Meddelande från talmannen
Talmannen. -
Ärade kolleger! Jag vill påminna kammaren om att artikel 148 i arbetsordningen har ändrats. Från och med i dag kommer protokollet att justeras när sammanträdet återupptas under eftermiddagen, dvs. kl. 15.00. Det kommer att delas ut i kammaren till samtliga ledamöter kl. 14.30, men det kommer att finnas tillgängligt hos distributionstjänsten från och med kl. 14.00.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Ni har redan delvis besvarat min fråga. Jag ville för det första säga att jag inte vet om jag registrerade mig i går. Men jag var här hela tiden, och jag röstade också. Jag vill alltså be om att man för in detta - protokollet kommer ju hur som helst så sent.
Den andra punkten som jag ville ta upp är om man inte också i fortsättningen skulle kunna dela ut protokollet redan på förmiddagen? Fördelen med att skjuta upp justeringen till eftermiddagen vore ju att man under förmiddagen i lugn och ro skulle kunna titta på protokollet. Jag förstår över huvud taget inte varför protokollet nu delas ut först under eftermiddagen.

Talmannen. -
Herr Posselt! Jag råder er att under eftermiddagen upprepa gårdagens uttalande om närvaron. På så vis kan ni vara säker på att enheterna lyssnar, även om ni kan känna er lugn ändå eftersom ni deltagit i omröstningen

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande tre betänkanden från utskottet för regionalpolitik, transport och turism:
(A5-0258/2002) av Fava, om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ramen för skapandet av ett gemensamt europeiskt luftrum (KOM(2001) 123/2 - C5-0480/2001 - 2001/0060(COD)),
(A5-0266/2002) av Sanders-ten Holte, om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om:
1. tillhandahållande av flygtrafiktjänster inom det gemensamma europeiska luftrummet (KOM(2001) 564 - C5-0482/2001 - 2001/0235(COD))
2. planering och användning av det gemensamma europeiska luftrummet (KOM(2001) 564 - C5-0483/2001 - 2001/0236(COD))
3. kompatibiliteten hos det europeiska nätet för flygledningstjänst (KOM(2001) 564 - C5-0484/2001 - 2001/0237(COD)), - (A5-0265/2002) av Maes, om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om säkerheten i fråga om luftfartyg från tredje land som använder flygplatser i gemenskapen (KOM(2002) 8 - C5-0023/2002 - 2002/0014(COD)).

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! I dag behandlar vi ett lagstiftningspaket vars syfte är att skapa ett gemensamt europeiskt luftrum. Det främsta målet för alla dessa åtgärder är helt enkelt att ta itu med problemet med överbelastning i det europeiska luftrummet, utan att för den skull minska säkerheten, som tvärtom kommer att höjas.
Det är än en gång nödvändigt att komma ihåg att detta är vårt främsta ansvar och vår prioritering, framför allt efter den tragiska olyckan i Überlingen - som beklagligt nog resulterade i en rad dödsoffer - särskilt som vi hade en känsla av att olyckan kunde ha undvikits.
Vad vi vill göra är att införa harmoniserade föreskrifter för att styra Europeiska unionens flygtrafik och på så vis underlätta en bättre styrning av luftrummet och en förbättring av säkerheten.
Jag påminner om att det inre luftrummet som politisk prioritering för ett Europa som står nära sina medborgare var ett av de initiativ ordförande Prodi tog upp under debatten vid sitt invigningstal. Under dessa tre år har vi arbetat med den här frågan och nu är det dags att nå konkreta resultat.
Om vi går in på själva betänkandena kommer jag först att ta upp betänkandena av de två föredragandena Fava och Sanders-ten Holte. I dessa betänkanden erkänner man att initiativet om ett gemensamt luftrum är strategiskt viktigt och moget. Jag vill betona att jag är glad över att kunna bekräfta det behöriga utskottets stöd under dess granskning av dessa förslag här i parlamentet, och jag vill än en gång tacka för Europaparlamentets samarbete och för det arbete som har genomförts.
När det gäller ändringsförslagen mer konkret är kommissionen beredd att godta de flesta av dem. Några av dem måste ändras i utformningen för att bättre anpassas till texten och andra kan vi delvis godta, eftersom de flesta av dessa ändringsförslag förtydligar eller förstärker våra ursprungliga förslag. Emellertid kan kommissionen inte godta och förkastar därmed ändringsförslagen 1, 2, 13, 19, 24, 27, 29, 34, 35 och 37-40 i Favas betänkande och ändringsförslagen 3, 12, 13, 14, 26, 46, 50, 51, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 63, 66, 75, 77-80 och 83-107 i Sanders-ten Holtes betänkande.
Ärade ledamöter, låt mig kommentera några av de viktigaste ändringsförslagen. Jag tänker främst på dem som handlar om förbindelserna med Eurocontrol. Jag instämmer i att det är nödvändigt att upprätta ett lämpligt samarbete mellan gemenskapen och denna organisation, och i själva verket har de tekniska förhandlingarna om gemenskapens anslutning till Eurocontrol nu slutförts. Som ni mycket väl känner till, ärade ledamöter, beräknas undertecknandet av det officiella avtalet om protokollet för gemenskapens anslutning till Eurocontrol ske inom en månad, helt enkelt på grund av att en av unionens medlemsstaters parlament har haft problem med att uppnå enighet.
Det är därför inte nödvändigt att i förordningen närmare ange formerna för teknisk hjälp till denna organisation, eftersom vi kommer att ingå i den. Jag anser att de ändringsförslag som handlar om den här frågan berör aspekter som redan täcks tillräckligt, eftersom gemenskapen ansluter sig till Eurocontrol, eller så bör de anpassas till gemenskapens texter. Detsamma gäller de ändringsförslag där man begär obligatoriska samråd. Kommissionen ifrågasätter inte principen om samråd med arbetsmarknadens parter, men vill att denna princip tillämpas med hänsyn till kommissionens initiativrätt.
När det gäller flygtrafiktjänsternas karaktär har lagstiftningspaketet utformats ytterst noggrant för att jämka samman behov av allmänt intresse med behovet av att understödja sektorns dynamik. Även om man måste ta hänsyn till dessa tjänsters inneboende karaktär, kan vi inte bortse från de ekonomiska följderna för sektorn med tanke på de direkta och indirekta kostnader som uppstår. Därför kan kommissionen inte godta, och förkastar alltså, ändringsförslagen 12 och 13 i Favas betänkande. Detsamma gäller en rad ändringsförslag som jag nämnde förut och som vi anser vara juridiskt eller tekniskt ofullständiga och inte kan stödja, liksom de ändringsförslag där man begär att vårt förslag skall förkastas i sin helhet.
Jag vill även lägga till följande kommentarer om vissa ändringsförslag i Sanders-ten Holtes betänkande. Ändringsförslag 13 om att de nationella övervakningsmyndigheterna skall vara åtskilda från leverantörer av flygtrafiktjänster inverkar på den rimliga kompromiss som nåddes i högnivågruppen, där - vilket jag påminner er om, ärade ledamöter - alla unionens medlemsstater var företrädda, samt även Norge och Schweiz.
Jag instämmer i att samarbetet mellan den civila och den militära sektorn är en nyckelfaktor för att det gemensamma luftrummet skall bli en framgång, och avsikten med våra lagstiftningsförslag är i själva verket att skapa de nödvändiga förutsättningarna för att stimulera ett sådant samarbete. Dock går man i ändringsförslagen 57 och 59 ännu längre än den nuvarande behörighetsfördelningen och därmed den första pelaren, tillåter oss. I ändringsförslagen 14 och 51 införs resursmekanismer som redan har förutsetts i de nationella förfarandena.
När det gäller Maes betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om säkerheten i fråga om luftfartyg från tredje land, är syftet med detta förslag att förbättra flygsäkerheten genom att inrätta ett system för inspektion av tredje länders luftfartyg för att kontrollera att dessa överensstämmer med de internationella säkerhetsnormerna. Kommissionen lade fram ett förslag om den här frågan redan år 1997, som till dags dato inte har kunnat godkännas på grund av tvistemålet om Gibraltars flygplats. I det förslag som nu läggs fram finns bestämmelserna i den gemensamma ståndpunkt som rådet tidigare antog med, samt även de ändringsförslag som parlamentet godkände under andra behandlingen. Föredraganden, Maes, som jag vill tacka, har givit sitt samtycke till detta nya förslag och kommissionen välkomnar det betänkande som har antagits av utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Vi kan godkänna de flesta av de 23 ändringsförslagen; fem av dem kan vi med hänsyn till förslagens principer godkänna med en annan ordalydelse, och vi kan även godkänna andra ändringsförslag med några ändrade formuleringar.
Kommissionen anser emellertid att sju av ändringsförslagen är problematiska och jag har därför följande kommentarer: för det första är den uppräkning av brister som finns i ändringsförslag 3 begränsad när det gäller de uppgifter som kommissionen har tillgång till. För det andra kan vi inte heller godta ändringsförslag 6, eftersom förslaget till direktiv endast handlar om luftfartyg från tredje länder och inte om flygplan från unionens medlemsstater. För det tredje kan detsamma sägas om ändringsförslag 8, där det föreslås att Europeiska myndigheten för luftfartssäkerhet skall få nya ansvarsområden, vilket skulle innebära att byråns regelverk måste ändras. Innehållet i ändringsförslag 10 går utanför tillämpningsområdet för förslaget till direktiv. Ändringsförslag 14 anser vi inte vara nödvändigt, eftersom det i kommissionens förslag preciseras att alla klagomål är tillåtliga, och ändringsförslag 15 innebär att den personal som arbetar med inspektioner av luftfartygen skulle få en mycket större arbetsbörda. Vi anser även att den praktiska användbarheten av den information som begärs är mer än tvivelaktig. Slutligen går innehållet i ändringsförslag 17 utanför området för de inspektioner som omfattas av direktivet och skulle således strida mot principerna i Chicagokonventionen. Det ändringsförslaget måste därför förkastas.
Herr talman, ärade ledamöter! Jag hoppas att jag har klargjort kommissionens inställning i fråga om de betänkanden som denna gemensamma debatt handlar om. Ingen tvivlar på att de betänkanden som ni kommer att anta i morgon kommer att bidra avsevärt till ökad säkerhet, effektivitet och punktlighet inom luftfartstrafiken i Europa.
Jag vill än en gång tacka för det arbete som det behöriga utskottet genomfört i allmänhet och det arbete som föredragandena Fava, Sanders-ten Holte och Maes utfört i synnerhet. Deras arbete är verkligen anmärkningsvärt, med tanke på att det handlar om frågor som är mycket tekniska och komplicerade.
(Applåder)

