

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0063/2006) av Thierry Cornillet för utskottet för utveckling om den gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingens arbete under 2005 (2005/2104(INI)). 
Thierry Cornillet (ALDE ),
   . – Herr talman! Betänkandet om den gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingens arbete under 2005 står faktiskt på dagordningen. Jag kommer inte att gå tillbaka och behandla betänkandet i detalj, utan kommer bara att hänvisa till två sammanträden, det i Bamako i april 2005 och det i Edinburgh i november 2005, utan att förglömma nästa sammanträde, vilket kommer att hållas i Wien i juni 2006. Jag skulle vilja påpeka här i parlamentet hur värdefullt det är att de sammanträden som anordnas inom EU hålls i det land som innehar ordförandeskapet, såsom var fallet detta år. Det förefaller faktiskt mycket logiskt att upprätthålla och bevara detta system som antogs för två år sedan.
Jag skulle också vilja belysa det gedigna bidraget från våra kolleger från AVS-länderna, och vi måste gratulera dem för detta. Vi genomförde sex gemensamma uppdrag samtidigt, och tillåt mig att för första gången – men inte sista – betona adjektivet ”gemensamma”. Det är väsentligt att både den ständiga församlingen och delegationerna delar en gemensam vision. Att göra motsatsen skulle över huvud taget inte vara motiverat. Jag skulle också vilja påpeka att det har hållits ett allt större antal horisontella omröstningar mellan AVS-länderna och EU:s representation. Enligt min åsikt bör förfarandet med separat omröstning användas så lite som möjligt utan att det nödvändigtvis behöver tas bort från arbetsordningen. När nu detta sagts vill jag konstatera att målet på lång sikt skulle vara att hålla ett allt större antal omröstningar som gör det möjligt att säkra en AVS-EU-majoritet.
Vidare verkar det som om våra kolleger från AVS-länderna är mindre involverade i vad vi skulle kunna kalla en ”intellektuell” roll. Med detta menar jag att vi är överens med dem om att det som var en utgift för oss – nämligen EU:s del av utgifterna för AVS-budgeten – är en inkomst för dem. Vidare blir behovet av parlamentarisk kontroll på dessa två nivåer allt klarare för dem. För detta syfte har vi, för vår del, efterfrågat en budgetering av Europeiska utvecklingsfonden (EUF) för att garantera parlamentarisk kontroll av användningen av denna gemenskapsutgift. Men parlamenten i AVS-länderna måste samtidigt se till att de belopp som de anser vara inkomster underställs parlamentarisk kontroll. Detta är en gemensam kamp som vi måste utkämpa om det mycket viktiga behovet av parlamentarisk kontroll ska erkännas.
När det gäller framtiden för AVS välkomnar jag ändringen av Cotonouavtalet. Budgeten för den tionde Europeiska utvecklingsfonden uppgår nu till 22 682 miljarder euro. Vi har redan klagat här i parlamentet över det beloppet, vilket inte lever upp till våra förväntningar på 24 miljarder euro. Det österrikiska ordförandeskapet har redan svarat oss. Jag hyser inga tvivel om att mina kolleger parlamentsledamöterna snart kommer att diskutera denna fråga för att kräva en justering. Det handlar inte om att upprepa samma frågor i det oändliga, men vi förväntar oss mer kraftfulla svar än dem som vi har fått.
Europeiska utvecklingsfondens överskott utgör också ett problem. Fram till i dag uppgår det till nästan 11 miljarder euro, vilket naturligtvis ger upphov till frågor om metoden och ambitionen i de projekt som hanteras. Det är oförlåtligt att 11 miljarder euro inte skulle ha spenderats i länder som har sådana extremt uppenbara behov.
Hur kommer Europeiska utvecklingsfondens framtid att te sig? Om vi lever upp till våra politiska åtaganden under 2010 och om vi lyckas avsätta 0,56 procent av vår BNP till utvecklingsstöd, kommer EU att bevilja ytterligare 50 miljarder euro per år till denna budget, fast EU hade gjort ett politiskt åtagande att endast avsätta halva det beloppet, eller 25 miljarder euro, till Afrika. Om man följer denna politiska linje står det ganska klart att det ytterligare stöd som tillgängliggörs faktiskt kommer att motsvara en årlig budget för Europeiska utvecklingsfonden. Men om vårt sätt att använda de budgetmedlen skulle undersökas skulle detta ändå bara ge upphov till frågor.
Vidare undrar jag över den del av stödet till utvecklingsländer som kommer att förvaltas av EU och som kommer att uppgå till omkring 20 procent. I detta fall, även om mitt ordval är lite starkt, kommer Europeiska utvecklingsfondens status att reduceras till ett mindre betydande stödinstrument. Problemet med budgeteringen av EUF, som är absolut nödvändig och behöver göras så snart som möjligt, blir då ännu mer akut, liksom även dess ”fungibilitet” eller utbytbarhet. Med detta menas möjligheten att ge mycket ambitiösa regionala projekt, såsom järnvägsinfrastruktur, en plats i EU:s allmänna system för samarbete. Detta skulle göra det möjligt att garantera samordning mellan medlemsländerna och EU. Europeiska utvecklingsfonden kan bli det hjälpmedlet för samordning, och den gemensamma parlamentariska församlingen kan bli en särskild kontrollfaktor, med tanke på att samtliga av de minst utvecklade länderna i världen är medlemmar av den gemensamma parlamentariska församlingen.
Slutligen finns framför allt problemet med att förstå EU:s politik. Det jag nyss beskrev som en gemenskapsutgift som är öronmärkt för utvecklingsstöd tillhandahålls av våra skattebetalare. Med tanke på detta måste vi agera tydligt. Det inte är bra om populisterna får tag på de siffror som jag har presenterat för er och upprört frågar: ”Vad i all världen gör ni med alla pengarna?” Därför är det viktigt att denna fråga ses och förstås utifrån ett politiskt perspektiv. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Herr talman! Föredraganden har sammanställt ett utmärkt betänkande om den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingens arbete. Han har sammanfattat all senare utveckling i församlingen på ett mycket bra sätt. Den blir helt klart en allt starkare parlamentarisk pelare för AVS–EG-samarbetet. Inrättandet av de permanenta utskotten och det gemensamma utarbetandet av rapporter från både AVS- och EU-ledamöter i församlingen har lett till mer frekventa och intensiva kontakter mellan parlamentarikerna.
Församlingen har blivit ett fullt utvecklat forum, där man öppet hanterar frågor som berör AVS- och EU-parlamentariker, där ett brett samförstånd om många utvecklingsfrågor växer fram och där röster från enskilda parlament har blivit ett sällsynt undantag. Detta ramverk har gjort att församlingen kan diskutera och nå överenskommelser inom en lång rad frågor, från förvaltning till finans och handelsfrågor.
I resolutionen uppmanas församlingen att anordna möten mellan EU- och AVS-parlamentsledamöter på regional och subregional nivå för att förstärka regional integration och främja samarbetet mellan nationella parlament. Kommissionen är redo att bidra till arbetet för att dessa arrangemang ska bli framgångsrika.
Sammanfattningsvis vill jag understryka att kommissionen delar er åsikt om församlingens roll som en modell för samarbete. Min kollega, Louis Michel, har deltagit i alla församlingsmöten sedan han tillträdde sitt ämbete. Kommissionsledamot Michel ser också fram emot att delta i församlingens nästa möte, som kommer att hållas i Wien i juni i år. 
Michael Gahler,
   . – Herr talman! Låt mig börja med att uttrycka mitt varma tack till Thierry Cornillet för hans uttömmande betänkande om våra aktiviteter under det gångna året. Jag har naturligtvis deltagit i många av dessa aktiviteter i egenskap av förste europeiske vice ordförande för församlingen. Jag vill också redan från början rikta ett lika varmt tack till våra två ordförande – den europeiska ordföranden Glenys Kinnock, som är med oss i dag, och i hennes frånvaro Sharon Hay-Webster, för deras stora engagemang under det gångna året. Det har varit exemplariskt och vi ser fram emot deras fortsatta arbete. Det främsta målet för den parlamentariska församlingen är att förstärka Cotonouavtalets parlamentariska dimension. De många saker som vi gör tillsammans är avsedda att hjälpa våra motparter att vinna inflytande i sina egna länder och få samma självförtroende som vi under åren har uppnått i förbindelserna med våra regeringar och den verkställande myndigheten.
Våra gemensamma erfarenheter och våra resor tillsammans till olika platser har fått oss att dra samma slutsatser, till exempel när det gäller reformen av marknadsorganisationen för socker. Det är bra att kommissionsledamoten med ansvar för jordbruk är med oss i dag, eftersom hon känner siffrorna utan och innan och vet vad vi inom EU gör för att minska den effekt som reformen av den gemensamma marknadsorganisationen för socker har, och hur lite som finns tillgängligt för de berörda länderna i jämförelse med detta. Utifrån detta är det tydligt att vår reform har en direkt påverkan på dessa länder, varav jag själv har besökt två – Guyana and Jamaica. I Guyana kan vi, utan att vilja det, bidra till att hela landet destabiliseras om vi inte minskar effekten av vår reform genom att se till att Guyana kompenseras på lämpligt sätt.
Det finns en annan viktig aspekt som jag skulle vilja framhäva. Vi uppmanar kommissionen att avsätta en lämplig del av EU:s utvecklingsbistånd för den politiska utbildningen av parlamentariker och andra personer i ledarställning, vilket skulle göra det möjligt att utveckla den typ av politiska kultur som kommer att stärka ett ansvarsfullt styre på lång sikt i dessa länder.
Slutligen skulle jag vilja nämna den officiella kontakt som vi etablerade med det panafrikanska parlamentet i slutet av förra året. Jag hade då möjlighet att, för den gemensamma parlamentariska församlingen AVS-EU, diskutera med Sharon Hay-Webster, och jag har sedan dess blivit ordförande för denna ad hoc-delegation. Det är viktigt att vi skapar en medvetenhet i Afrika om att de delar ett gemensamt öde och om den viktiga roll som detta parlament kan spela i Afrika i detta hänseende. 
Marie-Arlette Carlotti,
   – Herr talman! Betänkandet från min kollega parlamentsledamoten Thierry Cornillet åskådliggör kvaliteten på det arbete som gjorts av den gemensamma parlamentariska församlingen under 2005.
Den gemensamma parlamentariska församlingen är ett permanent forum för politisk dialog som tenderar att bli ett instrument för förebyggande åtgärder, konfliktlösning och stöd för den demokratiska processen. Den gemensamma parlamentariska församlingens roll är därför mycket värdefull i samband med Cotonouavtalet. Den är ett unikt verktyg för dialog mellan nord och syd. I framtiden måste den arbeta mer effektivt, särskilt när det gäller att hantera större krissituationer såsom den i Darfur, förutsatt att den får resurserna för att göra detta. Detta är framför allt EU:s ansvar. EU måste politiskt prioritera detta partnerskap med AVS-länderna, genom att respektera sina åtaganden i de pågående förhandlingarna om det belopp som ska tilldelas den tionde Europeiska utvecklingsfonden och genom att slutligen avstå från att ge med den ena handen och ta tillbaka med den andra, vilket sockerreformen har visat.
Låt oss slutligen, genom att ge den gemensamma parlamentariska församlingen den politiska respekt som den förtjänar, definitivt driva igenom det som fastställts i Cotonouavtalet, dvs. att församlingen ska mötas i EU i det land som innehar EU-ordförandeskapet. Vi får inte välkomna våra AVS-partner på ett halvhjärtat sätt, eftersom detta skulle vara en uppenbart dålig politisk signal från vår sida. Emellertid är detta också den gemensamma parlamentariska församlingens eget ansvar. Den måste göra framsteg med sin reform och sina arbetsmetoder, och nästa steg i utvecklingen skulle kunna leda till att regionala konferenser hålls. Detta mål skulle kunna sättas upp till början av 2007.
Avslutningsvis har vi som medlemmar i den gemensamma parlamentariska församlingen även ett politiskt ansvar, genom att till exempel avstå från separat omröstning, vilket inte bara skulle stå i motsats till den gemensamma parlamentariska församlingens gemensamma karaktär, utan också är det medel som numera alltför ofta används för att påverka resultatet av en omröstning. Jag finner allt detta i Thierry Cornillets betänkande och därför anser jag att det utgör en färdplan för oss för 2006.
Gerard Batten,
   . – Herr talman! Hur man ska hjälpa länderna i Afrika och i andra delar av utvecklingsvärlden är en avgörande faktor för att garantera en mer välbärgad, och därför även mer stabil, värld.
Vad Afrika behöver är framför allt respekt för rättstatsprincipen, avtalsrätten och rätten till privat ägande. Under sådana förhållanden kommer ekonomin att utvecklas och blomstra. Detta är väldigt svårt att åstadkomma när många av regeringarna är socialistiska, kvasisocialistiska eller bara kleptokratier. Det internationella biståndets historia i dessa länder handlar tyvärr om bortkastade pengar, förskingring och korruption.
Om EU verkligen vill hjälpa dessa länder bör man inte bidra till att konsolidera korrupta system genom mer bistånd. I stället bör man uppmuntra fri handel och sänka handelshindren och tullarna, till och med avskaffa de handelshinder och tullar som bromsar den ekonomiska utvecklingen i dessa länder. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Den goda avsikten med Cotonouavtalet från 2000 var att ge AVS-länderna hjälp från EU för att ta sig upp ur rännstenen. Även om det i dag står tämligen klart att avtalet kommer att förlängas, finns det ändå ett antal fel med det och jag ska sammanfatta dessa.
Det finns fortfarande sex diktaturer bland AVS-länderna, nämligen Zimbabwe, Ekvatorialguinea, Sudan, Swaziland, Kuba och Eritrea. Det är ett faktum att dessa länders diktatorer utgör ett hinder för deras ekonomiska utveckling. Den gemensamma parlamentariska församlingen, och särskilt dess utskott för politiska frågor, måste prioritera frågan om att arbeta för att skapa verkliga demokratier i dessa länder. Samtidigt finns det bland AVS-länderna också ett antal länder där religiösa traditioner fortfarande går före rättsstatsprincipen. Den humanitära tragedin i Darfur är en direkt konsekvens av detta, tillsammans med andra faktorer. I vissa av länderna räknas kvinnors rättigheter inte alls och könsstympning av kvinnor är fortfarande – trots det som redan har gjorts för att motverka detta – en daglig företeelse.
Det var i Cotonouavtalet som det först erkändes att korruption är ett hinder för utveckling. Korruptionen förekommer fortfarande, den har ännu inte utrotats, och den utgör ett allvarligt hinder för att möta de behov som de minst gynnade i dessa länder har. Låt mig avsluta med att citera den indiske Nobelpristagaren i ekonomi, Amartya Sen: ”hittills har aldrig hungersnöd uppstått i ett demokratiskt land”. Det följer då att vi förutom principen ”stöd till handel” också behöver överväga idén ”stöd till demokrati”. 
Maria Martens (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag anser att vi med tillfredställelse kan se tillbaka på det gångna året och på de överenskommelser som uppnåddes av den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen i Bamako och i Edinburgh. Bra betänkanden har antagits och förmågan att hantera betungande uppgifter har ytterligare förbättrats tillsammans med kvaliteten på den politiska dialogen. Detta är viktigt om vi vill hjälpa till att bygga upp en politisk stabilitet, vilket är vad vi åstadkommer genom att stärka parlamenten.
I slutändan är det dock begreppet äganderätt som betyder något i utvecklingssamarbetet i AVS-länderna, och detta kommer vi att använda som utgångspunkt för vårt arbete. Det är fortfarande länderna själva som bär det främsta ansvaret för sin egen utveckling. Genom dialog i den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingen hoppas vi att ytterligare kunna främja gott styre, demokrati och skyddandet av de mänskliga rättigheterna. Jag vill tillägga att jag också är nöjd med denna veckas möte – vilket man redan har hänvisat till – som Europaparlamentets ad hoc-delegation hade med det panafrikanska parlamentet, vilket kan vara ytterligare ett verktyg.
I dag vill jag be om att man fäster särskild uppmärksamhet vid två projekt som har pågått under det gångna året och som kommer att fortsätta under nästa år, nämligen avtalen om ekonomiskt partnerskap och reformen av sockermarknaden. Båda dessa projekt kommer att ha en stor effekt både på EU och på AVS-länderna. Vi måste se till att man i båda fallen fortsätter att hjälpa till att förbättra AVS-ländernas ekonomiska läge. I det avseendet kommer ett bra samråd med dem att vara av väsentlig betydelse och detta måste också inbegripa deras parlament.
Parlamentet behandlar samarbetet mellan AVS-länderna och EU som en särskilt viktig fråga, eftersom detta samarbete omfattar en gemensam parlamentsförsamling bestående av 77 medlemmar från Europaparlamentet och 77 medlemmar från AVS-ländernas olika parlament. Vi debatterar tillsammans och antar resolutioner tillsammans i vad som är ett unikt och värdefullt arrangemang. För att nå fred och politisk och ekonomisk stabilitet i dessa länder krävs det inte bara finansiella investeringar från vår sida utan också investeringar i kontakter som ägnas åt överläggningar och dialog, för att lära känna varandra bättre och förstå varandra bättre. I detta kan vi inte investera nog mycket.
Jag ser fram emot det 11:e mötet i Wien i juni i år, och jag hoppas att det kommer att bli framgångsrikt. Jag tackar föredraganden för detta enastående betänkande och för nöjet att arbeta tillsammans med honom. 
Glenys Kinnock (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka Thierry Cornillet för hans utmärkta och omfattande betänkande, där alla frågor som togs upp i debatten i morse behandlades.
Om man har följt vår gemensamma parlamentariska församling ett antal år, vilket jag har gjort i ungefär 12 år, har man fått se en väldigt uppmuntrande ökning av självförtroendet, mognaden och till och med av behandlingen av frågor som rör handeln och den politiska dialogen, som vi ser som väldigt viktig.
Någon sa att allting i Afrika var fruktansvärt och att ingenting blev bättre. Vi kan nog inte ställa upp på det uttalandet. Visst finns det begränsningar, men vi är där och arbetar med parlamentariker efter Cotonou-avtalet på ett unikt sätt. Det finns ingen annan församling för nord och syd som vår, som har samma möjlighet att arbeta med förvaltning, demokrati och mänskliga rättigheter, så det är vad vi gör.
När det gäller Europeiska utvecklingsfonden (EUF) vill jag bara kortfattat säga att vi är oroliga och vi hade en debatt vid sammanträdesperioden i Bryssel för några veckor sedan. Många av oss är oroade över situationen i de utomeuropeiska länderna och territorierna i samband med EUF. Vi oroas över att Östtimor inte har tillåtits ansluta sig till AVS–EG-gemenskapen, och vi har flera andra frågetecken. Vi förundras alltid över de administrativa kostnaderna på 3 eller 4 procent. Jag förstår inte varför kommissionen måste betala sig själv för det arbete man utför. Jag tycker att det är ganska märkligt.
Låt mig kort tala om socker, en fråga som kommissionsledamoten ju har varit direkt inblandad i. Till helgen reser jag till Afrika, till Swaziland och Mauritius, för att än en gång se över sockerfrågorna i dessa länder. Kommissionsledamoten måste vara medveten om att de belopp som nu är budgeterade, från 130 miljoner euro till 170 miljoner euro 2013, är betydligt lägre än vad kommissionsledamoten hade lovat, nämligen 190 miljoner euro. Min egen regering talade om 230 miljoner euro. De kommer att få 1,1 miljard euro vid årsslutet 2013 i slutet av budgetplanen. Hur kan detta anses förståndigt? Vi uppmanar kommissionsledamoten att se över detta och försöka få det att fungera bättre. Sluta med att skjuta upp denna fråga och öka istället beloppen i budgetkategorin för dessa länder.
Frågan gäller inte bara arbetstillfällen inom sockerindustrin, vilket kommissionsledamoten måste känna till eftersom vi bråkade tillräckligt om det i EU, utan också övrig utveckling som är beroende av och som ökar kring den anställningskällan. Uppehället för tusentals och åter tusentals står på spel i de 18 sockerprotokollsländerna. Ni kan lita på att vi kommer att fortsätta att ta upp den här frågan i den gemensamma parlamentariska församlingen.
Vårt arbete pågår. Våra utskott gör ett bra arbete och jag tror att vi lugnt kan säga att den gemensamma parlamentariska församlingen bara kan växa sig starkare i framtiden. Vi kommer att fortsätta att slåss för EUF, handel och andra frågor och prioriteringar som vi delar med övriga parlamentariker i den gemensamma parlamentariska församlingen. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det finns många saker i AVS-delegationens rapport som jag i egenskap av ledamot bör ge positiv uppmärksamhet. Jag talar nu därför inte så mycket om den situation som gäller AVS-länderna, utan om själva delegationens arbete.
För det första är jag tacksam gentemot Europaparlamentets presidium för dess beslut att godkänna att den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingens möte skulle hållas i Edinburgh. Mötet blev en framgång och Förenade kungariket, det land som just då innehade ordförandeskapet, och staden Edinburgh förtjänar beröm för att de anordnade evenemanget så väl. Jag hoppas att det även i framtiden kommer att vara möjligt att anordna den gemensamma parlamentariska församlingens möten i det land som innehar ordförandeskapet, eftersom platsen där mötena hålls tillför ett verkligt mervärde. Detta gäller även det faktum att mötena hålls genom rotation bland EU- och AVS-länderna.
Det var också utmärkt att företrädare för AVS och EU hade möjlighet att delta i det informella ministermötet för utvecklingssamarbete som anordnades av det brittiska ordförandeskapet i oktober. Förhoppningsvis kommer denna praxis också att fortsätta när mitt land, Finland, tar över ordförandeskapet i juli.
Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen fyller en viktig funktion i genomförandet av den politiska dialogen i enlighet med artikel 8 i Cotonouavtalet. Målet är att stärka demokrati, god förvaltning och de mänskliga rättigheternas ställning. Det enda som är lite besvärligt är att våra möten alltid delvis sammanfaller med utskottsveckan. För mig har detta inneburit att jag aldrig har haft möjlighet att vara närvarande under ett helt möte. Jag vet inte om andra ledamöter delar samma åsikt, men jag skulle tro att det skulle vara enklare att komma ifrån under den vecka när parlamentsgrupperna håller sina möten. Det skulle kanske vara värt att pröva den möjligheten.
Jag är också glad över att ständiga utskott har inrättats. Detta har lett till ett bättre samarbete uppåt i beslutskedjan mellan Europaparlamentet och AVS-medlemmarna. Jag insåg hur praktiskt systemet var när jag själv skrev ett betänkande. 
Ana Gomes (PSE ).
   – Jag skulle först vilja berömma Thierry Cornillet för hans betänkande, och den gemensamma parlamentariska AVS-EU-församlingens medordförande för hennes hårda arbete och engagemang i församlingens arbete.
Jag vill också fästa uppmärksamheten på de slutsatser som nåddes vid det kvinnoforum som ägde rum i anslutning till församlingen under det avslutande sammanträdet i Edinburgh i november. Diskussionen berörde frågan om människohandeln med kvinnor och flickor från utvecklingsländer och från Europas fattigaste länder till de rikaste delarna av Västeuropa. Denna människohandel omfattar ungefär 600 000–800 000 kvinnor per år över de internationella gränserna, vilket motsvarar mer än hela befolkningen i vissa AVS-länder, till exempel Kap Verde, Djibouti och Komorerna.
Kvinnoforumet skapade en bro mellan ursprungsländer och destinationsländer. Debatten var livlig, med stort deltagande från gruppen från AVS-länderna. I slutsatserna uppmanade deltagarna den gemensamma parlamentariska församlingen att utarbeta en rapport för att identifiera de åtgärder som behövs för att bekämpa detta gissel i alla AVS-länder, inklusive europeiska, afrikanska och karibiska länder.
Det bör noteras att forumet arrangerades i anslutning till den gemensamma parlamentariska församlingens möte och att detta forum inte tilldelas några resurser. Därför uppmanar jag parlamentets avdelningar och ordförandekonferensen att överväga att avsätta medel för en sådan positiv och resultatinriktad organisation. På ett mer allmänt plan diskuterade den gemensamma parlamentariska församlingen förra året situationen i Darfur och i Västafrika. Däremot behandlades inte rättsstatsprincipens och i valprocessens sammanbrott, och de allvarliga kränkningarna av mänskliga rättigheter i länder som har en symbolisk nyckelroll såsom Etiopien, där Afrikanska unionen har sitt högkvarter.
Det har däremot skett en viktig utveckling i kampen mot straffrihet i Afrika. Till exempel har diktatorn Charles Taylor arresterats och förts inför rätta. Andra diktatorer såsom Hissène Habré, och den tidigare etiopiska diktatorn Mengistu Haile Mariam, som för närvarande skyddas av AVS-länder som Zimbabwe och Senegal, måste också ställas inför rätta. Dessa är ytterligare fall där församlingen kan spela en nyckelroll i att få slut på straffriheten i Afrika.
Apropå detta måste jag säga att det skulle vara mycket nyttigt om debatterna var mer uppriktiga. Ibland finns det AVS-länder som agerar mer som sina regeringars ambassadörer och mindre som kritiker av situationen i sina länder. Jag har intrycket att vi som parlamentsledamöter har en plikt att hitta sätt att stödja våra motparter från AVS-länder som är beslutna att säga sanningen, och att uppmuntra dem att agera för att genomdriva förändringar och ett bättre styre i sina länder. 
