Evaluering af EU-sanktioner på menneskerettighedsområdet (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Hélène Flautre for Udenrigsudvalget om evaluering af EU-sanktioner som del af EU's aktioner og politikker på menneskerettighedsområdet.
Hélène Flautre
ordfører. - (FR) Hr. formand! Den russiske udenrigsminister, hr. Lavrov, beskyldte hr. Kouchner for at have en "syg fantasi", da han talte om sanktioner mod Rusland. Det var denne fantasi, jeg skulle arbejde på under denne betænkning. Jeg vil gerne takke Kommissionen og Rådet, som viste sig at være meget disponible og hjælpsomme.
Hvad handler dagens forhandling om sanktioner om? Den handler hovedsagelig om to ting. Den ene er en kritik af anvendelsen af sanktioner til at straffe de frække skurke på den internationale scene, herunder enhver, som forsøger at blokere mine strategiske interesser - dobbeltmoralske politiserede sanktioner. Den anden kritik går på det faktum, at sanktioner ikke er effektive, hovedsagelig fordi de har en modsat virkning, folk finder altid en vej uden om, og derfor bør de ikke anvendes. Formålet med denne betænkning er ikke at opfordre til flere, eller strengere, sanktioner eller til at ophæve sanktioner. Det er vigtigt for os at finde ud af, under hvilke betingelser sanktioner er effektive, og formålet med denne betænkning er faktisk at undersøge dem fra alle vinkler.
Effektive i forhold til hvad? I forhold til det, som vi forsøger at opnå. Hvad angår overtrædelse af menneskerettighederne eller international og humanitær ret, skal vi sigte efter at ændre adfærden hos de pågældende enheder. Det er det centrale punkt. Sanktioner er hverken en straf eller anvendelse af en slags europæisk straffelov til international brug. Sanktioner er, politisk set, et vanskeligt værktøj at håndtere og er meget krævende at gennemføre, og de har til formål at opnå en ændring i praksisser og adfærd.
EU er meget tilbageholdende med at ty til altomfattende sanktioner, og det opretholder for øjeblikket 31 sanktionsordninger mod tredjelande eller enheder, overvejende våbenembargoer og målrettede sanktioner, som er beregnet til at have en maksimal indvirkning på de enheder, hvis adfærd man ønsker at påvirke, med færrest muligt negative konsekvenser på det humanitære område. A priori er dette positivt, men jeg kan ikke fortælle Dem mere på dette stadie. EU handler fortsat uden på noget tidspunkt at have foretaget nogen overordnet konsekvensvurdering. Vi er derfor stadig forholdsvis hjælpeløse med hensyn til at vurdere vores sanktioners evne til at løse konflikter og fremme menneskerettighederne.
Formålet med denne betænkning er således at tale for en mere gennemsigtig, mere effektiv og derfor mere troværdig europæisk sanktionspolitik.
Den første vigtige opgave er at foretage en evaluering. Den anden er at vedtage en streng metode gennem forudgående undersøgelser af specifikke situationer, hvor der er behov for sanktioner, med henblik på at beslutte, hvilken reaktion der bedst kan medføre en forandring.
De har de seneste dage fået indblik i de foranstaltninger, EU har til rådighed til f.eks. at påvirke de russiske myndigheder. Den positive slutning, vi kan drage, er, at det fastsatte mål er klart, og det kan evalueres i praksis. Det overholder aftalens seks punkter. Og sådan skal det under alle omstændigheder være. Det er vigtigt at indbefatte tydelige referenceværdier, som helt til det sidste - og det er sommetider lang tid - er nødvendige og tilstrækkelige betingelser, der skal imødekommes, for at sanktionerne kan løftes. Disse referenceværdier skal derfor være realistiske og objektivt målbare.
Selv om våbenembargoen mod Kina efter Tiananmen er helt legitim, skal vi ikke blive overrasket, hvis den ikke har nogen positiv virkning, eftersom EU ikke fastsatte nogen specifikke betingelser for, hvordan embargoen kan løftes.
Alt for ofte er sanktionspolitikken for vag og fleksibel, og den påvirkes af politiske omstændigheder i de mest indflydelsesrige medlemsstater eller af de pågældende enheders kommercielle eller geopolitiske betydning. Det er grunden til, at jeg, for at give EU's politik troværdighed, foreslår, at der oprettes et netværk af uafhængige eksperter, som skal være ansvarlige for at hjælpe Kommissionen med det vanskelige arbejde, den udfører - under utrolige betingelser, eftersom den næsten ingen ressourcer har til det.
Tag ikke fejl - jeg taler ikke om at fratage Rådet dets beføjelser inden for politisk fremdrift eller Kommissionen dens ret til at fremsætte forslag, jeg taler blot om at tilbyde garantien om en informeret beslutning.
Det er imidlertid ikke alt. Sanktioner er et instrument. Det er et instrument ud af mange - jeg henviser til de første to betænkninger fra Underudvalget om Menneskerettigheder - en omfattende og integreret politik skal udvikles, og sanktioner kan ikke være effektive uden en menneskerettighedsstrategi for det pågældende land. Sanktioner skal diskuteres på alle niveauer, og overvågningsmekanismerne, f.eks. menneskerettighedsklausulen, skal anvendes fuldt ud.
Alle sanktioner mod et land skal ledsages af synlig, og således politisk, men også konkret støtte til menneskerettighedsforkæmpere i landet. Det er også et af betænkningens hovedpunkter.
Sluttelig tager denne betænkning også højde for, at ethvert forsætligt og uopretteligt anslag mod miljøet medfører en overtrædelse af menneskerettighederne, og mener derfor, at dette bør medtages blandt årsagerne til at indføre sanktioner. Betænkningen minder om, at EU-sanktioner ikke blot indføres mod tredjelande, men også mod fysiske og juridiske enheder, såsom lejesoldater eller endda multinationale selskaber, som trodser international ret ved nærmest at operere under straffrihed. Betænkningen prøver kort sagt at reagere på den aktuelle karakter af kriserne i verden.
Jean-Pierre Jouyet
formand for Rådet. - (FR) Hr. formand, fru kommissær, fru Flautre, mine damer og herrer! Jeg vil gerne starte med at udtrykke vores taknemmelighed for det stykke arbejde, som Parlamentets udvalg har udført, og særlig fru Flautre som formand for Underudvalget om Menneskerettigheder.
Det er et vigtigt arbejde, hovedsagelig fordi forholdet mellem anvendelsen af restriktive foranstaltninger og menneskerettigheder er et fremtrædende emne, som for nylig endnu en gang tiltrak sig opmærksomheden fra forskellige aktører på den internationale scene, som De nævnte, fru Flautre. Jeg synes, det er værd at nævne, at et af målene for restriktive foranstaltninger, inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, fortsat er grundlaget for demokrati og retsstatsprincippet, såvel som respekt for menneskerettighederne og grundlæggende friheder. Det er dog rimeligt - som vi gør her, og som De har gjort det i Deres betænkning - at sætte spørgsmålstegn ved sådanne foranstaltningers mulige indvirkning på de grundlæggende rettigheder for de individer, som ligger under for dem. Derfor har Rådet udarbejdet et konceptdokument om restriktive foranstaltninger - Den Europæiske Unions grundprincipper for anvendelse af restriktive foranstaltninger - som omtaler den vægt, der lægges på fuldstændig respekt for menneskerettighederne og retsstatsprincippet i fuld overensstemmelse med vores forpligtelser i henhold til international ret. Denne forpligtelse er naturligvis fortsat en helt central prioritet.
Man bør ikke glemme, at anvendelsen af restriktive foranstaltninger ikke er begrænset til menneskerettighedspolitik. Det er et af de mange værktøjer, der er til rådighed i udenrigs- og sikkerhedspolitikken, og der er andre mål, ud over forsvar og menneskerettigheder, som vedrører fredsbevarelse, styrkelse af den internationale sikkerhed, beskyttelse af EU's grundlæggende interesser og styrkelse af EU's sikkerhed eller, simpelthen, fremme af det internationale samarbejde.
Sanktioner bør derfor - som De påpegede - være en del af en integreret, omfattende tilgang til et land, som parallelt bør omfatte politisk dialog, tilskyndelsesforanstaltninger, konditionalitet og andre udenrigspolitiske instrumenter, og ud fra det synspunkt glæder jeg mig over, at betænkningen stemmer overens med Rådets idé om, at alle instrumenter, herunder restriktive foranstaltninger, skal anvendes fleksibelt.
De må forstå, at det ikke er ligetil at foretage en komparativ analyse ved at betragte de forskellige sanktionsordninger og anvende hvert lands menneskerettighedssituation som den eneste referenceværdi, og det er vigtigt ikke at tage en ordning af restriktive foranstaltninger ud af kontekst, ligesom man, når foranstaltningerne gennemføres, naturligvis ikke skal tro, at alting forløber automatisk.
Når restriktive foranstaltninger anvendes i kampen mod terrorisme, er hensigten fortrinsvis at forebygge terrorhandlinger, navnlig ting, der kan bidrage til at finansiere sådanne handlinger. Listerne er kendte, de er offentliggjort, og det er de foranstaltninger, de medfører, også.
En af betingelserne for, at dette system kan fortsætte, hviler på to søjler: Den ene er, at foranstaltningerne skal være troværdige, hvilket betyder, at der skal ske en grundig ajourføring af listen, således at disse afspejler virkeligheden. Den anden er respekt for retsstatsprincippet, og dermed for en række grundlæggende principper, herunder gennemsigtige procedurer, adgang til domstolsprøvelse og retten til forsvar.
I denne forhandling - undskyld, jeg bliver ved, men emnet er så aktuelt - må vi naturligvis tage højde for Domstolens dom, der blev afsagt i morges, og som, med virkning fra den 3. december, annullerer virkningen af en fællesskabsforordning om indefrysning af midler med anvendelse af en resolution fra Sikkerhedsrådet mod to sagsøgere, fordi de ikke kunne finde ud af, hvorfor de stod anført på terrorlister. Det, vi kan se, er, at Domstolen ikke forhindrer Rådet i at træffe nye foranstaltninger til indefrysning af midler, under forbehold af at de berørte har adgang til oplysninger om årsagen til, at de disse foranstaltninger rettes mod dem, enten på det tidspunkt, hvor foranstaltningen træffes, eller snarest muligt derefter.
Vi bemærker også, at Domstolens dom præciserer, at forrangen af FN's Sikkerhedsråds resolutioner ikke tilsidesættes, og at det derfor er på dette grundlag, at forordningen bliver ændret inden den 3. december, efter at Parlamentet er blevet informeret.