Fava (PSE)
. (IT) Herr talman, fru kommissionär, ledamöter av rådet, ärade parlamentsledamöter! Kommissionens förslag till förordning är ett svar på rapporten från högnivågruppen om det gemensamma europeiska luftrummet. Syftet, som vi känner till sedan länge, är att luftrummet ovanför Europeiska unionen senast den 31 december 2004 äntligen skall utgöra ett enhetligt luftrum styrt av gemensamma principer och regler. Vi känner också väl till prioriteringarna i och målsättningen för denna viktiga förordning: framför allt ett bättre utnyttjande av luftrummet, vilket medför sänkta kostnader, en effektivare administration för att minska antalet förseningar, en ökning av systemets kapacitet, men framför allt en betydande skärpning av säkerhetskraven, vilket fortfarande är vår främsta prioritet.
Vi vet också att det inte räcker att bara uttala dessa prioriteringar. Det handlar om att välja, och det första val som de europeiska institutionerna och detta parlament uppmanas till är att uppge en betydande del av sin suveränitet, och för att göra det krävs det medvetenhet och beslutsamhet.
Det är ett fåtal punkter som jag skulle vilja betona och som vi har samlat i vårt betänkande. Vi anser att dessa punkter är de viktigaste i denna förordning. Vi börjar med att påminna om att vi kommit fram till detta gemensamma luftrum tack vare en avsiktsdeklaration från Europaparlamentet, som redan uttalade sig i denna riktning i juli 2000 i en av sina resolutioner, och tack vare positiva yttranden från regeringarna i samtliga medlemsstater. Kommissionsledamoten påminde om - och jag upprepar - avtalet nyligen mellan Förenade kungariket och Spanien om att ta med den så kallade Gibraltarparagrafen i rättsakten om det gemensamma luftrummet.
Förordningen innehåller som sagt viktiga, betydelsefulla och direkt avgörande punkter. Den första av dessa punkter påminde kommissionsledamoten om, och den gäller samarbetet med Eurocontrol. Detta samarbete, som högnivågruppen ville se, är av grundläggande betydelse och borde framför allt kunna leda till att man undviker en dubblering av funktionerna. Det ömsesidiga samarbetet är viktigt, även om gemenskapen om en månad skall underteckna och ansluta sig till Eurocontrol; vi anser att de ändringsförslag som vi lagt fram kommer att vara överflödiga efter undertecknandet. Vi anser emellertid att det är bra att betona detta, framför allt på grund av att vi har väntat så länge på anslutningen och på att konventionen skall ratificeras av medlemsstaterna.
Vi anser också att samarbetet mellan de civila och militära myndigheterna är en avgörande och viktig punkt. Det är en särskilt känslig punkt, eftersom detta samarbete skulle kunna hamna i konflikt med en serie rutiner och privilegier som i första hand ryms inom de enskilda staternas suveränitet. Vårt betänkande och kommissionens förordning innehåller två huvudlinjer: vi vill se ett mycket nära samarbete mellan civila och militära enheter som tillhandahåller flygledningstjänster, och vi anser att de militära myndigheterna borde vara representerade i kommittén för det gemensamma luftrummet. Den kommitté som skall tillsättas skall ha såväl en politisk som en teknisk styrfunktion när det gäller det gemensamma luftrummet, och även om det inte anges uttryckligen hoppas vi att en av de båda platser som ställs till varje medlemsstats förfogande skall tillsättas med en företrädare för de militära myndigheterna. Detta bland annat för att nå en ännu högre nivå när det gäller det gemensamma ansvaret och samarbetet mellan civila och militära myndigheter.
För det tredje: påföljderna. Detta är en svår fråga. Den gäller respekten för det gemensamma luftrummets regler och hur vi skall komma fram till effektiva, proportionella och avskräckande påföljder, något som detta parlament redan har begärt. Detta blir ett avgörande steg när det gäller att garantera att det gemensamma luftrummet inte bara förblir en lista över goda avsikter, utan att det verkligen blir ett rättsligt bindande faktum för samtliga länder i Europeiska unionen.
Den sista viktiga punkten: marknaden skall öppnas och konkurrensutsättas gradvis och med noggrant angivna gränser. Vi måste påminna om att flygledningstjänsten är en allmännyttig tjänst, vilket redan har slagits fast i domen från EG-domstolen. Därför begär vi att kommissionen skall prioritera de ekonomiska och sociala konsekvenserna för sysselsättningen. I vårt ändringsförslag 36, som vi är i färd med att omarbeta, kräver vi att det tillsätts en kommitté för en sektorsvis dialog för alla åtgärder med sociala konsekvenser som antas inom ramen för förordningen. På det viset blir detta en punkt av grundläggande betydelse.
Herr talman! Låt mig avsluta med att uttrycka min optimism inför de resultat som uppnåtts under de senaste åren. Med det gemensamma luftrummet har vi äntligen en möjlighet att riva gränser, inte bara på marken, och detta innebär att vi tar ett steg mot att förverkliga idén om ett fullständigare och mer konkret europeiskt medborgarskap.
(Applåder)

