Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Janssen van Raay
Kun 30 sekunder og ikke længere, fru formand, jeg kan holde mit indlæg på fransk.
Rådet svarer ikke på mine spørgsmål fra den 15. august og heller ikke på fru van Bladels spørgsmål. Vil De være så venlig at hjælpe os med at få svar fra Rådet på vores spørgsmål?

Formanden
Hr. Janssen van Raay, jeg er helt enig i Deres anmodning. Desværre er Rådet her ikke, så det kan høre Dem. Men vi vil naturligvis lade Deres anmodning gå videre til Rådet, såvel i dag som andre gange.

Hager
Fru formand, jeg vil gerne bare, for at skabe lidt ligevægt, meddele, at De er min yndlingsformand.

Formanden
Jeg tror ikke helt, at det her drejer sig om et indlæg til forretningsordenen. Det drejer sig heller ikke om protokollen, men jeg er meget glad for Deres indlæg.
Er der andre bemærkninger?
(Protokollen godkendtes)

Afstemning
Rosado Fernandes
Fru formand, jeg tror, at det er lidt sent, men min gruppe har bedt mig om at foreslå Dem og at foreslå Parlamentet, at denne afstemning udskydes til næste mødeperiode. Jeg tror, at der er mange parlamentsmedlemmer, som ikke vil være enige, og under disse omstændigheder vil afstemningen om denne vigtige betænkning finde sted med et begrænset antal parlamentsmedlemmer.

Formanden
Hr. Rosado Fernandes, vi har allerede haft en debat om dette spørgsmål. På grund af omstændighederne er vi nu i færd med at stemme. Det er mig i øvrigt en stor glæde at konstatere, at vi trods alt er ret mange til at stemme om denne betænkning, der faktisk er meget vigtig.
Om ændringsforslag 2
Bontempi
Fru formand, jeg vil gerne her foreslå et mundtligt ændringsforslag, hvormed der tages hensyn til forhandlingen og de bemærkninger, der er blevet fremsat. Jeg foreslår, at vi efter ordet "figur« indsætter ordene "en form for europæisk anklagemyndighed«. Dette blødgør forslaget, der som nævnt af mange måske bør undersøges nærmere i en periode. Derfor foreslår jeg, at vi efter "figur« indføjer "en form for europæiske anklagemyndighed«. Det er det mundtlige ændringsforslag, der er resultatet af vores drøftelser.

Formanden
Er der nogen invendinger imod denne lille ændring?
(Indgivelsen af dette ændringsforslag godkendtes)
(Forslaget til beslutning vedtoges) Jeg vil gerne lykønske hr. Bontempi og takke ham for hans forståelse med hensyn til denne forhandling og denne afstemning, der desværre er blevet afbrudt flere gange. Jeg forsikrer Dem for, at vi skal sørge for, at det ikke skal gentage sig.

Tillich
Fru formand, i går eftermiddags og i morges havde vi en række afstemninger ved navneopråb. Præsidiet har jo en ny regel om, at det kun er afstemninger ved navneopråb til torsdag middag, der bliver regnet med. Kan jeg gå ud fra, at de af mine kolleger, der deltog i afstemningerne ved navneopråb i går eftermiddags og i morges, så kan få en bonus for det?

Formanden
Præsidiet vil behandle Deres forslag meget seriøst, hr. Tillich. Men jeg kan fortælle Dem, at de politiske grupper holder nøje regnskab med tilstedeværelsen. Det vil i øvrigt være meget vigtigt at gøre dette ordentligt, navnlig under de valg, der skal finde sted.

Falconer
Jeg rejser mig for at fortælle hr. Tillich, at han ikke har ret. Præsidiets instrukser var tirsdag, onsdag og torsdag uden tidsbegrænsning for torsdag. Derfor talte stemmerne i går aftes med.

Formanden
Hr. Tillich havde udmærket forstået det. Det er i øvrigt derfor, at han fremsætter dette supplerende forslag.

Martens
Blot for at gøre Dem opmærksom på, at systemet ikke gælder i dag.

Formanden
Ja, det er helt korrekt.

Falconer
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg overvejede blot hr. Tillichs udmærket pointe. Præsidiet kunne evt. undersøge, om de af os der er blevet her fra mandag til fredag, kan genvinde nogle af de tillæg, som er blevet fratrukket dem, der ikke deltog i afstemningen tirsdag, onsdag og torsdag. Det ville være en fremragende måde at anspore medlemmerne til at komme her om fredagen på.

Andersson
Jeg vil gerne takke ordføreren for en indsigtsfuld betænkning. Jeg mener, at kampen mod den grænseoverskridende kriminalitet er et vigtigt område, som det er værd at vise større opmærksomhed i Den Europæiske Union. Jeg vil dog fremhæve betydningen af, at overvejelser om harmoniseringer på det retlige område sker med stor respekt for de eksisterende forskelle, der på grund af retlige kulturer og traditioner findes mellem de forskellige medlemslande og retssystemer. Af denne årsag har jeg svært ved at støtte forslag om indførelse af et europæisk anklagerembede i henhold til den såkaldte Corpus Juris.

Van Bladel
Medlemsstaternes lovgivning afviger meget fra hinanden på strafferets- og retsforfølgningsområdet, og dette er den vigtigste forhindring for strafferetligt samarbejde ud over de nationale grænser. En anden forhindring, som begrænser harmoniseringen af strafferetten og retsforfølgningen, er interne fornyelser inden for medlemsstaternes justitsapparater. I Nederlandene blev der således i lang tid ikke foretaget noget med en international anholdelsesbegæring rettet mod den surinamske ex-hærfører Desi Bouterse, som var mistænkt for omfattende kokainhandel. Det er lykkedes Bouterse at opbygge et netværk i Nederlandene, og han ved fra informanter, hvilke skridt myndighederne forbereder, og er derfor altid et skridt foran justitsmyndighederne. Den slags kriminelle organisationer med grænseoverskridende aktiviteter er en fare for vores retsstat.
For at intensivere samarbejdet mellem medlemsstaternes retlige myndigheder finder der udvekslinger sted mellem embedsmændene. Disse udvekslinger bidrager kun med stort besvær til fremgang i samarbejdet. Et andet aspekt af den langsomme udvikling på samarbejdsområdet er, at uddannelsen af justitsembedsmænd er mangelfuld i nogle medlemsstater.
Til sidst vil jeg i anledning af betænkningen påpege, at det er vigtigt for intensiveringen af forbindelserne med lande uden for EU, at der underskrives både multi- og bilaterale konventioner, såsom WOTS-konventionen, for også at kunne perfektionere samarbejdet på det strafferetlige område med lande uden for Unionen.

Caudron
Vi skal med jævne mellemrum tage stilling til problemer vedrørende retsvæsen og politi. Indtil videre har alle disse betænkninger været af høj kvalitet. Denne betænkning er ikke nogen undtagelse fra reglen, men hvordan kunne det være anderledes, når den er udfærdiget af vores kollega Bontempi.
Jeg er enig i de retningslinjer, der foreslås os. Jeg ønsker blot at supplere tekstens indhold med den kendsgerning, at det for at tilpasse de retslige myndigheder til de nye former for kriminalitet er en absolut nødvendighed at indrette de finansielle midler efter omkostningerne ved disse instrumenter, der er nødvendige for et velfungerende retssystem.
Jeg tilslutter mig kraftigt Rinaldo Bontempis ønske om at fremskynde ratificeringsprocedurerne med hensyn til aftalerne inden for Unionen.
I øvrigt mener jeg, at vi skal uddybe eller påbegynde disse forbindelser med landene uden for Unionen. Der foregår en globalisering af alle former for kriminalitet. For at bekæmpe den må retssystemet ikke sakke bagud.
Endelig er den korruption, der vedrører udøvelsen af et offentligt hverv, både en svøbe og en trussel, for den er med til at kaste en mistanke på det enorme flertal af personer, der har et sådant ansvar, og som udøver det lidenskabeligt og ærligt.
Kære kolleger, at bekæmpe korruption, det er at smide den yderste højrefløj, der også står for moralsk forfald i vores samfund, ud af vores parlamenter.

Cushnahan
Vi har i det sidste årti set en betydelig opblødning af grænserne i EU, og Schengenaftalen har åbnet grænser på kontinentet. Hertil kommer Internettets grænseoverskridende natur, og vi ser, hvor nemt personer, varer og information kan bevæge sig rundt i Unionen. Mens dette har gjort livet nemmere for borgerne i Den Europæiske Union, har det også gjort det nemmere for kriminaliteten og de kriminelle at krydse vores grænser efter forgodtbefindende.
Desværre har Unionens evne til at retsforfølge international kriminalitet ikke fungeret på lignende måde. Mens Amsterdamtraktaten, som hr. Bontempi påpeger i sin betænkning, giver Unionen større håndhævelsesmuligheder, er vi nødt til at sikre, at vores retshåndhævere kan holde trit med kriminaliteten.
Jeg støtter ordførerens krav om større interaktion mellem medlemsstaternes retshåndhævere. Jeg bifalder hans krav om at tillade, at domsmyndighederne taler sammen uden at holde sig til en streng diplomatisk protokol.
Vi har fjernet bureaukratiet fra kriminaliteten, der krydser vores grænser. Det er på tide, at vi fjerner det bureaukrati, der binder dem, der prøver at forebygge den kriminalitet.

Lindqvist (ELDR), Eriksson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Sandbæk (I-EDN)
Vi vil gerne slå fast, at vi er positive over for alle former for samarbejde, også på det retlige område, hvis det sker på mellemstatsligt niveau og ikke krænker eller indskrænker den nationale suverænitet eller det nationale demokrati.
Den overordnede målsætning med betænkningen er at oprette et fælles europæisk retligt område. Det forudsætter blandt andet en harmonisering af strafferetten, hvilket ville indebære en ophævelse af det nationale selvstyre.
For at målsætningen skal virkeliggøres, foreslås der også f.eks. fælles kriminalitetsdefinitioner, mulighed for avanceret teknisk overvågning, f.eks. via satellit og aflytning, anerkendelse af domstolens rolle samt overvejelse af at oprette et europæisk anklagerembede, hvilket vi kraftigt modsætter os.
Det primære retlige grundlag er en fortolkning af en traktat, som endnu ikke er ratificeret eller trådt i kraft, Amsterdamtraktaten, hvilket vel må anses at være et noget mærkeligt retsgrundlag.
International organiseret kriminalitet bekæmpes bedst med internationalt samarbejde på mellemstatsligt niveau og med et udviklet samarbejde i Interpol.
Med henvisning til ovenstående har vi derfor stemt nej til betænkningen.

Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en effektivisering af det strafferetlige samarbejde i EU. Vi er nødt til at forbedre samarbejdet for at komme den grænseoverskridende og organiserede kriminalitet i EU til livs. Vi mener dog, at man skal tage udgangspunkt i de eksisterende instrumenter, som findes i søjle 3. Det er et godt udgangspunkt for det fremtidige samarbejde. Med Amsterdam-traktaten har vi fået præciseret og forbedret det retlige samarbejde, og der er ikke grund til at harmonisere yderligere. Vi er imod standardisering for standardiseringens skyld. De enkelte landes kultur, tradition og system skal respekteres, og forskelle i straffe og bevisførelse mellem medlemslandene er ikke nødvendigvis et onde.
Vi skal sørge for, at forbryderne ikke undslipper, og det gøres bedst ved at forbedre det praktiske samarbejde mellem medlemslandene. Vi har allerede et udmærket strafferetligt samarbejde i EU, som vi kan udnytte i kampen mod den grænseoverskridende kriminalitet.

Ribeiro
Vi deler i al væsentlighed ordførerens bekymringer ligesom hans konstatering af, at vi er vidne til en stigende kriminalitet, især for den organiserede dels vedkommende.
Både i Den Europæiske Union og i resten af verden bliver handel med mennesker, våben og radioaktive stoffer stadig mere omfattende ligesom også korruption i stor målestok, svig og økonomisk og finansiel kriminalitet, der så ofte følger i kølvandet på narkotikahandel.
Efter vores opfattelse er det mere nødvendigt end at indføre nye foranstaltninger, sådan som ordføreren foreslår, at gøre de i lovgivningen allerede eksisterende kontrolmetoder og -mekanismer effektive og praktisable, sammen med andre foranstaltninger, som medlemsstaterne må beslutte, deriblandt nogle af dem, som forfatteren foreslår.
Gennemførelsen af de eksisterende foranstaltninger og af andre, som måtte vise sig nødvendige for at supplere dem - som eksempelvis dem, der bør følge af den eventuelt kommende indførelse af euroen, der, som det for nylig blev understreget af en kilde ved OECD, «vil åbne døren for hvidvaskning af sorte penge« - vil være medlemsstaternes opgave og skal foregå i samvirke med de øvrige lande, for kun gennem effektive og modige tiltag vil man kunne fjerne skatteparadiser og andre fordele, som den organiserede kriminalitet nyder godt af.
Det er imidlertid, hvad angår formen og konkretiseringsområdet for disse projekter, at vi tager afstand fra det, som betænkningen foreslår. Den nødvendige praktiske gennemførelse må foregå inden for et effektivt strafferetligt samarbejde mellem Den Europæiske Unions medlemsstater. Noget sådant må og skal fremmes og udvides i form af et mellemstatsligt samarbejde, navnlig gennem en procedureforenkling og sågar gennem en tilnærmelse af straffelovgivningerne, af lovgivningsbegreberne, uden at det nødvendigvis fører til en juridisk ensartetgørelse eller harmonisering.
Vi er derfor ikke enige i det vedholdende ønske om at få fjernet de erklæringer og forbehold, som nogle lande har fastsat for internationale konventioner, for en sådan ret sikrer, at hvert enkelt land i sidste instans kan fastholde sin særegenhed og forsvare sin suverænitet.
Betænkning af Robles Piquer (A4-0080/98)
Gillis
Jeg støtter helt og holdent Piquer-betænkningen og særligt kravet i den om sanktioner mod de udviklingslande, der spilder fordelene ved støtten ved at bruge enorme summer på deres forsvarsbudget.
Som et første skridt er vi nødt til at sikre, at europæisk udviklingsbistand, som er den primære indtægtskilde og en stor inspirerende støtte for mange udviklingslande, ikke omdirigeres og misbruges til militære formål.
Derudover er vi nødt til at reducere eller annullere europæisk bistand til de lande, der nægter at reducere udgifterne til militæret og fortsætter med at bruge mere end 1 % af de årlige indtægter på våben og hære.
Borgerkrige i forskellige dele af Afrika, der får næring fra enorme udgifter til våben, ødelægger udviklingsbistandens virkning og blotter derved fuldstændig millioner af mennesker for eksistensmidler og skaber et massivt flygtningeproblem.
Tiden er nu kommet, mener jeg, til at informere modtagerne af vores udviklingsbistand om, at for store udgifter til militæret vil blive afspejlet direkte i en reduceret udviklingsbistand.
Det siger sig selv, at fødevarehjælpen naturligvis ikke må begrænses i områder med hungersnød eller fare herfor.

Schörling
De grønne i Europa-Parlamentet støtter betænkningen af Robles Piquer om AVS-EUs Paritetiske Forsamlings arbejde i 1997. Vi har også stemt for forslaget om at udforme en vedtægt om, at repræsentanter for parlamenterne i ikke-europæiske lande og territorier skal kunne deltage ved møderne med AVS-EUs Paritetiske Forsamling som permanente observatører.
Vi føler stor tilfredshed med, at ikke-statslige organisationer (NGO) fra henholdsvis AVS og EU nu er blevet bevilget observatørstatus. Vi tror, at specielt NGO'er fra AVS har en vigtig rolle i bestræbelserne for øget demokrati, grundlæggende menneskerettigheder og borgernes deltagelse i udviklingsarbejdet.

