forskellige generaldirektorater ud i disse dårligt stillede områder for at lave almindeligt kontorarbejde.
Hr. kommissær, jeg regner ligeledes med Dem og samfundets forståelse for, at dette skal lykkes, og fra at have været en dødvægt at gøre det muligt at gøre landområderne i almindelighed og de dårligt stillede områder i særdeleshed til drivkraften i landenes harmoniske udvikling overalt i Europa.

Cushnahan
Fru formand, jeg vil gerne kort sige et par ord om betænkningerne af Iversen og Otila. Det er bemærkelsesværdigt, at begge ordførere slår til lyd for alternative landbrugsmetoder, mens de begge konkluderer, at Kommissionen ikke har udført nogen evaluering. Det er uheldigt, for det er svært at fremme dem som foranstaltninger, før der foreligger en eller anden form for evaluering.
Jeg kan helt sikkert gå ind for miljøvenlige landbrugsmetoder, men jeg har dog mistanke om, at en del af problemet skyldes, at det er ret dyrt at indføre. Måske skulle Kommissionen se nærmere på tilskudsniveauerne.
Hvad angår skovbrug, har jeg altid støttet det. Af den grund, at jeg har opfattet det som en mulighed for at supplere landmændenes indkomster, især hvis de har dårlig jord. Men det er nødvendigt at spørge: Hvis det er hensigten, er det så dem, der nyder godt af det? Det forekommer mig, at i forbindelse med mange af de skovbrugsordninger, der kører i Irland, er det spekulanterne, der høster de fleste fordele, især dem i udlandet. Jeg stiller spørgsmålstegn ved, om det er en fornuftig retning for skovbrugspolitikken. Jeg foretrækker klart, at udbyttet tilfalder landmændene selv.
Der er også alvorlige spørgsmål i forbindelse med planlægning, fordi en del af skovrejsningen er uskøn. Det bør vores lokale myndigheder måske se nærmere på, nemlig om der skal kræves godkendelse fra planlægningsmyndighederne i forbindelse med skovbrugsordninger.
Det er mine bemærkninger til de to betænkninger. Jeg opfordrer kraftigt Kommissionen til at udføre en evaluering på disse to områder for at se, om de har mere potentiale som initiativer inden for landbrugsaktiviteter..

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer. For enkelhedens skyld vil jeg behandle de tre foreliggende betænkninger i den givne rækkefølge, det vil sige begynde med betænkningen af Iversen, derefter i anden del af min redegørelse komme ind på betænkningen af Otila og til sidst kommentere betænkningen af Santini.
Betænkningen af Iversen vidner på den ene side om en indgående forståelse for de komplekse problemstillinger, det her drejer sig om. Men på den anden side er det også en meget kritisk betænkning, og kritikken er både rettet mod de myndigheder i medlemsstaterne, som udarbejder og gennemfører programmerne, og mod Kommissionen. Det vigtigste anliggende for betænkningen er imidlertid spørgsmålet om evalueringen. Det er også samtidig den største bekymring for Kommissionen selv. Men før jeg kommer nærmere ind på dette spørgsmål, vil jeg først henvise til nogle grundlæggende kendsgerninger vedrørende landbrugsmiljøpolitikken, som ligeledes anerkendes og bekræftes i Iversen-betænkningen.
For det første: Det vigtigste princip for vores politik er, at landmændene også bør betales for deres miljøydelser, og ikke i form af den såkaldte indkomststøtte, men som betaling for det ydede arbejde, som godtgørelse for øgede omkostninger og som kompensation for indkomsttab.
For det andet: Takket være overvågningen af programmet har vi konkrete beviser for, at der ved begrænsningen af næringsstoftilførslen og ved naturbeskyttelsen utvivlsomt er opnået resultater som følge af vores miljøforanstaltninger. Dette anerkendes også i betænkningen.
For det tredje: Udformningen og administrationen af programmerne skal fortsat forbedres.
For det fjerde: De forskellige foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne og de markedspolitiske foranstaltninger i den fælles landbrugspolitik skal generelt integreres og koordineres bedre med hinanden, således som vi også har forudset det i vores forslag til Agenda 2000.
Til disse hovedpunkter, som er nævnt i betænkningen, vil jeg gerne føje endnu nogle punkter, nemlig for det femte: Det europæiske kulturlandskab er i høj grad afhængigt af land- og skovbruget. Nyere forskningsresultater bekræfter, at artsdiversiteten og det kulturlandskab, der er udformet gennem århundreder, kun kan bevares ved hjælp af egnede metoder inden for land- og skovbrug.
For det sjette: Holdningerne i Det Europæiske Fællesskab, men også hos landmændene, skal ændres, vi må tydeliggøre vores standpunkt med henblik på en forbedring af miljøbeskyttelsen, for kun på den måde kan vi på langt sigt retfærdiggøre de udgifter, der påløber. Vores fremtidige strategi beror principielt på to overvejelser. For det første skal landmændene opnå en vis minimumsstandard som forudgående betingelse for udligningsbetalinger. Dette er selvfølgeligt i enhver erhvervsgren og svarer også til befolkningens forventninger. Efter min opfattelse skal denne minimumsstandard være god landbrugsmæssig praksis. For det andet skal de landmænd, som er villige til at gå ud over denne minimumsstandard og levere ekstra ydelser til gavn for miljøet, have godtgørelse fra samfundet for de indkomsttab eller ekstra ydelser, der herved opstår. I en verden, som i stigende grad er præget af konkurrence, er landmændene tvunget til at minimere deres omkostninger. Det kunne føre til, at ydelser til gavn for miljøbeskyttelsen, som de tidligere til en vis grad har leveret gratis, ikke mere vil være mulige i fremtiden. Derfor behøver vi godtgørelsen for landbrugsmiljøforanstaltninger. Mange landmænd er parat til at indgå en kontrakt om at levere disse miljøbeskyttelsesydelser. Men netop også kun, hvis de får en rimelig betaling for det.
