A szubszidiaritás elve és a szociális jellegű közszolgáltatások egyetemessége az EU-ban (vita)
Elnök
Az ülést megnyitom.
A következő napirendi pont Jan Olbrycht és Lambert van Nistelrooij által a PPE Képviselőcsoport nevében, Heide Rühle által a Verts/ALE Képviselőcsoport nevében, Oldřich Vlasák által az ECR Képviselőcsoport nevében, Peter Simon, Françoise Castex, Evelyne Gebhardt és Proinsias De Rossa által az S&D Képviselőcsoport nevében, valamint Ramona Nicole Mănescu és Olle Schmidt által az ALDE Képviselőcsoport nevében a Bizottsághoz intézett szóbeli választ igénylő kérdés a szubszidiaritás elvéről és a szociális jellegű közszolgáltatások egyetemességéről az EU-ban (Β7-0218/2010).
Jan Olbrycht
szerző. - (PL) Szeretném hangsúlyozni, hogy az itt feltett szóbeli választ igénylő kérdést az Európai Bizottság határozata hívta életre, amely meghatározza, hogy Hollandiában mely csoportok vehetik igénybe a szociális lakhatást. A határozat az Európai Parlament képviselői körében nagy vitát és érdeklődést váltott ki, mert jelentős következményekkel jár. Meg kell állapítani, hogy az Európai Unió különböző tagállamaiban a közszolgáltatásnak tekintett szociális lakhatásra különböző meghatározások használatosak. Ezek a meghatározások azt a tényt is érintik, hogy a szociális lakhatás igénybevételére vonatkozó kritériumok különbözőek, valamint a felelősségi körök is eltérőek. A felelősség a hatóságoké, a szerződő felek azonban lehetnek állami és nem állami szereplők is.
A szociális lakásépítésben való érdekeltség egyrészt az állami támogatásról szóló szabályozásokból fakad, érinti azonban a strukturális alapokból támogatható költségek megállapítása esetében használt meghatározást is. Ezzel kapcsolatban a kérdés kiegészítéseként jó lenne megtudni, hogy a Bizottság véleménye szerint az Európai Unió egésze tekintetében egyetlen meghatározást kellene-e használni. A szociális lakásépítés állami támogatásával kapcsolatban ugyanazoknak az elveknek kell érvényesülniük? A Bizottságnak szándékában áll-e, hogy Hollandia esetéhez hasonlóan minden esetben meghatározza a háztartások jövedelmének megengedett szintjét? Egy ilyen típusú intézkedés valóban összhangban van az Európai Unióban működő szubszidiaritás elvével?
Heide Rühle
szerző. - (DE) Elnök asszony, egy sajtóközleményre szeretnék hivatkozni, amelyet maga a Bizottság tavaly december 19-én adott ki a holland szociális lakásépítési rendszer állami támogatásáról szóló határozattal kapcsolatban.
Most idézek a nyilatkozatból: "A Bizottság határozata megerősíti régóta fennálló politikai irányvonalát, hogy a nemzeti hatóságok a szociális lakásépítés és más általános gazdasági érdekű szolgáltatások kritériumainak és feltételeinek meghatározásában széles mozgástérrel rendelkeznek.” Eddig az idézet.
Kérdésem a következő: A Bizottság e nyilatkozata hogyan egyeztethető össze azzal a ténnyel, hogy a Bizottság ezzel a határozattal Hollandia esetében a szociális lakásépítésre rögzített jövedelemhatárokat írt elő? Ez valóban a Bizottság hatáskörébe tartozik, és hogyan függ ez össze a szubszidiaritással és az arányossággal?
Szeretném megkérdezni továbbá a Bizottságot, hogy a határozat, amely a társadalmi csoportok keveredésének szükségességét bár formálisan elismeri és a társadalmi kirekesztés ellen szól, hogyan egyeztethető össze azzal, hogy ezzel egy időben a 30 000 eurós küszöbértéket legfeljebb 10%-kal meghaladó rögzített arányt határoznak meg, miközben a Bizottság azt is kijelenti, hogy ha egyszer az említett 30 000 eurós szociális lakásépítési küszöbérték 10%-át meghaladóan biztosítanak lakhatást, Hollandiában más területeken kell ellentételezést találni. Ez számomra nagyon merev és szigorú rendszernek tűnik, ha a társadalmi csoportok keveredésének kérdéséről van szó.
Hogyan egyeztethető ez össze a szubszidiaritással és - ahogy sajtóközleményükben önök is kijelentették - "a szociális lakásépítés és más általános gazdasági érdekű szolgáltatások kritériumainak és feltételeinek meghatározása terén fennálló széles mozgástérrel”?
Françoise Castex
szerző. - (FR) Elnök asszony, én is szeretném megkérdezni a Bizottságot erről a Hollandia által, a szociális lakásépítés támogatásáról tett bejelentésről, amelyre az Európai Bizottság válasza az, hogy azt összhangba kell hozni a versenyszabályokkal. Ezért a szociális lakásépítés és az ehhez kapcsolódó általános érdekű célkitűzések radikális reformját javasolta és, véleményem szerint, létrehozott egy korlátozó meghatározást arra vonatkozóan, hogy mi tekinthető általános érdekű szolgáltatásnak.
Valójában a Bizottság elismeri e közszolgáltatás szociális jellegét, de hangsúlyozza, hogy azt - idézem - "a hátrányos helyzetű társadalmi csoportokkal közvetlen kapcsolatban” kell meghatározni, és hogy következésképpen Hollandiában a szociális lakásépítési kínálat meghaladja a hátrányos helyzetű társadalmi csoportok egyedi igényeit. Tehát a holland kormány által előterjesztett, a szociális lakásépítés reformjára irányuló javaslat 10%-ra korlátozza az egyéb társadalmi csoportoknak adható szociális lakásoknak a számát, azonban mindig szociális kritériumok vagy prioritási sorrend alapján.
