

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0216/2006) av Miloslav Ransdorf för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om nanovetenskapen och nanotekniken: En handlingsplan för Europa 2005–2009 (2006/2004(INI)). 
Miloslav Ransdorf (GUE/NGL ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är med en viss bävan jag tar ordet i frågan om nanotekniken, eftersom vi har sett att de ursprungliga planerna på området inte har följts när det gäller budgeten. Utgifterna har minskats med 38 procent, och även om de ökades betydligt i det senaste ramprogrammet, från 140 miljoner euro per år till 600 miljoner euro, är beloppet ändå lägre än vad vi hade velat, särskilt med tanke på EU:s dynamik på området. Vi ligger fortfarande mycket bra till när det gäller grundläggande forskning och publikationer – EU ligger före Förenta staterna på detta område. När det kommer till patent utgör dock Förenta staternas andel av världsmarknaden 42 procent, medan EU:s andel utgör 36 procent. Vi har också sett att det tar längre tid för EU att få ut produkter på marknaden. Förenta staternas federala utgifter för nanotekniken och nanovetenskapen är ungefär lika stora som hela EU:s, och de enskilda medlemsstaternas utgifter ligger på olika nivå. Faktum är att det bara är Irland som spenderar mer per capita än Förenta staterna.
Jag vill understryka att de opinionsundersökningar som utfördes 2001, och som byggde på ett urval på 16 000 personer, visade att mycket få personer i EU är insatta i nanotekniken. Här vill jag citera två stora forskare. Den första är Johann Wolfgang von Goethe. I Faust säger Mefistofeles: ”Förakta blott förnuft och vetenskap, […] då har jag dig för alltid fast.” Jag vill inte inta samma ståndpunkt som Mefistofeles, men jag vill i alla fall varna för att skära ned utgifterna på området jämfört med andra länder. Den andra framstående personen jag vill citera är Günter Verheugen – och jag hoppas att det gläder honom, även om att han inte är här idag. Förra veckan ställde han upp tio prioriterade frågor för unionen på området. En av dessa frågor handlar naturligtvis om att förbereda arbetstagarna, det vill säga investera i utbildning av allmänheten för att förbereda den för den nya tekniken. Vi kan inte gå vidare utan en sådan förändring, eftersom folkopinionen i EU ofta inte stöder tekniken. En del säkerhetsaspekter är naturligtvis överdrivna, till exempel vissa av de ändringsförslag till betänkandet som har lagts fram av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen. Till exempel skulle ändringsförslagen 3 och 6 praktiskt taget innebära slutet för en lång rad framsteg för forskningen inom nanovetenskapen och nanotekniken inom det sjunde ramprogrammet för forskning. Det är oacceptabelt att ett helt, komplext forskningsprogram avvecklas för att investeringar endast kan göras på områden där det inte råder någon fara för människor eller miljö. Jag anser att den europeiska allmänheten, EU-medborgarna, bör ges säkerhetsgarantier, men vi kan inte radera ut en hel komplex forskningsplan.
Jag anser att det är oerhört viktigt att betona nanoteknikens sociala aspekter. Nanotekniken innebär en enorm möjlighet att skapa nya arbetstillfällen, investera mer i befolkningen och stärka hela det medicinska och hälsovetenskapliga området. Här utgör nanotekniken en enorm möjlighet. Nanotekniken är en lika stor möjlighet som mikroelektroniken var på 1960-, 1970- och 1980-talen. I likhet med mikroelektroniken genomsyrar nanotekniken människors liv på alla områden. Nanotekniken har stor betydelse på energiområdet, till exempel när det gäller möjligheterna till nya lättare, pålitligare och robustare material. Den öppnar även för möjligheten att bygga energisnålare transportutrustning. Genom att använda sig av nanotekniken är det möjligt att avsevärt minska efterfrågan på material och energi. Detta, mina damer och herrar, är den utmaning som vi måste ta itu med direkt om vi ska kunna garantera att EU förblir konkurrenskraftigt på världsmarknaden.
Mina damer och herrar! Det här var mina inledande kommentarer och jag ser fram emot debatten. Jag vill tacka kommissionsledamöterna Janez Potočnik och Günter Verheugen, ledamöterna i utskottet för industrifrågor, forskning och energi, samt Renzo Tomellini, enhetschef för nanovetenskap och nanoteknik vid kommissionen. 
Janez Potočnik
   , . – Herr talman! Jag är här i dag för att tala om den stora frågan om liten teknik. För över 2 000 år sedan sa Demosthenes, politiker i Antikens Grekland att ”Små möjligheter är oftast början på stora företag.” Jag anser att han hade rätt. Och då menar jag företag i alla bemärkelser – inte bara affärsrörelser utan även projekt och upptäcktsresor.
Nanotekniken har redan visat sig vara mycket lovande. Den erbjuder inte bara nya lösningar på många aktuella problem utan medför också nya innovationsmöjligheter, vilket lyfter ekonomin och skapar jobb.
På många områden har nanotekniken redan en viktig roll. Nya medicinska behandlingar håller till exempel på att utvecklas för allvarliga sjukdomar såsom hjärntumörer och Alzheimers sjukdom. Miljön främjas genom effektivare katalysatorer, bättre batterier och effektivare ljuskällor. Även mindre och lättare material, komponenter och system med bättre prestanda håller på att tas fram. Men nanotekniken skulle även kunna bidra stort till viktiga globala utmaningar såsom hur man hanterar miljöhot, hur man utnyttjar resurser på ett bättre sätt och minskar avfallet och hur man förbättrar energitekniken.
EU har en ledande ställning i världen i dag, mycket tack vare kommissionens ramprogram. EU:s näringsliv borde nu utnyttja fördelarna av den kunskapen genom innovativa produkter och processer. Men för att löpa linan ut måste vi vidta åtgärder på flera punkter som fastställs i kommissionens meddelande Nanovetenskap och nanoteknik: En handlingsplan för Europa 2005–2009. Till dessa hör behovet av att öka investeringarna, främja tvärvetenskaplig verksamhet, skapa nödvändiga infrastrukturer, utöka mänskliga resurser och främja innovation.
Det har redan gjorts många framsteg för att genomföra handlingsplanen: Under 2005 ökade kommissionens finansiering av forskning inom nanovetenskap och nanoteknik stadigt till runt 470 miljoner euro. Nu har kommissionen faktiskt blivit världens största enskilda offentliga finansieringsinstitut för nanoteknik. Den svarade för 30 procent av den offentliga finansieringen av forskning inom nanoteknik i EU förra året. Under det sjunde ramprogrammet förväntas finansieringen öka betydligt. Kommissionen har föreslagit att utöka finansieringen av nanoteknik, med ny tonvikt på utveckling av infrastrukturer och projekt där man undersöker riskerna med nanoteknik för människor och miljö. Det är ett nyckelområde, eftersom vi måste ta hänsyn till potentiella risker såväl som fördelar. Riskerna måste undersökas noggrant. Viss oro har redan uttryckts om nya tillämpningar.
Detta tas också upp i handlingsplanen. Med hjälp av särskilda projekt och publicitet på olika språk ges information och kommunikation. Projekten är till för att göra allmänheten delaktig genom att lägga fram argumenten för och emot. I broschyrer förklaras hur nanoteknik fungerar, och det finns till och med dvd:er där man förklarar frågorna i enkla ordalag för barn. Europeiska gruppen för etik inom vetenskap och ny teknik utarbetar dessutom ett yttrande om nanomedicinens etiska frågor, som inom kort förväntas överlämnas till kommissionens ordförande, José Manuel Barroso.
Kommissionen har åtagit sig att garantera ett balanserat tillvägagångssätt. Det som är viktigt är att den allmänna hälsan, säkerheten, miljön och konsumentskyddet håller en hög nivå. För att åstadkomma det måste vi identifiera säkerhetsproblemen, samla information för en bedömning av produktens hälso- och miljömässiga effekter och agera så tidigt som möjligt genom att när det behövs justera förfarandena för riskbedömning av nanoteknik.
Kommissionen tittar även på den europeiska lagstiftningen om nanoteknik. Vi undersöker hur lämplig den lagstiftningen är när det gäller den ökande användningen av nanoteknik. Vi måste även ta hänsyn till eventuella lagstiftningsfrågor.
Slutligen är vi aktiva inom många internationella forum där vi tar itu med nya frågor och försöker utveckla en uppförandekod.
Jag är mycket glad att se att Europaparlamentet, genom Miloslav Ransdorfs betänkande, till fullo erkänner den viktiga roll som nanovetenskapen och nanotekniken spelar och ser positivt på kommissionens handlingsplan. Det är mycket positivt att man i betänkandet uppmanar till ökad offentlig finansiering av anknytande forskning och utveckling, särskilt när det gäller utveckling av relevanta infrastrukturer och nanomedicin. Det är också viktigt att man betonar vikten av att skapa rätt klimat för innovation i EU och understryker hur viktigt det är att ”förmedla ett enhetligt budskap” på internationell nivå när det gäller detta mycket lovande forskningsområde. Det gläder mig mycket att betänkandet har fått ett stort stöd från de tre parlamentsutskotten som har diskuterat det.
Avslutningsvis hoppas jag att ni har fått en kort sammanfattning av kommissionens balanserade och växande strategi för nanovetenskap och nanoteknik. Tillsammans kan vi alla gynnas av detta spännande nya företag. Jag tackar Europaparlamentet för dess stöd hittills, och jag hoppas att ni kommer att fortsätta att stödja kommissionen när det gäller en fortsatt utveckling av den europeiska dimensionen med nanovetenskap och forskning. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det gläder mig att Miloslav Ransdorf har införlivat många av utskottets förslag i sitt betänkande.
Det är tydligt att nanovetenskap och nanoteknik utgör en av 2000-talets snabbast växande industrier. Nanoteknik har potential att påverka ett antal sektorer, och den har ett beräknat marknadsvärde på nästan en biljon euro inom en 10-års period.
Det har dock tagit tid för EU att inse denna potential, och vi har därför en liten marknadsandel inom forskning och utveckling samt utbildning och följaktligen även industriell innovation på detta område. Det är absolut nödvändigt att EU antar denna plan för att stödja utveckling, utbildning och yrken inom nanovetenskap i medlemsstaterna. Tonvikten på nanovetenskap och nanoteknik är dessutom oerhört viktig för att uppnå målen i Lissabonstrategin.
När det gäller betänkandet vill jag lyfta fram några mål som har införlivats och ta upp en viktig punkt som tyvärr inte har behandlats på ett tillbörligt sätt. För det första genomsyras nanovetenskapen och nanotekniken av etiska frågor. Därför gläder det mig att betänkandet innefattar utskottets förslag om att bibehålla höga etiska principer och att man är öppen för offentliga utredningar om icke-terapeutisk behandling för att förbättra människan samt om privatlivet. Jag stöder dessutom kommissionens förslag i syfte att bemöta den dynamik som behövs för en lämplig lagstiftning på detta område.
För det andra har man lagt stor tonvikt på patent i förslaget. Reformering och ett globalt införlivande av patentsystemet för nanovetenskap och nanoteknik inom medlemsstaterna är avgörande för EU:s framgångar på detta område. Reformeringen måste innebära minskade kostnaderna för patentprocessen samt ökad tillgång till patent för små och medelstora företag. För att främja erkännande och skydd av patent på global nivå betonar vi hur viktigt det är att uppfylla Världshandelsorganisationens bestämmelser, särskilt i Kina.
Skydd av immateriella rättigheter, både internationellt och inom EU, har dock inte utvecklats tillräckligt i betänkandet. Medlemsstater uppmanas att samordna sina åtgärder när det gäller immateriella rättigheter och agera inom ramen för OECD och UNESCO. Detta räcker inte för att skydda immateriella rättigheter på detta område. Dessa organisationer sysslar snarare med att främja bästa metoder än att säkerställa åtgärder. Verkliga standarder kan visa sig vara mer effektivt.
Stor tillväxt förutses på området nanovetenskap och nanoteknik. Därför är det viktigt att EU godkänner kommissionens förslag om att anta nya strategier för sektorn, från utbildning till forskning och utveckling. Sådana åtgärder kommer att bidra till ökad konkurrenskraft och utveckling i våra medlemsstater. 
Giles Chichester,
   . – Herr talman! Först och främst vill jag tacka Miloslav Ransdorf, min kollega och vice ordförande för utskottet för industrifrågor, forskning och energi, för hans utmärkta betänkande. Jag vill bekräfta min grupps allmänna stöd för betänkandet och för kommissionens förslag.
Nanovetenskap och nanoteknik är mycket viktiga för ekonomins och samhällets framtid. De är mycket lovande för bl.a. industriella tillämpningar. Det är en mycket spännande teknik på alla möjliga områden. Med tanke på hur mycket vi prioriterar nanovetenskap och nanoteknik i EU noterar jag att detta ämne är ett viktigt tema i det sjunde ramprogrammet. Jag ser positivt på denna handlingsplan.
Detta sagt vill jag beklaga den tämligen negativa och ängsliga inställning som utmärker Verts/ALE-gruppens ändringsförslag. Det är synd att man reagerar på inbillade risker bara för att det handlar om något som är så litet att det är svårt att identifiera eller kanske ens förstå. Eller talar jag kanske bara för enkla personer som jag själv? Jag vill därför uppmana till försiktighet när det gäller krav på märkning av vetenskapliga bevis på förhand och när det gäller att tillämpa försiktighetsprincipen. Om vi alltid tillämpade denna princip skulle innovation, uppfinningar och forskning vara förgäves, och vi skulle inte göra några framsteg alls.
Jag har också betänkligheter om huruvida nanopartiklar bör ingå i registrering, bedömning och godkännande av kemikalier (Reach). Det står helt klart att många kända partiklar ingår i befintliga kemikalier och därför bör behandlas under den kategorin. Vi har tillräckliga problem med Reach utan att lägga till ytterligare ett på mycket låg nivå.
Till sist vill jag avsluta i optimistisk anda och påminna mina kolleger om det gamla talesättet ”många bäckar små bildar en stor å”. Jag hoppas att mitt parti där hemma lyssnar på den kommentaren. 
Adam Gierek,
   – Herr talman! Nanovetenskapen handlar om fenomen i fasta material på nanonivå, det vill säga i en storleksordning om 10-9 meter. Nanotekniken bygger på denna forskning. Den är ett särskilt lovande teknikområde och innebär en potentiellt positiv utveckling som dramatiskt kan komma att öka sannolikheten för framsteg inom många delar av människors liv.
Denna teknik kan gynna bland annat fordons- och luftfartsindustrierna. En av fördelarna kan vara tillverkningen av släta slitstarka beläggningar som innehåller nanopartiklar. Tekniken kan även ha gynnsamma effekter på vår hälsa, i form av läkemedel eller kosmetika. Dessutom kan det finnas användbara sidoeffekter för energisektorn, i form av bränsleceller eller nanoporösa väteabsorbatorer och effektiva solceller. Jag kan även nämna informations- och kommunikationstekniken, där optiska tillstånd och spinntillstånd utnyttjas för att ytterligare komprimera information som kan läsas med blå laser, och biotekniken, bland annat DNA-forskning och bioinformatiksystem. Till dessa exempel kan läggas sensoriskt material och byggmaterial, till exempel nanokompositer eller fibrer och material vars ytskikt aktiveras av elektronföreningar. Dessvärre kan det samtidigt uppstå permanenta skador på miljön, och atmosfären kan förorenas av att under längre tid utsättas för aerosolgaser som är svåra att kontrollera.
Det finns två typer av nanoteknik. Den första är en typ av teknik som går uppifrån och ned. Den handlar bland annat om övergången från makro- till nanotillstånd, till exempel genom pulverisering, och utveckling och aktivering av ytorna genom ökad potential. Täckmaterial av nanodiamant är ett exempel på sådan teknik. Den andra typen av teknik går nedifrån och upp och gör det möjligt att fastställa molekylnivån. Skapandet av välintegrerade spinntroniska komponenter är ett exempel på detta. Dessvärre finns det få tekniker som använder tunnelmikroskopi eller självorganiserande fenomen. Biologiska informationssystem ingår i den här gruppen.
Avslutningsvis bör det sägas att man med vetenskapspolitiken inom nanovetenskap och nanoteknik för det första bör ta hänsyn till att utvecklingen av ”nedifrån och upp”-tekniken i EU, som läget är nu, skapar förutsättningar för minst ett par och eventuellt över ett dussintal tekniska plattformar. För det andra kräver ”nedifrån och upp”-tekniken ytterligare intensiv spetsforskning inom grundläggande vetenskap. För det tredje måste det så snart som möjligt tas fram en metod för att undersöka de nuvarande föroreningarnas omfattning. Jag syftar på de nuvarande föroreningarna av nanopartiklar i atmosfären som inte beror på nanotekniken. De ligger något över PM 2,5, som lätt tas upp av kroppen genom cellmembranen och vars katalytiska verkan kan vara hälsovådlig. Vem vet, kanske finns det ett samband mellan cancer och den ständiga förekomsten av nanoaerosoler i miljön. Förekomsten är svår att fastställa, den kan öka och den har en lång rad källor. 
Jorgo Chatzimarkakis,
   – Herr talman! Låt mig börja med att varmt gratulera föredraganden, Miloslav Ransdorf, som verkligen har fördjupat sig i ämnet och har försökt att ta upp alla aspekter. Jag uppskattar även hans filosofiska funderingar i anförandets inledning.
Vi européer måste inse att vi inte kommer att fortsätta att vara ledande inom en rad marknader och tekniker för alltid och att vi redan har förlorat vår ledande ställning på många marknader. I och med detta har vi även tappat kontrollen över många tekniker. Jag tänker då på läkemedelsindustrin, som i allt större grad flyttar från Europa, och mikroelektroniken, ett område där fler och fler upptäckter görs i Asien.
Vi européer hör till de främsta i världen på nanoteknik och tekniskt sett ligger vi i topp. Det måste dock tilläggas att vi inte bara fokuserar på tekniken utan även på människorna. Detta är ett typiskt europeiskt förhållningssätt, som också förs fram i betänkandet – i alla fall i den form som det antogs av utskottet för industrifrågor, forskning och energi. Betänkandet bör ha denna form även i fortsättningen. I dess nuvarande form innebär betänkandet en avvägning mellan såväl högteknologi och etik som industripolitik och konsumentintressen. Båda är lika viktiga och det måste råda balans mellan dem.
Om vi ska bibehålla vår framskjutna position krävs det ett tydligt stöd från Europeiska unionen. Detta kan åstadkommas inte bara genom det sjunde ramprogrammet för forskning utan även – och detta är minst lika viktigt – genom standardisering och tillämpning av normer. Global konkurrens kräver en globalt bindande ram. Här kan vi göra som vi gjorde med GSM-tekniken, då vi européer aktivt drev på processen och säkrade vår ställning på världsmarknaden.
Det stora problemet med hela nanodebatten är dock att ämnet är för abstrakt. Folk har ingen uppfattning om vad det rör sig om. Därmed ges det återigen fritt spelrum för dem som försöker sprida rädsla i Europa och vars hållning återspeglas i ett antal ändringsförslag som lagts fram här, liksom i debatten om programvarupatent och i viss mån även i debatten om registrering, bedömning och godkännande av kemikalier (Reach). Vi har inte råd att låta samma sak inträffa med nanotekniken, där panikspridarna i skrämselindustrin håller på att bli det största hindret. För närvarande behöver vi alla arbetstillfällen vi kan få. Vi talar om Lissabonstrategin varje dag och får inte slå undan benen för den. Därför måste vi göra nanotekniken mer konkret för människor. Nanotekniken skapar redan arbetstillfällen. Jag har själv besökt företag i branschen och tycker att den är oerhört fascinerande. Det finns en enorm potential i halvledarindustrin, i bilindustrin och inom medicintekniken. Det är visserligen bra med riskbedömningar, men låt dem inte gå överstyr.
Finns det någon här som inte använder mobiltelefon på grund av de risker som är förknippade med den? Om konsumenterna bedömer att de potentiella vinsterna är större än de potentiella skadorna kommer de att använda tekniken. Det är det som är så oerhört viktigt och det är därför människor behöver få information så att de kan fatta egna beslut. Vi i Europaparlamentet bidrar till att se till att de får denna information. STOA, Europaparlamentets kommitté för bedömning av vetenskapliga och tekniska alternativ, anordnar nanocaféer i Bryssel den 18 oktober och ni är allihop varmt välkomna. 
David Hammerstein Mintz,
   Herr talman! Jag vill säga att vi i gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen inte är emot nanotekniken, men saker och ting måste gå rätt till. Annars kommer vi aldrig att få det konsumentförtroende som krävs, kommer inte att kunna dra nytta av teknikens stora potentiella fördelar och investeringarna kommer att vara bortslösade.
De som föraktar försiktighet är inga vänner av nanotekniken. Tvärtom. För närvarande driver vi på nanotekniken utan att först se till att det finns en nödbroms eller utan att ens veta om ratten fungerar.
Nanopartiklar används i stor utsträckning i känsliga konsumentprodukter, såsom kosmetika, tvättmedel, färger och textilier. Vi är oroade över att vi kanske banar väg för en stor hälsoskandal i framtiden.
Dessa farhågor är inte obefogade. EU:s vetenskapliga kommitté har förklarat, och påpekar i sitt yttrande av den 28 och 29 september förra året, att det finns stora luckor i de kunskaper som behövs för att bedöma riskerna, till exempel i definitionen av nanopartiklar, hur dessa upptäcks och mäts, data, halter, åtgärder, utveckling, förekomsten av nanopartiklar i människor och miljö samt alla aspekter av miljötoxikologi. Samma kommitté betonar att vi inte ens har metoder för att bedöma riskerna.
Vi talar om inslag som har ett helt annat värde. Det största problemet är att det kan vara betydligt farligare att okontrollerat släppa ut nanopartiklar än konventionella partiklar, eftersom nanopartiklar är mycket mer kemiskt reaktiva och är lättoxiderbara, och det kan bildas radikaler som är högreaktiva och skadliga för människokroppen. Nanotuber kan påverka människokroppen på ungefär samma sätt som asbestfibrer. Och vi vet ju alla hur det gick med asbest.
Vi vet väldigt lite om hur nanopartiklarna beter sig och reagerar när de släpps ut i miljön och EU måste göra allt som står i dess makt för att främja forskningen på området. Ändå avser för närvarande endast en bråkdel av investeringarna forskning om förebyggande åtgärder och det finns ingen som helst reglering. Det finns inte någon rättslig ram för användningen av produkterna.
Vi kan inte ha en politik som marknadsför produkterna först och frågar sedan. Vi behöver en förebyggande politik för att en gång för alla kunna gå vidare med den här tekniken. 
Vladimír Remek,
   Mina damer och herrar! Det gläder mig att parlamentet ägnar uppmärksamhet åt nanovetenskapen och nanotekniken. Jag vill uttrycka min uppskattning och mitt stöd för det aktuella betänkandet, vilket är en bekräftelse på att nanotekniken är en av 2000-talets viktigaste tekniker. Det är därför lämpligt att nanovetenskapen och nanotekniken är en av EU:s prioriterade frågor. Frågan har dock både negativa och positiva aspekter.