Satellitovervågning i NAFO-området - Kontrollen med den fælles fiskeripolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0086/98 af Varela Suanzes-Carpegna for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EF) nr. 3070/95 af 21. december 1995 om gennemførelse af et pilotprojekt vedrørende satellitovervågning i det NAFOregulerede område (KOM(97)0671 - C4-0666/97-97/0346(CNS)); -A4-0019/98 af Teverson for Fiskeriudvalget om beretning fra Kommissionen om kontrollen med den fælles fiskeripolitik 1995 (KOM(97)0226 - C4-0334/97).
Varela Suanzes-Carpegna
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, inden for rammerne af NAFO-samarbejdet blev der i september 1995 vedtaget et pilotprojekt vedrørende satellitovervågning af fiskerfartøjer i det NAFO-regulerede område i en periode, som oprindeligt strakte sig fra den 1. januar 1996 til den 31. december 1997. I december 1997 blev det dog vedtaget at forlænge pilotprojektet med endnu et år, altså til den 31. december 1998.
Kommissionen ønsker at høre Parlamentet om denne forlængelse, til hvilken der rent faktisk ikke længere er noget alternativ, da den allerede er godkendt af NAFO, og da indsigelsesfristen er udløbet.
Vores holdning er derfor positiv. Men vi mener, det er hensigtsmæssigt at benytte denne lejlighed til at overveje, hvorvidt de forskellige nuværende inspektions- og kontrolsystemer i NAFO-området skal bibeholdes. Mange af disse systemer er opstået som forsøgsordninger, og Europa-Parlamentet bør kende deres funktion til bunds i et område, der som bekendt har udviklet sig til det mest inspicerede og kontrollerede i verden.
Europa-Parlamentet bør ligeledes vide, hvorledes de øvrige NAFO-medlemmer gennemfører de forskellige foranstaltninger, og om de gør det i samme grad som Den Europæiske Union, således at Unionen på NAFO's årlige møde i september har en solid position, der støttes af Parlamentet, og som giver mulighed for at formulere et kohærent, enestående og endeligt kontrolsystem for fiskerfartøjer i NAFO's farvande.
Formålet med det ændringsforslag, der er godkendt i Fiskeriudvalget, er at forbinde Parlamentet med denne strenge og gennemskuelige politik.
Det må ikke glemmes, at NAFO-aftalen regulerer fiskeriet i et internationalt havområde, selvom det støder op til Canadas eksklusive økonomiske zone, og dette naboskab har altid præget forholdene, spændingerne og konflikterne i området.
Efter den såkaldte »helleflynderkrig«, der opstod, da Canada ulovligt opbragte fællesskabsfartøjet Estai i internationalt farvand, har Den Europæiske Union og Canada ikke uden vanskeligheder indgået forskellige bilaterale aftaler - senere omdannet til multilaterale i NAFO - og er endvidere efterfølgende enedes om et forbud mod anvendelse af Canadas ekstraterritoriale fiskerilovgivning over for Fællesskabets fartøjer.
Som følge af konflikten blev kontrolforanstaltningerne på Canadas anmodning endvidere øget, og der er for øjeblikket et omfattende inspektionsprogram, som indbefatter obligatorisk indsættelse af mindst ét inspektionsfartøj for kontraherende parter med ti eller flere fiskerfartøjer i området og havneinspektion i forbindelse med hvert anløb af havn.
Derudover er det obligatorisk at installere transmissionssystemet Hail , og at alle fiskerfartøjer har en observatør om bord. Der er endvidere krav om, at fartøjerne skal have det nødvendige satellitovervågningsudstyr - som altså er det pilotprojekt, der nu forlænges, og som i henhold til Kommissionens beretninger har medført et stort arbejde for Kommissionen og for medlemsstaterne, som delvist skal afholde omkostningerne, der beløber sig til ca. ECU 500.000. I alt 21 fartøjer har fået installeret den nødvendige teknologi.
Som sagt er det, som om tiden er inde til at genoverveje situationen og finde et system, der ikke diskriminerer nogen flåde, men som kan anvendes ligeligt på alle, som fungerer, som ikke unødvendigt overlapper andre systemer, som er kohærent, og som har den nødvendige stabilitet på langt sigt.
I lyset af denne situation og af Den Europæiske Unions opfyldelse af bestemmelserne må man også stille spørgsmålstegn ved de andre parters opfyldelse af de bilaterale, multilaterale og internationale forpligtelser, især Canada. Samarbejde og velvilje kan ikke forenes med bibeholdelsen af forslag til ekstraterritoriale love, som i den senere tid har givet anledning til så stor skade.
Den største fare for fiskeriet og for freden i NAFO-området kender De udmærket, fru kommissær, for det er holdninger som Canadas og lovforslag som det nuværende C-27, der fortsat generelt strider mod international ret og havretten i særdeleshed, især fordi de indeholder uretfærdige fortolkninger af New York-aftalen om grænseoverskridende arter, fordi de betragter NAFO-aftalens regler og funktion som uholdbare, og fordi de på uklog vis og ganske unødvendigt udfordrer den velvilje, som Den Europæiske Union til enhver tid har udvist.
Jeg anmoder derfor Kommissionen om at tage affære.

Teverson
Fru formand, den fælles fiskeripolitik er uden tvivl det vigtigste instrument til sikring af, at vi har en bæredygtig fiskebestand i farvandene i Den Europæiske Union. Som vi alle ved, er kontrollen af fiskeriet en af de mest vanskelige opgaver. En del af problemet består i den dybe mistillid, der hersker mellem forskellige nationale myndigheder - endda, tror jeg nok, blandt parlamentsmedlemmerne - og ikke mindst inden for industrien, om hvilken flåde der gør hvad og hvor godt, og hvordan den fælles fiskeripolitik og dens kontrolmekanismer anvendes.
Disse årlige beretninger til Parlamentet - dette er den anden i rækken - er en fremragende idé. Da jeg først hørte, at de skulle udfærdiges, håbede jeg, at vi så kunne skære igennem misforståelserne og rygterne og virkelig finde ud af, hvor godt den fælles fiskeripolitik blev gennemført. Vi skulle finde ud af, hvor godt kontrolforanstaltningerne fungerede, ikke kun i Unionen som helhed, men mellem medlemsstaterne.
I stedet for sidder vi for anden gang med en beretning, der er fuld af tabeller og statistikker, hvilket gør den meget tør. Disse statistikker er ikke sammenlignelige landene imellem og er svære at tolke. Det betyder, at tilliden og forståelsen mellem medlemsstaterne eller inden for industrien ikke øges, hvad angår, hvor god kontrol industrien er underlagt. Faktisk er der en lang forklaring af fejl og problemer, og i de hidtidige to årlige beretninger har der kun været ganske små tegn på fremskridt eller forbedring i løbet af den periode.
Ikke nok med det, beretningen kommer også meget sent. Dette er beretningen for 1995, hvilket er ensbetydende med, at vi er et godt stykke bagefter. De primære fejl ved denne beretning er, at statistikkerne ikke er sammenlignelige, der er ingen handlingsplan, der skal forsøge at løse problemerne, og man prøver ikke at finde årsagen til, hvorfor den fælles fiskeripolitik er, som den er. Når den ser tilbage på det pågældende år, har der ikke været nogen forbedring og måling af problemerne. Vi ved alle, at illegalt fiskeri finder sted, og at der landes fisk illegalt. Og stadig ses der ikke noget forsøg på at anskueliggøre problemets omfang. Derfor sidder vi igen tilbage med en beretning uden bid i.
En stor bekymring for alle os, der beskæftiger os med fiskeindustrien, specielt de tilstedeværende parlamentsmedlemmer, er endnu en gang den fuldstændige mangel på politisk vilje hos medlemsstaterne til at få denne politik til at fungere. Hvis vi ikke får den til at fungere, er det ingen chance for bæredygtige politikker eller en bæredygtig fiskerisektor i fremtiden. Det er noget, Parlamentet burde være meget bekymret for. Faktisk kræver forordningen, at medlemsstaterne efter en af disse beretninger skal melde tilbage om, hvad de har foretaget sig for at sætte skub i sagerne. Der foreligger intet om, at en medlemsstat har vendt tilbage efter den foregående beretning. Det har ingen medlemsstater ulejliget sig med at gøre, og det er til stor bekymring.
Jeg siger blot til Kommissionen: Vær tapper, og sæt navn på skyldneren. Lad os sætte navn på de medlemsstater, hvor politikken ikke fungerer. Lad os ikke være tilbageholdende. Det er meningen, at denne beretning skal offentliggøre problemerne ved den fælles fiskeripolitik. Vi bør tale om dem. Kommissionen har sine egne inspektører, professionelle mennesker der forstår, hvad der foregår. Vi burde høre fra dem, hvad det er, der virkelig foregår. Lad os ikke lade som om, at disse statistikker siger os noget. Sandheden er, at der er mange problemer derude.
Det er mit ønske, at fremtidige beretninger kommer til tiden, at de er klar over, hvor problemerne er, og at de ser fremad. Jeg ønskede at se en handlingsplan som et resultat af dette, og det glæder mig at kunne sige, at Kommissionen har lavet en sådan efter denne beretning. Den blev udgivet i februar og vil med tiden komme til Parlamentet. Selvom denne beretning gennemgår alle de problemer, vi kender til, men ikke angiver størrelsen af dem, håber jeg dog, at den udgør starten på et nyt kapitel. Denne beretning var en tabt mulighed, men jeg håber, at den handlingsplan, som Parlamentet skal diskutere, vil være starten på en virkelig reform.

Kindermann
Fru formand, jeg vil gerne tale om Teverson-betænkningen. Den, der læser Kommissionens beretning, kan kun erklære sig enig med ordføreren. Det skal da bekymre os, at kontrollen ikke er forbedret siden offentliggørelsen af den første beretning for et år siden, og at der her åbenlyst mangler politisk vilje hos medlemsstaterne. Det skal dog også beklages, at Kommissionens beretning er så beskeden og så lidt informativ. Man får næsten indtryk af, at Kommissionen her vil frigøre sig fra en ubehagelig pligt. Den er for passiv og for tøvende, hvor ubetinget handling ville have været nødvendig.
Det ville f.eks. have været absolut nødvendigt, at Kommissionen gav medlemsstaterne klarere retningslinjer for, hvilken type informationer de skal videregive, så man får ensartede data, for kun på den måde bliver data sammenlignelige overhovedet, og kun på den måde kan man udarbejde en beretning, der ikke efterlader flere spørgsmål åbne, end den giver svar.
Det ville desuden have været absolut nødvendigt med en aktionsplan, der kunne forbedre medlemsstaternes kontrol, en aktionsplan, der omfatter alle sektorer i den fælles fiskeripolitik, altså f.eks. også afsætningskanalerne. Det skulle være et væsentligt mål i denne aktionsplan at fremme samarbejdet mellem ikke blot medlemsstaterne, men også mellem disse og Kommissionen.
Kommissionen vil dog heller ikke kunne komme uden om at skulle overveje en harmonisering af sanktionerne for alvor, for kun afskrækkelse beskytter mod overtrædelse, og kun ensartede sanktioner kan hjælpe til at gøre kontrolforanstaltningerne hos fiskerne i de forskellige medlemsstater troværdige.
Det er også stikordet til min sidste bemærkning. Jeg vil gerne fremhæve en sætning fra betænkningen af hr. Teverson: «Kommissionens årlige beretning om kontrollen af den fælles fiskeripolitik bør i væsentlig grad bidrage til at bevare dens troværdighed.« Jeg frygter, at denne beretning fra Kommissionen ikke helt lever op til det mål.

Langenhagen
Fru formand, vi kan kun klare konflikter i fællesskab. Det siger Varela-betænkningen også. På baggrund af striden mellem EU og Canada, der, da den var på sit højeste i marts 1995, førte til en overtrædelse af international ret, skal den nye NAFO-beslutning hilses meget velkommen. Forlængelsen af pilotprojektet vedrørende satellitovervågning af de fartøjer, der fisker i det NAFO-regulerede område, fastlægger retningslinjerne for roligt hav på internationalt fiskeripolitikplan. Det var sandsynligvis også grunden til, at projektet blev forlænget. Det er fint, for den nuværende tilstand, hvor der ikke længere er nogen stridsspørgsmål, kan blive konsolideret herved. Det kan jo kun være vores mål at indføre bindende satellitovervågning af bestemte fartøjer, der fisker i det NAFO-regulerede område. Som kontrol af foranstaltninger til bevarelse af bestandene er dette jo alligevel nødvendigt.
I Udvalget om Transport og Turisme afholder vi i næste uge afstemning om den første meddelelse fra Kommissionen om indførelsen af et europæisk satellitnavigationssystem til lufttrafikken. Det er ikke kun mig, der mener, at denne nye teknik er nødvendig for Europa og overbevisende. Tre år er tilstrækkeligt til, hvad NAFO-området angår, at træffe en beslutning om satellitovervågning dér. Denne beslutning haster, for der bør fremlægges en fælles EU-linje vedrørende kontrol- og gennemførelsesforanstaltninger på fiskeriområdet allerede på NAFO-årsmødet i september i år. Fiskeriudvalget støtter derfor ændringsforslag 1, for ensartede kontrolsystemer i NAFO-området er endnu et skridt i retning mod en fremtid uden konflikter. Kommissionens beretning om den kontrol, der er blevet gennemført, bør ligeledes langt om længe sætte os alle i stand til at drage konklusioner. Parlamentet og Kommissionen vil derfor blive bedt om passende foranstaltninger.
Vedrørende Teverson-betænkningen: Det er rigtigt, at det er på tide at finde frem til faste og gennemskuelige kontrolmetoder, der sikrer, at den fælles fiskeripolitik overholdes. Hvad nytter love og konventioner, hvis de ikke er socialt gyldige? Mange af mine besøgende undrer sig over, at der bliver røget overalt her i Parlamentet, selvom der hænger mange forbudsskilte. Og hvordan ser det ud på de europæiske have? Skilte er der ikke nogen af, og vi er allesammen bekendt med direktiverne om den fælles fiskeripolitik. Alligevel bliver de ofte ikke overholdt, ikke gennemført eller kontrolleret tilstrækkeligt. Der bliver sat spørgsmålstegn ved et helt systems troværdighed på grund af den type adfærd. Overfiskning vil kun kunne forhindres, hvis vi får en finmasket kontrol med fiskeriaktiviteterne, og hvis der indføres effektive sanktioner, eller bedre endnu, som Kommissionen siger, hvis der gives støtte - også økonomisk - til de medlemsstater, der handler ansvarligt, og antallet af dem vokser heldigvis.
Ud over dette princip om ros i stedet for afstraffelse vil også en udførlig aktionsplan fra Kommissionen kunne bidrage til at forbedre situationen. Vi forventer, at en sådan bliver udarbejdet.
Kommissionen roser i sin beretning godt nok medlemsstaternes samarbejde om at muliggøre en mere effektiv kontrol. Nogle medlemsstater har dog desværre - og det er jo en offentlig hemmelighed - stadig ikke den rigtige indstilling til fiskeripolitikken. Uden en sådan vil vores arbejde forblive uønsket og overset, på samme måde som rygeforbudsskiltene her i Parlamentet.

Virrankoski
Fru formand, Kommissionens beretning om kontrollen med fælles fiskeripolitik 1995 er ikke særlig behagelig læsning. Anvendelsen af de fælles fiskeressourcer er selvisk. Flere lande respekterer ikke de fælles godkendte regler, men tillader konstant kvoteoverskridelser og andre overtrædelser. Hr. Teverson har i sin betænkning taget disse problemer oprigtigt frem og krævet stramme forholdsregler. Jeg vil gerne takke hr. Teverson for en modig og upartisk betænkning samt for en fordomsfri behandling af emnet.
Fiskerierhvervet afviger fra andre erhverv på den måde, at fiskeressourcer ikke kan øges. Foranstaltninger kan udelukkende blive rettet mod varetagelsen af de eksisterende ressourcer og kontrollen af deres udnyttelse. Midlerne for den fælles firskeripolitik kan nærmest kun blive begrænsninger, og de eksisterende ressourcer kan næsten ikke øges ved hjælp af dem.
Fordi fiskeriet oftest foregår ude på havet og i små enheder, er kontrollen som regel meget svær at gennemføre. Men den bliver endnu sværere, hvis medlemslandet ikke vil have den gennemført. EU's egne muligheder er beskedne. De eksisterende forordninger er komplicerede og teknisk svære for kontrollen. Skønt der er blevet udviklet og udvikles forskellige metoder, er resultaterne ikke særlig gode.
Typisk for fiskeribranchen er indbyrdes mistro mellem de store fiskerinationer. Den hidtige udvikling har allerede vist, at komplicerede regler fører til en blindvej. Derfor skal det liberale synspunkt være, at reglerne bør være enkle og kontrollen nem, billig og effektiv.
Den fælles fiskeripolitik kan kun lykkes i fremtiden, hvis den reelt støttes af medlemslandene. Flere regler, voksende bureaukrati og effektiviseret kontrol kan i og for sig aldrig sikre en succesfuld politik. Derfor er fiskeripolitikken afhængig af, om vi i virkeligheden vil udvikle den eller ej.
Fiskeressourcer er en vigtig og næringsindholdsmæssigt værdifuld fødevarekilde. Derfor skal de beskyttes mod rovfiskeri, således at de kan bevares stærke også til de kommende generationer.

Seppänen
Fru formand, det grundlæggende formål for fiskeripolitikken er et system til varig varetagelse af fiskeressourcerne. Ved Middelhavet kendes de problemer, som forårsages af tunfiskfangst med slæbegarn. Det er naturberøvelse.
Vi i Norden har et specielt problem, som er økonomisk og økologisk, men også sprogpolitisk. Jeg taler om laksefiskeri. Såkaldt naturlaks fødes i visse elvområder, lever i Østersøen og i dens bugter og vender tilbage til hjemelven. På grund af genernes egenartethed kaldes disse laks naturlaks. De er efter EU's klassificering en truet art.
Ved siden af naturlaks lever i Østersøen avlede laks, som ikke har naturlaksens værdifulde originalgener. De fanges normalt med slæbegarn i de sydlige Østersø-områder, men som sidebytte fanges i disse net naturlaks, som er på vej til ynglepladserne og hvis andel af Østersøens laksepopulation er ca. 10 %.
Den finske regering kræver, at EU-Kommissionen fastsætter et undtagelsesforbud for slæbegarn i Østersøen. På den måde ønskes lakseudbyttet styret til tredive eller fyrre, hovedsagelig ålandske bådmandskaber for den pris, at på denne måde mistes naturlaksenes genbestand, og forudsætningerne for et mere produktivt fiskeri i laksens hjemelve ødelægges. Når de får lov til at komme til at yngle i hjemelvene, er deres vægt fordoblet sammenlignet med de laks, som fanges som sidebytte ved fiskeri af avlede laks i havområderne.
Ordførerlandet Det forenede Kongerige skal ved fiskeriministrenes møde i slutningen af måneden målbevidst gennemføre den linje, hvor slæbegarn forbydes. Derom skal derefter rapporteres i beretninger om kontrollen af den fælles fiskeripolitik. Fordi fiskeripolitikken er en fællesskabssag, skal Kommissionen holde fast ved det fælles princip, også når regeringerne, i dette tilfælde mit eget lands regering, tager fejl.