Fru Flautres betænkning behandler mere specifikt mekanismer til evaluering af sanktioner og beder Rådet om en evaluering eller en konsekvensvurdering af EU's sanktionspolitik. Lad mig påpege, at Rådet er rede til at efterkomme dette, og især for at sikre, at der kan udveksles erfaringer, og at bedste praksis på nationalt niveau for anvendelse af restriktive foranstaltninger kan udvikles. Den erfaring, der er opnået i forbindelse med udformningen og gennemførelsen af foranstaltninger i forskellige sammenhænge er fortsat en del af alle de politiske debatter, vi har i Rådet, og Rådet fører endvidere dybtgående diskussioner om sanktioners relevans, karakter og forventede effektivitet, på baggrund af rapporter fra EU's missionschefer og af observationer fra medlemsstaterne.
Hvad angår sanktionernes karakter, glæder det os således, at vores synspunkter stemmer overens med betænkningen, og især målrettede sanktioner foretrækkes frem for altomfattende sanktioner. Vi har bemærket, at Rådet og Kommissionen i betænkningen opfordres til en varieret tilgang - hvilket kan opsummeres til en kombination af gulerod og pisk - hvilket også forekommer os som den rette tilgang.
Vi er også enige i betænkningens analyse af betydningen af internationalt samarbejde, som er det, der ligger til grund for troværdighed. Vi giver særlig prioritet til handling inden for rammerne af FN. I Rådet sikrer vi, på baggrund af FN-resolutioner og foranstaltninger truffet i Sikkerhedsrådet, afstemning med de lande, der er tættest på EU. Vi sikrer også, at spørgsmålet om sanktioner rejses på politiske dialogmøder og de høringer om menneskerettigheder, som vi afholder med en række udvalgte lande.
Endelig udtrykker Europa-Parlamentet i dette udkast til betænkning et ønske om, at Parlamentet inddrages i alle trin i sanktionsprocessen, der fører til udformning, gennemførelse og revision af restriktive foranstaltninger. Rådet er fuldt ud opmærksomt på dette og glæder sig over Parlamentets store interesse i EU's sanktionspolitik. Derfor er Rådet særlig påpasseligt med at sikre, at Parlamentet jævnligt holdes informeret om begivenheder, der vedrører dette område.
Afslutningsvis vil jeg gerne rose Parlamentets engagement inden for dette område og opfordre det til at gøre brug af sine kontakter med parlamenter i tredjelande for at øge forståelsen for EU-sanktionsordningerne og undersøge mulighederne for en fælles tilgang til fremme af menneskerettighederne. Det er grundene til, at jeg glæder mig over den betænkning, som fru Flautre har præsenteret for os.
Benita Ferrero-Waldner
Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru Flautre, mine damer og herrer! I Kommissionen læste man med interesse betænkningen om anvendelse af sanktioner og evaluering af sanktioner på menneskerettighedsområdet. Sanktioner er et af EU's mest effektive instrumenter til fremme af respekten for menneskerettighederne i tredjelande, og de er blevet anvendt til dette formål i bl.a. Belarus, Kina, Myanmar, Usbekistan, Det Tidligere Jugoslavien og Zimbabwe, for blot at nævne nogle få vigtige eksempler.
Det glæder Kommissionen, at denne forhandling om gennemførelse og evaluering af dette vigtige fælles udenrigs- og sikkerhedspolitiske instrument finder sted. Som formanden sagde - velvidende, at politikken har flere mål - må enhver beslutning om at indføre sanktioner under FUSP tages på baggrund af evaluering og opvejning af en række objektive interesser. Derfor skal der foretages en evaluering af sanktionspolitikkens sammenhæng, ikke kun med henblik på tredjelandes menneskerettighedsforhold, men også for at tage højde for de andre mål og kriterier under FUSP.
Den systematiske, ensidige og, kunne man sige, automatiske anvendelse af sanktioner mod ethvert land, hvis politikere ikke fuldt ud respektere menneskerettighederne, synes ikke ønskelig. EU må tage højde for indvirkningen på forbindelserne med de lande, der pålægges sanktioner, eftersom sanktioner er økonomiske såvel som politiske. Ikke desto mindre skal vi ikke kun tage højde for indvirkningen på vores diplomatiske forbindelser, men også evaluere indvirkningen på vores økonomiske aktørers internationale aktiviteter. Sanktioner skal, overordnet set, være målrettede og kun påvirke lederne i de pågældende lande, mens befolkningerne, som allerede lider under krænkelserne af menneskerettighederne, skånes. Endvidere må vi, når der træffes beslutning om af indføre sanktioner, fastsætte, hvilke referencemærker der skal være betingelse for at løfte sanktionerne - en exitstrategi - mens der stadig opretholdes et minimum af fleksibilitet til tilfælde, hvor de pågældende tredjelande opfylder størstedelen af referencemærkerne, men ikke dem alle.
Jeg ønsker også at fremhæve, at formålet med sanktionerne ikke er at erstatte retsforfølgelse af de ansvarlige for menneskerettighedskrænkelserne. Disse forbrydelser henhører under domstolenes kompetenceområde, herunder Den Internationale Straffedomstol. Sanktioner tager imidlertid sigte på at opnå politiske ændringer i tredjelandet, f.eks. fremme af respekten for menneskerettighederne inden for det pågældende lands retssystem. Deres formål er således udvikling, og de kan løftes, når der sker en udvikling i det pågældende lands politikker. EU indførte f.eks. sanktioner mod Det Tidligere Jugoslavien som støtte for Den Internationale Straffedomstol.
Vi mener, det er vigtigt at fremme respekten for menneskerettighederne i tredjelande, og vi holder fortsat øje med situationen i tredjelande. I hvert enkelt tilfælde vil man blandt alle de mulige instrumenter skulle identificere de instrumenter, der naturligt vil være de mest effektive. Vi mener, at en dybtgående analyse af anvendelsen af sanktioner til fremme af politikker, der respekterer menneskerettighederne, synes at være en anvendelig politik, og jeg ønsker således at takke Dem, fru Flautre, for at have taget dette initiativ.
Renate Weber
Hr. formand! Som ordfører for udtalelsen fra Udviklingsudvalget om denne betænkning vil jeg gerne sige, at EU bør bruge dette bemærkelsesværdige udenrigspolitiske værktøj klogt og forsigtigt. Uanset omstændighederne og typen af sanktioner er der altid en risiko for negative bivirkninger, der kan medføre beklagelige situationer.
Jeg er helt overbevist om, at sanktioner kun bør anvendes, når forsøg på diplomatisk overtalelse er slået fejl, og for at være effektiv må EU altid foretage en omfattende vurdering af situationen, have en sammenhængende strategi og gennemføre en nøje evaluering af resultaterne. For at bevare sin troværdighed og undgå anklager om dobbeltmoral er det nødvendigt, at EU kan retfærdiggøre vedtagelsen eller den manglende vedtagelse af sanktioner primært baseret på menneskerettigheder og argumenter om effektivitet. Jeg mener, at det er meget vigtigt, at EU, når det indfører sanktioner, afslører sine styrker, ikke sine svagheder.
Jas Gawronski
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg taler på min gruppes vegne om Flautre-betænkningen, og jeg vil gerne gentage det, vi allerede gav udtryk for i udvalget, nemlig at vi som helhed bifalder teksten, navnlig efter nogle af de ændringer - jeg vil endda sige forbedringer - der er blevet foretaget takket være vores ændringsforslag, som fru Flautre godkendte. Jeg vil gerne takke hende for hendes åbenhed.
Betænkningen tilføjer nye interessante elementer og nye tilgange til området, f.eks. at miljøet er en tilstrækkelig grund til at vedtage restriktive foranstaltninger. Min gruppe ville gerne understrege vigtigheden af at opstille klare betingelser, opnåelige målsætninger og passende referenceparametre, når sanktionerne pålægges. For at gøre dem mere effektive forsøgte min gruppe også at understrege, at de skal være så målrettede som muligt, sådan som fru Ferrero-Waldner sagde for lidt siden. Disse sanktioner skal f.eks. ikke omfatte civile, og de skal ikke føre til vilkårlige foranstaltninger, der isolerer befolkningen. I et betænkningens punkter understreger man, at FN-sanktioner er at foretrække frem for EU-sanktioner.
På dette punkt havde det nok været nødvendigt med en tydeliggørelse af, at denne prioritering ikke forhindrer EU i at vedtage sine egne sanktioner i særlige situationer, hvor disse foranstaltninger ville være mere direkte og lettere at gennemføre, når det gælder tidsplanen, deres særpræg og den geografiske nærhed i henhold til subsidiaritetsprincippet.
Med et tværgående kompromisændringsforslag slås det desuden fast, at når der er tale om bekæmpelse af terrorisme, skal efterretningstjenesterne, som råder over de famøse sorte lister, som vi har talt meget om her i Parlamentet på det seneste, kunne arbejde med den fornødne diskretion, der er nødvendig for, at systemet fungerer korrekt. I øvrigt kaldes de jo efterretningstjenester, fordi de skal kunne arbejde hemmeligt, men naturligvis ikke med straffrihed eller i strid med international ret.
Der skal naturligvis finde en politisk evaluering sted fra EU's side med hensyn til sanktionerne, og de foranstaltninger, som vi træffer, skal have en væsentlig indvirkning, for ellers er vi nødt til at tage sanktionerne op til fornyet overvejelse. I betænkningen foreslår man dog, at der oprettes netværk af uafhængige eksperter til at evaluere disse sanktioner, sådan som fru Flautre var inde på i sin tale.
Vores gruppe foretrækker, at det er Rådet selv, der træffer de nødvendige beslutninger, eftersom Rådet har større kompetence og legitimitet end eksperter uden for systemet, som ikke er kontrolleret af regeringerne. I denne ånd foreslår vi, at man stemmer imod denne del af det nye ændringsforslag, som De Grønne, PSE-Gruppen og ALDE-Gruppen stiller her i Parlamentet i morgen, nemlig punkt 70, hvor dette krav netop er medtaget. Overordnet set bifalder min gruppe det arbejde, der er udført. Vi stemmer for Flautre-betænkningen og vil gerne lykønske ordføreren.
Maria-Eleni Koppa
Hr. formand! Først vil jeg gerne takke fru Flautre og gratulere hende med hendes fortrinlige arbejde. Men samtidig må jeg give udtryk for min og min gruppes skuffelse over, at betænkningen er blevet ændret betydeligt i forbindelse med afstemningerne om ændringsforslag i de relevante udvalg.