John Bowis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tror att vi kan se AVS-gemenskapen som mognande också, vilket kan låta som en beskrivning av ett långvarigt förhållande, men det stämmer att vi känner varandra, vi förstår varandra, ibland hetsar vi upp varandra, ibland ser vi varandras skönhetsfläckar, men vi lär oss att värdesätta varandras egenskaper.
Mitt budskap till AVS är att vi i princip fortfarande önskar att AVS-delegater bara ska vara parlamentsledamöter och inte ambassadörer, och helst från regerings- och oppositionspartier, vilket skulle spegla balansen i Europaparlamentets delegation bättre. Jag är inte säker på om Europaparlamentet en vacker dag kommer att sammanträda med Afrikanska parlamentet, givetvis inklusive staterna i Västindien och Stilla havet, men vi måste helt klart dra vårt strå till stacken för att stödja och utveckla idén om Afrikanska parlamentet.
Mitt budskap till Europaparlamentet är att Reach har visat oss hur nära våra respektive arbeten påverkar övrigas. Vi höll värdefulla diskussioner i Bamako och i Edinburgh och jag är säker på att parlamentet kommer att ta AVS-ländernas åsikter i beaktande. Men ofta lagstiftar vi av de rätta anledningarna i Europaparlamentet utan att ha hört åsikterna från AVS, eftersom vi inte har lyssnat. Det är därför jag vill säga till kommissionsledamoten att AVS inte bara är för vår gode vän Louis Michel, utan för alla ledamöterna i kommissionen.
Det gläder mig att parlamentet har avslagit ordförandeskapets förslag om var i EU den senaste gemensamma parlamentsförsamlingen skulle hållas. Det var rätt av oss att genomföra mötet i det land som innehar ordförandeskapet, precis som vi roterar våra möten i den gemensamma parlamentsförsamlingen i AVS-länderna. Det ger AVS-ledamöterna en möjlighet att se olika aspekter av olika program i EU, som forskningen kring malariavaccin i Edinburgh. På samma sätt lärde vi oss mycket av att se ökenspridningen kring Niger, och hur finansieringen av vaccin förverkligades på ett utmärkt sätt i Mali, där vi kunde se hur de människor som påverkas mest faktiskt drog nytta av det arbete som utfördes. Hotet om influensapandemin och den verkliga fågelinfluensapandemin visar exakt hur viktigt det är att vi fortsätter att arbeta nära tillsammans – EU och länderna i AVS – för vårt gemensamma bästa.
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle också vilja instämma i gratulationerna till föredraganden, Thierry Cornillet, som i sitt betänkande har gett en mycket bra överblick över det goda arbete som gjorts av den gemensamma parlamentariska församlingen.
Många talare har nämnt det kvinnoforum som äger rum vid varje möte med den gemensamma parlamentariska församlingen, och jag skulle vilja göra samma sak. Den grundliga diskussionen om de politiska och ekonomiska problem som är specifika för kvinnor i AVS-länderna är till stor hjälp, inte bara för själva kvinnoforumet, utan också för församlingens följande debatter i plenum. Jag behöver bara påminna parlamentet om den intressanta debatten om könsstympning som ägde rum i Bamako i Mali, vilket är ett land där denna företeelse ännu inte är förbjuden i lag. Diskussionen pågick i flera timmar och vi lyckades även få den sänd i radio.
Jag skulle nu vilja dela några tankar med er om det arbete som utskotten har gjort. Deras arbete har lett till att AVS-EU-församlingens arbete har förbättrats betydligt, i och med att färre ändringsförslag läggs fram under sammanträdet. Den högre grad av förtroende som etablerats mellan Europaparlamentariker och AVS-ländernas företrädare innebär dessutom att kompromisser oftare uppnås. Jag vill ändå upprepa något som redan har sagts, nämligen att det är viktigt att tänka på planeringen för utskottens möten i EU, vilka hålls i Bryssel. Det är ibland en verklig skam att vi måste delta i omröstningar i våra egna specialiserade utskott, vilka kan pågå i timtal, och därmed förhindras att delta i de intressanta och viktiga debatterna i AVS-EU-utskotten. Detta tolkas ibland felaktigt som ett tecken på bristande intresse. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Herr talman! Jag håller med talarna om att den gemensamma parlamentariska församlingen har blivit ett accepterat och respekterat diskussionsforum. De resolutioner som antagits av församlingen bidrar till och med till att debatter som går utanför detta forum inleds. John Bowis nämnde resolutionen om Reach, som antogs här i november förra året, och som har lett till en mer koncentrerad diskussion om det inflytande som Reach har på utvecklingsländerna.
Nästa gemensamma parlamentariska församling ser också ut att bli intressant. Där kommer man att ta upp sådana viktiga frågor som den regionala integrationens roll i främjandet av fred och säkerhet, problemet med energifrågan i AVS-länderna och fiskets sociala och miljömässiga aspekter i utvecklingsländerna. Jag vet genom min kollega, Louis Michel, att han verkligen ser fram emot att delta vid dessa möten.
När de gäller sockerfrågan, känner jag väl till frågan om bidragen till sockerprotokollsländerna. Vi har diskuterat detta tidigare. Jag skulle bara vilja betona att 40 miljoner euro finns tillgängliga för 2006. Vad som är viktigare är att vi inte glömmer att den prissänkning som man kommit överens om i EU inte kommer att ha någon effekt för AVS-länderna förrän 2008. De har ytterligare två år på sig att försöka anpassa produktionen med hjälp av pengarna från EU. Ni vet att det kommer att finnas betydande bidrag tillgängliga från 2007 till 2013.
Vi har visat i EU att vi även har ett ansvar gentemot de länder som kommer att påverkas av intern lagstiftning när det gäller behovet – som jag är säker på att alla känner – av att anpassa vår jordbrukspolitik till en mer global handel. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Den gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingen har utfört ett stort arbete för att fördjupa våra kontakter med AVS-länderna och ger dem en avgörande koppling till våra överläggningar, särskilt eftersom vi snart kommer att behandla frågan om våra handelsbestämmelser, som alltför ofta snarare bromsar än bidrar till utvecklingen. Skottland har gått i bräschen med att vädja om förändringar 2005 med Utrota fattigdomen nu-marschen, G8-mötet i Gleneagles i somras och vi gladde oss naturligtvis åt att vara värdland för AVS-EG-mötet i Edinburgh. Det som krävs nu är att våra medlemsländers regeringar förvandlar de vackra orden till handling och att utvecklingspolitiken blir en fråga om att arbeta för att utveckla länder genom rättvis handel, och inte bara en fråga om att dela ut bistånd, så att vi alla kan förbättras. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0048/2006) av Margrietus van den Berg om biståndets effektivitet och korruptionen i utvecklingsländerna (2005/2141(INI)). 
Margrietus van den Berg (PSE ),
   . – Herr talman, fru kommissionsledamot! Jag är glad att vi här i parlamentet i dag har en seriös debatt om en fråga som inte alltid är lätt att diskutera inom ramen för en debatt om utvecklingssamarbete. Om man ser det kvantitativt är EU världens största givare, men det har funnits en växande global medvetenhet under de senaste åren om att det sätt som stödet riktas på är minst lika viktigt som dess kvantitet.
Förra årets Parisförklaring om biståndseffektivitet utgör en viktig referenspunkt för att agera på det här området. Kommissionen har nyligen svarat på denna genom ett paket med åtgärder som gäller biståndets effektivitet, vilket vi snart kommer att diskutera i utskottet för utveckling och samarbete.
I mitt eget initiativbetänkande, som vi ska rösta om i dag, finns ett antal viktiga rekommendationer om hur man ska göra biståndet mer effektivt. Biståndets effektivitet beror i stor utsträckning på god förvaltning, i frånvaro av korruption. Det är inte bara så att biståndspengar försvinner genom korruption, utan korruption är också ett hinder för utveckling och har en oproportionerlig effekt på samhällets fattigaste medlemmar. Detta gör att det blir svårare, och ibland omöjligt, att få tillgång till grundläggande samhällstjänster, såsom grundläggande utbildning och hälso- och sjukvård.
Korruption är ett enormt problem på global nivå. Uppskattningar som Världsbanken gjort tyder på att över 1 biljon US-dollar – dvs. 1 000 miljarder – betalas ut i mutor varje år. I Afrika, världens fattigaste kontinent, är det belopp som uppskattas gå förlorat 148 miljarder US-dollar, vilket motsvarar mer eller mindre 25 procent av kontinentens BNP, och korruption finns på alla samhällsnivåer och nästan alla påverkas av den: politiker, statstjänstemän, medier, multinationella företag och det internationella givarsamfundet. Ansvaret för god förvaltning och effektivt bistånd delas av givarsamfundet och utvecklingsländerna själva. ”Det krävs två för att dansa tango.” I mina förslag behandlas det som vi – EU, kommissionen och medlemsstaterna – kan göra i praktiken, helst tillsammans med världssamfundet som helhet.
Mitt huvudsakliga förslag är att man upprättar en svart lista över korrupta regimer, som inte bör få ytterligare lån från banker eller andra finansinstitutioner. De som lånar ut pengar till regeringar på en sådan lista skulle utsätta sig själva för skuldrisken och skulle inte ha möjlighet att be världssamfundet att lösa ut dem. Detta skulle förhindra att folket blir de slutliga offren för personer som Marcos, Kabila, Abacha eller några av deras efterföljare.
Jag föreslår också att en liten del – 0,5 procent – av det belopp som betalas ut direkt till ett lands regering ska betalas som budgetstöd till väktare från det civila samhället. Sådana grupper, som tillhör det organiserade civilsamhället, är aktiva i den offentliga övervakningen av regeringens inkomster och utgifter när det gäller utvecklingsmålen. Det måste också finnas stöd – som skulle tas från samma belopp – för nationella parlament, vilket skulle ge dem möjlighet att bättre utöva sin övervakande funktion tillsammans med väktarna.
Ett annat förslag är att företag som visar sig ha varit inblandade i korruption när det gäller projekt i utvecklingsländer därefter bör uteslutas från upphandlingar inom EU. Också här föreslår jag att man sammanställer en svart lista över sådana företag. De som kan visa att det har skett en förbättring, till exempel genom förändringar i ledningen, skulle få en andra chans och tas bort från listan.
Slutligen får inga medlemsstater inom EU dröja längre med att ratificera FN:s antikorruptionsfördrag, vilket går tillbaka till 2003. För närvarande har endast två av dem gjort detta: Frankrike och Ungern. Denna situation måste förändras. Detta fördrag är den första internationella överenskommelsen om att använda internationell lag som ett medel för att bekämpa korruption, genom att till exempel förhindra och straffbelägga penningtvätt, snabbt frysa finansiella tillgångar i utländska banker, och konfiskera tillgångar där korruption bevisats.
Dessa är några av de förslag som jag har fört fram i mitt betänkande. De representerar självklart bara några av de åtgärder som EU kan vidta för att hantera det enorma problem som korruptionen utgör för samhället, men låt oss – kommissionen, parlamentet och medlemsstaterna – prioritera dessa, så att vi inte längre bara klandrar utvecklingsländerna utan även erkänner att vi också har handlat fel. Det kommer att bli intressant att höra hur kommissionen svarar på dessa praktiska förslag, eftersom det – som sagt – ”krävs två för att dansa tango”. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Herr talman! För det första vill jag tacka föredraganden för hans utmärkta betänkande. Kommissionen är särskilt angelägen om att garantera att det bistånd vi förfogar över kommer till sin rätt genom att bekämpa och slutligen utrota fattigdomen, och i det avseendet är förvaltningen av finansiella tillgångar avgörande. Därav beslutet att göra förvaltning i allmänhet till ett horisontellt och centralt tema i programmet för det tionde EUF-mötet, eftersom kampen mot korruption bara kan lyckas om den integreras i en bredare plan för kapacitetsuppbyggnad.
I det sammanhanget delar vi den syn som föredraganden Margrietus van den Berg har på vikten och omfattningen på problemet. Korruptionen är sannerligen ett stort hinder för utvecklingen. Den drabbar de fattigaste i utvecklingsländerna hårdast. Den ligger bakom politisk instabilitet och brott mot de mänskliga rättigheterna och den leder till att de resurser som finns tillgängliga för utvecklingsbistånd minskar.
För det andra håller vi med om att korruption är ett väldigt invecklat fenomen, som måste hanteras genom en mängd olika åtgärder. Det är viktigt med internationella åtgärder, och det påpekas i betänkandet att FN:s konvention mot korruption fortfarande inte har ratificerats av flera av våra medlemsländer. Vi måste jobba med organisationerna i den privata sektorn och vi behöver civila väktare i samhället.
I våra biståndsprogram har vi flera olika åtgärder för att stödja god förvaltning, som reformer av rättsystemet, stöd till de högre revisionsorganen, bistånd till civilsamhället och stöd till nationella parlament, vilket debatterades vid den senaste gemensamma parlamentariska AVS-EG-församlingen. Vi stöder redan väktare i civilsamhället, till exempel internationella insynsavdelningar i vissa länder.
För det tredje har vi budgetstödet, vilket Margrietus van den Berg med rätta lägger särskild vikt vid, inte för att det är särskilt utsatt för korruption, utan för att det är en del av lösningen. Budgetstödets stora fördel är att det direkt bemöter en stor korruptionskälla i många länder, nämligen den svaga förvaltningen av de offentliga finanserna.
Vårt budgetstöd går bara till de länder som tydligt visar att de vill reformera systemet för sina offentliga finanser, och genom att förstärka känsliga områden som offentlig upphandling är detta ett viktigt bidrag i kampen mot korruptionen. Bidrag i projektform är däremot i stort baserade på offentlig upphandling, men kan inte bidra till att hantera svagheterna i systemet.
Ni känner till den speciella rapporten från revisionsrätten om förvaltningen av offentliga finanser inom ramarna för budgetstöd i AVS-länderna, vilken stöder kommissionens synsätt. Jag vill också understryka vikten av harmoniseringsplanen, som stod i fokus vid forumet för biståndseffektivitet i Paris i mars i år, och som betonar vikten av att stärka mottagarländernas system för förvaltning och kontroll av finanser, vilket är just en av de saker som vi gör. Men jag vill säga ett varningens ord också: budgetstödet är inte öronmärkt för någon särskild sektor, men reformåtgärder och mål inom en viss sektor kan bidra till att etablera villkoren för bidragen som självklart betalas ut till den allmänna budgeten.
För det fjärde betonas även vikten av att förbättra insynen vid offentliga upphandlingsförfaranden i våra partnerländer i Parisförklaringen om biståndseffektivitet. Dessa förfaranden är ofta en källa till korruption.
Min sista punkt rör våra kolleger på fältet. En av de avgörande målsättningarna med processen för att överlåta bestämmanderätten är att se till att biståndet kontrolleras närmare på fältet och att få ut så mycket som möjligt av den detaljerade lokala kunskapen hos våra medarbetare i landet. Delegationerna kan kontrollera att biståndet används som det ska. Dessutom behöver vi nu externa revisioner för vissa sorters kontrakt innan vi kan genomföra den slutgiltiga utbetalningen, och ett omfattande system för att programmera externa revisioner introducerades 2003, vilket omfattar revisioner som kommer att inledas av både högkvarter och delegationer.
Sammanfattningsvis instämmer vi i mycket av Margrietus van den Bergs analys. Vi anser att man borde ägna mer uppmärksamhet åt frågorna kring offentliga upphandlingar, och vi menar att vissa av de föreslagna åtgärderna behöver ses över och diskuteras närmare. 
Nirj Deva,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera min kollega Margrietus van den Berg till ett utmärkt och värdefullt betänkande. Det råder ingen tvekan om att bekämpande av korruption vid tilldelningen av utvecklingsbestånd är ett av de största hindren vi står inför när det gäller att nå millennieutvecklingsmålen.
Eftersom oron för att millennieutvecklingsmålen är bristfälligt finansierade ökar, måste vi garantera att biståndet når utvecklingsländerna och att det blir effektivt fördelat. Med ökande biståndsnivåer växer oron för att politiker och myndighetspersoner kommer att missbruka pengar som är tänkta för de fattiga i världen. Som Margrietus van den Berg sa, är korruptionen utbredd och påverkar varenda sektor och byråkrati.
Men vi måste komma ihåg att detta inte på något sätt enbart är ett problem för utvecklingsländerna. Det finns ett gemensamt argument att bistånd inte bör gå genom regeringarna. Men vi ökar budgetstödet och det gläder mig att höra vad kommissionsledamoten har sagt om att förstärka institutionerna för att eliminera korruption genom budgetstöd och reformer av den offentliga sektorn.
En omfattande omstrukturering av statsförvaltningar och förvaltningen av offentliga finanser är nödvändig. Ofta ligger ansvaret för dessa förändringar på ett fåtal statstjänstemän. Statstjänstemän i utvecklingsländerna, som lever på låga löner i den offentliga sektorn, får kämpa för att hålla sina familjer från fattigdomen. De utsätts för mutor och måste ofta arbeta svart för att komplettera sina inkomster. Hur kan vi förvänta oss att dessa människor ska genomföra de nödvändiga reformerna om de inte får lön därefter?
Jag föreslår kommissionsledamoten att vi erkänner och bekräftar omkring 200 statstjänstemän i vartenda utvecklingsland som nyckelaktörer i beslutsfattandet och inkluderar dem i budgetstödet. Varför inte följa Singapores exempel och ge dessa statstjänstemän extra kompletteringsinkomster, som är jämförbara med vår standard, så att de inte frestas att ta emot mutor för att kunna ge sina familjer de levnadsförhållanden som de vant sig vid?
Vi måste även avreglera. Regleringen är korruptionens moder. Dokumentens makt tvingar folk att söka tillstånd, och tillstånden söks och köps genom korruption. Om vi avreglerar så mycket som möjligt i utvecklingsländerna kommer vi att ha en chans att ta itu med detta problem. Reglering användes trots allt som ett kolonialt verktyg: dokumentets makt gentemot soldaten i byn, som skulle genomföra den imperialistiska överhetens befallningar. När självständigheten kom behöll dessa länder den kontrollen. De avreglerade det imperialistiska styret och därför har korruptionen fått fäste, eftersom man har lagt reglering på reglering. Vi måste se till att de nationella parlamenten i utvecklingsländerna får tillräcklig undersökningskapacitet för att kunna se över korruptionen hos myndigheterna.
Vi är på rätt väg. Jag gratulerar Margrietus van den Berg för hans utmärkta betänkande och det gläder mig att höra vad kommissionsledamoten har sagt. 
Ana Gomes,
   . – Herr talman! Jag skulle först vilja berömma Margrietus van den Berg för hans utmärkta, viktiga och lägliga betänkande. EU och dess medlemsstater bidrar med över hälften av det offentliga utvecklingsstödet totalt sett. Efter de beslut som fattades vid Europeiska rådets vårmöte 2005 och under G8-mötet i Gleneagles är det meningen att det internationella stödet ska öka avsevärt under de kommande tio åren.
För att verkligen uppnå millennieutvecklingsmålen måste lämpliga öppenhetsmekanismer införas i detta sammanhang för att se till att utvecklingsbiståndet verkligen når de människor som det är avsett att hjälpa. Precis såsom anges i betänkandet av Margrietus van den Berg är en lämplig förvaltning av utvecklingsbiståndet nödvändig för att mottagarländerna ska styras på ett bra sätt. Jag skulle vilja ta upp exemplet Etiopien, där det trots det faktum att landet är den största mottagaren av externt bistånd, vilket uppgår till nästen 25 procent av landets offentliga budget, har funnits allvarliga problem med rättsstatsprincipen, demokratin och de mänskliga rättigheterna.
I enlighet med artiklarna 96 och 97 i det reviderade Cotonouavtalet kan allvarliga fall av korruption leda till politiska samråd. EU bör inte dra sig för att använda detta instrument. På medellång och lång sikt är det naturligtvis av avgörande betydelse att skapa ett dynamiskt civilt samhälle med en fri och objektiv press. Det är endast på detta sätt som utvecklingsländernas medborgare kan avslöja korrumperade regeringar och befria sig från dem. På ett mer praktiskt plan måste EU utöva påtryckningar på utvecklingsländernas parlament och regeringar för att de ska öka kontrollen av de militära utgifterna.
Skuggbudgetar och parallella budgetar är i sig en form av korruption, eftersom de direkt påverkar den inre, den regionala och även den globala säkerheten. Den bristande öppenheten på detta område är ett tydligt exempel på sambandet mellan korruption, länder som gått i konkurs och säkerhet. När vi talar om korruption talar vi med andra ord också om krig och fred, och detta problem är inte i sig begränsat till utvecklingsländer med tanke på att vårt eget EU och de västerländska regeringarna allt som oftast har en roll i detta. G8-länderna står exempelvis för mer än 80 procent av världens vapenexport.
Jag välkomnar de insatser som EU:s medlemsstater gjort för att se till att unionens vapenexport är förenlig med importländernas tekniska och ekonomiska förmåga enligt EU:s uppförandekod för vapenexport. Det är viktigt att garantera att pengar till utveckling inte går till vapen. Tyvärr väntar vi fortfarande på en detaljerad rapport från medlemsstaterna om genomförandet av bestämmelserna i uppförandekoden.
Inom detta skumma område av vapen, korruption och våld har Europa ett ansvar att garantera att de vapen som säljs av europeiska företag och europeiska regeringar når sina lagliga mottagare, och endast dessa, och att de inte kommer i händerna på brottslingar, miliser eller regeringar som utövar förtryck. Medlemsstaterna, däribland mitt eget land, har genomfört Europeiska rådets gemensamma ståndpunkt om vapenförhandling från 2003 på ett ofullständigt sätt, vilket innebär att det fortfarande finns lagliga kryphål på detta område i Europa. Om vi inte förstärker vapenkontrollen inom våra egna gränser kommer det att bli svårt att bekämpa korruption på detta område i utvecklingsländerna. 
Marios Matsakis,
   . – Herr talman! Mina gratulationer till Margrietus van den Berg för hans utmärkta betänkande. Gisslet med korruption är varken nytt eller sällsynt. Människor har sysslat med korruption sedan urminnes tider och den är utbredd både bland utvecklingsländer och utvecklade länder – den enda skillnaden är att den i de utvecklade länderna används mer professionellt och mer elegant och den därför är svårare att upptäcka.
När korruptionen alltså är så vanlig och utbredd, hur effektiva har försöken från internationell nivå för att försöka dämpa den egentligen varit? Inte särskilt effektiva alls, är jag rädd. Det belopp på 1 biljon US-dollar som man tror betalas ut som mutor i dag är inte mindre än motsvarande belopp under föregående år. Det är faktiskt större. Anledningen är enkel: korruption kan inte kontrolleras endast genom att underteckna konventioner och deklarationer, utan enbart genom att som berörs med hård hand inför sådana konventioner och deklarationer. Därför måste vi i den utvecklade världen föregå med gott exempel.
Vi måste syna oss själva också, när vi dömer ut korruptionen i utvecklingsvärlden. Vi måste också kritiskt granska våra egna affärer och analysera oss själva genom att ställa enkla frågor. Hur pass fritt från korruption är ett system som efter vad som påstås låter statstjänstemän från Förenta staterna på högsta nivå – jag tänker på namn som Dick Cheney och Donald Rumsfeld – vara inblandade och ha personliga intressen i företag som får mångmiljardkontrakt i Irak och Afghanistan? Hur fritt från korruption är det att hustrun till premiärministern i Förenade kungariket, Cherie Blair, arbetar för en stor advokatbyrå och tar upp politiskt högst känsliga fall, som direkt berör och påverkas av politiska beslut som fattas av hennes make? Bör inte det romerska ordstävet att Caesars hustru inte bara ska vara ärlig, utan även uppfattas vara ärlig, gälla även här? Hur fritt från korruption är ett system där FN-tjänstemän och andra berörda personer, bland andra sonen till FN:s generalsekreterare, anklagas för att vara inblandade i skandaler i olja-mot-mat-programmet?
Och närmare oss själva, hur fritt från korruption kan systemet anses vara när ledamöter i Europaparlamentet eller andra EU-institutioner, eller deras nära släktingar, som är inblandade i lagstiftningsarbete samtidigt sitter i styrelser eller äger aktier i företag som kommer att göra stora vinster på sådan lagstiftning? Är det tillräckligt att vi bara visar intresse för denna fråga?
För det sista vill jag rikta uppmärksamheten mot två ändringsförslag från Girts Valdis Kristovskis om skäl N och punkt 22. Syftet med dessa ändringar är att rätta till ett misstag som begicks i det ursprungliga betänkandet i skäl N, där Cypern inte fanns med i listan över de medlemsländer i EU som ännu inte har ratificerat OECD-konventionen från 1997. Cypern har faktiskt upprepade gånger försökt att delta i OECD, men Turkiet har hindrat landets deltagande, på grund av politiska skäl som inte har med denna fråga att göra. Genom att rösta för dessa två ändringar gör vi det möjligt för Malta, Litauen, Lettland och Cypern att ratificera OECD-konventionen. 