Sanders-ten Holte (ELDR)
. (NL) Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Trots den senaste tidens tragiska händelser är flyget fortfarande ett utomordentligt säkert transportmedel. Eftersom luftrummet emellertid kommer att växa exponentiellt under de kommande åren kommer vårt hårt trafikerade luftrum att utsättas för en enorm press, med alla säkerhetsrisker som är förbundna med detta. Detta är den tvingande kraften bakom föreliggande förslag om ett gemensamt luftrum.
?Säkerheten framför allt? verkade vara mina kollegers devis. Av de 79 ändringsförslagen antogs nämligen 24 omedelbart, och alla dessa rörde säkerheten. Jag hoppas att detta är ett mycket tydligt budskap till rådet. För övrigt anser jag att man i allmänhet har nått en god kompromiss inom kommissionen, och jag vill gärna ta upp tre punkter.
För det första trafikledarnas position, och deras oro för privatisering. Det gemensamma luftrummet, det europeiska luftrummet, innebär enligt min uppfattning absolut ingen privatisering bakvägen. Det är upp till de berörda medlemsstaterna att fastställa om tjänsterna med avseende på förvaltningen av luftfarten inom de nya gränsöverskridande funktionella luftrumsblocken utförs av den offentliga eller av den privata sektorn. Vi får inte vara dogmatiska i detta hänseende. Det handlar om en hög säkerhetsnivå och en strängt reglerande ram, och inte om huruvida tjänster utförs av den offentliga eller av den privata sektorn. Men jag kan ändå lugna mina kolleger: ett stort antal medlemsstater är nämligen övertygade om att dessa tjänster måste bevaras inom den offentliga sektorn. Vi har exempelvis i vårt utskott nyligen hört det danska transportutskottet, som sade att den danska flygkontrolltjänsten måste bevaras inom den offentliga sektorn. Dessutom behåller utövarna av de centrala flygtrafiktjänsterna sin monopolställning även inom de funktionella luftrumsblocken. Det är inte tal om att det kommer att uppstå någon konkurrens mellan dessa utövare av centrala tjänster.
En annan punkt rör tjänsteleverantörer. Om de har en monopolställning är det viktigt att säkerställa oberoendet hos varje medlemsstats tillsynsmyndighet, för att därigenom försäkra att säkerhetsnivån också tillämpas strängt. Parlamentet måste sända rådet budskapet att vi anser att det är på detta sätt som saker och ting måste genomföras i praktiken. Detta innebär att jag inte kan stödja de ändringsförslag som Simpson anför på PSE-gruppens vägnar. Det gäller också för de ändringsförslag som lagts fram av GUE/NGL-gruppen, eftersom dessa kräver att alla tjänster i varje medlemsstat utförs av en integrerad tjänsteleverantör och inte lämnar någon möjlighet öppen för att låta underleverantörer utföra stödtjänsterna. Detta tillvägagångssätt lämnar enligt min åsikt inget utrymme för att nå målet, nämligen ökad effektivitet med behållande av säkerhetsnivån. Det återspeglar heller inte den situation som råder i många medlemsstater.
Den andra punkt som jag vill ta upp är det civila och militära samarbetet. Detta samarbete är enligt min uppfattning av avgörande betydelse för att det gemensamma luftrummet skall bli en framgång. Men för att uppnå ett flexibelt användande av luftrummet måste de militära användarna av luftrummet vara delaktiga i de dagliga beslutsprocesserna inom kommittén för det gemensamma luftrummet. Vi som parlament måste se till att medlemsstaterna också genomför detta, och det är just därför, fru kommissionär, som mina ändringsförslag också går längre. Utan militärt samarbete blir det inte mycket kvar av det mervärde som det gemensamma luftrummet ger. I det avseendet har jag mycket svårt för ändringsförslag 40, för om man tänker igenom det logiskt förbjuds därigenom militärt engagemang i kommittén för det gemensamma luftrummet.
Min tredje och sista punkt gäller Eurocontrols roll och position. Fru kommissionär! Jag har redan hört ett antal gånger att allt är klappat och klart, men det tror jag inte förrän jag själv ser det. Det är alltså anledningen till våra ändringsförslag, och till de starka påtryckningar vi utövar för att ändringsförslagen skall godkännas. Även om jag rent allmänt kan leva med resultatet av omröstningarna är jag ändå bekymrad över Eurocontrols roll i beslutsprocessen. Det handlar trots allt om en mellanstatlig organisation och inte om ett lagstiftningsorgan. Organisationen besitter viktig kunskap, det står utom alla tvivel. Jag anser också att den skall spela en viktig roll, men då när det gäller tekniskt stöd, det är allt. Eurocontrol är inte något universalmedel i fråga om alla flygledningsproblem i Europa, och det har tydligt visat sig.
Kommissionen har dock dragit värdefulla lärdomar av Eurocontrols framgångar och tagit med dessa i förslagen, men de har också försökt att göra någonting åt bristerna. Och om vi exempelvis skulle behöva göra planeringssystemet för det gemensamma luftrummet förenligt med Eurocontrols system skulle det bli omöjligt att utveckla ett stimulanssystem. De bästa förfarandena på området för flygtrafikledning kan inte främjas på det sättet. Dessutom är Eurocontrol inte enbart ett reglerande organ utan också en tjänsteleverantör, vilket betyder att vi skapar en allvarlig intressekonflikt. Därför har jag lagt fram ändringsförslag 81 och 82, och för min grupps räkning bett om en delad omröstning om ändringsförslag 51, för att på det sättet skapa ett bättre maktförhållande mellan Eurocontrol och beslutsprocessen för det gemensamma luftrummet.
Kolleger! Jag ber er att rösta för mitt förslag i dag, vars text jag hoppas kommer att förbli så lik ursprungstexten från utskottet för regionalpolitik, transport och turism som möjligt. Vi har tagit ett steg i rätt riktning. Det är ett ambitiöst förslag. Jag skulle gärna vilja tacka mina kolleger för deras konstruktiva bidrag, och framför allt också ledningen. Det var ingen lätt uppgift. Vi har fört många samtal, och därigenom fått en klar bild av situationen, och jag anser att vi har uppnått en bra balans mellan säkerhet och effektivitet. Med Johannesburg i bakhuvudet vill jag säga att också det gemensamma europeiska luftrummet kommer att vara en enastående insats för den hållbara utvecklingen av vår miljö.
(Applåder)

Maes (Verts/ALE)
. (NL) Herr talman, ärade kolleger! Om säkerheten inom luftfartssektorn inte ökar jämfört med 1996 kan det år 2015 ske en allvarlig olycka per vecka. Det kan vi läsa i våra informationsdokument, och härigenom betonas ännu en gång hur viktigt förslaget till kommissionens direktiv är. I dag handlar det mer än någonsin om säkerhet inom luftfartssektorn. I upptakten till den dramatiska årsdagen av händelserna den 11 september är säkerheten inom luftfarten en punkt av yttersta vikt för en stor del av konsumenterna. Denna säkerhet får inte enbart gälla våra egna europeiska flygplan, utan också flygplan från tredje länder. Därför är det förslag om ?open sky? som nu förs fram inom ramen för de förslag som också har presenterats av mina kolleger i deras diverse betänkanden, av yttersta vikt.
Kommissionen återupptog redan tidigare förfarandet för utfärdande av ett direktiv om säkerheten hos flygplan från tredje länder. Det är egentligen tragiskt att förfarandet för detta direktiv upphörde, för redan 1997 var man så gott som klar, men på grund av en dispyt mellan Spanien och Storbritannien om Gibraltar lades det på is. Nu kan vi lyckligtvis räkna med stor enhällighet, även om jag beklagar att denna fråga fortfarande hanteras av varje medlemsstat enskilt, och att medlemsstaternas fortsatta kontroll över förfarandena innebär att det sätt på vilket kontrollerna genomförs fortfarande lämnar en del övrigt att önska. Nödvändigheten av en gemensam säkerhetspolitik står för mig utom alla tvivel.
Vi måste fastställa att olycksrisken varierar starkt mellan de olika regionerna och kontinenterna i världen. Lufttrafikföretag i Afrika, Asien, Syd- och Centralamerika har en olycksrisk som är minst dubbel så hög som världsgenomsnittet. Vi i Västeuropa och Australien kan skatta oss lyckliga över att vi har den lägsta olycksrisken. Östeuropeiska länder har emellertid den högsta olycksrisken, som nästan är femtio gånger så hög som i Västeuropa. Och då får man tänka på att vi står inför denna omfattande utvidgning av Europeiska unionen, och att risken för en ökning av otryggheten följaktligen blir större också för oss.
När det gäller säkerhet får det för övrigt inte finnas några gränser som inskränker den, vilket kan jämföras med flygresenärer som också överskrider gränser. Många förekommande problem kan bero på en otillräcklig primär luftfartslagstiftning, och på avsaknaden av institutionella strukturer, kvalificerad personal och finansiella medel. Den senaste tidens olyckor visar att otillräckliga kunskaper i det språk som talas inom luftfarten, engelska, kan få dramatiska följder. Jag behöver inte påminna er om att ett par stora olyckor, den ena i Frankrike och den andra i Italien, båda var en direkt följd av det faktum att flygpersonalen inte hade tillräckliga kunskaper i det språk som talades, engelska.
Också andra brister kan få allvarliga konsekvenser. I 25 procent av de fall som avser flygplan från tredje länder saknas flyghandboken eller navigationskartan, eller så är uppdateringen av GPS-systemen bristfällig. En samordnad verksamhet med utbyte av information ger bättre möjligheter till en tidig identifikation av möjliga brister hos flygplan än arbete med nationella åtgärder. På det sättet kan medlemsstater i förhållande till tredje länder falla tillbaka på EU:s gemensamma ståndpunkt, för att undvika att osäkra flygplan omdirigeras till flygplatser i intilliggande medlemsstater, där man inte utför sådana kontroller.
Specifika punkter i vårt betänkande rör det faktum att kringboende vid flygplatser kan lämna in klagomål beträffande flygplanssäkerhet, och att de också kan få information om osäkerheten hos vissa maskiner som trafikerar deras flygplats. Invånarna i Oostende skulle verkligen uppskatta att denna del godkändes. Europeiska kommissionen är emellertid återhållsam på den här punkten.
Jag betonar att det inte får bli fråga om diskriminering. Flygplan från EU skall kontrolleras lika noggrant som flygplan från tredje länder. Sedan händelserna den 11 september måste vi ta större hänsyn till säkerheten för de kringboende vid flygplatser och inflygningsrutter. Dessutom, och detta blir mina avslutande ord, måste vi förhindra att privatiseringar inom luftfartssektorn, och mer konkret privatiseringar av säkerheten, undergräver just denna säkerhet, för då kanske man börjar med besparingar igen. Jag hoppas att besparingarna inte får några ödesdigra konsekvenser för säkerheten, som det visade sig få i Überlingen.
(Applåder)