Sanktioner er endnu et middel, vi har til rådighed til at beskytte menneskerettigheder rundt omkring i verden. Men det afgørende er, at sanktionerne i sig selv ikke må udgøre en krænkelse af menneskerettighederne. Når vi forsøger at rette en uretfærdighed, må vi ikke reagere med en endnu større uretfærdighed.
Vi må også være opmærksomme på mere præcist målrettede økonomiske foranstaltninger, der respekterer den humanitære folkeret. Derfor lægger jeg stor vægt på betænkningens bestemmelse om en mekanisme, der muliggør domstolskontrol under fuldbyrdelsen af sanktioner, og ordførerens idé om at oprette et netværk af eksperter, der vil fremlægge forslag til Rådet om de mest hensigtsmæssige restriktive foranstaltninger.
Tidligere praksisser såsom embargoer på medicin og andre livsnødvendigheder påvirker befolkningen i flæng, især børn. Det kan kun fordømmes som uacceptabelt.
Ligeledes må de kompetente domstolsinstitutioners beslutninger håndhæves. Rådet og Kommissionen må i sidste ende gennemgå proceduren for optagelse på EU's terrorliste, så sortlistede personers og organisationers grundlæggende rettigheder respekteres, og EU's troværdighed som forsvarer af menneskerettigheder rundt om i verden beskyttes.
Det er især vigtigt, at vi garanterer effektiviteten af sanktioner og når frem til en fælles forståelse af spørgsmålet internt i EU, samt at vi sørger for at etablere et samarbejde med andre internationale organisationer såsom Den Afrikanske Union og ASEAN, som ofte er tættere på problemområderne.
Men ud over at vedtage og fuldbyrde sanktioner skal der være specifikke bestemmelser om ophævelsen af sanktioner. Der er behov for løbende kontrol og faste vilkår, så målet med sanktionerne bedre kan forstås og kan afsluttes, når målet er opnået. Denne tilgang vil styrke sanktionernes effektivitet og gøre vores politik troværdig.
Til sidst vil jeg gerne påpege, at jeg oprindeligt følte, at der ikke skulle henvises til specifikke lande. Men eftersom det er blevet besluttet at nævne nogle lande i teksten, synes jeg, det er vigtigt, at vi ikke glemmer Palæstina. Der har vi et rammende eksempel på inkonsekvent europæisk politik. Den støtter udbredelsen af demokrati i verden, men har valgt at indføre EU-sanktioner mod den palæstinensiske regering, som kom til magten efter beviseligt frie og demokratiske valg.
Sanktioner er ikke et middel til at ændre verden, men de kan være et vigtigt værktøj til at tvinge lande, der overtræder folkeretten og menneskerettighederne, til at ændre politik. Det er tilstrækkeligt, at sanktionerne er målrettede, berettigede og underlagt løbende evaluering og bedømmelse.
Marco Cappato
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke ordføreren for det arbejde, hun har udført. Jeg tror, at forslaget om at finde nogle mere ensartede kriterier for sanktionspolitikken er et forslag, der kommer i rette tid. Jeg vil navnlig gerne understrege et konkret element, der er medtaget i punkt 6 i betænkningen, og som vedrører miljøkriminalitet og miljøødelæggelser. Det foreslås, at også denne type forsætlige handlinger kan blive genstand for sanktioner, og jeg tror, at vi bør overveje dette forslag nøje.
Hvad resten angår, begrænses sanktionspolitikken naturligvis ofte af sin inkonsekvens, men den hænger navnlig sammen med begrænsningerne i EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jo stærkere og mere konsekvent denne politik er, jo stærkere og mere konsekvent kan sanktionerne være. EU's problem er, at vi ofte er alt for forsigtige. Nogle gange er det så svært at finde den nødvendige brede konsensus mellem medlemsstaterne til at indføre sanktioner, at vi står magtesløse og er ude af stand til at handle. Jeg vil benytte det franske formandskabs tilstedeværelse til at minde om, at når det gælder et regime som det i Myanmar, er det klart, at det vil gøre sanktionerne meget mindre effektive, hvis vi udelukker energiområdet fra listen over sanktioner.
Desuden er der spørgsmålet om menneskerettigheder og demokrati, som burde have høj prioritet i den internationale politik og således også inden for sanktionspolitikkerne. Det er ikke tilfældet, og det skyldes et problem, som nævnes i Flautre-betænkningens punkt 18 og 19, nemlig samarbejdsaftalerne, der indeholder nogle klausuler og bestemmelser, som kræver respekt for menneskerettighederne. Disse klausuler er bindende for EU, og alligevel bliver de systematisk overtrådt.
Før vi kan indføre sanktioner, er vi således nødt til at finde nogle mekanismer, der gør disse klausuler effektive. Vi ligger igen i forhandlinger med Vietnam og andre asiatiske lande. Vi skal finde nogle gradvise mekanismer, der måske kan forhindre sanktioner - jeg er lige straks færdig, hr. formand! - men det kan vi kun gøre, hvis vi overholder de bestemmelser, klausuler og skriftlige aftaler, som EU har indgået.
Konrad Szymański
Hr. formand! Det er ikke tilfældigt, at ordet "sanktioner" ikke er defineret i folkeretten. Det er et pressionsmiddel, der vanskeligt kan udtrykkes præcist. Det gør ordførerens ambitiøse forslag om at harmonisere principperne for brug af sanktioner endnu sværere at opfylde. De kunne også ende med at virke mod hensigten.
Sanktioner er et uundværligt udenrigspolitisk instrument for EU. Set i lyset af EU's brede kompetencer inden for handel og grænsekontrol er de særdeles vigtige for at kunne gennemføre mål både på det sikkerhedsmæssige område og i forbindelse med beskyttelse af menneskerettighederne. Derfor er sanktioner en del af vores vifte af udenrigspolitiske instrumenter, og derfor holder vi os ikke tilbage fra at bruge dem temmelig frit og på en til tider upassende måde. I stedet for at underkaste sanktioner en form for strengt regelsæt burde vi af hensyn til effektiviteten af vores indflydelse på verdenspolitikken overlade anvendelsen af dem til en fremsynet politisk evaluering. Med dette overordnede forbehold støtter vores politiske gruppe betænkningen.
Raül Romeva i Rueda
Hr. formand! Faktisk er den dobbeltmoralskhed og den mangel på specifikke evaluerings- og opfølgningsinstrumenter, der plejer at kendetegne EU's udenrigspolitik med hensyn til sanktioner, et af de alvorligste anslag mod den europæiske troværdighed.
Nævnte sanktioner eller restriktive foranstaltninger, som de også kaldes, har ved talrige lejligheder været mere baseret på konkrete tilbøjeligheder eller fobier end på en klar, sammenhængende og overbevisende strategi, der burde have til formål ikke kun at sikre EU's sikkerhed, således som det er fastsat i målsætningerne for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men også at forbedre menneskerettighedssituationen og de grundlæggende rettigheder, demokratiet, retsstaten og god regeringsførelse i hele verden, jf. artikel 11 i EU-traktaten.
Det kræver, at der øjeblikkeligt bliver iværksat evalueringer og konsekvensundersøgelser af sanktionssystemet med det formål at udstyre os selv med en politik, der på en gang er legitim og effektiv, hvad angår sanktionssystemerne.
Det er kort sagt målet med Flautre-betænkningen. Betænkningens grundlag efter endt arbejde i Underudvalget om Menneskerettigheder er forholdsvis godt, og den indeholder nogle efter min mening væsentlige elementer. Det understreges f.eks., at Rådet, når det vedtager de førnævnte grundlæggende principper om anvendelse af restriktive foranstaltninger, forpligter sig til at gøre det inden for rammerne af en global tilgang, hvor der skal være plads til værktøjer så som klausuler om menneskerettigheder og demokrati, den generelle præferenceordning og udviklingsbistand.
Den gentager ligeledes anmodningen om, at Det Europæiske Råd øjeblikkeligt vedtager en fælles holdning vedrørende kontrollen med våbeneksporten, der gør den nuværende adfærdskodeks til en juridisk bindende tekst, hvilket vi desuden tidligere har vedtaget adskillige gange her i Parlamentet.
Der blev imidlertid i sin tid udeladt nogle aspekter af betænkningen, som efter min opfattelse er væsentlige, og jeg håber, at de kan blive inddraget i forhandlingen og afstemningen i plenarforsamlingen i morgen.
For det første er det i forbindelse med sortlisterne og rammen for terrorbekæmpelse nødvendigt, at de bliver revideret, så de respekterer menneskerettighederne og de grundlæggende retssikkerhedsgarantier for dem, der står på listerne.
Og for det andet er jeg, som det også er blevet sagt, tilhænger af, at Kommissionen får et netværk af uafhængige eksperter, der skal have til opgave at foreslå Rådet, alt afhængig af situationen, de mest relevante restriktive foranstaltninger samt udarbejde periodiske rapporter om udviklingen og situationen på grundlag af fastlagte kriterier og målsætninger, f.eks. forslag om en forbedret anvendelse af sanktionerne.
Vittorio Agnoletto
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne lykønske fru Flautre med hendes glimrende arbejde. Desværre blev der - i det mindste delvist - vendt op og ned på hendes arbejde i Udenrigsudvalget under afstemningen, og det fik Den Socialdemokratiske Gruppe og De Grønne til at undlade at stemme, mens PPE-DE-Gruppen og ALDE-Gruppen vedtog den væsentligt ændrede tekst, netop fordi en række af deres ændringsforslag ændrede dens politiske balance. Jeg vil ligeledes gerne minde om, at GUE/NGL-Gruppen stemte imod i udvalget.
Som gruppe må vi konstatere, at de 13 ændringsforslag, der er stillet, ikke kan - selv om de bliver vedtaget - ændre den overordnede politiske linje i betænkningen, og derfor er vores endelig stemme kritisk, selv om vi stemmer for de fleste af ændringsforslagene.
Problemet ligger efter vores mening i, at de internationale forbindelser skal bygge på dialog og gensidig respekt, selv om holdningerne skulle være forskellige. Sanktioner skal som sådan være den sidste udvej for medlemsstaterne og de internationale organisationer, men i betænkningen står der, at de er det vigtigste instrument i EU's udenrigspolitik.
Vi mener desuden, at man bør prioritere de såkaldte positive incitamenter. Et land skal belønnes, hvis det gør en indsats for at fremme og respektere menneskerettighederne ved at undertegne specifikke aftaler på det økonomiske, handelsmæssige og finansielle område. I betænkningen insisterer man derimod på de negative foranstaltninger, der i øvrigt sjovt nok altid går ud over de sædvanlige lande, f.eks. Cuba. Disse eksempler viser, at sanktionspolitikken har spillet fallit.