Lad mig nu komme ind på det tidligere nævnte spørgsmål om evaluering. Jeg er glad for Parlamentets interesse for dette spørgsmål, for det hjælper os meget, når vi skal give vores standpunkt større vægt over for de nationale og regionale myndigheder. Kommissionen har allerede iværksat vigtige initiativer med henblik på evaluering af landbrugsmiljøforanstaltningerne. Vi har kraftigt henstillet til de nationale og regionale myndigheder, at der nu først og fremmest skal gennemføres sådanne evalueringer. Vi har også forsynet disse myndigheder med relevante oplysninger. Så har vi endvidere optaget en bestemmelse i gennemførelsesforordningen, som entydigt fastlægger medlemsstaternes forpligtelse med hensyn til evaluering. Endelig har vi med forskningsmidler som led i Phare-programmet og med andre undersøgelser til stadighed arbejdet på spørgsmål i forbindelse med evalueringen. Naturligvis forstår jeg den delvist kritiske holdning hos de nationale og regionale myndigheder. De fleste af de programmer, der er gennemført af dem, er jo først påbegyndt i 1995 ellert 1996, og det er logisk, at der skal en vis tid til, før resultaterne også faktisk viser sig, så de kan måles. Desuden må man indrømme, at miljøbeskyttelse er et komplekst emne, og at f.eks. overvågning af artsdiversitet eller overvågning eller registrering af næringsstoftilførsel også er opgaver, der teknisk set er svære at håndtere. Alligevel har vi opnået, at vi har modtaget ikke mindre end 158 evalueringsberetninger fra medlemsstaterne. 53 af disse er ganske vist først blevet færdige i år og foreligger foreløbigt kun som udkast. Vi forventer derfor en hel række yderligere beretninger i det kommende år.
Hvad resultaterne fra disse beretninger angår, kan jeg godt forstå Parlamentet, når det venter utålmodigt på resultaterne af disse vigtige foranstaltninger. Jeg kan imidlertid i dag meddele Dem, at denne ekstra beretning vil være færdig allerede i løbet af de nærmeste dage og derefter i løbet af kortest mulig tid vil blive tilsendt formændene for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og Budgetudvalget.
Hr. Funk har henvist til, at han kræver mere medbestemmelsesret for medlemsstaterne eller for de regionale forvaltninger. Hr. Funk, jeg må gøre Dem opmærksom på, at udarbejdelsen af programmerne allerede ligger hos medlemsstaterne eller i regionerne. Når det er sådan, er det Kommissionen, der har en medbestemmelsesret, mens selve udarbejdelsen af programmerne ligger i regionerne. Sådan er det, hr. Funk!
Dermed kommer jeg til den anden del, til betænkningen af Otila. Den indeholder talrige relevante punkter, hvoraf nogle allerede er indgået i Kommissionens forslag til Agenda 2000.
I sit forslag til en ny forordning om udviklingen af landdistrikter har Kommissionen overvejet en række ændringer i støtteordningen. Disse ændringer er identiske med nogle af betænkningens konklusioner. Især foreslår Kommissionen at ophæve den sondring mellem fuldtidslandmænd og deltidslandmænd, der findes i den nuværende forordning, da denne sondring hyppigt har hindret en succesrig anvendelse af ordningen.
Desuden foreslår Kommissionen, at gennemførelsen af foranstaltningerne i medlemsstaterne bør være valgfri og ikke som nu obligatorisk. Ganske vist kan Kommissionen ikke tilslutte sig alle konklusioner i Parlamentets betænkning. Vi mener, at man bør være forsigtig med hensyn til de afsluttende konklusioner om anvendelse af forordning 2080. Som vi også har anført i vores beretning, er skovrejsningen på landbrugsarealer en langsigtet proces. Derfor er det vel virkelig forhastet efter så få år at ville vurdere allerede nu, hvordan forordningen virker, eller især i hvilket omfang den bidrager til en reduktion af landbrugsproduktionen og til en forbedring af skovbrugsressourcerne.
I øvrigt må jeg i den anledning bemærke, at lagrene af træ i Den Europæiske Union ikke går tilbage, men vokser år for år. Der er derfor ingen, der behøver at være bange for en for kraftig udnyttelse af skovbrugsressourcerne.Vi mener, at foranstaltningerne til skovrejsning på landbrugsareler på langt sigt vil bidrage til at udvikle landdistrikterne ved, at de vil fremme en diversificeret erhvervsaktivitet, et dynamisk koncept for udnyttelsen af jorden og en passende bevarelse af landskabet. Derudover er vi overbevist om, at ordningen vil have positive virkninger for miljøet.
Kommissionen er enig med Parlamentet i, at det er nødvendigt med en evaluering af gennemførelsen af forordning 2080. Jeg kan også forsikre Dem, at vi vil sætte alt ind på at gennemføre det tilsvarende arbejde og fremlægge resultaterne for Parlamentet. Hertil behøver vi imidlertid først pålidelige og repræsentative oplysninger. Men hvad Fællesskabets skovbrugsstrategi som helhed angår og især også spørgsmålet om, hvorvidt der skal være fællesskabsretlige ordninger for skovbruget, vil Kommissionen ligeledes snarest træffe en tilsvarende beslutning om en sådan skovbrugsstrategi og derefter ligeledes fremsende den til Parlamentet. Men jeg vil også allerede nu sige, at jeg personligt - uden her at ville foregribe Kommissionen - ikke går ind for, at skovbrugspolitikken harmoniseres.
