Situationen i Gaza
Talmannen
Nästa punkt är uttalandet av Europaparlamentets talman om situationen i Gaza. Gruppordförandena kommer i stora drag att skildra sina respektive ställningstaganden i den här frågan. De har emellertid även bett mig att göra ett uttalande, och jag går gärna detta önskemål till mötes.
Med anledning av upptrappningen i Mellanöstern var det mycket angeläget att sätta upp den rådande situationen på föredragningslistan igen. Vi i Europa frågar oss återigen vad vi kan göra och hur vi bör reagera på den våldsspiral som har fått Mellanöstern att blossa upp igen inför våra ögon.
För att gå rakt på sak så är den enda rätta reaktionen en resolut uppföljning och en kraftig påskyndning av fredssamtalen mellan israelerna och palestinierna. Den fredsprocess som inletts i Annapolis får inte förstöras av våld och terrorism. Som ledamöter av Europaparlamentet måste vi göra allt som står i vår makt för att förhindra det.
De tv-bilder av konfliktens offer som når oss varje dag är fruktansvärda. Om vi för en vecka sedan greps av medkänsla och upprördhet vid åsynen av de oskyldiga palestinska medborgare, däribland många barn, som fick sätta livet till i Gaza på grund av militärens övervåld, har vi efter det hemska mordiska angreppet mot en skola i Jerusalem förra torsdagen delat sorg och vrede med den israeliska befolkningen.
Medkänsla är en ädel dygd även inom politiken, men enbart medkänsla räcker inte. Medkänsla kan inte ersätta politisk handling. Vi måste hitta genomförbara politiska lösningar som bygger på klara principer. Att skydda mänskligt liv och att respektera internationell rätt är två konkreta exempel på sådana principer, och dessa måste därför utgöra våra riktlinjer.
På Europaparlamentets vägnar fördömer jag eftertryckligt de våldshandlingar som begåtts av Hamas och andra palestinska extremister. På Europaparlamentets vägnar ber jag Israels regering att lyssna till de röster som finns både inom landets egna gränser och utanför dem som uppmanar regeringen att förena sin retorik med åtgärder som syftar till att skapa fred.
Gazaremsan har blivit ett blödande sår i Mellanöstern. För somliga är det en nagel i ögat eftersom den politiska kontrollen där innehas av extremister. Många skulle vilja vända ryggen till, skilja Gazaremsan från övriga världen och låtsas som om den inte existerar. Bakom de murar som redan finns där och de som håller på att byggas längsmed den egyptiska gränsen lever människor - män, kvinnor och barn som har rätt till anständiga levnadsförhållanden - och människor tolererar inte murar och skiljelinjer i all evighet.
Människorna är rädda. Vi känner djupt med befolkningen på platser som Sderot och Ashkelon där man dagligen lever i rädsla för nya granatattacker. För oss är säkerheten i Israel oerhört viktig och vi kommer alltid att försvara den. Detta budskap har otaliga gånger upprepats av Europaparlamentet och av mig själv personligen under mitt besök i israeliska och palestinska territorier, inklusive Gazaremsan, i slutet av maj 2007. Granatattackerna från Gazaremsan mot Israel måste stoppas. Detta slags motvärn är terrorism och icke förhandlingsbart från vår sida.
Samtidigt som människornas känslor styrs av rädsla är döden slutgiltig, och ingen kan återuppliva de hundratals människor vars liv har offrats för Israels säkerhet sedan Gazaremsan spärrades av. Vi måste ifrågasätta om det här tillvägagångssättet är rimligt och ändamålsenligt. Vi måste också ifrågasätta om det överensstämmer med internationell rätt att befolkningen i ett territorium tvingas lida för att deras ledare är extremister.
Att bistå befolkningen i Gaza med minimal humanitär hjälp eller på annat sätt ignorera den kan inte vara en hållbar praktisk lösning. EU hjälper till att lindra nödläget genom humanitärt bistånd, men vi måste nu i första hand se till att göra en större långsiktig politisk investering så att den finansiella generositeten inriktas på det som är mest strategiskt och önskvärt.