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE)
. (ES) Herr talman, fru vice ordförande, ärade kolleger! Under denna nya sammanträdesperiod står vi inför en av de frågor som jag skulle säga är tongivande när det gäller denna lagstiftning.
Ni minns säkert att vi i slutet av den föregående sammanträdesperioden gratulerade den vice ordföranden, såväl till de ansträngningar som gjorts när det gäller järnvägstransporter som när det gäller Erikapaketen om sjösäkerhet.
I dag, i början av den nya sammanträdesperioden, står vi åter inför en tongivande fråga: försöket att skapa ett gemensamt luftrum, att harmonisera de tekniska normerna, att öka säkerheten och kapaciteten för vårt luftrum och harmonisera allt detta med de nationella intressena. Att harmonisera eller försöka involvera de militära myndigheterna, men samtidigt försöka bemöta medborgarnas krav: ökad flygkapacitet och höjd säkerhet.
Vi anser att harmonisering är det rätta sättet för att nå en höjd säkerhet. Vi anser att skapandet av det gemensamma luftrummet kommer att bemöta ett ökande behov när det gäller flygsäkerhet. Därför ber jag vice ordföranden att hon med parlamentets stöd - hon vet att hon har det - efter antagandet av de betänkanden vi nu diskuterar tar itu med den svåra uppgiften att försöka övertala rådet att omgående ingå en överenskommelse. Detta är vad de europeiska medborgarna kräver: att den tekniska säkerheten ökas genom att alla dessa förslag och åtgärder som vi diskuterar här just nu antas.
Jag erinrar om att utskottet för regionalpolitik, transport och turism och naturligtvis utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som jag företräder, har uppmanat och drivit på Europeiska kommissionen för att detta slags åtgärder skall antas. Tyvärr, vilket även skedde i debatten om Erikapaketet, diskuterar vi den här frågan på en dramatisk årsdag i världshistorien, som dessutom sammanfaller med flyghistorien.
Att tillvarata de militära intressena - genom att förstärka samordningen och samarbetet mellan de civila och de militära myndigheterna - att öka flygsäkerheten, harmonisera de tekniska normerna, att en kommitté för det gemensamma luftrummet inrättas, att förstärka Eurocontrols roll enligt den linje som den vice ordföranden lagt fram och diskuterat. Dessa är utmaningarna och alternativen och den väg vi skall gå.
Jag gratulerar de föredragande och er, ärade kolleger, till era insatser i denna viktiga debatt. Jag gratulerar även den vice ordföranden och uppmanar henne att göra allt för att försöka nå en snabb överenskommelse.

Schmitt (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Också jag vill i början av mitt inlägg först tacka de båda föredragandena, kollegerna Fava och Sanders-ten Holte, eftersom båda betänkandena, som jag ser det, sammanställts med stor noggrannhet och även visar att man har hanterat frågan mycket ansvarsfullt. Jag vill också tacka för beredvilligheten att inför omröstningarna i utskottet för regionalpolitik, transport och turism gemensamt söka efter möjligheter och kompromisser, vilket i stor utsträckning lyckats.
Jag vill också säga tack till kommissionären, eftersom hon verkligen har arbetat mycket engagerat för detta projekt, och jag tror att vi utan hennes ihärdiga agerande eventuellt ännu inte skulle ha hunnit så långt att vi hade kunnat avsluta den första behandlingen av ett sådant projekt.
Jag vill också lägga till något. Jag blev mycket överraskad, fru kommissionär, över att ni är så kritisk till en mängd ändringsförslag som parlamentet har antagit - och jag har som hastigast än en gång tittat på dem - och antyder att ni inte skulle kunna godta dem. Jag tror att ni än en gång borde titta efter och i parlamentet se den partner som ni nämligen kommer att behöva för att också konsekvent kunna genomdriva detta gemensamma projekt även gentemot rådet.
Vi talar i dag om en situation som förverkligats på marken för länge sedan. Vid det här laget är det standard att både gods och människor kan passera gränserna när och hur de vill. Denna frihet på marken skulle egentligen ha börjat i luften, eftersom det ändå borde vara mycket mer oproblematiskt att låta gränserna försvinna i luften, innan man upphäver dem på marken. Men nu blev det inte så, och desto mer ökar förväntningarna bland befolkningen, hos de människor som flyger ofta, och som säger: Agera nu äntligen politiskt och få ordning på detta!
Det var utgångspunkten för att vi vill ha ett enhetligt luftrum, eftersom den nuvarande situationen helt enkelt inte är tillfredsställande. Jag vill ta upp några exempel för att förtydliga detta. Vi har i dag i Europa den situationen att var fjärde flygning är försenad. En del av förseningarna beror på att luftrummet är överfullt, och det är överfullt eftersom vi har denna katastrofala situation med en uppdelning i luften. 350 000 flygtimmar förspills varje år, och det sker på grund av att flygplan måste göra omvägar därför att den direkta vägen är spärrad av militära områden som man inte får flyga över. Dessutom har vi i dag den situationen att det i 15 EU-medlemsstater existerar 41 luftrumsblock. Jag klargör det alltid gärna med ett exempel. Vid en flygning från Rom till Bryssel måste flygkaptenen flyga genom nio olika luftrumsblock, dvs. han måste anmälas respektive avanmälas nio gånger nio gånger. Den som påstår att detta inte medför ytterligare potentiella risker, eftersom det naturligtvis alltid kan uppstå missförstånd och språkproblem, han misstar sig. Detta visar ännu tydligare på att vi här äntligen måste åstadkomma en ändring.
Förslagen lämpar sig som jag ser det utmärkt för att skapa en ny arkitektur i luften, för att inrätta funktionella luftrumsblock och därmed se till att vi å ena sidan ökar kapaciteten, vilket är absolut nödvändigt med tanke på att flygtrafiken tilltar, och å andra sidan ökar säkerheten, eftersom potentiella risker minimeras redan från början, samt att vi minskar kostnaderna och därmed också kan göra flygandet billigare, och att vi till sist i synnerhet också bidrar positivt till miljön, eftersom de 350 000 onödiga flygtimmarna, som jag redan nämnt, därigenom kan försvinna.
Vi har alltså det korrekta målet för ögonen. Men jag vill också säga att det säkert finns vissa punkter som man kan vara kritisk till, och jag vet att den ena eller andra kollegan i fråga om somliga saker tvivlar på huruvida det är rätt väg att gå. Vi har försökt att i utskottet göra vissa kompletteringar. Jag kan nämna stickordet ?samrådsorgan för industrin?, eftersom vi har ansett att det är riktigt att både användare och tillverkare får ta större del i projektet, så att man inte producerar något som sedan inte används, eller att kraven å andra sidan är helt andra än de produkter som kommer ut på marknaden. För vid sidan av den uppdelning som vi har inom de 41 områdena i luften, har vi i Europa också en splittring av tekniken. Även de olika teknikerna måste enligt min synpunkt moderniseras snarast möjligt och stämmas av mot varandra.
Egentligen skulle jag ha önskat mig - liksom kollegan Stockmann, som har lämnat in ett motsvarande förslag - att man går ännu ett stycke längre, och skapar en europeisk kontrollmyndighet, och i mycket högre utsträckning undantar medlemsstaterna från detta område. Jag vet att det för närvarande är en illusion, men jag är ju fortfarande relativt ung och är därför säker på att vi i dag tar det första steget, vi tar ett viktigt första steg, vi säger att vill ha ett gemensamt luftrum, vi beslutar om det politiska målet, och att vi sedan går den väg som kommissionen har föreslagit. På så vis kan vi hysa den förhoppningen att det någon gång om 10-20 år verkligen kommer att finnas ett europeiskt gemensamt luftrum med en europeisk kontrollmyndighet, och att det då naturligtvis även tas hänsyn till de nationella intressena. Därför ber jag er att med bred majoritet rösta för dessa projekt.