En av de positiva aspekterna är att nya tekniker har fått stöd av hela parlamentet. Som det helt riktigt står i betänkandet innebär utvecklingen av nanotekniken en fantastisk möjlighet. Europa hänger för närvarande med i världsutvecklingen. Detta blev tydligt för några dagar sedan under ett besök i staden Liberec i norra Tjeckien. Resultatet av det arbete som utförs av Liberecs tekniska universitet och ett företag i staden, bland annat tillverkning av maskiner av utomordentligt hög kvalitet, höll absolut världsklass inom forskning och tillämpning av nanoteknik. Jag vill även påpeka att det här är en av Tjeckiens mindre städer och inte ett potentiellt forskningscentrum, såsom Prag eller Brno. Jag menar att nanotekniken även innebär en möjlighet för mindre länder, och i allmänhet för mindre organisationer. Utvecklingen av nanovetenskapen och nanotekniken kräver naturligtvis ett omfattande stöd, inte bara i Tjeckien utan i hela Europa. Den övriga världen har redan insett detta. Vilka tror ni är bland de mest aktivt intresserade av slutsatserna av det arbete som forskare och tekniska experter utför i Liberec? Givetvis är det folk från andra världsdelar – främst från Nordamerika men även från Sydostasien.
Detta leder mig in på en av de negativa aspekterna av utvecklingen av nanotekniken i Europa. Jag anser att det är det bristande skyddet av immateriella rättigheter i samband med tillämpning av forskningsresultat i andra sektorer. En annan fråga handlar om det ekonomiska stödet, som enligt min mening är otillräckligt, komplicerat och svårt att få. I betänkandet påpekas också att Förenta staterna redan står för 37 procent av världens investeringar, medan Europa ligger på 24 procent, vilket är mindre än Japan. Även den planerade finansieringen av nanovetenskapen och nanotekniken inom det sjunde ramprogrammet för forskning är lägre än Förenta staternas.
Sammanfattningsvis vill jag nämna vad jag personligen anser vara ytterligare en viktig positiv effekt. Nanovetenskapen och nanotekniken innebär mycket goda möjligheter för ungdomar som är intresserade av vetenskap och teknik och av universitetsstudier. Vi får inte försitta denna möjlighet till nytändning för utvecklingen av vetenskap och teknik i EU. Vi måste se till att vi är med när prefixet ”nano” – som betyder ”vätte” eller ”dvärg” – ger upphov till en av 2000-talets storheter. 
Nils Lundgren,
   . – Nanotekniken är med säkerhet av mycket stor betydelse för människans framtid. Framstegen är snabba, tekniken kommer att få dramatiskt genomslag på snart sagt alla områden.
I denna kammare finns en djupt rotad föreställning om att alla sådana viktiga företeelser måste styras av EU. I alla betänkanden hävdas att organisation, lagstiftning, tillsyn och finansiering måste vara EU:s ansvar. I alla betänkanden pekas vikten på av att EU inte sackar efter USA, Japan och Kina på den globala tävlingsarenan. Men vi ser aldrig någon övertygande analys av vad det är som inte löser sig av sig själv på marknaden utan kräver offentliga åtgärder. Vi ser aldrig någon övertygande analys av på vilken nivå sådana offentliga åtgärder bör företas. Utgångspunkten är att Europaparlamentet har perfekt kunskap och därför kan och bör uppdra åt kommissionen och medlemsstaterna att följa dess anvisningar. Europaparlamentet uppmanar, betonar, understryker och påminner alla om hur världsproblemen ser ut och hur de skall lösas. Föredraganden Miloslav Ransdorf vill t.ex. att parlamentet skall slå fast att nanotekniken skall styras mot utvecklandet av väteenergi. Jag hävdar att Europaparlamentet är garanterat inkompetent att avgöra en sådan fråga. Nanotekniken utvecklas snabbast och effektivast när den inte styrs ovanifrån av internationella byråkrater. Det är det internationella forskarsamhället, företagen och nationalstaternas institutioner som är bäst skickade att experimentera och konkurrera på nanoteknikens område. Och det är privata och statliga organisationer i nationalstaterna som är bäst skickade att ta fram informationsmaterial om nanotekniken, anpassad till det egna folkets värderingar och kunskaper. EU:s roll i sammanhanget skall inskränkas till att inrätta ett patentövervakningssystem på området, etablera etiska och miljöpolitiska normer och möjligen åstadkomma finansiering av mycket storskaliga projekt av samma typ som fusionsforskning. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att EU behöver ett enhetligt system av ledande infrastruktur, forskning och utveckling för att kunna förbli konkurrenskraftigt inom nanovetenskap och nanoteknik. Nanovetenskapen och nanotekniken kan spela en positiv roll för att uppnå viktiga ekonomiska, sociala och miljömässiga mål och jag hoppas att de kommer att tillgodose medborgarnas behov och därmed bidra till nationernas välfärd.
Det finns obestridliga fakta som vi inte kan bortse från: en lång rad tekniska framsteg ligger inom räckhåll tack vare hur atomer och molekyler har sammanfogats för att bilda nya material. Det är mycket viktigt att forskningsområdet får ökad finansiering för att upprätthålla konkurrenskraften i den europeiska industrin. Ofrånkomliga etiska principer samt folkhälso- och miljökrav måste dock alltid respekteras.
Jag håller med om några av de ändringsförslag som lagts fram av David Hammerstein Mintz och Hiltrud Breyer, nämligen följande: Ändringsförslag 1 om punkt 2, som är en användbar och förnuftig rekommendation om bedömningen av potentiella risker för folkhälsan och miljön samt åtföljande sociala och etiska konsekvenser, och som inte förminskar den ursprungliga texten, ändringsförslag 6, i vilket det hävdas att finansiering endast bör ges till forskningsprojekt som använder åtminstone hälften av resurserna till att göra riskbedömningar, och ändringsförslag 8, i vilket det betonas att riskbedömningarna måste genomföras under en nanoteknikprodukts hela livscykel, från idé till genomförande.
Vi kan inte bortse från att det tycks finnas många toxikologiska risker förknippade med nanotekniken. Denna bedömning delas även av otaliga experter som intervjuats i den amerikanska tekniska högskolan MIT:s prestigefyllda tidskrift ”Technology Review”. I betänkandet beaktas dock även den aspekten.
När det gäller den nya punkten 5a anser jag däremot att det inte är mer än rätt att mana till försiktighet när det gäller tillfredsställande riskbedömningar och att garantera att produkter som bygger på nanotekniken kan spåras och märkas samt att det går att utkräva ansvar för dem. Även om jag håller med om forskningens begränsningar anser jag dock att texten är en aning otydlig. Jag kommer därför att lägga ned min röst på samma sätt som jag kommer att lägga ned min röst om förslaget om en ny punkt 17.
Avslutningsvis måste länderna och EU vara konkurrenskraftiga inom nanovetenskapen. De föreslagna insatserna förefaller alltför begränsade – endast ett halvhjärtat åtagande – för att kunna överbrygga den klyfta som redan finns mellan oss och både Förenta staterna och Fjärran östern. I betänkandet beaktas med rätta både de ekonomiska och strategiska perspektiven i kunskapstriangeln liksom hållbarhets- och folkhälsokraven. Jag kommer därför att rösta för Miloslav Ransdorfs utmärkta betänkande. 
Nikolaos Vakalis (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill gratulera Miloslav Ransdorf, för med hjälp av hans betänkande skickar Europaparlamentet idag ut ett viktigt och tydligt budskap, nämligen att nanotekniken, med sin häpnadsväckande potential och sina utvecklingsmöjligheter, är en central del av Europeiska unionens utvecklingspolitik.
Våra forskare på området ligger i framkant och tillhör världens främsta. Därför står vi även här inför utmaningen att utveckla och ekonomiskt utnyttja de förvärvade kunskaperna. För att kunna klara av den här utmaningen behöver vi, på samma sätt som i andra kunskapssektorer, genast och effektivt förena våra omfattande mänskliga resurser med produktionen. Det krävs att staten och den privata sektorn samarbetar. Universiteten, forskningscentren, industrin, företagen och bankerna måste inleda ett nära och visionärt samarbete. Framförallt måste vi ge medborgarna vägledning och förbereda dem på att nanotekniken kommer att revolutionera deras vardag. Nanotekniken kommer att förändra världen.
Mina damer och herrar! Nanotekniken och nanovetenskapen är för 2000-talet vad Internet var för 1900-talet. Vi har inte råd att upprepa den europeiska paradox som vi varit med om en gång tidigare, då Internet, som ju är en europeisk idé, utvecklades bättre i Amerika än någon annanstans.
Det har blivit dags för Europeiska unionen att visa att vi inte bara vet hur man utvecklar nya idéer, utan även hur man använder dem på ett sätt som gagnar de europeiska medborgarna. 
Teresa Riera Madurell (PSE ).
   Herr talman, herr Potočnik! Jag vill gratulera föredraganden till ett utmärkt betänkande och betona att Europeiska unionen måste fortsätta att satsa på den vetenskapliga forskningen och den tekniska utvecklingen inom nanovetenskapen och nanotekniken, vilket dessutom är ett av de prioriterade områdena inom det sjunde ramprogrammet för forskning.
Mina damer och herrar! Som tidigare talare har sagt ses nanovetenskapen och nanotekniken som centrala tekniker för 2000-talet, med betydande återverkningar för industrin. Det här är ett tvärvetenskapligt område som innebär många nya möjligheter och lösningar på medborgarnas och företagens verkliga behov. Det förväntas därför avsevärt bidra till att EU uppnår målen om hållbar utveckling och konkurrenskraft.
EU är onekligen ledande på området, även om man investerar betydligt mindre i forskning och utveckling än vad Förenta staterna och Japan gör. Jag håller med föredraganden om att EU måste stärka sitt ledarskap för att kunna befästa och förbättra sin ställning i en mycket lovande sektor på den hårt konkurrensutsatta världsmarknaden.
Då räcker det inte att bara öka investeringarna i forskning och utveckling. Samtidigt måste vi garantera att forskningen håller en mycket hög standard, se till att vi har tillräckligt med kvalificerad personal och en bättre samordning av resurser och medlemsstaternas politik. Vi måste dessutom fortsätta att förbättra företagsklimatet, framförallt genom att modernisera våra små och medelstora företag och genom att skapa nya som bygger på kunskap. På detta sätt kan framstående forskning och utveckling inom nanovetenskap och nanoteknik omsättas i nya produkter och processer.
De europeiska teknikplattformarna för nanovetenskap och nanoteknik bidrar till att skapa gemensamma mål och prioriteringar för forskningen som gynnar industrin.
Jag vill även betona hur viktigt det är med internationellt samarbete. Mina damer och herrar! Vi får inte ställa upp hinder för den vetenskapliga utvecklingen. Vi måste stödja våra forskare eftersom de har störst insikt om fördelarna och nackdelarna på området. Det är dock onekligen så att för att medborgarna ska kunna få förtroende för vetenskapen måste kunskapen om de vetenskapliga framstegen göras begriplig för allmänheten och medvetenheten ökas. Detta för att öka förståelsen för de verkliga utmaningarna och konsekvenserna för våra liv. 
Vittorio Prodi (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag tackar Miloslav Ransdorf för betänkandet och vill även tacka Janez Potočnik för att han närvarar i parlamentet.
Nanotekniken är otroligt viktig, och viktigast av allt är nanoelektroniken. Den gör att vi kan skapa allt större effektivitetsvinster och samtidigt förbruka mindre energi än vad vi för närvarande gör med mikroelektroniken. Detta bekräftas även av arbetet inom plattformen.
Nanotekniken innebär intelligent användning av vanliga material, till exempel genom filtrering och katalys, vilket innebär att vi kan undvika de problem som ibland är förenade med bristen på sällsynta material. Jag vill dock påpeka att farhågorna om konsekvenserna för människors hälsa inte är obefogade. Partiklarnas nanometriska storlek gör att vi måste beakta de risker som är förenade med en ny slags toxikologi. Enligt befintliga forskningsrön kan partiklarna tränga rakt igenom cellmembranen och därför attackera nukleinsyrorna. Jag tycker att det är fullt berättigat att satsa resurser på detta.
Jag vill avsluta med att vända mig till kommissionsledamoten: Vi behöver reformera Europeiska patentverket, eftersom det för närvarande saknas tillräckliga kontroller. Parlamentet måste få säga sitt. Arbetet kan inte längre bara vara mellanstatligt utan måste införlivas i unionens verksamhet. Den övergripande frågan om att främja och skydda vetenskapen är faktiskt en EU-fråga. 
Hiltrud Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Vad ska beslutsfattarna göra med nanotekniken? Vi får inte bara bli förkämpar som okritiskt godtar alla vackra argument. Vår roll får inte heller bli att ge oss in i underhållnings- och nanocafébranschen i ett försök att skingra folks verkliga farhågor. Vi får inte bara bli reklambärare för nanotekniken.
Politikernas uppgift är att se till att konsumenterna och miljön skyddas. Nanotekniken används för att marknadsföra produkter som kosmetika, rengöringsmedel och textilier som riktar sig till privatkonsumenter och som nästan är helt oreglerade. Som Vittorio Prodi precis har sagt finns det inte någon rättslig ram för nanotekniken. Kommissionens vetenskapliga kommitté erkände den 29 september förra året att det finns avsevärda brister inom riskbedömning, karakterisering och mätning av nanopartiklar och att det inte finns mycket kunskap om sambandet mellan dosering och effekt, ingen alls om vart i människokroppen nanopartiklarna tar vägen och hur länge de stannar där, och lite om hur farliga de är för miljön. Då kan vi inte ignorera detta och sticka huvudet i sanden. Tvärtom är det en uppgift för er i kommissionen att skapa en varaktig rättslig ram för att skydda alla konsumenter.
Har vi verkligen inte lärt oss någonting av erfarenheterna från asbest? Vi har precis hört att nanopartiklar kan ta sig genom blod-/hjärnbarriären. När vi nu känner till dessa risker måste vi väl inrätta skyddsmekanismer? Vi kan inte bara låta produkterna komma ut på marknaden och testas på konsumenterna. Vi kan inte låta konsumenterna bli behandlade som försökskaniner!
Det ingår inte i beslutsfattarens roll att göra reklam för nanotekniken. Tvärtom är det beslutsfattarens roll att skapa en heltäckande rättslig ram som reglerar, kontrollerar och mäter den – det vill säga alla de saker som det hänvisas till i ert eget expertyttrande.
Allt annat vore att göra nanotekniken en björntjänst. Nanotekniken kan endast bli framgångsrik på marknaden och bli ekonomiskt hållbar om vi gör klart att hänsyn måste tas till konsumenternas intressen och till riskerna. Om det ska vara fördelaktigt att placera ett företag i Europa måste det även vara fördelaktigt att vara konsument i Europa, och det är mycket som saknas i det avseendet. Jag tycker verkligen att det är oansvarigt av kommissionen att den, trots att den vet vad som saknas och är medveten om att det inte finns någon metod för att bedöma riskerna, vill tillåta marknadsföring av konsumentprodukter som riktar sig till privatpersoner och deras hushåll utan att vara säker på att alla risker har undanröjts. Jag vädjar än en gång till er att göra någonting åt detta så snart som möjligt.
Än så länge har vi inte sagt särskilt mycket om farorna, om de etiska problemen, om förbättring och om ackumulering av nanopartiklar i människor, eftersom vi länge har trott att detta var science fiction. Nu rycker dock farorna närmare. 
Jag räknar med att Europeiska unionen ger USA ett svar. Vi kan inte svara att vi är beredda att följa i teknikens spår som ett lämmeltåg. EU:s svar på frågan om nanotekniken måste vara att vi kommer att inta en socialt ansvarsfull hållning och beakta de risker som finns. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Det är ytterst viktigt att vi uppmärksammar nanotekniken. När nya material produceras på molekylnivå får de nya egenskaper. Det är ännu inte känt vilka effekter de får på människors hälsa och på miljön. Kommissionen har lagt fram ett förslag till en handlingsplan fram till 2009 som innehåller en mängd höga förväntningar på de ekonomiska och sociala fördelarna. Kommissionen betraktar dock allmänhetens etiska betänkligheter och oro som ett hinder. Herr kommissionsledamot! I det avseendet måste jag säga att handlingsplanen är särskilt obalanserad.
Detsamma kan dessvärre sägas om Miloslav Ransdorfs betänkande, trots att det i viss mån har en motverkande effekt. Vad är det då som saknas? Det som framförallt saknas är viljan att ta hänsyn till andra frågor än säkerhetsrisker, inte minst frågan om huruvida ny teknik är önskvärd eller inte, eller frågor som rör människors uppfattning om livet i allmänhet. Först och främst måste fördelar och eventuella nackdelar beaktas för att förhindra att beslut fattas endast på grundval av teknikens ekonomiska värde medan tekniken fortfarande befinner sig i ett tidigt utvecklingsskede.
För det andra måste vi i Europeiska unionen koncentrera oss mer på internationell samordning, inte bara när det gäller toxicitetstester och riskbedömningar under hela livscykeln, utan även i fråga om lagstiftning om normer, märkning och ansvar, så att de som marknadsför nanopartiklarna görs ansvariga för eventuella skador som partiklarna orsakar.
Slutligen måste man fundera på om det är bra eller dåligt med patent på nanoteknik och nanomaterial, särskilt när det gäller grundläggande och allmän teknik samt material som kan användas på en lång rad olika sätt. Kan kommissionen se till att en kritisk analys av detta genomförs? Därefter kan kommissionen kanske fundera över i vilken utsträckning patenten och licenserna skulle försätta fattiga länder i en ännu ofördelaktigare situation och vad som kan göras för att motverka detta. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
   – Herr talman! Resultaten av forskningen om nanotekniken och dess tillämpning visar att det finns enorm potential för att producera material med fördelaktiga egenskaper. Hur dessa material används kommer att påverka framstegen inom industrin, ekonomin och hälsoskyddet på 2000-talet, samt öka vår levnadsstandard. Kapplöpningen om ytterligare framsteg inom nanoforskningen och nanotekniken har börjat och Europeiska unionen har inte råd att förlora den.
Betänkandet visar att det finns en rad hinder som måste övervinnas. Dessa hinder omfattar bland annat juridiska och formella frågor, skydd av de immateriella rättigheterna, forskningens samordning och tillgängliggörande för allmänheten, inrättande av tvärvetenskapliga forskningsgrupper, utbildning, ytterligare finansiering från privata investerare samt en säker användning och hantering av nya material. Alla dessa aktiviteter bör kontrolleras och stödjas av parlamentet.
Jag vill tacka Miloslav Ransdorf för ett grundligt och välbehövligt betänkande. 
Jan Březina (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden för hans betänkande, där han mycket precist beskriver utvecklingen i den dynamiska vetenskaps- och tekniksektorn. De förändringar som nanotekniken har fört med sig kan jämföras med tidigare tekniska revolutioner och kan kanske till och med överträffa dessa. De möjligheter som öppnar sig ger upphov till en rad utmaningar. I betänkandet tas vissa av dessa utmaningar upp, medan andra lämnas därhän. Den slutsats som kan dras av texten är att våra globala partner och konkurrenter är medvetna om hur viktig nanotekniken och forskningen omkring denna är. Detta framgår av de belopp som avsatts för forskningen och av de villkor som skapats för den. Kommissionen hade för avsikt att öka de anslag ur det sjunde ramprogrammet för forskning som avsatts för nanotekniken. Detta gjordes dock inte i någon större utsträckning enligt föredraganden, som jämför de offentliga och privata anslagen på detta område i Europa, Förenta staterna och Japan. Europa ligger efter Förenta staterna både när det gäller att skapa konkurrenskraftig infrastruktur och anta normer för immateriella rättigheter.
Utvecklingen går långsamt för patent på uppfinningar inom nanovetenskap och nanoteknik i Europa. I betänkandet betonas att det europeiska patentsystemet behöver reformeras för att främja vetenskap och innovationer som helhet. Det som saknas är dessvärre en tidsplan. En aspekt som rör användningen av nanotekniken och som saknas i betänkandet är om den eventuellt kan användas inom militären. Tekniken är inte reglerad, vilket kan komma att slå tillbaka mot oss. I sitt betänkande menar Thomas van der Molen att en fri överföring av den här tekniken skulle vara som att ge alla länder en kärnreaktor under förutsättning att den inte får användas till att utveckla kärnvapen. Jag anser att vi inom en snar framtid även måste ta med nanotekniken i beräkningen och ta itu med denna fråga. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Nanotekniken har möjligheter, men dess verkliga fiende är den som vill släppa lös den på konsumentmarknaden utan regler, utan kunskap, utan skydd. Vi gröna vill först ha kunskap, sedan regler som skyddar miljö och hälsa och sedan marknadsföring. Det är rätt ordning.
Nanopartiklar har inte samma toxiska egenskaper som vanliga partiklar. Kolpulver är ofarligt, men nanopartiklar i form av kolkluster ger allvarliga hjärnskador hos fisk inom 48 timmar redan vid koncentrationer på 0,5 ppm. Nanotuber kan förstöra mitokondriellt DNA och nanopartiklar på huden kan migrera till hjärnan och lymfnoder och skada vår kropp. Vårt immunförsvar är anpassat att hantera nanopartiklar. EU:s egen forskning visar att biologiskt icke-nedbrytbara och biologiskt icke-kompatibla nanopartiklar kan vara livshotande och skall undvikas vid all inandning och allt intag. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ).
   – Herr talman! Betänkandets huvudsakliga fokus ligger på fördelarna med nanovetenskap och nanoteknik och behovet av att EU står i förgrunden för utvecklingen, i linje med Lissabonstrategins mål om högre produktivitet och ekonomisk tillväxt. Detta är lovvärt men leder till en stor lucka: den rekommenderade ökningen av forskning inom nanoteknik föregår lagstiftningen om tekniken.
Lagstiftningen bör åtminstone hålla jämna steg med forskningen. I vår iver att hinna före Kina och Förenta staterna kanske vi ser lagstiftning som innehåller riskbedömning som något som håller oss tillbaka. Det finns dock frågor om icke-terapeutisk behandling för att förbättra människan, integritet, rättvisa, patentering, militära tillämpningar, säkerhet, hälsa och miljö som vi måste ta itu med först. Vi bör genom lagstiftningen i detta fall se till att vi i vår iver inte skapar mycket svåra problem. Om det är en bra lagstiftning kommer den att gynna forskningen och göra den mer fokuserad och effektiv. ”Bättre förtänksam än efterklok” har alltid varit en bra och användbar regel. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka föredraganden, Miloslav Ransdorf, för hans engagerade betänkande, där han har behandlat den här viktiga frågan på ett mycket medvetet och känsligt sätt. Vi behöver nu hitta rätt plats för den bland EU:s institutioner. Å ena sidan finns det grundläggande forskning, till exempel det sjunde ramprogrammet för forskning, Europeiska forskningsrådet och teknikplattformarna – där vi har åstadkommit någonting av varaktigt värde – och jag vill gratulera kommissionsledamot Janez Potočnik till den kommande stora framgången med det sjunde ramprogrammet för forskning.