Marie-Hélène Aubert,
   . – Herr talman! Jag vill också tacka Margrietus van den Berg för hans utmärkta betänkande. Han kommer att överösas med beröm för betänkandet, och det är det minsta man kan begära. Det är tydligt att kampen mot korruption är helt avgörande, inte bara för att gemenskapens bistånd ska vara effektivt, utan också för att det ska vara trovärdigt. Hur ska vi kunna övertyga medborgarna eller medlemsstaterna om att vi bör ge mer bistånd om korruptionen finns kvar? Detta är också förutsättningen för en rättsstat och en ekonomi. Detta är följaktligen en central kamp som vi måste föra till ända slutet, en kamp som har blivit mer komplicerad genom globaliseringen av ekonomin, eftersom kapital kan flyttas lätt och även på grund av det nya förfarandet för budgetstöd på EU-nivå.
Föredraganden belyser på ett bra sätt alla frågor rörande korruption som det nya systemet för budgetstöd ger upphov till, liksom det nu allt större problemet med den ökade pressen på råvaror, särskilt på grund av den bristande tillgången på olja. Det finns därför skäl att frukta att förnyade försök kommer att göras för med korruptionens hjälp få tillgång till de sista återstående reserverna av fossila bränslen, och att antalet konflikter som har samband med vapenhandel och vapensmuggling kommer att öka. Vapen och olja är faktiskt de två stora makroekonomiska områden där korruptionen ökar mest.
Föredraganden betonar därför helt riktigt två frågor: öppenhet och ansvar. Öppenhet är faktiskt, om något, en grundläggande faktor för att få en klar och tydlig bild av hur budgetarna används. På detta område måste vi vara betydligt mer entusiastiska i vårt stöd till vissa initiativ som t.ex. (”Offentliggör vad ni betalar”) eller initiativet om gruvindustrierna, vilka dock tyvärr endast grundades på frivilligt deltagande. Vi måste göra framsteg på detta lagstiftningsområde i stället för att bara lita på ekonomiska och politiska aktörers goda vilja att, om de så önskar, offentliggöra de medel eller lån som de beviljar till de berörda regeringarna.
Budgetering av inkomster från olja och gruvdrift är också en grundläggande aspekt av budgetinsynen, men från Europeiska unionens sida måste det vara ett krav, så att budgetstöd inte kan beviljas till en regering som inte på ett tydligt sätt offentliggör vinsterna från olja, gruvdrift och skogsindustri. Allmänheten kan inte förstå varför EU fortsätter att stödja länder som rimligen borde ha en ansenlig budget som kan finansiera statsutgifterna utan problem.
I betänkandet påpekas slutligen att regeringarnas militära utgifter också måste offentliggöras. De nationella parlamenten och det civila samhällets roll måste helt enkelt stärkas, också finansiellt, genom ökat stöd som gör det möjligt för både parlamenten och det civila samhället att fylla en funktion på detta område.
Min sista punkt gäller insynen hos de olika givarna. Regeringarna i dessa länder får bidrag också från städer, regioner och stater, på alla nivåer, och vi saknar en databas där det kan anges vad som verkligen betalas av ett visst land till en viss stat, region eller stad. Vi har inte tillgång till sådan information i dag, och det gör också att korruptionen fortsätter.
Avslutningsvis anser jag därför att vi som sagt måste få ordning på saker och ting, och att fall som rör korruption också är en del av de aktuella frågor som Europeiska unionen ställs inför. Att utöva makt och finansiera det politiska livet är lika betydelsefullt i nord som i syd. 

Luisa Morgantini,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag anser att Margrietus van den Bergs anförande var utmärkt. Det råder inga tvivel om att det är ett huvudmål att utrota korruption om vi vill garantera att biståndet används effektivt, och Margrietus van den Berg har beskrivit de instrument som behövs för att möjliggöra detta: öppenhet, deltagande och ansvar.
Parlamenten och det civila samhället spelar en avgörande roll, och förfaranden som medger mer insyn och spridning av information är en central faktor. Det är dessutom nödvändigt att de sociala aktörerna blir mer delaktiga i arbetet med att definiera strategier mot fattigdom, där deltagandet fortfarande inte är så stort, inte heller på nationell nivå. Slutligen är särskild finansiering nödvändig för att övervaka samarbetsåtgärderna.
Jag anser att det är omöjligt att tala om korruption i utvecklingsländer utan att se på det andra sidan av myntet: I vilken grad är vi, som utvecklade länder, ansvariga för korruptionen i dessa länder och vilken nytta drar vi av den? Marios Matsakis gav några mycket tydliga exempel. Detta betyder dock inte att påtryckningarna ska mildras beträffande den korruption som många ledare och regeringar i utvecklingsländer, och ibland också icke-statliga organisationer, faktiskt gör sig skyldiga till.
Kampen mot korruption i mottagarländerna måste också utvidgas till korruption i företag från industriländerna, och kampen mot personer som gör sig skyldiga till korruption bör vara en del av ett effektivt och öppet partnerskap. Givarländers institutioner som är belägna i mottagarländer måste åta sig att bekämpa fenomenet på plats, genom att peka ut företag där det förekommer korruption och förvisa dem till det land de tillhör, som Margrietus van den Berg även sa, och de måste ha modet att agera när korruptionen lurar inom våra egna institutioner på plats. Förutom att korruption är en fråga om etik, utgör den också en kostnad som alla måste betala, inbegripet skattebetalarna i EU.
Att inte binda bistånd är en annan viktig aspekt på sambandet mellan korruption och effektivt bistånd. Obundet bistånd – vilket är nödvändigt av etiska skäl – garanterar större insyn i förfarandena samt i tilldelningen och förvaltningen av kontrakt, och skulle också öka biståndets värde. Siffrorna är väldigt tydliga: bundet bistånd innebär i medeltal en ökad kostnad för varor och tjänster på mellan 15 och 30 procent, och ökar till så mycket som 40 procent för livsmedelsbistånd.
Det skulle vara mycket värt om vi kunde komma fram till en lämplig definition av offentligt utvecklingsbistånd. Jag anser att offentligt utvecklingsbistånd, som ofta sväller ut på grund av att omfattande belopp ges till skuldavskrivning, fredsbevarande åtgärder, fredsframtvingande och konfliktförebyggande insatser, till invandrares återvändande till hemlandet och gränskontroll, inte får ändras.
I den här typen av scenario kan budgetstöd bli en viktig kanal för stöd till de fattigaste, mest skuldtyngda länderna, i syfte att utrota fattigdomen och nå millennieutvecklingsmålen. Jag anser dock att det är avgörande – vilket dessutom hävdas i trepartsdokumentet om ett europeiskt samförstånd om EU:s utvecklingspolitik – att medlemsstaternas regeringar och gemenskapens institutioner försöker samarbeta med varandra och harmonisera sin politik, vilket även gäller de internationella finansinstituten, inte bara för att bli den ledande givaren i världen, utan också den mest ansvarsfulla givaren och den mest kompetenta när det gäller att utarbeta politiska åtgärder för att få slut på de ökande utlandsskulderna i den södra delen av världen, och därmed bidra till att utrota fattigdomen och, om jag får vara så djärv, även bidra till att utrota vissa orättvisor, och kanske också krig. 
Hélène Goudin,
   . – Herr talman! Internationell solidaritet och att därmed kunna hjälpa människor i utvecklingsländer ligger mig mycket varmt om hjärtat. Jag anser att bistånd är ett viktigt redskap i denna kamp för en bättre värld. EU:s biståndspolitik är i sig mycket dålig. Men den motarbetas även av andra politikområden. För det första bedriver EU en jordbrukspolitik där absurda subventioner ges till relativt sett rika bönder. Detta samt de tullar som EU har på jordbruksprodukter från fattiga länder leder till att jordbrukspolitiken aktivt motarbetar biståndet.
För det andra leder EU:s handelspolitik till att fattiga länder berövas möjligheten att komma in på vår marknad med sina konkurrenskraftiga produkter. Ett aktuellt och belysande exempel på denna typ av skadlig protektionism är de tullar på skor EU nyligen infört mot bl.a. Vietnam. För det tredje och sista anser jag att utvecklingssamarbete bör bedrivas på medlemsstatsnivå. Samordning av insatser är självklart alltid en central fråga när det gäller bistånd för att det ska bli så verkningsfullt som möjligt.
Denna koordinering borde dock ske på FN-nivå, där givare från hela världen, inte bara från EU, arbetar tillsammans för att få ett effektivt bistånd som de facto leder till fattigdomsminskning. Detta skulle verkligen leda till att världens fattiga länder får det bättre, vilket borde vara biståndets huvuduppgift. 
Eoin Ryan,
   . – Herr talman! Jag välkomnar verkligen Margrietus van den Bergs betänkande om biståndets effektivitet och korruptionen i utvecklingsländerna och jag vill gratulera honom för det.
Korruption är det enskilt största hindret för att få fram bistånd till de fattiga. Vi måste fråga oss varför EU fortsätter att kanalisera biståndet genom korrupta regimer. Hur kan vi stå vid sidan av och se svälten i många afrikanska länder, medan deras ledare vältrar sig i fördelarna av enorm rikedom? EU måste starkt ta ställning mot regeringar som utövar uppenbart korrupta förvaltningsmetoder.
Det behövs större insyn. EU är världens största biståndsgivare. EU har ett ansvar för att övervaka och godkänna hur biståndet används. Mer bistånd måste kanaliseras direkt till specifika projekt, i stället för att gå direkt in i de nationella skattkistorna, så att det är helt klart var pengarna används. En etablering av väktare i civilsamhället i utvecklingsländerna måste övervägas allvarligt, och jag uppmanar kommissionen att avsätta en lämplig procentandel av biståndet för sådana väktare.
Utbildningen måste förbättras och antalet kvinnor som genomgår högre utbildning måste öka för att de ska få möjligheten att delta mer i politiken. Vem som helst som har varit i Afrika vet vilken viktig roll kvinnorna har. De kunde ha en ännu viktigare roll om de tilläts det, så detta måste ses över och uppmuntras.
En viktig fråga som utvecklingsländerna står inför är hur myndighetspersoner olagligt förskaffar offentliga medel och lagrar dem i offshorekonton. Jag uppmanar de finansiella institutioner som innehar dessa medel att frysa eller konfiskera dem. De vet varifrån pengarna kommer. Om jag sätter in 10 000 euro på mitt bankkonto i Irland är bankdirektören skyldig att fråga mig varifrån pengarna kommer. I dessa länder sätter man in miljoner utan att någon frågar någonting.
Jag vill att korrupta regimer eller privatpersoner ska svartlistas, för att hindra dem från att låna stora summor pengar från rika länder. Först när de har tagit ett märkbart steg mot demokrati bör de strykas från listan.
Vi måste även syna oss själva. Ta fallet med Kenya och skandalen med Anglo Leasing. John Githongo, som är antikorruptionskampanjens ledare, var tvungen att lämna landet på grund av vad han hittade och han har bett att brittiska medborgare ska undersökas i samband med denna skandal.
Personer i Europa är inblandade i bedrägerier och falska företag som lånar och ger pengar till Afrika, och de måste stoppas. För ett antal år sedan genomfördes en kampanj i alla europeiska länder. I Irland stiftade vi en lag som innebar att personer som var inblandade i sexbrott i länder i tredje världen kunde ställas inför rätta i sitt hemland. Samma sorts lagstiftning skulle kunna införas i EU med hänsyn till korruption, så att vem som helst i EU som är inblandad i korruption eller mutning av myndighetspersoner i Afrika eller något annat land i tredje världen kunde och borde ställas inför rätta enligt lagstiftningen i deras hemland.
Det är sådant vi måste se över om vi ska bli av med korruptionen. Vi kan inte bara skylla på afrikanerna. Vi måste se på oss själva och hur vi själva är inblandade i sådana här system. 
Koenraad Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Nästan alla AVS-länder ligger nästan längst ner på listan i den senaste utgåvan av indexet för uppfattningen om korruptionsgraden (Corruption Perception Index), ett ofta använt mått som organisationen Transparency International ger ut, och vi bör inte vara förvånade över detta. Det som verkligen är en besvikelse är var AVS-länderna stod i indexet och var de står nu, för det har knappt skett någon förbättring alls under de senaste fem åren.
Betänkandet är bra och klargör att utrotning av korruption kan leda till en betydande ökning av Afrikas bruttonationalprodukt. När man tänker på att korruptionen främst drabbar de fattigaste innebär detta skillnaden mellan liv eller död för många afrikaner, och därför är det en fråga om liv eller död att fortsätta kampen mot korruption med tillräckliga resurser i stället för att bara förutsätta att endast ett fåtal framstående personer är delaktiga i den och att kampen mot korruption därför är av sekundär vikt.
Lika viktigt är att direkt budgetstöd hanteras varsamt, eftersom det finns risk för att EU skriver ut blankocheckar till utländska organ som EU inte har någon kontroll över. Låt oss prioritera budgetstöd till projekt som drivs av icke-statliga organisationer, som inte bara kan nå påtagliga resultat, utan även kan garantera resultaten och tillämpa kvalitetsnormer.
Michael Gahler (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ansluter mig till de föregående talarna och uttrycker min uppskattning för Margrietus van den Berg och hans utmärkta betänkande, som belyser de många och varierade omständigheter som kan göra vårt bistånd mindre effektivt, medan korrumperade strukturer blomstrar.
Det är naturligtvis främst de som sitter vid köttgrytorna i dessa länder som är de aktiva i brottsligheten, men det blir mycket snart uppenbart att förskingrade medel måste förvaltas någonstans, och det är här vi i Europa snabbt kommer in i bilden. Det är ofta våra banker som erbjuder diktatorer konton där de kan gömma undan sina pengar, och det är ofta europeiska företag som står i maskopi med strukturer i deras länder, i slutänden på bekostnad av de människor som bor där.
Låt oss alltså se till att vi noggrant kontrollerar vart budgetstödet går. Jag tvivlar på att vi i EU verkligen kan ge budgetstöd till 28 länder, och att organen där fungerar på ett sådant sätt att vi kan lita på dem. Låt oss använda de rättsliga medel som finns tillgängliga för att undersöka vart de svarta pengarna har tagit vägen, och låt oss för de människors bästa som bor i dessa länder se till att pengarna går tillbaka dit. Låt oss se över vår lagstiftning för att hindra företag från att göra skatteavdrag för mutor som driftskostnader, och låt oss offentligt namnge och skämma ut de personer i Europa som gör så här; att namnge och skämma ut dessa personer är ett bra sätt att få bort korruptionen. Låt oss också göra bruk av artikel 96 i Cotonouavtalet för att vidta åtgärder mot regimer som notoriskt ägnar sig åt korruption. Jag vill understryka det Ana Gomes sa om detta ämne. Jag skulle vilja se alla dessa människor – och även deras makor och makar – för alltid utestängas från möjligheten att få visum till Europa för att komma hit på shoppingresor och använda de pengar de stal från sitt eget folk. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Stödens effektivitet och kampen mot korruption går som en röd tråd genom många debatter, men särskilt genom den debatt som vi har fört sedan i går kväll. På dagens föredragningslista står Margrietus van den Bergs betänkande om biståndets effektivitet och korruptionen i utvecklingsländerna. Även jag vill stämma in i gratulationerna och tacka honom för det han skrivit. Hans betänkande och det han säger i inledningen visar på ett mycket bra sätt att det är nödvändigt att bekämpa och förebygga korruptionen för att förhindra att den fortsätter.
I en tid då vi måste förstå att det behövs en avsevärd ökning av utgifterna för utvecklingssamarbete måste vi allvarligt diskutera vad som kan göras för att bekämpa korruptionen, så att den inte längre kan tjäna som en enkel ursäkt.
Korruption är både ett globalt och komplext fenomen. Det är inte bara i utvecklingsländerna man kan hitta orsakerna till korruption. OECD:s konvention om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjänstemän är ett viktigt sätt att inrikta sig på sambandet mellan korruption i våra egna länder och korruption i utvecklingsländerna. Jag anser att vi – dvs. Europeiska unionen – måste göra allt som står i vår makt för att se till att Lettland, Litauen och Malta – som är medlemsstater i EU – ratificerar denna konvention så snart som möjligt.
Jag skulle vilja säga något annat om direkt budgetstöd. Det finns en ökande tendens inom EU att välja direkt budgetstöd istället för projekt, och även om det i grunden är förståeligt, finns det mycket som är tveksamt med denna typ av stöd, vilket verkligen har framkommit i dag. Det är tveksamt om vi har tillräcklig kapacitet och tillräckligt med personal till vårt förfogande för att garantera den omfattande övervakning som är nödvändig. 
Gabriele Zimmer (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Också jag vill gratulera Margrietus van den Berg till hans betänkande, där han tar upp en av de allra hetaste potatisarna på området för utvecklingssamarbete. Att det är nödvändigt att agera för att ta itu med detta framgår tydligt av Afrikanska unionens uppskattningar, som visar att korruptionen leder till att de nationella ekonomierna i Afrika rånas på cirka 150 miljarder US-dollar per år, vilket motsvarar en fjärdedel av deras bruttonationalprodukt.
Jag skulle vilja inleda med att ta upp samma perspektiv som Michael Gahler hänvisade till – att belysa behovet av att vidta åtgärder för vår egen del, även när det är som mest smärtsamt för oss. Mutor för omkring en miljard betalas ut varje år – av vem? Vem är det som ser denna typ av betalningar som en investering och överför beloppen till väl skyddade konton i förhoppning om att göra ännu större vinster? Även om det är viktigt att uppmana våra partner att bekämpa korruptionen och stödja dem i denna kamp, borde vår främsta uppgift vara att få bort de personer i våra egna länder som först kan betala sådana stora summor i mutor och sedan använda dem till att ruinera Afrika och andra delar i världen.
Jag vill uttryckligen betona artikel 15 i FN:s konvention mot korruption, enligt vilken Europeiska unionens medlemsstater måste göra bestickning till en straffbar handling. I mitt eget land, Tyskland, var det tills helt nyligen möjligt att göra skatteavdrag för mutor, och det är ännu inte straffbart att betala mutor.
Vi i parlamentet bör sopa bort denna illaluktande smuts framför vår egen dörr först. Precis som ni, som alla i utvecklingsutskottet, stöder jag kampanjen ”Offentliggör vad ni betalar” (Publish What You Pay), och skulle vilja gå så långt som att begära att de multinationella företagen ska tvingas att offentliggöra information om betalningar till regeringar.
Bland andra som drar nytta av mutor och vars verksamhet vi måste få slut på finns de banker som erbjuder sina tjänster genom att göra sådana överföringar, och som sedan kan glädja sig åt konton som är överfyllda av mutor. Detta kan inte tillåtas i EU, och därför bör vi uppmana EU och medlemsstaterna att stänga vägarna för smutsiga pengar också utanför sina gränser. När vi har kriminaliserat bestickning här hemma, när vår egen levnadsstandard inte ens delvis finansieras genom vinster från korruption längre, när vi inte längre lovordar våra banker för att de gör vinster genom förvaltning av korruptionspengar och när vi ser till att våra undersökande organ förses med resurser för att söka efter dem som betalar mutor – då kan vi hålla huvudet högt inför våra partner och uppmana dem att på samma sätt bidra till att bekämpa korruption. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ).
   – Herr talman! Jag stöder betänkandet av Margrietus van den Berg. Korruption förhindrar att stöden blir så effektiva som de kan bli. Därför är det önskvärt att fortsätta kampen mot korruptionen, och i detta betänkande presenteras konkreta och rationella instrument för att förstärka kontrollmaskineriet, vilket leder till förbättrad lagstiftning för att bekämpa korruption. Den rättsliga ramen är dock inte den enda faktorn. Att avfärda korruption som ett socialt fenomen visar vilka värden som är rådande i ett samhälle. Det är därför civila organisationer i samhället, och i synnerhet religiösa ledare, som måste uppmanas att axla sitt ansvar för att främja gott ledarskap och bekämpa korruption.
Denna debatt måste bli något mer än en rent teoretisk diskussion. Både länderna och de biståndsorganisationer som ger stöd måste kunna lita på att deras pengar används effektivt och till det ändamål de är avsedda för. En expert som jag sökte upp för att få höra hans åsikt om van den Bergs betänkande sa till mig i förrgår att betänkandet var utmärkt och att han hoppades att den nederländska regeringen skulle anta det utan ändring. Jag kan inte ge Margrietus van den Berg en bättre komplimang. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Enligt Världsbankens beräkningar betalas över en miljard US-dollar ut i mutor varje år världen över. Afrikanska unionens beräkningar visar att korruptionen kostar de afrikanska ekonomierna över 25 procent av Afrikas årliga BNP.
När vi diskuterar korruption i utvecklingsländer får vi dock inte glömma bort den skamliga praxis som fram till nyligen har tillämpats i länder som t.ex. Förenta staterna, Danmark och Tyskland, nämligen att låta företag ta upp dessa utgifter som skatteavdrag. Denna praxis har också tillämpats i central- och östeuropeiska länder, däribland Polen.
Korruption är ett allvarligt hot mot utvecklingen. För att förstå problemet och hitta en effektiv lösning är det av avgörande betydelse att vidta kraftfulla åtgärder som t.ex. att upprätta en svart lista, vilket skulle hindra banker från att tillhandahålla medel i form av lån till korrumperade regeringar eller deras företrädare. 
Mairead McGuinness (PPE-DE ).
   – Herr talman! I går kväll nämndes ordet korruption flera gånger under debatten om Världshälsodagen 2006. Nu på morgonen debatterar vi omfattningen och bredden av den. Jag gratulerar föredraganden till ett utmärkt betänkande.
Vissa ledamöter har nämnt det globala problemet korruption. Jag tror att vi lurar oss själva om vi säger att det bara är ett problem för utvecklingsvärlden. Jag skulle tro att de har lärt sig av den utvecklade världen: vi bör skämmas över att vi har lärt dem en del knep. Därför är vi skyldiga dem och oss själva att tvätta vår egen smutsiga byk. Jag stödjer min kollega, Eoin Ryan, som menade att bankerna och de finansiella institutionerna måste ses över i hela den här processen, för om det inte finns någonstans att stoppa undan pengarna kanske de inte skulle vara så korrupta.
I morse talade jag med några biståndsorganisationer som har lång erfarenhet på området. Deras viktigaste budskap är att vi måste bygga upp kapaciteten inom systemen och civilförvaltningen i utvecklingsländerna, och sedan bygga in detta i alla våra biståndsprogram. De sa även att detta är en långsiktig process och att vi inte kommer att nå resultat direkt. Jag tror att en stor del av våra kraftåtgärder mot korrupta personer är att slå ut dem inom den utvecklade världen först och sedan kanske hjälpa till med att avskaffa korruptionen i utvecklingsvärlden.
Vad vi än gör, så får vi inte straffa dem som behöver vårt bistånd, våra pengar och vår hjälp allra mest. När vi talar om hanteringen av korruption får jag alltid en känsla av att det blir de som kommer att bli lidande igen. Det är det ena budskapet. Låt oss bygga in det i våra program, men låt oss se till att fortsätta vårt biståndsarbete, så att det når rätt människor och att de inte blir lidande. 
Robert Evans (PSE ).
   – Herr talman! I sina inledande kommentarer nämnde Margrietus van den Berg, liksom andra också har gjort, de enorma summor pengar som vi pratar om. Vi måste vara realistiska här i parlamentet om vad vi kan göra. I betänkandet tar man upp några aspekter där vi kan göra skillnad. Jag skulle vilja fokusera på parlamentens roll.
Europaparlamentet har väletablerade kontakter med parlament i många länder i världen, de länder som avses här. Ibland är parlamenten problemet. Det kan jag godta. Men i andra fall, vilket föregående talare påpekade, kan nationella parlament uteslutas, de kan kringgås i processen och korrupta myndighetspersoner kan få tag på biståndspengarna utan att regeringen är inblandad. Därför menar jag att vi borde göra mer för att stödja demokratiskt valda regeringar och hjälpa dem förstärka de mekanismer i deras länder som fördelar biståndet och se till att de pengar som doneras används brett.
Eoin Ryan hänvisade till en väldigt intressant punkt i betänkandet: att det finns bevis för att korruptionen minskar när andelen kvinnor i parlamentet ökar. Vi kan uppmuntra det. Vi kan göra mer i demokratier för att garantera att fler och fler kvinnor blir valda. Jag var väldigt stolt över att ingå i Europaparlamentets delegation till Afghanistan för att stödja deras första parlamentsval. Där såg vi kvinnor rösta på andra kvinnor. Ju mer vi kan göra för att hjälpa kvinnor och parlament att utvecklas, desto bättre. 
Tunne Kelam (PPE-DE ).
   – Korruption är en biprodukt till ett svagt styrelsesystem, men uppstår också då det saknas tydliga värderingar. Det är därför mycket viktigt ur praktisk synvinkel att ett samhälle har en etisk ram och bra metoder för att lösa detta problem.
Svaga moraliska principer gynnar både automatiska transaktioner och undanhållandet av sådana transaktioner. De som ger stöd frestas att tro att deras pengar används till det avsedda ändamålet. De som tar emot stöden lyckas ofta få oss att tro att så också är fallet. Korruption i samband med beviljande av stöd är särskilt allvarligt med tanke på att de människor som stöden är avsedda för befinner sig i nöd och får lida dubbelt. De förlorar inte bara det materiella stöd som de skulle ha fått, utan berövas också hoppet om att förbättra sitt liv och hoppet om solidaritet.