McKenna
Hr. formand, vi støtter hr. Teversons betænkning og de konklusioner, han når frem til. Vi bifalder beslutningen, især kommentarerne om mangelen på generel analyse og Kommissionens kritik af medlemsstaterne samt mangelen på fremskridt inden for overvågningen af afsætningskanaler. Som jeg fandt ud af, da jeg var ordfører for betænkningen om samme emne i 1994, varierer niveauet for overvågning og kontrol af EU-fartøjer meget fra et land til et andet, men ingen steder er det tilfredsstillende. Medlemsstaterne mangler tilsyneladende den politiske vilje til at opfylde deres forpligtelser. Det er et stort problem. Hvis medlemsstaterne ikke kan gøre det, de burde, bør Kommissionen lægge en stram kurs over for dem og overveje retslige måder for at få dem til at gøre noget. Når det kommer til stykket, burde vi måske overveje, om overvågningen burde være et ansvar på fælleskabsplan, fordi medlemsstaterne for øjeblikket ikke opfylder deres forpligtelse. Det er ret tydeligt, at der mangler politisk vilje, og at der må gøres noget ved det.

Weber
Fru formand, igen i dag behandler vi det alvorlige emne om forvaltningen af naturressourcer. Tvisten mellem Canada og EU opstod i 1995, da fiskebestande vandrede ud over den canadiske eksklusive zone på 200 sømil, og canadierne besluttede at beskytte de fiskebestande i ekstraterritorialt farvand. I modsætning til størstedelen af mine kolleger i Parlamentet på det tidspunkt var jeg helt enig i de foranstaltniger, der blev truffet af canadierne. Jeg mener stadig, at canadierne havde ret, fordi fiskene ikke er klar over, hvor den 200 sømils zone slutter og internationalt farvand begynder.
I dag er jeg glad for, at den konflikt blev løst ved forhandling. Canada og EU enedes om et forbud mod anvendelsen af ekstraterritorial fiskerilovgivning i internationalt farvand omfattet af NAFO. Desuden enedes man om forskellige kontrolforanstaltninger, heriblandt en aftale om at hvert fiskerfartøj skal have satellitovervågningsudstyr om bord. Det er det, vi diskuterer i dag.
Min gruppe støtter fuldt ud pilotprojektet vedrørende satellitovervågning. Vi mener, at satellitovervågning er en vigtig kontrolforanstaltning, der skal hindre overfiskeri. Vi bifalder derfor hr. Varela Suanzes-Carpegnas og hr. Teversons anbefalinger og ønsker dem til lykke med at have opnået enstemmighed i Fiskeriudvalget.

Van Dam
Fru formand, troværdigheden af den europæiske fiskeripolitik står eller falder med en god kontrolpolitik i alle medlemsstaterne. Kommissionens årsberetning om kontrolaktiviteterne i medlemsstaterne har derfor også en nyttig funktion. Men for at få et godt billede af kontrolintensiteten i alle medlemsstaterne skal rapporteringen bedres betydeligt. Årsberetningen 1995 kommer faktisk ikke videre end til at give en interessant oversigt over diverse inspektionsaktiviteter i medlemsstaterne.
En sammenligning af effektiviteten mellem medlemsstaterne er ikke mulig på grundlag af denne rapport. Det er kontrolordningerne for forskellige til, og fastlæggelsen af resultaterne heraf i Kommissionens rapport for begrænset.
Omtalen af de konstaterede overtrædelser er endog yderst kortfattet. Sådanne oplysninger er særdeles vigtige for at kunne give et godt billede af dette problems omfang. Nogle medlemsstater giver overhovedet ingen information om overtrædelserne, mens andre nøjes med at nævne antal overtrædelser uden at angive arten af overtrædelserne. De fleste medlemsstater undlader helt at give information om idømte straffe og bøder.
Uden at ville plædere for europæisk strafferet vil jeg påpege nødvendigheden af, at sanktionerne så vidt muligt tilpasses hinanden i medlemsstaterne. Den afskrækkende virkning bør være den samme i hele Unionen.
Til sidst problematikken med de illegale landinger. Disse skal kortlægges bedre. Der består en alvorlig formodning om, at store mængder illegal fisk landes i et antal medlemslande, hvormed kvoterne omgås. Ifølge BBC var en fjerdedel af fisken, der blev landet i Det Forenede Kongerige, illegal. Hidtil har Kommissionen hverken bekræftet eller afkræftet dette. Men i mange andre lande er det også nødvendigt med systematisk overvågning af landinger af fangst i kombination med en meldingspligt. I medlemsstater med mange havne giver dette givetvis anledning til organisatoriske problemer. Problematikken er imidlertid alvorlig nok til at intensivere kontrollen betydeligt.

Medina Ortega
Fru formand, i forbindelse med hr. Teversons betænkning om Kommissionens beretning om kontrollen med den fælles fiskeripolitik vil jeg gerne fremhæve fem punkter for kommissæren.
For det første tidsrammen. Beretningen er nemlig for 1995, og vi skriver nu marts 1998. Mit spørgsmål til Kommissionen er således, om det ikke ville være muligt at tage beretningen for 1999 og samle den med beretningen for 1996, 1997 og 1998 i en enkelt beretning, så vi kan behandle sagerne hurtigere.
For det andet, fru kommissær, ser vi beretningen som en tynd kop te, for det, som Kommissionen egentlig har gjort, eller som Kommissionens tjenestegrene har gjort - og som nu står på side 10-59 - er at samle de nationale beretninger, lægge dem i en mappe og medbringe dem. Kommissionen har kun udarbejdet side 3-8 - altså 5 sider - og så nogle meget elementære tabeller. Og tabellerne er så elementære, at der i en af dem, hvis jeg må give et eksempel - og jeg siger det ikke for at være plagsom - står, at antallet af inspektører i Spanien er 30. Og i en fodnote til siden - nr. 4 - tilføjes det, at man til dette tal, der omfatter de nationale inspektører i Madrid, bør lægge 232 inspektører, der er underlagt myndighederne i de selvstyrende regioner. Det vil altså sige, at der ikke er 30, men 252 inspektører. Endvidere står der, at der i Italien teoretisk er ca. 5.200 personer beskæftiget med en eller anden form for fiskeriinspektion. Hvis man tager i betragtning, at det italienske fiskeri ikke er særligt omfattende, får man indtryk af, at hver eneste fisk inspiceres af en eller anden italiener - hvilket næppe er tilfældet. Jeg beder derfor Kommissionen om, at den næste beretning bliver mere ensartet, og at oplysningerne i det mindste gennemarbejdes lidt mere.
For det tredje mangelen på fællesskabskontroller. Og det, der bekymrer mig, er ikke kun, at der ikke er nogen fællesskabskontrol, men at alle konklusioner på sidste side i beretningen drejer sig om samarbejde mellem staterne. Alt er altså baseret på staternes egen kontrol. Og at lade fiskeristaterne om at kontrollere deres egne fiskere er som at lade jagtforeningerne kontrollere deres egne jægere. Det kan ikke lade sig gøre. Det er noget, som vi absolut insisterer på.
For det fjerde en for ringe finansiering. Og dette anerkendes også modigt i Kommissionens beretning, hvor der står, at der som følge af svindel mistes ECU 7-8 milliarder årligt. Eftersom vi bruger 300 millioner på kontrol, betyder dette, at hvis vi brugte flere penge, ville vi også spare flere penge. Spørgsmålet er, om det ikke er muligt at øge bevillingerne til bibeholdelse af denne kontrol - jeg ved udmærket, at kommissæren vil gøre mig opmærksom på, at det er Parlamentet, der er budgetmyndighed.
Og for nu at slutte med noget positivt, fru kommissær, så er det positive de nye systemer, satellitovervågningssystemerne og også NAFO's kontrolsystem, som hr. Varela talte om. Jeg er dog uenig med hr. Varela på et enkelt punkt, og det er, at hr. Varela anmoder om en ny beretning vedrørende NAFO. Spørgsmålet er, om det ikke ville være muligt, at vi snart kunne få forelagt en samlet beretning, således at vi i stedet for flere forskellige beretninger kunne have én, der omfattede både NAFO og de nye systemer.

McCartin
Fru formand, jeg accepterer hr. Teversons betænkning som en meget oprigtig bestræbelse på tydeligt at angive Fiskeriudvalgets holdning. Jeg lyttede meget omhyggeligt til fru McKenna. Det var interessant at bemærke, at hvorom hun bestandigt er imod eksistensen af Den Europæiske Union, ønsker hun her til morgen at tildele den større kompetence inden for kontrollen af farvandene. Jeg er absolut enig.
I kraft af at jeg er interesseret i Den Europæiske Unions image, ville jeg til tider ønske, at vi ikke havde ansvaret for den fælles fiskeripolitik. Vi kunne have gjort den til noget brugbart for Den Europæiske Union. Den kunne have været et lille pragtstykke af en præstation. Jeg går ud fra, at vi kan ikke sige andet end, at europæiske fiskere i det mindste ikke har sunket hinandens fartøjer eller slået hinanden ihjel over fisk, som det er sket i andre dele af verden. Bortset fra det har den stort set været en fiasko.
Der er to overvejelser at gøre. Den ene er af miljømæssig art: Farvandenes sundhedstilstand. Den anden er af økonomisk art. Vi kunne have forbedret havmiljøet betydeligt og på samme tid sørge for, i det mindste fremover, en bedre levevej og større udbytte for fiskerne. Men det ser ud til, at vi har overhørt alle advarsler. Når vi kommer her og klager over svig i forbindelse med fællesskabsudgifterne, ser vi tilfredsstillelse, tal og handling, men aldrig inden for fiskeriet. Jeg bebrejder ikke Kommissionen. Det skyldes ene og alene mangel på politisk vilje hos medlemsstaterne og mangel på tillid mellem fiskere og regeringer. Vi er nødt til at gøre en langt større indsats på EU-niveau, hvis vi skal overbevise alle. Hvis man finder en død fisk i et vandløb, en sø eller indre vandvej i Den Europæiske Union, erklæres der krig. En eller anden trækkes i retten, og folk retsforfølges. Tusindvis af tons små fisk kasseres hvert år i farvandene. Det er der ingen, der hæfter sig ved.
Jeg har en særlig klage. Jeg skal beskæftige mig med disse ting i min egen valgkreds. Fiskere på den irske vestkyst klager over groft overfiskeri af hollandsk-registrerede fiskerfartøjer. De hævder, at disse fisk landes i Las Palmas, og at der ikke føres nogen kontrol. Jeg ønsker ikke at være nationalistisk. Jeg mener, at alle fiskere bærer en del af skylden. Men jeg vil i det mindste gerne have, at særlige klager rapporteres og kommenteres.

Hardstaff
Fru formand, jeg vil også gerne lykønske ordførerne med deres betænkninger. Den fælles bekymring i både Varela Suanzes-Carpegna-betænkningen og Teverson-betænkningen er behovet for effektiv overvågning og håndhævelse af internationale aftaler og fiskeriaftaler i Fællesskabet. Som det er blevet sagt tidligere, er vi nødt til at sikre, at samtlige foranstaltninger i disse aftaler gennemføres, for at fiskebestandene skal kunne forblive på et bæredygtigt niveau.
Som vi alle ved, er der stor mistanke blandt Europas fiskerisamfund, om at fiskere i andre lande slipper af sted med at lade hånt om reglerne, og de kan derfor ikke se nogen grund til, at de skulle overholde dem. Det er hovedårsagen til vreden og uviljen mod den fælles fiskeripolitik. Det, at vi i marts 1998 diskuterer Kommissionens beretning for 1995 om overvågning af den fælles fiskeripolitik, viser, hvor langsomt det går med håndhævelsen.
Jeg bifalder derfor Kommissionens forslag om at udvide pilotprojektet vedrørende satellitovervågning af fartøjer i det NAFOregulerede område til 31. december 1998. Faktisk håber jeg, at det ikke blot forbliver et pilotprojekt, som afsluttes med udgangen af dette år, men at det vil danne grundlag for et omfattende satellitovervågningssystem, der med tiden anvendes inden for et meget større område, herunder Middelhavet, hvor fællesskabsfartøjer er underlagt kvoter og kontrol.
Vi er nødt til at melde tilbage om pilotprojektets effektivitet inden udgangen af dette år, således at der kan blive foretaget de nødvendige ændringer og udvidelser af ordningen, hvis den viser sig at være det værdifulde bidrag til bevarelsen af fiskebestande, som vi alle ønsker at opnå.

Imaz San Miguel
Fru formand, jeg vil begynde med at lykønske ordførerne, hr. Varela og hr. Teverson.
Sandheden er, at fiskerikontrollen, hvilket vi alle er enige i, har mange fejl - og det står der også i denne betænkning. På den ene side, som hr. Medina allerede har sagt det, på grund af Kommissionens manglende foranstaltninger på området, hvor vi som Parlament og som budgetmyndighed også bærer en del af ansvaret, og på den anden side på grund af flere medlemsstaters manglende politiske vilje. Og det er en fejl, for hvis fiskeriet ikke kontrolleres ordentligt, skaber vi en svag politik, fordi vi forgriber os på de ressourcer, som fiskeriets fremtidige overlevelse afhænger af.
Men der findes dog også lovlige flåder. Der findes flåder, som opfylder alle tekniske foranstaltninger. Så i betragtning af at kontrollen er utilstrækkelig, er vi årsag til, at den, der overholder reglerne, mister konkurrenceevne. Og når vi øger kravene til de tekniske foranstaltninger, øger vi også tabet af konkurrenceevne for de flåder, der opfylder alle de tekniske foranstaltninger. Dette er derfor et problem, som må løses. Og i denne forbindelse angives der nogle foranstaltninger i betænkningen, og med dette lykønsker jeg ordførerne.
Men betænkningen anfører også en anden ret væsentlig ting, nemlig at kontrollen ikke kun bør koncentrere sig om fangsten, men også bør gennemføres på markederne og ved markedsføringen. Og Kommissionen anmodes også om at undersøge eventuel svindel. Svindel f.eks. i forbindelse med import af tunfiskefileter under den generelle præferenceordning med narkolandene.
Fru kommissær, De skrev i går en meget fin artikel om emnet narkotika og om de uhyrligheder, der finder sted ved visse lejligheder. Jeg tror, at fiskeriet også er en kilde til svindel, og endvidere ... er det ikke mangel på solidaritet på dette område, men mangel på solidaritet fra Den Europæiske Union, som må støtte alle sine økonomiske sektorer og ikke grundlæggende fiskerisektoren.
Og der er et andet afspekt af svindelen, som jeg også gerne vil understrege, og som der tages afstand fra i betænkningen. Det er den mulige svindel med torsk, der importeres via Norge, men som stammer fra andre landes kvoter. Af de 800.000 t arktisk torsk, hvoraf Rusland har næsten 50 % af kvoten, er der begrundet mistanke om, at en del importeres til Fællesskabets markeder via Norge. Derfor understreger betænkningen, at kontrolforanstaltningerne må styrkes, og jeg opfordrer kommissæren til med sit sædvanlige mod og på baggrund af betænkningens konklusioner og naturligvis de politikker, der føres af Kommissionen, at styrke kontrollen med fiskeripolitikken, for dette vil uden tvivl blive vigtigt for et fremtidigt bæredygtigt fiskeri.

von Habsburg
Fru formand, Teverson-betænkningen, som jeg gerne vil tale om, er en af de mest deprimerende, man nogen sinde har kunnet læse. For den læser, der som jeg kan huske, at man har sagt til os, at havet er fremtiden, det gemmer på fødevarer i ubegrænsede mængder, vi har fået stillet det hele til vores rådighed, vil, når han eller hun relativt få år senere må læse hr. Teversons ord, konkludere, at der formidles et sørgeligt billede. På den anden side må vi sige til os selv, at der jo er mange grunde til at være optimistisk, ikke mindst fordi vi også har fået en udmærket fiskerikommissær, der har gennemført mange ting energisk. Det er imidlertid også et faktum, at vi i dag i endnu højere grad er afhængige af de nationale regeringer, hos hvem man ikke finder nogen vilje. De er alt for svage, og det uanset om det nu drejer sig om politikken eller om sikkerheden. Svagheden hos vores regeringer er Europas svaghed, derfor berøres vi af den sørgelige rolle, som vores del af verden spiller i hele dette område, bortset fra, at man hele tiden kun diskuterer om europæerne. De virkelige forbrydere på havet er russerne, amerikanerne og japanerne med deres store industrier, der faktisk udrydder hele områder dér. Man behøver kun at se på Sydamerikas kyster for at vide, hvad der sker dér.
Jeg mener, at Teverson-betænkningen er et signal til os om, at vi så hurtigt som muligt igen bør kræve af vores regeringer, at de snart begynder at beskæftige sig energisk med emnet, for ellers vil Europa forsænkes yderligere.