Stockmann (PSE)
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Och likväl rör hon sig - den europeiska lufttransportpolitiken! Problemet är uppenbarligen så stort att man har gett upp Spaniens och Storbritanniens decennielånga blockad i rådet. Det är ett stort framsteg för Europa.
Projektet med ett gemensamt luftrum har en liknande betydelse för det europeiska luftrummet som införandet av euron haft för EMU-området. Jag hoppas bara att problemmedvetandet och viljan att lösa problemen är lika starka, för som alla vet är det detaljerna som är besvärliga. Det märks redan att mycket olika nationella intressen växer sig starka, som ifrågasätter det ambitiösa målet att förverkliga detta projekt senast 2004. I Favas och Sanders-ten Holtes betänkanden finns det en riktig vilja att lösa problemen. Jag hoppas att den även finns i kammaren.
Jag vill också säga något om några centrala punkter, som har spelat en roll i diskussionen och som förefaller viktiga. För mig är det fortfarande svårt att förstå varför man inte definitivt har rett ut rollfördelningen mellan gemenskapen och Eurocontrol. Där finns det ett handlingsbehov.
En annan punkt: Kommissionens åsikter om samarbetet mellan civila och militära myndigheter är helt riktiga, men jag anser att de inte går tillräckligt långt, för till slut behöver vi av den anledningen en fullständig integration av flygsäkerhetstjänsterna. Vi behöver mer än vad kommissionen har föreslagit. Jag vet att vi naturligtvis skulle behöva en mer långtgående diskussion inom institutionerna, som även tar upp den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och inte bara är inriktad på transportpolitik.
För det tredje: Skapandet av flygsäkerhetstjänster kräver oberoende nationella kontrollmyndigheter, som slutligen också bör vara institutionellt skilda från tjänsteleverantörerna. Vi skulle helst - min kollega har påpekat det - redan nu vilja ha en europeisk kontrollmyndighet, men tiden verkar ännu inte vara mogen för det.
För det fjärde: Vi behöver ha klara förfaranden för tillstånd och för att utse leverantörer, och öppna avgiftsbestämmelser. Jag ber kollegerna att för närvarande inte trassla in sig i en diskussion om huruvida det är nödvändigt med statliga eller privata tjänsteleverantörer när det gäller flygsäkerhetstjänster, för annars kommer eventuellt hela projektet att komma av sig, på samma sätt som när det gäller den lokala kollektiva persontrafiken. Det vore inte bra. Säkerheten står i förgrunden - den har prioritet - och även möjliggörandet av integrerade flygsäkerhetstjänster, som är anpassade efter de funktionella luftrumsblocken.
Och därför - och det är kärnpunkten i konstruktionen - behöver vi för det femte skapa funktionella luftrumsblock. Vägen dit har emellertid inte beskrivits på ett tillfredsställande sätt av kommissionen. Här behöver det göras förbättringar, för indelningen av luftrummet i små områden måste få ett slut. Vi har 26 delsystem, 58 kontrollsystem, och olika utrustning. Det är överflödigt och ökar - det har också redan sagts - sannolikheten för att fel begås. Säkerheten måste få högsta prioritet.
Jag kan bara helt och hållet bifalla ert betänkande, fru Nelly Maes. Från vår grupps sida finns det knappast några invändningar mot ert betänkande.
(Applåder)

Caveri (ELDR).
Herr talman, kommissionens vice ordförande! Låt mig först av allt säga att diskussionen i utskottet har varit lång och djupgående. De ändringsförslag som antagits har därför inte antagits av en slump utan efter grundliga diskussioner. Jag vill också tacka de tre föredragandena som har gjort ett utmärkt arbete. Jag tror mig dessutom våga påstå att parlamentets stöd och även dess bidrag till idén om ett gemensamt luftrum har bekräftats i diskussionen och även i dagens debatt. Men om man vill behålla datumet 2004 för att förverkliga denna nya modell för det europeiska luftrummet så måste rådet, enligt min åsikt, fortsätta ansträngningarna med att föra en dialog med framför allt de länder som fortfarande är skeptiska, i vissa fall rent av negativa, samt med de länder vilkas interna system har större behov av en modernisering. I det sammanhanget tänker jag på de problem som naturligtvis kommer att uppstå i och med utvidgningen, som nu står för dörren.
Jag konstaterar att det växt fram en politisk fråga under diskussionens gång: man försöker utnyttja en fiktiv slogan som går ut på att det gemensamma luftrummet skulle vara en attack mot de enskilda medlemsstaternas suveränitet. Det var faktiskt någon som sade i utskottet att detta är ett försök att beröva medlemsstaterna deras fysiska suveränitet över det egna territoriet. Jag tror det är viktigt att upprepa hur ogrundad denna tes är, en tes som naturligtvis strider mot fördragens anda, men jag fruktar att det är en slogan som kan vara på väg tillbaka, till och med runt de mest betydelsefulla borden.
En annan viktig dialog är den - vilket har påpekats av en del kolleger - som förs med fackföreningarna, som enligt min mening med all rätt uttrycker en legitim oro, framför allt när det gäller de känsligaste frågorna om att tillhandahålla allmännyttiga tjänster eller tjänster av allmänt intresse, framför allt inom flygledningssektorn, som självklart är ett mycket känsligt område.
Jag tror att man måste betona, vilket redan har gjorts, att den avreglering som var fullständigt nödvändig inom denna sektor, inte betyder privatisering; att konkurrensen, när den drivs till sin yttersta spets, naturligtvis måste ta hänsyn till de nödvändiga säkerhetskraven. Vi måste med andra ord öka kapaciteten och ta hänsyn till den enorma trafikmängden, samtidigt som vi, som jag sade tidigare, skärper säkerheten och minskar flygledningens fragmentering, bland annat genom att utnyttja ny teknik. Vi måste också lösa det kvarstående problemet med en integrering med de militära systemen, för det är en politisk fråga som under alla omständigheter måste lösas. Att skapa nya flygleder för att undvika trafikstockningar i vissa luftrum måste vara en av de viktigaste punkterna, för nu står vi inför fullpackade flygleder och en våldsam ökning av kostnaderna på grund av förseningar och en enorm bränsleförbrukning. Syftet med det gemensamma luftrummet är i stället att skapa ett effektivt system som verkligen blir till nytta för de europeiska medborgarna.