Der skal kort sagt være mere samarbejde og færre unilaterale afstraffelser. Heller ikke EU har monopol på rettighederne, hvilket vi kan se af den uacceptable måde, som vi behandler migranter og romaer på. Måske skulle vi træffe sanktioner over for os selv!
Bastiaan Belder
Hr. formand! Ordføreren anser det for vigtigt, at den europæiske sanktionspolitik i første instans evalueres, og at den dernæst vurderes på ny. Europæisk indgriben ved at pålægge sanktioner kan faktisk have en positiv værdi, hvis menneskerettighedssituationen i det pågældende partnerland virkelig forbedres. En grundig evaluering er faktisk vigtig for at undersøge sanktionspolitikkens effektivitet.
Rådet og Kommissionen skal imidlertid indlede en seriøs debat om anvendelsen af sanktionspolitikken. Hvis der mangler klare rammer, hvilket fru Flautre med rette bemærkede, er det jo vanskeligt at pålægge effektive sanktioner. Jeg spekulerer på, om fælles sanktioner overhovedet er mulige i betragtning af Unionens forskellige medlemsstater, og jeg tænker her på Cuba, men også på Zimbabwe. I lyset af muligheden for en ny vurdering af sanktionspolitikken, som fru Flautre ligeledes opfordrer til, er det tvivlsomt, om sanktionspolitikken nu også er et egnet middel.
Kort sagt, for at forbedre situationen i Unionens partnerlande, hvad angår sikkerhed og menneskerettigheder, er det vigtigt at tænke over det rette instrument. Kan f.eks. alvorlige krænkelser af religionsfriheden i Kina og Indien give anledning til, at EU virkelig træffer formelle foranstaltninger? Det er i øjeblikket mere passende på ny at overveje de europæiske foranstaltninger i den slags tilfælde end overilet at vurdere sanktionspolitikken igen.
I øvrigt håber jeg, at jeg kan støtte Flautre-betænkningen, hvis en række ændringsforslag ikke vedtages.
Frank Vanhecke
(NL) Hr. formand! Tillad mig at begynde med nogle kritiske ord. Jeg synes, det er temmelig kynisk i en betænkning om menneskerettigheder gentagne gange at henvise til den nødvendige anvendelse af en række bestemmelser i Lissabontraktaten. Denne traktat er, som vi jo alle ved, forkastet i Irland i en demokratisk folkeafstemning, og den er kun forkastet i Irland, fordi borgerne i alle andre lande ikke får den menneskerettighed at kunne udtale sig demokratisk om denne traktat. Lissabon var for øvrigt kun en kopi af den europæiske forfatning, som allerede tidligere blev pulveriseret i Frankrig og i Nederlandene. Lad os derfor begynde med at respektere vores egne vælgeres menneskerettigheder og ikke længere systematisk henvise til en traktat, som er stemt ned og juridisk død.
Min anden kritiske bemærkning er, at denne betænkning er fyldt med gode hensigter, men virkeligheden er alligevel en anden. Vi har netop haft De Olympiske Lege i Kina, hvor alle vores europæiske demokrater stod side om side med et kommunistisk regime, ligesom man gjorde i 1936 i det nationalsocialistiske Tyskland. Vi skulle under disse omstændigheder måske hellere beskæmmet iagttage et par måneders stilhed, selv om jeg erkender, at betænkningen i sin nuværende form kan kaldes bemærkelsesværdigt afbalanceret og med rette kritiserer et stort antal ting såsom situationen i Cuba og i Zimbabwe. Der mangler dog en alvorlig advarsel mod islamiseringen i hele verden, der udgør en risiko for alle frihedsrettigheder, som danner selve grundlaget for vores samfund.
Til sidst har jeg endnu en indvending, som ligger mig stærkt på sinde. I vores egne europæiske lande, og især i mit eget land, Belgien, vedtager vi stadig flere mundkurvslove, som begrænser ytringsfriheden og endda idømmer fængselsstraffe for at give udtryk for forkerte meninger, især om spørgsmål, der har med indvandring og islamisering at gøre. Jeg betragter dette som en overordentlig foruroligende udvikling og synes, at vi, hvad det angår, også her i Parlamentet med hænder og fødder skal forsvare ytringsfriheden i vores egne europæiske medlemsstater, når det gælder menneskerettigheder.
Jeg har således tre kritiske bemærkninger til en betænkning, som ellers bestemt ikke er den værste, vi har set her, og som vi vil støtte, hvis der ikke vedtages uacceptable ændringsforslag i morgen.
Laima Liucija Andrikien
(LT) Hr. formand! Det er tydeligt, at meningerne om de politiske følger af sanktioner er meget forskellige. Der er tilfælde, hvor sanktioner mod et regerende regime medfører lidelse for uskyldige mennesker og indirekte tilskynder til en skyggeøkonomi og et sort marked. I nogle tilfælde kan der opstå fare for overtrædelser af menneskerettighederne, fordi folks navne opføres på sorte lister. Sanktioners troværdighed kompromitteres yderligere af, at de indføres på en dobbeltmoralsk måde afhængigt af EU-partnerens strategiske vigtighed. Det seneste eksempel er, at EU ikke har indført sanktioner mod Rusland, selv om Rusland har overtrådt folkeretten ved at invadere et suverænt lands territorium - Georgien - under forgivende af at beskytte sine statsborgere. Men sanktioner vil fortsat være et af våbnene i EU's arsenal. Efter min mening er sanktioner en væsentlig del af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og det bør de også fortsætte med at være, eller rettere et middel til at støtte menneskerettigheder og demokrati.
Forståeligt nok forsøger EU at bruge metoden med pisk og gulerod og forsøger at undgå at måtte indføre sanktioner. Men de bør indføres om nødvendigt, og det er meget vigtigt, at sanktioner spiller en bredere og mere konsekvent rolle i strategien for beskyttelse af menneskerettighederne.
Ordføreren, fru Flautre, har nævnt våbenembargoen mod Kina, der blev indført efter massakren på Den Himmelske Freds Plads. Der er forslag fremme om at hæve embargoen, selv om vi indtil videre hverken har fået en forklaring på massakren på Den Himmelske Freds Plads, som rystede den frie verden, eller en undskyldning for den. Hvorfor skulle sanktionerne så hæves? Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at med hensyn til indførelse af sanktioner bør EU samarbejde tættere med andre lande og internationale organisationer og koordinere sin politik og sine tiltag med henblik på at gøre sanktionerne mere effektive.
Libor Rouček
(CS) Hr. formand, mine damer og herrer! Sanktioner udgør en væsentlig del af EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, når det handler om at opretholde overholdelsen af menneskerettighederne og bevare demokrati og suverænitet. Selv om EU har benyttet sig af mange forskellige sanktioner gennem næsten 20 år, er der aldrig blevet gennemført en evaluering eller undersøgelse af virkningerne af EU's sanktionspolitik. Derfor hilser jeg Hélène Flautres betænkning velkommen som et vigtigt bidrag. Jeg hilser også dens mange konklusioner velkommen.
Jeg er også af den holdning, at det er meget vigtigt at styrke EU's ekspertise og analytiske kompetence i forbindelse med evaluering af sanktioner. Det ville ratificering af Lissabontraktaten og oprettelsen af en tjeneste for EU's optræden udadtil være en udmærket lejlighed til. Hvis der bruges sanktioner, bør de udgøre en del af et globalt udenrigspolitisk koncept. Med andre ord bør de ikke bruges isoleret, uden andre tiltag, uden hensyntagen til andre udenrigspolitiske instrumenter og uden samarbejde med de andre aktører i det internationale system. Sanktioner bør også ledsages af positive tiltag og incitamenter til at støtte menneskerettighederne, civilsamfundet og demokrati. Sluttelig bør sanktioner ikke være knyttet til humanitær bistand. Sanktioner bør rettes mod faktiske personer, f.eks. med henblik på at begrænse deres bevægelsesfrihed eller konfiskere deres aktiver, og ikke mod ofrene for deres ondsindede opførsel.
Janusz Onyszkiewicz
(PL) Hr. formand! Sanktioner er et vigtigt udenrigspolitisk værktøj. De førte uden tvivl til afskaffelsen af apartheid i Den Sydafrikanske Republik. Faktisk har jeg selv draget nytte af sanktioner, da jeg i 1983 blev løsladt fra fængsel, selv om det desværre kun var i kort tid, som følge af en amnesti, der blev gennemtvunget af sanktioner.
Men de slå meget ofte fejl, hvilket kan ses af f.eks. Zimbabwe og Cuba. Økonomiske sanktioner bruges ofte til at berettige vanskeligheder, der primært skyldes inkompetente diktatoriske regeringer.
Der er imidlertid én type af sanktion, der ikke åbner for den slags muligheder for propaganda. Det er forbud mod indrejse i EU. Men det kan ikke kun omfatte repræsentanter for de højeste myndigheder, som tilfældet f.eks. er med Belarus. Det må også ramme personer fra de mellemste niveauer i det statsapparat, der undertrykker og overtræder menneskerettighederne. Så vil almindelige mennesker kunne se, at de iværksatte foranstaltninger ikke er rettet mod dem, men mod det diktatoriske apparat.
Ģirts Valdis Kristovskis
(LV) Hr. formand! Jeg vil gerne rose fru Flautres forsøg på at styrke EU's kompetence og forøge dets indflydelse. Jeg er ikke i tvivl om, at sanktioner skal anvendes fleksibelt, men samtidig påpeger ordføreren også det uacceptable ved dobbeltmoral. Manglende konsekvens er en trussel for troværdigheden af EU's sanktioner og politikker. EU kompromitterer sig selv, hvis det indfører et sanktionsregime og derefter selv bryder det, som tilfældet er med Robert Mugabe. EU behandler ikke sjældent ikkeEU-lande forskelligt. Det har konsekvenser. EU's føjelige holdning til Georgia-sagen forårsagede en regulær eksplosion af begejstring i Rusland. Efter deres mening er militær aggression det bedste instrument til beskyttelse af menneskerettighederne. Rundt om i verden er det bestemt forskellige holdninger, der er fremherskende. Den tandløse fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik beviser, at EU styres af erhvervsinteresser. Når vi vurderer den ud fra en praktisk synsvinkel, kan det ikke være anderledes. Desværre forøger det visse større magters følelse af straffrihed og deres bevidsthed om, at de kan overtræde internationale rettigheder. Dobbeltmoral i dag vil medføre endnu flere problemer i fremtiden.