Ez a korlátozás a szociális lakásépítési szolgáltatás által betöltött más közszolgálati feladat, nevezetesen a holland jogalkotó által a szociális lakásépítés tekintetében meghatározott társadalmi és városi sokszínűség célkitűzésének aláaknázását eredményezi. Ezért számomra az a kérdés, biztos úr, tisztelt bizottsági tagok, hogy a Bizottság a Szerződésben található mely jogalapon kérdőjelezheti meg a szociális szolgáltatások egyetemes jellegét és kényszeríthet egy tagállamot az adott állam által e szociális szolgáltatások egyike vonatkozásában meghatározott feladatok újbóli meghatározására.
László Andor
a Bizottság tagja. - Elnök asszony, a tisztelt képviselők által előterjesztett kérdés három részre oszlik. Az első: a Bizottság véleménye szerint az EU-ban egységesen kell-e meghatározni a szociális lakhatást. A második: a szubszidiaritás és az egyetemesség elvére vonatkozó kérdés. A harmadik: a szociális lakhatáshoz való hozzáférésre vonatkozó jövedelemkorlátozások kérdése. Mielőtt válaszolnék ezekre a kérdésekre, szeretném hangsúlyozni, hogy a Bizottság nagy jelentőséget tulajdonít a szociális lakásépítésnek. A szociális lakásépítés az Európai Unióban a tevékeny társadalmi és gazdasági integrációs politikák kulcsfontosságú eszköze.
Az első és a második kérdés megválaszolásánál nagyon világosan szeretnék fogalmazni. A Bizottság európai uniós szinten egyáltalán nem írja elő a szociális lakhatás meghatározását, és teljes mértékben tiszteletben tartja a szubszidiaritás elvét. A tisztelt képviselők helyesen hivatkoznak az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra vonatkozó állami támogatásról szóló 2005. évi bizottsági határozatra. E határozat a szolgáltatásnyújtás esetében jogbiztonságot nyújt és csökkenti az azokat finanszírozó hatóságokra nehezedő adminisztratív terheket.
E határozat értelmében a határozat által meghatározott feltételeknek megfelelő szociális lakásépítési támogatás kedvezményes eljárásban részesül, mivel a vonatkozó összegtől függetlenül mentesül a bejelentési kötelezettség alól. E határozat értelmében ez a mentesség abban az esetben érvényes, ha a szociális lakásépítést az érintett tagállam általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősíti. A szociális lakhatás alkalmazási körét hagyományaikkal, kultúrájukkal és állami beavatkozásukkal összhangban az egyes tagállamoknak kell meghatározniuk.
Szeretnék hivatkozni továbbá a Bizottság 2006-os és 2007-es közleményeire, amelyek az általános érdekű szolgáltatások tekintetében egyértelműen hangsúlyozták a tagállamok felelősségét és széles körű mérlegelési jogkörét. Ezenkívül ezt a pontot a közelmúltban az általános érdekű szolgáltatásról szóló jegyzőkönyv is hangsúlyozza. Ahogy azonban a "szociális lakhatás” kifejezés is sugallja, itt nem általában a lakhatásról van szó, hanem szociális kritériumok alapján biztosított lakhatásról.
Ezért a 2005. évi határozat preambulumbekezdése olyan lakhatásra vonatkozik, amelyet hátrányos helyzetben lévő állampolgároknak vagy egyéb olyan, kevésbé előnyös szociális helyzetben lévő csoportoknak biztosítanak, akik, illetve amelyek korlátozott fizetőképességük miatt piaci feltételek között nem találnának lakást. A tagállamoknak ezért a szociális lakhatás átlátható módon történő biztosításának lehetővé tétele és a leginkább rászorulók kizárásának megakadályozása érdekében meg kell határozniuk a szociális lakhatás célcsoportjait.
A tagállamok a célcsoport méretének meghatározásában és a szociális lakásrendszer alkalmazásában széles mozgástérrel rendelkeznek. A Bizottság szerepe annak ellenőrzésére korlátozódik, hogy a meghatározásban ne legyen nyilvánvaló hiba.
Ezt a megközelítést erősítette meg a hollandiai szociális lakásépítésről 2009 decemberében elfogadott bizottsági határozat. Ez a megközelítés teljes mértékben összhangban van az Alapjogi Charta 34. cikkével, amely az elegendő forrásokkal nem rendelkezők szociális és lakhatási támogatására vonatkozik.
A szociális lakhatás egyértelmű meghatározása biztosítja továbbá, hogy az állami támogatás nem terelhető át az általános gazdasági érdekű szolgáltatások körén kívül eső kereskedelmi tevékenységek finanszírozására.
A második kérdés a lakhatáshoz való egyetemes jogra is vonatkozik. Ahogy azonban már említettem, a lakhatás általánosságban nem ugyanaz, mint a szociális lakhatás. A szociális lakhatásra vonatkozó félreérthetetlen, átlátható támogathatósági és juttatási kritériumok a kedvezményezettek érdekeit szolgálják és az állami alapok megfelelő felhasználását biztosítják.
A harmadik kérdés megválaszolásánál, amely kérdésben a tisztelt képviselők azt kérdezik, hogy a szociális lakhatáshoz való hozzáférés miért korlátozódik a 33 000 eurónál kisebb jövedelmű háztartásokra, szintén nagyon világos szeretnék lenni. A szociális lakhatáshoz való hozzáférés esetében uniós szinten nincs meghatározott jövedelemkorlát.
Ez az összeg egy tagállamra, Hollandiára vonatkozik. A holland hatóságok által foganatosított módosítások részeként hozták összhangba a nemzeti szociális lakásrendszert az európai állami támogatási szabályokkal. A holland hatóságok a szociális lakhatás hollandiai célcsoportjának meghatározása céljából állapították meg ezt a korlátot. A Bizottság semmilyen kivetnivalót sem talált a szociális lakhatás e meghatározásában, ezért jóváhagyta a holland állami támogatási rendszert. Szeretném hozzátenni, hogy a holland hatóságok által meghatározott célcsoport igen széles, amely a holland lakosság 43%-át fedi le.
Lambert van Nistelrooij
a PPE képviselőcsoport nevében. - (NL) Válság idején és a fenntartható társadalom és versenyképességünk megőrzésének módjáról szóló vitával összefüggésben nyilvánvaló részletességgel vitázunk arról, ami - ahogy én látom - sok ember számára központi problémát jelent.