Bonino
Fru formand, mine damer og herrer, jeg glæder mig over disse to betænkninger, fordi de ikke alene giver nogle meget præcise svar på forskellige spørgsmål, men fordi de også giver lejlighed til at indlede en meget vigtig debat om kontrolforanstaltningerne og fordelingen af ansvaret. Det er således en god idé at fastlægge de forskelliges ansvar med hensyn til den fælles politik, og det hvad enten det drejer sig om fiskeri eller landbrug, for set ud fra et juridisk synspunkt befinder vi os i samme system.
Først vil jeg gerne fremsætte to bemærkninger. Som De ved, er jeg meget pro-europæisk, og jeg forventer mig meget af flere af de indlæg, som jeg har hørt i dag, for selv blandt de medlemmer, hvis holdning er mere forbeholden, har de fleste bedt om mere magt til Kommissionen med hensyn til kontrollen med fiskeriet. Det glæder jeg mig over, for det er netop en af de ting, der gør, at situationen ikke er tilfredsstillende med hensyn til kontrol på fiskeriområdet eller på andre politiske områder.
Min anden bemærkning drejer sig om de to betænkninger, vi forhandler om sammen. Den første af disse, nemlig hr. Varelas betænkning, antyder i store træk - hvis hr. Varela tillader mig at sige det - at Kommissionen accepterer en kontrol, der er lidt for streng. Det var sådan, jeg forstod det. Jeg understreger i øvrigt, at Kommissionen ville acceptere at tage højde for, og at den endda godt kunne tænke sig sammen med Parlamentet at tage højde for, sådan som hr. Varela foreslog det, en mere kompleks analyse af alle kontrolsystemerne og -foranstaltningerne. Vi er derimod mindre tilbøjelige til at nedfælde dette skriftligt af hensyn til fortroligheden, ikke blot over for de kontraherende parter, men også over for tredjemand, hvilket hr. Varela vil forstå. Jeg mener, at vi skal holde os til en ret pragmatisk indfaldsvinkel.
Den anden betænkning, nemlig betænkningen af Teverson, antyder klart, at Kommissionen ikke er streng nok med hensyn til kontrollen. Det kan godt være, men jeg mener, at det er vigtigt at pointere forskellige aspekter. I den forbindelse vil jeg måske støtte mig til den ramme, hr. Medina ridsede op, da han stillede mig sine fem spørgsmål.
Først er der fristerne. Vi er nu i marts 1998, og vi behandler en betænkning, der drejer sig om 1995. De ved, hvordan disse rapporter bliver udarbejdet, og De kender udmærket proceduren. Det er medlemsstaterne, der udarbejder nogle nationale og midlertidige rapporter. Herefter nøjes Kommissionen ikke med at sætte nogle ord sammen, hr. Medina. Den er forpligtet til at afholde nogle bilaterale debatter om de midlertidige rapporter, for medlemsstaterne har naturligvis ret til at drøfte disse med Kommissionens tjenestegrene, før der offentliggøres noget som helst, og til at svare på alle spørgsmålene. Kommissionen råder derfor over toogtyve inspektører. Måske skulle man føre til protokols, at Kommissionen med hensyn til den fælles fiskeripolitik råder over "toogtyve inspektører«, og at kontrollen faktisk er medlemsstaternes hovedansvar. Det er, hvad der står i traktaten og i forordningen. Finder De ikke ligesom jeg, at denne måde at opbygge Europa på er utilfredsstillende? I øjeblikket er det dog stadig sådan, at kontrollen er medlemsstaternes hovedansvar. Dette er årsagen til visse svagheder på juridisk plan og med hensyn til de menneskelige ressourcer og de finansielle midler. Derfor er det endda svært at vide, hr. Medina, hvor mange inspektører vi råder over. Vi overtager nemlig de oplysninger, som vi får fra medlemsstaterne.
Og måske er dette det rette sted og det rette tidspunkt til at læse indholdet af kontrolforordningens artikel 32, stk. 3, for Dem. Der står i denne artikel, at "når Kommissionens funktionærer« - det vil sige toogtyve funktionærer for femten medlemsstater, for det åbne hav, markederne og havnene - "deltager i en undersøgelse, skal denne altid ledes af medlemsstatens egne inspektører; Kommissionens inspektører må ikke på eget initiativ bruge de inspektionsbeføjelser, der er tillagt de nationale inspektører«. Sådan kunne jeg fortsætte. Enhver inspektion skal overlades til nationale inspektører, der, f.eks. i Italien, i teorien er et antal af x pr. fisk; men det ville være interessant at vide, hvor mange de f.eks. er i Spanien, hvis denne medlemsstat, i lighed med andre medlemsstater, kunne meddele os ikke blot antallet af inspektører i hovedstaden, men også antallet af inspektører i de selvstændige provinser.
Kommissionen har således ikke noget hemmeligt politi. Dens rolle er blot at samordne den kontrol, som netop hører ind under medlemsstaternes prioriteringer. Når det er sagt, så må man beklage mangelen på ensartethed i oplysningerne. Det er der ingen tvivl om, og ved hvert rådsmøde minder Kommissionen medlemsstaterne om deres forsinkelser og de forpligtelser, de har påtaget sig. Sådan ser situationen ud. Måske kunne man, som fru McCartin sagde, gøre noget, men man skal jo først finde ud af, hvad man skal gøre. Hvad er problemet så i dette tilfælde? Siden 1995 har Kommissionen og Parlamentet vedtaget nogle nye kontrolbestemmelser, der snart vil træde i kraft, navnlig om satellitovervågning. Jeg tror, at de nye lovgivningsmæssige bestemmelser vil hjælpe os med at sikre en mere tilfredsstillende kontrol, men måske skal man også sikre et samspil mellem Kommissionen, Parlamentet og om muligt de nationale parlamenter for at udøve det ønskede pres netop dér, hvor det er nødvendigt. Dette er en vanskelig opgave. Afslutningsvis vil jeg sige, hr. Teverson, at De havde opfordret Kommissionen til at "be brave, don't be shy, name the Member States «. Jeg beklager, men det er ikke muligt.
Den Juridiske Tjeneste accepterer nemlig med rette ikke, at man udpeger staterne, når der ikke foreligger nogen juridisk gyldige beviser. I betragtning af den manglende autonomi med hensyn til undersøgelserne er det umuligt at få nogle juridisk gyldige beviser.
Det er derfor, at det ganske enkelt er umuligt at fremskaffe nogle juridisk gyldige beviser om det, som alle ved, såsom black landing osv., sådan som situationen er i øjeblikket med hensyn til fordelingen af ansvaret mellem kontrollen og en hvilken som helst fælles politik. Det er praktisk taget umuligt.
Mine damer og herrer, Kommissionen vil uden tvivl kunne drage fordel af det engelske formandskabs ønske om at forbedre kontrolsystemet. Vi tænker navnlig på en ændring af kontrolforordningen fra 1993, og vi håber, at vi med indførelsen af de nye teknikker, som f.eks. satellitter, vil være i stand til at forbedre situationen. Men der er ingen tvivl om, at vi alle, både Kommissionen og Dem selv, uden pression og velvilje fra medlemsstaternes side vil komme i nogle ret frustrerende situationer med hensyn til fristerne, harmoniseringen af oplysningerne, monitoring og den direkte anvendelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
Først afstemningen om betænkningen af Varela Suansez-Carpegna (A4-0086/98)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges) Vi går nu over til afstemningen om betænkningen af Teverson (A4-0019/98)
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Udviklingsprogrammer for fiskerflåden
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0046/98) af Cunha for Fiskeriudvalget om årsberetning fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om resultaterne af de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåden ved udgangen af 1996 (KOM(97)0352 - C4-0393/97).

Cunha
Fru formand, i begyndelsen af 80'erne begyndte overfiskningen af ressourcerne ved en meget overdimensioneret fællesskabsflåde at antage et foruroligende omfang. I betragtning af situationens alvor fremlagde Kommissionen i 1983 et flerårigt udviklingsprogram - FUP - som skulle føre til en begrænsning af fiskeriindsatsen med fartøjernes tonnage og maskineffekt som parametre.
Efter FUP I fulgte FUP II og FUP III, der omfatter perioden 1992-96, og som endte med at fastsætte differentierede mål for en reduktion af fiskeriindsatsen, på 20 % for demersale arter og 15 % for de bentiske arter. Fiskerflådernes globale reduktion blev således afhængig af deres struktur, de arter, der fiskes, og de anvendte fangstredskaber. Det resultat, der blev nået gennem FUP III, og som vi her analyserer, blev en reduktion af fiskerflådens kapacitet på 15 %, hvis vi måler i tonnage, og på 9, 25 %, hvis vi måler i maskineffekt.
Som man kan se ud af betænkningen, er gennemførelsen af de fastsatte målsætninger på globalt plan ikke homogen for alle landene. Således har lande som Danmark, Tyskland og især Spanien og Portugal reduceret deres flåders kapacitet og maskineffekt, og Portugal og Spanien er oven i købet gået længere end programmålsætningerne. I andre tilfælde er målsætningerne imidlertid ikke blevet opfyldt, og visse medlemsstater har endog øget den kapacitet, som de allerede havde.
På baggrund af denne situation er nogle kommentarer nødvendige. Af oplysningerne i Kommissionens beretning fremgår det, at der i næsten alle medlemsstater har været tekniske vanskeligheder ved at opfylde de fastsatte frister for en harmonisering af måleenhederne for fartøjernes tonnage. Det forventes, at disse tekniske problemer løses i løbet af det første programmeringsår for FUP IV.
Hvad angår maskineffekten, er situationen mere foruroligende, idet hver medlemsstat har et forskelligt beregningssystem. Kommissionen bør ufortøvet fremsætte forslag til fremme af en ensretning af kriterierne for dens beregning. Det er den eneste måde, hvorpå der kan gennemføres sammenlignende analyser mellem de forskellige medlemsstater og foretages en evaluering af opfyldelsen af programmålsætningerne.
Langt værre er det indtryk, som Kommissionens beretning giver af, at en række af medlemsstaternes administrationer kun modvilligt fremsender pålidelige data til Kommissionen om deres fiskerflåder og deres tilsyneladende manglende interesse i at iværksætte hensigtsmæssige foranstaltninger til en begrænsning af kapaciteten i overensstemmelse med programmålsætningerne i FUP.
Således indvirker tidligere års mangler på de efterfølgende programmer, der på sin side glemmer det, der er blevet lagt bag. Det er foruroligende, at de flerårige udviklingsprogrammers målsætninger reelt overlades til medlemsstaternes velvilje. De midler, Kommissionen har til at gennemtvinge opfyldelsen af målsætningerne, forekommer at være lidet effektive og tilskynder ikke medlemsstaterne til at træffe passende forholdsregler med henblik på en reduktion af fiskerflådens fiskeriindsats til de fastsatte grænser.
På baggrund heraf og i lyset af, at den ensartede omstrukturering af de nationale fiskerflåder er en forudsætning for at sikre en bevarelse af ressourcerne og fremtiden for en rentabelt og konkurrencedygtigt fiskeri på fællesskabsplan, er det af afgørende betydning, at Rådet og dermed medlemsstaterne påtager sig deres ansvar og til dette formål iværksætter effektive sanktioner, hvis målsætningerne i de flerårige programmer ikke opfyldes.
I den nuværende situation ville det som en mulig sanktion være hensigtsmæssigt at overveje en eventuelt automatisk nedskæring af medlemsstaternes kvoter, når de flerårige udviklingsprogrammers målsætninger ikke opfyldes, og når der klart er tale om ond vilje.
Afslutningsvis vil jeg gerne rose Kommissionen for kvaliteten af dens beretning og opfordre Rådet til, at det påtager sig sit ansvar og vedtager en sanktionsordning, der omfatter effektive foranstaltninger i tilfælde af svigagtig tilsidesættelse af programmålsætningerne. Hvis dette ikke sker, går vi rundt og snyder hinanden, og i så fald er det bedre at slippe af med den facade, som de flerårige udviklingsprogrammer så vil blive lavet om til.

Kindermann
Fru formand, fru kommissær, de flerårige udviklingsprogrammer I, II, og III fra 1983 til slutningen af 1996 har ikke formået at afhjælpe misforholdet mellem EU's overdimensionerede fiskerflåder og fiskebestandenes kritiske tilstand. Det er der forskellige grunde til. For det første skyldtes det efter ordførerens mening medlemsstaternes forskellige måling af fiskerflåderne ved indførelsen af de flerårige udviklingsprogrammer og for det andet medlemsstaternes tilbageholdenhed i gennemførelsen af retningslinjerne.
Det er åbenlyst, at der var meget store forskelle netop i medlemsstaternes gennemførelse. Med Kommissionens bedste vilje - og den regner jeg også med hos medlemsstaterne - er der stadig et meget stort behov for at indhente det forsømte i gennemførelsen af retningslinjerne. Det er godt nok glædeligt, at man kunne notere sig en fremgang fra 1992 til 1996. Vi var i stand til at reducere EU-fiskerflåden, hvad angår tonnagen og maskineffekten. Men dette har ikke ændret meget ved den kritiske tilstand for de bestande, der fiskes. Det er derfor tvivlsomt, om FUP IV vil forbedre noget grundlæggende.
Det så vi allerede med nogle medlemsstaters modstand mod de første retningslinjer i FUP IV. De retningslinjer, der så blev besluttet i sidste ende, er efter min mening også kun halvhjertede. Hvis FUP IV skal have den ønskede effekt, så må Kommissionen - her er jeg enig med ordføreren - give os nogle instrumenter, der også har en effekt og ikke afhænger af medlemsstaternes gode vilje.
Der er ét vigtigt punkt, som jeg ikke vil lade ude af betragtning: Den socioøkonomiske virkning ikke blot hos fiskerne selv, men også på hele kystregionen. Jeg forudser de allerstørste problemer for medlemsstaterne fremover og håber, at fiskeriproblematikken ikke kun vil blive diskuteret som noget perifert i strukturfondsdebatten.

Fraga Estévez
Fru formand, det mest interessante ved betænkning af Cunha - som jeg lykønsker - er, at selvom vi har afsluttet tre flerårige programmer, skal vi stadig være opmærksomme på, at visse medlemsstater ikke overholder dem, en egoistisk holdning, der er den væsentligste årsag til, at målsætningerne om bevarelse ikke kan opfyldes, og som endvidere giver anledning til konkurrenceforvridning over for de medlemsstater, som opfylder de fastsatte målsætninger.
Som hr. Cunha siger i henvisning C i betænkningen, er opfyldelsen af de flerårige udviklingsprogrammers målsætninger en forudsætning for at sikre en bæredygtig udvikling inden for sektoren. Hvis man deler denne holdning - således som jeg gør - er det ensbetydende med, at man med frustration må erkende, at nogle staters manglende opfyldelse forhindrer hele fællesskabsflådens bæredygtige udvikling. Og dette er et bevis på en uacceptabel mangel på solidaritet.
Med vedtagelsen af FUP IV har vi lejlighed til at bevise, at der er sket visse fremskridt. Især synes der fra Kommissionens side at være et større ønske om at forpligte sig til, at denne nye generation af flerårige udviklingsprogrammer gennemføres på ligelige og ikke-diskriminerende betingelser for de forskellige medlemsstaters flåde.
Men jeg ville gerne gå videre og anmode om beslutsomme handlinger. Derfor finder vi hr. Cunhas henstilling om at indføre effektive sanktionsordninger, som endda kan indebære reduktion af fiskekvoterne, passende, og det er en af grundene til, at vi støtter hans betænkning.
Betænkningen henleder også opmærksomheden på mangelen på ensartede måleenheder, hvorfor jeg gerne vil fremhæve nødvendigheden af at koncentrere indsatsen om at finde et ensartet system med sammenlignelige data og en metode, der forpligter alle medlemsstater til at indberette data, altså pålidelige data.
Kun på denne måde, fru formand, vil vi virkelig vide, hvilke foranstaltninger der skal tages for at opnå den nævnte bæredygtige udvikling af Fællesskabets flåder eller, som jeg foretrækker at sige, fællesskabsflåden.

d'Aboville
Jeg har den ære, fru formand.
I sin evaluering af resultaterne af det tredje udviklingsprogram er ordføreren bekymret over, at visse stater viser ringe interesse for de foranstaltninger, der kunne gøre det muligt at reducere deres fiskerflåde. Man kan beklage, at staterne ikke har travlt med dette, men man kan næppe undre sig over det. Man skal vide, at visse havne bogstaveligt talt er faldefærdige. Når balancepunktet overskrides, er det et helt socioøkonomisk netværk, der er truet, det vil sige auktionerne, skibsværfterne, havbrugene, proviantforsynerne osv. Man skal heller ikke undervurdere de uendeligt meget større vanskeligheder med den reducerede kapacitet, som man er stødt på i visse lande, hvor man hellere bruger trækkegarn end sættegarn.
Endelig burde man i beregningerne kunne tage højde for de skibe, der på en måde ikke har nogen nationalitet, eller som har en lånt nationalitet, og som sejler under et bestemt flag, når de i virkeligheden burde bogføres under et andet flag, både med hensyn til kvoterne og med hensyn til kilowatt.
Ordføreren understreger, at kun indførelsen af et effektivt sanktionssystem vil kunne tvinge de nationale instanser til at respektere de fastlagte mål. Som en af disse foranstaltninger foreslår han en automatisk nedsættelse af kvoterne. Personligt mener jeg ikke, at det er nogen god løsning, for denne idé ville kun kunne anvendes, hvis en bestemt flåde kun fiskede en bestemt slags fisk. Hvad skal man så gøre i tilfælde af polyvalens, og hvad skal man gøre med de skibe, hvor mere end 50 % af deres fangst udgøres af fisk, der ikke falder ind under kvotesystemet?
Jeg mener i øvrigt, at indstillingen af støtte til bygning er en yderst streng foranstaltning, og at den undertiden er alt for streng, eftersom den kan gå ud over sikkerheden eller forbedringen af arbejdsbetingelserne. Jeg takker i øvrigt ordføreren for at have taget hensyn til denne betragtning ved at medtage den i sine henvisninger i betænkningen.