Dessutom finns Gemensamma forskningscentret som skulle kunna göra mer för att ta itu med den så kallade skrämselindustrin, och dess objektivitet skulle onekligen vara en bra grund för att kontrollera den här nya tekniken. Det ”europeiska teknikinstitut” som kommissionen, under ordförande José Manuel Barroso, har föreslagit skulle kunna ta sig an uppgiften att, från ett uppifrånperspektiv, förmedla kunskaperna från den grundläggande forskningen till utbildningssektorn. En annan möjlighet är att anta ett nedifrånperspektiv och hämta denna kunskap från lärosätena och, framförallt, från små och medelstora företag, och lägga ut det på en plattform likt ”eBay”. På så sätt kan Internet användas för att utbyta idéer, uttrycka ambitioner och garantera bättre kommunikation på minst tjugo olika europeiska språk.
Den internationella termonukleära experimentreaktorn (ITER) skulle även kunna spela en roll här, eftersom det är inom forskningen om fusion och plasma som nanotekniken innebär en helt ny utmaning när det gäller att öka energieffektiviteten, minimera förlusterna på grund av slitage och ta fram strategier för att bekämpa korrosion, inte minst i energiproduktionen. 
Ján Hudacký (PPE-DE ).
   – Jag vill uttrycka min tacksamhet mot föredraganden, Miloslav Ransdorf, för hans träffsäkra betänkande där bristerna i utvecklingen av nanotekniken lyfts fram, precis som de enorma möjligheterna och den lovande framtiden för denna sektor.
I Europeiska kommissionens handlingsplan beskrivs förutsättningarna för ett fortsatt stöd till denna sektor och medlemsstaterna uppmanas att lägga större vikt vid den inom ramen för utvecklingen av en kunskapsbaserad ekonomi. Nanotekniken är en integrerad del i olika tekniska områden och kommer inom en snar framtid att ha ett stort positivt inflytande inom så gott som alla industrinäringar och detta innebär i sig att det krävs en handlingsplan för att skapa en hög grad av samordning och stöd.
Jag vill ta upp några av de problem som detta viktiga forsknings- och utvecklingsområde står inför. Jag anser att all forskning och utveckling inom nanoteknik i sig skulle uppfylla kriterierna för kompetens i världsklass. Men i många fall kommer detta formella krav i kombination med kravet på en så kallad kritisk massa av resurser att hindra mindre forsknings- och innovationscenter vid universiteten från att delta, liksom innovationscenter i små och medelstora företag med uppbackning av nationella stödprogram och EU-stödprogram, som sjunde ramprogrammet eller det kommande ramprogrammet för konkurrens och innovation.
I detta sammanhang vill jag uppmärksamma er dels på behovet av bättre konkurrens mellan de små och stora organisationer som är verksamma inom detta forsknings och utvecklingsområde, dels på behovet av att förbättra den inre konkurrensmiljön.
Det andra problemet jag vill ta upp är finansieringen. Vi fortsätter att se en minskning av de tillgängliga medlen för forskning och utveckling och detta gäller även för nanoteknik. Det återstår bara att konstatera att trots vår stora vetenskapliga och innovativa potential ligger vi uppenbart efter USA inom detta område. Som tillägg till det sjunde ramprogrammet, kanske det – främst för mindre forsknings- och innovationsprojekt – skulle gå att hitta en lösning i form av riskkapital, där potentialen för en effektivare institutionalisering genom offentlig-privata partnerskap ofta underskattas.
Jag anser att Europeiska kommissionen tillsammans med Europeiska investeringsfonden skulle kunna spela en större samordnande roll genom Jeremieprogrammet, åtföljt av konkreta och tydliga rekommendationer till medlemsstaterna om att inrätta effektiva stimulansåtgärder finansierade med offentliga medel, däribland strukturfonderna. 

Romana Jordan Cizelj (PPE-DE ).
   Nanovetenskap och nanoteknik har stora möjligheter att bidra ytterligare till mänsklighetens välstånd. Men också politiken bör bedrivas i linje med den tekniska utvecklingen, oavsett om detta sker genom olika initiativ eller lagstiftningsåtgärder. Här måste vi främja utveckling och införa lagstiftning som förhindrar missbruk och begränsar riskerna. Mot denna bakgrund är kommissionens dokument mycket viktigt.
Men vi är ganska sena med att ta upp denna fråga. Parlamentet, kommissionen och rådet kommer snart att avsluta förhandlingarna om det sjunde ramprogrammet. Detta program omfattar vissa grundläggande delar av handlingsplanen, till exempel forskning, innovation och, i viss utsträckning, mänskliga resurser. Jag hoppas verkligen att parlamentet har varit seriöst i sina förhandlingar och har förespråkat en lämplig roll för nanotekniken, både genom att definiera ämnesområdena för forskningen och genom att försöka åstadkomma en betydande ökning av forskningsfinansieringen.
I detta avseende finns det ett område som fortfarande är öppet och som i handlingsplanen anges som nödvändigt för att åstadkomma den kritiska massan för infrastruktur. Det handlar om att knyta samman universitet, forskningsorganisationer och näringsliv och rekommendationen är att detta mål bör uppfyllas med hjälp av befintliga mekanismer. Under tiden har det uppstått en livlig diskussion om det så kallade europeiska tekniska institutet, som är en vidareutveckling av denna idé om att åstadkomma den kritiska massan med betoning av de mänskliga resurserna.
Vi måste ta hänsyn till de välgrundade slutsatser som redan har dragits om nanovetenskap och nanoteknik när vi fattar beslut om att utveckla kommande mekanismer för att åstadkomma den kritiska massan. I detta avseende vill jag betona att vi måste underlätta samarbetet både med de grupper som redan har visat spetskompetens i forskningen och med grupper som har stor potential för att uppnå spetskompetens inom en relativt kort period. Nanovetenskap och nanoteknik kan vara ett av försöksområdena för att upprätta ett ännu närmare förhållande mellan de tre sidorna i den så kallade kunskapstriangeln.
Slutligen vill jag gratulera föredraganden till ett ypperligt arbete. 
Lambert van Nistelrooij (PPE-DE ).
   – Herr talman! Enligt den senaste undersökningen från Världsekonomiskt forum står innovationskapaciteten för omkring 30 procent av de mest utvecklade ländernas konkurrenskraft, och detta gäller särskilt för nanoteknik. Användningen av nanoteknik inom medicin ger till exempel möjlighet till bättre behandlig av cancer, hjärtsjukdomar, Alzheimers och Parkinsons, som tillsammans orsakar två tredjedelar av dödsfallen i EU.
Detta är ett område där EU:s forskningsinstitutioner och företag är världsledande. Enbart i Nederländerna har den nanotekniska industrin en omsättning på 20 miljarder euro och regeringen investerar rekordstora belopp i industrin, till exempel i centret för molekylärmedicin i Eindhoven. Då detta är ett exempel på en aktiv strategi, med den inställning som världsutvecklingen och konkurrensen ropar efter, gör företagen likadant.
Behovet av att göra val, av investeringar och av stöd till grundläggande infrastruktur i EU – allt detta uttrycks väl i Ransdorfbetänkandet. Därav följer att kommissionens, medlemsstaternas och de regionala myndigheternas uppgift är att arbeta tillsammans med industrin och de små och medelstora företagen för att se till att detta tillämpas i industriproduktionen i denna del av världen. Det sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling, de europeiska teknikplattformarna och kunskapsregionerna har tillsammans med strukturfonderna lagt en god grund, särskilt i fråga om finansieringen. Sedan har vi riskerna. Dessa måste naturligtvis övervägas, särskilt på global nivå inom Unesco och OECD.
Slutligen ser vi denna höst kommissionsledamot Janez Potočnik sätta igång med en färdplan för forskningsinfrastruktur som borde visa vilka regioner, områden eller kluster som verkligen har potential att möta utmaningen med global konkurrens. Investeringar handlar inte om en global kompetensflykt utan borde skapa en kompetensvinst – en vinst för EU:s ekonomi och för välståndet hos befolkningen i EU. 
Janez Potočnik
   , . – Herr talman! Jag vill kortfattat svara på och sammanfatta vad jag anser att budskapet från dagens debatt om innovation, finansiering, risker, etik och regelverk är. Jag tar upp dem en och en.
När det gäller innovation råder det inga tvivel om att nanovetenskap och nanoteknik har mycket hög potential. Nanovetenskap påminner mycket om informationsteknik. Ett genombrott på detta område skulle alltså få resultat i alla sektorer. Det är därför som det är mycket viktigt att fästa stor uppmärksamhet vid innovation.
Om vi jämför oss med Förenta staterna ser vi att vi på många områden inte har halkat efter. Ett område som vi verkligen har halkat efter på är dock informationsteknik. Om man tittar på hur mycket pengar vi satsar på innovation, forskning och utveckling ser man att vi halkar efter på både det strukturella och det globala planet. Vi bör inte göra samma misstag när det gäller innovation.
Vi försöker att engagera europeiska teknikplattformar, gemensamma teknikinitiativ, vilket vi är mycket aktiva i, och företagen på detta område. Jag håller med om att frågan om immateriella rättigheter också är viktig, och det är därför som den har fått särskild uppmärksamhet i handlingsplanen.
Nu går jag över till finansiering, som behandlas mycket noggrant ur två aspekter. Ett är så klart nanovetenskap och nanoteknik och det andra är informations- och kommunikationsteknik. Det finns dock fler frågor, nämligen de som kommer att behandlas i Europeiska forskningsrådet, inom programmet Människor och programmet Kapacitet och inom infrastruktur – frågor med anknytning till regional utveckling. Det är därför mycket svårt att jämföra de medel som nu avsatts för det sjätte ramprogrammet med de medel som kommer att användas i det sjunde ramprogrammet. Det jag kan säga är att finansieringen kommer att öka avsevärt jämfört med hur situationen ser ut i dag.
Om vi återigen jämför finansieringen i EU med den i Förenta staterna får vi inte glömma att ramprogrammet får 5 procent av EU:s offentliga finansiering. Om man jämför hur mycket offentlig finansiering som går till nanovetenskap är det därför uppenbart att det är 30 procent av den offentliga finansieringen i EU. Uppenbarligen ger vi nanovetenskapen proportionellt sett mer uppmärksamhet än vad medlemsstaterna gör. Det måste understrykas på ett tydligt sätt.
För det andra bör två tredjedelar av finansieringen under normala förhållanden komma från den privata sektorn, som vi måste uppmärksamma. En av de saker som vi fick reda på – och som offentliggjordes i augusti 2006 – var alltså vad som var avgörande för de företag som forskar på området i EU. För det första att det finns en marknad och för det andra kunskapspoolen, inte lönenivån. Lönenivån är nästan irrelevant när vi talar om kunskap och om forskning och utveckling. Det är dessa områden som måste uppmärksammas.
För det tredje är det sant att vi inte vet allt när det gäller riskerna, och det skulle vara hyckleri att säga att vi visste allt eftersom det inte är sant. Men vi vet mycket, och jag håller med dem som sa att vi måste tillägna frågan ordentlig uppmärksamhet i det sjunde ramprogrammet. I handlingsplanen har frågan om risker också fått stor uppmärksamhet. En informell insamling av bidrag till ytterligare projekt i det sjunde ramprogrammet har nyligen fullbordats. Det är också oerhört viktigt att vi hanterar frågor om risk på ett öppet sätt och att vi utbildar folk på rätt sätt.
När det gäller etik står det klart att vi måste bibehålla de höga etiska standarder och principer som vi alltid har uppfyllt och uppmärksamma dessa vederbörligt.
När det gäller regelverket utgör lagstiftningsfrågorna slutligen återigen en viktig del av handlingsplanen. De har samlats där, och kommissionen arbetar i nära samverkan med generaldirektoraten för forskning och de generaldirektorat som är aktiva inom lagstiftningsfrågor samt med utomstående experter för att ta itu med olika osäkerheter beträffande potentiella faror och exponering, för att ta itu med kunskapsluckorna och för att fortsätta att utveckla riktlinjer och metoder. Hur lämplig den befintliga och framtida lagstiftningen om nanoteknikprodukter är undersöks också noggrant.
Sammanfattningsvis råder det inga tvivel om att vi behöver ett balanserat tillvägagångssätt som är öppet och tar stor hänsyn till folkhälsa, säkerhet, miljö och konsumentskydd men som är inriktat på att utnyttja den enorma potential som nanovetenskap och nanoteknik har inom forskning och innovation. Dagens betänkande var ett mycket bra tillfälle att lyfta fram alla dessa delar av vårt tillvägagångssätt, och jag vill tacka ledamöterna för deras uppmärksamhet av dessa frågor, det stöd som vårt arbete har fått och de farhågor som har uttryckts. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0270/2006) av Alain Hutchinson för utskottet för utveckling om ”Samarbeta mer, samarbeta bättre: 2006 års paket om effektivitet i EU:s bistånd” (2006/2208 (INI)). 
Alain Hutchinson (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Det betänkande som jag hoppas att vi kommer att rösta för i dag är en direkt följd av de tre meddelanden från kommissionen som bildar det vi kallar ”2006 års paket om biståndseffektivitet” och betänkandet handlar därför i vidare bemärkelse om hur vi ska uppnå målet att förbättra EU:s utvecklingssamarbete. Detta om innehållet.
Angående det som står på spel här – eller rentav det som är utmaningen – kunde det inte vara tydligare: Hur ska vi i EU avsevärt kunna förbättra det faktiska bistånd vi ger till länderna i syd? Med andra ord, hur ska vi se till att det bistånd som vi beviljar dessa länder på ett mycket mer systematiskt sätt omsätts i konkreta framsteg som verkligen förändrar livet för de miljoner människor som lever under mänskligt sett oacceptabla förhållanden?
Det finns nu en gemensam medvetenhet om att vi skulle kunna ge bättre bistånd och det har gjorts politiska åtaganden som tillåter oss att prioritera denna fråga i vår politik för utvecklingssamarbete. Vi har ett samförstånd inom EU om utvecklingen och även en ny strategi för Afrika. Detta är utmärkt. Dessutom håller lagstiftning och tekniska bestämmelser på att införas. Det enda som återstår är att genomföra allt detta i praktiken, om jag så får säga.
Bland de många frågor som vi har behandlat i detta betänkande kan följande nämnas: den faktiska definitionen av utvecklingssamarbete och därmed av vad varje medlemsstat legitimt kan räkna in som offentligt utvecklingsbistånd, den minsta biståndsnivå som ska uppnås om våra åtaganden ska uppfyllas, utveckling mot obundet bistånd, som medlemsstaterna – i varje fall ett antal – är uppenbart tveksamma till, bristen på indikatorer för att mäta förbättringarna i EU:s bistånd, och – än en gång – farhågorna hos aktörerna på plats, som noterat en viss ovilja att låta mottagarländerna delta i strategierna och programmen för dessa länder.
I tillägg till dessa specifika frågor som ger en viss uppfattning om hur mycket som återstår att göra för att förbättra vårt bistånd rent praktiskt, finns tre hörnstenar – komplementaritet i insatserna, samordning av programmen och sammanhållning i politiken – som bildar en ram för vårt arbete och utgör en särskilt viktig mall för hur vi ska tolka de åtgärder vi kommer att behöva vidta under de närmaste åren i fråga om samarbete.
När det gäller insatsernas komplementaritet, oavsett om detta gäller sektorsvis eller geografiskt, ger fördelningen av arbetet upphov till ett visst motstånd och ett antal svårigheter. Genom att inta en öppen och djärv hållning borde vi kunna lösa dessa problem. Det går inte att reducera diskussionen till en sammandrabbning mellan medlemsstaternas protektionism och Bryssels centralism, även om det utan tvekan är bra att se upp för överdriven centralisering, som präglas av en toppstyrd inställning till planeringen och framför allt av ett minskat deltagande från partnerländernas och det civila samhällets sida när strategier och prioriteringar utarbetas.
Faktum kvarstår att en centraliserad samordning mellan medlemsstaterna och kommissionen utan tvekan skulle skapa fördelar och framför allt göra det möjligt att undvika dagens situation där en mängd olika aktörer gör samma sak i samma land eller region. Av givaratlasen framgår det till exempel tydligt att det finns glömda kriser eller det som kallas övergivna länder samtidigt som det finns situationer som den efter tsunamin, där mottagarländerna inte kan ta emot den enorma mängd bistånd som ges vid ett enda tillfälle.
Även om det har talats om samordning i flera år återstår enorma svårigheter i fråga om att harmonisera förfaranden och förbättra samordningen av EU:s olika samarbetsprogram. Dessutom är det inte bara gemenskapens olika politikområden som måste stämma överens internt; det måste också finnas en enhetlig inställning till beslutsfattandet inom de olika geografiska områden som vår utvecklingspolitik omfattar. Just dessa punkter finns med på dagordningen för det finska ordförandeskapet, som har beslutat att ägna en stor del av sitt arbete åt denna fråga.
Om vi därför i vårt betänkande tyckte det var bättre att begränsa oss till att betona vikten av denna aspekt och att vänta och se vad den nära framtiden bär med sig, vill jag ta detta tillfälle att ta upp denna fråga, som jag anser är avgörande och i slutänden påverkar själva grundvalen för alla samarbetsinitiativ eller rentav för alla politiska projekt.
Som vi vet – eftersom det tas upp regelbundet – fortsätter det varje dag, just nu, att anlända båtar till den spanska kusten – det vill säga till våra kuster – med hundratals människor ombord som försöker fly från ett öde som de har bestämt sig för att undkomma med risk för sina egna liv. Denna situation skapar naturligtvis frågor om gränskontroll, hantering av migrationsflöden och politiken för att integrera invandrargrupper. Dessutom väcker den på ett slående sätt frågan om hur effektiv vår samarbetspolitik är och hur väl denna politik kan samordnas med våra andra politikområden.
Jag vill inte sänka mig till att göra en karikatyr, men vad för slags samarbete är detta – ett samarbete som har pågått i över 40 år – som leder till att de människor vi påstår oss hjälpa bara har en enda önskan: att undkomma de förhållanden som de lever under, till vilket pris som helst? Låt oss inte skräda orden. Jag tycker att detta låter som ett misslyckande. Hur ska länderna i syd uppfatta en samarbetspolitik som beviljar ett belopp på 50 miljarder euro per år, samtidigt som den kombineras med en politik som kräver att de ska betala tillbaka en skuld där de årliga återbetalningarna är fyra gånger så höga som det beloppet?
Hur kan vi fortsätta att på alla sätt hävda att vi är fast beslutna att underlätta utvecklingen i länderna i syd, samtidigt som vi fortsätter att pracka på dem frihandelsregler som de inte kan följa under de förutsättningar vi påtvingar dem? Hur kan vi gå med på att bekämpa fattigdomen samtidigt som vi inte gör någonting för att bekämpa de strukturella orsakerna till denna fattigdom?
Sanningen är att hur effektiv den än är kan politiken för utvecklingssamarbete aldrig i sig lösa de många problemen i länderna i syd. Det är med just detta i åtanke som vi behöver förbättra utvecklingssamarbetet, eftersom detta samarbete kommer att bli effektivare i ju större utsträckning det lyckas göra EU medvetet om behovet av att bedriva en övergripande politik som är helt och hållet inriktad på ett gemensamt prioriterat mål: framväxten av en mer rättvis värld präglad av större solidaritet. 
Charlie McCreevy
   , . – Herr talman! Jag talar för min kollega, Louis Michel, som inte kan vara här denna morgon. Jag vill börja med att tacka föredraganden, Alain Hutchinson, och utskottet för utveckling för ett konstruktivt betänkande om biståndseffektivitet, som är en mycket viktig fråga för EU:s utvecklingspolitik.
Att förbättra både kvantiteten och kvaliteten på vårt bistånd är utan tvivel ett av de viktigaste åtagandena i det europeiska samförståndet om utvecklingspolitik som 2005 fick stöd av samtliga medlemsstater, kommissionen och parlamentet. Samförståndet är ett viktigt dokument för oss alla. För det första öppnar det en ny dimension för samarbete mellan de 25 medlemsstaterna och kommissionen. För det andra lyfter det, för första gången i EU:s historia, fram vår gemensamma europeiska vision och de gemensamma principer och mål som styr vår utvecklingspolitik. För det tredje behandlar dokumentet kommissionens komparativa fördel och målet att omfördela medlemsstaternas verksamheter för att få en bättre och högst nödvändig samverkan.
Kommissionen bör främja EU:s inverkan på utveckling och utveckla den europeiska biståndseffektiviteten, vilket framgick av samtliga debatter om det europeiska samförståndet om utvecklingspolitik. EU måste vara en ledande kraft i internationella forum som arbetar med biståndseffektivitet, särskilt i OECD och kommittén för utvecklingsbistånd där kommissionen är fullvärdig medlem enligt stadgarna. Ett starkt EU ger en stark kommitté för utvecklingsbistånd.
Det är med detta i åtanke som kommissionsledamot Louis Michel har föreslagit ett paket med konkreta målsättningar i fråga om biståndseffektivitet som antogs av rådet under våren 2006. Kommissionens tillvägagångssätt för biståndseffektivitet har sin utgångspunkt i praktiska erfarenheter, goda exempel och partnerländernas förväntningar. Det är fast förankrat i Parisdeklarationens principer om harmonisering, ägarskap, givaranpassning och förvaltning för resultat.
Parlamentet har i tidigare resolutioner och återigen i detta betänkande klargjort att det stöder kommissionen och dess insatser för att stärka samordning av och samstämmighet mellan både kommissionens och EU:s åtgärder på utvecklingsområdet. I betänkandet lyfts tre viktiga områden fram där framsteg behöver göras under 2007, och jag vill kommentera dem kort.
Det första är att stärka komplementaritet och arbetsfördelning: Dessa frågor är av avgörande betydelse för kommissionen. EU:s givaratlas har verkligen understrukit de luckor och det dubbelarbete i fråga om givarnas insatser som är i vägen för ett effektivare bistånd. För att kunna ta itu med dessa brister inledde kommissionen en process med medlemsstaterna i syfte att ta fram praktiska regler för en bättre arbetsfördelning mellan EU:s givare. Diskussioner förs för närvarande, och detta initiativ bör kunna tas i bruk genom rådets slutsatser 2007.
Det andra området är den gemensamma programplaneringen för bistånd. EU har nu en gemensam ram till sitt förfogande som antogs förra våren. Inom ramen planerar man att utarbeta en gemensam diagnos och analys i partnerländerna, i nära samarbete med de berörda medlemsstaterna, för att fastställa gemensamma praktiska lösningar. Partnerländerna och det civila samhället har en viktig och aktiv roll i denna process. I stället för att uteslutas från dessa diskussioner är det civila samhället starkt engagerat i inrättandet av länderdiagnoser för att se till att det har fullt ägarskap. Detta tillvägagångssätt ligger helt i linje med det som används för gemenskapens programplanering.
När det gäller det tredje området vill jag säga några ord om ett viktigt instrument för att förbättra arbetsfördelningen och samordningen, nämligen medfinansiering. Kommissionen kommer 2007 att lägga fram särskilda förslag om hur man kan främja användningen av medfinansiering som ett instrument för att stödja arbetsfördelningen bland givare och hjälpa de medlemsstater som bygger upp sin utvecklingskapacitet. Parlamentet har varit ihärdigt i sin välgrundade begäran till kommissionen om att säkerställa samordning mellan medlemsstaterna för att effektivisera utvecklingsfinansieringen. Kommissionen har, som ni ser, tydligt intagit en välvillig hållning och kommer, i nära samarbete med medlemsstaterna, att använda alla tillgängliga instrument för att genomföra en förbättrad biståndseffektivitet. Jag kan bara förespråka att Europaparlamentet använder det gemensamma utvecklingsmötet med de nationella parlamenten i oktober som ett tillfälle att öka stödet för dessa initiativ.