A szóban forgó kérdés, hogy ki kapjon lakást. Különösen most, hogy a bankok sokkal visszafogottabbak, mint a vita kezdetén - amely Hollandia esetében 2005-öt jelent, amikor a helyzet még eléggé más volt -, világos, hogy egyesek valóban nehézségekkel találkoznak. A most meghatározott küszöbérték 33 000 EUR. Ezeket a javaslatokat jóváhagyásra még a Holland Parlament alsóházi képviselői elé kell terjeszteni, akik egyenesen meg fogják mondani nekünk, hogy ennek a küszöbértéknek valójában összhangban kell lennie a holland betegbiztosítási pénztár küszöbértékével, amely körülbelül 40 000 EUR.
Hollandiában a vita még javában folyik, ezért nem arról van szó, hogy most már mindenki egyetért. Véleményem szerint a rugalmasság, az egyedi igényekhez igazított megoldások számára nem maradt elegendő tér. A tagállamoknak képeseknek kell lenniük arra, hogy alkalmazkodjanak a körülményekhez. Ez a 10% nagyon kevés. A diploma megszerzése után az én jövedelmem is a küszöbérték felett volt, de néhány évig fenn tudtam tartani bérelt lakásomat, mielőtt egyszer s mindenkorra elhatároztam, hogy veszek egyet, elmegyek és máshol fogok élni.
Rugalmasságról beszélünk; nincs elegendő mozgástér. Emiatt azt a következtetést vonom le, hogy a szubszidiaritást - az országok képességét arra, hogy szélesebb körben maguk határozhassák meg a dolgokat - nem tartják kellő mértékben tiszteletben. A mai vita után meg kell néznünk, hogy ismét állásfoglalással kell-e visszajönnünk. Az egészről azt gondolom, hogy a Bizottság e tekintetben jó munkát végez, de véleményem szerint a tagállamok mozgástere túlzottan korlátozott, azoknak az embereknek a kárára, akiknek lakhatása ettől függ.
Evelyne Gebhardt
az S&D képviselőcsoport nevében. - (DE) Elnök asszony, biztos úr, hölgyeim és uraim, amikor ezt a vitát hallgatom, akkor látom, hogy valójában nagyon sok a bizonytalanság azzal kapcsolatban, hogy ezeken a területeken hogyan alkalmazandó a jog. Andor úr, ön épp azt mondta, hogy nincs olyan európai szabályozás, amely rögzített korlátként 33 000 eurót írna elő. A holland jogalkotók azonban önként meghatározták ezt a korlátot, valószínűleg azért, mert attól féltek, hogy másként a Bizottság egyszer majd megköveteli egyértelmű kritériumok alkalmazását.
Ez a bizonytalanság a tagállamokban számos jelentős nehézséget szül azzal kapcsolatban, hogy saját maguk hozzanak határozatokat, különösen a határozatok olyan kialakítása szempontjából, hogy azok valóban megfeleljenek annak, amire ezeknek az emberek szükségünk van, és különösen a szociális lakhatás esetében, mivel ezek olyan emberek, akiknek nincs elég pénzük arra, hogy szabadon elköltözhessenek.
Ezért nagyon fontos, hogy jogi keretet és jogbiztonságot teremtsünk, amely pontosan meghatározza a lehetőségeket is. Az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokat természetesen valóban nem kell megvédeni. Azokat helyi szinten, a tagállamokban nyújtják és egyetemesek, nekünk pedig biztosítanunk kell, hogy azok valóban mindenki rendelkezésére állnak.
Ezért mérlegelnünk kell - és tudom, hogy ez a Foglalkoztatási és Szociális Bizottságban megfontolás tárgyát képezi -, hogy az általános gazdasági érdekű szolgáltatások védelmére - különösen szociális téren - jogi keretrendszert kérjünk a Bizottságtól, és véleményem szerint jó lenne, ha egy ilyen keretrendszer rendelkezésre állna.
Isabelle Durant
a Verts/ALE képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök asszony, biztos úr, itt jogalapról beszélünk, amely nyilvánvalóan nagyon fontos. E jogalap mögött azonban szeretném hangsúlyozni, hogy a lakhatás és különösen a szociális lakhatás egyértelműen nem egy olyan piac, illetve olyan kereskedelmi tevékenység, mint bármely másik. A szociális lakhatás továbbá jóval több, mint az alacsony jövedelemmel rendelkező vagy rászoruló emberek számára fenntartott lakhatás.
Ott vannak a már említett, társadalmi sokféleséggel kapcsolatos kérdések, de szó van e lakásoknak és az abban lakó embereknek a lakókörnyezetükbe, a városukba, néha a városközpontokba, néha a peremkerületekbe való integrálása is. Sok feladat merül fel a bérlőkkel kapcsolatban, de sok a tennivaló még a beilleszkedésük és a szolidaritás megteremtésének támogatásával kapcsolatban is, többek között az ezekben a negyedekben és lakásokban lakó különféle generációk körében is, és ezért e tekintetben valóban úgy gondolom, hogy ez egy másik téma.
Ezenkívül e jogalkotás során az általános érdekű szolgáltatásokon fogunk dolgozni. Úgy tűnik számomra, hogy rossz jelzést küldünk, ha idejövünk és hangsúlyozzuk a támogatással vagy a korlátozott hozzáférhetőséggel összefüggő problémákat. Ami a jövedelemkorlátot illeti, amelyet rajtam kívül más képviselők is említettek, és amelyet 33 000 euróban határoztak meg, úgy gondolom, hogy ez azért okoz problémát, mert egy sor különféle családtípus létezik: családok, amelyekben csak egy szülő van, családok, amelyekben idősek vannak, családok, amelyekben a korábbi és a jelenlegi kapcsolatból származó családtagok élnek, családok, amelyek szétváltak. Hogyan tudjuk kiszámítani a jövedelmüket? Mindez arra ösztönöz, hogy másokhoz hasonlóan nagyobb rugalmasságra és szubszidiaritásra szólítsak fel, ha ezekben a negyedekben valódi szociális projekteket szeretnénk.