Erik Meijer
(NL) Hr. formand! Sanktioner var et egnet middel til gradvist at gøre en ende på de værste former for kolonistyre og på apartheidsregimer i Sydafrika og i den sydlige del af Rhodesia. Før i tiden var det altid modstandere af forandring, som afviste sanktioner og især gjorde opmærksom på de negative bivirkninger. Derimod påpegede repræsentanterne for de fattige og de undertrykte i disse lande, at de accepterede ulemperne ved boykotten som den pris, der måtte betales for deres befrielse.
Siden den langvarige økonomiske boykot mod Saddam Husseins afskyelige regime i Irak ved vi, at en sådan boykot sommetider også kan føre til, at indbyggerne i et sådant land bliver isolerede og bange for omverdenen og derfor støtter deres regering. En boykot hjælper absolut ikke med at gennemtvinge omverdenens ønsker mod den offentlige mening i landet. Det er og bliver dog et egnet middel til at støtte den undertrykte befolknings mening og kampen for forbedring i et land. Hvis vi kan skelne skarpt, er sanktioner et nyttigt middel til at skabe mere lighed og demokrati.
Kinga Gál
(HU) Hr. formand! Jeg mener, at evalueringen af de foranstaltninger og sanktioner, der udgør en del af EU's politikker, er ekstremt vigtig inden for menneskerettigheder, især i en tid præget af spændinger, hvilket i øjeblikket vil sige krisen i Georgien og tidligere spørgsmålet om Tibet eller endda Zimbabwe. Derfor vil jeg gerne gratulere fru Flautre med hendes betænkning. Denne sanktionspolitik bygger på veldefinerede menneskeretlige og folkeretlige principper, der styrkes af utallige FN- og EU-dokumenter.
Problemerne opstår ikke på principniveau, men på det plan, hvor de omsættes til praksis. Det er der, vi oplever manglende konsekvens, effektivitet og balance. Systematisk håndhævelse af de menneskeretlige kriterier er afgørende for at bevare EU's troværdighed. Efter min mening mangler der konsekvens, som tit bliver offer for hverdagens politiske interesser. Ensartet handling er lige så altafgørende. Det nytter ikke noget at have fælles standarder, hvis der er store forskelle på, hvordan de enkelte medlemsstater udmønter dem i praksis. F.eks., mens EU arbejdede for menneskerettighederne i Tibet, har EU en medlemsstat, der udviser tibetanske flygtninge. Af hensyn til den politiske effektivitet må vi skabe en sanktionspolitik, der er gennemskuelig og ensartet, og som har veldefinerede mål. Ud over ensartet handling er hurtig eller endda øjeblikkelig reaktion også vigtig. Vi kan se, at det diplomatiske tovtrækkeri latterliggør ikke kun vores sanktionspolitik, men hele EU. Men alt dette vil opfylde sit ene mål, hvis det ledsages af positive foranstaltninger, der støtter det relevante civilsamfund.
Corina Creţu
(RO) Hr. formand! Jeg håber, denne betænkning vil få en væsentlig rolle i forhold til at styrke den europæiske politik for iværksættelse af fællesskabssanktioner.
Jeg mener, det er afgørende at sikre større samhørighed mellem medlemsstaterne i fremtiden, både under beslutningsprocessen, hvad angår sanktioner, og i forhold til deres aktuelle anvendelse. Hvis vi ønsker, at EU skal være en stærk og respekteret aktør på den internationale scene, og at EU's handlinger, herunder sanktioner, skal have den størst mulige effekt, er det altafgørende at udvise stor solidaritet og undgå at bruge forskellige måleenheder.
Det er afgørende, at sanktionerne i så lille grad som muligt påvirker befolkningerne i de lande, hvis politiske områder underkastes sanktioner. Lad os undgå at fordoble disse menneskers lidelser, når de allerede er ofre for undertrykkende regimer eller korrupte regeringer. Det glæder mig, at kommissæren også understreger dette aspekt.
Sidst, men ikke mindst vil jeg gerne tage spørgsmålet om lejligheden til at iværksætte sanktioner op. I begyndelsen af denne uge oplevede vi et specifikt tilfælde: krisen i Georgien og de 27 medlemsstaters holdning til Rusland. Resultaterne af topmødet i mandags er genstand for livlig debat netop på grund af uoverensstemmelsen mellem den bestemte og ret heftige tone i den holdning, der kom til udtryk, og tilbageholdenheden i forhold til brugen af sanktioner.
Så længe situationen stadig kan løses og dialog kan forhindre en forværring, skal sanktioner efter min mening være den sidste udvej.
Ignasi Guardans Cambó
(ES) Hr. formand! Jeg byder tankerne i denne betænkning om sanktionsspørgsmålet velkommen. Det er klart, at der er brug for dybtgående overvejelser, for der er for mange tilfælde, hvor sanktionerne har vist sig at være fuldstændig nyttesløse og uretfærdige. For ofte går de ud over de svageste i samfundet.
Hvorfor skal fiskerne i Mauretanien betale for det faktum, at der pludselig er nogen, der har begået statskup i landet? Hvad er logikken? Sanktionerne skal derfor revideres og analyseres, selve begrebet og anvendelsen af disse.
Når de derudover for ofte anvendes inkohærent, f.eks. af EU, mister sanktionerne troværdighed, og EU selv mister troværdighed. En ting er at tage hensyn til egne interesser og en anden, at dette skal være baggrunden for, hvorvidt der skal pålægges sanktioner eller ej.
Det er helt nødvendigt at følge konkret op på disse foranstaltningers effektivitet. Det er vigtigt at styrke de intelligente sanktionsmetoder, der rammer de mennesker, der er ansvarlige for krænkelserne af menneskerettighederne, direkte og personligt. Lad os lære af det, som USA har gjort med Nordkorea og med indefrysningerne af bankkontiene i Macao. Lad os se nærmere på denne metode, der ikke er blevet gjort så meget reklame for, og som er meget mere effektiv end talrige pressemøder mod den ene eller anden regering.
Jeg støtter derfor denne betænkning, men Kommissionen og Rådet har stadig arbejde at gøre for at kunne foretage en reel opfølgning på det, de gør, hvorfor de gør det, og hvordan de gør det.
Eoin Ryan
(EN) Hr. formand! Først og fremmest vil jeg gerne takke ordføreren og forsikre hende om, at vi vil støtte hendes betænkning.
EU gør rigtigt i at have et sæt hårde politiske og økonomiske instrumenter til sin rådighed til brug mod regimer rundt omkring i verden, der krænker deres befolkningers menneskerettigheder. Men EU skal være meget forsigtig med at indføre politiske og økonomiske sanktioner.
EU er den største yder af oversøisk udviklingsbistand, men må handle klogt og forsigtigt, når det handler om sanktioner. Effekten af sanktioner mod Zimbabwe, Sudan og Burma for blot at nævne tre lande har været særdeles skadelige for almindelige mennesker i disse lande. Så vi må forsøge at sikre, at de ikke påvirker de fattigste og mest undertrykte grupper i disse lande, men i stedet angriber og rammer de mennesker, der leder landene.
Nogle har nævnt Cuba. Jeg kan ikke forstå, hvorfor vi har sanktioner mod Cuba. Cuba burde have normale handelsbetingelser. Om 10 år ville Cuba være et helt anderledes land, hvis vi gjorde det i stedet for at have disse latterlige sanktioner mod landet.
Som jeg sagde, skal vi være forsigtige, når vi iværksætter sanktioner, og når vi iværksætter økonomiske og politiske sanktioner, skal de være rettet mod dem, der bestemmer. Lad os slå ned på deres økonomiske forhold i udlandet eller på deres rejsesituation. Sanktioner kan være nyttige, men de er begrænsede, især hvis de kun benyttes af EU-lande. FN-sanktioner er langt stærkere og kan være langt mere effektive.
Jeg støtter denne betænkning, men jeg tror, at sanktioner er begrænsede. De kan være effektive, men vi må også udvise forsigtighed og intelligens, når vi gennemfører dem.
Athanasios Pafilis
(EL) Hr. formand! Med menneskerettighederne som påskud foreslår den betænkning, vi diskuterer, den mest effektive brug af de uacceptable og umenneskelige våben, som sanktioner og embargoer er, for at gennemtvinge EU's politikker gennem afpresning og pres på lande, befolkninger og regeringer, der står op imod kapitalistisk barbari.
De snedigt målrettede sanktioner, der foreslås, kombineret med finansieringen af ikkestatslige organisationer som EU-lejesoldater, udgør en fuldstændig skamløs, åben intervention i andre landes interne anliggender. Det er i strid med selv grundlæggende principper for det, der er tilbage af folkeretten.
Betænkningen vedtager i praksis den embargopolitik, USA benyttede over for Cuba under Helms-Burton-loven, som bl.a. forpligter selv tredjelandes selskaber, der handler med USA, til at overholde de sanktioner, der pålægges i henhold til den.
Denne lov og embargo er gentagne gange blevet fordømt af et overvældende flertal af medlemmer af FN på generalforsamlinger. Det svarer til at eksportere national lovgivning, hvilket er misbrug og fornægtelse af FN's pagt og internationale principper.
At appellere til FN og henvise til menneskerettighederne er et figenblad, der dækker EU's aggressive, imperialistiske politik. Det er utroligt hyklerisk. Vi spørger Dem: Hvorfor iværksætter De ikke foranstaltninger over for Rusland? Det ville vi naturligvis ikke tilslutte os. Hvorfor iværksætter De ikke foranstaltninger over for Kina? Vi ville naturligvis ikke tilslutte os sådanne foranstaltninger. Forklaringen er, at De har økonomiske interesser der. Dem, der indførte artiklen om menneskerettigheder i Agnoletto-betænkningen, har en hel del at stå til regnskab for, for de gav EU et alibi og et påskud for sine kriminelle politikker over for folket.
Dem blandt os, der er kompetente og ansvarlige nok til at løse deres egne problemer, er efter vores mening folket selv. De har ikke brug for selvbestaltede beskyttere, mindst af alle EU.