Novo
Fru formand, kære kolleger, fru kommissær, Kommissionens årlige beretning om slutresultaterne af FUP III er et dokument, der på afgørende måde bidrager til at afklare, hvorledes fællesskabsflåden har udviklet sig, og hvilken rolle de forskellige nationale regeringer har spillet i denne udvikling.
Beretningen gør det tydeligt, at f.eks. mit land har været det, der er gået længst med at gennemføre FUP III, hvad angår det centrale spørgsmål om at reducere flådens kapacitet i dens forskellige dele og kategorier, og er endog - på en måde, som jeg ud fra de data, der fremgår af beretningen, ikke kan lade være med at se som uforståelig - gået længere end de foreslåede værdier. Og jeg kan ikke afstå fra her at udtrykke min mangel på forståelse for denne »flinke elev«-holdning, for medens det skete, styrkede andre medlemsstater på kynisk facon - må jeg sige - deres flåders kapacitet i tonnage og/eller i maskineffekt.
Det detaljerede kendskab til data i denne beretning burde have haft mere afgørende indflydelse på de værdier og strategier, som er blevet besluttet for den igangværende FUP IV, der er i kraft mellem 1997 og 2001. Sådanne data burde have været taget mere i betragtning, både af Kommissionen, da den udarbejdede forslagene til FUP IV, og af Rådet ved ikke at insistere på nye kapacitetsreduktioner for de medlemsstater, der har opfyldt og sågar i en vis forstand er gået ud over målsætningerne i FUP III.
Kommissionen har også et vist ansvar i denne sag, eftersom den ikke har vist sig i stand til at føre beslutningerne om at harmonisere tonnageberegningen for de forskellige flåder ud i livet, ligesom den også har vist sig ude af stand til komme videre med den nødvendige standardiseringsramme til harmonisering af maskineffektberegningerne og de forskellige flåders produktivitet.
Uden disse grundlæggende forudsætninger for troværdig sammenligning og kontrol, og uden at FUP opfyldes af mange af dem, der råder over de flåder, der har den højeste kapacitet og produktivitet i Den Europæiske Union, er det vanskeligt at overbevise mange fiskere om den korrekthed, gennemsigtighed og rimelighed, med hvilken Kommissionen og visse medlemsstater plæderer for og foreslår fællesskabsstrategier, der i teorien naturligvis er indlysende nødvendige for at bringe fællesskabsflådens kapacitet i samklang med de eksisterende ressourcer.
Den fuldstændige mangel på forholdsregler over for dem, der ikke opfylder målsætningerne, og som derfor, således som ordføreren - som jeg benytter lejligheden til at takke - så udmærket foreslår det, f.eks. burde have frataget eller formindsket deres kvoter, og mangelen på hensyn til dem, der påtaget sig ansvaret og sågar har overdrevet det, kan ikke fortsætte i den nærmeste fremtid.
Tillad mig, kære kolleger, at jeg på vegne af de portugisiske fiskere og producentorganisationer, der har lidt meget i de seneste år, her fremsætter denne appel, der også er et krav til den nærmeste fremtid.

McKenna
Kommissionen og hr. Cunha har begge udført et udmærket stykke arbejde med hensyn til analysen af resultaterne for det sidste år af det tredje flerårige udviklingsprogram. Teverson-betænkningen og Cunha-betænkningen omhandler begge spørgsmål, der hovedsageligt er medlemsstaternes ansvar, det vil sige kontrol og overvågning på den ene side og størrelsen af de nationale fiskerflåder på den anden. Begge betænkninger viser tydeligt, at medlemsstaterne ikke tager deres ansvar alvorligt. Kun fire ud af femten lande har opfyldt alle deres målsætninger under FUP III. Alle de andre ligger over grænsen, i form af enten tonnage eller kapacitet, i mindst en af kategorierne. De fire lande, der har opfyldt målsætningerne, er Spanien, Portugal, Danmark og Finland.
Kommissionens beretning er ret omfattende med hensyn til oplysninger om, i hvilken grad de forskellige medlemsstater har opfyldt deres forpligtelser, men for at forbedre kvaliteten af beretningen ville jeg foreslå, at der blev nævnt noget om, hvordan f.eks. Spanien og Portugal har opfyldt deres målsætninger, hvad skete der med de fartøjer, som blevet fjernet fra fortegnelsen, hvor mange blev taget ud af drift, hvor mange blev hugget op, hvor mange blev sunket osv. Desuden, hvor mange blev simpelthen overført til et andet flag, hvor mange fartøjer fortsætter med at fiske enten her i Fællesskabet eller andetsteds under det, der i visse tilfælde blot er et bekvemmelighedsflag.
Fiskeriaftalen med Argentina yder tilskud til overførsel til argentinsk flag. Hvor stor en del af reduktionen af kapaciteten fra medlemsstaterne er røget derover, og hvilken indflydelse har det på ressourcerne i det område? Vi kan ikke bare tale om at justere tallene og fjerne fartøjer fra den nationale fortegnelse og placere dem andetsteds, vi er nødt til at se, hvor de kommer hen, hvad der sker med dem. Ingen medlemsstat kan rose sig selv, hvis vi ikke nøjagtigt kender slutresultatet af, hvad de laver. Vi har brug for disse oplysninger for fuldt ud at kunne analysere det, der sker.

Macartney
Fru formand, dette er en meget nyttig debat, og der er kommet mange ting frem i løbet af den, hvilket ikke altid er tilfældet.
Der er, selvfølgelig, historiske grunde til, ikke mindst holdningen hos den sidste konservative regering i Det Forenede Kongerige, hvorfor den ikke kom med midler til at tage fartøjerne ud af drift, men anvendte nærhedsprincippet og antallet af havdage. Vi støder derfor straks på et stort problem rent historisk, der går ud på, at visse regeringer helt lovligt anvendte en anden målestok, som jeg er uenig i, men som de ikke desto mindre anvendte. Det kan man ikke feje ind under gulvtæppet og ignorere fuldstændig. Det er et af de grundlæggende problemer. Der er andre, som fru McKenna henviste til, vedrørende hvad det er nøjagtigt, der måles, når man taler om en reduktion i flåderne.
Jeg vil blot sige til ordføreren og andre, der rask væk taler om afskaffelse af kvoter, at de virkelig leger med ilden. Det bekymrer mig at finde ud af, at støtten fra Den Europæiske Folkepartis Gruppe og Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre synes at være betinget af den automatiske reduktion af kvoter. Den form for snak alarmerer fiskerne og burde alarmere regeringerne i Europa, hvis folk mener, at de blot kan anvende en sådan foranstaltning og sige, at Europa-Parlamentet går ind for det. Vi er nødt til at opføre os lidt mere statsmandsagtigt og ansvarligt. Jeg er meget glad for at se, at kommissæren er til stede for at lytte til debatten.
Da jeg i mandags foreslog, at vi ikke skulle stemme om dette meget vigtige og følsomme emne på en fredag, blev jeg overrasket over at konstatere, at jeg var i undertal. De store grupper sagde, at det ikke var kontroversielt. Jeg kan ikke komme i tanke om mange andre ting, der er mere kontroversielle end at true den fælles fiskeripolitiks fundamentale princip om relativ stabilitet.
Vi er nødt til at se på dette på en meget anderledes måde, og jeg fastholder min opfordring om, at vi bør forholde os mere rationelt til det. Jeg er lettet over, at dette er en initiativbetænkning, som ikke har lovgivende kraft, fordi indebar den det, ville den lave ravage i hele industrien.

Van Dam
Hr. formand, det siger sig selv, at alle medlemsstater skal overholde forskrifterne for den fælles fiskeripolitik. Hvis medlemsstaterne lader hånt om disse forskrifter, skal der pålægges effektive sanktioner. På dette punkt kan jeg tilslutte mig ordføreren. Men jeg mener ikke, at det er den rette handlemåde udelukkende at koble iværksættelsen af sanktioner sammen med flådens størrelse. Oplysninger om antal skibe og motoreffekt giver meget ufuldstændig information om det faktiske fiskeritryk og så meget desto mere, hvis disse oplysninger er baseret på upålidelige og ikke harmoniserede målinger i medlemsstaterne, som tilfældet er i årsberetning 1996. For at få et korrekt billede af i hvor høj grad medlemsstaterne har efterlevet den fælles fiskeripolitiks målsætninger, skal der også lægges vægt på flere ting. Jeg tænker her på Unionens kvotepolitik, som i realiteten er rygraden i den europæiske politik til bevarelse af fiskebestandene. De flerårige orienteringsprogrammer er nært knyttet hertil. Med dette instrument stimuleres medlemsstaterne til at tilpasse deres flådekapacitet til den disponible kvote. Det ville i den forbindelse have været tjenligt, hvis ordføreren ud over en oversigt over tonnage og motoreffekt i de forskellige medlemsstater også havde givet en oversigt over, i hvilken grad kvoterne efterleves. De ærede kolleger og også ordføreren ville i så fald kunne se, at kvoterne fuldstændigt respekteres i Nederlandene på trods af, at flåden ikke eller så godt som ikke er reduceret.
Dermed vil jeg angive, hr. kollega Cunha, at indskrænkning af fiskeriflåden ikke er den eneste mulighed for at mindske fiskeritrykket. Kongeriget Nederlandene har kunnet holde kvoterne ved at begrænse brugen af flåden, af de dage flåden fisker. Sådanne ordninger for styringen af fiskeriet skal inkalkuleres i resultaterne af de flerårige orienteringsprogrammer.
Også fiskerimetoderne påvirker fiskeritrykket. Således er længden af bomslæbegarnet reduceret i Nederlandene fra 14 til 12 m. Ifølge sagkyndige er fiskeritrykket dermed reduceret med 10 %. I årsberetningen over 1996 er der endnu ikke taget hensyn hertil.
Sammenfattende kan jeg underskrive ordførerens forsvar for skærpelse af sanktionerne, som f.eks. lavere kvoter i tilfælde af overtrædelse. Men så skal medlemsstaterne ikke kun bedømmes på et aspekt af den fælles fiskeripolitik, men på politikken som helhed. Det betyder, at der også skal tages hensyn til indsættelsen af flåden, og om kvoterne efterleves. Jeg har indgivet to ændringsforslag, 7 og 8, herom, og håber, at ordføreren er enig heri.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg beklager, at kommissæren ikke er til stede, for uden hende mister denne forhandling noget af interessen, for jeg ville for det første lykønske Kommissionen med den beretning, som den har udarbejdet, og når kommissæren ikke er til stede, får jeg ikke opfyldt dette ønske. Men vi har dog ordføreren, som har udarbejdet en fremragende betænkning, og som jeg også gerne vil lykønske. Ordføreren er en person, som kender situationen meget godt, og jeg vil gerne fremhæve, at hr. Cunhas betænkning er seriøs og korrekt, og at det ud over de ændringsforslag, der er vedtaget af Fiskeriudvalget, synes vanskeligt at acceptere andre ændringsforslag, som kan ødelægge indholdet af dette ændringsforslag.
Jeg vil gerne fremhæve det, som fru McKenna fremhævede tidligere, men med en lille rettelse. Fru McKenna sagde, at der kun var fire lande, som opfyldte FUP III's målsætninger. Det er dog ikke fire, men tre, for hvis De læser side 49 i Kommissionens beretning opmærksomt, vil De se, at Kommissionen har nogle indsigelser med hensyn til Finland. Det er altså kun Spanien, Portugal og Danmark, der fuldt ud opfylder FUP III's målsætninger. Det betyder, at det er de lande, som forholdsmæssigt er mest afhængige af fiskeriet, som er mest interesseret i at opfylde målsætningerne.
Hr. Cunhas betænkning angiver en række punkter, hvor vi er enige: Nødvendigheden af at fastlægge harmoniserede kriterier, flådens kapacitet, fartøjernes maskineffekt osv. og især nødvendigheden af at indføre en sanktionsordning. Fællesskabet er begyndt at indføre sanktioner i forbindelse med kompetence og for nylig også konvergensspørgsmål.
Det, som hr. Cunha foreslår, er helt igennem fornuftigt: At fangstkapaciteten reduceres for de stater, som ikke opfylder Fællesskabets krav.
Men det, som hr. Cunha bemærker i henvisning B, er også vigtigt: At den fælles fiskeripolitiks mål ikke nødvendigvis er at reducere fiskeriet. Den fælles fiskeripolitiks mål er at skabe balance i fiskeriet, for på havet er den generelle regel den, at den store fisk æder den lille, og der eksisterer en vis biologisk balance, som den menneskelige faktor (fiskeriet) udgør en del af. Iværksættelsen af foranstaltninger, som udelukkende har til formål at reducere fiskeriindsatsen uden hensyntagen til denne biologiske balance, kan pudsigt nok få negative følger, for hvis vi f.eks. ikke fortsætter med at fiske rovfiskearterne, vil de fiskearter, som ædes af rovfiskene, blive reduceret i antal.
Alt i alt mener jeg, at Kommissionen har valgt den rette vej, at betænkningen af Cunha er ganske fremragende, og at vi kan lykønske Kommissionen med dens beretning og hr. Cunha med betænkningen.

Langenhagen
Hr. formand, siden begyndelsen af firserne har vi kendt til de skadelige virkninger af overfiskning i EU's have. Som modforanstaltning indførte man de flerårige programmer, som vi har diskuteret i dag, de såkaldte FUP'er. I år handler det f.eks. om FUP IV, den fjerde generation. Det er absurd, at der mangler ensartede bedømmelseskriterier. Bliver standardiseringen bremset bevidst, eller hvorfor kan vi ikke nå frem til brugbare resultater på europæisk plan med hverken tonnagen eller maskineffekten? Denne opgave skulle have været løst for længe siden. Fællesskabets fortegnelse over fiskerfartøjer har også mangler, der svækker effektiviteten. Dette problem burde virkelig også kunne løses. En større vilje til at gennemføre direktiverne er altså en forudsætning. De nationale interesser må ikke veje tungere end den overordnede fiskeripolitik. Men den manglende overholdelse af målene vil uvægerligt føre til, at mange fiskerivirksomheder på land bliver ødelagt, allersenest når fiskeribestandene er for degenererede.
De meget pligtopfyldende landes udligning af den samlede kapacitet må ikke få os til at glemme manglerne hos de andre lande på dette område. Vi kan ikke tillade, at det får de lande, der opfylder kravene, til at resignere. De skal snarere være en ansporing for efternølerne, ellers vil vi ikke kunne notere nogen fremskridt fremover.
Det ser ud, som om der ikke er tilstrækkeligt incitament til at opnå målene. Den store mængde fra de hidtidige FUP'er virker jo i sandhed ikke motiverende. Det skal være obligatorisk at overholde grænseværdierne, også selvom der p.t. ikke findes nogen effektive sanktioner som middel til at gennemføre tingene, sådan som jeg har beskrevet det.
En reduktion af kvoterne kunne også være effektiv, sådan som det er tiltænkt af ordføreren. Det ville dog være vigtigere - hvilket jeg gerne vil understrege endnu en gang - at medlemsstaterne får indsigt. For de, medlemsstaterne, bærer ansvaret. I den forbindelse vil jeg gerne takke Dem, fru Bonino, og GD XIV for de vigtige forhandlinger i denne uge om Agenda 2000 og om de efterfølgende lovgivningsprojekter på fiskeriområdet. Det var gode forhandlinger, og jeg glæder mig til det videre samarbejde.

Formanden
Tak, fru Langenhagen.
Mine damer og herrer, fru Langenhagens indlæg var det sidste af parlamentsmedlemmernes indlæg. Før jeg giver ordet til fru Bonino, vil jeg gerne fortælle hende, at i hendes korte og berettigede fravær ønskede hr. Medina Ortega at lykønske hende med Kommissionens fine arbejde. Derfor vil jeg som formand gerne viderebringe hr. Medina Ortegas ord, samtidig med at jeg naturligvis udmærket forstår, at kommissæren kort måtte forlade salen. Som altid giver jeg med stor glæde kommissæren ordet.
Værsgo, De har ordet fru Bonino.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil først og fremmest takke hr. Cunha for hans betænkning, som jeg synes giver en god analyse af de behandlede spørgsmål. Kommissionen mener, at de flerårige udviklingsprogrammer rent faktisk er effektive instrumenter, og derfor er overholdelsen af deres målsætninger vigtigt for sektorens fremtid. I denne forbindelse vil jeg gerne minde Parlamentet om, at Kommissionens tjenestegrene er ved at undersøge muligheden for at iværksætte retlige sanktioner over for medlemsstater, der ikke har opfyldt deres forpligtelser over for FUP III, som altså ikke har opfyldt programmernes målsætninger eller ikke har opdateret oplysningerne om deres flåde i EU's fiskeriregistre - dette som svar på nogle bemærkninger af fru McKenna - eller har undladt at genopmåle deres flådes tonnage i bruttotonnage. Med hensyn til disse aspekter er Kommissionens embedsmænd i færd med at analysere muligheden for at iværksætte retslige udspil over for de medlemsstater, som ikke har anvendt bestemmelserne.
Og nu vil jeg blot fremsætte et par enkelte bemærkninger om nogle af de foreslåede ændringsforslag og en præcisering med hensyn til genopmålingen af flådernes tonnage. I dette sidste tilfælde er der, som Parlamentet er klar over, tale om Kommissionens anmodning om at anvende en ensartet måleenhed til opmåling af flådekapaciteten. Dette har været et stort problem. Kommissionen har pålagt eksterne eksperter at undersøge den måde, hvorpå hver enkelt medlemsstats flådes tonnage opmåles, og disse eksperter vil vurdere kvaliteten af medlemsstaternes informationer og siden fremlægge henstillinger til Kommissionen om, hvordan denne genopmålingsproces kan fremskyndes. Kommissionen er endvidere i færd med at finde egnede fremgangsmåder til at harmonisere definitionen og opmålingen af flådestyrken i hele Fællesskabet og indsamler de nødvendige oplysninger for at behandle spørgsmålet på en dybtgående måde.
Hvad angår afgørelserne under FUP IV, der vedtoges i december 1997, er Kommissionen ved at undersøge, hvorledes den skal bidrage til omstruktureringen af flåden ved hjælp af finansielle bestemmelser eller tilskyndelser, som fru Langenhagen kaldte det, og disse bestemmelser vil blive anvendt sammen med den procentuelle andel af fiskerfartøjer både før og efter reglernes ikrafttræden.
Jeg vil også gerne minde om, at der i udarbejdelsen af FUP IV er taget hensyn til det efterslæb, der findes for de medlemsstater, der ikke har opfyldt målsætningen i FUP III, som Parlamentet er klar over, hvilket vil sige, at Kommissionen ikke har accepteret, at man gjorde rent bord. For de stater, der ikke har opfyldt målene, har man - ud over eventuelle retlige skridt - taget hensyn til vægten af fortidens byrder i udarbejdelsen af FUP IV.
Jeg skal tilføje to yderligere betragtninger. Med hensyn til sanktionerne, som de er blevet foreslået i et ændringsforslag, må jeg sige, at Kommissionen ikke er enig i dette forslag, og hertil er der en helt række årsager: For det første mener vi, at en automatisk reduktion af kvoterne for lande, der ikke har opfyldt målene, sætter et alvorligt spørgsmålstegn ved det grundlæggende princip bag den fælles fiskeripolitik, som er princippet om den relative stabilitet; for det andet er det indlysende, at hvis vi indleder denne type procedurer, vil der være andre medlemsstater, der vil anmode om samme type sanktion, eventuelt for at få lov til at overskride kvoterne, på grund af utilstrækkelig kontrol, for landing af for små fisk osv. Derfor vil jeg anmode Parlamentet om at være lidt mere forsigtig i dets ønsker om at anvende en reduktion af kvoterne som en sanktionsmulighed, fordi det jo kunne have disse konsekvenser.
Med hensyn til tilbagetagelsen af finansiel støtte til modernisering og bygning af fiskerfartøjer kan jeg sige, at dette allerede er en igangværende foranstaltning. Med hensyn til indføjelse af produktivitet i målingen af kapaciteten, så tillad mig at sige, at dette ganske enkelt ikke er realistisk. Hvordan i alverden man skal nå frem til at måle produktiviteten er noget, som vi helt ærligt ikke er klar over, og vi synes, det er en helt uacceptabel foranstaltning.
Med hensyn til opmålingen af tonnagen og kapaciteten har jeg allerede talt længe. Jeg vil blot tilføje som en yderligere information, at Kommissionen er i færd med at indgå en kontrakt med Det Forende Kongeriges Seafish Industry Authority, på grundlag af hvilken en ekstern ekspertgruppe som nævnt vil få pålagt at gennemgå de anvendte procedurer og metoder i medlemsstaterne for at opmåle tonnagen. Hvad kapaciteten derimod angår, er der tale om noget mere komplekse situationer. Kommissionen anerkender imidlertid absolut kravet om en yderligere harmonisering af opmålingen af kapaciteten, for dette er et element af grundlæggende betydning for at oprette FUP IV.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
Afsnit 3