Patrick Le Hyaric
a GUE/NGL képviselőcsoport nevében. - (FR) Elnök asszony, biztos úr, ön épp arról beszélt, hogy a Bizottság nagy jelentőséget tulajdonít a szociális lakhatásnak. Valójában egy alapvető jogról beszélünk, amelyet azonban nem alkalmaznak a tagállamainkban. Egyébként ez egy másik szégyenfoltja a jelenlegi európai integrációs modellnek.
Ami válasza többi részét illeti, biztos úr, ön idézett a Bizottság szokásos imakönyvéből, de a tapasztalat azt mutatja, hogy a Bizottság, az ön Bizottsága és az Európai Bíróság az európai szerződések alapján egy végzetes elv, a szabad és torzulásmentes verseny szerint ítélkezik, ezáltal jogtalan hozzáférést teremt a lakásépítéshez és a lakáshoz magához. Ennél is rosszabb, hogy 2005-ben az Európai Bizottság a szociális lakhatást olyan lakhatásként határozta meg, amely kizárólag - és itt idézem - "a hátrányos helyzetben lévő állampolgároknak vagy kevésbé előnyös szociális helyzetben levő csoportoknak” van fenntartva. A Bizottság így előmozdítja a szegények gettóvárosainak létrehozását, ami árt a társadalmi sokféleségnek.
Sok képviselőhöz hasonlóan támogatom az új keretirányelv elképzelését, ami pozitív és előremutató, de félek, hogy magát a szerződésekben meghatározott versenyelvet kellene megváltoztatni.
Másrészt félek, hogy a Barroso elnök úr által tett, az Ecofin Tanács által ma megerősített nyilatkozatok - amelyek elvileg a költségvetések ellenőrzését javasolják - az olcsó lakásokra és különösen a szociális lakásokra előirányzott kiadások csökkenését eredményezik. Határozottan úgy vélem, hogy Európának az alapoktól kell elindulnia.
Frank Engel
(FR) Elnök asszony, szeretnék bizonyos módon csatlakozni Durant asszony véleményéhez, aki helyesen állítja, hogy a szociális lakhatás nem kereskedelmi ágazat vagy más ágazatokhoz hasonlóan versenynek alávetett ágazat. Biztos úr, úgy vélem, hogy e ponton egyetértünk.
Itt az állami támogatások megkérdőjelezéséről van szó. Felmerül bennem a kérdés, hogy egy olyan területen, mint a szociális lakhatás, miért ne lennénk elvileg pontosan az állami támogatás területén. Valójában éppen a szociális lakhatás kedvezményezettjeinek, és nem annyira a vállalkozásoknak nyújtott állami támogatásról beszélünk. Végtére is a támogatást azért nyújtják, mert szükségesnek ítélik; nem igazán versenykérdésről van szó.
Megállapítom - és bizonyára csak a saját országomban szerzett tapasztalatok alapján beszélhetek -, hogy a szociális lakhatás annyira különböző feltételekhez kapcsolódik, hogy valójában örülhetünk, hogy az Európai Bizottságnak, az európai intézményeknek, Európának és Brüsszelnek, ahogy ez mindig érződik, nincs hatásköre arra, hogy pontos meghatározást adjon a támogatásra, hogy megmondja nekünk, hogy melyik polgár milyen támogatásban részesülhet és milyen feltételekkel.
Hangsúlyozom, hogy itt most konkrét helyi feltételekről és mindannyiunk családi helyzetének alakulásáról van szó. Hogyan tud valaki, akinek családja volt, de akinek a családi helyzete azután megváltozik, valaki, akinek a jövedelme élete során változik, ahogy van Nistelrooij úr mondta, egy napon abba a helyzetbe kerülni, hogy bizonyos feltételek mellett biztosítják számára a szociális lakhatáshoz való jogot, majd ezután azt tapasztalja, hogy azt visszavonják? Véleményem szerint ez ésszerűtlen, és ilyen körülmények között nem hiszem, hogy a Bizottságnak ismét túl kell lépnie a hatáskörén és olyan szabályokat javasolnia nekünk, végül is előírnia számunkra, amelyekből szükségszerűen hiányzik a rugalmasság és valószínűleg a emberiesség is.
Proinsias De Rossa
Elnök asszony, a Foglalkoztatási Bizottságnak az általános érdekű szolgáltatások jövőjével foglalkozó előadójaként veszek részt ebben a vitában. E szóbeli választ igénylő kérdés célja, hogy a Bizottság határozza meg, hogy milyen javaslatai vannak a polgárok szociális lakhatásának biztosításával kapcsolatos súlyos probléma megoldására.
Sajnálom, hogy a biztos úr nem jelölt meg egyetlen ilyen javaslatot sem, ahelyett, hogy megpróbálta igazolni a jelenlegi rendszert. A Bizottság kitartóan nem akar belenyugodni abba, hogy a tagállamoknak nemcsak a meglévő közszolgáltatások - és különösen a szociális szolgáltatások - biztosításához, hanem az új társadalmi igények kielégítéséhez is szükségük van a jogi egyértelműség és rugalmasság kialakítására. A nehéz időkben nemcsak védőhálót kell biztosítanunk a polgároknak, hanem valamennyi polgárt szolgáló, szilárd társadalmi keretrendszert is ki kell alakítanunk. Az egészségügy, a lakásépítés és az oktatás olyan szolgáltatások, amelyeket nyilvánvalóan egyetemes alapon és nem csupán a piac szeszélyéből kell biztosítani. Az, hogy a piac e területeken nem képes egyenlőség és egyenlő minőség alapján egyetemességet biztosítani, az magától értetődő.
Ezek mind olyan szolgáltatások, amelyeket rég nem a profitszerzés motivál, hanem szociális értéket közvetítenek, amit nem lehet eredménykimutatás és mérleg alapján mérni. Valójában a modern gazdaság szilárd alapjának megteremtéséhez is szükség van ezekre. Tovább már nem megengedhető az azzal kapcsolatban meglévő jelenlegi jogi hiányosság, hogy a kormányok nemzeti és helyi szinten mit tehetnek a szociális jóléthez elengedhetetlennek minősített szolgáltatások biztosítása terén.