Det är viktigt att EU ser till att dess politiska ambitioner matchar dess finansiella status som den största internationella givaren. I detta hänseende har parlamentet en viktig roll att spela för att hjälpa medlemsstaterna att påskynda sina reformer och göra de kulturella förändringar som krävs enligt detta nya gemensamma arbetssätt. Framgång på den fronten har avgörande betydelse för att vi ska uppnå våra utvecklingsmål och ta ledningen på den globala utvecklingsagendan.
Kom ihåg att det främsta målet är att vinna i kampen mot fattigdom. Det är endast genom att agera tillsammans och på bästa sätt göra användning av alla tillgängliga instrument som vi kan nå framgång. Tack vare det europeiska samförståndet för utvecklingspolitik har vi nu alla instrument som krävs för att uppnå detta mål. Vi måste se till att dessa åtaganden står högt på vår politiska agenda och att vi inte går miste om denna verkliga möjlighet att genomföra våra ambitiösa politiska åtaganden. Det handlar inte bara om politik, det handlar också om kollektiv trovärdighet. 
Margrietus van den Berg (PSE ),
   . – Herr talman! Först måste vi tacka Alain Hutchinson för detta viktiga betänkande. Om utvecklingsbiståndet ska vara effektivt måste EU:s inställning till bistånd och handel hänga ihop. Om vi vill uppnå millenniemålen 2015 måste bistånd och handel komplettera varandra – vilket de mycket väl kan – men verkligheten är tyvärr att de ofta inte gör detta. Bistånds- och handelspolitiken – inklusive jordbruk – bedrivs alltför ofta isolerade från varandra och det är säkert en anledning till att det kommer att ta oss ytterligare ett århundrade att förpassa fattigdomen i Afrika till det förgångna.
Just nu sägs det inte mycket om enhetligheten i EU:s politikområden. Kommissionsledamot Peter Mandelsons förhandlare predikar om frihandel styrd av globala regler samtidigt som kommissionsledamot Louis Michels folk arbetar för utveckling och förverkligande av millennieutvecklingsmålen och politiken för jordbruksstöd strider mot båda lägrens målsättningar. Det tycks inte finnas något samröre alls mellan de olika politikområdena.
I denna situation är det tyvärr alltför ofta utvecklingsaspekten som trängs ut. Handelshänsyn tar till exempel allt för stort utrymme i de ekonomiska politiska överenskommelserna, de välkända – eller ibland möjligen ökända – positiva ekonomiska agendorna. När det handlar om utveckling hänvisas de som söker bistånd alltför ofta till befintliga fonder och det finns alldeles för litet som tyder på en verkligt integrerad metod, som verkligen skulle betyda att extra pengar och nya utvecklingsplaner läggs fram, trots det faktum att det är avtalen om ekonomiskt partnerskap, som utgår från förbättrat lokalt samarbete, som skulle kunna bidra till att göra biståndet effektivare.
I detta avseende måste vi förutsätta att försiktighetsåtgärder måste vidtas inom utvecklingsområdet för att skydda de svagare förhandlingsparterna så att ärliga överenskommelser och en realistisk tidsplan kan växa fram ur avtalen om ekonomiskt partnerskap. Om handeln verkligen ska få en skjuts är det nödvändigt att till exempel reformera skattesystemet genom att ersätta de tullar som tas ut vid gränserna, det måste finnas starkare offentliga och sociala serviceinstitutioner, bättre utbildning och hälsovård. Den nuvarande bristen på samordning och sammanhållning är inte bara ineffektiv utan oacceptabel eftersom den strider mot artikel 178 i fördraget.
En av anledningarna till detta är att handelsexperternas, eller omvänt, de utvecklingsansvarigas, kompetens och sakkunskap ofta inkräktar på den andra partens arbetsområde, en annan är bristande vilja att summera de faktiska kostnaderna och fördelarna med integrerad utveckling och att tillsammans – det vill säga även i rådet – söka ny finansiering av den. Dessutom är det ofta så att EU:s politik – inom områden som bland annat jordbruk, handel och utveckling – ofta motverkar sig själv, exportbidrag gör det möjligt för jordbruket att dumpa sin produktion i Nordafrika, vilket leder till ökad arbetslöshet där. De som har ansvar för invandringen klagar över strömmen av ekonomiska flyktingar från området och ger inte så mycket bistånd, utan föredrar att arbeta med goda överenskommelser på den regionala arbetsmarknaden.
Det enda som skulle kunna leda till en avsevärd förbättring av situationen skulle vara en sammanhängande EU-agenda från kommissionen och rådet. Global handel är viktig och ger stora fördelar genom att göra det möjligt för utvecklingsländerna att ta sig ur den onda fattigdomscirkeln. Det finns mycket att vinna på en god kombination av bistånd och handel och arbetet med att föra dem samman får inte stå i vägen för dessa länders utveckling; det är så vi kommer att kunna uppnå millenniemålen. Det jag efterlyser är en sammanhängande EU-agenda; det nya instrumentet för biståndssamarbete kan tillhandahålla en sådan inom en samlad ram. 
Tokia Saïfi,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Först vill jag tacka föredraganden, Alain Hutchinson, för kvaliteten i hans arbete med detta viktiga ämne som är så avgörande för vår framtid. Jag gratulerar honom.
År 2005 var fullt av avgörande händelser för utvecklingsbiståndet. Om saker och ting verkligen har kommit igång nu, låt då våra ord övergå i handling. Mot denna bakgrund kan vi bara välkomna EU:s och ett antal medlemsstaters insatser för att väsentligt öka utvecklingsbiståndet. Men det är uppenbart att även om ekonomiska resurser är nödvändiga för ett effektivt bistånd, är det inte tillräckligt.
Utvecklingsförfarandena måste övervakas noga om det ska gå att mäta resultatet av denna politik. Utvecklingsbiståndet måste vara lika ambitiöst i fråga om kvalitet som i fråga om finansiering, om fattigdomen ska kunna minskas märkbart. Med detta i åtanke vill jag betona vikten av att införa nyskapande finansieringsmekanismer som ger tillgång till stabila och förutsägbara resurser. Därför välkomnar jag inrättandet av Unitaid vid Förenta nationernas senaste toppmöte. Detta kommer att underlätta för utvecklingsländerna att få tillgång till läkemedel. Vid en tidpunkt då denna mekanism fortfarande är i sin linda får vi hoppas och be att den kommer att visa sig effektiv och skapa ett engagemang från flera länder än dem som liksom Frankrike redan deltar.
EU måste spela rollen som dirigent för att åstadkomma en bättre fördelning av uppgifterna inom ramen för utvecklingsbiståndet. Denna samordning måste göras både på EU-nivå och på plats och mottagarnationerna måste också delta. Åtgärdspaketet för att skapa ett effektivt bistånd är första steget. EU och dess medlemsstater har samma ambitioner i fråga om utveckling. Låt oss därför anta utmaningen med att skapa ett effektivt och öppet bistånd och samtidigt stå fast vid våra åtaganden. 
Miguel Angel Martínez Martínez,
   . – Herr talman! När vi i förrgår träffade Liberias president och försökte ge henne en kortfattad beskrivning av Europaparlamentets viktigaste insatser inom biståndsutveckling betonade vi att socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet har ett dubbelt åtagande: att frigöra mer resurser för denna uppgift – vilket vi anser är en prioriterad fråga bland EU:s ansvarsområden – och att se till att de tillgängliga resurserna används så effektivt som möjligt för att åstadkomma verkliga resultat när det gäller att möta en alltmer allvarlig och ofrånkomlig utmaning.
I detta avseende är det betänkande som min vän och kollega Alain Hutchinson har utarbetat ett mycket viktigt dokument i fråga om stringens och djup och med hänsyn till den tid då det utarbetas: en tid när den allmänna opinionen inom EU börjar bli medveten om att EU både mot bakgrund av solidaritetsprincipen och med anledning av strömmen av emigranter som flyr från underutvecklingen till våra länder, inte har något annat val än att inrikta alla sina insatser mot att utveckla och stabilisera länderna i syd.
Hutchinsonbetänkandet och föredragandens mycket berömvärda resolutionsförslag, som vi säkerligen kommer att godkänna med en överväldigande majoritet, är inte bara ännu ett dokument i mängden bland dem vi debatterar här i parlamentet. Eftersom jag helt instämmer i förslagen i betänkandet ska jag inte upprepa dess innehåll. Jag vill dock säga att betänkandet är särskilt betydelsefullt en dag som i dag, när det verkar som om vi för bara några timmar sedan nådde ett gott resultat i förhandlingarna om det nya rättsliga instrumentet för att finansiera vårt utvecklingssamarbete.
Jag vill också säga att betänkandet är ett stycke äkta doktrin och att det innehåller många idéer och förslag som rådet och framför allt kommissionen måste ta hänsyn till för att öka effektiviteten i vårt arbete inom samarbetsområdet.
Vi i Europaparlamentet, i utskottet för utveckling och, naturligtvis, inom den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet måste åta oss att se till att Alain Hutchinsons förslag inte bara förblir ett konstaterande av goda avsikter där resultatet uteblir. Vi måste arbeta för att se till att förslagen blir ett slags vägledare för våra insatser, att den effektivitet vi skapar på detta område bidrar till att fler och bättre objektiva resultat uppnås, vilket ytterligare motiverar att större och mer generösa budgetar anslås inom ett område som inte längre är en sekundär eller perifer fråga eller bara är ett sätt att lindra våra samveten, och att detta område omvandlas till en verkligt prioriterad fråga inom EU:s politik. 
Gabriele Zimmer,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag tacka Alain Hutchinson för hans enastående betänkande, som min grupp kommer att stödja förbehållslöst.
Redan år 2000 åtog sig FN:s generalförsamling uppgiften att göra det möjligt att mäta framgångarna, sätta mål och visa var framgångarna hade gjorts, en uppgift som ledamöter från alla grupper i parlamentet har tagit på största allvar de senaste åren. Också för oss är millennieutvecklingsmålen den måttstock vi använder för att mäta effektiviteten i det vi gör i fråga om utvecklingspolitiken.
Vi ansåg att FN:s interimsrapport var alarmerande eftersom den visade att de uppsatta målen inte hade nåtts och att även om den sortens misslyckande visserligen ger välbetalda EU-medborgare dåligt samvete, innebär det döden för miljontals fattiga människor och ett liv utan utbildning för miljontals unga kvinnor. Detta borde vara en tillräckligt god anledning för kommissionen att se över effektiviteten i sin biståndsverksamhet och det ger sannerligen oss tillräckligt goda skäl att se närmare på kommissionens självanalys, så låt mig än en gång gratulera Alain Hutchinson till hans goda arbete med att klart och tydligt tala om för kommissionen vad den bör göra.
Med detta sagt vill jag emellertid ta tillfället i akt och betrakta parlamentets roll, för vi delar i viss utsträckning ansvaret för detta misslyckande. Det är uppenbart att vi i åratal har gått med på budgetar som inte åstadkommit det som de var avsedda att göra, men hade vi någon möjlighet att fatta bättre beslut? Har vi tillgång till tillräckligt med information för att kunna utöva vår övervakningsroll? Jag tvivlar på det. Hittills har kommissionen inte lagt fram några övertygande bevis för att den har hanterat projekt på ett sätt som bidragit till de åtta millennieutvecklingsmålen, och de budgetuppgifter som vi har varit tvungna att utgå ifrån i våra beslut är begränsade.
År 2005 uppmanade vi Europeiska investeringsbanken att genomföra en riktmärkning av sin utlåning, det vill säga utvärdera alla lån med avseende på hur de bidragit till millennieutvecklingsmålen. De medel som vi kontrollerar kan för närvarande inte analyseras på detta sätt och eftersom det inte finns någon institution som skulle kunna ta över vår övergripande uppgift att övervaka vad som händer med pengarna, bör vi också kräva att vi, Europaparlamentet, får permanent rätt att delta i utvecklingen av biståndssamarbetet, det vill säga delta i planeringen av Europeiska utvecklingsfonden.
Det behöver läggas fram förslag på både nationell och regional nivå med fastställda mål och milstolpar för att gradvis uppnå millennieutvecklingsmålen och vi kommer i framtiden att vilja få rapporter från kommissionen för varje land och varje region, indelade i sektorer och projekt, samt rapporter med förteckningar över de projektföretag och konsultföretag som ingår, och detaljerade beskrivningar av de medel som dessa har beviljats.
De 65 viktiga förslag som ingår i Hutchinsonbetänkandet visar tydligt att parlamentet verkligen har en kompetens som bör utnyttjas i framtiden, men jag anser att det också finns en andra pelare av kompetens, vid sidan av regeringarna i målområdena, i form av de institutioner som är verksamma i dessa områden, som måste delta i mycket högre utsträckning. Ett tillvägagångssätt kan vara att enskilda givare i en viss region tar på sig ledande roller inom vissa sektorer; detta förespråkas inte bara i betänkandet, utan även vi bör överväga möjligheten att använda Europeiska unionens ekonomiska inflytande – som är större än FN:s – för att ta över ledarskapet för ett av de åtta millennieutvecklingsmålen, och mitt förslag är det som handlar om vatten.
EU skulle åta sig att tillsammans med lokala partner trygga den afrikanska kontinentens dricksvattenförsörjning och omhändertagande av avloppsvatten. Detta skulle lända oss mer till heder än den senaste skandalen där dricksvatten förgiftades av europeiska företag, och därför bör vi uppmana kommissionen att utarbeta en tidplan där det anges när det bör vara möjligt att förse alla större städer söder om Sahara med hållbara system för dricksvattenförsörjning och omhändertagande av avloppsvatten och vi bör kräva regelbundna rapporter om hur detta arbete fortskrider.
Jag vill att kommissionen ska tala om för oss om den över huvud taget har tillgång till de strukturer som skulle kunna utgöra en grundplan för en sådan uppgift och om den håller med om att det internationella samfundet behöver den typen av specialiserat center. Vi måste hitta bättre sätt att sammanföra dem som arbetar på fältet med beslutsfattare och givare och jag föreslår att kommissionen vartannat år anordnar en internationell konferens om Afrikas utveckling med den uttryckliga målsättningen att göra beslutsfattare och givare medvetna om vad som behövs och om vad man har lärt sig av erfarenheterna. En möjlighet är att anordna en utställning över framgångsrika och misslyckade projekt, där de förra lyfts fram.
Det skulle också innebära en möjlighet att rekrytera nya specialiserade arbetstagare inom området för utvecklingssamarbete, särskilt unga sådana. 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! När man frågar människor vilken den dominerande globala stormakten är svarar de alltid Förenta staterna. Men det är Europeiska unionen som står för mer än hälften av det offentliga biståndet i världen och som är den största givaren i världen. Tyvärr medför denna prestation inte att EU är ledande på den internationella arenan. Vi säger ”union” men vi tänker i termer av ”medlemsstater”, eftersom det i Europeiska rådets beslut från december 2005 i Bryssel klart och tydligt anges att 80–90 procent av nytt bistånd till utvecklingsländer måste komma från medlemsstaterna.
Vi bör fråga oss om vi i framtiden kommer att vara beredda att betrakta skuldavskrivningar för vissa länder, nu senast Irak och Nigeria, som en form av utvecklingsbistånd. Det är en enkel lösning för EU, men i verkligheten innebär det en minskning av det bistånd som faktiskt ges till utvecklingsländerna. Bortsett från skuldavskrivningarna höjdes ändå det faktiska biståndet till fattiga länder med fem miljarder förra året. Vissa hänvisar till detta belopp som ”bara fem miljarder”, andra säger ”hela fem miljarder”.
Sammanfattningsvis, som representant för en ny medlemsstat i EU, vill jag säga att de nya, fattigare länderna i EU befinner sig i en helt obekant situation. Vi är en del av Europeiska gemenskapen och vill åta oss de skyldigheter detta innebär. Våra länder måste förstå att det finns ännu fattigare länder än vi i världen. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill gratulera föredraganden till ett mycket bra betänkande. I sina 65 punkter tar han upp många av de områden och faktorer som är nödvändiga för att ge mer och bättre bistånd. Han diskuterar de nyskapande finansieringskällorna för utveckling och behovet av ett tillvägagångssätt som omfattar skuldavskrivning för att ge utvecklingsländerna större handlingsutrymme i kampen mot fattigdomen, och naturligtvis betonar han även att det måste finnas en konsekvens mellan de olika politikområdena. Vårt bistånd kommer bara att vara effektivt om det finns en större överensstämmelse mellan politikområdena.
Det är uppenbart att effektivitet inte får undergräva den ansvarsskyldighet som krävs. Just vid en tid när ännu större resurser läggs på utvecklingssamarbete i form av direkta budgetstöd, krävs det tillräckliga resurser för att skapa ett oberoende och kritiskt civilt samhälle. Om givarländerna vill effektivisera sitt bistånd är de inom många områden beroende av icke-statliga organisationer för att se till att biståndet verkligen används för att minska fattigdomen och att det verkligen når de fattiga och missgynnade i partnerländerna.
Medlemsstaterna måste hålla sina åtaganden om finansieringen av utvecklingsbiståndet, det vill säga 0,56 procent av deras bruttonationalprodukt år 2010 och 0,7 procent år 2015. I detta sammanhang är det viktigt att påpeka att skuldavskrivning inte ska räknas med här. Enligt de senaste siffrorna från OECD:s kommitté för utvecklingsbistånd definierade EU år 2005 skuldlättnader för framför allt Irak och Nigeria som utvecklingsbistånd, trots att det i Monterreyöverenskommelsen uttryckligen anges att finansiella resurser för skuldlättnader inte ska tas från biståndsutvecklingsfonder, som normalt är avsedda att vara direkt tillgängliga för utvecklingsländer.
Europaparlamentet uppmanar därför medlemsstaterna att årligen upprätta korrekta förteckningar där det tydligt framgår vilka anslag som ges direkt till utvecklingsbistånd. Precis som föredraganden sa, måste EU:s och medlemsstaternas bistånd samordnas så att de kompletterar varandra och är sammanhängande. Många partnerländer är överväldigade av antalet givare: parallella projekt leder ofta till en onödig dubblering av strukturer och hindrar till och med utvecklingen ibland. Det går bara att lösa detta problem genom en bättre samordning av utvecklingssamarbetet i gemenskapen och i medlemsstaterna.
I betänkandet föreslås att en arbetsgrupp med företrädare för det civila samhället bör delta. Det bör göras specifika fallstudier för att visa vad som redan fungerar och var det fortfarande behövs en hel del arbete. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ).
   – Jag välkomnar föredraganden och stöder huvudpunkten i framställningen. EU kan – och måste – bli ledande, inte bara i fråga om biståndets omfattning utan även om dess effektivitet. Vi kan fortsätta att beklaga att beståndet till tredje länder är otillräckligt, men först och främst måste vi försäkra oss om att det bistånd som ändå finns används effektivt. Vi behöver samordna biståndet bättre, göra oss av med onödiga formaliteter och stärka kontrollen för att kunna reagera bättre på en situation i ständig förändring. Europeiska kommissionens roll bör stärkas här, särskilt ifråga om samordningen av biståndsgivandet. Detta är av stor betydelse för de nya medlemsstaterna eftersom deras bidrag till utvecklingsländernas bistånd gradvis ökar. I detta avseende håller Litauen redan på att ändra sin status i Världsbanken, från att vara ett mottagarland till att bli ett givarland, något som i hög grad kommer att underlätta för mitt land att delta i bankens utvecklingsprogram. 
En faktor av avgörande betydelse är offentligt bistånd, som hittills inte har varit så stort som det borde. Vi måste verka för uppfattningen bland de nya medlemsstaterna att vi genom att hjälpa utvecklingsländer också hjälper oss själva. I dessa globaliseringstider påminner världen oss om att fattigdom och hunger, oro och naturkatastrofer i Afrika eller Asien också påverkar stabiliteten och levnadsstandarden i Europa och Amerika. Men mottagarländerna måste också visa att de kan förvalta de medel som anförtros dem. Parlamentsledamöterna såväl som EU och mottagarländerna bör ägna största möjliga uppmärksamhet åt detta. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
Filip Kaczmarek (PPE-DE ).
   – Herr talman! Motiveringen i Alain Hutchinsons betänkande inleds med det dramatiska påståendet att det dör 11 barn i minuten i världen till följd av hunger och fattigdom.
Det är svårt att finna en bättre anledning till att ta sig an frågan om effektiviteten i EU:s utvecklingsbistånd. Man kan bara hålla med om att det endast är meningsfullt att öka finansieringen av utvecklingsbiståndet om detta bistånd samtidigt effektiviseras avsevärt. Jag är övertygad om att EU-medborgarna kommer att stödja ett ökat utvecklingsbistånd. Men de kommer inte att acceptera slöseri, ineffektivitet, bristande insyn och bluffverksamhet, och det är därför det är så viktigt att förbättra effektiviteten.
Det är nödvändigt att endast faktiskt bistånd ska klassificeras som bistånd. Därför stöder jag åsikten att en minskning av de fattiga ländernas skuldbörda bör hållas åtskild från utgifter för utvecklingsbistånd. HIPC-initiativet har inte inneburit någon permanent lösning på problemet med de fattiga ländernas skuldsättning. Å andra sidan är det nödvändigt att göra så mycket ekonomiskt bistånd som möjligt direkt tillgängligt för mottagarna. Det är viktigt att inte ge intryck av att en stor andel av dessa medel går till att betala mellanhänder som statstjänstemän och rådgivare. Kravet på att åstadkomma ett djupare, decentraliserat samarbete och på att arbeta direkt med lokala myndigheter i utvecklingsländer bör därför erkännas som värt att stödja. 


Emine Bozkurt (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga. Parlamentsledamoten Lívia Járóka, som har nominerats till ”årets parlamentsledamot” för hennes beslutsamma kampanj för romernas rättigheter, har utsatts för rasistiska och kvinnofientliga e-brev av ett slag som jag anser inte alls hör hemma här. Detta är oacceptabelt och jag vill att parlamentet ska notera detta.
Talmannen.
   – Jag tror att applåderna visar våra kollegers stöd för det ni nyss sa. 
Doris Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag håller helt och hållet med Emine Bozkurt. Jag tycker det är mycket opassande att en bulgarisk observatör försöker kränka Lívia Járókas värdighet: Det är precis vad hans e-brev gör. Jag förväntar mig att talmannen vidtar kraftfulla åtgärder mot detta. Han hör inte hemma i det här parlamentet.
Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! Angående en ordningsfråga vill jag protestera mot det tal som Libanons premiärminister Fouad Siniora höll vid talmanskonferensen i går. Han höll ett fullkomligt partiskt och ensidigt tal, och det fanns ingen möjlighet att få ordet för att svara på vad han hade att säga. Det hela var organiserat av de politiska grupperna, vilket kanske inte är så konstigt. Men för att diskussionen ska vara rättvis och balanserad vill jag be talmanskonferensen att skicka en inbjudan till Israels premiärminister eller utrikesminister så att vi kan få höra den andra versionen av historien.
Talmannen.