Vid givarkonferensen i Paris i december förra året där även Europaparlamentet representerades utlovade EU 540 miljoner euro år 2008 som stöd till den process som inletts i Annapolis. Den nya biståndsmekanismen Pegase är redan i gång.
Europaparlamentet vill att EU kraftfullt stöder och underlättar fredsprocessen. Som budgetmyndighet måste vi dock se till att våra ekonomiska åtaganden inte träffar vid sidan av målet. Alla parter måste inse att EU inte kan låta militära insatser förstöra frukterna av vår finansiella solidaritet.
Europaparlamentet kommer att arbeta hårt som en neutral medlare för att hitta en lösning på konflikten i Mellanöstern. Vår nya arbetsgrupp för Mellanöstern ser som sin uppgift att bidra till att det målet uppnås. Om två veckor kommer vi tillsammans med uppföljningsgruppen från givarkonferensen i Paris, bestående av den franske utrikesministern Bernard Kouchner, den norske utrikesministern Jonas Gahr Støre, kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner och Tony Blair, som särskilt sändebud för Mellanösternkvartetten, att diskutera hur väl vår hjälp faktiskt har nått fram.
Om EU ska kunna fungera som en neutral medlare är det absolut nödvändigt att vi är opartiska. Om vi emellertid strävar efter att vara konstant diplomatiska och opartiska i vår skildring av upptrappningen i Israel och Gaza är det lätt att vi glömmer bort att det är människor och inte ord som utgör kärnan i vår politik. Den så kallade Annapolisprocessen får inte användas som en dimridå bakom vilken bosättningspolitiken fortsätter att bedrivas och de palestinska territorierna fortsätter att spärras av genom otaliga säkerhetsområden som begränsar människornas rörelsefrihet.
Läget för den palestinska befolkningen kan inte förbättras om inte människorna kan röra sig fritt i Gaza och på Västbanken. Utan rörelsefrihet kan ingen stabil palestinsk stat komma till stånd. Säkerhet är mer än bara en militär dimension. Säkerhet kan inte uppnås om inte människorna i Israel och Palestina erkänner och respekterar varandra. Säkerhet börjar med försoning. Tiden är inne för oss att så frön till en bestående försoning även bland palestinierna. Hamas måste förändra sin ståndpunkt och arbeta sida vid sida med moderata palestinier för att skapa fred. Återigen förkunnar jag vårt stöd till president Mahmud Abbas och premiärminister Salam Fayyad.
Om vi ska kunna lyckas är det viktigt att vi hittar ett sätt att hantera gränsövergångarna utmed gränsen till Gazaremsan och snarast möjligt åstadkommer en lösning när det gäller den gränsöverskridande trafiken vid gränserna Karni och Rafah. Här vilar det även ett särskilt ansvar på EU.
Låt oss göra allt som står i vår makt för att understödja våra ekonomiska åtaganden med åtgärder som följer en konsekvent politik, så att vi kan vara med och skapa fred i Mellanöstern och framför allt ge vårt stöd åt människorna i Mellanöstern.
(Applåder)
Joseph Daul
Herr talman, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! I Annapolis för ett par månader sedan hade israelerna och palestinierna en dröm: en dröm om två nationer som var och en lever i säkerhet inom den egna staten med internationellt erkända gränser, efter årtionden av konflikter, sörjande familjer och tragedi. Vid konferensen i Paris för ett par månader sedan var världssamfundet villigt att stödja den drömmen och göra den till verklighet.
Europa, som är den största internationella givaren, tror på en fredfull, trygg och säker framtid, och gör alla tänkbara insatser inom kvartetten för att hjälpa de båda parterna att bryta den onda cirkeln av våld och brist på samförstånd. På bara ett bar dagar har dock dussintals palestinier i Gazaremsan dödats genom oproportionerlig användning av våld och väpnad provokation och även ett flertal israeliska soldater i våldsamma konfrontationer. Så sent som i torsdags dödade en palestinier åtta studenter på en framstående religiös skola och blev själv dödad. Kulorna från fanatiker och enskilda personer som drivs av hämnd, intolerans och förkastelse gentemot andra har gjort det ännu svårare att skapa dialog, kompromisser och fred.