Det är därför vår skyldighet att konsekvent visa, och ännu viktigare, förhindra korruptionen och den godtrogenhet som följer i dess spår. Revisionsrätten anser att det i Europeiska kommissionens stödprogram inte tas tillräcklig hänsyn till riskerna för korruption.
Jag skulle vilja visa på två exempel. För det första EU:s stöd till den självstyrande palestinska myndigheten. I dag måste vi medge att ett av huvudskälen till att den extremistiska rörelsen Hamas kom till makten var den djupt rotade korruptionen inom den föregående administrationen. För det andra ger kommissionen humanitärt bistånd till Tjetjenien. Vad har gjorts för att fastställa om medlen verkligen når de lokala invånarna som lider av den offentliga korruptionen?
Slutligen skulle jag vilja betona ett par viktiga punkter i detta mycket bra betänkande. Medlemsstaterna måste ratificera FN:s konvention mot korruption. För det andra bör budgetstöd endast beviljas till regeringar som tydligt strävar efter att höja standarden i förvaltningen av den offentliga sektorns finanser. Det gläder mig att företrädaren stöder den linjen. En viss procent av det stöd som beviljas bör tilldelas stödjande organisationer som övervakar det civila samhället.
Och till sist, huvudproblemet, som är att utöva påtryckningar på länder där det finns finansiella centra för att frysa och återsända olagliga medel som placerats där av korrumperade ledare. Det är ett mycket svårt krav, men att genomföra det är ett test som kommer att utvisa om vi verkligen menar allvar med att bekämpa korruption. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Kampen mot korruption är verkligen en kamp för fred och demokrati, en kamp mot fattigdom och en kamp för att befästa civilsamhället i utvecklingsländerna. Sambanden mellan demokrati och ekonomisk utveckling i utvecklingsländer har visat detta och Amartya Sen, en framstående intellektuell person och vinnare av Nobelpriset i ekonomi, har bekräftat detta i sin bok bättre än någon annan.
Det är verkligen förvånande att bekämpningen av korruption ofta har varit tabu, både inom världssamfundet och i Europeiska unionen. Det beror på att medlemsstaterna av egoistiska politiska skäl har ansett det vara viktigare att utöva inflytande och inrikta sig på internationella kundrelationer.
Genomförandet av millennieutvecklingsmålen har betraktats som ett misslyckande. Ingen har dock talat om vilken roll korruptionen har haft i detta misslyckande. Jag anser att världssamfundet borde fastställa ett nytt utvecklingsmål: demokratiska styrelseformer och bekämpning av korruption.
Som avslutning vill jag tillägga att EU, och särskilt Europeiska kommissionen, måste upprätta strikta villkorsmekanismer i den nya utvecklingsstrategi som formulerats för Afrika. EU måste samarbeta med FN, internationella finansorganisationer och icke-statliga organisationer, så att vi tillsammans kan bekämpa detta fenomen genom att lägga tyngdpunkten på att stärka det civila samhället och de oberoende medierna. 
Lidia Joanna Geringer de Oedenberg (PSE ).
   – Herr talman! Enligt Världsbankens uppskattningar betalas 1 miljard US-dollar ut i mutor varje år världen över. Föreställ er hur många utmärkta initiativ som skulle kunna finansieras med detta belopp. Varje år skulle 1 miljard US-dollar kunna användas till att hjälpa dem som verkligen behöver stöd.
Korruption begränsar de fattigas tillträde till varor. Den minskar de offentliga tjänsternas effektivitet och framför allt leder den till att medborgarna förlorar förtroendet för dem som har makten. Europeiska unionen bör som största biståndsgivare till utvecklingsländer spela en särskilt aktiv roll för att garantera öppenhet i stödprogram som finansieras av gemenskapens budget.
Det är därför inte tillräckligt att upprätta en internationell svart lista över korrumperade regeringar. Politiker, offentligt anställda, icke-statliga organisationer, internationella företag och medier bör alla bli delaktiga i kampen mot korruption. Det är endast genom att samordna verksamheten bland de internationella givarna som stöden kan användas mer effektivt, och därigenom förhindra att stöden missbrukas eller att korrupta offentliganställda lägger beslag på dessa stödpengar.
Det betänkande som utarbetats av Margrietus van den Berg är därför ett mycket viktigt dokument, och det har kommit mycket lägligt. Jag vill gratulera honom till ett utmärkt arbete. 
Mariann Fischer Boel,
   . – Herr talman! Jag välkomnar dagens debatt. Jag tycker att det är viktigt att understryka att problemet med bedrägerier aldrig kan anses vara löst. En ständig vaksamhet på alla nivåer och i alla sammanhang är nödvändig inom det högriskområde som den externa verksamheten utgör. Denna verksamhet utförs i dåligt förvaltade länder, där motverkande krafter och kapacitet saknas på civilsamhällelig nivå.
Eftersom korruption inte kan isoleras inom styret är kommissionens taktik för att förhindra och bekämpa den dubbel. Den består av att integrera goda styrelsemetoder i alla EU-finansierade program och projekt å ena sidan, och att genomföra specifika programingripanden å andra sidan.
Landsstrategidokument och nationella vägledande program mellan EU och mottagarländerna inkluderar vanligtvis specifika ingripanden på områdena för rättstatsprincipen, demokratisering, offentlig förvaltningsreform, offentlig finansförvaltning och förstärkning av civilsamhället.
Nu ska jag kommentera några frågor som har tagits upp i dag. När det gäller diskussionen om företag måste vi se till att företag inte tjänar på korruption. Vi måste göra vårt bästa. Vi kan förbjuda företag att delta i våra anbud om de har blivit fällda för bedrägeri eller korruption. Vi kan även avsluta ett projekt som har finansierats om vi upptäcker korruption någonstans längs vägen. Vi använde det alternativet en gång för ett projekt i Zimbabwe.
När det gäller stödet för nationella parlament, ser kommissionen förstärkningen av nationella parlaments vägledande roll som ett viktigt medel för att försöka förbättra effektiviteten i stort och inverkan av våra försök för utveckling i dessa länder. Genom EUF och budgeteringen för Sydafrika har till exempel kapaciteten hos de nationella parlamenten i hela 11 AVS-länder stärkts till den totala summan 35 miljoner euro sedan 2000.
När det gäller väktare stämmer det att vi arbetar med organisationer inom den privata sektorn. Det vore värre om vi inte hade dessa väktare.
Flera ledamöter tog upp frågan om insyn, och det är en avgörande fråga. Det är därför vi stöder flera program inom området för budgetvägledande funktioner. Främjandet av en effektiv och öppen budget och offentlig finansiering är själva kärnan i våra budgetstödsprogram.
Slutligen uppmuntrar kommissionen till bredast möjliga deltagande för institutioner på olika nivåer, särskilt på parlamentsnivå, genom den permanenta dialogen med partnerländernas regeringar och de olika regionerna. Jag har noterat åsikten att kvinnors deltagande utgör ett positivt inflytande. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer strax att äga rum, kl. 12.00.
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Jag märker att vi slutade 20 minuter tidigare i dag. Jag kanske kan föreslå att talmannen får, eller får förfoga över, möjligheten att fortsätta debatten genom att tillämpa ”catch the eye-förfarandet” om vi slutar så tidigt, så att vi kan utnyttja parlamentets tid mer effektivt. 
Talmannen.
   – Jag vidarebefordrar gärna det förslag ni just kom med. Det kan verkligen vara ett effektivt sätt att använda vår arbetstid.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Avril Doyle (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Mot bakgrund av det ensidiga uttalande som kommissionen gjorde under tisdagskvällens plenardebatt om regleringen av vissa fluorerade växthusgaser, på grund av att denna text inte lades fram under förlikningen och att den äventyrar andan i förlikningsavtalet och eftersom jag anser att kommissionen brister i respekt och nonchalerar parlamentets och rådets tydliga vilja, begärde jag i går att omröstningen om de två betänkandena om fluorerade växthusgaser skulle skjutas upp. Jag begärde att den åtminstone skulle skjutas upp till i dag för att vi och våra kolleger i alla de politiska grupperna skulle få tid att undersöka de allvarliga konsekvenserna för oss som lagstiftare av vad vi anser vara en överträdelse mot parlamentet på grund av den interna rivaliteten mellan två generaldirektörer inom kommissionen.
Kommissionens roll som fördragets väktare och initiativtagare till lagstiftning respekteras fullt ut av parlamentet och det är inte nödvändigt att ständigt upprepa detta. Som lagstiftare kräver vi likaså att alla avdelningar och tjänster inom kommissionen visar full respekt för vår funktion.
Att tillbringa timmar med att diskutera reglering och förbindelserna mellan kommissionen och Europaparlamentet leder ingenstans om detta ignoreras av kommissionen och dess företrädare här i kammaren.
Jag skulle officiellt vilja läsa upp ett brev som förlikningskommitténs ordförande professor Antonios Trakatellis och jag själv skrev i går till ordförande José Manuel Barroso:
”Vi skriver för att uttrycka vår besvikelse över innehållet i uttalandet om den slutliga texten i förordningen om fluorerade växthusgaser som ensidigt framställts av kommissionen under Europaparlamentets plenarsammanträde den 4 april 2006.”
”Som ni vet är förordningen ett viktigt steg mot att nå de mål som fastställs i Kyotoprotokollet och i linje med det europeiska klimatförändringsprogrammet. Vi är rädda att kommissionens förordning var ett försök att äventyra den komplicerade politiska överenskommelse som nåtts mellan Europaparlamentet och rådet, med kommissionens stöd.”
”Den 31 januari uttryckte både Europaparlamentet och rådet en tydlig vilja att nå en politisk lösning på problemet med nationella åtgärder, varav vissa redan har antagits av vissa medlemsländer, för att minska utsläppen av fluorerade växthusgaser. Detta uttalande gjordes i sista sekunden och kan inte anses vara ett positivt steg i processen för att anta en gemenskapslagstiftning. Vi hoppas verkligen att kommissionen kommer att fundera noggrant över nästa steg, inte bara ur ett rent juridiskt perspektiv, utan också i enlighet med andan i den överenskommelse som nåddes i förlikningen.”
Brevet är undertecknat av professor Antonios Trakatellis och mig själv.
I går kväll fick jag en personlig försäkran från Günter Verheugen, kommissionsledamot med ansvar för näringsliv och industri och dessutom vice ordförande i kommissionen, att – och jag citerar honom med hans tillåtelse: ”Om den nya förordningen träder i kraft kommer jag att föreslå kommissionen att den avbryter överträdelseförfarandena mot Österrike och Danmark.”
I god tro vill jag be kommissionsledamot Markos Kyprianou, som finns i kammaren i dag som företrädare för kommissionen, att för kommissionens räkning bemöta de allvarliga farhågor som har uppstått till följd av tisdagskvällens uttalande.
Talmannen.
   – Som ni förstår, mina damer och herrar, är detta en viktig fråga. Vi väntar nu på ett uttalande från kommissionen – dvs. från kommissionsledamot Markos Kyprianou – och sedan kan vi besluta om hur vi ska gå vidare. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag noterar de påpekanden som framförts av Avril Doyle. Jag vill på kommissionens vägnar återigen försäkra parlamentet om att kommissionen åtar sig att utvärdera de överträdelseförfaranden som har inletts om användningen av fluorerade växthusgaser i Danmark och Österrike, och att den kommer att ta hänsyn till den senaste överenskommelsen som nåddes under förlikningen. Därför kan omröstningen ske här i dag. 
Talmannen.
   – Eftersom jag ser att föredraganden är nöjd med uttalandena från kommissionsledamöterna Günter Verheugen och Markos Kyprianou kan vi nu gå vidare till omröstningen. 

Talmannen.
   – Vi kommer nu till punkten om valet i Vitryssland. På Europaparlamentets vägnar vill jag varmt välkomna den kandidat som deltog i detta val och som kämpade för demokratin i Vitryssland, Aljaksandr Milinkevitj, som sitter på åhörarläktaren. Ni är mycket varmt välkommen!
Herr Milinkevitj! Som ni ser vill vi alla, i alla partier, att det ska råda demokrati i vårt grannland Vitryssland, och det är vad vi önskar. Vi önskar er allt gott där hemma. 

Charles Tannock (PPE-DE ).
   – Alla politiska grupper nådde en överenskommelse här i tisdags kväll om att ändra ett ord i punkt 8 från ”integration” till ”perspektiv”, vilket gör att denna punkt överensstämmer med betänkandet om den europeiska grannskapspolitiken, som jag var föredragande för, och med Elmar Broks betänkande om utvidgningen. Utan att kanske inse det känsliga i detta, beslutade sammanträdestjänsten på något mystiskt sätt för att på egen hand skriva dit ordet ”strävan” i stället, utan att först rådfråga de politiska grupperna. Kan vi ändra den gemensamma texten till ordet ”perspektiv” som vi kom överens om?

Bruno Gollnisch (NI ).
   – Herr talman! Jag ska fatta mig kort. Vi har just antagit resolutioner om valen i Vitryssland och Ukraina. Jag anser att parlamentet på sin föredragningslista borde lägga till en resolution om presidentvalet i Frankrike, eftersom det senaste valet 2002 ledde till påtryckningar på den allmänna opinionen och våldsamma demonstrationer.
Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   . – Enligt de nu gällande bestämmelserna kan inte uppehållstillstånd som utfärdats av Schweiz eller Liechtenstein erkännas för transitresor till eller för korttidsvistelse inom Schengenområdet.
Detta innebär att tredjelandsmedborgare för vilka visum är obligatoriskt för att få tillträde till Schengenområdet måste ansöka om visum, trots att de har ett sådant uppehållstillstånd.
Med tanke på att migrerande arbetstagare och deras familjer under vissa perioder förflyttar sig, särskilt under semesterperioder – vilket rörde sig om cirka en halv miljon människor i Schweiz 2003 – är konsulaten i vissa medlemsstater kraftigt överbelastade, och de personer som berörs drabbas av långa väntetider och betungande formaliteter.
Jag stöder därför att ett förenklat system inrättas för transitresor för dessa personer, för det första för att de inte utgör någon som helst risk för olaglig invandring eller är något hot mot säkerheten, eftersom de har kontrollerats av de schweiziska och liechtensteinska myndigheterna i samband med utfärdandet av uppehållstillstånden. Jag stöder också systemet eftersom bestämmelserna bör vara ömsesidiga med tanke på att dessa länder har haft liknande undantag för innehavare av uppehållstillstånd som har utfärdats av EU:s medlemsstater. 
Jörg Leichtfried (PSE ),
   . – Jag önskar genom denna röstförklaring ge mitt stöd till detta förslag, som enligt min mening gör det möjligt att avsevärt förbättra detta förfarande. Konsekvenserna av den nuvarande situationen är att ett enormt arbete måste utföras av medlemsstaternas konsulat i Schweiz och Liechtenstein, och att kostnaderna drabbar tredjelandsmedborgare. Detta system är otillfredsställande och måste ändras.
När uppehållstillstånd utfärdas genomför både Schweiz och Liechtenstein noggranna undersökningar och förhör, och är mycket noggranna när det gäller säkerhetsaspekten. Jag skulle också vilja påpeka att både Schweiz och Liechtenstein i varje enskilt fall tillämpar samma stränga säkerhetsnormer som andra stater som tillhör EU.
Det är viktigt för mig att denna röstförklaring stöder Schweiz och de personer i Schweiz som arbetar för att Schweiz ska ansluta sig till Europeiska unionen. Om Schweiz skulle ansluta sig till EU skulle jag välkomna detta mycket starkt, eftersom Schweiz är liktydigt med höga krav och bland annat har utmärkt sig genom att ha en transportpolitik som många medlemsstater borde se som ett exempel på hur saker och ting bör skötas. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   . – Vi noterar att de länder som har en stark djurskyddslagstiftning för att garantera bra villkor för djuren och samtidigt minska risken för smittspridning, samt därmed också minska risken för att människors hälsa ska påverkas negativt, inte har drabbats av minskad försäljning av kycklingkött.
Vi vill därför i den uppkomna situationen understryka behovet av att stärka djurskyddet och livsmedelssäkerheten för att livsmedelsproducenterna rättmätigt ska kunna förtjäna konsumenternas förtroende. EU bör därför agera för att uppnå detta.
Dock vill vi i den akuta situationen inte riskera att uppfödare döljer smitta eller på annat sätt ökar risken för smittspridning av rädsla för att drabbas ekonomiskt. Därför stödjer vi i den uppkomna situationen ändå att uppfödare som drabbas ska kunna kompenseras ekonomiskt. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Vi är besvikna över att våra förslag förkastades, i vilka vi förespråkade att gemenskapens finansiering för kompenserande marknadsåtgärder skulle uppgå till 100 procent, vilket var fallet med svinpest och BSE, med tanke på den allvarliga socioekonomiska situationen i vissa länder och svårigheten att garantera samfinansiering.
Vi röstade dock för ändringsförslagen, eftersom det i dem föreslås stöd till producenter, och trots att det föreslås en 50-procentig samfinansiering för de begränsningar av den fria rörligheten som kan uppstå till följd av åtgärder som syftar till att bekämpa spridning av djursjukdomar, föreslås faktiskt en 100-procentig finansiering från gemenskapen för allvarliga marknadsstörningar på grund av sjunkande förtroende bland konsumenterna till följd av risker för människors eller djurs hälsa.
Följaktligen har en grundläggande del av vad vi föreslog säkrats, och vi förväntar oss därför att kommissionen och rådet godkänner parlamentets beslut. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Vi röstar nej till Europaparlamentets ändringsförslag. Vi anser att det är för tidigt att ta ställning till vilken skada fågelköttsbranschen drabbas av i samband med en fågelpandemi. Det är typiskt för detta parlament att så fort något oväntat händer, ropar man efter ekonomiskt stöd för lagerhållning av varor, ekonomisk kompensation för livsmedelsdestruktion och finansiering av informationskampanjer för att återfå konsumenternas förtroende. Vi ser ingen anledning till att i detta nu tillgodose dessa krav.
Hur långt skall planekonomin få gå inom livsmedelsbranschen? Konsumenterna måste alltid äta och kan de inte äta fågelkött så gynnas andra livsmedelsbranscher i stället. Vi anser att marknaden mycket väl kan anpassa sig till rådande situation. Fjäderfäsektorn får svagare skäl att vidta förebyggande åtgärder om de får löften om kompensation i förväg. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag talar på uppdrag av Österrikiska folkpartiets delegation, och jag skulle vilja lägga fram en röstförklaring om Avril Doyles betänkande. Den österrikiska delegationen ger betänkandet sitt stöd uttryckligen på det villkor som Avril Doyle tillkännagav och som hon lade fram på grundval av kommissionsledamot Markos Kyprianous uttalande. Vi fördömer kraftfullt det ensidiga uttalande som kommissionen gjorde när kompromissen uppnåddes mellan rådet och parlamentet, och mot bakgrund av det uttalande som gjorts i dag förutsätter vi att överträdelseförfarandena mot Danmark och Österrike kommer att stoppas till följd av den nya lagstiftningen. 
Paul Rübig (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det jag vill säga om Avril Doyles betänkande är att det är mycket viktigt för oss alla att målen i Kyotoprotokollet uppnås. 
Edite Estrela (PSE ),
   . – Jag röstade för Avril Doyles betänkande om det gemensamma utkastet till Europaparlamentets och rådets förordning om vissa fluorerade växthusgaser, eftersom det fastställs en rättslig ram för sådana gaser med höga utsläppsnivåer. Några av dessa gaser är mer skadliga än koldioxid och kan stanna kvar i atmosfären i 50 000 år.
För att uppfylla målen i Kyotoprotokollet och skydda miljön kommer denna förordning att bidra till att garantera återvinning, regenerering eller skrotning av utrustning som innehåller fluorerade gaser, samt bättre information till Europas konsumenter om den globala uppvärmningspotential som dessa gaser har. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Den överenskommelse som uppnåtts i förlikningskommittén är mycket tillfredsställande och innebär stora förbättringar avseende utsläpp av gaser i atmosfären.
Den dubbla rättsliga grund som fastställdes är lämplig för denna typ av förordning, eftersom den ger vissa medlemsstater möjlighet att behålla en strängare miljölagstiftning utan att balansen på EU:s inre marknad rubbas. Att begränsa utsläpp och läckor förefaller mig vara det bästa sättet att uppfylla målet att minska utsläppen av växthusgaser i atmosfären.
Skyldigheten att varje år rapportera om certifieringen av ansvarig personal till kommissionen och politiken för att återvinna eller återanvända utrustning är åtgärder som jag varmt välkomnar.
Jag instämmer därför i det beslut som fattats av förlikningskommittén. 
Karin Scheele (PSE ),
   – På uppdrag av delegationen från Österrikes socialdemokratiska parti (SPÖ), och som partiets företrädare i utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet skulle jag vilja säga att Österrike och Danmark har infört förbud mot användning av fluorerade växthusgaser. Möjligheten att behålla strängare bestämmelser måste garanteras i denna lagstiftning.
I det utkast som förlikningskommittén har lagt fram föreskrivs att medlemsstaterna får behålla strängare nationella krav tills årsslutet 2012. Denna åtgärd är möjlig i enlighet med artikel 95.10 i fördraget och garanterar att Österrike och Danmark kan behålla sina strängare åtgärder tillfälligt. Detta innebär också att det vetenskapliga beviset enligt artikel 94.4 inte behöver läggas fram. En mer restriktiv tolkning av säkerhetsklausulen måste förkastas, eftersom medlemsstaternas bestämmanderätt inte på något sätt får försvagas. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   . – Det öppnades en ny återvinningsstation i Cork i januari. Jag passerade den i lördags kväll och la märke till vilken imponerande hög kylskåp som redan hade samlats där på mindre än tio veckor. Dessa berg av åldrande kylskåp, och i varmare klimat luftkonditioneringsapparater, ligger och rostar i vartenda befolkningsområde i EU.
En stark lagstiftning om fluorerade växthusgaser borde ha kommit för länge sedan för att rätta till det förgångna och skydda klimatet i framtiden. Jag gratulerar alla parter i denna process för att ha nått en överenskommelse för att skydda hårdare lagar i länder som Danmark, och för märkningsfrågor. Även om jag noterar att kommissionen tvekade anser jag att vi måste lita på vad den säger. Jag ser fram emot den dag då EU uppfyller sina åtaganden om fluorerade växthusgaser enligt Kyotoavtalet. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   . – Den överenskommelse som nåddes i förlikningskommittén är tillfredsställande och innebär betydande förbättringar beträffande utsläpp av gaser i atmosfären.
Att begränsa användningen av HFC-134a och andra gaser med stora växthuseffekter i nya fordon som kommer ut på marknaden från och med 2011, och att detta utökas till att omfatta alla fordon från och med 2017, är åtgärder som kommer att leda till en betydande minskning av utsläppen.
Eftersom alternativen till denna gas fortfarande är på utvecklingsstadiet är det lämpligt att tillåta användning av HFC-152a, förutsatt att detta ingår i ett gradvist avskaffande.
Jag instämmer därför i förlikningskommitténs beslut. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Återigen chockas vi av rapporterna om flyktingar och berättelserna från offren för samvetslösa människosmugglare. Många människor har ingenting annat kvar att förlora än livet, och även det förlorar de mycket ofta då de reser mot Europa, som de ser som landet med guld och gröna skogar. Även om de når sitt mål måste de arbeta oupphörligt för att betala tillbaka skulderna till människosmugglarna enligt oacceptabla villkor och bland annat som prostituerade. Enda sättet att bryta denna onda cirkel är genom en restriktiv gemensam invandringspolitik.
För detta behöver vi naturligtvis fortfarande flyktingläger utanför Europa, eftersom våra egna läger i Europa ofta är överfyllda och allvarligt våld bryter ut mellan människor från olika kulturer där. Bland annat av detta skäl, och också för att flyktingarna inte ska föreställa sig att de kan komma in i EU olagligt, har jag röstat nej till denna resolution. 
Romano Maria La Russa (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det är verkligen en positiv utveckling att parlamentet har sagt sin mening om invandraranläggningarna i Malta, och dessutom bara några dagar efter det besök som utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor gjorde, där jag deltog som ledamot.
Den resolution som har antagits, och som är produkten av alla gruppers ovärderliga bidrag, visar hur allvarlig situationen är för flyktingarna, som lever under omänskliga förhållanden, praktiskt taget utan sanitär utrustning eller möjligheter till personlig vård. I resolutionen klargörs det dock att EU i hög grad bär ansvaret för det som händer på Malta. Det är självklart att delegationens besök på mottagningsenheter i EU inte syftar till att rangordna enheterna som bra eller dåliga. Även om situationen i Malta när det gäller flyktingarnas levnadsförhållanden är långt ifrån så dålig som situationen på Lampedusa påminner den om den italienska ön i fråga om storlek och mottagningskapacitet.
Jag uppmanar därför rådet att inta en tydlig och stark ståndpunkt, så att vi, naturligtvis i enlighet med solidaritetsprincipen, så snart som möjligt kommer fram till en rättvis invandringspolitik som syftar till att förhindra att kostnaderna för dessa vågor av olagliga invandrare endast tynger budgeten i ett fåtal stater i södra Europa, med tanke på att dessa invandrare absolut inte kan försörja sig själva ekonomiskt. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Junilistan motsätter sig en gemensam enhetlig europeisk asyl- och flyktingpolitik. Därför anser vi inte detta vara en fråga för Europaparlamentet. Vi anser att medlemsstaterna själva ska vara fria att avgöra hur deras immigrations- och asylpolitik ska se ut, så länge den är i överensstämmelse med gällande internationell rätt. Mänskliga rättigheter får inte kränkas.