   – Allt det här kommer att vidarebefordras till de behöriga organen. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Sajjad Karim (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag skulle efter ordet ”tandem” vilja infoga följande text: ”med handelsförhandlingar, noterar att övervägande av punkterna på de positiva och negativa förteckningarna för närvarande sker i Safta-rådet”. Sedan fortsätter vi med texten som den är. 
Talmannen.
   – Finns det några invändningar mot detta ändringsförslag?
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Nirj Deva (PPE-DE ),
   . – Jag och mina brittiska konservativa kolleger stödde detta betänkande, men vi håller inte alls med när det gäller punkt 58 i betänkandet där medlemsstaterna uppmanas att arbeta för ”en enda ländergrupp”, dvs. en plats för EU i Internationella valutafonden. Men eftersom detta stycke endast är en ”kvarleva” av en tidigare hållning kan vi stödja betänkandet. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – Junilistan är som bekant motståndare till bistånd i EU:s regi och det av flera skäl. Biståndspolitik är i likhet med utrikespolitik en nationell angelägenhet och bör därför inte delegeras till Bryssel.
Vi motsätter oss merparten av betänkandet, bland annat uppmaningarna om ökade budgetar. Föredraganden ger sig även in i andra strikt nationella angelägenheter som kontroll och uppföljning av det bilaterala biståndet. Det föreslås även att kommissionen skall genomföra en strategisk planering av medlemsstaternas bistånd. Detta är fullständigt oacceptabelt. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Jag vill lyckönska vår föredragande till detta betänkande som innehåller en rad utmärkta initiativ för att bättre rikta biståndet. EU har en fantastisk historia att berätta om internationell utveckling, ofta betydligt mer imponerande än de flesta av medlemsstaternas. Vi kan dock bättre, mycket bättre, och i detta betänkande finns ett antal bra idéer som jag gladeligen stöder. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Junilistans grundläggande synsätt är att fiskefrågor skall hanteras inom redan befintliga internationella organisationer. Det betyder att EU inte skall bedriva en gemensam fiskeripolitik eller fastslå fiskekvoter. Ett hållbart fiske utgör en förutsättning för att fiskerinäringen skall kunna bestå. Erfarenheten visar att EU inte prioriterar ett hållbart fiske. De fiskekvoter som har fastslagits för torsk i Östersjön har till exempel varit föremål för omfattande kritik från bland annat FAO. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag ser positivt på detta detaljerade betänkande om de möjligheter och utmaningar som EU och Indien står inför i sin strävan efter närmare bilaterala handelsförbindelser. Jag håller helt och hållet med föredragandens uppmaning att betona hur strategiskt viktiga handelsförbindelserna med Indien är med tanke på landets imponerande ekonomiska utveckling och status som ledare av G20-gruppen i Världshandelsorganisationen.
Samtidigt som landet når internationella framgångar växer klyftan mellan rika och fattiga inom dess gränser, och jag stöder därför betänkandets tonvikt på att hantera handels- och utvecklingsfrågor tillsammans. Indien har ett ansvar gentemot sina invånare att förbättra de grundläggande sociala rättigheterna och uppfylla miljöstandarder. Samtidigt måste EU som global ledare och Indiens huvudsakliga handelspartner arbeta med de indiska myndigheterna för att se till att det allmänna preferenssystemet kan fortsätta att stödja den indiska industrin och att en väl avvägd balans kan hittas mellan behovet av att stärka internationella regler om immateriella rättigheter och säkerställa att traditionell kunskap och tillgång till läkemedel för fattigdomsrelaterade sjukdomar upprätthålls. 
Glenis Willmott (PSE ),
   – EPLP röstar för betänkandet men vill samtidigt framföra att det ser positivt på den roll som den regionala rådgivande nämnden för Nordsjön har som rådgivare och betydelsefull samrådsinstans inom den gemensamma fiskepolitiken. EPLP beklagar även att man i betänkandet inte närmare bekräftar sambandet mellan de åtgärder som vidtagits för förvaltningen av bestånden av rödspätta och tunga i Nordsjön och återhämtningsplanen för torskbestånden. Återhämtningsnivån för torskbeståndet i Nordsjön är låg, och det är viktigt att alla aspekter av fiske som inverkar på den behålls inom ramen för återhämtningsplanen för torskbestånden. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Kommissionen vill ändra förordning (EEG) nr 2092/91, som nu är i kraft, där det fastställs regler för import av ekologiska produkter, för att strama upp förfarandet för erkännande av importerade ekologiska produkter. Kommissionen uppnår dock inte det som krävs.
Därav raden av ändringsförslag från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling med syfte att skydda såväl konsumenter som producenter på nationell nivå. Tonvikten har följaktligen lagts vid behovet av att kontrollera produkter som importeras från tredje länder för att se till att de har framställts enligt produktionsnormer som är likvärdiga med dem som gäller för ekologisk produktion i gemenskapen, och detta är ömsesidigt.
Det skulle inte vara rättvist mot jordbrukarna och konsumenterna i EU om produkter från tredje land inte behövde gå igenom samma kontroller som krävs av EU:s jordbrukare. Dessutom måste de behöriga nationella myndigheterna åtminstone få delta i processen med att erkänna kontrollorgan i tredje länder. Kampen mot bedrägerier kan endast bli effektiv om det finns en kontroll och ett erkännande av de nationella myndigheterna i de importerande länderna. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – Junilistan hyser förståelse för att man måste ställa likalydande krav på ekologiska produkter från tredje land som på ekologiska produkter från EU. Men kontrollsystemen får inte vara för kostnadskrävande och man måste beakta de subventioner som EU:s producenter erhåller för att producera sina ekologiska produkter.
Vi ställer oss tveksamma till jordbruksutskottets tilläggsförslag om strängare krav på ekologiska produkter från tredje land och undrar om det finns dolda protektionistiska motiv bakom deras ändringsförslag till förslaget till förordning.
Vi är därför inte beredda att stödja jordbruksutskottet utan har röstat nej till deras ändringsförslag samt förslag till resolution. 
Diamanto Μanolakou (GUE/NGL ),
   – Sjuttio procent av de ekologiska produkterna importeras inom ramen för så kallade importlicenser.
Kontroller utförs på grundval av dokument och inte genom provtagning på plats. Detta förfarande betraktas som rättvist.
Därför är det nödvändigt att se till att ekologiska produkter som släpps ut på marknaden med den EU-omfattande ekologiska märkningen utan undantag framställs enligt de principer och villkor som anges i förordning (EEG) nr 2092/91.
Under denna förutsättning innebär föredragandens ändringsförslag en förbättring av villkoren och kontrollerna av import av ekologiska produkter till EU från tredje länder, så att importerade produkter är mer eller mindre likvärdiga med inhemska, eftersom gemenskapens förordning om villkoren för produktion av ekologiska produkter i EU-länderna är mycket strängare än Codex Alimentarius.
Vi stöder även den föreslagna förordningen om produktion, märkning och import av ekologiska produkter. Däremot håller vi inte med om punkten att certifiering ska kunna utföras av ackrediterade organ i utbyte mot rimliga certifieringsavgifter.
Vi anser att det allmänna intresset inte kan skyddas effektivt av privata organ, inte ens om de är ackrediterade av motsvarande offentliga organ och kontrolleras av dessa på plats. Det allmänna intresset skyddas effektivt av offentliga organ som tillhandahåller kostnadsfri certifiering till ekologiska jordbrukare, som utgör en kostnadsfri tjänst och är en sporre för ekologiskt jordbruk. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Det är ett nöje att få gratulera min gruppkollega till detta betänkande. Ekologiska livsmedel är en tillväxtmarknad i Skottland, men det är mycket viktigt att det finns ett förtroende för de standarder som tillämpas i sektorn om vi vill se den utvecklas. Detta betänkande går i rätt riktning, men vi i EU måste gå längre och officiellt uttrycka stöd för ekologisk produktion av jordbruksprodukter och finna sätt att skydda och främja den. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   – Så länge Galileoprogrammet – EU:s program för satellitbaserad radionavigering – används för icke-militära ändamål och inte ingår i trenden med förtryckande säkerhet är det ett viktigt verktyg för att tillhandhålla en allmännyttig tjänst. Programmet är därför ett ypperligt tillfälle för samarbete, vetenskaplig och teknisk utveckling och för utbyte av och tillgång till information utan att medborgarnas rättigheter, garantier och friheter påverkas.
Galileo kan bidra till att få ett slut på beroendet av det USA-kontrollerade GPS-systemet, som förvaltas av den amerikanska militären. Militären blockerar i själva verket tillträde till och användning av systemet när de utför sina militära attacker mot människor och länder.
Därför beklagar vi att majoriteten i parlamentet röstade emot vår grupps ändringsförslag, som syftade till att fördöma användningen av Galileo för militära ändamål och där det betonades att programmet bör ge lika tillgång för alla användare. Dessutom borde allmänheten få tillgång till informationen kostnadsfritt. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   – Galileo är ett idealiskt gemenskapsprojekt för att uppfylla målen i Lissabonstrategin.
Det europeiska satellit- och radionavigeringsprogrammet är en ny teknisk utmaning som kommer att skapa mer tillväxt och affärsmöjligheter för EU:s ekonomi. Det är därför upp till oss att se till att det inte bara blir ännu ett projekt. Denna första EU-infrastruktur som ska förvaltas av gemenskapen är en avgörande faktor för att förverkliga Lissabonstrategin.
Med hänsyn till att EU är fullt av små och medelstora företag finns här ett fantastiskt tillfälle.
Gemenskapens institutioner måste garantera en god förvaltning, skapa överskådliga och effektiva regler för offentlig-privata partnerskap och se till att vi får ut största möjliga nytta av detta projekt.
Alltså måste vi ta vara på möjligheterna med detta projekt och det kan vi bara göra om vi förstår att detta är rätta vägen framåt. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman! Jag röstade emot detta gemensamma resolutionsförslag eftersom det är ett exempel på en politisk korrekt beskrivning av invandringen. Den politiska korrektheten är en dogm som råder inom denna institution och det är lika förbjudet att ifrågasätta den som det var att ifrågasätta den religiösa världsbilden under medeltiden.
Vid en tid då våra gränser kring Medelhavet – man tänker på Lampedusa och Kanarieöarna – inte kan hålla undan floderna av ekonomiska flyktingar är EU fortfarande ovilligt att erkänna att vi inte – och det var en socialdemokratisk premiärminister som så träffande uttryckte detta – kan bära hela världens elände på våra axlar. Även om vi i EU är villiga att ta emot de invandrare som är beredda att assimilera sig måste vi be dem som inte är det att återvända till sina ursprungsländer.
Vi måste också helt och hållet stoppa invandringen och samtidigt införa en ambitiös utvecklingspolitik för att minska trycket på människor att lämna utvecklingsländerna och göra det klart att det inte finns rum i EU för islamistisk fundamentalism.
I söndags röstade det schweiziska folket i en folkomröstning med överväldigande majoritet för att behålla sin identitet. Schweizarna är ett fritt och oberoende folk och EU borde hellre följa deras exempel än att böja knä inför invandringslobbyns intellektuella terrorism. 
Charlotte Cederschiöld (PPE-DE ),
   – Den moderata delegationen har valt att rösta emot PPE-DE-gruppens resolution eftersom vi är bestämda motståndare till den gemensamma minimiförteckning över säkra ursprungsländer som det refereras till i sista meningen i punkt 9.
Vi anser även att denna version av resolutionen i för liten grad betonar att samtliga åtgärder för att bekämpa olaglig invandring måste vara förenliga med de garantier och de grundläggande rättigheter för individen som fastställs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
Vi är inte helt emot punkt 4 (informationskrav vid generösare regler), men vi är tveksamma eftersom den skulle kunna vara ett första steg till full överstatlighet på asyl- och invandringsområdet. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ),
   . – Vid sitt möte i Tammerfors lade Europeiska rådet fram ett ambitiöst politiskt program för EU, nämligen att skapa ett gemensamt europeiskt område där frågor om frihet, säkerhet och rättvisa skulle lösas på en fullkomligt rättvis spelplan. Men den balans man eftersträvade då är än i dag alltför ömtålig. Det vi ser är en trend där säkerhetsfrågor sätts före mänskliga rättigheter. Kampen mot terrorism och olaglig invandring har tydligt dominerat dagordningen för rättsliga och inrikes frågor.
Det nya Haagprogrammet 2004 saknar en framtidsvision. Det finns ett skriande behov av beslutsfattande inom gemenskapen i fråga om invandringen – det vill säga av den legitimitet som parlamentets deltagande i medbeslutandeförfarandet innebär – och det krävs en bindande stadga för grundläggande rättigheter. Invandringspolitiken måste vara en EU-politik som bygger på humanitär omtanke, förebyggande insatser och samarbete med ursprungsländerna. Det behövs engagemang och solidaritet mellan medlemsstaterna, baserat på delat ansvar. Annars blir det inte någon rättvis politik. 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade för det gemensamma resolutionsförslaget om den gemensamma invandringspolitiken (RC-B6-0508/2006) eftersom EU behöver en verkligt gemensam invandringspolitik och måste undanröja alla hinder för ett gemensamt asylsystem där gemensamma regler för att skydda invandrares och asylsökandes grundläggande rättigheter i EU kan definieras.
EU måste ta ett övergripande grepp som öppnar kanaler för laglig invandring och främjar invandrarnas integration i värdsamhället. Denna metod måste byggas på laglig integration på arbetsmarknaden, rätt till utbildning, tillgång till sociala tjänster och hälsovård och faktiskt deltagande av invandrare i värdlandets sociala, kulturella och politiska liv. Det är också nödvändigt att stödja utvecklingen i ursprungsländerna för att ta itu med de bakomliggande orsakerna till migrationen. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   – EU:s gemensamma invandringspolitik är enligt Junilistans mening en av de främsta orsakerna till den tragiska situation som många migranter utsätter sig för när de i hopp om ett bättre liv påbörjar en i ordets rätta mening livsfarlig resa mot EU. Resolutionen understryker mycket riktigt att Dublin II-förordningen är och har varit misslyckad. Förordningen har inneburit att främst länderna i södra och östra delen av EU fått bestämma över migranternas öde utan att ta hänsyn till andra medlemsstaters invandringspolitik och behov. Det är ytterst märkligt och oacceptabelt att EU sedan ett decennium tillbaka har laborerat med en gemensam migrationspolitik. Alla dessa politiska experiment har urholkat medlemsstaternas självbestämmanderätt i migrationsfrågan och orsakat stort lidande för migranterna. Lösningen på dagens situation är inte att ge EU ytterligare maktbefogenheter i invandringsfrågan för att fortsätta med sin misslyckade invandringspolitik, utan ge medlemsstaterna deras självbestämmanderätt tillbaka. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   – Resolutionen innehåller några punkter som vi välkomnar. Där erkänns till exempel den pågående tragedin och det påpekas att det finns ett behov av att öppna kanaler för laglig invandring, tillsammans med behovet av effektiv integration och utvecklingsplaner i ursprungsländerna.
Men vi anser att resolutionen misslyckas med att fördöma EU:s repressiva, säkerhetsinriktade politik där olaglig invandring kriminaliseras och åtgärder vidtas för att stänga gränserna, inrätta interneringscenter och utvisa invandrare.
Vi är också emot att det inrättas en gemensam invandringspolitik eftersom detta inte är det rätta svaret på de frågor och problem som finns, vilket visas av resultatet av andra gemensamma politikområden. Migrationen varierar mellan EU-medlemsstaterna och alla beslut om denna politik bör fattas med hänsyn till varje enskilt lands självbestämmanderätt, även om detta förstås inte hindrar länderna från att samarbeta i denna fråga.
Det som behövs i stället för en gemensam politik är en annan politik och andra åtgärder som effektivt skyddar invandrarnas rättigheter – till exempel ratificering och tillämpning av FN:s konvention om migrerande arbetstagare och deras familjer – och som inriktar sig på de bakomliggande orsakerna till invandringen. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ),
   . – Trots att detta förslag handlar om frågan om en gemensam hållning när det gäller invandring i EU kan det stödjas på grund av det starkt bekräftar de enskilda medlemsstaternas behörighets- och ansvarsområden och för att det lyfter fram behovet av samordning och inte harmonisering. 
Carl Lang (NI ),
   . – Varje dag ökar antalet kanoter och undermåliga farkoster från Senegal, Mali, Mauretanien eller Gambia som landar på Kanarieöarnas kuster.
Varje år försöker 300 000 afrikaner i hemlighet att ta sig in EU. De europeiska ledarna tvingas nu bli medvetna om omfattningen av detta fenomen och börjar oroa sig för de katastrofala följderna av det orättvisa Schengenavtalet – som de ändå inte fördömer – och av hur beviljandet av uppehållstillstånd i Spanien och Italien för alla olagliga invandrare (mer än 1 150 000 utländska personer har fått uppehållstillstånd i Spanien sedan 1985) har varit en enorm sporre för andra potentiella invandrare.
För ögonblicket begränsar EU sig till att läxa upp Spanien för att vara, som EU ser det, alltför släpphänt med att ge sina invandrare uppehållstillstånd. Det handlar naturligtvis inte om att ändra invandringslagarna och asylrätten efter schweizisk förebild, där 68 procent av de röstande nyligen godkände en ny lag om invandring och strängare villkor för att få rätt till asyl, vilket gav landet en av de mest restriktiva lagstiftningarna i Europa.
Det måste bli slut på underkastelse och passivitet. Nu måste vi stoppa denna invandringsflod genom att återupprätta gränserna, införa nollinvandring och sätta stopp för naturaliseringen. 
Marine Le Pen (NI ),
   – Det verkar som om de europeiska ledarna är oroade över den olagliga invandringen. Det är på tiden! Det är sant, det är bara sedan 1995 och det katastrofala Schengenavtalet som Front National oavbrutet har lyft fram och varnat för den oundvikliga skada som avskaffandet av EU:s interna gränskontroller orsakar.
Det var inte förrän Spanien fick se ett rekordstort antal på mer än 25 000 afrikanska invandrare landstiga på Kanarieöarna sedan januari och inte förrän den italienska kustbevakningen under en period av nio månader hade fört över 12 000 invandrare till läger på den lilla ön Lampedusa söder om Sicilien som alla europeiska regeringar och kommunala makthavare började oroa sig över den ohejdbara och exponentiellt växande migrationen.
EU avslöjas nu som oförmöget att förvalta sina gränser till lands och till sjöss. Inte heller är det EU:s symboliska byrå för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser, som är så iögonenfallande långsam och underbemannad, som kommer att ge ett effektivt svar på invandringsfloden.
Låt oss återupprätta EU:s interna gränser och sluta upp med att legalisera olagliga arbetstagare på ett sätt som bara uppmuntrar till ytterligare invandring. Detta är de viktigaste förutsättningarna för att omedelbart sätta stopp för denna flodvåg av invandrare. 
Patrick Louis och Philippe de Villiers (IND/DEM ),
   . – Vi röstade emot båda resolutionsförslagen. Där beskrevs med vissa nyansskillnader svårigheterna med att kontrollera olagliga invandrares inresor och förflyttningar, men där nämndes aldrig det faktum att dessa svårigheter beror på att de nationella gränserna har avskaffats.
I resolutionerna, och av Nicolas Sarkozy, förespråkas att kravet på enhällighet i omröstningarna i rättsliga och inrikes frågor ska slopas helt, det vill säga att medlemsstaternas suveränitet inom deras eget land ska avskaffas fullständigt. Detta är ännu ett exempel på att europeisk integration används som lösning på det problem den orsakar. De som i likhet med gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater i parlamentet här i dag försöker begränsa invandringen skapar i själva verket fler problem än de löser. Vi borde inte ha godkänt Schengenavtalet med dess avskaffande av permanenta kontroller vid de inre gränserna och vi borde inte ha godkänt Amsterdamfördraget. Vi borde ha sagt nej till att huvuddelen av politiken för asyl, viseringar och invandring, inklusive kampen mot olaglig invandring, flyttades in under EU:s tak. Vi har öppnat slussarna för okontrollerad invandring och samtidig berövat medlemsstaterna deras makt, bara för att överföra den till en ofrånkomligt förlamad union. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   – Invandring är ett tecken på ekonomisk livskraft och har en roll att spela för att föra in aktiva, duktiga människor. Olaglig invandring handlar å andra sidan om organiserad brottslighet som är livsfarlig för de drabbade och som gynnar en parallell, inhuman arbetsmarknad.
Därför är förslaget med en extraordinär lagstiftning ett exempel på goda avsikter med ett dåligt resultat. Detta är en liten vinst för olagliga invandrare och en stor triumf för människosmugglare.
Vi måste acceptera den grundläggande frågan om hur mycket marknaden kan ta upp, om vi vill att invandringen ska ha en gynnsam effekt. Men detta går bara att åstadkomma genom tydliga konkreta regler som underlättar den lagliga invandringen och förhindrar den olagliga, som är ett EU-omfattande problem. Därför vill jag passa på att säga att frågan om att skydda våra gemensamma yttre gränser måste ingå när de beväpnade trupperna får ny utrustning.
Till sist vill jag säga att jag inte anser att lösningen ligger i att helt enkelt skärpa tillämpningen av lagen: Kampen mot ohämmad invandring, fattigdom och terroristhotet handlar om att exportera välstånd, ekonomiskt oberoende och vår modell för liberal demokrati. 
Margie Sudre (PPE-DE ),
   . – Det stora inflödet av olagliga invandrare till Kanarieöarna har påmint allmänheten och regeringarna om de allvarliga och sammansatta problem som den olagliga invandringen orsakar.
Jag vill påpeka för mina kolleger i parlamentet att detta inte är något nytt fenomen när det gäller de franska utomeuropeiska departementen, särskilt Mayotte, Guyana, Martinique och Guadeloupe, eftersom dessa ligger nära några av jordens fattigaste länder. Mayotte ligger bara några få sjömil från Comorerna och Guyanas gräns ligger i ett regnskogsområde som är svårt att kontrollera. De mest avlägsna regionerna, däribland Kanarieöarna och de franska utomeuropeiska departementen, skulle därför ha mycket att vinna på en gemensam invandringspolitik.
Jag anser att det är nödvändigt att Europaparlamentet betonar fem aspekter av denna kommande politik: bättre inriktat utvecklingsbistånd, utveckling av partnerskap med ursprungsländerna, förstärkt gränsövervakning och kamp mot människosmuggling, förstärkning av politiken för återvändande och en effektivare integration av lagliga invandrare i deras värdländer.
Vi behöver lagstiftning som är tydlig och som identifierar specifika och operativa prioriteringar. Europeiska unionen kan inte längre hålla till godo med avsiktsförklaringar. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Situationen i Darfur förvärras framför ögonen på oss, och det är hjärtskärande hur maktlösa vi är inför ett sådant övergrepp. Jag har noggrant följt förhandlingarna om denna resolution, och stöder den trots att jag skulle vilja att vi gjorde mer. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Junilistan stödjer kraftfullt förverkligandet av den inre marknaden. Detta medför också att EU måste ha en gemensam handelspolitik gentemot andra stater. Det är emellertid inte EU:s uppgift att ha invändningar mot Indiens inrikespolitiska angelägenheter.
Föredraganden anmärker bland annat på den indiska byråkratin, på den offentliga sektorns utformning och på den indiska centralregeringens regionalpolitik.