Världssamfundet och vi i Europa kan inte och får inte upphöja oss till domare på någon sida. Vår uppgift är att få Annapolis signatärer att ta sitt förnuft tillfånga, med andra ord att få dem att inleda förhandlingar. Genom den PPE-DE-delegation till Jerusalem och Ramallah som jag ledde för ett par veckor sedan har jag lärt mig tre saker.
För det första har Mellanöstern förväntningar på Europa. Inte bara på ett Europa som stöder fredsprocessen finansiellt, även om det är oerhört viktigt, utan på ett Europa som är ännu mer närvarande och starkare politiskt sett. Vi måste vidta fler åtgärder och vara mer effektiva.
För det andra måste vi uppmuntra de moderata grupperna i Israel och Palestina och ge dem vårt politiska stöd. Den riskabla väg som dessa grupper har valt, en väg av fred, dialog och ansvar mot de egna folken, är ofta inte till deras fördel i valsammanhang. Det är dessa grupper och moderata figurer som vi måste uppmuntra så mycket som möjligt, eftersom de och bara de håller nyckeln till en fredlig och hållbar lösning för området i sina händer.
För det tredje måste Europa få båda sidor att inse att de aldrig kommer att kunna frigöra sig från den onda cirkel de skapat av säkerhet, försvar och våld genom att bygga murar, döda folk med raketer och förödmjuka den motsatta sidan. Nej, bara om deras grannar, särskilt unga människor, får en chans att bygga upp en framtid, förverkliga sina mål och utvecklas i sitt eget land kan en god cirkel skapas och ge resultat.
Jag och min grupp välkomnar den uppmaning till fortsatta samtal enligt färdplanen från Annapolis som både israeliska och palestinska ledare nyligen framfört. Europa måste öka sitt politiska stöd. Jag betonar: sitt politiska stöd för de moderata grupper som har makten. Det är en den enda rätta vägen, och igår under gudstjänsten hörde vi en palestinsk och en judisk företrädare uppmana till samma sak: fred åt sina folk.
(Applåder)
Martin Schulz
för PSE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! När det gäller analysen av situationen har jag egentligen ingenting att tillägga till det som ni och Joseph Daul redan har sagt.
Vi är alla överens om vad som krävs, och vi känner alla till den rådande situationen. Därför finns det ingen anledning för mig att sammanfatta listan över de krav som finns från EU:s sida eller att upprepa någonting om EU:s roll i sig. Jag måste dock betona att vi inte kan fortsätta tysta när sådant som vi bygger upp med hjälp av EU-medel strax därefter meningslöst förstörs.
Allt det här har sagts. Av den anledningen vill jag ägna mig åt det som vi inom den socialdemokratiska gruppen för närvarande har att säga i debatten och be oss begrunda följande: om inte principen att avstå från våld blir till en prioritet, kommer det inte att bli någon lösning för Gaza eller något stopp för det våld som har plågat Mellanöstern under årtionden.
Därför måste det sägas ganska kategoriskt att detta avståndstagande från våld - att båda sidor förkunnar att de har för avsikt att avstå från allt slags fortsatt våld och inrikta alla sina ansträngningar på att komma fram till en gemensam lösning genom förhandling - inte är ett påfund av den här kammaren, utan något som bygger på upprepade försök under de senaste årtiondena - Annapolis var i grund och botten ingenting annat är ett nytt försök - att åstadkomma en dialog utan våld.
Varför misslyckas hela tiden dessa försök? Orsakerna är uppenbara, och de måste klargöras rent ut. De misslyckas eftersom det på båda sidor finns människor som är intresserade av att fortsätta striden eller som förespråkar våld. Å ena sidan finns det, särskilt i terroristkretsar, de som propagerar för att man ska förneka Israels rätt att existera och därför förespråkar användning av våld som en principsak, medan å andra sidan, alltid när en israelisk regering är villig att förhandla och försöka nå fram till fredfulla lösningar så görs hela processen beroende av parlamentariska taktiker i de demokratiska strukturerna i staten Israel.