Ainardi (GUE/NGL).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Förslaget om att inrätta ett ?gemensamt europeiskt luftrum? handlar om en komplex fråga som jag för min del fortfarande tycker är mycket tvetydig. Jag tycker också att föredragandena Fava och Sanders gjort ett mycket bra arbete, med tanke på hur omfattande frågan är.
Jag har redan från början strävat efter att arbeta med berörda parter på arbetsmarknaden, för att förstå de viktiga frågorna i ärendet. Så sent som i torsdags tillbringade jag förmiddagen vid flygkontrollanläggningen i Roissy och eftermiddagen vid kontrollanläggningen Athis-Mons, som är den tredje europeiska flygkontrollanläggningen i storlek efter Maastricht och London. Trots att föredragandena och kommissionen tagit hänsyn till en rad punkter är jag nu ändå personligen övertygad om att dagens förslag innehåller allvarliga faror.
Jag vill tacka utskottet för regionalpolitik, transport och turism för att det tagit med ett antal av de ändringsförslag jag lämnat för att säkerheten skall beaktas bättre. Jag tycker också att det är mycket positivt att man tagit med ett ändringsförslag som innebär att varje stat har möjlighet att välja om tjänsteleverantörerna skall vara offentliga eller privata, även om jag tycker att arbetet med att kontrollera flygtrafiken är ett uppdrag som är av allmänt intresse och att dessa tjänster inte kan omfattas av konkurrensreglerna, något som EG-domstolen för övrigt fastställt.
Tyvärr anser jag att antagandet av dessa ändringsförslag inte märkbart förändrar de liberala inriktningar som förslaget består av. Jag skall försöka förklara vad jag menar: Samtliga ändringsförslag från min grupp, vilka tydligt uteslöt konkurrensutsättning av flygtrafiktjänster, avvisades av utskottet. Det skall inte hindra vår kammare från att ifrågasätta det faktum att fackföreningarna inom flygkontrollen står enade bakom detta ärende. Samtliga aktörer inom industrin kommer, förvisso med nyansskillnader sinsemellan, till samma slutsatser när det gäller farorna med det nuvarande förslaget. Och ändå talar vi inte om personal som har s.k. privilegier och som inte kan acceptera någon utveckling: arbetet med flygkontroll innebär i sig självt kontinuerlig utveckling och anpassning.
Det nuvarande systemet är långtifrån perfekt. Det är för övrigt redan gränsöverskridande. Det är i allmänhet inte vid gränserna som blockeringarna uppstår, det vet alla. Det finns andra orsaker än flygkontrollen till detta. Naturligtvis kräver det nuvarande systemet förbättringar, men jag anser att det finns andra problem, bland annat när det gäller den slutgiltiga målsättningen. Och denna slutgiltiga målsättning måste prioriteras, ja. Vi har också ett metodproblem. Ingen reform av systemet för flygtrafikkontroll kommer att bli framgångsrik utan stöd från dem som kontrollerar verksamheten och som är ansvariga för att upprätthålla en hög säkerhetsnivå i Europa. Återhämtningen av eftersläpningen - en mycket stor eftersläpning mellan den kraftiga trafikökningen de senaste åren och en förbättrad smidighet - har dessutom varit möjlig tack vare en ökad produktivitet bland dem som ansvarar för kontrollen, för att inte tala om de stora investeringar som gjorts för att förbättra utrustningen.
Strävan efter normer som kan tillämpas av alla i Europa är en nödvändig ambition för unionen, och ur den synvinkeln kan faktiskt Europeiska kommissionen spela en mycket viktig roll för att se till att kontrollen organiseras på ett harmoniskt och effektivt sätt. Men även om man i förslaget till förordning prioriterar säkerheten tror jag att alla förslag som innebär att regleringen i första hand genomförs av ekonomiska skäl direkt strider mot detta påstående. Oavsett vilken form medlemsstaterna väljer, och det finns många, skulle förslaget att konkurrensutsätta flygtrafiktjänsterna vara skadligt för flygtrafiken genom att man därigenom ifrågasätter det integrerade systemet som omfattar samtliga tekniska tjänster. Dessutom innebär det en verklig säkerhetsrisk.
Det finns förvisso ett samband mellan säkerhet, kapacitet och kostnader. Men att påstå att man skapar en hög säkerhetsnivå, samtidigt som man prioriterar de ekonomiska kostnaderna och gör det till den viktigaste parametern, är i bästa fall en illusion och i värsta fall ett svek när det gäller ambitionen att upprätthålla en hög säkerhetsnivå. Att flygtrafiken flyter smidigt beror självfallet, liksom säkerheten, på en hel kedja där varje länk är viktig. Om man bryter denna kedja innebär det att man riskerar allvarliga angrepp på säkerheten. Därför måste jag uppriktigt säga att om inte texterna vidareutvecklas avsevärt på dessa grundläggande punkter kan jag inte stödja dem.

Collins (UEN).
Herr talman! Jag välkomnar varmt de föreliggande förslagen, som är tydligt utformade för att angripa förseningar som orsakas av problem på området flygtrafikkontroll i Europa. Dessa förseningar inträffar på många flygningar på grund av svårigheter med flygtrafiksystemen i Europa. Dessa system måste moderniseras och centraliseras så att det garanteras att flygningar inte försenas på grund av brister i flygtrafikkontrollen.
Vi har alla sett undersökningar som visar att flygtrafiken kommer att öka under de kommande åren. Syftet med förslaget om ett gemensamt europeiskt luftrum är att se till att systemen för flygtrafikledning utformas, sköts och regleras på ett harmoniserat sätt inom unionen och med högsta möjliga säkerhetsnivå.
Jag kommer från en önation med ett stort beroende av flygtransporter, och det är ytterst viktigt att förbättra effektiviteten för dessa transportmodeller för att möjliggöra en framtida ekonomisk tillväxt i mitt land.
Det finns för närvarande 73 centrum för flygtrafikkontroll i det alleuropeiska luftrummet, vilka alla tillämpar olika klassificeringskoder. Flygtrafikledningen i Europa är fragmenterad, och det nuvarande systemet kan inte hålla jämna steg med efterfrågan, vilket leder till att många flygningar försenas. Inom Europeiska unionen måste vi fastställa en ändamålsenlig och bindande lagstiftning för att lösa detta problem förr snarare än senare.
Angående en separat, men ändå relaterad fråga kommer ett förlikningsförfarande att inledas inom kort i samband med frågan om den nya EG-förordningen om införande av gemensamma säkerhetsregler för civil luftfart. Detta förlikningsförfarande måste leda till en ändamålsenlig överenskommelse. Vi är tvungna att se till att en hundraprocentig kontroll av allt bagage görs på alla flygplatser i Europa. Vi måste också garantera att nödvändig personalutbildning sker så att dessa förändringar kan genomföras i praktiken.
En förbättrad säkerhet kostar pengar, och en av de frågor som man måste inrikta sig på i förlikningsskedet är frågan om exakt vem som skall betala för genomförandet av de nya säkerhetsarrangemangen mot terrorism. För närvarande skiljer sig finansieringen av säkerhetsåtgärder mot terrorism från land till land och mellan transportmodeller. Vi kan inte fortsätta att godta denna situation.

van Dam (EDD).
Herr talman! Lufttrafikföretag och passagerare kämpar med ett antal allvarliga problem. Sammanslagningen av förvaltningen av luftrummet ovanför Europa måste resultera i en lösning på de problemen. Med ökad effektivitet och snabbare lösningar skall förseningar, miljöförstöring och onödiga kostnader reduceras till ett minimum. I detta sammanhang stöter vi på ett antal komplikationer, av vilka åtskillnaden mellan militärt luftrum och civila luftkorridorer enligt min åsikt är den allvarligaste. Det är de nationella och militära myndigheterna som får ta sig an utmaningen att verkligen upphäva denna åtskillnad.
När det gäller avregleringen av flygtrafiktjänster måste vi komma ihåg att prioritera säkerheten. Ingen vinner på att lägre kostnader resulterar i en högre risk för resenärer och personal. Av den anledningen stöder vi den tonvikt som kollegan Sanders lägger på denna aspekt. Normerna för de olika tjänsterna borde vara så enhetliga som möjligt, företrädesvis internationella, och åtminstone europeiska, varvid man måste använda sig av kunskapen och erfarenheten hos organisationer som Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO), Eurocontrol och inom kort också Europeiska myndigheten för luftfartssäkerhet. Jag vill fästa särskild uppmärksamhet vid tillämpningen av dessa normer. På många områden förfaller i sig god lagstiftning som följd av otillräcklig kontroll och tillämpning. En adekvat utformning och ett adekvat genomförande av denna kontroll och tillämpning gör det möjligt även för andra företag än strikt offentliga att tillhandahålla flygtrafiktjänster.
Slutligen, herr talman, gör tiden, kapaciteten och säkerheten det angeläget att snabbt förbättra den nuvarande situationen. Jag hoppas att kommissionen kan hålla fast vid sin ambitiösa tidsplanering, vilket dock inte får ske på bekostnad av kvaliteten och säkerheten i utarbetandet. Enligt vår åsikt har man i föredragandenas betänkanden tagit upp tillräckligt med viktiga punkter vad den saken beträffar. Vi kan därför instämma i detta.