Vi värnar om en human flyktingpolitik och motsätter oss att asylsökande placeras i anläggningar för frihetsberövande.
Vi röstar nej till resolutionen i sin helhet. 
Zita Pleštinská (PPE-DE )
   Plenardebatten i Aljaksandr Milinkevitjs närvaro har gett uttryck för Europaparlamentets solidaritet med Vitrysslands folk i deras kamp mot en totalitär makt och för frihet och en ny framtid. I sin resolution förklarar Europaparlamentet i otvetydiga ordalag att presidentvalet har manipulerats. Det låter som en varningsklocka för diktatorns sätt att med vapen bekämpa en fredlig demonstration som folket i Vitryssland ville genomföra. Dessa människor har slutat att vara rädda, trots att de inte vet vad som väntar dem.
Europaparlamentets uppmärksamhet koncentreras på de gripna oppositionsledarna och vi kräver att de frisläpps omedelbart. I resolutionen erkänns den stora entusiasmen hos de ungdomar som nu har kastats ut från universiteten. Dessa ungdomar behöver hjälp, eftersom de kommer att skapa landets framtid. Slovakien har redan anslutit sig till de länder som har lovat att hjälpa sådana studenter, och de kommer nu att kunna avsluta sina studier i Slovakien. Genom att rösta för denna resolution ville jag också uppmärksamma behovet av nya val i Vitryssland så snart som möjligt. Även om Aleksandr Lukasjenko vann valet genom valfusk har han inte vunnit över sina motståndare. Isoleringen av Lukasjenko som person kommer att leda till hans nederlag.
Slutligen skulle jag vilja uttrycka min övertygelse om att det förslag som jag lade fram här i parlamentet om att den 16:e i varje månad tända ett ljus kl. 16.00 för att visa solidaritet med Vitrysslands folk kommer att behövas, och att alla kommer att glädjas över att visa denna gest. Jag tror att solidaritetens låga aldrig kommer att kunna släckas i Europaparlamentet. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Punkt 2 i resolutionen ledde till att vi blev tvungna att rösta om två olika frågor. Det var inte något problem för mig att anta och stödja den första frågan, men den andra frågan var problematisk, och jag avstod därför.
Enligt min åsikt var inte valen i Vitryssland fria, men resultaten var inte förfalskade. Presidentvalen i Förenta staterna som ägde rum före detta val – dvs. inte de senaste valen, men valen dessförinnan – var däremot fria, men i det fallet var resultaten förfalskade. Parlamentet tog inte ställning till det. Jag hoppas att parlamentet också tar ställning i presidentvalen i de oljeproducerande länderna Kazakstan, Uzbekistan, Turkmenistan och Azerbajdzjan och andra länder där valen inte är fria och resultaten har förfalskats. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   . – Ukraina hade en orange revolution, men livet där har fortsatt att vara grått. Moskva hade en vit revolution, och där kan man se ett tydligt resultat: medellivslängden har sjunkit med tio år, befolkningen minskar, brottsligheten har blivit vanligare, sjukvårdssystemet har förstörts och några få makthavare plundrar landet på tillgångar för egen vinning. Om något mer händer kommer liberalismens brott att likna kommunismens brott.
Vi får inte ta ifrån Vitryssland alla glädjeämnen som marknaden ger. Även vitryssarna har rätt till fria medier och militär och politisk oligarki med arbetslöshet, passiv dödshjälp för gamla, kulturellt förfall, ekonomisk stagnation, brutal individualism och social isolering i släptåg.
Det är fullt förståeligt att Europaparlamentet är tillfreds med den mediepolitiska demokrati som leds av de stora herrarna Berlusconi, Bouygues, Lagardère och Murdoch. Också Vitryssland har rätt till nationalliberal fattigdom, till försämringar och en demokrati som styrs av medierna. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Jag företrädde min grupp i förhandlingarna om kompromissresolutionen om Vitryssland. Mitt råd att alla gemensamt skulle skriva under denna resolution fick inte gehör, och enligt min åsikt var formuleringarna i vissa avsnitt inte idealiska.
Huvudsaken är dock att återvalet av president Aleksandr Lukasjenko, vilket åstadkommits genom hot och bedrägerier, inte bör erkännas av omvärlden. Oppositionsrörelser och publikationer behöver omvärldens stöd och de studenter som flyr från landet måste erbjudas möjlighet att studera på sitt eget språk. Jag har framfört denna åsikt här i parlamentet tidigare, liksom i demonstrationer utanför parlamentet. Tyvärr förefaller det som att min grupp inte enhälligt kan stödja en resolution med detta innehåll. De som motsätter sig denna resolution har troligen rätt just nu när de säger att arbetstagare och pensionärer i Vitryssland har en bättre social trygghet än sina motsvarigheter i de andra före detta Sovjetrepublikerna. Det kommer dock bara att vara på detta sätt så länge som Ryssland tror att de kan knyta Vitryssland till sig genom att tillhandahålla billig olja. Social trygghet rättfärdigar inte diktatur eller valfusk. Mitt parti, det socialdemokratiska partiet, avskyr diktaturer. Endast socialismen har en framtid som en demokratisk rörelse i öppen konkurrens med andra åsikter, och verkligen inte i form av diktatur. Jag står fast vid mitt stöd för denna resolution. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Partiet Kommounistiko Komma Elladas röstar nej till den gemensamma resolution som lagts fram av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet och gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, och uttrycker sin solidaritet med Vitrysslands folk.
Denna resolution är en uppenbar inblandning i ett oberoende lands inre angelägenheter, den bryter mot alla former av internationell lag och är detsamma som en krigsförklaring mot ett folk som reser sig mot imperialistisk grymhet.
Europaparlamentet, som har valts av 30 procent av EU-medborgarna försöker att undervisa människor i demokrati, av vilka 93 procent deltog i valen och 80 procent har utsett presidenten. Europeiska rådet vägrar den valde presidenten Aleksandr Lukasjenko inresa till EU, Europaparlamentet åtar sig att frikostigt finansiera Aljaksandr Milinkevitj som påstår sig företräda folket, men som trots den stora summa pengar han fick, förvånande nog endast lyckades få ihop 6 procent av rösterna, och 2 000 betalda ”demonstranter” till de ”imponerande demonstrationerna”.
Man kan förstå de ursinniga reaktionerna från imperialismens politiska företrädare, eftersom omfattande finansiering och åtgärder inte lyckades skapa ”orange”, ”rosa”, ”gröna” och ”gula” revolutioner. Efter det stolta svaret från Vitrysslands folk försöker de att med hjälp av terrorism, förtal och fascistliknande sanktioner isolera landet och dess folk.
Arbetarrörelsen och gräsrötterna måste fördöma de imperialistiska planerna och stå sida vid sida med folket i deras kamp och för deras rättigheter att fatta beslut om sin framtid och välja sitt eget öde. 
Jonas Sjöstedt och Eva-Britt Svensson (GUE/NGL ),
   . – Vänsterpartiets delegation i GUE/NGL tar skarpt avstånd från Lukasjenkoregimen och dess brott mot de demokratiska och mänskliga rättigheterna.
Vi anser att presidentvalet i Vitryssland bröt mot flera grundläggande principer för demokratiska och rättvisa val, därför röstar vi för resolutionen.
Det innebär inte att vi stöder varje enskild formulering i resolutionen, men det avgörande för oss är att protestera mot de förbrytelser som sker mot de demokratiska och mänskliga rättigheterna i Vitryssland. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Situationen i Vitryssland blir allt allvarligare för varje dag, och vi måste fortsätta att nära följa utvecklingen där. Även om det är varje lands oinskränkta rätt att sköta sina egna affärer, så förutsätter detta att det finns ett rättvist och fritt samhälle, och i Vitryssland är detta uppenbart inte fallet. Det är passande att vi uttrycker vår oro och vårt fortsatta stöd för demokrati och dialog i Vitryssland i dag, och vi måste fundera på starkare åtgärder i framtiden om förtrycket fortsätter. 
Zita Pleštinská (PPE-DE )
   Parlamentsvalet i Ukraina har blivit en mycket viktig milstolpe efter den konsolidering som inleddes med den orange revolutionen. Under detta val har ukrainarna visat att de vårdar den frihet som de vann genom att gå ut på gatorna och demonstrera. De bekräftade tydligt sin önskan att bli en del av Europeiska unionen utifrån gemensamma grundläggande principer och kriterier. Det är lovvärt att Europaparlamentet inte bara har begränsat sig till att stödja den orange revolutionen utan att det också hela tiden följer utvecklingen i Ukraina genom sina observatörer.
Den parlamentariska demokratin får inte tas för given. Den måste byggas upp successivt och den måste vårdas. Som närma granne ligger det i Slovakiens intresse att det går bra för Ukraina. Slovakien kommer att hjälpa Ukraina att komma dit där det hör hemma, det vill säga bland EU:s medlemsländer. Detta kommer naturligtvis inte att ske över en natt, och Europeiska unionen bör därför erbjuda ett slags partnerskap som skulle främja Ukrainas utsikter till EU-medlemskap. Den gemensamma resolutionen bevisar att Europaparlamentet är politiskt moget och har förmåga att ingå en politisk överenskommelse som bygger på brett samförstånd och därigenom att sända en tydlig signal till det ukrainska folket. Jag har därför röstat för resolutionen.
Glyn Ford (PSE ),
   . – Jag kommer att rösta för denna resolution. På annandag jul 2004 besökte jag Kiev som en av parlamentets observatörer när presidentvalet genomfördes på nytt, då den orange revolutionen vann en jordskredsseger. De löften som gavs har dock inte infriats fullt ut, eftersom tidigare allierade drar sig ur och korruption påträffas bland dem som lovar att avskaffa den. Jag kan bara hoppas att detta nya val kommer att leda till att alla politiker i Ukraina förstår att de måste dra lärdom av situationen om Ukraina ska kunna ansluta sig till Europas demokratiska nationer genom att gå vidare med ett partnerskap. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   – I resolutionen talas det föraktfullt om resultatet av valet i Vitryssland, som inte erkänns. Valet i Ukraina, som hölls i en situation präglad av våld och valfusk specifikt riktat mot Ukrainas kommunistparti, betecknas däremot som ”demokratiskt”. De ”internationella observatörerna” och företrädarna för EU och imperialismen såg inte morden på två aktiva medlemmar i kommunistpartiet, angreppen mot partiets kontor och avskrivningen av 200 000 väljare i Luganskregionen som inte röstade, eller valfusket på Krim.
Detta berodde naturligtvis inte på att rapporterna om ”valets demokratiska giltighet” skrevs före valet. Sådana länder som har underkuvats av imperialism och ockupationsregeringar, som till exempel Irak och Afghanistan, och de politiska krafter som säljer ut sina arbetares och sina länders intressen till kapitalet betraktas som demokratiska av EU och Europaparlamentet. Därför välkomnar de resultaten i Ukraina även om deras valda företrädare inte vann.
”Operation demokrati”, som främjas av USA och EU genom deras transnationella och internationella organisationer, innebär i grund och botten att man påtvingar länderna kapitalism och knyter dem till det imperialistiska lägret.
De politiska krafter som stöder, samtycker till och tolererar denna politik är medskyldiga och gemensamt ansvariga gentemot folket.
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Den orange revolutionen var en tid med så många förhoppningar, och ändå är det tydligt att övergången till en fungerande demokrati fortfarande är plågsam för Ukraina. Vi här i kammaren måste spela vår roll, liksom vi gjorde under själva den orangea revolutionen, även om vi i dag måste fortsätta att stödja framstegens och demokratins krafter i Ukraina. EU har bäst förutsättningar att ikläda sig rollen som ärlig medlare, rådgivare och till och med vän för Ukraina, och vi måste fullfölja vårt engagemang i den här processen och det gläder mig att stödja denna resolution i dag. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Resolutionen aktualiserar det mycket allvarliga problemet att den utvecklade världen håller på att suga upp de utbildade eliterna i utvecklingsländerna, särskilt inom den medicinska sektorn.
Vi bevittnar i själva verket en mycket skrämmande situation. I mitt land Frankrike har det uppstått en mycket stor personalbrist på grund av bristande förutseende när det gäller den åldrande befolkningens behov av hälso- och sjukvård, oinspirerade karriärmöjligheter och tillämpningen av 35-timmarsveckan på de offentliga sjukhusen. Men genom en antagningsbegränsning begränsas fortfarande tillträdet till dessa yrken, och vi rekryterar läkare och sjuksköterskor från utlandet. Samtidigt har människorna i utvecklingsländerna inte tillgång till hälso- och sjukvård, och vi använder stora belopp till humanitära hjälpinsatser, ofta inom begränsade områden. Detta är fullständigt vansinnigt, särskilt med tanke på att tillgång till hälso- och sjukvård nu är en av de främsta orsakerna till den omfattande olagliga invandringen. Den franska ön Mayotte, som håller på att översvämmas av människor, är ett tydligt exempel på detta.
Jag vill ta tillfället i akt och kritisera den invandringslag som har ”valts” av Nicolas Sarkozy. Den innebär att denna utflyttning av eliter kommer att organiseras i stor skala, vilket i sin tur leder till att utvecklingen i de länder dessa eliter kommer från hämmas ytterligare. Utvandringen kommer att öka automatiskt samtidigt som ett odugligt utbildningssystem har gett upp ambitionen att utbilda en generation som döms till arbetslöshet eller till arbeten utan utvecklingsmöjligheter. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Den globala kampen mot sjukdomar och fattigdom är en mycket angelägen fråga som kräver ett omfattande internationellt engagemang. Vi är dock av uppfattningen att frågan inte bör hanteras inom ramarna för EU-samarbetet. Vi anser att kampen mot ohälsa bör drivas av respektive medlemsstat i unionen samt inom ramarna för Världshälsoorganisationen WHO.
Junilistan eftersträvar ett begränsat EU-samarbete inom detta område och skulle helst se att biståndspolitiken åternationaliserades. Vi motsätter oss vidare att unionen skall ha inflytande och utvidga sin kompetens i frågor som redan hanteras av andra internationella organisationer. Vi röstar därför nej till denna resolution. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Betänkandet tar upp en mycket central fråga i EU:s bistånd, dess ineffektivitet. Junilistans ståndpunkt är att bistånd ej ska bedrivas av EU, utan av varje medlemsstat.
EU:s bistånd är, precis som föredraganden påpekar, ineffektivt. Samtidigt som relativt sett stora belopp läggs på att bedriva en utvecklingspolitik i EU:s regi, finns det och införs nya handelshinder av EU, som gör det omöjligt för världens fattiga länder att komma in på EU-marknaden med sina produkter. Dessutom är EU:s gemensamma handels- jordbrukspolitik mycket skadlig eftersom utvecklingsländerna därmed inte kan konkurrera med sina jordbruksprodukter till följd av tullar och subventioner.
Om betänkandet hade gällt bistånd på medlemsstatsnivå hade vi självfallet röstat för det, eftersom ineffektivitet och korruption är två stora hinder för ett gott och verkningsfullt utvecklingssamarbete. Nu handlar det emellertid om bistånd i EU:s regi, varför vi har röstat emot betänkandet i sin helhet. 
David Martin (PSE ),
   . – Jag välkomnar detta betänkande om biståndets effektivitet och korruptionen i utvecklingsländerna. Korruption är en biprodukt av en svag regering. Eftersom korruption ofta innebär att staten har en viktig roll, definieras den ibland som ett missbruk av offentliga befogenheter för privata syften. Svaga institutioner och förvaltningar med begränsad ansvarsskyldighet gör det ofta möjligt för politiker eller statstjänstemän att felaktigt använda offentliga tillgångar.
Jag anser att det är av avgörande vikt att stärka parlamentets roll för att vi ska kunna föra vidare reformerna av förvaltningen av de offentliga finanserna och att det borde finnas reglerande och förstärkande mekanismer inom parlamentet för att ställa regeringen till svars. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag vill också gratulera föredraganden till hans betänkande, där han tar upp en fråga som är avgörande för biståndsområdet, men som ändå ofta förbises. Bistånd och utvecklingsfinansiering, som är så välment, leder ofta till korruption på ett mycket oroande sätt. För att se till att våra skattebetalare och medborgarna i mottagarländerna får valuta för sina pengar måste vi fortsätta att utreda detta. Jag stöder helhjärtat rekommendationerna i betänkandet och är glad att kunna stödja det i dag. 
Talmannen.
   – Röstförklaringarna är avslutade.


Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om situationen i sydöstra Turkiet.
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Kommissionen är bekymrad över händelserna i sydöstra Turkiet och över utbrotten av våld och terroristangrepp som har spridit sig till andra städer i landet. Vi övervakar situationen noga.
Enligt kommissionens information inleddes en våldsam attack den 28 mars, i staden Diyarbakir i sydöstra Turkiet, efter en begravning av PKK-medlemmar. Får jag påminna ledamöterna om att PKK tagits upp på Europeiska unionens förteckning över terroristorganisationer.
De första offren rapporterades den 29 mars i Diyarbakir och ytterligare dödsoffer rapporterades under de följande dagarna i hela regionen. Under helgen spred sig också upploppen till Istanbul, där en molotovcocktail slängdes in i en fullpackad citybuss. Tre civilpersoner dödades. Sedan dess har andra dödsoffer rapporterats, bland annat inom säkerhetsstyrkorna.
Låt mig uttrycka mig tydligt: Europeiska unionen fördömer entydigt terrorism. PKK är en terroristorganisation. Vi är djupt oroade över dess verksamhet i Turkiet den senaste tiden. Vi anser att vi är offer för dessa terrordåd. Men samtidigt beklagar vi djupt att människor omkommit, och uppmanar de turkiska myndigheterna att klargöra händelserna genom en omfattande utredning och genom att se till att säkerhetsstyrkorna visar den nödvändiga styrkan inför demonstranterna.
Folket i sydöstra Turkiet behöver inte våld och konfrontationer, de behöver fred, stabilitet och välstånd. Vi uppmanar den turkiska regeringen att på ett övergripande sätt – och inte bara ur säkerhetssynpunkt – ta itu med problemen i den här regionen och dess folk, som till största delen är av kurdiskt ursprung.
Den turkiska regeringen bör vidta åtgärder för att öka och garantera de ekonomiska, sociala och kulturella möjligheterna för alla turkiska medborgare. I det hänseendet ser vi fram emot uppföljningen av premiärminister Tayyip Erdogans tal i augusti 2005. Kommissionen påminner om och betonar att i enlighet med de politiska Köpenhamnskriterierna måste Turkiet garantera en kulturell mångfald och främja alla sina medborgares kulturella rättigheter, vilket fastställs i det reviderade anslutningspartnerskap som antogs av rådet i januari 2006.
Det är också viktigt att Turkiet främjar internflyktingars återvändande till sina ursprungliga bosättningsområden, garanterar en skälig kompensation för dem som drabbats av förluster och skador till följd av säkerhetssituationen, och tar itu med avskaffandet av ”village guard”-systemet.
Vi kommer att fortsätta att övervaka situationen i sydöstra Turkiet. Vi kommer att ta upp dessa frågor med de turkiska myndigheterna som en del av vår regelbundna övervakning av de politiska kriterierna. Jag ser fram emot en intressant debatt. 
Camiel Eurlings,
   . – Herr talman! Den situation vi diskuterar här i eftermiddag är tragisk, eftersom de aktuella händelserna har varit mycket tråkiga för Turkiet och för de kurdiska medborgarna i Turkiet.
Låt oss vara tydliga: PKK är en terroristorganisation och det finns aldrig någon ursäkt för terrorism. Jag säger som parlamentariker att det nationella parlamentet i Nederländerna kämpade hårt för att PKK skulle föras upp på terroristförteckningen. Det kan aldrig finnas någon ursäkt för terrorism.
Samtidigt måste vi dock fråga oss själva om alla de som protesterar verkligen stöder våldet. Många analytiker har dragit en helt annan slutsats. De säger att majoriteten av det kurdiska folket inte vill ha våld, de vill bara ha en blomstrande framtid – med ekonomisk, social och kulturell utveckling – inom staten Turkiet. Nu, mer än någonsin, måste vi investera i dessa människor.
I parlamentets betänkande, som antogs i slutet av 2004, krävde vi utveckling i sydöstra Turkiet och ökade kulturella rättigheter för kurderna. Det måste sägas att premiärminister Erdogan sedan dess hållit imponerande tal. I denna svåra tid måste dessa ord dock mer än någonsin åtföljas av handling. Vi måste göra sociala och ekonomiska investeringar så att folket och deras familjer får en blomstrande framtid, och så att de inte vill ha våld för sina barn. Vi måste investera i ökad kulturell frihet. Om tv och radio i Turkiet avsatte mer sändningstid för kurdiska program, skulle Roj TV i Danmark inte vara lika viktig längre.
”Village guard”-systemet bör förvisso avskaffas och internflyktingar bör få hjälp att återvända till sina ursprungsregioner.
Nu är det dags för vishet i stället för stora ord. Det är dags för den turkiska regeringen att försöka finna samtalspartner som är respektabla och som vill ha fred. Jag vill nämna Osman Baydemir och Ahmet Türk, som är en av ledarna för Demokratiska samhällspartiet (DTP). Dessa människor måste fortsätta att ta ställning mot våldet, men om de fortsätter att göra det måste den turkiska regeringen kunna samarbeta med dem i stället för att inrikesministern hotar att ställa dem inför rätta. Jag tror att samarbete och vishet är vägen. Låt oss se till att de kurdiska medborgarna känner sig hemma i en turkisk stat. Det är den enda lösningen. 
Emine Bozkurt,
   . – Herr talman! För oss i socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet ligger Turkiet mycket varmt om hjärtat, och därför är det hjärtskärande att se hur detta land plågas av våld. PSE-gruppen vädjar om att upptrappningen av våldet ska upphöra, och vi välkomnar premiärminister Recep Erdogans tillkännagivande om att han har för avsikt att bryta våldsspiralen genom att genomföra fler demokratiska och ekonomiska reformer.
Genom att göra detta har han räckt ut en hand till den kurdiska befolkningsgruppen som dock ännu inte har accepterat denna gest. PSE vill också fästa er uppmärksamhet på den vädjan från Diyarbakirs borgmästare till de kurder som använder våld att de ska överge denna strategi, eftersom min grupp eftertryckligt fördömer överdrivet våld. Om våldet upphör kan stridsvagnarna, och måste faktiskt, lämna gatorna i städerna och byarna i sydöstra Turkiet. Stridsvagnar på gatorna är inte vad människorna i EU vill se när de överväger möjligheten att Turkiet kan ansluta sig till Europeiska unionen. Jag vill understryka att alla i Turkiet, även kurderna, drar nytta av att Turkiets framsteg på vägen mot EU-medlemskap inte avbryts. Skydd av och respekt för allas mänskliga rättigheter är i själva verket ett oeftergivligt villkor för EU-medlemskap.
Vi får inte tillåta agitatorer att sabotera förhandlingarna innan de verkligen har kommit i gång på allvar. Det är olyckligt att det nuvarande våldet avbryter en period av närmande eftersom vissa framsteg redan hade gjorts, till exempel genom att den turkiska regeringen har möjliggjort kurdiska TV-sändningar. De överenskommelser som hade uppnåtts före utbrottet av våld nyligen måste utvecklas ytterligare och framför allt genomföras. Det som har satts på pränt måste omsättas i praktiken.
Avslutningsvis vill jag säga några ord om offren, för det är rätt att de blir ihågkomna och sörjda. Det får inte bli några fler offer. Jag vädjar till er att låta denna svåra stund i Turkiet bli en möjlighet till förnyad solidaritet i detta land, vilket det är i desperat behov av på den långa och svåra vägen mot ett EU-medlemskap.
Sarah Ludford,
   . – Herr talman! Det finns uppenbarligen en ohelig allians – även om den inte är erkänd och även om den är oavsiktlig – mellan de turkiska säkerhetsstyrkorna, PKK och de europeiska motståndarna till Turkiets anslutning. De bidrar alla med sin del för att hindra Turkiets framsteg mot en EU-anslutning.
Den turkiska polisen och armén tjänar inte den turkiska regeringens intressen i sin omåttliga användning av våld mot dem som protesterar i Diyarbakir och andra städer. Byråkratins traditionella makt lyder inte under regeringens demokratiska kontroll. Faktum är att militären har ett egenintresse i att våldet fortsätter, eftersom det stärker dess makt, dess betydelse och dess resurser.
PKK använder terroristmetoder och har otvivelaktigt framkallat och orsakat en del av våldet nyligen, men dess mål att nå ett erkännande av det kurdiska folkets kulturella, språkliga och politiska identitet delas av många kurder som inte stöder våld. I detta hänseende ses PKK som frihetskämpar. Den utmaning som de turkiska myndigheterna misslyckas med är att skilja de orubbliga våldsmotståndarna från dem som vill följa en demokratisk väg till en politisk lösning.
En mycket hoppfull utveckling under de senaste dagarna har varit de mycket nyanserade kraven från personer som Ahmet Türk och från Osman Baydemir, som är borgmästare i Diyarbakir, på ett slut för våldet och på politiska diskussioner. Jag beklagar delvis att kommissionen inte sa någonting om att uppmuntra den turkiska regeringen att slå in på den vägen: inte bara på en väg mot sociala och ekonomiska framsteg, vilket naturligtvis behövs, inte bara på en väg mot erkännande av språkliga och kulturella rättigheter, utan på en väg där man faktiskt talar om en politisk dialog och en politisk lösning i den kurdiska regionen i sydöstra Turkiet för att bygga den turkiska staten.