Cunha
Hr. formand, jeg vil gerne foreslå en mundtlig ændring, hvis de ærede medlemmer er indforstået, til punkt 3, sidste linje. Der tales om »en eventuelt automatisk reduktion af kvoter«. Mit mundtlige ændringsforslag går ud på at slette ordet »automatisk«.

Formanden
Er der nogen indsigelser mod hr. Cunhas mundtlige forslag om at slette ordet »automatisk«?
Jeg giver ordet til hr. Macartney.

Macartney
Det glæder mig, at der er en forbedring, men det løser ikke problemet, så nej, vi er nødt til at insistere på afstemning ved navneopråb vedrørende det afsnit.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Formanden
Vi lykønsker hr. Cunha.

Andersson
Det er en vigtig betænkning om et vigtigt område for bevarelse af fiskeressourcerne. FUP er, trods dets afstumpethed, det vigtigste instrument til at opnå en konsekvent bevarelse af fiskeressourcerne. Samtidig er det væsentligt at understrege, at bevarelsen af fiskeressourcerne skal gennemgås for hele fiskeripolitikkens område.
Bevarelsen af fiskeressourcerne skal også se på den faktiske fangstkapacitet i de nationale fiskerflåder, behovet for seriøs handling vedrørende de trusler, der findes mod bestandene af visse arter, samt effekterne af de aftaler med tredjelande, som Unionen underskriver med lande uden for Fællesskabet. Vedrørende aftaler med tredjelande er der grund til at se meget kritisk på Unionens politik. Som situationen ser ud nu, tager Unionen ikke tilstrækkeligt hensyn til behovet for at udvikle fiskeriets betydning for den globale fødevareforsyning, at styrke især udviklingslandenes egen økonomiske kapacitet på området samt det faktum, at EU-støtten til aftaler med tredjelande for visse medlemslandes fiskerivirksomhed indebærer en opretholdelse af en national fiskerikapacitet i en situation, hvor hele det europæiske fiskeri har behov for at blive begrænset betydeligt. Evalueringen af FUP III viser, at der er god grund til at revidere den fælles fiskeripolitiske linje grundigt.

Macartney
Jeg bifalder kommissær Boninos forsikring om, at Europa-Kommissionen ikke støtter idéen om sanktioner i forbindelse med kvoter, der er knyttet til opfyldelsen af udviklingsprogrammernes målsætninger.
Jeg opmuntres også i høj grad af kommissærens gentagelse af den fundamentale vigtighed af den fælles fiskeripolitiks grundlæggende princip om relativ stabilitet.

Bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0045/98) af McMahon for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning (EF) om ændring af forordning (EF) nr. 1626/94 om tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne i Middelhavet (KOM(97)0459 - C4-0510/97-97/0237(CNS)).
Jeg giver ordet til hr. McMahon i 6 minutter.

McMahon
Hr. formand, det glæder mig meget at kunne præsentere denne betænkning om bevarelse i Middelhavet på vegne af Fiskeriudvalget.
Der er et meget alvorligt problem i Middelhavet. Det vedrører ikke blot tunfisk, som denne betænkning omhandler. Betænkningen handler om, hvordan vi indarbejder fællesskabsforordningen i ICCAT, den internationale konvention om bevarelse af tunfiskebestanden i Atlanterhavet. Problemet er de andre fiskearter i Middelhavet. Da der anvendes drivgarn i Middelhavet, bliver helt op til 8.000 hvaler og delfiner slået ihjel om året som følge af de aktiviteter, der udføres af fiskere fra forskellige nationer i Middelhavsområdet.
Forslaget foran os bringer os nærmere en behandling af dette meget alvorlige problem for havmiljøet i Middelhavet. Forslaget kræver et forbud mod brug af helikoptere samt mod fiskeri i juni og august, specielt i løbet af tunfiskens ynglesæson.
Der er ligeledes tredjelandes aktiviteter. Vi er i Fiskeriudvalget meget bekymrede over de aktiviteter, som fartøjer fra lande som Guatemala og Honduras udfører, der bruger drivgarn i Middelhavet og fanger tun, marsvin, delfiner og hvaler. De ødelægger havmiljøet i Middelhavet. Hvad angår traditionelt fiskeri og den italienske sværdfiskebestand, blev vi enige om under forhandlingen om Baldarelli-betænkningen gradvist at afskaffe brugen af drivgarn. Kommissionen enedes da om, i 1994, at give de italienske fiskere ECU 100 millioner som en form for omstrukturering til at afslutte deres fiskeri. Ca. 2.700 italienske fiskere blev tilbudt kompensation. Jeg må beklageligvis fortælle Parlamentet, at kun 42 har benyttet sig af tilbuddet om at sælge deres licenser og gå over til andre aktiviteter.
Det er tydeligt, at den aktuelle politik med opstilling af en grænse på 2, 5 km for drivgarn ikke fungerer. Det er vigtigt at vende sig mod en gradvis afskaffelse af drivgarn i Middelhavet over en periode. Det glæder mig at kunne sige, at det britiske formandskab, specielt fiskeriministeren, hr. Elliott, er meget interesseret i denne portefølje. Hr. Elliott og jeg har haft adskillige dybtgående diskussioner om, hvordan det kan gribes an. Han påtog sig at medtage det på dagsordenen ved Rådets næste samling (fiskeri).
Som parlamentsmedlemmer ønsker vi at bevare og beskytte erhvervsfiskeriet. Vi ønsker at værne om samfund, der er afhængige af fiskeriet som levevej. Men samtidig er vi nødt til at forsøge at beskytte havmiljøet. Vi er nødt til at beskytte, værne om og bevare delfiner, hvaler og sæler. Hvis livet i havet ødelægges, vil det have en effekt på fødekæden. Det vil betyde, at fremtidige generationer må konstatere, at ikke blot vil der hverken være delfiner eller hvaler, der vil heller ikke være nogen tun og kun meget få fisk i det hele taget. Problemet er, at vi opbruger hele verdens ressourcer. Som Parlament, som europæere i Den Europæiske Union, ligger byrden på vores skuldre, når vi træder ind i det nye årtusinde, til at træffe foranstaltninger, således at vi rammer en ordentlig balance mellem den kommercielle udnyttelse af fiskeriet, bevarelsen af bestande samt bevarelse af livet i havet.
Det er det, denne betænkning handler om. Det er en meget begrænset betænkning. Den omhandler kun foranstaltninger i Middelhavet. Men som Parlament er vi nødt til at vedtage den som vores generelle fremtidige princip.

Provan
Hr. formand, dette er en meget teknisk betænkning, og det er ikke nødvendigt at gå i detaljer, eftersom det blot er et spørgsmål om, at Parlamentet godkender noget, således at Kommissionen kan træffe visse foranstaltninger, som jeg og min politiske gruppe bifalder fuldt ud.
Som Hugh McMahon, ordføreren, påpegede, er dette en bevarelsesforanstaltning, og Parlamentet ønsker at støtte hvad som helst, Kommissionen kommer frem med af bevarelsesforanstaltninger.
Hvad angår Middelhavet som sådan, er der et par problemer. Vi er nødt til at anerkende den kendsgerning, at fiskeressourcerne i Middelhavet nok ikke helt er, som de burde være. På nuværende tidspunkt drives der rovdrift på dem, nærmest som det er sket i Nordsøen og Atlanterhavsområdet.
Når det er sagt, ønsker jeg blot at rejse spørgsmålet om ændringsforslag 1 med hr. McMahon og muligvis Kommissionen, da det for mig virker som om, at ordføreren forsøger at komplimentere sin egen regering i Det Forenede Kongerige. Det er ikke det, der nødvendigvis skal ske i en betænkning i Europa-Parlamentet. Jeg accepterer fuldt ud, at den britiske regering støtter dette og har gjort det til en prioritet at forsøge gradvist at afskaffe drivgarn, men det spørgsmål, jeg ønsker at stille Kommissionen, er, om kommissæren ser Rådets holdning som værende den samme, fordi der er stor opdeling i Ministerrådet vedrørende den gradvise afskaffelse af drivgarn, som ikke nødvendigvis afspejler den britiske regerings holdning. Det er mit indtryk, at ændringsforslag 1 forsøger at lykønske en regering i Rådet, mens vi burde se på Rådets generelle holdning snarere end en enkelt regering.
Hr. formand, jeg har nået afslutningen på mine bemærkninger, men vil blot sige, at vi fuldt ud støtter Kommissionens bestræbelser inden for dette område.

Seppänen
Hr. formand, i Middelhavsområdet beskyttes tunfisken med specielle forbud og bestemmelser. Det tyder på, at Kommissionen er i besiddelse af administrative midler til beskyttelse af fiskebestande. Men, netop som kommissær Bonino sagde, har medlemslandene et stort ansvar for kontrollen.
De administrative midler, som Kommissionen råder over, omfatter også muligheden for sammen med landenes regeringer at forbyde rovfiskeri med slæbegarn. Det var dette, ordfører McMahon også refererede til. På den måde kan der tages stilling til det faktum, at den moderne fiskeriteknik udgør en trussel mod bevaring af fiskebestande i alle have.
Ved Middelhavet hedder problemet tunfisk. I Norden hedder det økonomiske og økologiske problem norsk laks. Ud over Middelhavet bør EU også lægge mærke til fiskeriproblemerne i de nordlige regioner.
Nordmændene dyrker laks ved udmundinger af de elve, som har naturlaksebestande. På den måde forurener de havet og kan eventuelt sprede fiskesygdomme specielt ved udmundingen af Tanaelven. Den norske laks' dumpingpriser tvinger også de andre landes fiskere til at effektivisere deres fiskeri ved hjælp af rovmetoder. Vi har brug for rapporter, som den vi behandler, også fra de nordlige regioner.

Ripa di Meana
Hr. formand, det er langt fra nok, sådan som Kommissionen foreslår, at vedtage ICCAThenstillingerne om forvaltningen af tunen i Middelhavet. Fangsterne er i løbet af kun 3 år blevet fordoblet fra 20.000 t i 1992 til 40.000 t i 1995, og vi ved alle, at disse officielle oplysninger er langt lavere end de virkelige tal. Hvis denne udvikling fortsætter, vil Middelhavet i løbet af kort tid blive tømt for tun.
Vi anmoder Kommissionen om mere strikse regler. Vi må stille krav om, at ICCAT forelægger en plan for virkelig genlancering og beskyttelse af tunen ved i overført forstand at sætte skilte op med påskriften "fiskeri strengt forbudt«, uden at der er nogen undtagelser, for alle eksemplarer under 7 kg og ved samme lejlighed forbyde alle de teknikker, der udelukkende er beregnet på de unge eksemplarer af tunen.
Kommissionen burde efter vores opfattelse nu foreslå en embargo mod import af tun fra Panama, Honduras og Belize, der er lande, under hvis bekvemmelighedsflag EU's fiskerflåde har skjult sig for at undgå enhver regel, eftersom disse lande ikke indgår i ICCAT. I mange tilfælde er der imidlertid bag disse bekvemmelighedsflag tale om ejere, redere og økonomiske operatører, der stammer fra Europa. Denne omgåelse af bestemmelserne, dette pirateri i fiskerisektoren, gør sammen med den desværre fortsat udbredte anvendelse af flydenet eller drivnet, især fra italienske fiskerfartøjer, det nødvendigt, at vi gør os vores ansvar klart og pålægger Den Europæiske Union en meget strengere politik og nye restriktive forholdsregler.

Fraga Estévez
Hr. formand, jeg lykønsker hr. McMahon med hans betænkning, for den støtter Kommissionens forslag om at få foranstaltningerne vedrørende tunfiskeri indarbejdet i fællesskabsreglerne. Dette blev allerede anbefalet af ICCAT i 1996, og på baggrund af denne ressources aktuelle tilstand er det meget vigtigt - og jeg ville ønske, at diskussionen ville koncentrere sig mere om disse foranstaltninger i stedet for andre, som ikke direkte vedrører denne forhandling.
Men betænkningen fortjener også vores støtte, fordi den henleder opmærksomheden på andre beslutninger, der blev taget på nævnte møde, og som Kommissionen endnu ikke har indarbejdet i fællesskabsreglerne. Jeg henviser her til forbuddet mod import af tun fra Honduras og Belize, fordi disse landes flåder totalt nægter at respektere selv de mindste krav om ansvarligt fiskeri.
Fru kommissær, vi ved, at udvalg 113 har indledt en skriftlig procedure til undersøgelse heraf, men vi frygter, at denne diskussion vil trække alt for længe ud, før den når til Rådet, og da denne embargo i henhold til de forskellige indhentede udtalelser ikke ville være i modstrid med hverken GATT's eller WTO's regler, beder vi indtrængende Kommissionen om at bidrage til, at dette udvalg afgiver sin udtalelse hurtigst muligt, således at embargoen kan gennemføres.
Endvidere har ICCAT, som De udmærket ved, også anbefalet en lignende embargo for skibe under panamansk flag fra den 1. januar i år. Kommissionen er ikke i færd med at udarbejde noget forslag og dækker sig ind med, at hverken Japan eller USA gennemfører en sådan embargo - hvilket i øvrigt ikke er et eksempel til efterfølgelse.
Kommissionen er medlem af ICCAT. Vi i Den Europæiske Unions lande ønsker at opfylde alle de henstillinger, som dette organ pålægger os. Derfor beder jeg endnu en gang Kommissionen om at sætte skub i disse embargoforanstaltninger, som er meget vigtige, hvis det skal forhindres, at de kontraherende parter undlader at opfylde ICCAT's henstillinger.

Piha
Hr. formand, fangtsmængderne af tunfisk er i de senere år steget gevaldigt. Derfor er der grund til umiddelbart at foretage begrænsninger af fangsten, hvis man ønsker at bevare tunfiskens chancer for at overleve i fremtiden.
På det internationale plan findes der henstillinger om varetagelse af og beskyttelsesforholdsregler for tunfiskressourcer ved Middelhavet godkendt af Den Internationale Kommission for Bevarelse af Tunfiskebestanden i Atlanterhavet (ICCAT). Fejlen har nu heller ikke ligget i forholdsreglerne, men i forsømmelsen af dem. Fiskeri med slæbegarn forårsager også konstant en uønsket situation for økosystemet, blandt andet for delfiner og sæler.
Kommissionens forslag svarer til ICCAT's forslag, og Parlamentet bør godkende dem. Det er dog nødvendigt, at alle lande, som fanger tunfisk i det pågældende område, drages med i foranstaltningerne, og at kontrollen virker effektivt. Hvis fangstbegrænsninger kun gælder for skibe, som fisker under Fællesskabets flag, opnås der ikke noget reelt resultat, og situationen bliver unfair for fiskerne. Unionen bør også anvende pressionsmidler for at opnå resultater.