Nu til den tredje del, betænkningen af Santini. Jeg mener, at hr. Santini har taget et særdeles vigtigt emne op, og jeg vil også gerne takke både ham og alle de andre ordførere hjerteligt. I Unionen blev emnet bjergværksdrift og bjergområder første gang taget op for nu over 20 år siden, og allerede dengang blev der skabt en ramme for de mindre begunstigede områder. Inden for denne ramme blev der især givet bjergområderne en fremtrædende stilling. De vanskelige arbejdsvilkår for landmændene i bjergområderne berettiger til en særlig hensyntagen i den fælles landbrugspolitik. Men det må heller ikke overses, at der også er andre regioner, som må kæmpe med specifikke problemer, som f.eks. de nordiske regioner, tørre områder og forskellige andre ugunstigt stillede områder. Vi må derfor ikke begå den fejl ved behandlingen af dette emne at betragte de nødvendige behov og landmændenes ønsker i bjergområderne isoleret fra alle andre mindre begunstigede områder. Det kommer også klart til udtryk i ønsket fra enkelte parlamentsmedlemmer om en udvidelse af denne betænkning til de tørre og halvtørre eller arktiske zoner. I øvrigt ville en for individualiseret betragtningsmåde af de særlige forhold i landdistrikterne modarbejde nødvendigheden af en forenkling af vores politik.
Tillad mig som svar på den foreliggende betænkning at redegøre for, hvordan vi i Agenda 2000 vil gå ind på bjergområdernes problemer, og hvilke løsninger vi tilbyder. Vi vil indføre mere fleksibilitet og mere subsidiaritet i udviklingspolitikken for landdistrikterne, for at medlemsstaterne bedre kan opfylde deres mål med henblik på at støtte landdistrikterne. Begge principper åbner efter min mening interessante perspektiver for bjergområderne. I fremtiden vil det nemlig være muligt ved at samle de hidtidige delprogrammer og foranstaltninger til et enkelt program at foretage en klar prioritering og blandt de mange muligheder udvælge dem, der garanterer den bedste udvikling. Dermed kan der opnås synergieffekter, og der kan bedre tages hensyn til bjergområdernes specielle behov. Ved den nye udformning og udvidelse af udligningstilægget åbnes der større spillerum for godtgørelsen af de specifikke ydelser, der ydes af de landmænd, der lever i de ugunstigt stillede områder. Bjergområderne vil derfor også have deres sikre plads i de nye bestemmelser om udvikling af landdistrikterne.

Graefe zu Baringdorf
Fru formand, hr. Fischler, De har ikke sagt noget om finansieringsspørgsmålet. Vi har indgivet et ændringsforslag, som siger, at der i alt skal fastsættes en medfinansiering på 25 % for medlemsstaterne og 75 % for EU. På tilsvarende måde har vi diskussionen ved de andre præmier, udligningspræmierne, som jo hidtil altid er blevet betalt 100 %. Jeg mener, at den politiske bedømmelse af disse foranstaltninger, som vi taler om her, hyppigt afhænger af disse 50 %, og vi bør her komme frem til en lavere medfinansiering for landene, så programmerne også bliver accepteret.

Fischler
Fru formand, jeg skal først helt generelt henvise til, at miljøpolitik og miljøforanstaltninger i landbruget jo ikke kun kan være et anliggende for Fællesskabet, men også skal være et anliggende for medlemsstaterne og regionerne. Til syvende og sidst lever vores befolkninger jo i disse regioner.
Hvad derfor medfinansieringen angår, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at vi i mål 1-regionerne allerede har en fællesskabsfinansiering på 75 %, og i de andre områder har vi 50 %. Da vi tilstræber at udvide disse foranstaltninger, og da jeg også har indtryk af, at medlemsstaterne bliver mere og mere opmærksomme på dem, har vi i Agenda 2000-forslagene, ifølge hvilke disse miljøforanstaltninger skal integreres i hele udviklingsprogrammet for landdistrikterne, forudset at miljøforanstaltningerne i hvert fald beholder en medfinansiering på 50 %, fordi satserne for Fællesskabets medfinansiering for f.eks. de ugunstigt stillede områder eller bjergområderne i mange lande på andre områder er væsentligt lavere end 50 %. Set på den måde har i hvert fald miljøforanstaltningerne uden for mål 1-regionerne i fremtiden en bedre samfinansieringsprocent end andre foranstaltninger inden for udviklingen af landdistrikter.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Fischler.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

EUGFL: 26. finansberetning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0298/98) af Rehder for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om den 26. finansberetning om Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen - regnskabsåret 1996 (KOM(97)0589 - C4-0112/98).

Rehder
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger. Man studser naturligvis lidt, når man læser den noget kryptiske titel, men den beretning, der forelægges her, er væsentligt mere interessant, end titlen lader formode. Denne beretning er udarbejdet, fordi Europa-Parlamentet som repræsentant for de europæiske skatteborgere har ret og pligt til at føre fuldstændig kontrol med Unionens budget. I overensstemmelse med de økonomiske dyder - mandlige eller kvindelige dyder - skal der iagttages en sparsommelig omgang med skatteydernes penge, misbrug skal konstateres og straffes, det vil sige, der skal her gøres noget imod det.
Dette landbrugsbudget betragtes med særlig interesse i offentligheden alene af den grund, at det udgør næsten halvdelen af Den Europæiske Unions budget, og fordi dette budgetprincip om en sparsommelig og korrekt omgang med skattemidlerne desværre, og Gud bedre det, ikke altid er blevet tilstrækkeligt efterkommet i fortiden. Vi ved, at Revisionsretten altid har lagt en særlig streng målestok, ikke kun i Den Europæiske Union, men også i medlemsstaterne. Trods denne nødvendige strenghed kan der stadigvæk konstateres klare fejl.
En del af påtalerne og misforholdene skyldes uden tvivl den uigennemtrængelige ansøgningsjungle, som også bevirker, at mange ansøgere utilsigtet begår fejl. Kære hr. kommissær, det ville faktisk være en opgave at få ryddet op i dette bureaukratiske vildnis, hvor De ville have samtlige miljøbeskyttelsesfolk på Deres side. Så kunne vi dyrke frit blomstrende planter, som også kunne skabe deres egen natur og ikke permanent skal bringes i kontakt med papirkurve. Men vis medlidenhed med de mennesker, som jo ikke er uddannet til at udfylde skemaer, men er erhvervsdrivende inden for landbrug, og som har et krav.