Bogusław Sonik
(PL) Hr. formand! Brugen af sanktioner bør blive en reel og effektiv del af EU's udenrigspolitik inden for det menneskeretlige område. Konklusionerne i fru Flautres betænkning er alle velmente. Den dobbeltmoralske politik, der har været anvendt indtil nu, må ændres. Det giver mening at udvide brugen af artiklen om menneskerettigheder og demokrati til at omfatte alle handelsaftaler, der indgås mellem EU og tredjelande. Det er vigtigt at iværksætte politiske og økonomiske sanktioner samtidig, hvor førstnævnte har til formål at ramme de sektorer hårdest, der udgør en strategisk indtægtskilde for regeringer. Når vi iværksætter sanktioner, bør vi også støtte civilsamfundet og ikkestatslige organisationer i det pågældende land.
Men jeg har det indtryk, at det ikke er løsning nok at vedtage beslutninger. Det bedste bevis herpå er de eksempler, hvor individuelle medlemsstater har været styret af deres egne specifikke interesser til skade for solidariteten i EU. Uden ægte politisk vilje fra EU's medlemsstaters side vil beslutningerne ikke være det papir værd, de er skrevet på. EU's myndigheders holdning til Ruslands handlinger i Georgien vil være målestokken for, om EU's udenrigspolitik består prøven. Det er ikke længere nok blot at bekendtgøre relevante principper og krav. Det er på høje tid, at de også bliver gennemført. Det er præcis, hvad betænkningen handler om, og det vil jeg takke fru Flautre for.
Katrin Saks
(ET) Hr. formand! Efter min mening er benchmarking et af de vigtigste emner i denne betænkning.
Når vi indfører sanktioner, er vi også nødt til at fastlægge benchmark for, hvordan, hvornår og under hvilke omstændigheder sanktionerne skal hæves. Uden sådanne benchmark er sanktionerne selv meningsløse.
Tag Andijan som eksempel. For første gang indeholdt sanktionsregimet en politikmekanisme med positive tiltag, hvilket betyder, at der var en seksmåneders periode før sanktionerne trådte i kraft, og Usbekistan kunne vælge, om de ville leve op til vores kriterier, og hvornår de ville gøre det.
Det er godt, at den positive mekanisme blev indført, men den bør også underkastes benchmarking: Før der sker en meget positiv udvikling i Andijan-massakren, bliver sanktionerne ikke hævet.
Det bringer mig videre til betænkningens næste vigtige punkt, nemlig etableringen af en uafhængig gruppe af eksperter i sanktioner, som skal evaluere typerne af sanktioner, og hvornår de skal indføres.
Sanktionernes symbolske betydning skal også tages i betragtning - det er noget, jeg oplevede i Usbekistan. Det er en ting, det er svært at vurdere omfanget af. Selv om virkningen i praksis ikke var stor, f.eks. visumsystemet (embedsmændene, primært dem, systemet var blevet indført over for, havde forladt stedet) og våbenembargoen (der blev ikke leveret våben dertil), havde de stor symbolværdi. Det var, hvad alle gav udtryk for, lige fra taxichauffør til minister.
Toomas Savi
(EN) Hr. formand! EU's udenrigspolitik har været pioner for en positiv betingelsesmodel - "gulerodsmetoden" - og har gennemført den med succes over for kandidatlande.
Desværre har belønninger af udviklingslande for fremskridt inden for menneskerettigheder ikke altid været den mest effektive metode til at tilskynde dem til fremskridt, fordi der er dukket nye aktører op på den internationale scene, der praktiserer politisk dumping. F.eks. er Kinas politik i Afrika ikke knyttet til menneskerettigheder eller demokrati. Men i stedet for at opgive EU's grundlæggende værdier bør vi ikke være bange for om nødvendigt at bruge "stokkemetoden" for at vise, at hvis visse grundlæggende betingelser ikke er opfyldt, er der alvorlige konsekvenser, som tredjeparter gør klogt i at undgå.
Ryszard Czarnecki
(PL) Hr. formand! Brugen af dobbeltmoral på det menneskeretlige område er en katastrofe for EU. Igennem lang tid og også for nylig i forbindelse med Ruslands aggression over for Georgien har vi stået med en situation, hvor der er blevet benyttet en særlig rabatordning over for lande, som måske nok er diktatoriske eller semidiktatoriske, men også rige eller store, og over for lande, der overtræder menneskerettighederne, men er mindre vigtige set fra en europæisk synsvinkel eller for amerikansk erhvervsliv.
Vi må ikke opgive brugen af sanktioner som instrument over for lande, der overtræder menneske- og borgerrettighederne og udviser foragt for de europæiske standarder på området. Men instrumentet må ikke blive devalueret - det skal bruges fleksibelt. I sammen forbindelse bør vi ikke afholde os fra truslen om brug af sanktioner over for Rusland for krigen i Kaukasus.
Lad mig konkludere ved at sige, at jeg er meget glad for, at vi ønsker at anerkende bevidst ødelæggelse af miljøet som en overtrædelse af menneskerettighederne. Kolleger fra Finland, Sverige og Baltikum taler i denne forbindelse om de potentielt voldsomme miljømæssige konsekvenser af investeringen i Nord Stream-gasledningen på bunden af Østersøen.
Maria da Assunção Esteves
(PT) Hr. formand! Europa skal ændre grundlæggende på tingene, hvis rettigheder skal tages alvorligt. Smarte og effektive sanktioner skal knyttes sammen med en strukturel og systemisk respons. Europa har brug for større enhedsfølelse. Myten om grænser gør sig stadig gældende ved bordet, når vi træffer beslutninger. Postkolonial nostalgi og aktuelle interesser sidder også med ved bordet. Men menneskerettighederne har brug for europæisk autoritet og en stærkere og mere vidtrækkende inklusion. Et nyt Europa er ikke et Europa, hvor hver især beslutter, hvad de vil, og hvordan de vil have det. Et nyt Europa er en enhed, og menneskerettigheder er ikke blot et mål, men selve dets geopolitiske instrument.
Vejen er enkel: et stærkt europæisk politisk centrum, et Parlament med magten til at træffe beslutninger, fælles ansvar for medlemsstaternes forsvar af menneskerettighederne, som Kommissionen styrer, mere politiske og mindre bureaukratiske Kommissionsdelegationer i tredjelande, pres på Verdenshandelsorganisationen om at undersøge sine medlemmers demokratiske værdighed, fremme af organisationsstrukturer mage til EU's, intens dialog med Den Afrikanske Union og Unionen af Sydamerikanske Nationer og andre regionale grupperinger, pres for reform af FN med EU i en central rolle, oprettelse af en intern strategi mod afhængighed, centreret omkring en fælles energipolitik og en konsekvent forsvarspolitik.
Vi har brug for en revolution af politikken på det menneskeretlige område.
Vural Öger
(DE) Hr. formand! Den aktuelle debat om mulige sanktioner over for Rusland som reaktion på konflikten i Kaukasus viser endnu en gang, hvor uansvarligt sanktioner nogle gange håndteres. Der kan stilles spørgsmålstegn ved, om de er berettiget som et universelt, ikkeskelnende instrument, og det er uklart, hvornår og hvordan der faktisk er garanti for deres effektivitet.
Det er især vigtigt at evaluere effektiviteten af EU-sanktioner korrekt. De må ikke være vildledende, tværtimod skal de tilpasses til formålet. Undertrykkende regimer er ofte ansvarlige. På trods af alt forbliver det et centralt spørgsmål, hvilke evalueringskriterier der skal anvendes. Hvornår fører sanktioner faktisk til ændret adfærd? I stedet for indførsel af ad hoc-sanktioner så jeg gerne en EU-strategi, der ledte frem til en sammenhængende og holdbar sanktionspolitik. Men det ville være nødvendigt med konsensus her om de optimale forudsætninger for brugen af dem. Indtil videre mangler vi en effektiv sanktionsstrategi.
Denne betænkning er dog et skridt i den rigtige retning. I øjeblikket er Parlamentet den vigtigste aktør til fremme for menneskerettigheder. EU-sanktioner bør ikke være et aggressivt politisk instrument, men skal være der i folkets interesse. Sanktioner, der straffer civilbefolkningen, virker mod hensigten og rammer ved siden af målet.
Ramona Nicole Mănescu
(RO) Hr. formand! Sanktioner udgør et af de instrumenter, EU kan benytte til at gennemføre sin menneskerettighedspolitik.
Ikke desto mindre, som ordføreren også bemærkede, vanskeliggør fraværet af en undersøgelse af virkningen af EU's sanktionspolitik vurderingen af denne politiks virkninger og effektivitet i praksis og tyder følgelig på, at fællesskabssanktionerne er præget af manglende gennemskuelighed, sammenhæng og sågar legitimitet.
Så længe EU ikke taler med én stemme om sin fælles sikkerhedspolitik, er det meget vanskeligt for os at indføre effektive og systematiske fællesskabssanktioner. Det er beklageligt, at EU og medlemsstaterne ikke har benyttet sig systematisk af sanktioner. Derfor mener jeg, at der er behov for at etablere en sammenhængende strategi for sanktionspolitikken af hensyn til respekten for menneskerettighederne, en strategi, der ville tage allerede indgåede aftaler og paragraffer i betragtning og undgå dobbeltmoral og dermed bidrage til at styrke EU's troværdighed.
Jeg gratulerer fru Flautre med hendes betænkning.
Genowefa Grabowska
(PL) Hr. formand! I folkeretten findes der et latinsk princip, der lyder således: "par in parem non habet imperium". Det betyder, at en stat ikke kan dømme en anden stat eller indføre sanktioner imod den, men det hører fortiden til, det er historie. Styret af sund fornuft og rationalisme har det internationale samfund foretaget et kæmpe u-sving. De primitive sanktioner, som stater førhen anvendte mod hinanden ud fra gengældelsesprincippet, der følger det bibelske princip fra Det Gamle Testamente om "øje for øje og tand for tand", er blevet erstattet af den fortrinlige mekanisme med kollektive, organiserede sanktioner, hvor der er procedurer for, hvem der må bruge mekanismen hvornår og hvordan. Jeg er glad for, at EU er ved at udarbejde en stadig mere raffineret mekanisme for indførsel af sanktioner, som vil tage højde for situationen og graden af skyld ved at differentiere.
Jeg vil gerne understrege to ting. Jeg går ind for fornuftige og intelligente sanktioner, der indføres med omtanke, men jeg er imod det, der kaldes præventive sanktioner. Efter min mening er præventive sanktioner misbrug. For det andet vil jeg gerne opfordre til, at vi er mere opmærksomme på samfundet, på vores borgere, ved at informere dem om, at sanktioner ikke er en primitiv straf, men en naturlig og sund reaktion på en alvorlig overtrædelse af loven, og at de er med til at forsvare demokratiet.