Kommissionen verkar dra sig för att ge den turkiska regeringen denna uppmuntran. Vi måste alla samlas och uppmuntra premiärminister Erdogan att fortsätta där han tycktes börja i augusti förra året, men där han kört fast, säkerligen på grund av armén. Vi måste alla hjälpa honom att få igång den politiska dialogen om en lösning. 
Cem Özdemir,
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans anförande. Jag vill på min grupps vägnar framföra vår djupa oro över situationen i Turkiet, som vi tagit del av i media. Under den senaste veckan har åtminstone 15 personer omkommit i konfrontationerna mellan demonstranter och de turkiska säkerhetsstyrkorna i sydöstra Turkiet och i terroristattacker i Istanbul. Vi fördömer starkt polisstyrkornas oproportionerliga användning av våld i Diyarbakir och Kiziltepe.
Men samtidigt fördömer vi starkt PKK:s provokationer, vars ledare medvetet framkallar våld och upplopp. Efter att tre kommunala bussar i Istanbul antänts utan några dödsoffer, dödades två unga systrar i söndags kväll när en buss angreps. Majoriteten av kurderna, som vill skapa ett drägligt liv i städerna eller återvända till sina byar, borde inte hållas gisslan av det cyniska ledarskap som associeras med PKK:s militära falang, och som vill trappa upp konflikten, liksom vissa personer inom byråkratins traditionella makt i Turkiet.
Mot bakgrund av händelserna nyligen har vi en känsla av att vissa av våra kolleger i Europaparlamentet inte berättade hela historien i de e-postbrev som nyligen cirkulerade. De ger intrycket av en svart eller vit situation där inga turkar vill ge fler rättigheter till kurderna och där alla kurder är förtryckta offer. Därför tror jag att det är viktigt att vi uppmärksammar den debatt som för närvarande pågår i det civila samhället i Turkiet bland turkiska och kurdiska intellektuella.
Låt mig påpeka vad de har sagt: till att börja med måste den kurdiska identiteten i Turkiet slutligen officiellt erkännas av den turkiska staten, för det andra har politiken för assimilering av kurder varit ett totalt misslyckande, för det tredje måste den turkiska staten se till att den vinner tillbaka kurdernas förtroende, och förtroendet hos alla turkiska medborgare, för det fjärde kan ingen fredlig situation uppstå när man insisterar på att PKK är statens officiella förhandlingspartner, eftersom det inte kommer att ske.
Jag avslutar med att citera en före detta borgmästare i Diyarbakir som just påpekat följande: ”Om vi ska få en verklig fred här, måste PKK anpassa sig till den nya världssituationen. Den turkiska staten blir mer demokratisk. Detsamma måste gälla för PKK. PKK måste ge upp idén om en väpnad kamp och inleda en respektfull dialog med kurder som tänker på ett annorlunda sätt. PKK måste också förnya sitt ledarskap. Denna organisation utformades med en kalla kriget-mentalitet. Den måste utvecklas.” 
Feleknas Uca,
   – Herr talman! Som företrädare för gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster och i synnerhet för min kollega Vittorio Emanuele Agnoletto, vill jag ge uttryck för min avsky över de våldsamma sammanstötningarna i sydöstra Turkiet. I över en vecka har vi sett fasansfulla bilder och fått fasansfulla rapporter från ett land som EU inledde anslutningsförhandlingar med i oktober 2005, vilket mina gruppkolleger och jag själv vid den tidpunkten samtyckte till. Även om Turkiet har påbörjat en reformprocess sedan anslutningsförhandlingarna med EU inleddes, kommer dessa reformer inte att räcka till för att lösa landets sociala och politiska problem och konflikter.
När det gäller dessa problem och konflikter är det en sak som bör vara uppenbar både för Turkiet och för oss alla, och det är att Turkiets demokratiska brister hade och fortfarande har ett nära samband med den kurdiska frågan. Så länge Turkiet försöker lösa detta problem med militära medel genom att förtrycka civilbefolkningen och undertrycka åsiktsfriheten kommer det nämligen inte att bli någon fred i landet och därigenom inte någon grundval för en demokratisk stat. Den klyfta som delar det turkiska samhället får inte tillåtas att bli ännu djupare så att den blir omöjlig att överbrygga.
Den turkiske statschefen Recep Erdogan har beskrivit morden på kvinnor och barn som nödvändiga ingripanden för att ta itu med terrorismen. Hittills har 15 människor mist livet, bland dem tre barn av vilka det yngsta bara var tre år. Av de 278 personer som hålls internerade i Diyarbakir är 91 under 18 år. Om de turkiska säkerhetsstyrkorna fortsätter att skjuta mot civila i Diyarbakir, Batman, Mardin och i många andra kurdiska städer och om dödstalen stiger ytterligare kommer denna klyfta att vidgas och utsikterna till en fredlig lösning bli mer avlägsna.
Nu är det hög tid för kommissionen och rådet att använda alla tillgängliga medel för att tvinga Turkiet att upphöra med våldet. Det är nödvändigt att diskutera möjligheten att skjuta upp anslutningsförhandlingarna om den turkiska regeringen och den turkiska armén fortsätter att åsidosätta demokratiska principer och kränka de mänskliga rättigheterna. Jag föreslår att en tillfällig delegation ska sändas till Turkiet för att skaffa sig grundliga kunskaper om vad som pågår där. Jag vädjar till alla som är inblandade i konflikten att avstå från våld i fortsättningen, och jag uppmanar den turkiska regeringen att acceptera kurdernas lagligt valda företrädare som förhandlingspartner och dra tillbaka de senaste anklagelserna mot dem.
Det kan inte – och får inte – längre tolereras att 20 miljoner kurder förvägras sina politiska och kulturella rättigheter och ett inflytande på hur deras samhälle utformas.
Jan Tadeusz Masiel (NI ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! De turkiska myndigheternas inställning till den senaste tidens händelser i Diyarbakir och deras sätt att hantera krisen i sydöstra Turkiet är oacceptabla ur Europaparlamentets synvinkel. Ett Turkiet som inte respekterar den kurdiska befolkning på 12 miljoner som bor inom landets territorium kommer inte heller att respektera kulturerna och religionerna i Europeiska gemenskapens länder.
Den turkiske premiärministern Recep Erdogans självförtroende är på gränsen till arrogans.
Låt honom inte inbilla sig att Europeiska unionen har några skyldigheter gentemot Turkiet. I själva verket, herr kommissionsledamot, anser jag att det är precis tvärtom. Med stöd av beslutet att inleda förhandlingar med Turkiet är jag övertygad om att EU nu har rätt att skjuta upp dessa förhandlingar.
Konstantinos Hatzidakis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det är med beklagande vi ser utbrotten av våld i sydöstra Turkiet och det är med avsky vi ser hur soldater och oskyldiga civila mördas i Turkiet. Ändå får detta inte leda oss till slutsatsen att detta är det enda problemet i Turkiet. Det finns ett mycket stort problem när det gäller kurdernas rättigheter, och detta är någonting som vi inte får sopa under mattan i dagens debatt.
Turkiet har valt sina framtidsutsikter. Det har valt en framtid i EU, och tack vare dessa framtidsutsikter har vi sett en del framsteg under de senaste åren när det gäller de mänskliga rättigheterna för kurderna, en befolkningsgrupp vars blotta existens nätt och jämnt erkändes för några år sedan.
Men Turkiet måste fortsätta på den inslagna vägen. Arméns okontrollerade ingripande nyligen får inte leda till att kurderna berövas de rättigheter som de måste ha om Turkiet ska bli medlem av Europeiska unionen, och med det menar jag de rättigheter som medborgarna i EU:s stater åtnjuter.
Premiärminister Erdogan tillkännagav nyligen att Turkiet inte skulle göra avsteg från sitt mål för demokrati och utveckling och att landet skulle införa större friheter och mer demokrati, socialt bistånd, rättigheter och rättvisa på det sociala området. Detta tillkännagivande är helt i sin ordning, men det måste vara mer än bara ett tillkännagivande: det måste omsättas i praktiken.
Det krävs åtgärder på tre nivåer. För det första behövs det rättigheter, för det andra behövs det en ekonomisk och social politik och för det tredje måste armén, som har okontrollerade befogenheter, få sin makt begränsad. Om dessa åtgärder genomförs kommer Turkiet att ha tagit sina utsikter till EU-medlemskap på allvar, och om Turkiet lever upp till sina åtaganden både på detta område och på alla de andra områden som föreskrivs av Europeiska unionen kommer detta att gagna både kurderna och alla Turkiets medborgare.
Därför bör Turkiet inte tveka. Från och med nu måste Recep Erdogans ord åtföljas av handling.
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Vi är ytterst oroade över det förnyade våld och de terrorhandlingar som har begåtts av den turkiska armén och PKK. Jag anser att vår debatt i dag måste utmynna i ett fördömande av terrorhandlingarna mot oskyldiga civila i Istanbul och andra städer och av de repressiva turkiska truppernas militära våld mot den kurdiska befolkningen.
De krafter som verkar för krig och för att armén till varje pris ska behålla sin makt bär ansvaret för situationen i sydöstra Turkiet. Dessa krafter och Turkiets armé uppfattar PKK:s aktioner som en lämplig förevändning för att fortsätta att ingripa i det politiska livet och att försöka definiera villkoren för lösningen av det kurdiska problemet. Å andra sidan utnyttjar PKK de allvarliga ekonomiska och sociala problem som fattigdomen och underutvecklingen leder till för att genom sina aktioner ge ännu mer näring åt våld och blodsutgjutelse.
Det är ett faktum, och det skulle vara ett politiskt misstag av oss att underskatta det, att Turkiets utsikter till EU-medlemskap banade vägen för Erdoganregeringens reformer. Men reformerna befinner sig fortfarande i ett tidigt skede, de är ofullständiga och drivs av det turkiska folkets historiska fruktan för det kurdiska folket.
Vi måste konsekvent och beslutsamt stödja den kurdiska befolkningsgruppens rättigheter i fråga om kultur, språk och utbildning. Vi måste stödja de politiska rättigheterna. Vi måste kräva en ändring av den vallag som förhindrar demokratisk representation för den kurdiska befolkningsgruppen i Turkiets politiska liv.
Det är det turkiska politiska ledarskapets och Erdoganregeringens ansvar att med mod och beslutsamhet fullfölja reformerna och att på ett friktionsfritt sätt integrera det kurdiska folket politiskt, ekonomiskt och socialt. En strategi för en fredlig lösning är avhängig av en dialog mellan de båda sidorna. Den förutsätter att båda sidor avstår från tanken att lösa konflikten med militära medel. Det kurdiska problemet kommer inte att lösas genom förtryck och våld utan genom demokratisk dialog, utveckling och rättigheter för det kurdiska folket.
Europeiska unionen har sitt politiska ansvar för att utforma en integrerad strategi för det kurdiska problemet i Turkiet:
- Den måste fortsätta att ständigt och konsekvent stödja Turkiets utsikter till EU-medlemskap, samtidigt som den utan eftergifter och opportunism kontrollerar att Turkiet uppfyller sina åtaganden.
- Den måste bekräfta sitt stöd för den turkiska statens territoriella integritet och enhet och fördöma PKK:s separatistiska strategi som leder till en återvändsgränd.
- Den måste ta initiativ för att inleda en demokratisk dialog om en politisk lösning av det kurdiska problemet och om att skapa garantier för den kurdiska befolkningsgruppens roll och rättigheter i Turkiets institutioner och samhälle.
Slutligen måste Europeiska unionen i samarbete med turkiska och kurdiska organ bidra till att formulera och genomföra ekonomiska och sociala återuppbyggnadsprogram för att bekämpa fattigdom och underutveckling, stödja institutionerna och det civila samhället och stödja de moderata demokratiska politiska krafterna i sydöstra Turkiet.
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Situationen i sydöstra Turkiet är verkligen oerhört oroande, men torde inte förvåna någon. Våld och grova kränkningar av de mänskliga rättigheterna, som främst begås av den turkiska staten, har praktiserats till och från i denna region under årtionden och kommer att fortsätta att inträffa i många år framöver, om inte den turkiska regeringen inser att det kurdiska problemet inte bara kommer att försvinna genom att arméns generaler får fria händer att hantera problemet på det enda sätt de känner till: med brutalt våld.
Den turkiska regeringen måste förstå att de mänskliga rättigheterna för de miljontals kurder som bor i regionen måste respekteras fullt ut. De måste ha rätt att använda sitt eget språk, kurdiska, och att upprätthålla sina traditioner och sin kultur. Den turkiska regeringen måste vidare acceptera att det kurdiska folket har rätt till en viss självständighet. Om en sådan möjlighet skulle förhandlas fram skulle detta inte få negativa effekter för det turkiska folkets välfärd, utan inrättandet av en långvarig stabilitet skulle ge fred och välstånd i hela Turkiet. Dessutom måste den turkiska regeringen ta det modiga steget att gå med på den begäran som nyligen framfördes av Kurdiska demokratiska partiets ledare Massoud Barzani att acceptera Iraks federala struktur och tillkännage en allmän amnesti för PKK:s militanter.
Tayyip Erdogans regering har visat tecken på att de försöker uppnå drastiska demokratiska reformer i Turkiet. Vi vet att sådana reformer möts av ett stort motstånd inom det djupt förankrade militära etablissemanget. Det turkiska folket måste förstå att de som motsätter sig förändringar faktiskt är Turkiets verkliga fiender. Erdogan utkämpar en komplicerad strid mot arméns generaler, en strid som är full av faror. Vi måste uppmuntra och stödja honom, för om generalerna vinner kommer Turkiets framsteg mot demokratisering att stanna upp, liksom dess framsteg mot en EU-anslutning, och landet kommer återigen att sjunka ned i den militära totalitära kontrollens underutveckling. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill förklara mitt intresse för denna debatt, som beskyddare av kampanjen för fred i Kurdistan och som styrelseledamot i EUTCC (EU–Turkey Civic Commission). Jag stöder innerligt min gruppkollega Cem Özdemirs kommentarer om dialog och om att denna process inte är svart eller vit. Alla sidor har sina brister och vi i parlamentet måste fortsätta att uppmuntra då det behövs, och kritisera då det behövs. Jag vill också betona att vi måste bevaka vår egen integritet och se till att de berättigade farhågorna om de plågsamt långsamma framstegen för fredsprocessen i Kurdistan och i Turkiet som helhet inte blir en hemlig kod för de Europaparlamentsledamöter och de inom EU som är mer emot ett turkiskt EU-medlemskap än de är för demokrati.
Köpenhamnskriterierna utgör färdplanen. Köpenhamnskriterierna om erkännande av kulturella, historiska och politiska rättigheter är tydliga och har redan fastställts. Vi i parlamentet måste vara oförvitliga. EU måste, som en förkämpe för dialog och demokrati, se till att vi alltid kommer ihåg våra egna principer och vår egen roll som en ärlig, opartisk mäklare, som kan hjälpa till och kritisera där så behövs. 
Frederika Brepoels (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Ända sedan Europeiska unionen inledde anslutningsförhandlingar med Turkiet har vi varje vecka fått rapporter om våld och allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna, och detta är ett faktum. Ni gav oss en lista, men jag vill uppmärksamma er på att de åldriga föräldrarna till Kurdiska institutets ordförande i Bryssel har mördats på ett brutalt sätt även om de andra offren naturligtvis inte bör glömmas.
Kommissionsledamot Olli Rehns första reaktion var att bekräfta sin tilltro till de turkiska myndigheterna, en inställning som jag finner något egendomlig eftersom alltmer tyder på att just dessa myndigheter spelade en aktiv roll i detta. Jag vet inte om ni har sett människorättsorganisationen IHD:s rapport om morden på paret Ferho, eller om den rättsliga undersökningen av bombattentatet i Şemdinli. Båda händelserna pekar i riktning mot den turkiska armén. När en offentlig åklagare för ett par veckor sedan ville undersöka om den biträdande arméchefen, som också förväntas bli arméchef, var direkt inblandad inlade armén omedelbart sitt veto. Det är alltså dessa myndigheter Europeiska kommissionen har blind tilltro till.
Jag måste säga, herr kommissionsledamot, att dessa händelser på ett tydligt och smärtsamt sätt visar att Turkiet inte alls eftersträvar en fredlig lösning av konflikten med kurderna. Turkiet vägrar helt enkelt att erkänna att de turkiska kurderna har kulturella och demokratiska rättigheter till självbestämmande. Ett land som förvägrar 15 miljoner medborgare alla politiska och kulturella rättigheter är inte vad jag skulle kalla en demokrati. Och som jag ser det kan ett land vars myndigheter är aktivt inblandade i allvarliga kränkningar av mänsklig och internationell rätt inte heller beskrivas som en konstitutionell stat. Om vi bortser från denna verklighet och inte sänder ett kraftfullt budskap från EU gör det oss till medbrottslingar.
Jag vill verkligen gärna veta vad kommissionen avser att göra i detta avseende. Kommer kommissionsledamot Olli Rehn äntligen att infria sitt löfte och låta skyddet av minoriteterna ingå i associeringsavtalet eller kommer han inte att göra det? Jag anser att ett mycket viktigt steg skulle kunna vara att Europeiska unionen gör vad Turkiet inte gör, eller vägrar att göra, nämligen att inleda en direkt och strukturell dialog om denna fråga med företrädare för den kurdiska befolkningsgruppen i Turkiet. Jag skulle vilja höra er uppfattning om detta.
Geoffrey Van Orden (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den största tjänst man kan göra folket i sydöstra Turkiet är enligt min åsikt att de kurdiska extremistgrupperna upphör med sin vålds- och terroristkampanj. Det är utmärkande för terroristkampanjer att deras offer till största delen består av vanliga civila som inte vill något annat än att ha en rimlig chans att uppfostra sina barn i en atmosfär av fred, stabilitet, frihet och ökat välstånd. Inget av detta kan genomföras när terrorister och upprorsmän eftersträvar sina egna själviska syften, förtrycker, trakasserar och mobiliserar kurdiska samhällen i Turkiet och utomlands, och försöker att hetsa den internationella opinionen mot de turkiska myndigheterna. Jag kan inte tänka mig att det finns särskilt mycket åsiktsfrihet i de områden som domineras av PKK.
Till och från har PKK, en organisation med rötter i kalla kriget, förkunnat en vapenvila. Den senaste inleddes i augusti förra året och varade mindre än en månad. Sedan dess har PKK fortsatt sin kampanj med våld och mord. Sedan förra helgen har över ett dussin människor dödats till följd av terroristvåld, vilket kommissionsledamoten och andra talare har nämnt. Under åren har terrorismens offer uppgått till tiotusentals personer.
Turkiets EU-anslutningsförhandlingar har nu inletts. Det är i sig en del av PKK:s kampanj. PKK är inte intresserade av ett stabilt, välmående och demokratiskt Turkiet som är vänt mot väst. De skulle föredra sin egen lilla marxiststat, och att leva i det förflutna.
Vi vill naturligtvis att reformer sker i Turkiet som en del av en moderniseringsdagordning, vi vill naturligtvis att stora ekonomiska förbättringar sker i sydöstra Turkiet. Jag känner enorm sympati för de människor som lever i fattigdom och rädsla. Vi vill att rimliga kurdiska problem ska lösas på ett rättvist och skäligt sätt genom förhandlingar. Inget av detta kan nås med hjälp av våld eller fortsatta hot om våld.
De kurdiska extremisterna måste sluta upp med sin terrorism. De turkiska myndigheterna kan sedan bemöta detta i en anda av välvilja. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag vill tacka ledamöterna för denna mycket intressanta diskussion. Jag har lyssnat till era inlägg med stort intresse, och de har vederbörligen beaktats.
Jag tror att vi alla kan dra slutsatsen att situationen i sydöstra Turkiet är allvarlig, och vi ser därför alla fram emot att situationen ska hanteras kraftfullt genom en omfattande strategi som inte bara innefattar säkerhetsfrågor – vilket är berättigat – utan också den socioekonomiska utvecklingen i regionen och utvecklingen av kulturella rättigheter.
Jag vill därför hänvisa till premiärminister Tayyip Erdogans tal från augusti 2005 som jag nämnde tidigare där han betonade behovet av att lösa det han kallar ”den kurdiska frågan” på ett demokratiskt sätt. Kommissionen kommer att uppmuntra den turkiska regeringen och dess premiärminister att vidta åtgärder utifrån det åtagande de gjorde i detta tal i Diyarbakir.
Stabiliteten i regionen är nyckeln till att ta itu med dessa frågor på ett korrekt sätt, och de fortsatta terroristattackerna utgör ett allvarligt hot i detta hänseende. Samtidigt är det mycket viktigt att säkerhetsstyrkorna och myndigheterna är återhållsamma och inte använder överdrivet våld i sitt bemötande av civila.
Jag vill kommentera ett par frågor som togs upp av ledamöterna. Med hänsyn till händelserna i Semdinli skulle jag vilja säga att undersökningar pågår i domstolarna men också i parlamentet, och vi inväntar resultatet av dessa undersökningar och kommer att fortsätta att följa situationen.
Jag har noterat frågan om framsteg, och vi uppmuntrar kontinuerligt den turkiska regeringen att fortsätta med sina reformer och ge det kurdiska folket ökade rättigheter. Jag hänvisar till den aktuella utvecklingen, nämligen att man tillåter sändningar på kurdiska vid vissa tidpunkter i tv och på radio – det är åtminstone ett steg framåt. Vi förväntar oss att mer görs i detta hänseende.
Jag kan försäkra ledamöterna om att vi kommer att fortsätta att övervaka situationen i sydöstra Turkiet. Alla dessa frågor kommer att tas upp med de turkiska myndigheterna som en del av vår regelbundna övervakning av de politiska kriterierna. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om Darfur(1).
Bernd Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Vi har vid upprepade tillfällen diskuterat Darfur, men inte under den senaste tiden, trots att situationen där har förvärrats på ett beklagligt och tragiskt sätt. Enligt Jan Egeland, FN:s biträdande generalsekreterare med ansvar för Darfur, har över 200 000 människor fördrivits från sina hem och över 96 byar bränts ned under de få månaderna sedan årsskiftet – och allt detta över ett år efter att de internationella insatserna för att få slut på detta inleddes. Detta visar hur otroligt svagt världssamfundet är när det gäller Darfur, och när FN:s biträdande generalsekreterare förhindrades att resa till krisområdet över huvud taget visar det att regimen i Khartoum på ett mycket flagrant sätt trotsar och ignorerar världssamfundet, och därigenom gör det till åtlöje.
Därför är det verkligen hög tid att vi upphör med våra återkommande svaga protester. Vad som krävs är i stället att Förenta nationerna, Nato, USA, Europeiska unionen och Afrikanska unionen (AU) sätter sig vid förhandlingsbordet för att äntligen genomföra en samlad Darfurpolitik som är något mer än bara pappersresolutioner. Vad som krävs är alltså ett långt mer omfattande ingripande än vi har sett hittills.
Det är naturligtvis framför alla andra AU som måste göra någonting, men vi kan inte själva stå som passiva åskådare när ett folkmord genomförs helt öppet, och så har Förenta staterna öppet beskrivit det, även om de inte har dragit de nödvändiga slutsatserna av detta. Vad vi har att göra med här är helt enkelt ett folkmord. Just nu håller vi sorgliga minneshögtider för att minnas hur folkmorden i Rwanda och Burundi började – och vi blundade också för dessa folkmord. I dag säger alla att vi borde ha ingripit då. Vi befinner oss i en liknande situation i dag. Vi tittar bort, vi handlar inte och vi utnyttjar inte de medel vi har till vårt förfogande – även om de är svaga nog – utan i stället nöjer vi oss med muntliga protester.
Därigenom blir Darfur en skam, inte bara för den sudanesiska regimen utan också för de internationella institutionerna och EU-institutionerna. Därför är jag mycket glad att vi här i parlamentet kommer tillbaka till denna fråga igen. För att uttrycka det enkelt måste det stå fullständigt klart för oss att mer eller mindre normala förbindelser med Sudan kommer att vara möjliga endast om landet infriar sina löften och tillåter de internationella institutionerna att utföra sitt arbete där. 
Fiona Hall (ALDE ),
   . – Herr talman! När en delegation från utskottet för utveckling besökte Darfur i september 2004, chockades vi över att själva få se människor som sökte skydd under grenar, eftersom deras by hade bombats. Vi kämpade vid den tidpunkten hårt för att Afrikanska unionens övervakningsuppdrag skulle utökas, och i oktober 2004 utökades det faktiskt till att omfatta skydd av civila som stod under omedelbara hot.
Det tragiska är att det 18 månader senare fortfarande sker bombningar, angrepp och våldtäkter, trots att Afrikanska unionen har gjort allt den kunnat, både i fredssamtalen i Abuja och på plats i Darfur. Afrikanska unionens trupper är helt enkelt inte tillräckliga för att kontrollera det omfattande våld som äger rum, särskilt nära gränsen till Tchad och i korridoren mellan Tawila och Graida. Därför måste FN omgående ingripa i Darfur. FN måste stödja Afrikanska unionen under återstoden av dess mandat och vara redo att ta över i oktober 2006.