Det här är förstås precis vad vi upplever återigen. I Annapolis säger premiärministern att han vill förhandla, medan ledamöter i Knesset och ministrar från hans egen regering inskränker hans förhandlingsmandat av partipolitiskt taktiska skäl som alla av oss kan känna igen.
Den tragiska situationen för människorna i Gaza och den meningslösa blockad som har orsakat kaos och misär i detta territorium är följderna av den uppfattning som stöds av Hamas, som olagligt intagit makten, nämligen att våld är det enda svaret. Detta måste man tydligt framhäva, precis som man måste framhäva att Hamas inte använder den makt som de lagt beslag på till att få radikaler i deras egna led att låta bli att tillgripa våld. I själva verket är detta roten till allt det lidande som civilbefolkningen fått utstå i Gazaremsan.
Lika djupt rotat är det faktum att de personer på den israeliska sidan som försöker sabotera varje litet steg framåt på grund av att de följer sin egen linje gång på gång lyckas underminera även den allra minsta utveckling framåt genom provokation. Jag kan inte komma fram till någon annan förklaring till att man exempelvis vill fortsätta att uppföra nya bosättningar.
Vilka är de allra största förlorarna? Kvinnor, barn och försvarslösa människor, särskilt i Gazaremsan, men naturligtvis även de israeler som bor nära gränsen. För att sammanfatta vår erfarenhet, låt mig få säga att radikalerna behöver den här konflikten för att kunna rättfärdiga sin existens. Det har varit den bistra verkligheten under flera årtionden, och detta kroniska tillstånd råder på båda sidor. Vi måste säga till radikalerna på båda sidor att de aldrig kommer att kunna uppnå sina mål. De kan kanske vidmakthålla sina våldshandlingar, men de kommer aldrig att kunna uppnå sina politiska mål, eftersom politiska mål aldrig uppnås genom våld.
Den centrala uppgiften för oss européer att kanske därför att på allvar begrunda det som en israel en gång sa, nämligen Yitzhak Rabin. 1995 gjorde han ett av de visaste uttalanden som jag någonsin har stött på: ”Vi ska bekämpa terrorismen som om det inte fanns någon fredsprocess och fortsätta fredsprocessen som om det inte fanns någon terrorism.” Det är budskapet till båda sidor. Utan detta budskap kan det inte bli någon fred.
(Applåder)
Graham Watson
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Situationen i Gaza är först och främst en humanitär katastrof. Hur mycket man än fördömer någondera parten i konflikten utgör det ingen lösning.
Gaza har varit belägrad sedan juni förra året. En och en halv miljon människor är instängda med en hopplöst otillräcklig tillgång på vatten, elektricitet, bränsle och avloppssystem. För två år sedan var tre av fem av de bosatta i Gaza beroende av FN-hjälp, nu är det fyra av fem. Företagen är bankrutta, det är i stort sett omöjligt att hitta ett jobb och situationen är värre än någonsin sedan territoriet införlivandes av Israel 1967. Den israeliske soldaten Gilad Shalit har hållits fången sedan juni 2006 och jag tror att runt 11 000 palestinier förgås i israeliska fängelser.
EU:s största fel i allt det här är att vi blint har följt amerikanernas strategi. Marc Otte, EU:s särskilde representant, sa nyligen i sitt tal till vår delegation för förbindelserna med det palestinska lagstiftande rådet att EU följer USA:s strategi. Det tydligaste resultatet av det är att infrastrukturen i Palestina, som finansierats av EU:s skattebetalare, regelbundet förstörs av den israeliska armén som använder amerikanska vapen. Ska vi verkligen använda EU-pengar på det sättet, under dessa omständigheter? Om det någonsin funnits behov av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik inom EU så är det sannerligen här!