Men også svindelen med støtte udgør en væsentlig andel i disse uheldige forhold, og ofte også - det glemmes lejlighedsvis her i Parlamentet - medlemsstaternes manglende vilje til at forfølge og om nødvendigt straffe misbrug med EU-midler med samme nidkærhed, som hvis det var overtrædelser af deres egen nationale lovgivning. Og dette sker, selvom Den Europæiske Union endda selv stiller penge til rådighed for medlemsstaterne til kontrol af disse foranstaltninger. Det er en fuldstændigt uholdbar tilstand. Det er også uholdbart, at på grund af de stadigvæk utilfredsstillende kontrolinstrumenter er det kun en brøkdel af de uretmæssigt modtagne støttemidler, der kræves tilbagebetalt, som Den Europæiske Revisionsret har fastslået. Hvis dette skete i en normal kommune, i et budget for en amtskommune eller et bystyre, ville kommunens borgmester eller forvaltningen kunne imødese at blive suspenderet fra tjenesten.
I den forbindelse ville det alene af opdragelsesmæssige grunde være tilrådeligt, at der i fremtiden også foreskrives en medfinansiering på EUGFL's område. Af opdragelsesmæssige grunde, fordi det dermed endnu mere håndfast end hidtil kunne præciseres over for medlemsstaterne, at det jo i grunden er deres egne penge eller borgernes, skatteydernes penge, man her omgås så ubekymret med og - jeg er nødt til at sige det så skarpt - ofte også lemfældigt.
Kritiseres skal også den omstændighed, at der stadigvæk i betydeligt omfang findes budgetmidler, som ikke bliver udbetalt. Når vi ser på denne beretning, konstaterer vi, at det kun var på grund af BSE-katastrofen, som krævede betydelige ekstra midler, at dette beløb i regnskabsåret 1966 kun udgjorde ECU 1, 3 milliarder; i 1995 var det ECU 3, 5 milliarder. For en skatteyder er det mange penge. Nu kommer jeg igen til skovbrugspolitikken. De penge kunne vi med sikkerhed have brugt bedre i Tyskland i de sidste otte år.
Disse voldsomme overskud viser, at den nødvendige forsigtighed, som skal udvises på ethvert politisk område, er blevet praktiseret for intensivt. Efter den nuværende retstilstand - det er egentlig ulempen ved hele denne sag - skal disse midler gå tilbage til medlemsstaterne igen. For en del medlemsstater - jeg kommer fra en af disse - har landbrugsbudgettet udviklet sig til en slags sparebøsse, som hvert år giver mulighed for at bruge disse tilbagebetalinger til at udfylde selvforskyldte huller i skatteindtægterne og give indtryk at, at det er den nationale skattepolitik, der gør, at det nogenlunde hænger sammen.
Men landbrugsbudgettet er ikke en sparebøsse, men det vigtigste middel til at bevare landdistrikterne i Europa, også for deres beboere. Derfor er hver øre faktisk nødvendig, for vi skal også forsøge at råde bod på fortidens synder. I betænkningen har jeg derfor foreslået, at der af landbrugsbudgettet hvert år skabes en reserve på ECU 1 milliard.
Denne reserve bør nemlig i tilfælde af manglende udnyttelse anvendes til at forbedre infrastrukturen i landdistrikterne som helhed og frem for alt til at bekæmpe den arbejdsløshed, som naturligvis også findes i landdistrikterne. Kollega Mulder har taget denne idé op og som erfaren budgetekspert yderligere perfektioneret den. En hjertelig tak for det. Det viser nemlig, at dette fælles arbejde på tværs af grupperne, kollega Mulder, er effektivt og også bringer os videre, når vi ikke altid har disse skillelinjer både i vores hoveder og i arbejdet. Dette er langt bedre i Europa-Parlamentet, end det desværre ofte er tilfældet i andre parlamenter.
Af al magt, og nu kommer jeg til et negativt punkt, men gudskelov hidtil uden resultat, har andre medlemmer af Parlamentet kæmpet mod, at den egentlige kræftskade i støttepolitikken på landbrugsområdet på ny blev nævnt offentligt ved navn. Det er nemlig det forhold, at det stadigvæk er sådan, at ca. 80 % af landbrugsstøtten går til kun 20 % af landmændene, og oven i købet til de mest velhavende og ikke til dem, der har mest brug for den. Det har faktisk overhovedet ikke noget at gøre med social retfærdighed mere. Derfor, kære hr. kommissær, er jeg Dem egentlig taknemmelig for, at De over for en vantro Thomas - hans fornavn er ikke Thomas - fra CDU-gruppen også sidste år som svar på en skriftlig forespørgsel på ny bekræftede, at intet i grunden har ændret sig ved denne utålelige tilstand.
Først når vi har fjernet denne kræftskade, finder vi også støtte hos de europæiske skatteborgere for en ny og fremtidssikret politik i landdistrikterne. Det har vi brug for, også i betragtning af de 20 millioner arbejdsløse, og vi har brug for et støttesystem, som omsider stopper det vanvid, at en landmandsmillionær, hvis millioner jeg ikke misunder ham, fordi jeg ved, at han ender på nøjagtig samme måde som jeg, men at denne landmandsmillionær ikke har brug for støtte fra skattemidler, mens der er andre i landdistrikterne, som har hårdt brug for den. Små landmænd f.eks., som i grunden nu udelukkende må arbejde efter princippet selvudnyttelse.
Vi har i så fald brug for, at der er en effektiv øvre grænse for støtten, og at den kun bør udvides, når vi igen praktiserer gamle krav om solidaritet, nemlig at alle har krav på en anstændig arbejdsplads. Når dette yderligere er opfyldt, kan vi begynde at tænke videre frem. Vi har også brug for - og det har vi jo diskuteret i dag - en ny integreret politik for de ugunstigt stillede områder. Her fremhæver jeg alt dette, hr. kommissær, som De og andre kolleger også har sagt, at her kan vi ikke igen begynde at tænke i opsplittede enkeltområder. Så er der et bjergområde her, et søområde der, her et moseområde og der et vandområde. Altsammen rigtigt. Disse områder har allesammen et fælles problem. De er ikke konkurrencedygtige, og alligevel skal de bevares. Derfor advarer jeg mod at videreføre denne politik med opdeling i forskellige klienteller. De tanker, jeg hidtil har læst i Kommissionens redegørelser, er egentlig fornuftige.