Reinhard Rack
(DE) Hr. formand, fru kommissær! Jeg vil gerne følge op på et emne, som flere medlemmer har nævnt. Sanktioner må ikke rettes mod de forkerte. De må især ikke skade de fattigste af de fattige. Vi har fat i noget, der har været under udvikling temmelig længe, men vi er nødt til at fortsætte ad denne rute. Førhen har vi igen og igen set, at korrupte regimer, der foragter menneskerettighederne, meget ofte udviser ledsagesymptomer i form af, at meget store beløb fra offentlige midler konverteres, som regel til privat kapital, og derefter parkeres et eller andet sted på fabelagtige konti, indtil det pågældende medlem af regimes kan hæve og nyde pengene.
Det indebærer, at vi på lignende vis opsøger og etablerer et globalt samarbejde lig fremgangsmåden ved Den Internationale Straffedomstol. EU kan spille en vigtig rolle her ved at sikre, at frugterne af denne politik ikke havner, hvor vi ikke ønsker, at de skal havne.
Csaba Sándor Tabajdi
(HU) Hr. formand! Jeg gratulerer fru Flautre med hendes fortrinlige, afbalancerede betænkning. Jeg kan se tre tilfælde, hvor EU anlægger en dobbeltmoral. På den ene side er der tale om dobbeltmoral, når vi bedømmer to små lande, hvoraf det ene er imod os og fjendtligt indstillet, mens det andet erklærer sig provestligt og pro-Europa. Vi ser dobbeltmoral mellem små lande og stormagterne Rusland og Kina, fordi der her kommer økonomiske interesser i spil. Og så er der en tredje dobbeltmoral, som stiller spørgsmålstegn ved vores troværdighed og ved, om EU har ret til at kritisere tredjelande i forhold til menneskerettigheder og minoritetsrettigheder, når der er lande i EU, hvor flere hundrede tusinde mennesker ikke har en nationalitet, f.eks. to af de baltiske stater, eller når en førende magt i EU har en forfatning, der stadig nægter at anerkende regionale sprog.
Zsolt László Becsey
(HU) Hr. formand! Jeg vil gerne slutte op om dem, der har gjort opmærksom på dobbeltmoral og inkonsekvens, og jeg vil gerne henlede fru Flautres opmærksomhed på betænkningens 22. punkt om dokumentation af landerapporterne og lovligheden af sanktioner eller af en sanktionspolitik. I september 2004 besluttede Parlamentet at sende en undersøgelsesdelegation til Vojvodina, den nordlige del af Serbien, hvilket ikke kun handler om menneskerettigheder, men også om solidaritet, eftersom der bor ganske mange ungarere foruden rumænere og tyskere der, som er havnet der under historiens uvejr. Vi undersøgte den alvorlige menneskeretlige situation på stedet. Og ifølge denne beslutning skulle Underudvalget om Menneskerettigheder undersøge sagen. Det er ikke sket, selv efter tre et halvt år. Jeg vil derfor bede underudvalget om at undersøge den alvorlige situation i henhold til beslutningen, for først da vil Parlamentet være i stand til at henlede Rådets og Kommissionens opmærksomhed på den faktiske situation og påtage sig en rolle i sanktionspolitikken.
Jean-Pierre Jouyet
Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne lægge ud med at svare fru Flautre, og også hr. Romeva I Rueda og dem, der berørte behovet for ekspertvurdering, for evaluering og for konsekvensvurdering. Dette forekommer også mig at være meget vigtigt, og Rådet deler Parlamentets bekymring i forbindelse med at træffe disse beslutninger om sanktioner og ajourføre dem på baggrund af de bedst mulige informationer, og de eksisterende foranstaltninger reevalueres jævnligt netop på baggrund af konsekvensvurderinger, og Rådet baserer oftest muligt sine beslutninger på rapporter fra missionscheferne i landet, som er de bedst placerede til at evaluere, hvor effektive sanktionerne er.
Rådet har endvidere udviklet sit samråd med lokale og internationale ngo'er, og Parlamentet har i dag vist, at det har en meget vigtig rolle at spille i evalueringen.
Noget, der imidlertid også er rigtigt, er, at sanktioner skal forblive et politisk instrument. Vi har brug for en metodologisk strategi, men vi kan ikke bure os inde, og vi kan heller ikke gøre processen automatisk - det vil jeg bare sige så klart og ansvarsfuldt som muligt - og derfor vil der altid være forskelle i vores vurderinger. Som svar også til fru Koppa, hvis indlæg var meget sofistikeret, vil jeg sige, at sanktioner forbliver et politisk instrument. De er ikke det eneste instrument til fremme af menneskerettighederne. Der er to andre instrumenter, som stigmatiserer de lande, de rettes mod, mindre, men som også er redskaber til at fremme menneskerettighederne, og disse er de betingelser, der er omfattet af udvidelsespolitikken i stabiliserings- og associeringsprocessen for Balkanlandene og naboskabspolitikken, og de obligatoriske menneskerettighedsklausuler i alle de aftaler, som EU indgår med tredjelande og grupper af lande, i forbindelse hvormed overtrædelsen af klausulerne kan medføre, at aftalen suspenderes.
Jeg vil gerne forsikre fru Koppa om, at der ikke er noget embargo mod lægemidler, men et kontrolsystem i tilfælde, hvor produkterne har en dobbelt anvendelse og derfor omfattes af ikkespredningsordningen. Rådet deler mange andres synspunkt om, at sanktioner skal være målrettede og ikke bør påvirke civilbefolkningen.
Hr. Cappato og hr. Gawronski rejste også et vigtigt spørgsmål, og flere af talerne vendte tilbage til spørgsmålet om miljøskader. Skader på miljøet er på nuværende tidspunkt ikke omfattet af målsætningerne i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, så det er sandt, at der, set fra det synspunkt, ikke tages højde for dette, og vi bør overveje, hvorvidt vi skal indbefatte skader på miljøet, i de tilfælde hvor de udgør en trussel, enten mod den internationale sikkerhed eller mod folks rettigheder, mod menneskerettighederne. Dette er en diskussion, vi skal tage. Jeg vil også gerne sige til hr. Cappato, at EU, i de tilfælde, der nævnes, allerede under forskellige omstændigheder har anvendt energisanktioner.
Jeg ønsker at gennemgå nogle enkelte sager, som flere af Dem har nævnt - nylige begivenheder, naturligvis. Hvad angår krigen mellem Rusland og Georgien, vil jeg tydeligt understrege, at sanktioner ikke kan tjene deres formål, hvis konsekvensen er at afbryde al kontakt med det pågældende land, i dette tilfælde Rusland. Endelig må vi også overveje, hvorvidt en indførelse af sanktioner i dette tilfælde ville være i Georgiens interesse. Det vil jeg gerne bede Dem alle tænke over.
Jeg vil også vende tilbage til det, der er blevet sagt om processen med fastsættelse af referenceværdier. Den blev nævnt af fru Saks. Det er et meget vigtigt spørgsmål, især hvad angår Usbekistan - jeg var der til en konference om Centralasien og EU's tilstedeværelse i Centralasien. Da jeg var der, traf jeg også fru Tadjibaeva, en politisk fange, som nu er blevet løsladt, og for hvem vi ønsker, at hendes helbred bliver bedre, og hun kan modtage den rette behandling, men jeg så også, at en god politik om referenceværdier betød, at der kunne ske fremskridt, og at der var en vilje fra myndighedernes side til at imødegå EU's kriterier, og apropos Usbekistan, så vender vi tilbage dertil i oktober.
Hvad angår Cuba og dem, der nævnte det, vil jeg gerne minde om, at sanktionerne mod Cuba blev løftet i juni 2008, hvilket ikke afholder os fra at opretholde en streng overvågning af udviklingen inden for menneskerettigheder i landet.
Det var de ting, jeg ønskede at præcisere ved afslutningen af denne meget rige og detaljerede debat, som afspejler nødvendigheden af at inddrage Parlamentet.
Benita Ferrero-Waldner
Hr. formand! Jeg synes, vi har haft en meget nyttig diskussion, der har fremhævet en række meget vigtige spørgsmål, som er nødt til at tænke over, når vi vælger at gøre brug af sanktioner, for sanktioner er kun et af vores udenrigspolitiske værktøjer. Vi skal altid iværksætte dem efter nøje, overordnede overvejelser i forbindelse med alle andre værktøjer, herunder udviklingsarbejde og politisk og økonomisk reform i tredjelande. Der er én ting, vi ønsker at opnå med alle disse værktøjer: opretholdelse og fremme af menneskerettighederne.
Fru Flautres betænkning viser tydeligt, at vi er nødt til at finpudse instrumentet yderligere og sikre, at vores sanktionssystem i sig selv er helt på linje med folkeretten og ikke krænker grundlæggende menneskerettigheder, som vi alle støtter. Jeg mener, at vores domstole - som EF-Domstolen faktisk har gjort det i dag - i væsentlig grad bidrager til at udvikle vores sanktionssystem, samtidig med at de sikrer grundlæggende principper såsom retsstatsprincippet og retfærdig rettergang. Jeg gentager, at vi skal fremme menneskerettigheder og redde den bredere befolkning, ikke straffe dem, hverken økonomisk eller på anden vis.
Det er meget vigtigt. Derfor gentager jeg, at vi må målrette sanktionerne mod dem, der er ansvarlige for krænkelserne af menneskerettighederne og - som hr. Rack sagde - i stedet f.eks. vælge at indefryse konti og indføre visumforbud for at fratage disse ledere eller de ansvarlige for menneskerettighedskrænkelserne deres positive muligheder.
Flere talere, herunder fru Flautre selv, har også bedt om en ordentlig evaluering af EU's sanktioner og har foreslået, at der udvikles en bestemt metodologi. Jeg tror, at Jean-Pierre Jouyet allerede kort har omtalt det arbejde, der er udført i denne forbindelse af Rådet, som jeg gerne vil støtte, og jeg synes især, at vi bør forbedre forhåndsevalueringen en del, før vi indfører sanktioner. Her kunne jeg også endnu en gang tilbyde hjælp fra vores delegationer, for de er på stedet, og de har vældig god viden om, hvad der foregår. Bidrag fra civilsamfundet og menneskerettighedsorganisationer er bestemt meget nyttige der.
Hvad angår sammenhæng, vil jeg gerne sige, at sanktioner er et vigtigt værktøj, men de skal suppleres med en proaktiv tilgang i vores udviklingsarbejde i form af støtte til menneskeretsinstitutioner, politisk reform, støtte til civilsamfundet. Det er Burma/Myanmar et godt eksempel på. Der er sanktioner, samtidig med at muligheden for at samarbejde med ikkestatslige organisationer og menneskerettighedsorganisationer holdes åben. Det synes jeg, er én vigtig vej frem.