Junilistans värnar om nationellt självbestämmande och suveränitet, oavsett om det gäller en medlemsstat eller vilken annan stat som helst i världen. Därför har vi röstat nej till betänkandet.
För övrigt utesluter vi heller inte att Indien kan ha synpunkter på EU:s handels- och jordbrukspolitik. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   – Detta viktiga betänkande om EU:s förbindelser med Indien omfattar en mängd punkter och några av dem godtar vi inte.
Även om vi delar vissa av de farhågor som uttrycks i betänkandet, ingår det i en strategi för att liberalisera världshandeln inom ramen för WTO eller genom spridning av bilaterala eller multilaterala frihandelsavtal inom ramen för konkurrens och bindningar till USA som vi är helt och hållet emot.
I betänkandet förespråkas den så kallade utvecklingsagendan från Doha och att förhandlingarna om liberalisering av handel och marknader över hela världen, som för närvarande är i ett dödläge, ska fortsätta.
Än en gång betonas i betänkandet att EU måste uppmana Indien och G20 att inse att ”EU:s erbjudande om jordbruket måste följas av ett rimligt erbjudande från G20 om marknadstillträde för icke jordbruksprodukter och tjänster”, vilket är oacceptabelt.
Därför röstar vi emot. 
Jörg Leichtfried (PSE ),
   . – Jag röstade för Sajjad Karims betänkande om EU:s ekonomiska och kommersiella förbindelser med Indien. Som jag ser det har mycket viktiga sociala aspekter tagits med och det finns också ett fokus på den sociala klyftan mellan rika och fattiga, mellan syd och väst och mellan nord och öst. Jag vill framför allt betona Internationella arbetsorganisationens (ILO) betydelse för alla indiska arbetstagare. Även om utländska investerare i betänkandet uppmanas att ta sitt politiska ansvar genom att tillämpa ILO:s grundläggande normer för arbetstagare, vill jag betona att detta naturligtvis också bör gälla indiska arbetsgivare för att skapa enhetliga strukturer i Indien så att det går att ta itu med ojämlikhet och förbättra arbetskvaliteten. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   – Det initiativbetänkande vi har framför oss har den stora fördelen att det påminner oss om hur viktigt det är för vår framtid att vi har en lämplig strategi för förbindelserna med Indien. Brasilien, Ryssland, Indien och Kina (BRIC-länderna) är avgörande för att kunna förstå det nuvarande läget i världshandeln, även om vi inte bör försöka upprätta identiska strategier för dessa länder. Långt därifrån.
Våra förbindelser med BRIC-länderna bör utformas så att globalisering, ekonomisk utveckling och tillväxten i världshandeln blir faktorer som leder till välstånd för alla, eller åtminstone för så många som möjligt, och detta betyder att vi måste utarbeta separata strategier. Det demokratiska folkrika Indien skiljer sig från det icke-demokratiska folkrika Kina och från vårt grannland Ryssland.
Om vi vill vara ett framgångsrikt projekt bör en av våra prioriteringar dels vara att betrakta vår framtid i förhållande till utvecklingen i dessa länder, dels att skapa lämpliga strategier för förbindelserna med vart och ett av dem. Indien är av stor betydelse och i geografiska, politiska och ekonomiska termer kräver landets situation särskild uppmärksamhet, eftersom vi förväntar oss att landet blir en viktig bundsförvant i framtiden. 
Hynek Fajmon (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Parlamentsledamöterna från det tjeckiska partiet Občanská demokratická strana (ODS) vägrade att ställa sig bakom Breyerbetänkandet om kvinnors framtidsutsikter i den internationella handeln. Detta betänkande är ett stycke feministisk agitation från vänsterkanten som inte kan ge några positiva resultat. Vi är helt och hållet emot teorin om jämställdhet mellan kvinnor och män och emot alla krav som grundar sig på denna felaktiga syn på det mänskliga samhället. Vi betraktar människor som enskilda medborgare med individuella rättigheter och friheter som garanteras av staten, inte som kollektiva grupper som är förutbestämda av kön och som har kollektiva rättigheter. Likhet inför lagen har länge varit verklighet i alla länder. I EU:s medlemsstater är alla män och kvinnor fria och kan använda denna frihet på olika sätt som passar dem, och ett exempel på detta kan vara hur kvinnor ägnar mer tid åt att ta hand om barn än vad män gör. Kravet på jämlikhet mellan män och kvinnor strider mot tanken på frihet. Alltså kan vi under inga omständigheter stödja kvotering av kvinnor i styrelserna för aktiebolag, vilket föreslås i betänkandet. Jag håller inte med om föredragandens antagande att liberaliseringen av världshandeln kommer att ge män och kvinnor världen över nya möjligheter till självförverkligande och ökat välstånd. Därför röstade vi emot betänkandet. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   – Vi har röstat nej till betänkandet om kvinnors framtidsutsikter i den internationella handeln.
Fri handel ger ökat välstånd och minskad fattigdom. De senaste decennierna har globaliseringen lett till dramatiska förbättringar av människors, inte minst kvinnors och barns, levnadsstandard. Fri handel skapar fler formella anställningar och i motsats till vad som hävdas i betänkandet ger fri handel även kvinnor med informella anställningar ökad trygghet och en väg ut ur fattigdomen.
I betänkandet ligger fokus på form istället för innehåll. Jämställdhet är viktigt, inte minst i arbetslivet, där en egen lön är ett starkt bidrag till kvinnors oberoende och självständighet. Mer globalisering, inte utbyggda EU-institutioner, är rätt väg att öka kvinnors självständighet. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   – Vi röstade för denna resolution, trots vissa områden som vi hade invändningar mot, eftersom där finns en positiv syn på kvinnors roll och på kampen mot diskriminering, framför allt inom den internationella handeln.
Vi måste dock påpeka att betänkandet borde ha gått längre, eftersom där inte finns någon kritik av liberaliseringen av den internationella handeln och den skadliga inverkan denna har för folken i de mindre utvecklade länderna, särskilt kvinnor. Betänkandet borde också ha innehållit kritik av de ansträngningar som gjorts av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater för att blockera en mer progressiv syn på kampen för kvinnors rättigheter.
Dessutom borde betänkandet ha innehållit ett fördömande av det skandalösa beteendet hos multinationella företag som utnyttjar kvinnors arbete i ett land tills de hittar ett annat land där de kan göra större vinster och struntar i hur kvinnor drabbas av ökad arbetslöshet och sämre livsvillkor. 
Robert Goebbels (PSE ),
   . – Jag vägrade att delta i omröstningen om Breyerbetänkandet som med sin utgångspunkt att kvinnor behöver främjas inom alla ekonomiska områden har blivit ett mischmasch av tankar där det bästa och framför allt det sämsta blandas om vartannat. 
David Martin (PSE ),
   – Jag röstade för betänkandet, eftersom man där uppmärksammar att kvinnor spelar en viktig men ofta förbisedd roll i stödet av ekonomin över hela världen. I betänkandet konstateras att det fortfarande råder bristande jämställdhet mellan kvinnor och män när det gäller möjligheten till utbildning och arbete, både inom och utanför Europeiska unionen. Samtidigt uppmärksammar man att så kallat ”kvinnoarbete”, som bland annat omfattar att ta hand om familjen och ge social omsorg, traditionellt sett inte får något erkännande och är oavlönat.
Faktum är att kvinnor redan avsevärt bidrar till ekonomin, både inom den offentliga och inom den privata sfären. Tidigare har man inom en stor del av den internationella handels- och utvecklingspolitiken inte insett i vilken utsträckning kvinnor i utvecklingsländer utför inkomstbringande arbete och kontrollerar hushållsbudgeten. Jag välkomnar och stöder därför kraven på en politik som uppmuntrar kvinnor till ett större ekonomiskt deltagande, i syfte att ytterligare förbättra sin status och öka sina inkomster och tillgångar. Jag stöder även rekommendationen i betänkandet att EU:s medlemsstater borde följa Norges exempel och se till att aktiebolagens styrelser till 40 procent består av kvinnor. 
Cristiana Muscardini (UEN ),
   . – Det förhållande som finns mellan könsfrågor och handel är inte bara viktigt rent ekonomiskt, utan avspeglar dessvärre också en kultur som återfinns i olika delar av världen där kvinnor marginaliseras i samhället.
Enligt betänkandet har tillväxten i handeln gjort det lättare för kvinnor att ta plats i den moderna industriella ekonomin och att göra det snabbare än tidigare. Låt mig påpeka en sak: principiella uttalanden stämmer alltför ofta inte överens med verkligheten; i verkligheten fortsätter kvinnliga entreprenörer att stöta på enorma problem, delvis för att de ofta företräder små och medelstora företag eller distributörer och hantverksindustrin – sektorer som i allt högre grad påverkas av globaliseringen av marknaderna, en process som alltför ofta saknar tydliga och gemensamma regler.
Det som verkligen behövs är inte bara mer ekonomiskt bistånd utan även mer strukturbistånd för att stödja kvinnor i arbetsliv och företagande och att inta en fast ståndpunkt mot denna pseudokultur som vill bortse från kvinnors sociala och ekonomiska rättigheter – som stadfästs i handlingsplanen från Peking – eller rentav kallar dem för hinder.
Trots att vi röstade för betänkandet måste jag påpeka att EU:s politiska och praktiska uppgift är att genom modiga förslag ta itu med de negativa aspekter som drabbar ett brett tvärsnitt av kvinnor, framför allt i de fattigaste länderna, men även i EU:s medlemsstater. 
Lydia Schenardi (NI ),
   . – Jag måste gratulera min kollega Hiltrud Breyer till hennes betänkande. Jag kan bara stödja slutsatserna i betänkandet där det rekommenderas, och jag citerar, ”ett paradigmskifte inom EU:s handelspolitik”. Det krävdes ett betänkande från utskottet för kvinnors rättigheter om jämställdhet mellan kvinnor och män för att hänsyn äntligen skulle tas inte bara till kvinnors rättigheter utan till alla arbetstagares rättigheter i den globaliseringsprocess som för närvarande eftersträvas och pågår i Bryssel.
Föredraganden är nästan naiv i sin skenbara upptäckt att konkurrenstrycket i en alltmer globaliserad ekonomi leder till lägre löner och driftskostnader, arbetslöshet, omflyttningar och företagsnedläggningar. Siffrorna är faktiskt mycket oroande: 70 procent av de 1,3 miljarder människor som lever i fattigdom världen över är kvinnor.
Men jag måste medge att det är värt att betona här att ojämlikhet mellan kvinnor och män, särskilt i Asien och Afrika, där kvinnor förnedras, föraktas och betraktas som mindre värda än männen, naturligtvis skapar svårigheter inom de ekonomiska, kommersiella, sociala och politiska områdena. Framför allt är det mycket tydligt att det är kvinnornas status som måste ses över omedelbart i alla länder där islamsk lag ofta råder. 
Marie-Arlette Carlotti (PSE ),
   . – Det är illa ställt med det europeiska fisket, som pressas av ekonomiska svårigheter, uttömda bestånd och petiga kontroller. Medelhavets fiskare drabbas hårt. Det är hög tid att EU drar lärdom av detta faktum.
Betänkandet innehåller flera positiva riktlinjer, som tillkommit tack vare våra gemensamma ansträngningar tillsammans med fiskarna i min region och stödet från min politiska grupp. För det första uppmanas Europeiska kommissionen att se över sitt arbete och formulera mer specifika och långtgående förslag för att bemöta den allvarliga krisen i fiskeribranschen. För det andra uttalas stöd för fiskarnas branschorganisationer och deras roll (gemensam förvaltning) i tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken och åtgärder för att förbättra förvaltningen av fiskeresurserna. Slutligen omfattar betänkandet flera av våra ändringsförslag, som syftar till att skydda det småskaliga fisket i Medelhavet.
Med detta i åtanke kommer jag att rösta för betänkandet, eftersom det sänder en tydlig politisk signal som banar väg för en ambitiös EU-politik.
Jag skulle dock ha önskat att Europaparlamentet gått längre i kraven på ett särskilt program för Medelhavsfisket. Vårt ändringsförslag på den punkten avvisades. Vi kommer inte att låta oss nöja med det. Vi kommer att fortsätta kämpa tillsammans med fiskarna från min region. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Med denna omröstning har parlamentet godkänt de huvudförslag som enhälligt antogs i fiskeriutskottet och som syftar till att förbättra den ekonomiska situationen i fiskerisektorn, vilket är något vi välkomnar.
Förslagen från fiskeribranschens företrädare har diskuterats under lång tid och utformades för att tackla den nuvarande ekonomiska och sociala krisen, som har förvärrats av de drastiskt stegrade bränslekostnaderna.
Vi välkomnar att fastställandet av tydliga prioriteringar för fiskeresurser och fiske på grundval av vårt förslag har införlivats i sluttexten, liksom en rimlig finansiering från det sjunde ramprogrammet för Europeiska gemenskapens verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration.
Vi välkomnar också att kravet på ökad finansiering till Europeiska fiskerifonden har hörsammats, trots påtryckningarna från de främsta så kallade ”nettobidragsgivarna”, däribland Tyskland. Detta mot bakgrund av att finansieringen av instrumenten i den gemensamma fiskeripolitiken är otillräcklig, vilket noteras i resolutionen.
Det är nu upp till kommissionen att lägga fram initiativ för att skaffa fram dessa medel.
Vi beklagar dock att kravet på att inrätta en offentlig försäkringspolicy för att kunna hantera oförutsedda händelser inom fiskerinäringen har strukits. Detta är särskilt nedslående med tanke på att parlamentet har krävt en sådan policy inom andra områden, exempelvis jordbruket. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ),
   – Fiskeindustrin är viktig både för livsmedelskedjan och för den ekonomiska utvecklingen i regionerna. Särskilt i avsides belägna områden, som de Egeiska öarna i Grekland, är man beroende av fisket för sin överlevnad. Fisket bidrar också till att upprätthålla lokala kulturella traditioner.
På senare år har problemen varit många, i synnerhet för kustfisket. Det beror delvis på de gemensamma programmen för fartygsskrotning, de sänkta priserna vid första försäljningen till fiskarna, utan att någon motsvarande sänkning skett i konsumentledet, och ökade kostnader på grund av höjda bränslepriser. Resultatet är att branschen befinner sig i kris, att inkomsterna minskar drastiskt och att områden överges.
I sitt meddelande pekar kommissionen också på fiskerinäringens svårigheter, men lösningarna som föreslås är inte hållbara. De räcker inte för att lösa de problem som finns, och skapar därtill nya. Dessutom finns inga som helst åtgärder som rör fiskerinäringens behov av ekonomiskt stöd, vilket föredraganden med rätta påpekar.
Tvärtom föreslås en minskning av fiskeansträngningen och en nedskärning av fiskeflottan. Med andra ord en bantning av verksamheten som kommer att leda till arbetslöshet inom ett stort antal små och medelstora fiskeföretag och till att flottan koncentreras till några få stora företag. Denna politik från EU:s och regeringarnas sida är förkastlig, eftersom den inom flera branscher skapar karteller som exploaterar producenter och konsumenter. 
Jan Mulder (ALDE ),
   . – Delegationen från Folkpartiet för frihet och demokrati (VVD) har röstat ja till Guerreiro-betänkandet, eftersom vårt parti vill förbättra de ekonomiska villkoren för fiskerisektorn. Vi är medvetna om att många av fiskerisektorns aktörer har haft en ekonomiskt osäker situation på senare år, till följd av höjda bränslepriser. Vi förespråkar emellertid även en hållbar fiskerinäring, och därför motsätter vi oss att flottan förnyas och moderniseras, såvida det inte sker med utgångspunkt i ett hållbart fiske. Vi motsätter oss också utbetalning av kompensationsstöd, eftersom det innebär ett artificiellt stöd till fiskerisektorn. 
Seán Ó Neachtain (UEN ),
   . – Jag välkomnar kommissionens meddelande och att kommissionen inser att det råder ett hårt ekonomiskt klimat inom EU:s fiskeindustri.
Det är lätt att säga att skrotning av fartyg och en minskning av överkapaciteten kommer att leda till ökad lönsamhet, men i själva verket har dessa åtgärder förstört många kustsamhällen. Det är fallet med både kustområdet Algarve i Portugal, som vi besökte för några veckor sedan, och de traditionella fiskesamhällena i Irland.
Jag kan hålla med om att det är nödvändigt att skapa en balans mellan fiskebeståndet och flottornas storlek, men går inte med på att det görs på bekostnad av de små fiskeflottorna, som utgör över 80 procent av EU-flottan. Det måste råda balans mellan de skyddsåtgärder som drabbar de små fiskeflottorna och de som drabbar djuphavsfisket.
Jag anser inte att den gemensamma fiskeripolitiken har varit ett framgångsrikt gemenskapsinstrument i fråga om att skydda de traditionella fiskeflottorna och de samhällen där de hör hemma, och det är dags att förändra politiken för att åstadkomma en bättre balans. 
Glenis Willmott (PSE ),
   . – I betänkandet beaktas de ekonomiska svårigheter som sektorn står inför. För att upprätthålla en konsekvent ståndpunkt om fiskeindustrins största problem – överkapacitet och överfiske – vill European Parliamentary Labour Party (EPLP) dock förklara att vi på fyra punkter inte stöder den ståndpunkt som förs fram i betänkandet:
1. Skrotning och avveckling – EPLP anser att detta bör vara en alternativ strategi för att hantera överkapacitet inom fisket.
2. Den föreslagna höjningen av -stödet, ett stöd som kan betalas ut till fiskerinäringen för åtgärder som annars skulle anses snedvrida konkurrensen eller öka kapaciteten – i betänkandet krävs en ökning till 100 000 euro. Kommissionen föreslog 30 000 euro och EPLP förespråkar en försiktigare hållning.
3. Motorbyten och Europeiska fiskerifonden – en kompromissöverenskommelse har redan nåtts om Europeiska fiskerifonden, men EPLP står fast vid sin ståndpunkt att varken fartyg eller motorbyten bör subventioneras.
4. Subventionerings- eller kompensationsmekanismer – sådana mekanismer föreslås i betänkandet, men man erkänner inte att de bidrar till att underblåsa överkapaciteten i fisket. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – I detta betänkande uppmanas kommissionen att anpassa bestämmelserna om hajfiske till den nuvarande utvecklingen inom gemenskapen, i fråga om förhållandet mellan fenornas och kroppens vikt, som för närvarande uppgår till 5 procent.
Denna begränsning har hämtats direkt från amerikanska förhållanden och lämpar sig inte för de arter som fiskas av EU:s medlemsstater, exempelvis blåhaj, som framför allt fiskas av portugisiska flottor i vattnen utanför Azorerna.
Vi instämmer därför i föredragandens åsikt att gränsen bör höjas till 6,5 procent, i enlighet med vetenskapliga rön och krav från olika medlemsstater, vars flottor har påverkats negativt av det nuvarande dödläget i kommissionen. Denna situation påtalades i rapporten från Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten.
För Portugals vidkommande äventyras verksamheten för 11 fartyg med flytlinor, avsedda för fiske av svärdfisk och pelagiska arter, vilka omfattas av den nuvarande femprocentsregeln.
Med tanke på att de vetenskapliga och tekniska resultaten till viss del motsäger varandra, även i de ändringsförslag som har lagts fram, anser vi att det bör anordnas ett tekniskt forum för vetenskapsmän och människor som arbetar inom sektorn, i syfte att nå en vetenskaplig konsensus och klargöra om gränsen behöver ändras och i så fall hur mycket. 
Glenis Willmott (PSE ),
   . – EPLP välkomnar varmt rådets förordning (EG) nr 1185/2003 om avlägsnande av hajfenor ombord på fartyg och anser att den är viktig för bevarandet av fiskbeståndet. Förordningen syftar till att förhindra så kallad finning, som innebär att hajens kropp slängs överbord efter att de värdefulla hajfenorna avlägsnats. Denna metod hotar som bekant flera hajarters överlevnad.
Mot den här bakgrunden är vi i EPLP förfärade och besvikna över att Rosa Miguélez Ramos, med sitt betänkande som vi diskuterar här, riskerar att öka förekomsten av finning. I punkt 5 i betänkandet begärs en ökning av förhållandet mellan fenornas vikt och den färska vikten från 5 procent till 6,5 procent, särskilt för blåhaj. I punkt 3 i betänkandet påstås felaktigt att Internationella havsforskningsrådet (ICES) och Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten (ICCAT) stöder en ökning av förhållandet mellan fenornas vikt och den färska vikten för blåhajen. En rapport lämnades in till Internationella havsforskningsrådet 2005, men rådet har inte behandlat rapporten eller avgett något yttrande. Detsamma gäller för Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten, där forskare har granskat förhållandet mellan fenornas vikt och den färska vikten utan att rekommendera någon ökning.
EPLP har gett sitt stöd till de ändringsförslag som skulle bidra till att avskaffa den barbariska finningmetoden.
– Enligt ändringsförslag 1 skulle en eventuell förändring av förhållandet mellan fenornas vikt och den färska vikten skjutas upp i väntan på granskning; (…)
Robert Goebbels (PSE ),
   . – Jag röstade ja till Miloslav Ransdorfs betänkande, eftersom det betonar nanovetenskapens och nanoteknikens betydelse inom så skilda områden som medicin, kirurgi, energi, elektronik, metallurgi och så vidare. Jag röstade emellertid mot de ändringsförslag som lagts fram av gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och mot vissa stycken som med försiktighetsprincipen som förevändning vill försöka intala folk att nanotekniken är farlig, eftersom det är de minsta partiklarna i form av atomer och molekyler som manipuleras. Detta är löjligt. Där amerikanerna ser möjligheter vill européerna bara skydda sig mot alla tänkbara risker! 
Frédérique Ries (ALDE ),
   . – Utvecklingen av nya vetenskaper för alltid med sig sin beskärda del av entusiasm, hopp, ifrågasättande och rentav motstånd, och nanotekniken är inget undantag från den regeln, med tanke på att det är en vetenskap som sysslar med atomstora beståndsdelar.
Som ledamot av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa är jag givetvis benägen att stödja forskarnas arbete om nanoteknik och kontroll av atomstrukturer. Det är ett revolutionerande arbete som rymmer en enorm potential av tekniska tillämpningar inom så skilda områden som fordon, livsmedel, läkemedel och regenerativ medicin.
Vi behöver stärka Europas ställning på nanoteknikens område för att möta den internationella konkurrensen. Över 610 miljoner euro måste årligen satsas via det sjunde ramprogrammet. Viktigt är också att vi ger tydliga besked till de medborgare som oroar sig över att nanopartiklar kan skada miljön, livsmedelskedjan och människokroppen.
Allmänhetens stöd är inget som kan tas för givet. Det ska förtjänas och kräver utbildning, tålamod och öppenhet. Därför måste unionen och medlemsstaterna undvika att göra samma misstag i denna fråga som man gjorde när det gällde genmodifierade organismer, där luddig information och oklara åtgärder ledde till att många européer blev skeptiska och avvisande till en vetenskap som faktiskt är lovande. 


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett uttalande av kommissionen – ASEM-toppmötet (Helsingfors, den 10–11 september 2006). 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag talar på min kollega kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldners vägnar, eftersom hon inte kan närvara i eftermiddag.