En integreret politik i landdistrikterne skal desuden sørge for, at der skabes flere arbejdspladser der. Det er ikke kun arbejdspladser med tilknytning til landbruget, det er også hightech-arbejdspladser. Hightech skader ikke landdistrikterne. Derfor skal det også være muligt, at der kan ligge en chipfabrik i Untermagerbein, det er der, hvor jeg bor. De behøver ikke altid at være i centrene, de kan også være andre steder.
Vi har egentlig allerede talt tilstrækkeligt om alle disse principper. Vi vedtog i 1996 min betænkning med stort flertal, og det ville glæde mig, hvis alle kolleger ville være parat til ikke bare at stemme om disse ting og bagefter sige, at de kun stemte for, fordi diskussionen skal afsluttes, men at de omsider omsætter det til konkret politik hjemme hos dem selv. For nogle, som sad her lige nu for et øjeblik siden, ville det faktisk være en god opfordring at gøre dette hjemme hos dem selv.
Det, at mange landsbyer langsomt uddør, hos Dem og hjemme hos mig, fører jo i sidste ende også til undergang for landdistrikterne som helhed. Disse landdistrikter udgør 80 % af vores Europa. Og vores Europa har kun en fremtid, hvis også landdistrikterne har en fremtid. Det lykkes kun, hvis vi omsider holder op med at kun at producere papir. Lad os skabe en fremtid for landdistrikterne, så bevarer vi Europa.

Iversen
Fru formand, jeg synes, det er en spændende og fin betænkning, Klaus Rehder har lavet om finansberetningen om Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget. Det er altid vigtigt - det diskuterede vi også tidligere i dag - at sikre, at EU-skatteborgernes penge bliver brugt på en ordentlig måde. Jeg synes også, at det er væsentligt, at vi i Parlamentet står som dem, der lægger en kritisk linje i forhold til det, vi ser. Det må være vores opgave som folkevalgte, og det er der også tale om i Klaus Rehders betænkning.
Kommissionens beretning om landbrugsudgifterne for finansåret 1996 er på mange måder en udmærket beretning. Den redegør for faktorer, der har påvirket udgifterne til landbruget det pågældende år: udvidelsen af Unionen til femten lande, implementering af hjælp under 1992-reformen og udgifter forbundet med BSE-krisen. Derudover redegør Kommissionen også for implementering af en ny faktor, som jeg mener er meget vigtig, nemlig en plan til at undgå svindel med landbrugsstøtte. Planen indeholder oprettelse af en database, registrering af støtteansøgninger, registrering af kontrolsystemer, identifikation og en grundigere registrering af besætninger. Fint nok! Der er selvfølgelig nogle, der kommer i klemme, også i mit eget land, som følge af det, man kalder overdrevent bureaukrati, men det er fint nok, at vi har disse ting. Når vi giver penge ud, skal vi også sikre os, at der er kontrol.
Men jeg synes på den anden side, at der i beretningen ikke tages ordentlig stilling til kontrollen med midlernes anvendelse i medlemslandene. Problemet med kontrollen er, at den stadig varierer meget fra medlemsland til medlemsland. Man kan med andre ord ikke forvente, at man bliver behandlet ens i Unionens forskellige lande, selvom det er ens regler, der faktisk er gældende. Og det duer altså ikke! Det kan ikke gå i længden. Vi bliver nødt til at have en ordentlig kontrol med anvendelsen af alle disse midler. Jeg ved selvfølgelig godt, at Kommissionen da vil sige: Vil I have mere bureaukrati? Vi I have det endnu vanskeligere? Og der er vi selvfølgelig lidt i klemme. Vi er nødt til at lave et system, som også kan fungere. Derfor er det selvfølgelig også væsentligt, at man med landbrugsreformen kommer i retning af at få et mere gennemsigtigt system, end vi har i dag.
Jeg vil så sige til allersidst - det var også noget af det, som Klaus Rehder var inde på - at den sociale skævhed i fordelingen af midlerne jo er helt åbenbar. Det er helt åbenbart, at vi kan se - og det skriver beretningen ikke noget om, men det kan vi jo se - at 80 % af midlerne går til 20 % af landmændene. Hvad skyldes det? Der er sikkert mange forklaringer, men jeg synes nok, at Kommissionen skylder os et svar på, hvad den ser som forklaringen.

Redondo Jiménez
Fru formand, hr. kommissær, tillad, at jeg efter at have hørt hr. Rehders udredning ved fremlæggelsen af hans betænkning endnu en gang gentager titlen på den betænkning, som vi her forhandler. Vi taler om den 26. finansberetning om Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen og regnskabsåret 1996, som Kommissionen har fremlagt på baggrund af artikel 10 i forordning 729, og endvidere er budgetperioden ændret, eftersom den ikke længere svarer til kalenderåret, men fra 1987 løber fra 15. oktober til 15. oktober.
Vi vil derfor holde os til det emne, som vi taler om. For hvad drejer det sig egentlig om? Det drejer sig grundlæggende om at se, om det, der er givet ud, svarer til det, der er budgetteret, og derudover har vi løst nogle uforudsete situationer, der er opstået. Jeg tror, at dette er blevet opfyldt for de almindelige og meget grundlæggende poster. Derfor er jeg enig i Kommissionens meddelelse vedrørende de endelige bevillinger på i alt ECU 40.828 millioner, der er sammenfaldende med landbrugsguidelinen for 1996, som er det år, vi taler om.
Og hvad angår udgifterne, er ECU 39.107.800 millioner fordelt på tre grundlæggende ting:
1.Fuld betaling af støtte under den fælles landbrugspolitik.2.Overgang fra 12 til 15 lande.3.Den uforudsete BSE-krise.Men alligevel er landbrugsudgifternes andel af det almindelige budget faldet med 1, 2 %, da den er reduceret fra 51, 7 % til 50, 5 %.