Sudans regering säger att detta är kolonialism. Det är det inte. Det är ett sorgligt erkännande av det faktum att de tidigare försöken att hålla tillbaka våldet har misslyckats rejält. Till och med de humanitära insatserna i Darfur hotas nu, eftersom tillträdet till de humanitära organen hindras. Med över 3,5 miljoner människor som är beroende av livsmedelsstöd och läkemedel, kan vi inte bara stå och titta på. Våldet måste upphöra. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Sedan jag först blev invald har vi diskuterat situationen i Sudan. Vad är det som händer där? Tänk er att en enda vän blir dödad och vilken tragedi och elände det är. Tänk er då att det är 180 000 vänner som idag har dött i konflikten. Tänk er en enda vän som får sitt hus uppbränt och tvingas bort från sitt hem, hur känns inte det? Tänk er då att de tårarna multipliceras med 2 miljoner i Darfur idag. Tänk er en enda släkting som blir våldtagen, och att det upprepas tiotusentals gånger. Det är den omfattning på den humanitära katastrof som drabbar Sudan.
Vad gör då regeringen? I resolution på resolution kräver vi att de ska avväpna Janjaweed-gerillan, och ingenting händer. I resolution på resolution kräver vi att de ska samarbeta med det internationella samfundet för att hjälpa sin egen befolkning, men väldigt lite händer. Saken blir inte bättre av att man vägrar FN:s sändebud Jan Egeland att åka till Darfur när han anser det lämpligt. Kommissionen ger redan idag 160 miljoner euro i bistånd, mitt eget land 330 miljoner svenska kronor i bistånd. Om dessa pengar ska göra någon nytta så krävs det samarbete från regimen, inte att de motarbetar våra insatser. Jag tycker att vi ska driva igenom ett vapenembargo oavsett vad Ryssland och Kina säger, och att alla vi länder som ställer upp på ett vapenembargo ska hjälpas åt och hjälpa till att förhindra att vapenembargot bryts.
För övrigt, att fängsla kvinnor som gör motstånd mot våldtäkt är en absurd situation, och dessa fyra unga kvinnor ska naturligtvis genast släppas fria. 
Margrietus van den Berg (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! I Darfur befinner sig miljoner människor på flykt. Flyktinglägren är överfyllda efter en kaotisk massflykt av människor i nöd som har anfallits av rebeller och av Janjawidmilisen och som ofta kan berätta om plundring och våldtäkt. Detta är en hopplös situation. Afrikanska unionen är alltför svag och den sudanesiska regeringen verkar stödja Janjawid och vara ovillig att ge den internationella rätten, företrädd av Afrikanska unionen och Förenta nationerna, en chans. Den verkar få stöd i detta av Kina och Ryssland.
I går blev det bekant att Jan Pronk, FN:s särskilda sändebud i Darfur, avgår från sin post. Om till och med Jan Pronk, som jag känner som en oförbätterlig handlingsmänniska och optimist, inte längre ser några möjligheter för fredsprocessen då är det verkligen dags för oss att slå larm. I Darfur pågår en brutal konflikt utan tidigare motstycke, en konflikt som ger Europeiska unionen ett tillfälle att visa vilken roll den kan spela utanför Europa. Det folkmord som pågick i hundra dagar i Rwanda skildras under den här veckan i en fotoutställning. Denna händelse står som symbol för hela världssamfundets misslyckanden.
Nu sätts vi på prov ännu en gång. Medan Kina och Ryssland inlägger sitt veto mot varje insats försöker Afrikanska unionen fortfarande förmå den sudanesiska regeringen att samarbeta, men det är alltför lite, alltför sent och det sker alltför långsamt. Nu är det EU-trojkans uppgift att genom pengar och med stöd av AU:s fredsstyrka etablera en verklig närvaro för att ge logistiskt stöd, tillgång till livsmedelsbistånd och skydd för folket. Denna kaotiska massaker, som kännetecknas av en grym intressekonflikt utan motstycke, måste äntligen upphöra. Dagens vädjan från Europaparlamentet i en utmärkt gemensam resolution anger en tydlig riktning och ger incitament till Javier Solana, rådet, kommissionen och även till våra regeringar. Trovärdigheten i EU:s roll i världen står på spel. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ),
   . – Det är ett egendomligt faktum att det inte talades särskilt mycket om Darfur innan olja påträffades i södra Sudan. Jordbrukarna skötte sina åkrar, boskapsuppfödarna vallade sina djur. Det är uppenbart att Darfurregionen har en speciell dragningskraft för en del människor. Utbrytningsförsök av potentiellt rika regioner i Afrika är ingenting nytt. Låt oss inte glömma Biafra, Katanga och andra problematiska delar av en kontinent som är rik på naturresurser. Där det inte finns någon sådan rikedom finns det inte heller så enorma problem. Vi kommer faktiskt inte bara att finna ryska och kinesiska vapen i regionen utan vi kommer också att finna vapen från andra länder i de utländska militärbaserna i Tchad.
Den intressanta aspekten är att vi är oroade över att FN:s generalsekreterare inte har släppts in i Darfur. När liknande händelser inträffade i Eritrea godkände parlamentet humanitärt bistånd till regeringen. Varför kan vi inte under punkt 7 i vår resolution kräva att EU, USA och andra ska bidra till att lösa situationen även i Eritrea? Även om den sudanesiska regimen inte är något mönster i fråga om demokrati skulle det vara fel att tillgripa våld för att lösa konflikten. Jag stöder resolutionen, dock med dessa reservationer.
Ari Vatanen,
   . – Herr talman! Mina kolleger har redan hänvisat till att vi har diskuterat denna fråga om och om igen. När det gäller mänskliga rättigheter och värdet av den mänskliga värdigheten handlar det om variabel geometri: när något sker nära oss tycker vi att mänskligt liv har betydelse, men när det sker långt bort får vi inte till det.
Jag har ofta kört bil i denna del av världen. Jag känner till den karga naturen; jag vet hur människorna lever – eller snarare överlever – under dessa förhållanden, till och med när ingen konflikt råder. De svälter och lider brist på mat och på dricksvatten. Man kan inte föreställa sig hur hårt deras liv är. Nu torteras och dödas de i hundratusentals och resten har flytt från sina hem, och vi ska utfärda ytterligare en resolution. Det visar hur maktlöst världssamfundet är när det handlar om mänskligt lidande. Detta är vad vi uppnår.
Hur många fler konflikter behöver vi? Inte ens på Balkan fick vi till det förrän det var alldeles för sent. Och nu ligger Darfur alldeles för långt borta. Kina och Ryssland blockerar mycket cyniskt våra ansträngningar i Förenta nationerna. Sudans skamliga regim – jag är ledsen över att behöva använda ett så odiplomatiskt språk – blockerar ansträngningarna i FN, och vi är maktlösa.
Inför internationella konflikter eller problem behöver vi ett internationellt styre. Annars kommer de kommande generationerna säga till oss: ”Ni hade problemet framför er. Ni såg de mörka molnen på horisonten och gjorde ingenting.” 
Ana Maria Gomes,
   . – Jag besökte Darfur i september 2004 som deltagare i en delegation från parlamentet och såg tragedins omfattning, som Fiona Jane Hall sa tidigare. Efteråt stödde vi här i parlamentet och i EU den roll som Afrikanska unionen har försökt spela för att lösa konflikten. Den har dragit ut på tiden i över tre år nu, den har lett till 200 000 dödsoffer och till att två miljoner människor har blivit hemlösa eller flyktingar.
Förenta nationernas uppdrag i Sudan (UNMIS) har gått så långt det kan och i samtalen i Abuja sker inga framsteg. Konflikten har förvärrats och sprider sig till det angränsande Tchad. Jan Egeland förhindrades att besöka Darfur – ännu en oförskämdhet mot FN av den sudanesiska regimen, för att inte nämna de fruktansvärda krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten som begås av Sudans trupper, inbegripet Janjawidmilisen. Vi får inte låta oss skrämmas av Khartoums provocerande hot att förvandla Darfur till en begravningsplats för FN-trupper.
Världssamfundet får inte svika sitt ansvar att skydda. I enlighet med kapitel VII i FN-stadgan måste det därför utan dröjsmål sända en stark, välutrustad stabiliseringsstyrka och därigenom bereda marken för en fredsbevarande FN-insats av lämplig omfattning. I båda fallen bör EU medverka i betydande omfattning.
Alla medlemmar i FN:s säkerhetsråd måste leva upp till sitt ansvar, även sådana länder som Kina som har stött den korrumperade, brottsliga diktaturregimen i Khartoum. Ett annat villkor för en varaktig lösning av konflikten är att de som begått brotten i Darfur berövas sin straffrihet. Därför är det mycket viktigt att stödja Internationella brottmålsdomstolens undersökningar och att tillämpa hårdare sanktioner mot Khartoum genom en strikt tillämpning av vapenembargot och genom införande av embargo på oljeexport. 
Kathy Sinnott,
   . – Herr talman! Mina kontakter som står i förbindelse med människorna på plats i södra Sudan informerar mig om att en situation utvecklas just nu som kräver vår omedelbara uppmärksamhet. Medan regeringen i Khartoum hävdar att den ingår fredsavtal, vilket vi vet att den inte gör, finansierar den LRA – Lord’s Resistance Army – från norra Uganda, så att denna organisation kan fullfölja folkmordet i deras ställe.
LRA belägrar byar i södra Sudan: de dödar de vuxna och tar barnen. Unga flickor förs bort för att bli sex- och arbetsslavar och säljs, handlas med och ges bort som gåvor till LRA:s vapenhandlare. Unga pojkar terroriseras in i ett verkligt slaveri som vakter och soldater. LRA är endast en liten styrka, men den växer allt mer eftersom de unga pojkar som förs bort används som soldater.
Planteringssäsongen är nu inne i södra Sudan. De civila borde så sina grödor, men det kan de inte på grund av hoten från LRA, som återigen stöds av deras egen regering. Om ingenting sås kommer det att leda till svält. Situationen är kritisk, och de behöver vårt skydd nu. Vi måste fråga oss själva: om Ryssland och Kina kan stödja regeringen, varför kan vi inte stödja det lidande sudanesiska folket? 
Ryszard Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! Ännu en gång diskuterar vi Darfur här i Europaparlamentet. Det verkar vara ett slags ”historia utan slut”.
Det är med sorg vi måste erkänna att den sudanesiska regeringen bär det fulla ansvaret för att det fortfarande pågår strider i området. Regeringen i Khartoum respekterar varken internationella avtal eller Förenta nationernas befogenheter och betraktar FN:s senaste fredsuppdrag som en återgång till kolonialismen. Men det bör påpekas att det enda skälet till att den sudanesiska regeringen vågar uppföra sig på detta sätt är att den inte har isolerats av världssamfundet. Som talarna före mig sa förser länder som Ryssland detta land med vapen.
Låt oss kalla tingen vid deras rätta namn. Vad vi har att göra med i Darfur är ett folkmord som bör fördömas på ett otvetydigt sätt av FN. Det är synnerligen olämpligt att en del länder, som till exempel Ryssland, blockerar säkerhetsrådets arbete i denna fråga. Europaparlamentet bör utöva påtryckningar på den internationella opinionen så att Darfur upphör att vara en symbol för våld och misshandel. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! Kriget i Darfur, i västra Sudan, har pågått sedan 2003. Det är ett förödande inbördeskrig som har lett till de skrämmande höga siffrorna 200 000 döda och tre miljoner flyktingar, vilket observatörerna beskriver som ett ”Rwanda i slow motion”.
Europeiska unionen och Förenta staterna har uttryckt sitt stöd för att FN-trupper ska överta fredsuppdraget från Afrikanska unionen, vars trupper på 7 000 man är helt otillräckliga för uppdraget. FN:s särskilda sändebud i Sudan Jan Pronk sammanfattar situationen i bittra ordalag och säger att FN:s fredsansträngningar i Darfur har misslyckats och att alltför lite har gjorts alltför sent. En del länder behandlar Sudan med silkesvantar. Även om det rör sig om olika länder är orsaken nästan alltid densamma: råvaror och råolja.
I vår resolution uppmanas FN:s säkerhetsråd enträget att sammanträda för att diskutera våldet i Darfur och för att leva upp till sitt ansvar att skydda civilbefolkningen.
John Attard-Montalto (PSE ).
   – Herr talman! Jag anser att vi alla bör känna oss en aning skamsna, eftersom vi lever i ett så kallat diplomatiskt samhälle och i en så kallad diplomatisk kultur som anses vara en av de mest högtstående kulturerna i världshistorien. Ändå står vi bara hjälplöst och ser på när offren – kvinnor, barn och oskyldiga människor – regelrätt avrättas. Vi talar om det, vi diskuterar det, och vi försöker lura oss själva att tro att FN gör något åt det.
FN saknar förmåga att ingripa. Vi inser att FN, när det har att göra med en regim som inte skyr några medel, vare sig det handlar om kärnvapeninnehav i ett land eller folkmord eller försök till folkmord på oskyldiga människor i ett annat, inte ens kan besöka den plats där ohyggligheterna utspelar sig. Å andra sidan åser vi hur ett lands militär på eget initiativ ingriper, vilket skedde i Irak. Och nu vill vi att amerikanerna och européerna ska rädda de oskyldiga människorna i Darfur, medan vi samtidigt fördömer amerikanerna för händelserna i Irak, vars regim inte tillhörde de mest framstående.
Jag konstaterar avslutningsvis att läget är så allvarligt att en tredjedel av flyktingarna i mitt land Malta kommer från Darfur, och vi hade en debatt och en omröstning om detta under denna sammanträdesperiod. Detta är ett exempel på hur förtvivlat läget är. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Kommissionen är ytterst oroad över läget i Darfur, där den senaste öppna konflikten på den afrikanska kontinenten utspelar sig. Återkommande stridigheter bryter hela tiden ut mellan de krigförande parterna och civilbefolkningen. I första hand är det kvinnor och barn som drabbas hårdast av det oavbrutna våldet och den ständiga otryggheten.
Trots att det värsta skräckscenariot har avvärjts genom Afrikanska unionens (AU) resoluta ingripande kan det nuvarande bekymmersamma läget inte pågå mycket länge till. Närmare tre miljoner människor är beroende av livsuppehållande humanitärt bistånd, men möjligheten för biståndsorganisationerna att ta sig in i länderna är liksom säkerhetsförhållandena begränsade och hindras av det ständigt pågående våldet, där även direkta attacker mot hjälporganisationerna ingår.
Konflikten sprider sig nu snabbt till grannlandet Tchad och skulle kunna äventyra den känsliga medlingsprocessen i Sudan, som inleddes genom undertecknandet av det omfattande fredsavtalet mellan Khartoum och Sudanesiska folkets befrielserörelse (SPLM) den 9 januari 2005. Det råder internationell enighet om att den enda framkomliga vägen är en politisk lösning av konflikten i Darfur. Kommissionen, medlemsstaterna och världssamfundet stöder oförbehållsamt Afrikanska unionens mål att snabbt nå fram till ett fredsavtal under samtalen i Abuja. Detta skulle även underlätta en smidig övergång av det nuvarande militära ansvaret från Afrikanska unionen i Darfur till FN. En ofrånkomlig åtgärd som AU självt inte är främmande för men som fortfarande stöter på motstånd från Sudans sida.
Kommissionen anser att det nu, under Afrikanska unionens ledning och med stöd av världssamfundet, är hög tid att parterna med hjälp av speciella riktmärken och tydligt definierade ansvarsuppgifter upprättar en färdplan för fred i Darfur och hur övergången mellan Afrikanska unionen och FN ska gå till. Detta skulle göra det möjligt för världssamfundet att utnyttja alla till buds stående politiska påtryckningsmedel, bland annat sanktioner, för att påskynda hela processen.
Trots detta måste en hållbar politisk medling i Darfur också bygga på rättvisa och internationellt stöd för uppbyggnad av regionen. I detta sammanhang är det viktigt att Khartoum och rebellerna genom sin medverkan bidrar till Internationella brottmålsdomstolens (ICC) arbete med Darfur och att givarsamfundet är berett att tillhandahålla en omedelbar fredsdividend så snart ett positivt resultat uppnås vid fredssamtalen i Abuja. 

 – Debatten är avslutad. Omröstningen kommer att äga rum efter debatterna.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om Irak: assyriska gemenskapen och situationen i fängelserna i Irak(1).
Nicholson of Winterbourne (ALDE ),
   . – Herr talman! I den resolution som ni har fått er förelagd behandlas framför allt två mycket viktiga frågor som rör mänskliga rättigheter och som innebär att två särskilt utsatta grupper löper allvarliga risker i dagens Irak. Den första frågan rör de religiösa minoriteterna, den andra fångarnas situation.
När det gäller de religiösa minoriteterna har de kristna nyligen utsatts för en rad överfall, och samtidigt har hjälpen uteblivit för de flyktingar som råkar vara kristna och assyrier och som har flytt till de närliggande länderna Syrien och Jordanien.
Jag vill direkt slå fast att den religiösa förföljelsen inte har sina rötter i islam. Profeten Muhammed, frid över hans minne, förklarade att de kristna var hans anhängare muslimernas bästa vänner. I den heliga Koranen finns tydliga uttalanden som visar att man hyser respekt för andra trosinriktningar. De som gör sig skyldiga till överfallen är anarkister som missbrukar islams namn i syfte att i anarkistisk anda återinföra en diktatur med sig själva vid makten.
Vad kan vi göra åt detta? Vi kan som i vår skarpa och eftertryckliga resolution uppmana dem som för närvarande har makten på alla nivåer i Irak att skydda de religiösa minoriteterna och – vilket vi säger i denna resolution – att de i synnerhet ska skydda de kristna assyrierna. Vi inom EU kan stödja och uppmana världssamfundet att stödja flyktingarna i grannländerna Syrien och Jordanien som, enligt vad jag har hört, nu uppgår till hundratusentals personer. Jag uppmanar er att stödja denna resolution.
När det gäller den andra frågan, som rör fångars rättigheter, vill vi påminna alla om att rättstaten kräver att lagen om fångars rättigheter respekteras. Detta är ingen i världssamfundet okunnig om, inte heller Iraks regering. Låt oss därför kräva att politiska och övriga fångars rättigheter respekteras fullt ut och låt EU stödja införandet av rättsstaten på alla nivåer, det vill säga ett rättssystem som innebär ett stöd för den av irakierna valda regeringen. 
Raül Romeva i Rueda (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Sedan invasionen i Irak i mars 2003 har tusentals människor gripits av utländska trupper, främst från Förenta staterna och Förenade kungariket.
I många av dessa fall har det inte ens framförts några specifika anklagelser, och dessa människor har förvägrats de rättsliga och juridiska garantier som rättssäkerheten kräver.
Enligt olika källor befinner sig 15 000 människor fortfarande i USA:s interneringscentra i Irak, och ett okänt antal personer är inte kontaktbara och deras vistelseort är okänd till och med för Röda korset, vilket är en tydlig och flagrant kränkning av internationell rätt. De är vad vi ibland kallar ”spökfångar”. Tusentals av dessa människor har dessutom befunnit sig i denna situation i över ett år.
Rapporterna och vittnesmålen om tortyr, förödmjukelser och misshandel inte bara ökar, utan kommer allt oftare och är alltmer oroväckande.
Till detta måste vi lägga den förföljelse som drabbar vissa grupper på grund av deras religiösa tillhörighet. Detta har påpekats och jag anser att det framhålls på ett helt korrekt sätt i resolutionen.
Förutom assyrierna, som nämns speciellt i resolutionen, anser jag att vi också bör ta hänsyn till andra icke-muslimska minoritetsgrupper som till exempel jeziderna och turkmenerna.
Under alla omständigheter vill jag lägga fram två förslag som jag anser är grundläggande, även om de inte finns med i kompromissresolutionen.
För det första vill jag uppmana de multinationella styrkorna och de irakiska myndigheterna att offentliggöra namnen på de personer som hålls internerade, att ge dem de juridiska ombud som är nödvändiga och att tillåta dem att ta emot besök från sina familjer, något som också krävdes nyligen när det gäller Guantánamo.
För det andra anser jag att parlamentet högt och tydligt ska kräva att alla de som har anklagats för brott mot den internationella rätten, som till exempel tortyr och olaglig internering, ska ställas inför rätta.
Mina damer och herrar! Detta har ett nära samband med de frågor vi sysslar med i det tillfälliga utskottet om CIA:s påstådda användning av europeiska länder för transport och illegal internering av fångar. 
Glyn Ford (PSE ),
   . – Herr talman! Jag vill på PSE-gruppens vägnar framhålla att vi alla är insatta i den fasanfulla situationen i Iraks fängelser. Vi känner alla till vad som hände i Abu Ghraib-fängelset och på andra platser. Vi stöder oförbehållsamt resolutionen, där krav ställs på att fängelseförhållandena ska överensstämma med internationella normer. Vi kommer att rösta för det ändringsförslag som innehåller en begäran om att namnen på de fängslade ska offentliggöras och att de ska tillåtas att ta emot besök av sina familjer. Vi uppmanar också det irakiska parlamentet att godkänna FN:s konvention mot tortyr.
Jag vill framför allt tala om den assyriska frågan. Eftersom jag stöder och stöds av den kampanj som går under namnet ”Rädda assyrierna!”, vars hedersordförande är lord George Carey, den förre ärkebiskopen av Canterbury, känner jag väl till det glömda folket i Irak. Vi hör talas om sunnierna, shiiterna och kurderna, men har någon sagt ett ord om de 800 000 assyrier som lever i Irak? De utgör 8 procent av befolkningen, men den siffran hade varit avsevärt högre om inte många för att undgå förföljelse hade flytt till Jordanien och Syrien, där de lever under fruktansvärda omständigheter.
Vi kräver att de irakiska myndigheterna fördömer alla våldshandlingar mot assyrierna, kaldéerna, syrianerna och övriga kristna minoriteter i Irak. Vi kräver att de irakiska myndigheterna och den multinationella krishanteringsstyrkan söker upp de som gör sig skyldiga till brott mot dessa människor och att de gör det lättare för assyrierna att återvända och på nytt bosätta sig i trygga omgivningar, där deras sedvänjor och levnadssätt respekteras. Vi kräver också att det konstitutionella utskottet i Iraks representantråd i sina förslag till ändringar av konstitutionen slår vakt om samtliga irakiska gruppers kulturella och religiösa rättigheter. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Enligt de senaste uppgifterna hålls minst 14 000 fångar internerade i Irak utan att någon bestämd anklagelse har riktats mot dem. Amnesty International skräder inte orden när organisationen säger att ockupationsmakterna – USA och Förenade kungariket – genom att hålla dessa människor internerade direkt bryter mot internationell rätt och att de inte har lärt sig läxan från Abu Ghraib.
Det råder ingen tvekan: dessa fångar i Irak är en del av ockupationspolitiken. Det är ockupationen av Irak som är det verkliga politiska problemet, och detta bör vi säga utan omsvep.
En hel rad EU-medlemsstater är tyvärr direkt inblandade i denna ockupation – bland dem Förenade kungariket och Polen. EU är självt delaktigt i vad som pågår i Irak bland annat i form av Eurojust-Lex-programmet, som behöver revideras enligt min åsikt. Om det nuvarande rättssystemet ska bedömas utifrån det enorma antalet människor i fängelse kan programmet nämligen knappast vara effektivt i någon egentlig mening.
Vi måste således klart och tydligt kräva att ockupationen av Irak och kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i landets fängelser ska upphöra, och det är Europaparlamentet som måste framföra detta krav i mycket tydliga ordalag.
Bernd Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag måste redan från början säga att jag anser att det är en skandal att Tobias Pflüger inte hade ett ord att säga om den svåra situationen för de kristna i Irak, även om detta kanske är förståeligt om man betänker att hans parti fortfarande lever av pengarna från en annan stat där de kristna utsattes för svår förföljelse, nämligen DDR.
Jag måste ändå tala om för honom att det finns många punkter där jag håller med honom. Jag kritiserade – och jag kritiserar fortfarande – öppet interventionen i Irak och jag anser att vi på ett mycket objektivt sätt måste bedöma vad den har lett till. Det huvudskäl för denna intervention som anfördes av dem som försökte rättfärdiga den var att det var nödvändigt att förbättra situationen för de mänskliga rättigheterna under Saddam Husseins brutala regim. Det har faktiskt skett en del förbättringar, men tyvärr måste vi notera att ett antal förhållanden också har förvärrats.
Det som bör nämnas först av dessa förhållanden är mycket viktigt: interventionen ledde till att man rubbade den mycket komplicerade etniska balansen i en konstlad stat som skapades av kolonialmakterna efter första världskriget, och att ingen har någon aning om hur man ska skapa en lämplig stat i Irak.
De som har drabbats hårdast av allt detta är de mindre talrika folken och särskilt de små minoriteterna som till exempel assyrierna och andra små etniska grupper. Jag är verkligen förvånad över att så många här i parlamentet finner det så svårt att tillvarata de kristnas rättigheter och tala till deras försvar. Här finns en minoritet som förföljs för sin kristna tros skull. Vem ska föra deras talan om inte detta vårt Europa, vars invånare till 85 procent är kristna?