Min grupp välkomnar den informella vapenvila som kom till stånd vid lunchtid idag. Vi hoppas att Egypten lyckas med sina medlingsförhandlingar. Samtidigt är vi övertygande om att den våldscirkel som alldeles nyligen ledde till 56 dödsfall i Gaza den 1 mars 2008 och åtta dödsfall i Jerusalem i lördags inte kan brytas genom våld.
För att kunna skapa fred måste vi ha en dialog. I Annapolis utlovades fred inom tio månader, men många av oss tror att Israel återigen försöker frånta varje samarbetspartner sin makt. Hamas fortsätter sitt cyniska program med raketattacker i vetskap om att gensvaret kommer att vara oproportionellt.
Vi fördömer våld från alla håll. Ja, Israel har rätt att försvara sig själv mot urskillningslösa attacker mot civila, men har samtidigt också en plikt som demokrati att vara mer än bara den makt som landet har till förfogande. Vi tycks komma längre och längre bort från en tvåstatslösning - oavsett om det är för raketattackerna mot Ashkelon eller nyheten om 530 nya hus i bosättningen Givat Ze'ev i närheten av Ramallah.
Politiken i väst har grundat sig på tre antaganden: nummer ett är att det är omöjligt att samtala med Hamas, nummer två är att Israel är den enda demokratin i området och man måste behandla den som en normal demokrati, och nummer tre är att Mahmud Abbas är den som för de resonabla palestiniernas talan. Många i min grupp ifrågasätter dessa tre antaganden och anser att vår politik snarast måste ses över på nytt om vi ska kunna nå fram till en situation där dessa folk kan leva sida vid sida.
Brian Crowley
för UEN-gruppen. - (EN) Herr talman! Precis som mina kolleger instämmer jag i det mesta som har sagts av Joseph Daul, Martin Schulz och Graham Watson före mig. Den verklighet som vi har framför oss - bortsett från konfliktens geografiska eller rentav historiska aspekt - är att oskyldiga människor mister sina liv varje dag. Varje dag förlorar familjer sina familjemedlemmar. Varje dag dör eller skadas en person. Och vi fortsätter att driva de moderata krafterna ännu längre bort ifrån varandra.
Vi ska inte börja skylla på någon. Vi kan alla gå tillbaka till det som hänt i Gaza under de senaste månaderna, då de israeliska myndigheterna genom sin cyniska exploatering stängt av tillförseln av vatten, el och mat till människor och bokstavligt talat tvingat dem till underkastelse genom svält. Men detta har inte enbart hänt den senaste tiden, det är någonting som har ägt rum under flera årtionden. Därtill den lika cyniska reaktionen från Hamas som avfyrat raketer rakt in i flera områden och brutalt dödat åtta människor i en skola.
Även om vi fortsätter att ihållande fördöma extremisternas handlingar på båda sidor, oavsett om det gäller de officiella terroristerna eller statsterroristerna eller de statligt sponsrade terroristerna, så kommer vi inte ifrån det faktum att det som krävs är en dialog. Det som krävs är förståelse. Det som krävs mer än allt annat är respekt för varje människoliv. Respekt för värdet av varje enskild människas liv. Bara så kan vi verkligen hitta ett sätt att föra samman folk. Vi talar alla om en tvåstatslösning, men en tvåstatslösning som baseras på två stater som står på egna ben, inte ett lapptäcke av små bitar mellan allting annat, utan två stater som står på egna ben. Dessutom måste dessa två stater erkännas, deras ledare erkännas, som parter i förhandling och diskussion. Genom denna dialog tar vi förhoppningsvis ytterligare ett första steg mot fred i området i och med den vapenvila som nu har utropats, de samtal som är på gång mellan president Mahmud Abbas och premiärminister Ehud Olmert och även vår önskan att bistå med all hjälp vi kan.
Jag klandrar inte Europa för att man hjälpt till att bygga vägar, vatten- och energianläggningar eller skolor och vårdcentraler åt den palestinska befolkningen som kastades åt alla håll när de tvångsförflyttades från sitt eget land.