Sophie Auconie
(FR) Elnök asszony, biztos úr, hölgyeim és uraim, először is szeretnék valamit leszögezni: a lakhatási politika terén általánosságban és a szociális lakhatás terén pedig különösen nincs közösségi hatáskör.
Az e szóbeli választ igénylő kérdésben említett határozatban azonban a Bizottság megadja a szociális lakhatás meghatározását. Amint többször említették, biztos úr, a szociális lakhatás és a lakhatáshoz való hozzáférés problémája napjainkban, e válság időszakában komoly probléma. Csempésszünk vissza egy kis emberiességet a technikai, jogi, sőt technokrata vitáinkba.
A lakhatáson mint olyanon túl a szociális lakhatás jelenti a valódi integráció, az abban részesülők valódi társadalmi befogadásának alapját. Az állami támogatás Bizottság általi felülvizsgálata során adott meghatározás teljes mértékben vitatható. Biztos úr, Descartes, a nagy francia filozófus, aki régiómban, a Loire völgyében született, azt mondta: "az általános érdek egy olyan kör, amelynek ismert a középpontja, de nem ismert a kerülete”.
Ezért két kérdésem van önhöz. Az első egyszerű: milyen jogi vonatkozása van ennek a meghatározásnak? Minden tagállamra alkalmazandó?
A második kérdés jóval általánosabb. A Bizottság véleménye szerint a közszolgáltatások szervezése tekintetében hol kezdődik és hol végződik a közösségi hatáskör? Mert végül is ez a kérdés fontos. A közszolgáltatások egyetemessége és hozzáférhetősége forog kockán.
Peter Simon
(DE) Elnök asszony, biztos úr, hölgyeim és uraim, városaink és önkormányzataink Európa-szerte problémás negyedekkel küzdenek. Egész Európában azzal próbáljuk megoldani ezt a problémát, hogy ezeket a hátrányos helyzetű területeket és az ott élő embereket városaink más részeinek normál életszínvonalára próbáljuk hozni.
Ha azonban most a szociális lakhatás terén kritériumokat határozunk meg, ahogy azt a Bizottság itt teszi, ha olyan kritériumokat határozunk meg, amelyek - ahogy azt néhány képviselő mondta - egyértelműen kizárják a lakosság keveredését ezeken a területeken, az aláássa a helyi felelős személyek által évtizedek óta tett valamennyi erőfeszítést. Aláássa továbbá azokat a vállalkozásokat is, amelyeket az Európai Unió az Urban és az Urban II közösségi kezdeményezések keretében támogatott.
Ha itt azokat a kritériumokat, amelyek alapján a szociális lakásépítés támogatható, arra korlátozzuk, hogy voltaképpen a szegényekből csak a legszegényebbek, a hátrányos helyzetűekből csak a leghátrányosabb helyzetűek kapnak támogatást és segíthetők a szociális lakásépítés keretében, a hátrányos helyzetű negyedekben éppen a lakosság keveredését akadályozzuk meg, amelyre sürgősen szükség van. Ez a népesség pontosan e csoportjainak további társadalmi kirekesztéséhez vezet, és városainkban csak növeli ezeket a problémákat. Ezt figyelembe véve a szubszidiaritás elvének széles körű meghatározása és széles értelmezése van napirenden, és hálás lennék, ha a Bizottság ezzel kapcsolatban röviden kifejtené álláspontját.
Joachim Zeller
(DE) Elnök asszony, itt inkább egy általános kérdéssel van dolgunk, nevezetesen az EU egészében a szubszidiaritás elvének és a szociális közszolgáltatások egyetemességének kérdésével. Hollandia példája alapján azonban a szociális lakhatás került e vita középpontjába. Ez nem egyedi eset - különösen a bérlők szövetségei és a bérlők képviselői hangoztatják már évek óta, hogy az európai versenyorientáltság legalábbis korlátozza a szociális lakásépítést Európában, már ha nem teszi teljesen lehetetlenné.
A táplálkozási és ruházkodási szükségletek mellett a lakhatási igény az emberi szükségletek egyik alapszükséglete, ezért a lakhatás a szociális közjavak egyike, és a hajléktalanság megakadályozása társadalmi kihívás.
Ennek kifejeződése, hogy azokban az országokban, amelyekben figyelnek polgáraik jólétére, támogatják a szociális lakásépítést vagy az emberek jövedelmétől függően egyénileg támogatják a lakhatást. Számos kelet-, közép- és délkelet-európai ország csatlakozását követően természetesen az Európai Unióban most egy különleges helyzet állt elő. Európa volt nyugati és keleti részén az eltérő lakásépítési struktúrák miatt, különösen az Európai Unió legutóbbi bővítését követően, a tagállami lakhatási támogatások és lakásépítések struktúráinak összehasonlítására van szükség.
Számos kelet-, közép- és délkelet-európai tagállamban közvetlenül a változásokat követően, a lakásprivatizálási módszerek következtében és különösen az ott észlelhető lakáshiány miatt az Európai Parlament ezen országokban a lakásépítéshez strukturális alapok rendelkezésre bocsátásával reagált.
Ennek ellenére a lakáspolitika mindig a nemzeti, regionális és különösen a helyi körülményekre való reagálás marad; más szóval ez a támogatási politika területének klasszikus esete, ahol nincs szükség nemzetek feletti szabályozásra, és ahol nem is létezik ilyen szabályozás. A lakhatás mint szociális közjó esetében a piaci törvények a közszolgáltatások keretében csak a korlátozottan alkalmazhatók.
Evelyn Regner
(DE) Elnök asszony, biztos úr, a közszolgáltatásokat és a szociális szolgáltatásokat óriási gazdasági és politikai átalakulások sújtják, amelyeket a nemzeti költségtakarékossági intézkedések csak tovább erősítenek. Az Európai Unióban növekvő jövedelmi egyenlőtlenségekkel találkozunk. Különösen a bizonytalanság, a gazdasági válság és a jövőtől való félelem időszakában a társadalmi stabilizációs tényezők fontosabbak, mint valaha.