Vi här i parlamentet måste visa solidaritet med alla dem som förföljs, med alla vilkas mänskliga rättigheter kränks, men det borde finnas något slags naturligt band mellan det huvudsakligen kristna Europa och de mycket gamla kristna minoriteterna i denna region, som har haft en mycket svår historia och som drabbas särskilt svårt av de instabila förhållanden som råder i dag. De förföljs därför att de är kristna, och deras förföljare är extremistiska element som missbrukar islam av politiska skäl för att underkuva och förslava de minoriteter som de inte tycker om, vilket Baroness Nicholson of Winterbourne formulerade på ett så utmärkt sätt. Det är en politiserad islam som förföljer dessa minoriteter.
Vi har all rätt att vara kritiska mot förhållandena i fängelserna. Efter att vi har störtat en diktatur och när vi nu håller på att bygga upp demokrati och rättssäkerhet – ett mål som jag stöder och som behöver massor av stöd från EU – måste vi ha klart för oss att vi sedan måste vara villiga att bedömas enligt lämpliga kriterier. Situationen för fångarna och rättssystemet är de första stegen på vägen till en fungerande rättsstat, och detta gäller särskilt de fängelser som sköts av andra än av irakierna själva.
När allt kommer omkring måste man säga att de mänskliga rättigheterna är oförytterliga, och att blunda är inte något effektivt sätt att försvara de mänskliga rättigheterna.
Michał Tomasz Kamiński (UEN ),
   . – Herr talman! Mitt parti och jag har alltid stött och stöder fortfarande de västerländska demokratiernas intervention i Irak för att försvara grundläggande värden och grundläggande mänskliga rättigheter. Eftersom jag stöder Förenta staternas och de andra demokratiska staternas intervention i Irak måste jag säga att det är med stor oro och sorg jag lyssnar på antydningar om brott mot de mänskliga rättigheterna av en regering som antogs vara demokratisk och som skulle ha gett Irak demokrati.
Vi befinner oss faktiskt i en olycklig situation om vi efter att ha störtat Saddam Husseins diktatur fortfarande får se kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Irak. Även om jag inte håller med många av talarna före mig och ogillar användningen av ordet ”invasion” för att beskriva vad som hände i Irak, är det just därför jag i detta fall måste medge att vi bör agera gemensamt här i parlamentet och tydligt kräva att både de västerländska demokratierna och den nya demokratiska regeringen i Irak ska respektera de mänskliga rättigheterna. Det är nämligen bara respekten för de mänskliga rättigheterna som kommer att legitimera de aktioner som även mitt land stödde, oavsett vilken regering som har suttit vid makten vid det aktuella tillfället.
Jag vill också mycket tydligt säga att det är berömvärt att parlamentet har funnit styrkan att uppträda till försvar för en kristen minoritet. Vi måste också inse att kristna inte bara förföljs i Irak utan runtom i världen, och vi som européer bör uppträda till försvar för den befolkningsgrupp som talaren före mig nämnde.
I Europa av i dag, och särskilt inom Europeiska unionen, är minoriteternas rättigheter garanterade. Religiösa minoriteter, muslimer och alla andra minoriteter som man kan föreställa sig och som finns på vår kontinent har sina rättigheter garanterade. Det är normen och det är en del av de landvinningar som EU representerar. Det är också ett uttryck för den europeiska civilisationens nuvarande tillstånd.
Just därför har vi rätt att kräva mänskliga rättigheter för de kristna. Det som händer i Irak drabbar ett mycket gammalt folk från regionen, och detta är särskilt viktigt att påpeka. Det är ett folk vars kristna och etniska rötter, som är oupplösligt förbundna med irakisk mark, är djupt förankrade i historien. Det är inte ett invandrat folk, de är inte några inkräktare. De är ursprungsbefolkningen i dessa områden.
Som så ofta är fallet här i parlamentet innebär resolutionen en kompromiss som stöds över partigränserna. Jag hoppas att vi i resolutionen på ett lika otvetydigt sätt både kommer att kräva att den nya irakiska demokratiska regeringen ska respektera de mänskliga rättigheterna och att alla invånare i Irak ska garanteras religiös frihet. 
Józef Pinior,
   . – Herr talman! Under de senaste månaderna har vi sett en ökning av våldet mot religiösa minoriteter i Irak. Den 29 januari utsattes till exempel fyra kyrkor och Vatikanens ambassadbyggnad i Bagdad för attacker, liksom två kyrkor i Kirkuk. Tre människor dödades, bland annat en fjortonårig pojke, och många fler skadades. Detta våld riktar sig särskilt mot den assyriska folkgruppen samt mot andra kristna minoriteter. Den assyriska folkgruppen härstammar från ett gammalt folk som befolkade dessa trakter och den hotas av tvångsförflyttning. Till följd av detta riskerar världskulturen att gå miste om den assyriska kulturen i Irak.
Den fråga som fortfarande är viktigast i samband med återuppbyggnaden av Irak är att garantera rättsstaten. Den politiska situationen har många av inbördeskrigets kännetecken och får inte förvärras till ett smutsigt krig, där de styrkor som upprätthåller lag och ordning kontinuerligt använder sig av tortyr, människor tas som gisslan och laglöshet kännetecknar kampen mot rebellstyrkorna. Irak behöver fler domare, en professionell poliskår och ett straffrättsligt system som uppfyller internationella normer.
Det irakiska ministeriet för mänskliga rättigheter och EU:s integrerade rättsstatsuppdrag för Irak, Eurojust Lex, bör spela en särskilt viktig roll när det gäller att åtgärda detta problem. Europeiska unionen måste nu besluta sig för att utvidga uppdragets mandat med avseende på utbildningen av irakiska styrkor för upprätthållande av lag och ordning samt rättsmedicin. 
Marios Matsakis,
   . – Herr talman! ”Närmare tre år efter det att Förenta staterna och deras allierade invaderade Irak och störtade Saddam Husseins regering är situationen i Irak fortsatt mycket svår.” Så lyder den första meningen i Amnesty Internationals senaste rapport om fängslande och tortyr i Irak. Väldokumenterade rapporter som denna och ett flertal andra är sannerligen en ohygglig läsning med sina exempel på godtyckliga fängslanden och utbredd tortyr, där brutal misshandel ingår, ben i kroppen krossas och elchocker används, naglar dras ut, fastkedjade människor hängs upp i taket, bränder anläggs, och där våldtäkt och sexuellt utnyttjande förekommer, liksom anfallande hundar, utomrättsliga avrättningar och en hel del annat.
Dessa avskyvärda brott begås inte i den ondskefulle Saddam Husseins fängelser utan i fängelser som kontrolleras och drivs av Förenta staterna och Storbritannien. Vi klandrade med all rätt Saddam Hussein för det som hände för drygt tre år sedan. Måste vi nu inte klandra George W. Bush och Tony Blair och i sin tur ställa dem till svars för den flagranta bristen på respekt för mänskligt liv och värdighet i fängelserna i Irak i dag? Vi i västländerna måste trots allt se till att vi går i bräschen för de högsta normerna och inte gör oss skyldiga till omänsklig behandling av de medmänniskor vars liv ligger i våra händer. 
Erik Meijer,
   . – Herr talman! Under lång tid var Irak underkastat en fruktansvärd regim, fruktansvärd för dess motståndare, fångar, minoriteter och till och med för den stora majoriteten. Vi kommer snart att genom direkt erfarenhet få svaret på frågan om externa ingripanden verkligen kan förbättra en sådan situation. Det kan mycket väl ha varit fallet för en handfull grupper, såsom kurderna i norr, som redan för länge sedan genomförde en faktisk brytning med Irak, och även de politiska motståndare som hade flytt landet.
För de flesta människor är Irak inte en stat som de är delaktiga i, utan snarare ett slagfält för externa intressen och de mycket olika intressen och åsikter som shiiter, sunnimuslimer, kurder och de kristna minoriteter som levde i området redan före den islamiska eran har, och som, till skillnad från de övriga grupperna, inte har ett eget territorium som skulle kunna ingå som en del i en förbundsstat.
Även om vi fullständigt delar Bernd Posselts oro för denna grupp, finns det ingen som under nuvarande omständigheter kan erbjuda en verklig lösning. De utländska ockupanterna har låtit fängelsesystemet förvärras ytterligare, har tillåtit återinförande av dödsstraffet och kan inte erbjuda en framtid för en stor majoritet av befolkningen. Även om det är rätt att i förslaget till resolution identifiera ett antal brister, är förslaget fortfarande alltför optimistiskt och bidrar egentligen inte till en lösning på problemen. Det är viktigt att vi av denna erfarenhet lär oss att militära ingripanden inte löser någonting. 
Urszula Krupa,
   . – Herr talman! Dagens debatt gäller den assyriska folkgruppen i Irak och problemet med tortyr i irakiska fängelser. Även om enskilda soldater som deltar i de internationella styrkor som ockuperar Irak har dömts för brott mot fångarnas mänskliga rättigheter, kommer det ökade våldet mot de kristna från islamiska extremister. De använder utpressning, attackerar kyrkor och utför andra handlingar som hotar existensen för den äldsta assyriska folkgruppen i dessa områden, den folkgrupp som talar kaldeisk arameiska.
Massakrer på det assyriska folket är inget nytt, eftersom det sedan 200-talet finns uppgifter om 33 sådana, men de har blivit allt vanligare på senare tid. Angrepp och våld är emellertid inte ett sätt att lösa de komplexa problemen i detta område. Våld föder våld, precis som angrepp föder angrepp. Situationen kräver därför nationell dialog, acceptans av religiösa skillnader och, som det anges i resolutionen, krävs det att de som begår våldsamheterna identifieras och ställs inför rätta. Det måste bli enklare för flyktingar att återvända hem, och irakierna måste också få verklig hjälp att bygga upp sitt land på nytt.
Våld är inte en bra eller långsiktig lösning på problem någonstans i världen. Därför vädjar vi om respekt för de mänskliga rättigheterna och den mänskliga värdigheten. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! I den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter anges att ingen får arresteras godtyckligt och att ingen får frihetsberövas utom i sådan ordning som föreskrivs i lag. Det är vad som anges i lagstiftningen, men hur ser verkligheten ut?
Det är allmänt känt att förhållandena i fängelserna i Irak långt ifrån uppfyller de humanitära och sanitära normerna. Tortyr och annan grym, omänsklig och förnedrande behandling används. De amerikanska myndigheterna skryter om att de utreder alla rapporter om olämplig behandling av fångar. Pentagon säger att disciplinära åtgärder har vidtagits mot 200 soldater som anklagas för inkorrekt behandling av fångar under de senaste åren. Om vi vill så ett frö till demokrati i detta land, kommer vi absolut inte att kunna göra det så länge som våra företrädare där begår övergrepp i stället för att komma med hjälp. 
Jaromír Kohlíček (GUE/NGL ).
   – Den humanitära katastrofen i Irak är ett resultat av Förenta staternas och deras ”villiga koalitions” angrepp mot landet. I det fall att några av er inte är medvetna om vilka länder det handlar om, står Förenade kungariket och Polen främst i ledet, åtföljda av ytterligare ett antal länder. Bland annat har företrädare från dessa länder utbildat irakisk polis och jag är säker på att de har använt denna möjlighet för att uppmana poliserna att upprätthålla internationella normer för hur fångar ska behandlas. Jag är också säker på att fångarna har underrättats enligt punkt 9b i denna resolution om hur de på ett effektivt sätt kan överklaga inför domstol. Jag tror att de övriga förfaranden som det helt korrekt hänvisas till i resolutionsförslaget också har diskuterats med dem. Tyvärr har jag ännu inte sett några poliser i Irak som har protesterat mot fångarnas situation eller den dåliga behandlingen av minoriteter. Vi måste därför inta en fast ståndpunkt i dessa frågor och anta resolutionsförslaget i dess ändrade lydelse. Det vore därför lämpligt om kriterierna i resolutionen kunde användas som en grundval för riktlinjerna för framtida förhandlingar om stöd till dagens ockupationsstyrkor och marionettregimen. Jag stöder resolutionen. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Vi är alltmer oroade över det etniska och religiösa våldet och risken för en eventuell upptrappning av det i Irak. Iraks bristande respekt för de mänskliga rättigheterna och rättsstaten inger världssamfundet allvarlig oro. Alla etniska och religiösa grupper i Irak, däribland assyrierna, har rätt till skydd och rätt att utöva sina etniska, religiösa, politiska, administrativa och kulturella rättigheter.
EU stöder utvecklingen av ett säkert, tryggt och demokratiskt Irak med ett parlament och en regering som valts med stöd av en författning där respekten de för grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna för hela det irakiska folket garanteras. Detta är ett av EU:s viktigaste mål enligt strategin på medellång sikt från juni 2004. Målet är precis lika aktuellt nu som då.
Kommissionen betonar vikten av ett effektivt skydd och främjande av de grundläggande mänskliga fri- och rättigheterna och uppmanar Iraks regering att vidta lämpliga åtgärder. Detta bör också innefatta ett avskaffande av dödsstraff, som till EU:s stora besvikelse återinfördes av de irakiska myndigheterna 2004.
Vi delar världssamfundets inställning och uttrycker den djupaste oro över de påstådda fallen av tortyr och omänsklig behandling av irakiska fångar. Vi fördömer samtliga fall av övervåld mot fångar i Irak, såväl från de irakiska som från de multinationella styrkornas sida, eftersom detta strider mot internationell humanitär rätt, och vi kräver att de skyldiga ställs inför rätta. Vi har uppmärksammat att Förenade kungariket, Förenta staterna och de irakiska myndigheterna har inlett ett antal utredningar med anledning av rapporterna om övervåld, och en del av de som bär ansvaret för tortyr och omänsklig behandling har redan fått sina domar. Vi betonar åtagandena i Genèvekonventionerna, enligt vilka tortyr eller omänsklig behandling är ett allvarligt brott mot dessa konventioner.
Irak och världssamfundet måste samarbeta i syfte att återupprätta respekten för internationell rätt, där mänskliga rättigheter och humanitära normer ingår.
EU har åtagit sig att aktivt stödja en stabilisering av förhållandena i Irak. Kommissionen och EU:s medlemsstater samarbetar för att stärka rättsstaten genom ett projekt inom den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP), som har fått namnet EUJUST LEX. Det är ett samordnat rättstatsuppdrag som innebär att utbildning på förvaltningsområdet och brottsutredningsområdet tillhandahålls i EU:s medlemsstater till 770 högre tjänstemän och personer i chefsställning inom rättsväsendet, polisen och fångvården i Irak. En mycket viktig del av detta projekt är utbildning om mänskliga rättigheter.
Vi stöder dessutom främjandet av de mänskliga rättigheterna, där arbetet med att förhindra tortyr och rehabilitera tortyroffer utgör ett viktigt inslag, och i samarbete med FN stöder vi valprocesserna och arbetet med konstitutionen. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om sex resolutionsförslag om affären Ayman Nour i Egypten. 
Nicholson of Winterbourne (ALDE ),
   . – Herr talman! I denna skarpa resolution riktas parlamentets uppmärksamhet mot en hårt drabbad parlamentsledamot, oppositionspartiet Al-Ghads ledare Ayman Nour, och en begäran framförs om att de egyptiska myndigheterna ska beakta våra synpunkter.
Inom EU är vi med all rätt stolta över våra mycket goda och djupgående förbindelser med Egypten. Egypten delar ju som bekant ordförandeskapet med oss i den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet (EMPA), och vi har i samarbete med Egypten dragit upp riktlinjerna för den europeiska grannskapspolitiken, som syftar till att stärka den politiska dialogen och integrationen med Egypten som ju är – den främste bland likar – inom Arabförbundet, och på så sätt främja fred och stabilitet. Egypten bidrar starkt till att underlätta denna uppgift.
Vi beklagar därför djupt att doktor Ayman Nour greps efter det senaste presidentvalet och parlamentsvalet i Egypten i november och december förra året. Det är svårt att förstå att de anklagelser för vilka han har dömts till fem års fängelse skulle vara sanna. Ayman Nour har hundratals, för att inte säga tusentals anhängare. Det är helt obegripligt att han skulle ha gjort sig besväret eller känt behov av att förfalska en del av de 50 namnunderskrifter som krävdes för att hans kandidatur skulle vara juridiskt giltig. Vi är allvarligt bekymrade över hans försämrade hälsotillstånd och över att hans nådeansökan ska behandlas av en domare som skulle kunna tänkas hamna i en besvärande intressekonflikt, och vi vill allvarligt påminna Egyptens regering och de egyptiska domstolarna om att de mänskliga rättigheterna utgör grundvalen för det partnerskaps- och associeringsavtal mellan EU och Egypten som vi sätter så oerhört stort värde på.
Vi vill med skärpa framhålla att vår inställning till fullo överensstämmer med Egyptens egna lagar, och vi kräver därför att Egyptens regering återigen undersöker detta och reglerar den rättsliga ramen så att oppositionskandidaterna tillåts ställa upp i val, och kanske kan valet av domare i fallet Ayman Nour till och med omprövas. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Vi måste ha klart för oss att detta är den tredje resolutionen där de mänskliga rättigheterna i Egypten i allmänhet och doktor Ayman Nours situation i synnerhet behandlas.
Ayman Nour dömdes till fem års fängelse för påstådd förfalskning av sitt politiska partis registreringshandlingar. Han kom på andra plats i det senaste presidentvalet, och han kvarhålls nu i fängelse, där hans hälsa försämras alltmer. Det är i viss mån positivt att hans fall kommer att tas upp på nytt av kassationsdomstolen den 18 maj 2006, men vi måste hålla ett vakande öga på rättegången. I skäl I i resolutionen förbinder vi oss att sända en ad hoc-delegation som åtminstone kommer att göra ett försök att träffa honom om det är så att rättegången utmynnar i ett beslut om fortsatt fängsligt förvar. För åtminstone min grupp står det emellertid klart att han omgående bör försättas på fri fot, eftersom de brott han anklagas och också har dömts för tycks sakna förankring i verkligheten.
Den egyptiska regeringen bör vara förvissad om att vi kommer att följa fallet med stort intresse. Fallet Ayman Nour tyder på att Egypten allmänt sett har omfattande problem med efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna, och det är i detta sammanhang som resolutionen innebär att vissa konkreta åtgärder läggs fram. I punkterna 7 och 8 i resolutionen, som jag vill be kommissionsledamoten att yttra sig om i eftermiddag, uppmanar vi kommissionen att inrätta ett särskilt underutskott för mänskliga rättigheter inom ramen för associeringsavtalet mellan EU och Egypten. Det brister i efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna i Egypten, och detta måste vi ta itu med. Ett särskilt utskott som ska övervaka och verkställa handlingsplanen kommer på ett mer påtagligt sätt att sätta kraft bakom de vackra ord som parlamentet alltför ofta uttalar.
Egypten är såväl en värderad samarbetspartner till EU och parlamentet i fredsprocessen i Mellanöstern som en allierad på en rad områden och tillika en utvecklingspartner, men vi måste kunna erkänna att Egypten inte lever upp till våra normer. Vi måste om så krävs utnyttja associeringsavtalet för att på ett målinriktat sätt medverka till att utveckla och bygga upp det civila samhället i Egypten, till gagn för det egyptiska folket och med sikte på ett mer konstruktivt partnerskap mellan EU och Egypten. 
Carlos Carnero González (PSE ),
   . – Herr talman! Jag anser att den viktigaste punkten i detta resolutionsförslag är den nästnästsista punkten där det står ”Europaparlamentet uppmanar Egypten att engagera sig i en process för demokrati, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna, så att landet kan axla en ledande roll i regionen som en framtida modell för parlamentarisk demokrati”.
Egypten är grundläggande i Mellanöstern, är avgörande i Medelhavsområdet och är, och måste fortsätta att vara, en privilegierad partner till Europeiska unionen. Av alla dessa skäl är det emellertid nödvändigt att Egypten är en demokrati. Tyvärr visar fall som Ayman Nour att det inte ännu är så.
Jag träffade Ayman Nour vid det första mötet i den parlamentariska församlingen för Europa–Medelhavsområdet, efter det att den hade inrättats i mars 2005, i Kairo. Tack vare påtryckningar från oss frigavs han. Jag träffade honom tillsammans med Edward McMillan-Scott och Hélène Flautre. Han är demokrat, enligt min åsikt måste han friges, och det finns inget mer att säga.
Detta är vad vi vill att kassationsdomstolen ska göra när den sammanträder i maj, som en tydlig signal om att Egypten kommer att tillåta yttrandefrihet, föreningsfrihet och tankefrihet, och att alla kommer att kunna uttrycka sina åsikter fritt under framtida val. 
Erik Meijer (GUE/NGL ),
   . – Herr talman! Egyptens stabilitet har länge baserats på en enpartistat. Efter Nasser-eran företräder partiet inte längre en gemensam ideologi, utan endast de gemensamma intressena för dem som sitter vid makten. Det är numera möjligt för enskilda utomstående personer att delta i valen utanför statsmaktens monopol, förutsatt att de inte utgör något hot mot de etablerade makthavarna. Det är därför som motkandidaterna alltid löper risk att bli förföljda, hotade eller fängslade. Framför allt ges de ingen chans att omge sig med en välstrukturerad och permanent rörelse.
Det undantagstillstånd som infördes 1981 är fortfarande ett viktigt instrument för att upprätthålla denna situation. Denna gång var det Ayman Nour, f.d. parlamentariker och tidigare presidentkandidat, som blev dess offer. På grund av att Egypten bidrar till stabiliteten i Mellanöstern, särskilt genom den fredliga samexistensen med grannlandet Israel sedan 1978, har det förekommit anmärkningsvärt lite kritik från Europa mot denna situation. Tvärtom: Europeiska unionen eftersträvar goda förbindelser med alla stater längs Medelhavskusten. Vi i min grupp stöder helhjärtat kravet på att Egypten ska bli mer demokratiskt, att det ska bli ett slut på undantagstillståndet och att det inte längre ska läggas hinder i vägen för motkandidater. 
Ari Vatanen (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag om att infoga en ny punkt 5a. Texten lyder: ”5a. Europaparlamentet uppmanar till frigivning av Ayman Nour”. 
Herr talman! Vi fick i morse besök av den vitryske oppositionsledaren Alexander Milinkevich. I motsats till Ayman Nour är han på fri fot, trots att de båda männen befinner sig i en liknande situation i sina respektive länder. Alexander Milinkevich berättade att när han begav sig till en valdebatt måste han ha med sig eget dricksvatten. Alla människor har ju en medfödd längtan efter att dricka det rena vattnet från demokratins källa, och det som Alexander Milinkevich gör i Vitryssland är detsamma som Ayman Nour försöker göra i Egypten. Han försöker ge det egyptiska folket hopp. Han vill ge nytt hopp åt de människor som tror på en framtid i frihet.
Egypten spelar en på många sätt avgörande roll i Mellanöstern. Om landet inte visar vägen mot demokratisering för de övriga länderna i regionen kommer dess framtida öde att vara beseglat på förhand. Egypten spelar en viktig roll genom sina förbindelser med Förenta staterna och sin konstruktiva strategi gentemot Israel, men om förbindelserna med EU ska fördjupas måste landet ta ytterligare steg i riktning mot demokrati. Det egyptiska folket har gjort sig förtjänt av demokrati.
Varför sitter Ayman Nour i fängelse? Han sitter där efter grundlösa anklagelser och utan någon som helst anledning – det enda skälet är att han vågade utmana president Hosni Mubarak. Om vi vill att demokratin i Egypten ska få ordentligt fäste måste vi se till att Ayman Nour friges. Om han friges kommer detta även att frigöra de demokratiska krafterna i regionen, vilket också är viktigt för den framtida stabiliteten i denna del av världen. 
Markos Kyprianou,
   . – Herr talman! Jag välkomnar parlamentsledamöternas intresse för de mänskliga rättigheterna i våra grannländer, i första hand i Egypten och i fallet Ayman Nour.
Kommissionen har på nära håll följt rättegången mot Ayman Nour, ledare för det egyptiska oppositionspartiet Al-Ghad, sedan han första gången greps i februari 2005. När Ayman Nour i december förra året dömdes till fem års fängelse reagerade EU som bekant med att framhålla att fängslandet sände negativa signaler om det demokratiska reformarbetet i Egypten.
Vi menar att fallet bör ses såväl mot bakgrund av demokratiseringsprocessen i Egypten som i förhållande till rättsväsendets oberoende ställning. Kommissionen förväntar sig att kassationsdomstolen prövar fallet i enlighet med det egyptiska rättsväsendets regler och internationella rättsliga normer. Kommissionen är beredd att inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken inleda en politisk dialog med Egypten om mänskliga rättigheter. Förhandlingarna om en handlingsplan är långt framskridna. Vi hyser gott hopp om att kunna göra ytterligare framsteg under de närmaste veckorna, och vi hoppas kunna slutföra förhandlingarna inom några månader.
Jag vill besvara Alyn Smiths fråga med att konstatera att ett antal underutskott kommer att inrättas inom ramen för associeringsavtalet i syfte att övervaka genomförandet av handlingsplanen. Underutskotten kommer att behandla politiska reformer och reformer som rör mänskliga rättigheter i Egypten. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i slutet av debatterna, det vill säga om en stund. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Ari Vatanen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag om att infoga en ny punkt 5a. Texten lyder: ”5a. Europaparlamentet uppmanar till frigivning av Ayman Nour”.
Detta ändringsförslag har godkänts av de viktigaste politiska partierna. 

– Omröstningen är avslutad. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