Berthu (NI).
Herr talman! De allt intensivare flygtransporterna de senaste åren och trängseln i det europeiska luftrummet kräver ett antal åtgärder för att minska trafikstockningarna, bland annat åtgärder för att bättre samordna reglerna mellan Europas länder.
Ur den synvinkeln förefaller kommissionens initiativ om ett gemensamt europeiskt luftrum, i syfte att erbjuda ett säkrare luftrum där trafiken flyter smidigare, bygga på en självklarhet. Den blir emellertid mycket mindre självklar när man tittar på de praktiska detaljerna och man upptäcker att det redan finns en organisation för att reglera flygtrafiken, nämligen Eurocontrol, som har stort tekniskt kunnande och täcker ett område som är större än hela unionen, eftersom det omfattar 31 av kontinentens stater.
Här föreligger en mycket stor tvetydighet som kommissionens texter uppriktigt sagt inte minskar. Redan i artikel 1 i förordningen om fastställande av en allmän ram breder denna tvetydighet ut sig, eftersom man både säger att gemenskapen skall få alla nödvändiga medel för att inrätta ett gemensamt luftrum, men också att man tar hänsyn till Eurocontrols uppdrag att inrätta ett alleuropeiskt luftrum. När man går vidare i texten blir inte uppdelningen mellan kommissionen, som företräder gemenskapen, och Eurocontrol tydligare. Man skulle kunna sammanfatta den i en mening: vem bestämmer när det gäller utarbetandet av förordningen? Vem är det som dominerar? Även om man i texten försöker föreslå motsatsen ser vi i verkligheten bara ett möjligt svar. Det är Eurocontrol som bestämmer, och gemenskapen måste ansluta sig till detta tillsammans med medlemsstaterna som fortfarande har den viktigaste rollen.
Vi har en känsla av att de flesta medlemsstater är av samma åsikt. Vi måste behålla Eurocontrol och dess företrädesrätter och vi måste därför först klargöra förhållandet till denna organisation. Annars riskerar vi att komplicera situationen ytterligare, snarare än att förenkla den.

Deva (PPE-DE).
Herr talman! Jag skulle vilja börja med att gratulera Maes till ett utmärkt och mycket kompetent betänkande. Behandlingen av detta ämne är kraftigt försenad, och jag är tacksam för att kommissionen har lagt fram sitt förslag. Problemet med luftfartyg från tredje land och deras säkerhetsnormer har oroat många människor; det gäller särskilt flygbolag i Östeuropa och kanske även ännu längre österut.
I direktivet har kommissionen försökt lösa detta problem genom att införa ett stort antal rampinspektioner och låta inspektörer göra stickprovskontroller av dessa luftfartyg när de landar i Europeiska unionen. Det är ett sätt att göra det. Vi kunde ha närmat oss saken på ett annat sätt, men jag skall inte klaga. Jag skulle bara vilja säga att det sätt som kommissionen har föreslagit innebär ett omfattande program för skapande av sysselsättning för flygingenjörer och flygtekniker. Jag är själv flygingenjör, så jag bör inte klaga på detta. Men det kommer att skapa ett antal arbetstillfällen på gemenskapens flygplatser, där man kommer att bli tvungen att genomföra stickprovskontroller och rampinspektioner.
Ett alternativ som jag skulle vilja föreslå för framtida övervägande är att i stället förbättra de tekniska resurserna och underhållsresurserna i tredje land och ge dessa länder stöd och bistånd så att de kan förbättra sina egna tekniska specifikationer och underhållsresurser till en standard som är internationellt godtagbar. Detta är vad USA har gjort, särskilt när det gäller afrikanska länder. Det är bra för exporten och bra för USA:s flygindustri, eftersom det erbjuder en långsiktig möjlighet att sälja dess varor och tjänster. Det är också ett sätt att få dess utrustning på plats runtom i världen - överenskommelsen mellan Boeing och Airbus, antar jag.
Det finns naturligtvis ett antal frågor angående flygtransporter inom gemenskapen som vi måste granska. Tillåt mig att ta upp en fråga som är mycket viktig för de brittiska Europaparlamentsledamöter som kommer till Strasbourg. Vi kastas av flygen, även med vederbörligen bekräftade biljetter. Air France har gjort detta upprepade gånger; i går kastades två av mina kolleger med bekräftade biljetter av på grund av att flygningen hade överbokats. Det strider mot internationella regler. Det är också - och kommissionären skulle kanske vilja skriva till Air Frances verkställande direktör om detta - ett lagbrott att hindra en parlamentsledamot att komma till parlamentet i Storbritannien. Det finns något som heter europeisk arresteringsorder, som vi har förstått nu kommer att börja användas. Jag tar upp dessa frågor så att vi kan handla innan det är för sent.

?astorakis (PSE).
Herr talman, mina damer och herrar! Även om jag givetvis håller med om den grundläggande idén, så anser jag, att när det gäller frågan om ett gemensamt europeiskt luftrum, vilket är en mycket komplicerad fråga, borde vi undersöka de lokala parametrarna mycket noggrant, och den som förespråkar en privatisering av flygtrafikens kontroll och styrning är tvungen att framföra tämligen övertygande argument. Vi måste även, i samverkan med den militära sektorn, ordna så att befogenheterna för beslutsfattande inom försvarsområdet skyddas, och garantera att den rådande gemensamma utrikes- och försvarspolitikens nivåer inte överskrids.
Det är uppenbart att åtskilliga frågetecken har uppstått som kräver ytterligare förtydliganden. Till exempel frågan om den nationella suveräniteten; varje medlemsstat kommer att bli tvungen att överlämna sin planering och kontroll av det egna luftrummet till ett centralt organ, och detta kan komma att orsaka ett antal konstitutionella problem för medlemsstaterna. Det här är något som bör ses över. Likaledes, trots det inledande yttrandet från rådets rättstjänster, verkar luftrummet ovanför internationella vatten inte ha omfattats. För länder som Grekland, men inte bara Grekland, är detta en mycket allvarlig fråga, eftersom en avsaknad av kontinuitet inom luftrummet kommer att leda till tekniska och institutionella problem, vilket i slutändan kan resultera i att olika system är aktiva inom en enskild medlemsstat. Detta skulle komplicera den dagliga verksamheten och hindra själva flexibiliteten, vilken är hela syftet med idén.
Inte heller har den militära sektorns inblandning i detta övergripande förfarande blivit tydligt skyddad, med avseende på nationella säkerhetsfrågor, dvs. frågor inom den andra pelaren. Och sedan återstår den, i vårt tycke, lika viktiga frågan angående den föreslagna förordningens rättsliga grund, vilken till sin natur verkar berättiga till mer än vad artikel 80.2 i EG-fördraget gör, med hänsyn till att detta inte bara är en fråga om transport.
Till sist anser jag att man, för att kunna skingra de mest väsentliga av dessa orosmoment, tydligt måste skydda den rätt till försvar och säkerhet som inbegrips i den nationella lagstiftningen. Jag tackar er, och jag framför mina särskilda gratulationer till kommissionären och de ärade ledamöterna för deras utmärkta arbete.

Pohjamo (ELDR).
Herr talman, ärade fru kommissionär, bästa kolleger! Jag vill också börja med att tacka föredragandena för deras utmärkta arbete med att utarbeta de viktiga betänkandena. Föredragandena har tagit hänsyn till olika synsätt och har åstadkommit en välbalanserad helhet.
Målsättningarna i det fördragspaket som nu behandlas avseende förbättrandet av flygtrafikens funktion är mycket välkomna. Förbättringarna är nödvändiga för att få bukt med kostnaderna för flygtrafiken, minska förseningarna och öka kapaciteten. Såsom här har konstaterats många gånger är det speciellt viktigt att öka säkerheten i trafiken. Om dessa målsättningar råder utbredd enighet.
Förordningen innehåller ett flertal frågeställningar som det i olika medlemsstater har rått delade meningar om. Dessa är bland annat beaktandet av en militär dimension, tillhandahållandet av lufttrafiktjänster, funktionella områden i luftrummet samt relationerna till Eurocontrol. När man fattar beslut måste man ta hänsyn till det nationella luftförsvarets behov. De kan till exempel garanteras genom en skyddsklausul. Dessutom bör medlemsstaterna även i fortsättningen förbehållas befogenheten att besluta om vem som skall leverera lufttrafiktjänsterna. När det gäller tillhandahållandet av lufttrafiktjänster ges det i förordningen förslag till en möjlighet att bilda överstatliga områden i luftrummet. Detta gör det möjligt för de nationella myndigheterna att välja tjänster.
EU:s nyligen fattade beslut att ansöka om medlemskap i Europeiska organisationen för säkrare flygtrafiktjänst, Eurocontrol, var nödvändigt. Efter anslutningen kan EU använda medlemsstaternas beslutanderätt på de områden inom organisationen som berör alla medlemsstater. Eurocontrols primära syfte är uttryckligen att göra trafiken smidigare och förbättra säkerheten. Detta går att främja genom att man harmoniserar lufttrafiksystemet och leder trafikströmmarna.
Förbättrandet av flygsäkerheten kräver även åtgärder beträffande bedömningen av luftfartyg från tredje land. Detta har behandlats i Maes betänkande och det är en viktig aspekt.
De olika synsätt som här har tagits upp går att förena enligt föredragandenas förslag. Behandlingen av fördragspaketet bör avancera i rask takt så att det kan godkännas redan under detta år.