Szülővárosomban, Bécsben a szociális lakásépítés alapelképzelése abban áll, hogy széles lakossági rétegek számára megfizethető lakhatást biztosítsanak, és ezt nem korlátozzák - ahogy azt a Bizottság meghatározza - hátrányos helyzetben lévő állampolgárokra vagy kevésbé előnyös szociális helyzetben lévő csoportokra. Ez gettósodáshoz vezet. E tekintetben ezért nem kívánom megváltoztatni véleményemet - a helyi önkormányzat elvi, illetve jogkörébe kell tartoznia a szociális szolgáltatások, köztük a szociális lakhatás helyi szinten történő meghatározásának és a szociális szolgáltatásoknak a verseny- és állami támogatási jog alkalmazási köréből való kizárásának.
Mindenesetre az Európai Unióban jogi egyértelműségre és uniós szinten olyan jogi eszközre van szükségünk, amely megfelelően lefedi és meghatározza a szociális szolgáltatásokat.
Seán Kelly
Elnök asszony, először is meg szeretném köszönni a biztos úrnak, hogy tisztázott a kérdésekben felvetett néhány pontot. Ki kell mondani, hogy a lakhatás mindenki számára elengedhetetlenül szükséges, különösen a modern jóléti társadalomban. Elengedhetetlen, hogy fedél legyen a fejünk felett; ez egy jog, és amivel mindenki egyetért, olyan valami, amelyet vagy saját eszközökből vagy kormányzati szerveken stb. keresztül kell biztosítani.
Másrészt itt van egy vita arról, hogy egy adott ország kormánya mennyire avatkozhat be a lakásszerzésbe. Saját országomban az ingatlanlufit azzal hozták létre, hogy az építési vállalkozóknak a lakásépítésekhez túl nagyvonalú és nem eléggé átgondolt adókedvezményeket nyújtottak, kiadták számukra az építési engedélyeket - néha még ártereken is, amelyeket azóta elöntött az árvíz -, valamint építési övezetbe soroltak olyan területeket, amelyeket nem kellett volna abba sorolni. Ezután természetesen a bankok is beszálltak azzal, hogy bőkezűen hiteleket nyújtottak az építési vállalkozóknak, akik ezeket a hiteleket nem tudták visszafizetni, illetve a magánszemélyeknek a házvásárláshoz, akik szintén nem tudták visszafizetni ezeket a hiteleket.
Ezért van a jelenlegi válság. Tehát sok kérdés merül fel azzal kapcsolatban, hogy hogyan kell az államot bevonni az egész ingatlanfejlesztési területre.
A szociális lakhatás biztosítása terén azonban úgy vélem, hogy annak elsődlegesen a jövedelemre történő alapozása túlságosan merev és a sokak által említett okok miatt értelmetlen. Véleményem szerint a Bizottságnak szélesebb értelemben feltétlenül szerepet kell vállalnia, talán a szociális lakásszerzésre vonatkozó iránymutatások megadásában, de az olyan dolgok tekintetében, mint például a jövedelem stb. a túlságosan előíró hozzáállás értelmetlen; nem fog működni és nem kell kísérletet tenni erre.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) A szociális lakhatás az általános érdekű szolgáltatások alá tartozik. Sajnos a munkanélküliségi ráta a fiatalok körében az Európai Unióban mára elérte a 20%-ot.
Az európai szabályozás szerint a tagállamok az Európai Regionális Fejlesztési Alap költségvetéséből 4%-ot fordíthatnak szociális lakásépítésre és az épületek energiahatékonyságának javítására. Sajnos a gazdasági válság miatt romlik az európai családok gazdasági helyzete, és aggodalomra ad okot a munkanélküliségi ráta, amely a fiatalok körében rendkívül magas. Pontosan emiatt kérem önt, biztos úr, hogy támogasson bennünket abban, hogy a következő pénzügyi programozási időszak alatt a szociális lakásépítésre és az épületek energiahatékonyságának javítására vonatkozóan ezt az arányt 15%-ra emeljük.
A tagállamok többségében az egészségügy, az oktatás, a szociális szolgáltatások, valamint a fiatalok és az idősek gondozása állami irányítás alá tartozik. Ezek a közszolgáltatások alapvető szerepet játszanak valamennyi polgár védelmének és társadalmi bevonásának biztosításában, feltéve, hogy azok valamennyi polgár számára hozzáférhetőek. Annak érdekében, hogy ez az Európai Unió egészében biztosított legyen, felszólítjuk a Bizottságot, hogy dolgozzon ki egy közszolgáltatási keretirányelvet, amely e területen minimumkövetelményeket vezet be, valamint garantálja mind az egyenlő, egyetemes hozzáférést valamennyi európai polgár számára, mind pedig e szolgáltatások megfelelő minőségét és átláthatóságát.
António Fernando Correia de Campos
(PT) Elnök asszony, biztos úr, a szociális lakhatás általános érdekű gazdasági szolgáltatás, amely az egész társadalom számára nyújtott pozitív eredmények létrehozásával jelentős szerepet játszik a piacon. A Lisszaboni Szerződés mellékletében szereplő 26. jegyzőkönyvvel összhangban az ilyen típusú szolgáltatásokat a nemzeti, regionális és helyi hatóságok biztosítják és szervezik meg. Ezért nehéz megérteni a célpiacok azon családokra való korlátozását, amelyek jövedelme kevesebb, mint 33 000 EUR. Ez a szegénység mérését jelenti, amely teljes egészében és tisztán pénzügyi, és nem veszi figyelembe a 27 tagállam sokféleségét; érvelése úgy foglalható össze, mint egyszerű fizetőképesség.
A szociális lakhatás választ jelent a kulturális és társadalmi kérdésekre, a munkahely közelségére, a nők piacon játszott szerepének jelentős újrafogalmazására és a munkavállalók Európán belüli mobilitására. A harc, amelyet az Európai Unió a jelenlegi válságból való kilábalás érdekében vállalt, gazdasági növekedést követel, amely bevándorláshoz, valamint etnikai, gazdasági és kulturális kisebbségek létrejöttéhez vezet, valamint ezek integrációjának szükségességét eredményezi, amely az azzal együtt járó gettósodás kockázatát is magában hordozza, ami ellen a megfelelő egyensúly megtalálásával kell harcolnunk. A Bizottság nem avatkozik be a tagállamok hatáskörébe?