Det är allas vårt ansvar att se till att var och en av våra medmänniskor omhändertas och beskyddas.
Daniel Cohn-Bendit
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Herr talman, mina damer och herrar! På två minuter kan jag inte ge er utkastet till en fredsplan, men jag kan säga en eller ett par saker. Det är på tiden att vi granskar vårt ordval, för det är inte en dialog vi behöver utan förhandlingar. Ordet ”dialog” säger oss ingenting. Det utkämpas ett krig i området, och det krävs förhandlingar för att stoppa ett krig. Det är det saken gäller.
Och hur förhandlar man? Graham Watson har rätt i att om EU strävar efter att följa en egen strategi - inte USA:s strategi - måste vi göra följande: Först och främst förhandla med dem som har makten i Gaza - det vill säga Hamas - så att dessa personer gör det som de alltid har sagt att de ska, nämligen skapar vapenvila. Därefter kommer den andra sidan att bistå med humanitär hjälp åt Gaza. Det är detta som kallas förhandling - ni ger oss någonting och ger vi er någonting.
För det andra måste vi säga till israelerna att om de vill förhandla med palestinierna finns det en sak som de måste göra, nämligen att genast sätta stopp för allt nybygge av bosättningar och visa detta, annars kommer de inte att få mer stöd från EU. Detta är vad jag kallar förhandling. Jag har en maktposition och försöker utnyttja den. Annars är hela arbetet meningslöst.
Jag tror på den här dialogen och vi ska sträva efter den. Jag tror på att föra politik, på att helt enkelt tala om för min motpart att saker och ting inte kan fortsätta på det här sättet. Israels koloniala politik försätter staten Israel i fara. Det måste vi tala om för israelerna. Och vi måste tala om för palestinierna att den senaste attacken har försatt palestinierna i fara, och att dessa attacker måste upphöra.
När EU väl går från dialog till politisk förhandling, vilket inbegriper att maktpositioner utnyttjas, kommer det att finnas chans till en positiv utveckling i området. Kort sagt, dialogen kan vänta - de politiska korten måste spelas ut först.
(Applåder)
Francis Wurtz
för GUE/NGL-gruppen. - (FR) Herr talman! Tack för ert uttalande. Vi hade precis bara beslutat oss för detta formella initiativ efter att 110 palestinier dödats i bombattacker i Gaza när ytterligare åtta offer, den här gången israeler, dödades i Jerusalem. Vid varje tillfälle har vi alla fördömt dessa gärningar, men jag håller med föregående talare om att alla kan se att det krävs mer om vi ska kunna hoppas på att den här onda cirkeln bryts för gott.
Unionen måste vara modig nog att inte bara fördöma alla brott som begås av båda sidor, utan även framhäva huvudorsaken till alla problem, det vill säga ockupationen med alla dess hemska grymheter och förödmjukelser och aldrig sinande källa av hat, förtvivlan och törst efter hämnd.
Det finns alltså inget rättfärdigande för att ockupationen ska fortsätta. Det måste klargöras tydligt och de rätta slutsatserna dras. En framstående israelisk fredsförkämpe och vinnare av Sakharovpriset, vår vän Nurit Peled, klargjorde detta när hon förlorade sitt barn i en attack som utförts av en palestinier. I sitt tal till den dåvarande premiärministern Benjamin Netanyahu sa hon: ”Ni dödade min dotter”. Detta ”ni” avsåg inte bara en enskild person utan den politik som hans efterträdare har följt och förstärkt. Nu kallas den ”Gazablockaden” och i politikens namn går man till och med så långt att man förvägrar den civila befolkningen mat och sjukvård. Även mer allmänt åsyftas politiken som ”avspärrning av städer och byar på Västbanken”, ”plötsliga anfall och bombningar”, ”målinriktade mord och massarrester” (även när det gäller barn), ”ytterligare kolonisation och murbygge”, ”införlivande och politik enligt fullbordat faktum i Jerusalem” osv. Genom att se relativt på de här brotten och tillåta gärningsmännen straffrihet drar man ut på kriget. Om vi ska nå ut till dem som kämpar för fred på båda sidor måste vi våga säga sanningen. Vi måste uppmana unionen att äntligen ta detta avgörande steg.