Jeg er også enig i fordelingen af udgifter alt efter økonomiske egenskaber: restitutioner, intervention osv., samt revision af kontrolsystemerne i nogle sektorer. Og når man gennemgår det, som Kommissionen har sendt os, opdager man her nogle små gemytligheder. Jeg vil f.eks. gerne spørge kommissæren, hvordan Østrig på kun tre år næsten er nået op på Tysklands niveau i forbindelse med forordning 2078. Landet er faretruende tæt på Tyskland, hvad angår ledsageforanstaltningerne på landbrugsmiljøområdet og overskrider Frankrig og de øvrige lande ret meget. Nå, men dette er blot en lille anekdote.
Alt dette og meget andet har jeg dog fortalt ordføreren, men jeg beklager, at jeg ikke er enig med ordføreren med hensyn til afsnit 11, 12, 13, 14 og 15 i betænkningen, og at hverken jeg eller min gruppe vil støtte dem, da vi mener, de ikke har nogen relation til den betænkning, som vi drøfter, og at de endvidere forsøger at indføre subjektive udtalelser, der ikke er positive hverken for den fælles landbrugspolitik eller for vores landmænd eller kvægopdrættere, og også guideliner for den fremtidige fælles landsbrugspolitik, f.eks. emnet vedrørende samfinansiering, der ikke hører ind under denne betænkning.
Hr. kommissær, jeg er altid meget taknemmelig for Deres tilstedeværelse her i mødesalen, for De undlader aldrig at møde op og udholde lange og kedsommelige møder, som når man f.eks. ser, hvem der er til stede her i dag. Jeg vil slutte med en sætning fra side 43 i Deres meddelelse, hvor der står, at Fællesskabet udgør et økonomisk enhedsområde for landbrugsprodukter.
Hr. kommissær, nu mere end nogensinde tidligere håber og ønsker jeg, at De må fortsætte som kommissær.

Mulder
Fru formand, lad mig i første omgang sige, at jeg finder det et godt punkt, at også Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter udtaler sig om landbrugsudgifterne for 1996. Normalt er det Budgetkontroludvalgets domæne. Men jeg tror, at det er meget vigtigt, at også landbrugssektoren selv gør alt, for at landbrugsudgifterne foretages korrekt, for jeg mener, når vi taler om uregelmæssigheder og bedrag i landbrugssektoren, at disse ikke først og fremmest skyldes landmændene og erhvervsgartnerne, men først og fremmest andre landbrugssektorer. Hvis vi vil forbedre støtten til landbruget i Europa, og det vil vi alle sammen i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, så må vi se til, at anvendelsen af penge finder sted på korrekt vis. Jeg tror, at rapporten fra hr. Rehder har givet et bidrag dertil. Den foregående taler har allerede givet en kompliment til hr. Fischler, om at han er blevet siddende her så længe. Jeg vil tilføje nok en kompliment dertil. Han er ikke alt for vant til dette i denne sal, men jeg vil alligevel gøre det. Vi har værdsat det meget, at Kommissionen har opfyldt Budgetkontroludvalgets krav vedrørende decharge for 1992, der så forekommer indirekte i rapporten fra 1996, at der er blevet ansat 15 ekstra embedsmænd til at forbedre kontrollen, og at der desuden i tilfælde af at medlemslandenes ikke udfører landbrugsudgifterne korrekt, bliver lagt en ekstra bøde på 25 % oven i. Jeg tror, at det er en af måderne at forbedre kontrollen.
Hvad de andre punkter i rapporten fra hr. Rehder angår, er jeg også enig med den foregående taler - på trods af den kendsgerning at han helligede mig venlige ord - at der forekommer en række punkter i rapporten, der egentlig intet har at gøre med den finansielle rapport fra 1996. Vi kommer i de kommende måneder nok til at give os i kast med al problematik fra Agenda 2000 - om forholdet nu præcist er 80/20 eller ikke, mener jeg, at det er uundgåeligt, at bestemte sektorer altid modtager mere end andre sektorer. For det er nu en gang sådan, at bestemte sektorer altid er bundet til jord. Hvis vi vil vedligeholde landskabet, så må det pr. definition modtage flere penge end et drivhus, eller hvad ved jeg. Man kan ikke bare sige: Alle sektorer skal have en lige stor procentdel af landbrugsbudgettet. Dette er en beregningsmåde, jeg ikke er enig i.
Endnu et sidste punkt om ledsageforanstaltningerne. Jeg hørte netop, at rapporten vil blive udgivet i den kommende tid, måske allerede i næste uge. Det synes jeg er fremragende. Jeg mener, at et af de vigtigste punkter til den fremtidige debat skal være: Hvordan kan vi forene miljø og landbrug? Så er jeg nysgerrig efter at vide, hvordan man vil forklare, at kun fem af de 15 medlemslande gør brug af disse ledsageforantstaltninger. Østrig er et godt eksempel, men det kan sandsynligvis forklares, fordi kommissæren sidder her. Men jeg ville gerne vide, hvordan det kan være, at visse miljøforholdsregler i visse lande er succesfulde, og i andre ikke. Hvis vi kan få hemmeligheden fra andre, om hvordan de skal tilpasses i lande, hvor den ikke er en succes, så synes jeg, at vi er på den rigtige vej med hensyn til at bevilge landbrugsmidlerne.

Nicholson
Fru formand, nu vil jeg ikke kaste æg over det hele, men jeg vil gerne tage tråden op fra hr. Mulder og rose kommissæren for hans tålmodighed og udholdenhed ved at blive her så sent og lytte til det, vi siger om ham. Jeg ønsker ordføreren tillykke med den tankevækkende betænkning om EUGFL. Hr. Rehder tager mange vigtige spørgsmål op, og dem kan vi uden tøven give os i kast med her i aften.