Zigmantas Balčytis
Elnök asszony, a Lisszaboni Szerződés elismeri a szociális szolgáltatások rendelkezésre állásának és hozzáférhetőségének, valamint a helyi és regionális hatóságok ezek biztosításában játszott szerepének jelentőségét. A szociális lakhatás kérdései rendkívüli jelentőségűek az alacsony jövedelműek számára, és tény, hogy a válság nyomán nagyon sokan munkanélkülivé váltak, akiknek szociális lakásra van szükségük.
A tagállamok jelenleg a szociális lakhatás kritériumainak meghatározásában eltérő normákat alkalmaznak. Érthető, hogy a tagállamok gazdasági és társadalmi helyzete jelentősen eltér egymástól. Az egyetemes szolgáltatásokhoz való hozzáférés jogának alkalmazása érdekében úgy gondolom, hogy általános elveket kellene meghatározni és uniós szinten felső jövedelemhatárt kellene megállapítani. A tagállamoknak azonban széles mozgásteret kell biztosítanunk arra, hogy a gazdasági és társadalmi különbségek figyelembevételével ezt alacsonyabban határozzák meg.
Rareş-Lucian Niculescu
(RO) Szeretném megköszönni a biztos úrnak, hogy tisztázta e kérdések. Én sem hiszem, hogy a szociális lakhatást egyféleképpen kellene meghatározni. Az ilyen meghatározás alkalmazása nehéz abban az esetben, ha az életszínvonal terén nagy eltérések mutatkoznak. A szubszidiaritás kérdése merül fel ebben a vitában. Egy kissé el fogok térni a tárgytól, a kérdés adott hatókörén túlra.
Úgy vélem, hogy ennek ellenére egy sor egyértelmű normát kellene meghatározni, azonban más tekintetben, például a perifériára szorult közösségek lakhatásának támogathatóságára vonatkozó új rendeletek alkalmazását érintő helyzetekben. Ezt a rendeletet e Parlament februárban fogadta el és Ţicău asszony is említette. Én is szeretném megragadni az alkalmat, hogy elmondjam, hogy üdvözölném a rendelkezésre álló pénzeszközök e rendelet alapján történő emelését.
Frédéric Daerden
(FR) Elnök asszony, biztos úr, csak azért akartam ezt a vitát, mert másokhoz hasonlóan én is aggódom.
Európa számos régiója, köztük a saját régióm is most vizsgálja, hogy a gettósodás és a hátrányos helyzetű társadalmi csoportok ugyanazon épületben és ugyanazon negyedekben való csoportosulása jelenségének elkerülése érdekében hogyan reformálja meg a szociális lakáselosztást. Az önök határozata ellentétben áll a társadalmi egyensúlyteremtés és a társadalmi sokféleség igényének politikájával.
Biztos úr, nem helyes, hogy a Bizottság megakadályozza a tagállamokat abban, hogy a társadalmi sokféleséget szolgáló politikát folytassanak. Természetesen az általános érdekű szociális szolgáltatásokhoz való hozzáférés egyrészt korlátozható bizonyos kategóriákba sorolt személyekre, másrészt azonban bizonyos mozgásteret kell hagyni, hogy azok a lakosság lakónegyedeinkben való keveredésének elősegítése érdekében más jövedelmű személyek számára is hozzáférhetők legyenek
Mindenesetre az említett két szempont közötti egyensúlyt nem a Bizottságnak, hanem a tagállamoknak és a régióknak kell meghatározniuk, illetve azokkal együtt kell meghatározni.
Ilda Figueiredo
(PT) Elnök asszony, mindannyian tudjuk, hogy a lakhatáshoz való jog alapvető jog. Az Európai Unió tagállamai ezért valamennyi rászoruló számára kötelesek szociális lakhatást biztosítani. Mély társadalmi válság idején, amikor nő azoknak az embereknek és családoknak a száma, akik magas összegű hitelekkel rendelkeznek, és akik nehezen tudják visszafizetni a lakásvásárláshoz felvett hiteleiket, vagy akik magas bérleti díjakat fizetnek, talán még fontosabb, hogy támogatást kapjanak azok az emberek és családok, akik nem engedhetnek meg maguknak megfelelően berendezett és felszerelt lakást.
Ezért elengedhetetlen, hogy a tagállamok az uniós és a nemzeti alapokat szociális lakásépítésre tudják használni, és biztosítsák az alapvető jogokat, amelyre minden polgár jogosult, véget vetve a társadalmi egyenlőtlenségeknek és ösztönözve a társadalmi befogadást. Az Európai Bizottságnak e területen sürgős intézkedéseket kell hoznia a szubszidiaritás elvének veszélyeztetése nélkül, ugyanakkor a társadalmi közszolgáltatások egyetemességének támogatásával.
Anna Záborská
(SK) Az európai centralizációt néha harsonaszóval fogadják, ahogy azt a Lisszaboni Szerződés elfogadásakor láttuk. Máskor azonban észrevétlenül érkezik. A különböző, a piaci környezetet gyakran torzító európai uniós támogatási alapok létrehozása szükségessé tette, hogy bevezessék az állami támogatás nyújtásának kötelező bejelentését.
A szociális lakásépítés esetében az e kötelezettség alóli mentességek szükségessége később nyilvánvalóvá vált. Hirtelen egy európai meghatározás van a kezünkben. Ha kötelezettségeket határozunk meg ezen a szinten, majd alacsonyabb szinten elrendeljük azok végrehajtását, az nem szubszidiaritás.
A szociális lakhatással kapcsolatos feladatok teljes egészében a nemzeti, regionális és helyi hatóságok hatáskörébe tartoznak. Ne kérdőjelezzük meg, hogy a nemzeti társadalmak és helyi közösségek képesek megoldani saját problémáikat. Ők azok, akik ezeket a problémákat a legjobban ismerik. Ők ismerik az azok megoldására rendelkezésre álló lehetőségeket is.
Wojciech Michał Olejniczak
(PL) Világos, hogy egy olyan problémával van dolgunk, amely a különböző tagállamokban eltérő.