Jag vill tacka er för att jag fått möjlighet att rapportera om det lyckade resultatet av det sjätte Asien-Europa-toppmötet som hölls i Helsingfors den 10 och 11 september. Vid mötet närvarade samtliga ASEM:s 39 medlemmar, däribland kommissionen, varav 35 företräddes på stats- eller regeringschefsnivå. Det mycket höga deltagandet vittnar om hur viktiga partnerstaterna anser att förbindelserna mellan Asien och Europa är, när nu ASEM går in på sitt andra decennium.
Det främsta resultatet av toppmötet var beslutet att låta Bulgarien, Rumänien, Indien, Mongoliet, Pakistan och sekretariatet för Sydostasiatiska nationers förbund bli medlemmar i ASEM. Utvidgningen mot Sydostasien är en historisk utveckling som avsevärt kommer att öka ASEM:s samlade betydelse när det gäller att främja multilateralism och arbeta mot gemensamma politiska mål på internationell nivå.
Under det övergripande temat ”Globala utmaningar – gemensamma åtgärder” betonade kommissionens ordförande José Manuel Barroso att dagens värld står inför gränsöverskridande utmaningar och hot och att detta kräver gemensamma åtgärder. Globala frågor som terrorism och hälsorisker kan endast hanteras inom det multilaterala internationella systemet, med FN i centrum.
För att bevara ett öppet och rättvist multilateralt handelssystem är det nödvändigt att återuppta Dohaförhandlingarna så snart som möjligt. Samtidigt som vi arbetar för att öka produktiviteten måste vi dock anta en lämplig politik på området för ekonomi, utbildning, sysselsättning och socialfrågor för att öka samhällets anpassningsförmåga och den sociala sammanhållningen. Det är även viktigt att skapa ett kunskapssamhälle för att garantera en hållbar tillväxt och en global konkurrenskraft.
Ordföranden instämde i de andra medlemmarnas starka stöd för en interkulturell och interreligiös dialog. Harmonisk mångfald är möjlig och det måste råda nolltolerans mot intolerans. Ordföranden delade den djupa oro som många människor känner för klimatförändringen och uppmanade medlemmarna att arbeta tillsammans för att åstadkomma en effektiv, ren och hållbar energiförbrukning och minska utsläppen. Väsentligt var att man vid toppmötet lyckades anta en ambitiös deklaration om klimatförändringen, som innehöll ett gemensamt åtagande om att genomföra förpliktelserna enligt Förenta nationernas ramkonvention och Kyotoprotokollet.
Ledarna förde en mycket öppen och rättfram diskussion om väsentliga regionala händelser, bland annat på Koreahalvön, i Burma/Myanmar och i Mellanöstern. Inför Burma/Myanmars utrikesminister utryckte medlemsstaterna sin djupa besvikelse över bristen på demokratisk utveckling i landet sedan toppmötet i Hanoi 2004.
När det gäller framtidsfrågorna antogs en deklaration om ASEM:s framtid, där det angavs vilka områden ASEM borde fokusera på för att förbereda sig inför nästa toppmöte i Peking 2008 och för tiden därefter.
Ordförande José Manuel Barroso hade, utöver de bilaterala toppmötena med Republiken Koreas och Kinas ledare, även ett möte med Indonesiens president och Singapores premiärminister. Kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner träffade Vietnams, Thailands, Indonesiens och Filippinernas utrikesministrar.
En stor del av ASEM:s styrka ligger i dess förmåga att sammanföra alla berörda parter. Vid toppmötet talade ordföranden för de parlamentariska mötena mellan EU och Asien till ledarna för första gången. Vid sidan av toppmötet träffades dessutom företrädare för frivilligorganisationer, näringslivsorganisationer och fackföreningar.
Toppmötet i Helsingfors har gett ASEM ny kraft när det nu går in på sitt andra decennium, och i och med utvidgningen har det fått ännu större möjlighet att påverka den internationella dagordningen. Kommissionen kommer att fortsätta sitt arbete med att försöka förverkliga forumets fulla potential. 
Panagiotis Beglitis,
   – Herr talman! Jag vill särskilt tacka kommissionsledamot Charlie McCreevy för hans redogörelse för toppmötet i Helsingfors.
Asiens nya geostrategiska och geoekonomiska roll och tillväxtekonomiernas dynamiska frammarsch bildar den nya internationella arena där EU uppmanas att möta de allvarliga utmaningar som globaliseringen medför på det politiska och ekonomiska området liksom på energi- och miljöområdet.
Asien skapar idag dynamik i det internationella systemet och påverkar det på ett sätt som bidrar till att forma 2000-talets nya maktkonstellationer. Inte heller är det någon slump – inte ens på symbolisk nivå – att FN:s nya generalsekreterare kommer från Asien. Behovet av att EU verkligen utvecklar den nya asiatiska samarbetsramen gör sig därför nu allt mer gällande. Institutionaliseringen av de årliga toppmötena bidrar till att få till stånd en dialog och ett multilateralt samarbete inom områden av avgörande betydelse för mänsklighetens framtid, såsom fred, säkerhet, energi och ekonomisk och social utveckling. I det perspektivet gav ASEM-toppmötet i Helsingfors positiva resultat, eftersom det bekräftade vissa grundläggande principer för det multilaterala samarbetet och lyfte fram de viktigaste prioriteringarna för att kunna möta de nya globala utmaningarna.
Vi får emellertid inte lura oss själva eller ha några överdrivna förväntningar, för EU har ingen integrerad, gemensam Asienstrategi, och ingen politik eller mekanismer som kommer att påverka utvecklingen. Sammantagna utgör inte medlemsstaternas nationella strategier någon stabil grund för en gemensam europeisk strategi. Dessutom har de starka asiatiska länderna – utöver vad som brukar sägas i allmänna programförklaringar – redan formulerat, och följer också konsekvent, sin nationella strategiska agenda inom områdena energi, handel och när det gäller hanteringen av globala och regionala problem.
Dessutom nämns villkoren för det multilaterala samarbetet och uppförandekoder inom områdena miljöskydd, arbetstagares sociala rättigheter och kvinnors och barns rättigheter.
Jag vill särskilt kommentera att Europeiska unionen siffermässigt kan komma att uppvisa en positiv balans i sina ekonomiska och handelsmässiga förbindelser med länderna i Asien. Detta kan emellertid inte dölja det olyckliga faktum att Asien uppvisar brister inom området för mänskliga rättigheter, demokratiska friheter och försvar för principerna om tolerans och mångfald. Detta bekräftas av den senaste statskuppen i Thailand och det demokratiska underskottet i många asiatiska länder. Dessutom äventyrar den ökande islamiska fundamentalismen stabiliteten och säkerheten i stort.
Jag har en känsla av att det vid varje toppmöte finns ett en uppsjö av önskelistor och en brist på tydliga åtaganden och målsättningar som man beslutar att genomföra. Därför bör Europeiska kommissionen tillsammans med Europaparlamentet lägga fram vissa förslag rörande den operativa uppföljningen av toppmötena och det behov jag anser finns av att förbindelserna mellan EU och Asien institutionaliseras. 
Jules Maaten,
   . – Herr talman! Betydelsen av den politiska, ekonomiska och kulturella dialogen mellan Europa och Asien får givetvis inte underskattas, och jag är fortfarande förvånad över att de båda största grupperna i kammaren trots detta har beslutat att inte lägga fram någon resolution efter ASEM-toppmötet i Helsingfors den 10–11 september. Socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet framför faktiskt en hel del kloka synpunkter och det är sorgligt att vi inte har kunnat formulera det i en resolution,
I dialogen prioriteras förstås det ekonomiska samarbetet, som jag starkt förespråkar som ett sätt att ytterligare stärka de ekonomiska banden – både när det gäller handel och investeringar – mellan EU och Asien, som har en enorm ekonomisk potential. Ett exempel är Sydkorea, som har nått imponerande resultat. För femtio år sedan var det ännu ett utvecklingsland, och nu har 97 procent av befolkningen i åldersgruppen 25–34 år fullgjort studier på gymnasienivå eller högre, vilket är den högsta siffran i den industrialiserade världen. Satsningarna på utbildning ger riklig avkastning i form av en expansiv och blomstrande ekonomi.
Våra ekonomiska program behöver byggas ut så att de omfattar och främjar kontakter mellan och gemensamt ägande för små och medelstora företag inom EU och Asien, liksom samarbete mellan exempelvis lokala myndigheter och universitet. Det gläder mig också att kommissionen nu på allvar försöker beakta möjligheten av att ingå bilaterala handelsavtal med asiatiska länder, självklart med Singapore och möjligen även med Thailand. Man kan givetvis även tänka sig länder som Malaysia och Indonesien, så länge globala handelsavtal saknas. Jag ser detta som ett bra sätt att gå vidare.
Om vi ska ha ett utbyte med Asien kan man förstås inte särskilja ekonomin från andra frågor och därför är det enligt min mening otänkbart att Europaparlamentet håller tyst om den senaste statskuppen i Thailand den 19 september, då en militär gruppering som kallar sig ”rådet för demokratiska reformer” störtade den demokratiskt valda regeringen, som vi visserligen känt oss ganska tveksamma till. Alldeles oavsett detta är en militär kupp inte någon lösning om man vill göra sig av med den sortens regering. Thailand var på väg att utvecklas till en stabil demokrati av det slag som skulle ha utgjort en förebild för världen och särskilt för Asien, och vi ser nu att landet har tagit ett steg bakåt.
Parlamentsbyggnaderna och domstolarna har stängts, de utländska tevestationerna kan inte längre vara verksamma och de lokala kanalerna, som står under militärens kontroll, sänder bara patriotiska sånger. Till och med bloggar som drivs av privatpersoner i Thailand har stängts ner och censurerats. Det är uppenbart att det finns mycket goda skäl att känna stark oro över situationen, och EU måste när man hanterar detta sakernas tillstånd sätta de demokratiska värdena först. Jag finner därför vår behandling av Taiwan högst olämplig.
Till sist måste även de mänskliga rättigheterna tas upp i denna typ av dialog. Förvisso inträffar oroande händelser i Filippinerna och Burma, och jag är glad över att det pågår en diskussion om detta. Jag vill dock gratulera kommissionen, och i det sammanhanget även rådet, till genomförandet av ASEM-toppmötet. Vi har tidigare varit mycket kritiska, i synnerhet när det gäller rådets hållning och dåliga närvaro vid mötet. Den här gången såg vi dock en viss förbättring, och jag hoppas att den kommer att hålla i sig. Jag önskar kommissionen lycka till i dess fortsatta ansträngningar. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett uttalande av kommissionen om framtida åtgärder på patentområdet. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Immateriella rättigheter är en central del i en kunskapsbaserad ekonomi. Innovationer är nyckeln till att göra Europa mer konkurrenskraftigt på global nivå. Det är oerhört viktigt att skydda immateriella rättigheter, eftersom de inte bara främjar investeringar i nya produkter och tjänster utan även leder till tekniköverföring, vilket stimulerar till ytterligare uppfinningar. Det samråd om det europeiska patentsystemets framtid som ägde rum nyligen förmedlade ett grundläggande budskap: den rättsliga ramen bör ge ett överkomligt patentskydd för alla företag, stora som små, garantera rättssäkerheten och tillämpas till förmån för alla parter. Det är därför mycket viktigt med en gedigen rättslig ram. Jag hävdar återigen att vi måste hänga med. Europa förlorar mark jämfört med våra främsta handelspartner.
Gemenskapspatentet blockeras fortfarande i rådet. Med tanke på hur viktiga patenten är för ekonomin anser jag dock att det inte var bra att lämna hela patentfrågan olöst. Som ni vet inledde jag därför tidigare i år ett brett samråd mellan alla berörda parter om den framtida patentpolitiken i EU.
Samrådet har visat att industrin stöder kommissionens insatser för att förenkla patentsystemet i EU och göra det mer kostnadseffektivt. Här finns två väsentliga frågor: språk- eller översättningskostnader å ena sidan och behörighetssystemet å andra sidan. Det finns ett starkt stöd för att inrätta ett gemenskapspatent. Industrin är dock inte förtjust i den politiska kompromiss om gemenskapspatentet som rådet enades om 2003. Den avvisar de föreslagna lösningarna för både språkfrågan och behörighetsfrågan eftersom de inte leder till de kostnadsminskningar och den förenkling av patentsystemet som industrin kräver.
Samtidigt ställs det även krav på att förbättra EU:s befintliga patentsystem, som inrättades genom Münchenkonventionen, genom att fullborda avtalet om reglering av patenttvister (EPLA) om behörighet, och genom att Londonavtalet om språkåtgärder ratificeras och träder i kraft.
Det är intressant att notera att inte ett enda initiativ för att förbättra EU:s patentsystem har fått ett enhälligt stöd från de berörda parterna. Olika intressenter framhäver olika aspekter och många anser att det behövs ett paket med olika åtgärder som genomförs parallellt.
Jag är därför övertygad om att vi måste anta ett mångfacetterat tillvägagångssätt. Vi bör ta itu med alla patentfrågor i ett gemensamt åtgärdspaket för att lyckas. Åtgärdspaketet måste beakta intressenternas kritik och behov. Vi kommer bara att lyckas om vi kan visa att det vi föreslår kommer att ge ett mervärde jämfört med den rådande situationen, särskilt när det gäller patentkostnader (översättningskostnader) och rättssäkerheten (behörighetssystem). Vi arbetar för närvarande med olika alternativa vägar framåt och kommer att presentera dem i ett meddelande och en handlingsplan, som kommissionen bör anta före årets slut.
En mycket viktig del i detta arbete rör behörighetsfrågan. Även om företagen kan ordna ett patent vid en och samma instans (Europeiska patentverket (EPO)) försvarar många företag för närvarande sitt patent på flera olika fronter samtidigt. Det beror på att de patent som beviljas av Europeiska patentverket i själva verket är en samling nationella patent och endast kan verkställas av nationella domstolar. En och samma uppfinning kan vara föremål för rättstvister vid flera domstolar. Detta innebär naturligtvis ökade kostnader men skapar framförallt osäkerhet, eftersom olika domstolar i olika länder kan göra olika tolkningar av samma patenterade uppfinning. Det här är en angelägen fråga som vi måste ta itu med så snart som möjligt. Det nuvarande ”lapptäcket” riskerar att hindra patenthavare från att hävda sin rätt och det avskräcker potentiella sökande, särskilt små och medelstora företag som vill ha ett effektivt och överkomligt patentskydd, från att använda sig av det europeiska patentet. Europa kan för närvarande inte erbjuda innovativa företag någon optimal lösning för att skydda deras immateriella rättigheter. Vi kan inte aspirera på att vara den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen om vi inte tar fram fungerande lösningar för patentansökningar och patentskydd.
Gemenskapspatentet och initiativen för att förbättra det europeiska patentet, det vill säga Londonavtalet om översättningar och avtalet om reglering av patenttvister, behöver inte utesluta varandra. De har båda samma mål: ett bättre, billigare och pålitligare patentsystem. Därför vill jag sträva efter båda. Vi står inför liknande utmaningar när det gäller att utforma behörighetsregler för gemenskapspatentet: vi måste hitta ett enhetligt system som är juridiskt oberoende och som är tydligt och tillförlitligt för patentanvändarna och samtidigt undvika överdriven centralisering och fragmentering.
För att kunna uppnå detta mål måste EU engagera sig i EPLA, som tar upp medlemsstaternas och EU:s gemensamma skyldigheter. Parlamentet måste givetvis medverka när EU tar itu med de förslag som krävs för att gå vidare med frågan inom en snar framtid.
Jag är medveten om att det finns en del kritiska röster mot EPLA. Jag vill bara säga att jag ser EPLA som ett praktiskt initiativ för att åstadkomma en mer enhetlig praxis för patent i Europa. Det är dessutom rättssäkerhet som både stora och små industrier behöver. Europeiska patentverket har beviljat hundratusentals patent. Även om vi hade haft ett gemenskapspatent skulle vi behöva harmonisera behörighetsprocessen för patent som beviljats av Europeiska patentverket.
Vår uppgift är att engagera oss i initiativet för att se till att det gynnar konkurrenskraften i vår ekonomi. Jag inser att det finns befogade tvivel och farhågor: kostnaderna för rättstvister enligt EPLA, konsekvenserna av arbetsordningen, som vi ännu inte har sett, och EPLA-domarnas oberoende från Europeiska patentverket. Jag är dock övertygad om att det bästa sättet att ta itu med problemen är att aktivt medverka i processen och se till att vi får en lösning som är tillfredsställande och rättvis för alla parter och som är fullt förenlig med EU:s lagstiftning.
Naturligtvis är varken gemenskapspatentet eller EPLA svaret på allt. Det kommer alltid att finnas företag – mindre företag – som föredrar att ha att göra med sina nationella patentverk eller att använda sig av affärsmodeller som inte bygger på patent. Vi måste undersöka hur vi kan hjälpa och stödja dessa företag. Naturligtvis måste vi även se till att stora företag inte utnyttjar sin ställning, vare sig genom att otillbörligen utnyttja sina egna patent eller genom att otillbörligen ignorera andras patenträttigheter.
Vid samrådet lyftes många sådana frågor fram, till exempel möjliga medlingsmekanismer som skulle kunna föregå rättstvister, behovet av att skapa teknikmarknader som underlättar för företagen när det gäller att handla med sina immateriella rättigheter, samt idén om utbyte av bästa metoder mellan nationella patentverk, särskilt när det gäller små och medelstora företags särskilda behov. Jag kommer tillsammans med mina kollegor i kommissionen att vidta åtgärder i samtliga frågor och avser därför att föreslå en heltäckande strategi.
Vi står nu inför en global och kunskapsbaserad ekonomi på 2000-talet och det är angeläget att hitta en lösning på patentfrågan. Jag räknar med parlamentets stöd för att hitta en heltäckande lösning på de här ganska komplicerade frågorna. 
Klaus-Heiner Lehne,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag har nu i två år varit en av två föredragande i Europaparlamentets styrgrupp för Lissabonprocessen. Som ni vet lanserade vi Lissabonprocessen år 2000 och har sedan dess oförtröttligt strävat efter att i stats- och regeringschefernas uttalanden och i parlamentets resolutioner lyfta fram att utvecklingen av det europeiska patentsystemet är en av de viktigaste förutsättningarna för att vi ska kunna nå målen i Lissabonöverenskommelsen. Kommissionsledamot Charlie McCreevy gjorde intryck på mig när han betonade hur viktig denna fråga är. Vårt mål måste vara att få till stånd ett enkelt, kostnadseffektivt patent som om möjligt är tillämpligt i hela EU, och som inte bara ger stora företag, utan i synnerhet små och medelstora företag, möjlighet att skydda sina innovationer på den inre marknaden. Det är faktiskt de medelstora företagen som innehar flest innovativa patent.
Den avgörande frågan är att vi måste genomföra förändringar i Europas nuvarande splittrade patentlandskap, i syfte att drastiskt skära ner kostnaderna för konsulter, administration och översättningar, som är en särskilt tung börda för små och medelstora företag. Detta avgörande mål måste vi uppnå. Självklart kan människor redan nu få sina uppfinningar skyddade i hela EU, men i praktiken måste de göra detta i alla medlemsstater, antingen direkt via de nationella patentverken eller indirekt via Europeiska patentverket, med alla de patent som har nämnts. I händelse av tvister och överträdelser måste de i teorin inleda rättsliga förfaranden, stå för rättegångskostnader och så vidare i alla dessa länder. Detta måste lösas och bli mer praktiskt och hanterligt, i synnerhet för små och medelstora företag. Den inre marknaden behöver i det avseendet vidareutvecklas.
Under er föregångare Fritz Bolkesteins tid lanserades ett berömvärt förslag om en gemensam europeisk förordning, i syfte att införa ett gemenskapspatent. Med tanke på att artikel 308 utgör den rättsliga grunden och att det krävs enhällighet i rådet är det dock svårt att nå en överenskommelse. I detta särskilda fall gick det inte att nå någon överenskommelse i språkfrågan. Vi har för närvarande 20 officiella språk, som krävs av rådet, och efter nästa utvidgning blir det 22. Industrin säger med all rätt att ingen behöver den sortens patent. Det är så orimligt dyrt att det inte är till någon nytta och ur ekonomisk synpunkt mer eller mindre värdelöst. Det europeiska patentet är inte konkurrenskraftigt och det skulle kraftigt försämra vår internationella position och inte garantera den kvalitet som krävs. Den sortens patent skulle bara gynna de mycket stora och rika företagen som kan kosta på sig något sådant, och knappast ens dem. För medelstora företag vore det helt oanvändbart. Därför har förordningen kört fast, och rådet ändrar sig inte.
Mitt förslag om att fortsätta harmoniseringen, som kommissionsledamoten tacksamt nog tog upp under samrådet, avvisades också av alla parter, främst på grund av våra erfarenheter från andra behandlingen av direktivet om datorrelaterade uppfinningar, som visade att det finns en risk för att man antar lagstiftning som inte förbättrar det nuvarande patentsystemet, utan istället avsevärt försämrar det.
Vi har alltså inte gjort några framsteg på harmoniseringsområdet heller. Vad återstår då att göra? Vad som återstår är att vi måste fortsätta att utveckla det befintliga patentsystemet. Det finns dock institutionella problem på detta område. Å ena sidan har vi EU:s helt legitima krav på att medlemsstaterna inte ska lagstifta inom områden som i alla händelser nu delvis ligger inom EU:s behörighetsområde och som hör till den inre marknaden, och å andra sidan har vi medlemsstaternas iver att göra framsteg. Jag anser att vi måste försöka koppla samman dessa båda problem för att kunna lösa dem. Som jag ser det är en tänkbar möjlighet att EU på något sätt blir delaktigt i det europeiska patentavtalet – hur detta ska ske bör avgöras i förhandlingar – och att EU i gengäld undanröjer institutionernas oro i fråga om avtalet om reglering av patenttvister (EPLA). Det kan vara ett sätt att förbättra situationen, eftersom det inte är möjligt att nå en överenskommelse om ett gemenskapspatent i rådet.
Med tanke på lobbyns offentligt uttalade kritik anser jag att påståendet att det skulle bli lättare att patentera mjukvara om vi införde en gemensam europeisk patentdomstol är milt sagt struntprat. Det är rena spekulationer som det inte finns några belägg för – en av dessa frågor faller under processrättens område och den andra under den materiella rättens område. Inte heller är EPLA dyrare. Det måste klargöras att vi här jämför äpplen med päron. Om EPLA införs kommer man inte att behöva driva rättsliga tvister i alla berörda länder. Med en domstol kommer man så att säga i andra instans att nå en dom som blir bindande för alla signatärstater.
Jag känner stor tacksamhet gentemot Charlie McCreevy för hans sätt att leda samrådet. Att döma av kommissionsledamotens offentliga kommentarer har han uppenbarligen också dragit rätt slutsatser av samrådets resultat. Både för egen del och på min grupps vägnar vill jag säga att vi delar och stöder denna ståndpunkt. Det finns inga alternativ. I annat fall är det storslagna projektet att utveckla det europeiska patentsystemet dömt att misslyckas. 
Michel Rocard,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Vi är inte så många som har samlats här i kammaren, vilket inte betyder att vi inte avhandlar viktiga frågor – tvärtom. Jag kommer att vända mig till er som företrädare för tre politiska grupper och rentav fler, precis som min kollega och vän Klaus-Heiner Lehne gjorde.