En af de ting, der blev nævnt, og som jeg straks faldt over, er hvor kompliceret det hele er blevet for landmændene, fordi de nu skal udfylde så mange formularer. De fleste landmænd er parate til at udfylde så mange formularer, det skal være, for at få den støtte eller bistand, de har brug for, men der tales for, at formularerne skal være nemmere at udfylde. Jeg er sikker på, at kommissæren godt ved, at der findes meget komplicerede og tekniske formularer. Jeg ved, at disse formularer hjælper med til at bekæmpe svig, men der bør være mere fleksibilitet på lokalt plan. Jeg får regelmæssigt klager fra folk i min valgkreds, som har lavet ægte, uskyldige fejl i deres ansøgnings- eller andre formularer, og som derfor får afslag på tilskud. De henvender sig til mig, som repræsenterer dem i Europa-Parlamentet, fordi de har fået at vide, at der på lokalt plan ikke er mulighed for at få fejl anerkendt som ægte fejl. Det er et af de områder, vi kan se nærmere på for at gøre systemet mere brugervenligt for landmændene.
I øjeblikket modtager Nordirland ingen strukturstøtte. Det pågældende program var så populært, at det blev overtegnet, så der blev ikke godkendt flere ansøgninger. Det viser betydningen af denne støtte i lokalsamfundet på landet og for landmændene, især i disse vanskelige tider. Vi er nødt til at gøre noget ved nogle af de punkter, som hr. Rehder og hr. Mulder fremhævede, med hensyn til reformpakkens fremtid på langt sigt.
Hr. Mulder rejste det interessante spørgsmål om, hvorfor nogle nationale regeringer er bedre end andre til at indføre miljøforanstaltningerne. Svaret er, at visse regeringer bare ikke vil indføre disse foranstaltninger. Så enkelt er det. De er ikke villige til at stille tilstrækkelige midler til rådighed for at få foranstaltningerne iværksat. Det har vi hørt tidligere i forhandlingen. Derfor har vi nu et godt grundlag for en debat og for at finde den bedste vej frem.

McCartin
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Rehder for betænkningen. Han fremhæver udgifterne i forbindelse med den fælles landbrugspolitik. Ja, de udgør i øjeblikket ca. 40 % af Fællesskabets budget, men det siger mere om omfanget af Fællesskabets budget, end om landbrugsudgifterne. Den Europæiske Unions størrelse, antallet af berørte landmænd og problemerne taget i betragtning, så tegner den fælles landbrugspolitik sig for 0, 4 % af BNP. Det er den pris, vi betaler for at forsøge at holde befolkningen i Den Europæiske Union i landdistrikterne.
Hvis politikken ikke fandtes, hvis markedskræfterne fik lov til at styre det hele, er der ingen tvivl om, at affolkningen fra landet ville stige markant. Det er naturligvis skuffende, at vi ikke har kunnet stabilisere befolkningens størrelse i landdistrikterne. På tilsvarende måde bruger vi i dag næsten samme beløb på denne politik som for 15 år siden, men til kun det halve antal landmænd. Jeg forudser, at om ca. 10 år - f.eks.når det næste program udløber - vil der nok være fire millioner landmænd i stedet for de nuværende syv millioner, og vil vil endda bruge flere penge.
I lyset af dette samt at 80 % af midlerne går til 20 % af landmændene, må vi sige, at tiden måske nu er inde - jeg vil ikke adskille det helt fra produktionen - til at overveje mange forskellige ordninger - og helt sikkert, hvordan vi kan bruge midlerne mere bredt. Efterhånden som sektoren omstruktureres, vil der nok være alt for få, der modtager alt for mange penge, og visse meget store producenter får den udligning, der forudses i en omstruktureret politik.
Det bekymrer mig lidt. Jeg så gerne en række forskellige politikker, som er baseret mere på programmer såsom Leaderprogrammet - jeg ved, at vi vil beholde og styrke det. Men for at få befolkningen til at blive i landdistrikterne kræves der mere end blot at se på det direkte forhold til produktionsmængder.

Klaß
Fru formand, hr. kommissær. Jeg er den sidste taler i aften, men jeg vil også gerne udnytte mine to minutter og takker for, at De stadig er her. Hvad taler vi om i aften? Vi taler om støtteforanstaltningerne, om udligningsforanstaltninger til vores landbrug i Europa. EUGFL, Garantisektionen, finansierer hovedsageligt udgifterne i forbindelse med den fælles landbrugsmarkeds- og landbrugsprispolitik. En stor del angår interventionerne til regulering af landbrugsmarkederne.
I regnskabsåret 1996 beløb landbrugsguidelinen sig til ECU 40.828.000 millioner, det vil sige 50, 5 % af EU's samlede budget. Vi havde ganske vist en stigning i udgifterne i landbrugsguidelinen, netop fordi - på grund af de nævnte kriterier - den støtte til medlemsstaterne, der blev indført som følge af reformen af den fælles landbrugspolitik, for første gang blev udbetalt fuldt ud i 1996, og fordi Den Europæiske Union den 1. januar 1995 blev forøget fra 12 til 15 medlemsstater. Men målt i forhold til det samlede budget, som ligeledes voksede, kan vi konstatere en tilbagegang for landbrugsudgifterne på 1, 2 %. Sparsommelig omgang med offentlige midler er altid på sin plads, og udgifterne skal ses i relation til den stillede opgave.
Når den fælles europæiske landbrugspolitiks komplicerede område skal bearbejdes, kræver det også en passende finansiel udrustning, og landbrugspolitikken er det politiske område, som mest omfattende følges, ja overtages af Den Europæiske Union. Ud over de kompenserende støtteordninger til de producerende bedrifter varetages i ledsageforanstaltningerne også ansvaret for miljøet og for de mennesker, der er berørt af strukturændringen. Disse foranstaltninger er vigtige, og jeg glæder mig over de forslag inden for dette område, som De, hr. kommissær, har fremsat i Agenda 2000. Jeg støtter ordførerens krav om mere gennemsigtighed og først og fremmest om en forenkling af den komplicerede ansøgningsprocedure. Den fremtidige udformning af EUGFL inden for rammerne af Agenda 2000 vil vi sikkert også få rigelig lejlighed til at diskutere her i Parlamentet, og det er derfor min opfattelse, at punkt 11 til 12 ikke hører hjemme i denne betænkning om regnskabsåret 1996.