Bastiaan Belder
för IND/DEM-gruppen. - (NL) Det är varje stats främsta uppgift att garantera säkerhet åt sitt folk, och det överensstämmer fullständigt med internationell rätt. Det förklarar och rättfärdigar Israels svar på det ökande antal missiler som regnar ned över landet från Gazaremsan. Den palestinska raketelden har för övrigt pågått sedan 2001, och den har ökat kolossalt efter att Israel dragit sig tillbaka från Gaza 2005. Sedan dess har antalet palestinska raketattacker mot den judiska staten ökat med mer än 500 procent.
Före 2006 var det sällsynt med fler än 50 raketattacker mot israeliskt territorium per månad. I början av 2008 var antalet 50 per dag! Detta innebär att över 250 000 israeliska medborgare dagligen utsätts för den palestinska raketelden från Gazaremsan. I och med att man anklagar Israel för att ta till oproportionellt våld som svar på det här dödshotet kan man bekvämt se genom fingrarna när det gäller den brutala taktik som Hamas och andra palestinska terrororganisationer tar till genom att skjuta upp raketer från baser inne i bostadsområden.
I slutet av februari rapporterade de nederländska medierna utförligt om det här under den talande rubriken: ”Snälla, inga raketer mot Israel härifrån” - orden från en palestinier från Gazaremsan. Och det bör nämnas att Israel strikt följer de rättsliga normerna i sina militära metoder. Ett exempel som arabvärlden skulle göra gott i att ta efter. Under tiden har Hamas, den ledande maktfaktorn i Gaza, som en av ”de destabiliserande makterna” i området fått omfattande stöd av Iran, Syrien och Hizbollah. En icke namngiven Hamasledare klargjorde detta utförligt så sent som i går i Sunday Times.
Om Iran lyckas smuggla in sina Fajrraketer till Gaza kan Hamas till och med komma i position att hota Tel Aviv. Delar EU-institutionerna denna oro med Israel och om ja, vilken strategi har EU gentemot dessa destabiliserande makter? Det här är den stora frågan om läget i Mellanöstern ska kunna stabiliseras och vi ska kunna hoppas på fred.
Jim Allister
(EN) Herr talman! Utan att tveka vill även jag djupt beklaga de nyligen inträffade händelserna i Gaza och Mellanöstern och framhålla hur förskräcklig den humanitära tragedin är här och det oerhörda lidande som båda sidor utsätts för. Men jag måste göra en åtskillnad mellan de iscensatta, oavbrutna och upprepade attackerna mot staten Israel och den rätt som denna stat har att försvara sig själv. Israel är en internationellt erkänd stat. Staten erkänner och godkänner en tvåstatslösning i Mellanöstern, och trots detta utsätts den ständigt, ihållande och brutalt för de mest fruktansvärda våldsamheter från andra sidan sina gränser, särskilt från territorier där Hamas har kontrollen.
Jag tänker inte ursäkta mig för att jag anser att Israel har rätt att försvara sig själv, ja till och med måste det, och reagera mot dem som utan skäl eller argument ens inte vill göra det mest grundläggande medgivandet och erkänna Israels rätt att existera.
Det diskuteras mycket både i den här debatten och på andra håll om en balanserad opartisk hållning. Det finns inget opartiskt i att likställa de politiska kraven från Gaza, oavsett hur rättfärdigade de är, med de våldsamma och återkommande terroristattackerna mot Israel, som attacken mot skolan är ett exempel på. Det finns inget opartiskt i att komma med undanflykter när det gäller Hamas vägran att erkänna Israel som stat, och sedan kräva att inga murar får byggas eller att inga försvarsåtgärder får vidtas av en stat vars existens inte ens erkänns. Just på grund av att Israels rätt att existera inte erkänns har så mycket problem och kaos orsakats i Mellanöstern.
Talmannen
Punkten är avslutad.