Herr kommissionsledamot! Denna debatt har anordnats på Europaparlamentets initiativ och springer ur vår önskan att ge ett positivt svar på ert samråd. Vi tackar för och gratulerar er till detta.
Efter de svårigheter vi har mött i frågan om mjukvarupatent gladde det oss att kommissionen, med er själv som mellanhand, nu inleder ett förfarande som syftar till att återuppta diskussionerna och arbetet med att förbereda ett europeiskt patent.
Herr kommissionsledamot! Vi drabbade samman och var oeniga på flera punkter. Jag har just lyssnat till er ytterst noga. Jag vill hävda att jag i stort sett instämmer i allt ni nyss har sagt. Jag instämmer helt, men det finns en fråga som ni inte har nämnt, och på grund av er tystnad är det just den frågan jag funderar på. Eftersom vi fortfarande saknar en lösning är detta något som för närvarande skapar en ganska negativ känsla av ovisshet hos dem som jag företräder.
Låt mig förtydliga mig. Alla här i kammaren vill som EU-medborgare ha ett gemenskapspatent. Jag delar denna önskan med min kollega och vän Klaus-Heiner Lehne, som just yttrade sig med sin sedvanliga vältalighet.
Vi vet alla att detta patent har stött på mycket stora svårigheter och att positionerna just nu är låsta. Det främsta skälet till låsningen är språkrelaterat. I själva verket finns det fyra orsaker till låsningen: språkproblemet, kostnaderna, problemet med domstolsorganisationens rättsliga enhetlighet och suveränitetsproblemet – som är det problem ni inte har talat om.
Jag är övertygad om att en verklig lösning för att bryta det politiska, kulturella och intellektuella dödläget om det europeiska patentet i rådet framför allt måste knytas till en lösning på språkfrågan. Till skillnad från min kollega Klaus-Heiner Lehne, är jag inte bara en EU-vänlig ledamot av Europaparlamentet. Jag är även fransman. Ingen är perfekt, så ni får förlåta mig detta. Inför kammaren vill jag förklara att jag anser att ratificeringen av Londonavtalet – som ännu inte officiellt har godkänts av mitt land, även om jag råder det till detta – kan bli ett tillfälle för oss alla att övervinna vår språkliga arrogans och den fientlighet den skapar och lära oss att leva tillsammans, i vetskap om att ett språk världen över är det dominerande. Vi kanske inte gillar det, men så ligger det till. Det är också praktiskt. Så skulle man kunna bryta dödläget om planerna på ett gemenskapspatent. Vi ställer oss därför bakom en resolution med det innehållet, om debatten utmynnar i en sådan.
Det andra problemet är kostnadsrelaterat. Jag ska bara snabbt beröra det, och säga att tre fjärdedelar av kostnadsaspekten är språkrelaterad. Det problemet vill jag ta upp. Den återstående fjärdedelen är blygsam. EPLA behöver troligen förbättras och det är upprörande att tänka sig att vi kanske får se ratificeringen av ett avtal som många experter hävdar ökar kostnaderna. Det är inget vi behöver.
Det enda problem som ni inte har tagit upp är problemet att avgöra vilken lagstiftande makt som på sikt ska definiera och utveckla vad som är patenterbart respektive icke-patenterbart.
Parlamentet kommer att vara ytterst uppmärksamt på allt som har att göra med patenterbarhet för levande material, något som är ett väsentligt problem för den civiliserade världen. När det gäller mjukvara kan vi inte heller ratificera EPLA, eftersom EPLA ger en yrkesgrupp av domare en delvis internationell och delvis europeisk funktion – att göra de ändringar i rättspraxis som de anser lämpliga, utan någon rättslig kontroll och utan att någon lagstiftande makt kan påverka deras arbete.
Detta godtar vi inte – tanken att EU:s jurisdiktion inte är delaktig i att fastställa räckvidden. Eftersom EPLA består av självständiga behörighetsområden som blockerar och fördröjer genomförandet av det europeiska patentet, förkastar vi EPLA och råder er att …
Sharon Bowles,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Som ni vet deltog jag i samrådet om patent. Jag lämnade själv in ett förslag och jag har läst många av de andras och tycker att ni just har gett oss en mycket god sammanfattning. Jag vill även tacka er för att ni, genom att flytta samrådsdagen så att den inte krockade med ett av Europaparlamentets sammanträden i Strasbourg, gjorde det möjligt för mig och andra ledamöter av Europaparlamentet att delta.
Samrådet var mycket nyttigt eftersom det tydliggjorde omfattningen av problemen med förslagen till ett gemenskapspatent. Vi vet sedan tidigare att översättningarna är ett problem. Nu står det dock klart att även behovet av ett rättstvistförfarande med tillgång till specialiserade domare inom medlemsstaterna är ett problem. Alla vill vi att principen om den inre marknaden ska råda och då leder det så småningom till ett gemenskapspatent. Samrådet visar dock att åtgärder kan vidtas för att förbättra processen.
Medlemsstaternas EPLA-initiativ, som är frivilligt, innehåller en del av dessa åtgärder. Arbetet pågår fortfarande, så ni har möjlighet att delta, och jag välkomnar att ni säger att ni tänker ta vara på den möjligheten. Det kan bara vara en fördel när vi arbetar mot ett mål som till slut innebär att det finns ett gemensamt eller sammanslaget europeiskt gemenskapspatent. Kanske kan ni hjälpa till att klara upp en del av kritiken mot EPLA. Jag skulle vilja se en lösning som minimerar domstolskostnaderna, i stället för att tvinga parterna i målet att stå för hela kostnaden för domarnas löner och för inrättandet av appellationsdomstolen. Jag skulle även vilja se en lösning som går ut på att behålla de nationella patentdomstolarna, i stället för att avveckla dem efter sju år. Nog skulle de väl kunna finnas kvar, på samma sätt som nationella patentansökningar har kunnat samexistera med det europeiska patentet i nästan 30 år.
Å andra sidan kanske det skulle vara bättre för gemenskapspatentet att ha en nationell förstainstansrätt och en domarpanel, som består av åtminstone en domare med teknisk behörighet och åtminstone två domare med juridisk behörighet och som kommer från olika medlemsstater, än att tillämpa det nuvarande förfarandet i EG-domstolen.
Michel Rocard med flera har kritiserat EPLA, eftersom det skulle göra det möjligt för medlemmar i Europeiska patentverkets överklagandenämnd att bli tekniska domare. Den invändningen beror helt och hållet på att de inte håller med om vissa beslut inom ett par tekniska områden. Kritikerna tar inte hänsyn till de offentliga handlingar som visar att Europeiska patentverkets tekniska nämnder är oberoende från både verkets prövningsavdelning och praxis. De bortser från att EPLA:s struktur gör att sådana tekniska domare skulle utgöra en minoritet bland de nationella domare som har lovordats för sin hållning på dessa teknikområden av personer som är av samma åsikt som Michel Rocard. Jag tvivlar dock på att vi vill att de ska kunna ha båda uppdragen samtidigt – det tror jag inte var avsikten – och det tror jag skulle kunna förtydligas.
På många institutioner, bland annat EG-domstolen, är det praxis att utse domare via företrädare för medlemsstaternas regeringar. Jag tycker därför inte att det finns särskilt mycket substans i argumenten och det vore onekligen ett misstag om kommissionen skulle gå miste om chansen att bidra till och dra lärdom av EPLA-processen. 
Raül Romeva i Rueda,
   . – Herr talman! Jag talar på min kollega Evelin Lichtenbergers vägnar som inte kan närvara i eftermiddag.
Vi talar alltid om ett konkurrenskraftigt, kunskapsbaserat Europa, men vissa människor sätter så lite tilltro till Europas potential att de föredrar att stödja ett organ som inte är ett EU-organ – Europeiska patentverket – något som skadar Europeiska unionens intressen. Om vi vill ha en harmoniserad jurisdiktion, varför försöker vi inte åstadkomma detta genom EU-direktiv? Det vore den mest självklara vägen framåt. Vissa människor är rädda för att genomgå den demokratiska processen.
Efter tvisten om programvarupatentet är en del uppenbarligen oroliga över vilka ändringsförslag Europaparlamentet skulle föreslå. Därför vill de fortskrida på ett så odemokratiskt sätt som möjligt. De vill lägga de europeiska företagens öde i händerna på patentbyråkratin istället för valda beslutsfattare. Dessutom skulle små och medelstora företag få svårt att betala kostnaderna för rättstvisterna, eftersom alla rättstvister som rör patent utfärdade av Europeiska patentverket direkt skulle hamna i en ny internationell domstol, vilket vore ett verkligt självmål för Europas konkurrenskraft.
Jag vill göra er uppmärksamma på att en del stora multinationella företag som Nokia och GlaxoSmithKline är mycket oroade över ett sådant förslag. Vem kommer att hjälpa till om förslaget varken hjälper små och medelstora företag eller välkomnas av de stora länderna? Den enda slutsats vi med säkerhet kan dra är att förslaget kommer att ge vissa patentadvokater mer arbete. Europa behöver inte bara fler patent: det behöver fler patent av hög kvalitet som främjar verklig innovation. Antalet patentansökningar som lämnas in till Europeiska patentverket varje år har ökat med omkring 60 procent de senaste sju åren. Denna ökning motsvarar dock inte en ökad innovativ verksamhet, vilket ger anledning till oro över en utvidgning av patentverkets ansvarsområde.
Vi kommer att fortsätta att upprepa för våra kolleger, och särskilt kommissionsledamoten, att förutsättningarna för en effektiv, konkurrenskraftig europeisk patentlagstiftning på internationell nivå endast kan skapas genom en rättslig ram på gemenskapsnivå. 
Thomas Wise,
   . – Herr talman! Förra året avslog parlamentet, med 684 röster mot 14, ett försök att införa patent på programvara, eftersom programvara, i likhet med böcker och annat skriftligt material, bäst kan beskrivas som ”idéer i symbolisk form” och även i fortsättningen endast bör vara föremål för upphovsrättsskydd. Parlamentet övertygades också om att patent på programvara skulle hämma uppfinnandet, lamslå små företag och skada ekonomin. Trots detta återkommer kommissionen i år med ett ännu mer vittgående förslag som skulle möjliggöra patent på programvara.
Kommissionen föreslår att en gemensam patentdomstol inrättas, vars domarkår ska utses av samma nämnd som utser domare till den nuvarande appellationsdomstolen inom det befintliga men strikt rådgivande Europeiska patentverket. Kommissionen sitter med i nämnden och skulle enligt förslaget även få rösträtt. Detta väcker allvarliga tvivel om den nya domstolens oberoende, särskilt om vi beaktar att Europeiska patentverket inte har några skrupler när det gäller att bevilja patent på programvara och att förslaget låter en enda patentdomstol följa Europeiska patentverkets prejudicerande beslut.
Enligt förslaget självt kommer rättstvister i den nya domstolen att bli två till tre gånger dyrare än rättstvister i nationella patentdomstolar, som dessutom ska avskaffas enligt förslaget. Detta gör att endast stora bolag kommer att ha möjlighet att överklaga till domstolen. Jag tyckte att direktivet om datorrelaterade uppfinningar var dåligt innan jag såg det här förslaget. Om det går igenom intar jag gärna den leninistiska ståndpunkten ”hellre mindre och bättre”. I vilket fall som helst bör vi återigen säga nej och fråga kommissionen vilken del av detta nej de inte förstår. 
Barbara Kudrycka (PPE-DE ).
   –  Herr talman! Till problemet med den oklara patentlagstiftningen kommer den kraftiga ökningen av antalet patentansökningar. Av det skälet krävs lösningar som gör det möjligt att påbörja processen med en harmonisering av patentlagstiftningen. Det krävs därför en tydlig definition av vad som får och inte får patenteras. Det är viktigt att man inte använder patentlagstiftningen som något isolerat från själva innovationerna, eftersom det ligger i patentets natur att det förutsätter en viss begränsning av den fria konkurrensen. Ett harmoniseringsdirektiv vore den bästa lösningen ur gemenskapens perspektiv, men parlamentet avvisade kommissionens tidigare förslag.
Därför måste vi försöka hitta andra lösningar. En tanke som förts fram är att alla medlemsstater ska godkänna och ratificera EPLA-avtalet. Vi bör dock ha i åtanke att vi bara kan stödja detta avtal om det uppfyller de kriterier som EU har bedömt vara väsentliga. Kriterierna omfattar bland annat fastställandet av en så tydlig definition som möjligt av vad som får patenteras, samtidigt som man säkerställer de styrande organens oberoende och garanterar fullständig opartiskhet hos de domare som beslutar om patentskydd och patentens giltighet. Avgifterna för skydd av patenträttigheter måste också utjämnas och vara enkla att tillämpa.
Det är skälet till att vi inte i nuläget kan godkänna avtalet. Effekterna kan bli svåra att bedöma, för även om det är uppenbart att EPLA berör institutionella lösningar får man inte bortse från att avtalet kan få konsekvenser för den materiella rätten och då i synnerhet för Europeiska patentverkets verksamhet. Därför uppmanar jag kommissionen att göra en detaljerad konsekvensbedömning av alla förslag som har presenterats i kammaren. Det är emellertid mycket viktigt att betona att parlamentet verkligen vill se en förändring av patentpolitiken. Den typ av förändring som vi tänker oss måste dock uppfylla kraven från såväl stora företag som små och medelstora företag i Europa. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill lyckönska Charlie McCreevy till hans arbete med att inrätta en gemensam marknad, i synnerhet inom patentlagstiftningens område.
Jag måste dock påpeka att vi ledamöter av Europaparlamentet företräder våra väljare, och de reaktioner jag har fått på detta förslag från väljare inom industrisektorn i mitt land har varit negativa. De är negativa av olika skäl: språkfrågan – jag anser att den föreslagna lösningen är mycket sämre än den vi har inom Byrån för harmonisering inom den inre marknaden, som erbjuder en större språklig mångfald – och behörighetsfrågan, som redan har diskuterats.
Vi har vår egen domstolsbehörighet, nämligen EG-domstolen och förstainstansrätten, och att upprätta ett antal behörigheter utanför EU leder till en rad problem som vi måste ta hänsyn till.
Jag har en känsla av att förslaget kan vara dömt att misslyckas, likt tidigare förslag, på grund av att vi inte har beaktat dessa faktorer. Vi måste göra framsteg på patentområdet, men för att kunna göra det måste vi ha en bred politisk enighet.
För det första vill jag säga att behörighetsförfaranden som ligger utanför EU-strukturen i dagsläget inte inger förtroende − vi har stort förtroende för de fantastiska institutioner som EG-domstolen och förstainstansrätten är − och för det andra är språkfrågan ingen bagatellartad fråga. Jag vet att många människor talar ett språk som är mer universellt gångbart, men inom EU har vi försökt hitta lösningar på språkfrågan, eftersom EU inom sig rymmer olika kulturer, samhällssystem och rättssystem, och de måste få finnas, sida vid sida.
Jag hoppas att kommissionsledamoten tänker igenom frågan ur ett övergripande perspektiv och lägger fram ett förslag som är godtagbart för EU som helhet. 
Toine Manders (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Tack för era ansträngningar för att få den här långsamma skutan att börja röra sig framåt igen. Vi har i drygt trettio års tid diskuterat patent, och det är särskilt märkligt att så många ledamöter är kritiska till era idéer, trots att nästan samtliga av EU:s medlemsstater har undertecknat Münchenkonventionen. Härigenom visar de en brist på förtroende för medlemsstaterna, som jag i sig anser vara en ganska märklig form av låsning, och jag finner det också ganska besynnerligt att det fortfarande inte ska gå att diskutera ett gemenskapspatent på rådsnivå.
För närvarande har EU ingen demokratisk kontroll över Europeiska patentverket, något som självklart är mycket beklagligt. Vi instämmer i ert resonemang, och det vore bra om EU gjorde som det gjorde vid Haagkonferensen och deltog som en politisk och ekonomisk organisation, så att vi som en del av EU kan påverka vad som händer. Om så sker står mellanstatlighet inte längre på dagordningen och gemenskapsmetoden har anammats. Det skulle glädja oss att se EU delta i Münchenkonventionen på samma sätt, så att kommissionen, och kanske även parlamentet, fortlöpande kan utöva demokratisk kontroll över processen. Tillsammans med gruppen för Europeiska folkpartiet och den liberala gruppen – jag hoppas att den socialdemokratiska gruppen kommer att stödja oss – har vi lagt fram ett resolutionsförslag till stöd för er ståndpunkt, i syfte att undersöka tillgängliga alternativ. Vi anser detta vara den enda lösningen om rådet ska fortsätta att dra frågan i långbänk.
Här talar vi inte om regler för språkanvändning eller om kostnader, och vi har verkligen ingen önskan att avskaffa de nationella domstolarna, men till syvende och sist måste det finnas en europeisk domstol med specialiserade domare som kan avgöra hur patentfrågan ska hanteras inom EU när ärenden ska prövas rättsligt.
När det gäller de datorrelaterade uppfinningar som Michel Rocard nämnde, vill vi inte öppna Pandoras ask igen. Jag håller med honom om att det vore en väldigt tröttsam historia. Vi inser också att det är mycket möjligt att det fortfarande begås misstag inom Europeiska patentverket, och av det enkla skälet att vi inte kan rätta till dem är det viktigt att vi följer upp detta.
Jag fäste mig mycket vid vad en irländsk kommissionsledamot nyligen sa i Finland: ”Inga mer vackra ord om Lissabon, nu skrider vi till handling”. Jag hoppas att ni gör det, eftersom det var ni, herr kommissionsledamot, som sa detta. 
Charlie McCreevy,
   – Herr talman! Jag har noga lyssnat på debatten i eftermiddag. Alla är vi överens om att situationen inte är perfekt och vi vet att det råder olika meningar om vilka som är de rätta lösningarna. Jag är övertygad om att ett gemenskapspatent lösningen i en perfekt värld, men i den riktiga världen finns det inga utsikter om att uppnå enighet om gemenskapspatentet inom den närmsta framtiden.
Ska jag då bara sitta här och inte göra någonting och bara vänta på att någonting ska dyka upp? Det hade visserligen varit en lätt utväg men det hade också varit oerhört oansvarigt, eftersom det inte kommer att hända någonting om vi inte tar initiativet.
En del tydliga och viktiga budskap fördes fram under samrådet. Det finns en stor önskan om ett enklare och mer kostnadseffektivt patentsystem som upprätthåller högsta möjliga kvalitet när det gäller förfarandet för att granska och bevilja patentansökningar.
Alla inblandade parter gjorde sitt yttersta för att ge oss sina synpunkter. Nu förväntar de sig åtgärder, och det med rätta. Och jag håller med. Jag anser att det har blivit dags att göra en gemensam insats för att förbättra patentsystemet i Europa. Det är vår plikt som beslutsfattare och lagstiftare.
För närvarande har vi kört fast. Vi måste ta det första och svåraste steget i en eller annan riktning. Det ingen perfekt lösning. Ingen enskild faktor kan ge svar på allt. Vi måste kombinera olika åtgärder för att tillfredsställa parternas olika behov. Som jag sa i mina inledande kommentarer behöver ett gemenskapspatent och EPLA inte utesluta varandra. Vårt mål bör vara att se till att de kan förenas. I båda fallen är vårt mål detsamma: Ett bättre, billigare och pålitligare patentsystem.
Jag är medveten om EPLA:s potentiella nackdelar och risker. Vi har dock större möjligheter att åstadkomma den rätta lösningen för Europas företag om vi aktivt deltar i förhandlingarna om avtalet.
Nu innehåller patentstrategin mer än bara våra framtidsplaner för ett gemenskapspatent och EPLA. Det finns en hel rad ram- och stödåtgärder som vi måste överväga. De flesta av dem riktar sig till mindre företag. Målet är att skapa ett system som tillfredsställer alla parters behov på alla nivåer – nationell nivå, europeisk nivå och gemenskapsnivå – och som innebär en rättvis balans mellan parternas olika intressen.
Jag vill säga en sista sak. Eftersom jag har varit politiker i 30 år nu är det inte mycket som förvånar mig. Men den här veckan har jag blivit lätt förvånad. Jag blev lätt förvånad över att vissa personer har använt förslaget till vår framtida strategi, som jag presenterade i ett tal i Helsingfors för ett par veckor sedan, för att påstå att kommissionen åter vill föra upp de datorrelaterade uppfinningarna på dagordningen. Jag är visserligen van vid att höra kraftfulla argument och vid att det görs paralleller, men det här gör mig helt ställd. Jag har vid flera tillfällen här i parlamentet meddelat att så länge jag är kommissionsledamot med ansvar för den inre marknaden och tjänster kommer kommissionen att ta initiativ i frågan eller arbeta vidare med den. Det gillas kanske av en del och ogillas av andra. Parlamentet förkastade dock den gemensamma ståndpunkten förra året. Jag respekterar och accepterar det beslutet och kommer absolut inte att göra någonting för att ändra på det.
Jag kan försäkra er att jag alltid håller mitt ord. När jag drog mina slutsatser från samrådsförfarandet hade jag på intet sätt de datorrelaterade uppfinningarna i åtanke. Så kommer det att förbli under resten av min mandatperiod.
Talmannen.
   – Jag ber er notera att tidsfristen ingivande av resolutionsförslag enligt artikel 103.2 i arbetsordningen löper ut kl. 12.00 måndagen den 9 oktober 2006.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 12 oktober kl. 11.00.
Richard Corbett (PSE ).
   – Jag hyser allvarliga tvivel om förslagen till ett patentdomstolssystem som skulle vara utom räckhåll för demokratiska institutioner och ordentlig rättslig kontroll. Förslaget till resolution om ett europeiskt avtal om reglering av patenttvister skulle, om det genomfördes, innebära att patenttvister hamnar i händerna på dem som har ett egenintresse av en mycket utbredd användning av patent. Det skulle även leda till ökade kostnader för små och medelstora företag, orsaka en explosionsartad ökning av rättstvister och potentiellt hämma uppfinnandet i Europa.
EPLA:s förespråkare hänvisar till USA:s centrala federala patentdomstol, men det systemet har lett till en överdriven användning av patent och en avsevärd mängd rättstvister eller hot om rättstvister. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Klockan är inte ens fyra och denna veckas debatt om aktuella och brådskande frågor har ställts in, fast den bara skulle ha pågått i en timme. Vi skulle med andra ord ha slutat klockan fem. Det fanns viktiga frågor att diskutera, exempelvis statskuppen i Thailand och situationen i Moldavien, men talmanskonferensen har godtyckligt beslutat att det inte ska hållas någon debatt om aktuella och brådskande frågor. Så här vid sammanträdets slut vill jag med kraft protestera mot detta beslut. Det sades att detta var det andra sammanträdet i september, men det stämmer inte. Vi höll augustisammanträdet i början av september, och detta kan därför sägas vara det enda septembersammanträdet. Det är vår rätt att hålla en debatt om aktuella och brådskande frågor vid varje ordinarie sammanträde i Strasbourg. Jag vill be er att vidarebefordra denna protest till presidiet och talmanskonferensen. 
Talmannen.
   – Era synpunkter kommer att vidarebefordras till talmanskonferensen. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