Formanden
Mange tak, fru Klaß. Det er forbavsende, hvad jeg har kunnet opleve som næstformand her i aften. Alle tilstedeværende har i aften udvist en hensynsfuldhed, som faktisk er enestående!
Afslutningsvis giver jeg ordet til hr. kommissær Fischler.

Fischler
Fru formand, mine damer og herrer. Jeg skal heller ikke på nuværende tidspunkt stille for store krav til Deres tålmodighed. Jeg vil gerne først hjerteligt takke hr. Rehder for betænkningen og også Landbrugsudvalget for den interesse, der er vist denne 26. finansberetning om EUGFL's Garantisektion for regnskabsåret 1996.
Hr. ordfører, tak, fordi De støtter reformen af den fælles landbrugspolitik. Men jeg mener ikke, at det i den aktuelle kontekst er nødvendigt, at vi nu fører endnu en debat om Agenda 2000. Det vil vi få lejlighed til mange gange, og det samme gælder for beretningen om Fællesskabets egne midler. Men når jeg er blevet spurgt, hvorfor miljøforanstaltningerne og ledsageforanstaltningerne har fået så stor succes i det land, som jeg kender bedst, så mener jeg, at der er to argumenter, der er afgørende. Det første argument er, at vi allerede i 1987 startede med en fuld information og diskussion om nødvendigheden af et multifunktionelt landbrug, og at vi derfor måske har udviklet en del ting noget tidligere, end det var tilfældet andre steder. For blot at nævne et lille eksempel, havde jeg i nogle år ansvaret for landbrugssektoren dér. Da jeg selv begyndte som minister i 1989, fandt jeg i budgettet ATS 2 millioner til det bioligske landbrug, og da jeg forlod ministeriet, var der afsat ca. 270 millioner i budgettet til denne sektor.
Det andet punkt, som spiller en rolle her, er simpelthen den kendsgerning, at der er en samfundsmæssig konsensus i landet om, at der også skal varetages et passende nationalt ansvar for at bevare landskabet og sikre et bæredygtigt landbrug. I Østrig har det faktisk aldrig været et problem at stille de nødvendige medfinansieringsmidler til rådighed for disse foranstaltninger
Nu til det egentlige tema. Jeg vil her begrænse mig til nogle hovedpunkter, som har direkte forbindelse med finansberetningen. Først spørgsmålet om omfanget af de uudnyttede midler. Her vil jeg gerne fastslå, at disse immervæk er halveret i 1996 i forhold til det foregående år, og i det følgende år, regnskabsåret 1997, er de uudnyttede midler gået yderligere tilbage til ca. ECU 400 millioner. Dette svarer til Fællesskabets betalingsforpligtelser inden for landbrugssektoren på ca. to dage. På grund af forskellige uforudsigelige faktorer vil der netop i denne sektor altid være en vis margen i forhold til udgiftsoverslagene, fordi ingen med absolut sikkerhed kan forudberegne vejret og markederne.
Til spørgsmålet om udgiftskontrollen deler jeg fuldt ud ordførerens opfattelse. Hvad afslag på betydelige udgiftsbeløb som led i regnaskabsafslutningen angår, vil jeg gerne indrømme, at disse delvist er betinget af komplicerede ansøgningsprocedurer samt af utilstrækkelige kontroller i medlemsstaterne. Men en stor del af afslagene skyldes også, at gennemføringsbestemmelserne for den fælles landbrugspolitik er blevet fortolket anderledes i medlemsstaterne end i Kommissionen.Vi vil rydde disse problemer af vejen og har derfor også iværksat en række foranstaltninger. Vi bestræber os på at forenkle de pågældende bestemmelser og at formulere dem mere klart, så disse tvivlsomme fortolkninger så vidt muligt kan undgås. Det sker på den ene side som led i Agenda 2000, men på den anden side først og fremmest som led i projektet SEM 2000.
Derefter støtter vi medlemsstaterne ved løsningen af deres kontrolproblemer, idet vi finansierer passende foranstaltninger inden for rammerne af budgetkonto B 13600. Derudover gør vi os yderligere anstrengelser ved regnskabsafslutningsproceduren, og vi vil også i fremtiden fortsat anvende de generelle korrektioner og guidelines for regnskabsafslutningen.
Til spørgsmålet om den manglende ligevægt ved den økonomiske støtte, som flere talere har været inde på, skal jeg understrege, at vi har taget fat på dette problem i vores reformforslag. Vi tolererer simpelthen ikke længere, at en lille procentdel af landbrugsbedrifterne modtager størstedelen af støtten. Jeg vil germe fremhæve, at et af målene for den fælles landbrugspolitik er en rimelig indkomst for producenten. For at opnå dette mål må bedrifterne imidlertid ikke kun være henvist til støtte. Vi har brug for mere markedsorientering, først og fremmest for bedre at kunne udnytte mulighederne for de aktive landmænd og for forarbejdningsvirksomhederne fuldt ud. Ved mange produkter, og jeg tænker især på vin, frugt, grøntsager eller andre først og fremmest specialprodukter, er der en god og afbalanceret markedssituation, som giver producenterne en rimelig indkomst ved salg af produkterne.
Ved de mere finanstekniske spørgsmål om budgetguidelinen og udgiftsoverslaget mener jeg, at forslaget om at oprette en generel budgetreserve via det finansielle overslag, men inden for rammerne af guidelinen, er interessant. Endelig skal det ved spørgsmålet om tilbagebetaling af uudnyttede midler til medlemsstaterne tages i betragtning, at det ved EUGFL på grund af landbrugsmarkedernes særlige situation drejer sig om foreløbige finansielle overslag. I den forstand har den tilbagebetalingsregel, som er fastsat i forordningerne, sin berettigelse, og det ville formodentligt være meget vanskeligt at foretage en ændring af denne regel.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Fischler.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.
(Mødet hævet kl.19.45.)