Az új országokban, köztük Lengyelországban nagyon sok régió van, ahol a nagyon-nagyon alacsony jövedelmek miatt rengeteg embernek nincs otthona. Ezekről az emberekről a helyi hatóságok gondoskodnak. A helyi hatóságok és a regionális intézmények feladata, hogy ezeknek az embereknek a lehető leggyorsabban segítsenek. A helyi hatóságok rendelkezésére álló további pénzeszközök és állami támogatás nélkül a legnehezebb helyzetben lévők megsegítése lehetetlen. Ugyanakkor azt is fontolóra kellene venni, hogy a jövőben e területen egy közös politika és közös meghatározás kialakításával hogyan lehet a regionális hatóságok által felhasználható további pénzeszközökhöz jutni. Ők használnák fel a pénzt és teremtenék meg a szociális lakhatást, amelyből valóban nagyon-nagyon kevés van számos európai országban.
László Andor
a Bizottság tagja. - Elnök asszony, teljes mértékben egyetértek azzal, hogy e kérdést szélesebb összefüggésben, ebben az esetben a pénzügyi és gazdasági válsággal összefüggésben kell megvizsgálnunk. Az elmúlt két évben láttuk, hogy ez a versenypolitikák vizsgája volt, függetlenül attól, hogy a pénzügyi ágazatot, a gépjárműágazatot vagy ebben az esetben a lakásépítési ágazatot érintette, illetve szociálpolitikáink vizsgája is volt, függetlenül attól, hogy a gyermekeket, az időseket vagy a hajléktalanokat érintette.
A nekem feltett kérdésekben ez a két téma - a versenypolitika és a szociálpolitika - fedi egymást. Ezért az sokkal összetettebb annál, hogy azt ne a válsággal összefüggésben vizsgáljuk.
A válság a piac nagymértékben elégtelen működését igazolta, nem csak a pénzügyi ágazatban, hanem a lakásépítési ágazatban is, és nagyon világossá vált, hogy a piaci erők önmagukban nem tudják megoldani ezeket a problémákat, nem csak a rendkívül szegények, hanem a társadalom szélesebb rétegei esetében sem. Ezért szigorúan elleneznék minden olyan elvet, amely a szociális lakhatás elvét kizárólag a társadalom legszegényebb csoportjaira korlátozná, különös tekintettel az európai országok sokféleségére és a szubszidiaritás elvére. Természetesen ragaszkodnék ahhoz, hogy e tekintetben a meghatározás a tagállamok feladata legyen, ahogy azt már bevezető hozzászólásomban is elmondtam.
Visszatérve a vita középpontjában álló holland példához, szeretném megismételni, hogy a Bizottság a holland esetben meghatározott kritériumokat egyetlen más ország esetében sem írja elő. A szubszidiaritás teljes mértékű tiszteletben tartása mellett a tagállamok feladata a szociális lakhatás tényleges feltételrendszerének kialakítása.
Ezt erősíti meg a holland állami támogatási rendszerről szóló határozat, és szeretnék emlékeztetni arra, hogy a holland hatóságok által meghatározott korlátok - amelyek csak Hollandiára vonatkoznak - a holland lakosság 43%-át fedik le, ez pedig bizonyára túlmutat a legszegényebb csoportokon. A holland határozat megerősítette továbbá, hogy a társadalmi csoportok keveredése és a társadalmi kohézió megalapozott közérdekű célkitűzések, amelyek esetében az állami támogatás indokolható, és nem csak a rendkívüli szegénységben élők vagy azok esetében, akiket szegénység fenyeget.
Véleményem szerint az elmúlt néhány évben tapasztalható társadalmi nyomor a társadalmat jóval nagyobb mértékben destabilizálta, és ezért kell erre odafigyelnünk. Hozzátenném továbbá, hogy a Bizottság csak a lakásépítő társaságoknak nyújtott támogatást ellenőrzi. A közvetlenül a polgároknak nyújtott támogatásra nem vonatkoznak az állami támogatási szabályok.
A vita szélesebb körű témát is érintett, ez pedig az általános érdekű szolgáltatások. Ezért erre is ki kell térnem, és hangsúlyoznom kell, hogy a lakhatáson túl az egyéb általános érdekű szolgáltatások, különösen az egyéb szociális szolgáltatások megelőző és társadalmi értelemben kohéziós szerepet játszanak, amelyek vagyontól vagy jövedelemtől függetlenül az egész népességre kiterjednek. A Bizottság ezt a kérdést a 2007-es közleményében a szociális szolgáltatások célkitűzéseinek és szervezési elveinek hangsúlyozásával világossá tette.
A Bizottság elkötelezett a szociális szolgáltatások minőségének előmozdítása iránt. A Szociális Védelmi Bizottságon belül támogatjuk például az általános érdekű szociális szolgáltatások minőségi keretrendszerének fejlesztését.
Válaszom befejezéseként még néhány utolsó gondolat. Mivel néhány kérdés hosszabb, a következő pénzügyi tervre is kiterjedő időszakot érintett, egyetértek, hogy a lakhatást több szempontból is érinteni fogjuk; sőt, az energiahatékonysággal összefüggő felújítás - amely véleményünk szerint a környezetbarát munkahelyek kategóriába tartozik - bizonyára olyan terület lesz, ahol fel fogunk lépni, anélkül természetesen, hogy megpróbálnánk közös európai lakhatási politikát kialakítani.
Felmerülnek más kérdések is, mint például a társadalom legrászorultabb csoportjai, például a romák lakhatása, ahol már vannak kezdeti lépések, és úgy gondolom, hogy a strukturális alapokból további támogatások érkeznek a lakhatási kérdés megoldására, ebben a konkrét esetben a különböző tagállamokban a rendkívüli mértékben rászoruló, perifériára szorult csoportok számára. Ez is kiemeli a nézetek sokféleségének fontosságát, mivel az országok a szociális szükségletek szempontjából különbözőek, és a magas jövedelemmel rendelkező országokban hozott bizonyos döntések és alkalmazott megoldások nem feltétlenül követendők - és minden bizonnyal nem írhatók elő - más országokban.
Elnök
A vitát lezárom.