Bonino
Hr. formand, Parlamentet husker sikkert, at Fællesskabet blev medlem af ICCAT's Internationale Kommission i november sidste år, ligesom det nu indgår i Det Almindelige Råd for Fiskeri i Middelhavet. Fællesskabet var i forvejen i medfør af international ret forpligtet til at samarbejde med disse organisationer, men nu, da det er blevet medlem, er det naturligvis nødt til hurtigst muligt at omsætte alle henstillinger med hensyn til forvaltning af ressourcerne, som disse organisationer har udsendt.
Jeg vil gerne forklare over for Parlamentet, at det forslag, som i dag behandles, udgør et skridt i denne retning for to henstillingers vedkommende, mens de øvrige ICCAT-henstillinger allerede er under omsætning i de egnede lovgivningsmæssige fora, hvilket vil sige, at de vil indgå i andre lovgivningsmæssige forslag, som vil blive forelagt Parlamentet. Jeg ser f.eks., at Fiskeriudvalget foreslår at medtage forbudet mod omladning fra eller til skibe tilhørende ikkesamarbejdende lande i dette forslag. Jeg mener helt ærligt ikke, at forordning 1626, som vi nu taler om, er den egnede ramme for denne type ændringsforslag og forslag, fordi det næsten udelukkende vedrører tekniske bevarelsesforanstaltninger for fiskeressourcerne. Kommissionen vil derimod foreslå en forordning fra Rådet vedrørende kontrol af landinger og omladninger: Dette forslag er allerede under udarbejdelse og vil efter Kommissionens opfattelse udgøre mere egnede rammer for denne type forslag.
De samme betragtninger kan jeg stille med hensyn til ændringsforslag 3 og 5. Jeg skal gøre Parlamentet opmærksom på, at Kommissionen allerede den 30. januar har fremsendt forslaget om forbud mod import af tun fra Belize og Honduras til Rådet. Kommissionen har derfor allerede afgivet dette forslag om forbud den 30. januar, og det ligger nu på Rådets bord. Med hensyn til Panama, der fra et juridisk synspunkt er lidt mere vanskeligt, er Kommissionens tjenestegrene i færd med at undersøge spørgsmålet og er ved at udarbejde et forslag i denne forbindelse.
Til slut vil jeg gerne fremsætte to meget korte bemærkninger om ændringsforslagene om drivgarn. Vi kender situationen samt Europa-Parlamentets holdning til Kommissionens forslag. Drivgarn indgår i anvendelsesområdet for forordningen om de tekniske foranstaltninger i en bredere sammenhæng og ikke kun for Middelhavsområdet, som alle ved. Derfor vil jeg ikke her gå i detaljer i forbindelse med de foreslåede ændringer, men jeg mener, at ændringsforslagene om drivgarn ikke hører hjemme i retsgrundlaget for dette forslag, og derfor kan Kommissionen ikke acceptere dem, da problemet med drivgarn ikke vedrører Middelhavsområdet alene. Desuden, som det allerede er nævnt før, vil Rådet behandle spørgsmålet om drivgarn den 24. marts på grundlag af et kompromisforslag fra rådsformandskabet.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
Ændringsforslag 1

Provan
Hr. formand, jeg mener nok, at jeg er i stand til at acceptere det ændringsforslag, men mener, at det bør omformuleres lidt, således at der står: «Rådets prioritering bør være en gradvis afskaffelse«.

Formanden
Jeg giver ordet til ordføreren, hr. McMahon.

McMahon
Hr. formand, som ordfører må jeg forsvare udvalgets holdning, men jeg vil overlade det til Parlamentet at afgøre, hvad der skal ske. Jeg ved, at hr. Provan talte om dette under debatten, og at hans gruppe faktisk stemte for det ændringsforslag i udvalget, da vi lavede henvisningen. Måske vil en henvisning til Rådet være mere velvalgt end det engelske formandskab. Jeg skal overlade det til Parlamentet at afgøre dette, snarere end at nævne en medlemsstat i Rådet.

Formanden
Nu giver jeg ordet til hr. Medina Ortega.

Medina Ortega
Hr. formand, da De kender det spanske sprog, vil De, hvis De læser den spanske tekst, se, at det spørgsmål, som hr. Provan nævner, slet ikke opstår, for i den spanske tekst står der »teniendo en cuenta las prioridades del Consejo con miras a la supresión progresiva de las redes de enmalle a la deriva« («der henviser til Rådets prioritering af en gradvis afskaffelse af drivgarn«). Der står hverken »is« eller »should«.
Jeg foreslår, at vi stemmer om den spanske udgave af teksten, hvor ordene »de la Presidencia británica« («engelske formandskabs«) ikke optræder, således at der står: «teniendo en cuenta las prioridades del Consejo con miras a la supresión progresiva de las redes de enmalle a la deriva« («der henviser til Rådets prioritering af en gradvis afskaffelse af drivgarn«). Dermed undgår vi problemet med, om det skal være »is« eller »should«.

Formanden
Det vil vi gøre.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Andersson
Jeg vil gerne takke ordføreren for et vel udført arbejde med betænkningen. Spørgsmålet om bevarelse af fiskeressourcer er af største betydning. Derfor er det vigtigt at støtte de aktiviteter, som Kommissionen foreslår vedrørende fiskeriet af tunfisk. Jeg vil dog understrege, at spørgsmålet om en eventuel embargo mod Honduras, Belize og Panama bør ses i en bredere sammenhæng om bevarelsen af de globale fiskeressourcer. Man kan ikke udelukkende overveje importembargo over for disse lande som en ensidig konkurrencebeskyttelse for visse fiskere i Den Europæiske Union.

Fornyet gennemgang af direktiv 85/384/EØF (arkitekters eksamensbeviser)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0079/98) af Berger for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om beretning fra Kommissionen om fornyet gennemgang på grundlag af den opnåede erfaring med Rådets direktiv 85/384/EØF af 10. juni 1985 i henhold til dettes artikel 30 (KOM(97)0350 - C4-0487/97).
Jeg giver ordet til ordføreren, fru Berger.

Berger
Hr. formand, ærede kolleger, direktivet om den gensidige anerkendelse af arkitekters eksamensbeviser hører vel nok til de få EU-direktiver, som alle parter er næsten fuldstændig tilfredse med. Både den berørte erhvervsgruppe selv og også de ansvarlige nationale myndigheder og Kommissionen har konstateret i anledning af den nu foreliggende revisionsberetning, at direktivet har vist sig meget egnet i praksis. Den store tilfredshed og den dermed forbundne mangel på ændringsforslag - Kommissionen foreslår kun to minimale ændringer - skal i hvert fald fremhæves og støttes, også selvom det måske ikke er nogen taknemmelig eller prestigefyldt opgave for en ordfører i Europa-Parlamentet.
En af de vigtigste grunde til, at dette sektorbestemte direktiv fungerer så godt i praksis, er, at det til forskel fra det første system til anerkendelse af eksamensbeviser indeholder en automatisk anerkendelse og dermed muliggør en hurtig og ubureaukratisk udøvelse af etableringsretten og de frie tjenesteydelser. Dette afgørende fortrin bør også bevares i fremtiden og ikke blive offer for en forkert standardiserings- og forenklingsopfattelse.
Det glæder mig derfor, at både Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og det rådgivende Kulturudvalg har været imod, at arkitektdirektivet som led i SLIM-initiativet integreres i det første generelle system, som ikke kender til denne automatiske anerkendelse og derfor i sidste ende heller ikke fungerer så godt i praksis.
De to nævnte parlamentsudvalg var dog uenige på et andet punkt. Det er spørgsmålet om den foreskrevne mindstestudietid. Direktivet angiver p.t. fire år for et fuldtidsstudium. Kulturudvalget har foreslået en forhøjelse til fem år. Det korresponderende Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har på min anbefaling undladt at følge dette forslag, og jeg anbefaler derfor også denne plenarforsamling at forkaste ændringsforslag 1, sådan som det foreligger, da det peger i samme retning.
Jeg ved, at arkitektstudiet i mange medlemslande i gennemsnit varer meget længere end den foreskrevne mindstetid på fire år i dag. Det har imidlertid ikke noget med at gøre, at de nødvendige kundskaber ikke kan læres eller erhverves på kortere tid, men derimod især med de ofte dårligt udstyrede universiteter, mangelen på universitetslærere og en dårlig studieorganisation. Vi bør ikke legitimere og følge disse misforhold i anerkendelsesdirektivet. Desuden ville en forlængelse til fem år automatisk berøve dimittenderne på de højere læreanstalter muligheden for at få deres eksamensbeviser anerkendt.
Den ofte alt for lange studietid og den sene start i erhvervslivet hører i dag helt sikkert til de graverende problemer for europæiske arkitekter. Det er dog også problematisk, at flere og flere offentlige ordregivende myndigheder går uden om europæiske licitationer og benytter sig af de mere restriktive udbudsprocedurer, der kun akkurat er tilladt i henhold til udbudsdirektiverne.
Dette er oftest til ulempe for de yngre arkitektkontorer i forhold til de etablerede og kan også få konsekvenser for kvaliteten af arkitekturen i Europa. Løsningen kan dog ikke, som det er blevet diskuteret af mange arkitektkamre, bestå i en regional konkurrencebegrænsning. Det skulle snarere overlades til en reformering af udbudsdirektiverne, hvordan konkurrencerne godt nok fortsat kan tilrettelægges på europæisk plan, men også tilrettelægges enklere.
Jeg vil gerne slutte af med at bede denne sal om at støtte min betænkning og undskylde, at jeg muligvis bliver nødt til at forlade salen før afstemningen. Mit tog afgår kl.12.00. Næste tog mod Østrig afgår først ti timer senere, hvorfor jeg beder om Deres forståelse. I dette tilfælde vil min kollega Evelyne Gebhardt fra Retsudvalget repræsentere mig.

Formanden
Tak, fru Berger. Vi forstår udmærket, at man aldrig i livet bør komme for sent til toget, og især ikke når man skal til så smuk en by som Wien. Vi ønsker Dem derfor en god rejse, hvis De forlader os før afstemningen.
Nu giver jeg ordet i 5 minutter til fru Baldi som ordfører for udtalelsen.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, arkitektdirektivet giver os virkelig anledning til bekymring, ikke mindst på grund af nogle medlemsstaters holdning. Jeg vil gerne minde om holdningen i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, som har været temmelig klart formuleret. Men først vil jeg gerne takke ordføreren, fordi hun har taget hensyn til følgende punkter, som blev rejst af vores udvalg: For det første behovet for, at Kommissionen benytter lejligheden til på ny at gennemgå direktivet om anerkendelse af eksamensbeviser, der giver adgang til erhvervet som arkitekt, for netop at lægge vægt på den direkte anerkendelse af eksamensbeviser fra de erhvervsmæssige organisationers side og dermed fremskynde de bureaukratiske formaliteter; for det andet det forhold, at det kræves, at de kompetente myndigheder i værtslandet fremgår helt klart og meddeles systematisk til Kommissionen; for det tredje det forhold, at også Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder har undret sig over, at Kommissionen kan foreslå en eventuel integrering af arkitekterhvervet i den generelle opstilling i direktiv 89/48/EØF, i betragtning af at den selv erkender, at direktiv 85/384/EØF, i modsætning til det generelle system, fastsætter en specifik ordning for simple tjenesteydelser, der er mere gunstig over for arkitekter, og hvis resultater med hensyn til arkitekters mobilitet, der er gennemførlige takket været den automatiske anerkendelse, kan drages i tvivl.
Der er ikke tvivl om, at vi er lidt bekymrede over, at de konklusioner, som vi finder er meget vigtige, ikke er taget i betragtning, og her tænker jeg f.eks. på en styrkelse af det rådgivende udvalg, der ikke kan reduceres til en komitologiprocedure. Det forholder sig faktisk sådan, at dette udvalg takket været sin sammensætning - tre eksperter fra hver medlemsstat, samt en arkitekt, en underviser og en repræsentant for de kompetente myndigheder - og dets rolle i vurderingen af kvalifikationsbeviserne viser, hvor stort behovet er for en højere grad af konvergens. Udvalgets rolle bør derfor udvides i form af tildeling af beføjelser til at udarbejde henstillinger og undersøgelser med hensyn til vurdering af nye uddannelser, og ikke kun være begrænset til rollen som høringsorgan.
Og her er så det vanskelige punkt: Varigheden af studierne. Vi er virkeligt overraskede over det, der er ved at foregå på dette område. Det forholder sig sådan, at det rådgivende udvalg i 1992 klart udtalte, at varigheden af studierne burde gå i retning af 5 år samt 2 års praktikeruddannelse. Som bekendt har dette emne nu været diskuteret i mere end 18 år. Efter vores opfattelse bør erhvervet på europæisk niveau fastlægge en uddannelse af denne type, ellers kan vi ikke tale om et erhverv, men om teknikere, og i Parlamentets Udvalg om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har vi understreget dette i rigt mål. For os er uddannelsen af allerstørste vigtighed, især når der er tale om de erhverv, der giver os mulighed for at få betydning i resten af verden.
Vi har måske en tendens til at glemme vores kulturarv og vores arkitektoniske arv, som er af så stor betydning, og vi glemmer måske også, at for at beholde professionelle udøvere af arkitekturfaget, der virkelig står mål med situationen, må de have en tilstrækkelig uddannelse, og det er efter vores opfattelse grunden til, at studievarigheden ikke kan begrænses til ganske få år. En universitetsuddannelse kan ikke i løbet af få år give os mulighed for at udøve et erhverv på en konkurrencedygtig måde, når det tilstrækkelige grundlag ikke erhverves under uddannelsen. Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier har udtalt sig klart i denne forbindelse. Vi forstår ikke, hvordan Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder i modsætning hertil kan insistere på en uddannelse, der højst kan tjene til at identificere en anden type erhverv end arkitekterne.
Vi er bekymrede, for hvis denne holdning vinder frem, vil vi udelukkende kunne tale om teknikere, landmålere, bevares, hvor andre medlemsstater i EU, som Grækenland, Frankrig og Italien, allerede har uddannelser med en længere varighed. Vi ønsker ved denne lejlighed at fastslå den korrekte holdning, og vi vil ikke låse os fast på en enkelt medlemsstats holdning, som er præget at helt andre nødvendigheder.
Derfor finder vi det af afgørende betydning, at arkitekterhvervet får en virkelig anerkendelse på tværs af grænserne, og at arkitekten som professionel fagmand dermed får mulighed for at spille en rolle internt i Unionen. Når der tales om mobilitet, tales der også om muligheden for at fremlægge nogle målsætninger, men under uddannelserne tales der også om klart definerede regler, om en passende forberedelse til erhvervet. Det undrer mig lidt, og her vil jeg gerne udtale mig som arkitekt, at man ikke, når man på udvalgsplan omtaler enkelte specifikke sektorer, stiller krav om den nødvendige uddannelse. Når man taler om byplanlægning, restaureringsarbejde, sektorer, der principielt ligger inden for arkitekturen, så er der ingen tvivl om, at de få år er tilstrækkelige, som Udvalget om Retslige Anliggender og Borgernes Rettigheder tværtimod peger på.
Jeg anmoder om, at man tænker nærmere over dette, og anmoder endvidere Kommissionen om at være opmærksom på det tidspunkt, hvor en sådan udtalelse fremkommer.

Gebhardt
Hr. formand, Retsudvalget har overvejet meget nøje, hvad det gør. Kære kolleger, Maria Berger har udarbejdet en omfattende betænkning om erfaringerne med det såkaldte arkitektdirektiv fra 1985 og sagt det nødvendige i den forbindelse. Jeg behøver faktisk ikke at tilføje noget til dette grundige arbejde. Vi har al mulig grund til at billige betænkningen og dens konklusioner.
Men vi må også spørge os selv, hvorfor vi først har fået dette emne på dagsordenen med otte års forsinkelse? Når vi skal svare på det spørgsmål, støder vi på et mørkt kapitel i Europas historie, som vores borgere derhjemme ofte og med rette smider lige op i ansigtet på os med én eneste sætning: Jeg er træt af dette Europa. Det er et Europa præget af ulyst og omstændeligt bureaukrati. Det anerkendelsesdirektiv, som skal give arkitekterne fri bevægelighed på arbejdsmarkedet i Unionen, er et eksempel på hårrejsende ulyst og omstændelighed, som næppe kan overgås. De medvirkende i denne tragedie er Rådet, regeringerne og også Kommissionen.
Første akt i afventningstragedien: 18 år skulle der gå, før direktivet endelig blev til virkelighed i juni 1985. I løbet af den tid havde fire arkitektgenerationer, målt efter uddannelsens varighed, været afskåret fra den borgerret, der sikrer dem fri erhvervsmæssig bevægelighed i Europa. Samtidig voksede Det Europæiske Fællesskab hurtigere end arkitektdirektivet. Derfor måtte der tages hensyn til fire nye lovgivningsmæssige rammer med udvidelserne i 1973 og 1981, således at loven nu kom til at omfatte ti sider.
Anden akt: I stedet for de 24 måneder, man forhandlede sig frem til, kom den fuldstændige gennemførelse af direktivet til at tage ti stive år! I mellemtiden voksede Europas Forenede Stater som følge af den tyske genforening og endnu en gang med tre nye medlemmer. I denne vanskelige tid kunne man kun takke den tyske forbundsregerings hæsblæsende arbejdstempo for, at et simpelt brev fra Kommissionen allerede blev besvaret efter to år.
Tredje, men endnu ikke sidste akt: I stedet for senest i 1990 fremlægger Kommissionen med medlemslandenes billigelse erfaringsberetningen ca. otte år senere. Hr. formand, kære kolleger, jeg er overbevist om, at borgerne ikke er i stand til at udvise den mindste smule forståelse for så megen sendrægtighed.
Fjerde akt og det foreløbige højdepunkt i det skrækkelige skuespil: Endnu før vi kunne udtale os om erfaringerne med det gamle direktiv, fremlagde Kommissionen en revideret udgave. Den respekterede således ikke det frie og direkte valgte Europa-Parlament og trådte dets demokratiske rettigheder under fode.
Tillad mig at slutte af med at sige følgende: Grundsætningen om, at Den Europæiske Union er til for borgerne og ikke omvendt, bør virkelig iagttages bedre.