Hélène Flautre
Hr. formand! Jeg er glad for, at vi har haft denne diskussion, og for det, som hver af Dem, samt formanden for Rådet og Kommissionen, har bidraget med.
Jeg mener, at gennem denne diskussion er noget, der ligner en fælles filosofi, begyndt at tage form. Jeg har hørt mange opfordringer til en mere sammenhængende politik, en mere troværdig politik, uden dobbelte standarder, og disse forekommer mig at være de spørgsmål, vi skal arbejde videre med. Jeg lærte meget under udarbejdelsen af denne betænkning gennem diskussioner med en række forskellige mennesker. Jeg mener fuldt og fast, at der endnu er meget arbejde at gøre, og at grundlaget for dette fremtidige arbejde må og skal være en omfattende og udtømmende evaluering af den nuværende sanktionspolitik, fordi der, når spørgsmålet stilles - som vi ser det i dag med Rusland - straks opstår en ophidset stemning, og medierne er konstant på udkig. Vi har derfor behov for en meget solid filosofi, og det er meget vigtigt, at vi er enige om vores procedurer og politik.
Jeg tror, at for at gøre dette - jeg vender tilbage til spørgsmålet om et netværk af eksperter - er det ikke et spørgsmål om at anvende teknisk ekspertise som erstatning for sensible politiske beslutninger, men om at sikre, at de sensible politiske beslutninger så vidt muligt bygger på objektiv information. Når man indleder en sanktionspolitik, må man se den til ende og respektere, hvad flere af Dem har henvist til som fuldstændig objektive referencemærker, hvormed sanktionernes reelle effektivitet kan måles.
Jeg mener, vi gør meget konkrete fremskridt. Der er stadig nogle punkter, der skal klargøres - hvilket De vil have bemærket fra adskillige af indlæggene - og disse var årsagen til, at jeg ikke deltog i afstemningen i Udenrigsudvalget. Jeg mener ikke, at vi kan sætte vores lys under en skæppe med hensyn til kravene om fuld respekt for menneskerettighederne og international ret ved at udarbejde sortlister og tilføje folks navne eller fjerne dem derfra. Domstolens dom, som De netop henviste til, hr. Jouyet, tilskynder os fuldt ud til at forfølge dette.
Mine damer og herrer! Jeg opfordrer Dem til at vedtage en ikke perfekt, men meget ærværdig betænkning, som vi kan være stolte af, og som vil være et godt arbejdsredskab.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag den 4. september 2008.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Desislav Chukolov  
Hr. Pöttering, fru Flautre! De fleste af Dem har været i opposition på et eller andet tidspunkt i Deres politiske karriere. Det er noget, De kender til - dem, der er ved magten, lader som om, De ikke eksisterer, mens De anklager dem for tyveri og for deres (lyssky) transaktioner. Men i Bulgarien er det i øjeblikket arvtagerne til terrorister og deciderede fascister, der er ved magten.
Disse tre partier udgør trepartikoalitionen i Bulgarien: ugudelige personer, der bombede kirker for at gøre indtryk på Comintern, såsom Det Bulgarske Socialistiske Parti (BSP), et parti opbygget omkring arvtageren til Boris III, der fik Bulgarien med i anden verdenskrig, og som ikke afstod fra at udveksle kys med Hitler - det er tyvene fra Simeon II's nationale bevægelse - og endelig det forfatningsfjendtlige, muslimske parti Bevægelsen for Menneskerettigheder og Frihed (DPS), som består af terrorister, der sprang togvogne i luften for mødre med børn for kun omkring 20 år siden.
Den 30. juli 2008 tævede disse magthavere min kollega Dimitar Stoyanov. Lægeundersøgelsen konstaterede 34 kvæstelser, som bøller i politiuniform har påført ham.
Med EU's effektive politik for indførsel af sanktioner i sager om grove krænkelser af menneskerettighederne, som De omtaler i Deres betænkning, som baggrund, insisterer jeg på, at Parlamentet og hvert enkelt medlem i sympati med denne skammelige episode giver sin holdning til kende og på det kraftigste fordømmer den mafia, der leder mit land.
Urszula Gacek  
Det strafferetlige system har til formål at straffe, afskrække og rehabilitere lovovertrædere. Sanktioner har i store træk samme formål. Vores strafferetlige system straffer måske nok, men hvor godt det lykkes at afskrække og rehabilitere, er et åbent spørgsmål. På samme måde har sanktioner ofte begrænset virkning i forhold til at afskrække og rehabilitere nationer, der bryder folkeretten og krænker menneskerettighederne.
Forskning baseret på effektiviteten af over 100 tilfælde af økonomiske sanktioner siden første verdenskrig har vist, at de har størst sandsynlighed for at være effektive, hvis den krævede forandring er beskeden, hvis store, magtfulde nationer eller grupper af nationer står sammen mod en svagere nation, hvis den nation, der er mål for sanktionerne, er afhængig af handel med dem, der indfører sanktionerne, hvis sanktionerne indføres hurtigt, og hvis ulempen for dem, der indfører sanktionerne, er begrænset.
I de tilfælde, hvor EU indfører sanktioner, bør de være præcise og nøje målrettet. Tiltag, der bør tages med i overvejelserne, omfatter fastfrysning af økonomiske aktiver, forbud mod transaktioner, investeringsrestriktioner, handelsrestriktioner over for bestemte varer, rejserestriktioner, diplomatiske begrænsninger og kulturelle og sportslige restriktioner.
Det er afgørende vigtigt, at EU gennemgår sin sanktionspolitik, ikke kun med henblik på at opnå de ønskede forandringer hos krænkende nationer, men også for at beskytte sin egen troværdighed.
Bruno Gollnisch  
skriftlig. - (FR) Europa-Parlamentet leger FN og hævder at etablere et menneskerettighedsregime i hele verden. Det skulle hellere tage at holde styr på Parlamentet.
I Frankrig, Belgien, Tyskland og Østrig bliver tusindvis af borgere, herunder akademikere, publicister og valgte repræsentanter, som er valgt af deres medborgere, forfulgt, dømt, ruineret, fjernet fra deres erhverv, fængslet og anklaget for racisme for at have kritiseret indvandringen, anklaget for xenofobi for at have forsvaret legitime nationale præferencer, anklaget for revisionisme for at have kritiseret samtidshistoriens "officielle", men skiftende sandheder og anklaget for homofobi for at have givet udtryk for en legitim præference for naturlige familier, som er de eneste, der kan skabe nyt liv.
Denne politiske og retslige forfølgelse strækker sig endda til advokater. I Tyskland blev Sylvia Stolz arresteret for at have forsvaret sin klients synspunkter i retten. I Frankrig bragte advokatsamfundet i Paris skam over sig selv ved at afvise medlemskab til den pensionerede advokat Eric Delcroix i stedet for at forsvare ham.
Dommere som Estoup i Versailles, Schir i Lyon og Cotte i Paris konkurrerer om at indføre en udbredt anvendelse af disse arbitrære love uden hensyn til principper, der beskytter friheden. Men i særdeleshed sidder nogle af dem, som er ansvarlige for denne frihedsdræbende lovgivning, imidlertid her i Parlamentet. Det er dem, som vi først og fremmest skal rette vores indignation mod.
Tunne Kelam  
EU er baseret på værdier såsom demokrati og respekt for menneskerettighederne. Beskyttelse og forsvar af disse principper er et væsentligt element i enhver EU-politik.
Menneskerettighederne er blevet integreret som en naturlig del af EU's udenrigspolitik. Ikke desto mindre taler EU alt for ofte med mere end én stemme og mangler evnen til at reagere hurtigt og effektivt på massive overtrædelser af menneskerettighederne.
Sanktioner er en del af menneskerettighedspolitikken, men de anvendes ikke ligeligt. EU bør ikke vende det blinde øje til og gøre undtagelser for store lande såsom Rusland og Kina, som faktisk bytter menneskerettigheder med økonomiske fordele.
Økonomiske relationer med tredjelande skal overvejes nøje i tilfælde, der involverer vedvarende overtrædelser af menneskerettighederne, hvilket skal mødes med sanktioner og fastfrysning af de videre forhandlinger.
Derfor opfordrer jeg kraftigt Kommissionen og Rådet til at reagere beslutsomt, samlet og stærkt. Desuden opfordrer jeg EU til at anlægge sin menneskerettighedspolitik ligeligt og til at iværksætte sanktioner over for ethvert land, hvor der er påvist massive overtrædelser af menneskerettighederne.
Eija-Riitta Korhola  
Jeg vil gerne takke ordføreren, fru Flautre, for en afbalanceret og agtværdig betænkning, hvis insisteren på en fornyet vurdering af EU's sanktioner og undersøgelser som led i EU's generelle menneskerettighedspolitik er helt på sin plads. Så længe vi savner oplysninger baseret på omfattende undersøgelser, er det nytteløst at diskutere, om sanktioner er effektive eller ineffektive.
Sanktioner kan have betydning for menneskerettighedspolitikken på to forskellige måder, der supplerer hinanden. På den ene side er de et moralsk budskab fra Det Europæiske Fællesskab om værdier og som sådan et værdifuldt signal. På den anden side kan de have en konkret indvirkning på den pågældende stats udvikling. Begge disse aspekter har bestemt været vigtige i tilfælde, hvor der er opnået faktiske, varige resultater, f.eks. som med ophævelsen af Sydafrikas apartheidpolitik.
Men det er formentlig tydeligt, at sanktioner ikke alene kan opnå den slags resultater. Hvis et lands menneskeretlige og politiske situation faktisk skal ændres permanent, er det nødvendigt med koordineret og omfattende brug af de instrumenter, menneskerettighedspolitikken indeholder. Parlamentet har før understreget, hvor vigtigt det er at have en mere effektiv forsamling for menneskerettighedspolitik.
For at undgå menneskelige katastrofer bør vi se på muligheden for mere koncentrerede sanktioner, som især er rettet imod et lands ledere og grupper, som overtræder menneskerettighederne. Vi bør især være varsomme med den form for lammende tiltag, der ødelæggerne små og mellemstore virksomheders muligheder for at vokse.
Mit eget spørgsmål her er, hvilke kriterier der skal anlægges for at indføre sanktioner. Det er ærgerligt, at man alt for ofte bag vurderingen af sanktioner kan fornemme en bekymring over, hvor passende de er set ud fra EU's handelsmæssige interesser.