Fontaine
Hr. formand, kære kolleger, det drejer sig her om et af de direktiver, der tager sigte på at sikre de erhvervsdrivendes etableringsfrihed, og som således vedrører borgernes Europa og det konkrete Europa, og det erhverv, som det handler om i dag, nemlig arkitekternes, er uden tvivl det erhverv, der rejser de vanskeligste problemer.
I fire medlemsstater er der nemlig ikke nogen lovgivning på arkitektområdet, og i de andre medlemsstater er uddannelsen meget forskellig. Endelig havde visse medlemsstater i 1985 ikke bedt om de undtagelser, som de kunne nyde godt af. Det var navnlig tilfældet med Irland og Nederlandene, selvom der i disse lande eksisterer en række uddannelser, der er særligt gamle.
Hertil kom en betydelig forsinkelse med hensyn til direktivets omsættelse til national ret, og måske er det af alle disse grunde, at vi kan konstatere, at det faktisk er meget få arkitekter, der indtil i dag har nydt godt af direktivet. Kun 1500 på otte år. Som De kan se, kære kolleger, så er det ikke ret mange.
Vi skal derfor genbehandle direktivet i lyset af den opnåede erfaring, og jeg vil gerne lykønske fru Berger meget varmt for hendes glimrende betænkning. Vi beklager ligesom vores ordfører, at Europa-Parlamentet ikke er blevet bedt om at udtale sig om de forslag til justeringer, som Kommissionen planlægger, og vi godkender i den forbindelse alle vores ordførers forslag, navnlig med hensyn til nødvendigheden af at udbrede retspraksis fra "Vlassopoulou«-sagen, så eksamensbeviserne automatisk anerkendes.
Hvad angår de lande, der ikke har bedt om undtagelserne, så har Kommissionen været så venlig at fortælle os, at problemet vil blive løst i forbindelse med direktivforslaget af 2. december, der vil ændre det generelle direktiv, og det glæder os at høre dette, fru kommissær.
Endelig er vi meget forbeholdne med hensyn til Kommissionens plan om at knytte arkitekthvervet til den generelle ordning. Vi har nemlig altid været af den opfattelse, kære kolleger, at det hovedsagelig tilkom de berørte erhvervsdrivende at træffe disse valg, og vi har i dag absolut ikke indtrykket af, at en sådan tilknytning svarer til de europæiske arkitekters ønske.

Voggenhuber
Hr. formand, kære kolleger, når vi i dette Parlament hele tiden bekender os til den frie bevægeligheds Europa og samtidig til mangfoldighedernes Europa, så betyder det i praksis ofte cirklens kvadratur, eller i det mindste et kunststykke, som undertiden er en yderst svær opgave at løse. En tilnærmelse til de to idealer kunne vel kun bestå i, at det indre markeds Europa, enhedens Europa, tager de bedste kulturelle resultater, det højeste kulturelle og sociale udviklingsstade i et land som grundlag for den fælles lovgivning. På den måde ville Europas rigdom nemlig blive til en fælles rigdom.
Opgaven bliver umulig at løse, når den misbruges til deregulering, og det er tilfældet her. Der tales slet ikke om arkitektursituationen. Opfordringerne fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier bliver ikke taget til efterretning. Det er ikke et spørgsmål om uddannelse og dårligt udstyrede universiteterer, det er et spørgsmål om, hvorvidt vi anerkender arkitektur som kunst, som kultur, som videnskab, eller om vi giver efter for genanvendelsespresset fra byggeindustrien, fra ejendomsmarkedet. Derfor beder jeg dette Parlament om at godkende det meget omhyggeligt udarbejdede kompromisforslag fra vores italienske kolleger, der i det mindste tager sigte på at bevare noget af arkitekturens kulturelle og sociale værdier.

Malone
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske ordføreren, fordi hun i sin betænkning kommer med en løsning på et problem, som Kommissionen har skabt for sig selv.
Kommissionens beretning var oprindeligt fastlagt til 1990, men blev af forskellige årsager forsinket til sommeren sidste år. Uanset årsagerne til denne forsinkelse er det sikkert, at Kommissionen i sin beretning for 1997 angav den som årsag til ikke at behandle de problemer, som Irland havde med direktivet fra 1985 til trods for den kendsgerning, som jeg sagde, at forsinkelsen alene skyldtes Kommissionen.
Det lykkedes ikke den irske regering i 1985 at opnå dispensation, som fru Fontaine sagde, fra de strengeste bestemmelser i direktivet vedrørende anerkendelse af arkitekters kvalifikationer. Denne dispensation ville have gjaldt erfarne, dygtige arkitekter med »opnåede rettigheder« til at praktisere. Andre lande, f.eks. Nederlandene, har opnået en sådan dispensation for arkitekter med lignende status.
Slutresultatet har været, at en gruppe yderst velkvalificerede irske arkitekter blev diskrimineret, og deres færden i det indre marked indskrænket. Kommissionen er nu nødt til at anerkende, at disse arkitekter skal behandles som deres europæiske sidestykke samt dem, der arbejder inden for andre professioner med »opnåede rettigheder« til at praktisere. Kompetente myndigheder, f.eks. det irske undervisningsministerium, har anerkendt disse arkitekters kvalifikationer.
Jeg vil gerne ønske ordføreren til lykke med, at hun tvinger Kommissionen til på ny at gennemgå sin holdning. Jeg håber, at disse arkitekter nu lidt sent bliver givet de rettigheder, de har krav på.

Heinisch
Hr. formand, direktivet om gensidig anerkendelse af arkitekters eksamensbeviser hører til rækken af nødvendige bestemmelser til gennemførelse af vores fælles europæiske marked. Udøvelsen af etableringsretten og de frie tjenesteydelser er forudsætninger for et fælles marked, der selvfølgelig kun kan gennemføres, hvis eksamener, der tages i et medlemsland, også bliver anerkendt i et andet. Gennem mit arbejde i Udvalget for Andragender beskæftiger jeg mig hele tiden med forslag fra EU-borgere, der kræver anerkendelse af eksamensbeviser. Her taler jeg som medlem af Kulturudvalget, og vi har virkelig tænkt tingene godt igennem på dette punkt. Vi har alle for øje, at der kræves meget af os, når det handler om at udarbejde bestemmelser om en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser.
Det er imidlertid vigtigt, at vi i vores bestræbelser husker på de enkelte medlemslandes kultursuverænitet og på, at bestemmelser om en gensidig anerkendelse af eksamensbeviser ikke må føre til en ensrettelse af uddannelsesindhold.
I f.eks. Tyskland har man ud over det klassiske arkitektstudium, der foregår på universiteter, også studier på højere læreanstalter. Trods den kortere studietid kan der dog ikke være tale om, at dimittenderne her har dårligere kvalifikationer. Ved tilrettelæggelsen af uddannelsen blev der netop ikke alene lagt stor vægt på effektivitet og stor erhvervsrelevans, men også på kulturelle værdier. Ved at bevare medlemslandenes kultursuverænitet skal mangfoldigheden i den europæiske kultur bevares. Dette indbefatter også at sikre mangfoldigheden i EU-landenes uddannelsessystemer.
Vi skal især koncentrere os om at opnå sammenlignelighed i vores uddannelsessystemer. Hvis det lykkes os at gå denne kongevej, vil vi også finde frem til flere hensigtsmæssige bestemmelser om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, der hjælper os på vej mod en europæisk enhed.
(Bifald)
Elchlepp
Hr. formand, kære kolleger, jeg kan tilslutte mig fru Bergers redegørelse og ønsker hende tillykke med betænkningen. Jeg vil gerne knytte et par korte bemærkninger hertil. Vi kan takke alle anerkendelsesdirektiver for at gøre Europa mere tilgængeligt for den enkelte - det kræver vi jo hele tiden - og for rent faktisk at gennemføre etableringsretten og især også at åbne for nye beskæftigelsesmuligheder. I den forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på, at den gensidige anerkendelse af eksamener i EU også er den logiske konsekvens af EU-uddannelsesprogrammerne, der støtter foranstaltningerne til beregning af studietid tilbragt i andre lande økonomisk, og alene af den grund plæderer jeg for, at bevillingerne til ERASMUS og ECTS forhøjes betydeligt fremover.
Desuden bør vi modstå enhver fristelse til at udhule anerkendelsesdirektiverne, sådan som det f.eks. undertiden sker hos lærerne af nationalegoistiske grunde. Det skader i høj grad Europa-tanken på stedet og forstærker det negative billede af EU i pressen. Arkitektdirektivet har generelt vist sig egnet i praksis, også selvom ældre uddannelser, der er forbundet med lange praksisfaser, skulle sidestilles med de aktuelle eksamener. Det bør også understreges her.
Til sidst vil jeg gerne komme ind på et vigtigt punkt: Fru Baldis krav, der i øvrigt kom i stand mod min gruppes stemmer i Kulturudvalget, om at forlænge mindstestudietiden til fem år som en forudsætning for den gensidige anerkendelse er højst betænkeligt set ud fra et europapolitisk synspunkt, fordi man dermed, som det allerede er blevet sagt, ville ødelægge mobiliteten for tusinder af arkitektstuderende på højere læreanstalter med ét slag. Det ville være et stort europapolitisk tilbageskridt, som vi ikke ville kunne forsvare her.
Forslaget er også forhastet og ikke retfærdigt i sig selv, for det er ikke de formelle mindstestudietider alene, der siger noget om uddannelsens kvalitet, men derimod landenes forskellige og faktiske studietider og det gennemsnitlige antal semestertimer. Jeg vil ikke uddybe det yderligere, men blot sige, at ændringsforslag 1 om at indføre udligningsforanstaltninger for forskellige studietider er betænkeligt og derfor bør forkastes.

Bonino
Hr. formand, Kommissionen er positiv over for det fornuftige forslag til beslutning, som Retsudvalget har fremlagt, og jeg vil derfor takke ordføreren, fru Berger, for hendes arbejde. Kommissionen mener, at direktivet har vist sin nyttevirkning og fortjener at bevare sin stilling blandt sektorens direktiver. Med hensyn til forsinkelserne og de tidsmæssige problemer, der er blevet nævnt, tror jeg, at en del af forklaringerne fremgår af starten af betænkningen; frustrationerne kan vi på den anden side helt tilslutte os.
Derfor har vi kun taget hensyn til enkelte mindre ændringer, som vil efterlade selve essensen af direktivet uberørt. Kommissionen kan konstatere, at forslaget til beslutning muliggør at fastholde direktivets substans. Med hensyn til det fremtidige arbejde, så står alle muligheder åbne, og jeg tror, at der fra dette synspunkt er mulighed for yderligere overvejelser.
Af disse indledninger vil man kunne forstå, at Kommissionen ikke vil kunne acceptere det foreslåede ændringsforslag, fordi det vil kunne sætte spørgsmålstegn ved den ligevægt, der er af stor betydning for direktivet. På den anden side vil Kommissionen være opmærksom på Parlamentets afstemning, men vi må for øjeblikket konstatere, at Parlamentets Retsudvalg efter grundige overvejelser synes at være kommet frem til den konklusion, at en ændring af uddannelsens varighed ikke er berettiget. Foruden disse meget korte kommentarer, kære parlamentsmedlemmer, kan jeg kun sige, at Kommissionen naturligvis vil være opmærksom på Parlamentets holdning, men vi vil ikke tage stilling, før denne er udtrykt.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.
Vi går nu over til afstemning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Rübig
Hr. formand, jeg forkastede punkt 8, fordi kvaliteten af uddannelsen for mig har absolut førsteprioritet. Livslange uddannelses- og videreuddannelsesforanstaltninger danner grundlaget for et vellykket arbejdsliv. Disse kvalificerede forudsætninger for adgangen til erhvervet stemmer også overens med den tendens, som USA har propaganderet for i hele verden, om at skabe et højt niveau for adgangen til erhvervet.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg vil for det første gerne give min fulde tilslutning til indholdet af det, min kollega Rübig lige sagde, men vil også gerne tilføje, at jeg forkastede ændringsforslaget, fordi jeg mener, at det er i modstrid med Den Europæiske Unions subsidiaritetsprincip, og da dette princip for mig egentlig er vigtigere end alt andet, måtte jeg forkaste forslaget.

Formanden
Jeg giver ordet til hr. Hallam, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Hallam
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Det har været en fascinerende debat i dag, som har været yderst interessant. Problemet er, at fredag morgen er den del af vores arbejde som plenarforsamling, der ikke udsendes i fjernsynet, hverken til vores rum eller arkiverne. Det er på tide, at vi siger, at hvis vi skal tage fredag morgen alvorligt - og det har været en alvorlig debat i dag - da skal de også udsendes på fjernsyn. Det vil jeg gerne bede Dem om at tage op på Formandskonferencen.

Formanden
Mange tak, hr. Hallam. Jeg vil videregive Deres ord til Præsidiet.
Jeg giver nu ordet til hr. Ford.

Ford
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Jeg har stor sympati for hr. Hallams intervention, selvom jeg må sige, at man ville konkludere, at vi ikke tager fredag morgen alvorligt. I går stemte flere end 500 mennesker, her til morgen er der ca. 60. Det ville være svært at argumentere for, at Parlamentet tager fredagen alvorligt, men den holdning ville måske ændre sig, hvis den blev udsendt på fjernsyn.

Formanden
Hr. Ford, jeg må gøre Dem opmærksom på, at vi parlamentsmedlemmer, der er til stede, naturligvis tager fredag formiddag alvorligt.
Jeg giver ordet til hr. Habsburg-Lothringen, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg må ærligt sige, at det selvfølgelig er hr. Fords problem, om han tager det alvorligt eller ej. Det er en kendsgerning, at forhandlingerne fredag morgen oftest ikke vedrører hele den europæiske befolkning, men derimod en vis målgruppe. Men de er nøjagtig lige så vigtige som enhver anden diskussion. Derfor vil jeg gerne give min tilslutning til hr. Hallams konstatering af, at det uden tvivl er på tide, at der også finder en transmission sted her. Lige så vigtigt ville det være at diskutere natmøderne bedre. De referater, vi får af natmøderne, svarer ikke til de referater, vi får af de normale dagsmøder. Det er også en utålelig tilstand! Da jeg ved, at De tager både fredagen og samtlige natmøder meget alvorligt, vil jeg gerne anmode Dem indtrængende om at tage et initiativ i Præsidiet og sørge for, at disse bliver behandlet på lige fod.

Posselt
Hr. formand, jeg har bedt om ordet vedrørende samme punkt og vil gerne sige følgende: I 18 år - siden det første europavalg - har det været sådan i dette Parlament, at vores informationstjenester har taget referat af natmøderne og fredagsmøderne på samme måde som af alle andre møder. Der har i nogen tid været en systematisk tilbagegang i referaterne. Her ville det være hensigtsmæssigt at referere fra netop de tidspunkter, hvor der måske var færre ordførere til stede og altså på en eller anden måde udligne dette med passende foranstaltninger fra informationstjenestens side. Vi bør lægge stor vægt på en absolut ligeberettigelse af alle debatter i dette Parlament, uanset hvornår de finder sted!

Wieland
Hr. formand, jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på et forretningsordensproblem. Jeg bad ikke om ordet i morges ved godkendelsen af protokollen, fordi det forekom mig, at gårsdagens møde var gengivet korrekt. I går stemte vi om Fontaine-betænkningen, ved navneopråb en bloc om ti forslag fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. I protokollen står der ganske korrekt, at der var flest afstemninger ved navneopråb. Jeg har i mellemtiden haft lejlighed til at gennemgå resultaterne af afstemningerne ved navneopråb. Her er denne blok af ti forslag opført som en eneste afstemning ved navneopråb. På baggrund af beslutningerne på Formandskonferencen er der efter min mening behov for en afklaring af, om afstemningen i går gælder som ti afstemninger ved navneopråb eller kun som én. Efter min mening er det førstnævnte, der gælder.

Formanden
Tak, hr. Wieland. Jeg noterer Deres bemærkning og vil bede Præsidiet overveje denne sag.

Afbrydelse af sessionen
Formanden
Mine damer og herrer, så nåede vi til vejs ende med vores arbejde. Jeg minder Dem om, at protokollen for dette møde vil blive fremlagt til Parlamentets godkendelse i begyndelsen af næste mødeperiode. Hvis der ikke er nogen indsigelser, påbegyndes behandlingen af de beslutninger, der netop er vedtaget, straks.
Mine damer og herrer, jeg har endnu en gang fået den behagelige opgave, som jeg har alle fredage, før lyset slukkes, nemlig at takke Parlamentets tjenestegrene for deres samarbejde. Som De alle ved, mine damer og herrer, ville det uden disse tjenestegrenes indsats være umuligt for os at arbejde. Lad mig denne uge især fremhæve det store arbejde, som udføres af de medlemmer af tjenestegrenene, som udarbejder det fuldstændige forhandlingsreferat, for jeg har personligt haft lejlighed til at bekræfte deres flid og fortræffelige opmærksomhed.
Da vi indledte arbejdet i morges, var der et parlamentsmedlem, der i henhold til artikel 126, som vi ivrigt gør brug af, omtalte fru Fontaine i rosende vendinger. Mine damer og herrer, jeg tror, vi er mange - og heriblandt jeg selv - der misunder fru Fontaine hendes store arbejdsindsats og evner, men lad også mig i henhold til artikel 19 sige, at takket være Dem er fredag formiddag rent arbejdsmæssigt særdeles frugtbar, rolig, fredsommelig og positiv. De skal derfor vide, at De for mig er de bedste parlamentsmedlemmer.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.
(Mødet hævet kl. 12.00)