Markov (GUE/NGL)
Herr talman, fru kommissionär! Det är otvivelaktigt så att luftrummet över Europeiska unionen borde förvaltas gemensamt, för att garantera en säker användning och högre kvalitet i form av färre förseningar.
Jag stöder föredragandens sätt att ta itu med detta, nämligen genom att ta med företrädare från konsumentorganisationerna och industrin liksom från Eurocontrol och militären i diskussionen för att komma fram till ett beslut när det gäller förslagen om att använda det gemensamma luftrummet. Endast genom att göra denna sammankoppling och ta hänsyn till erfarenheter från de civila och militära aktörerna, tillverkarna, tjänsteleverantörerna inom flygtransporterna och användarna kan man komma fram till beslut som kombinerar den erforderliga säkerhetsnivån, effektiviteten och personalens intressen på ett effektivt sätt.
Jag tvivlar dock på det föreslagna tekniska genomförandet. Att skilja mellan tjänsteleverantörer och tillsynsmyndigheter tycker jag är förståeligt. Men jag är emot förslaget att förstöra det hittillsvarande integrerade systemet med tjänster för luftrumsövervakning genom tilldelning av enskilda uppdrag, däribland till privata leverantörer. Detta kan visserligen leda till att fler konkurrenter kan agera på marknaden, men jag anser inte att det medför den eftersträvade ökade säkerheten, utan snarare motsatsen.
Den nu existerande geografiska fragmenteringen av flygsäkerhetstjänsterna kommer endast att ersättas av en ekonomisk fragmentering. Därigenom blir de befintliga problemen för de europeiska lufttransporterna inte mindre, utan det uppstår nya problem - som exemplet med de två flygplan som nyligen störtade över Bodensjön visade. Av lönsamhetsskäl genomfördes sådana personalbesparingar att en situation kunde uppstå där en enda flygledare faktiskt utövade tjänsten, vilket omöjliggjorde en friktionsfri och framför allt säker drift.
Här uppstår med all tydlighet frågan om det inte vore bättre att de synnerligen känsliga säkerhetsfrågorna i samband med ledningen för flygtransporterna sköttes av en offentlig tjänst, som i sig förenade fördelarna med en integration av de enskilda tjänsterna i en enda kedja med erforderlig kvalitet hos arbetet, yrkesmässig kvalifikation och erforderlig materiell utrustning. Införandet av gränsöverskridande luftrumsblock utgör visserligen ett steg mot en nödvändig europeisk integration av luftrummet, men det kan bara ske med bifall från alla deltagande stater. I händelse av tvister eller tvivelsmål borde det inte vara möjligt att ta beslut över huvudet på en eller flera stater.
Till skillnad från kommissionens nuvarande förslag, där man bara räknar med ett gränsöverskridande samarbete när det gäller mycket begränsade regionala tjänster, är det också helt realistiskt att tänka sig ett nära samarbete mellan befintliga nationella offentliga flygsäkerhetstjänster. I det fallet skulle två länder bilda ett gränsöverskridande luftrumsblock. Denna komplicerade fråga om respekt för den statliga suveräniteten märks också i kommissionens funderingar och i rapporterna om ett förbättrat samarbete mellan den civila och militära användningen av luftrummet.
Hur tillträdet till luftrummet för den civila luftfarten, i motsats till militären, faktiskt kan ökas, framgår inte av föreliggande betänkanden. Med de aktuella bestämmelserna kan man knappast uppnå både ett bättre utnyttjande av det gemensamma europeiska luftrummet för den civila luftfarten och en ökad säkerhet. Det utvidgade samarbetet inom det europeiska nätet för flygledningstjänst kan betraktas som positivt, eftersom integrerade nät naturligtvis möjliggör en ökad kompatibilitet och bidrar till att sänka anskaffnings- och underhållskostnaderna.

Queiró (UEN).
Herr talman, herr kommissionär! Det faktum att vi i detta parlament hör till de flitigaste användarna av flygtransporter innebär att vi måste ägna alla åtgärder som syftar till att förbättra lufttrafikens och trafikkontrollens organisering, punktlighet och säkerhet särskild uppmärksamhet.
Vi ifrågasätter inte att syftet med förslaget till gemensam reglering av gemenskapens luftrum, mera känt som ?ett gemensamt europeiskt luftrum?, och framtagandet av därmed förbunden lagstiftning, är att öka detta transportmedels effektivitet och säkerhet och bemöta de utmaningar som dess förutsebara tillväxt i framtiden kommer att föra med sig.
Den enkla sanningen är att det finns frågor på detta område som inte kan lämnas obesvarade. Eftersom min talartid är mycket begränsad skall jag endast diskutera de viktigaste. För det första, är parlamentet medvetet om att den rättsliga grund som åberopas för de fyra förordningarna, artikel 80.2 i fördraget, kanske inte utgör en tillräcklig grund för de åtgärder kommissionen rekommenderar? Dessa kommer att resultera i att det nationella luftrummet blir ett av EU:s politikområden och att medlemsstaterna lämnas att utöva sin suveränitet, enskilt och tillsammans. Vidare, inser ni, mina damer och herrar, att dessa förordningar kommer att få till följd att distinktionen mellan civila och militära användare av det gemensamma luftrummet kommer att bli otydlig? För det tredje, är det inte uppenbart att det krävs ett införande av en grund för behörighet som inte existerar i det befintliga fördraget, och till och med en definition av en gemensam försvarspolitik, som man fortfarande långt ifrån har lyckats med, om unionen skall ta på sig dessa nya befogenheter, som skall utövas i enlighet med kommittéförfarandet? Vidare, kommer införandet av mekanismer för ekonomisk konkurrens i trafikkontrollen verkligen att vara ägnade att nå målet säkra lufttransporter, med andra ord, säkerhet för de människor och varor som transporteras och för de samhällen som lever under flygbanor, med tanke på nödvändigheten att bibehålla den höga säkerheten?
Slutligen, kommer en opartisk och objektiv analys av de verkliga orsakerna till de förseningar som har drabbat de europeiska flygsträckorna att genomföras under denna process? Kan dessa enbart hänföras till de brister i trafikkontrollen som vi nu försöker att komma till rätta med? Kommer man, till exempel, att ta flygplatsernas ansvar, eller ansvaret hos de flygbolag som vägrar att fasa ut sina flygningar, eller meteorologiska orsaker, med i beräkningen? I dessa nya förordningar ser vi inte några förslag till åtgärder ägnade att förbättra de andra delarna i detta komplexa system. Vi ser dem inte och därför är vi fortfarande oroliga.

Esclopé (EDD).
Herr talman, fru kommissionär! När man läser de texter kommissionen föreslagit kan man få uppfattningen att flygtrafiktjänsterna skulle kunna omfattas av gemenskapens ekonomiska regler, vilket skulle innebära att man är skyldig att genomföra anbudsförfaranden för dessa offentliga tjänster som är av ett särskilt slag. Men i sitt yttrande av den 19 januari 1994 ansåg EG-domstolen att kontrollen av flygtrafiken är en uppgift för offentliga myndigheter, utan ekonomisk karaktär, eftersom den utgör en tjänst i allmänhetens intresse som syftar till att skydda både användarna av flygtransporter och de människor som berörs av överflygningar. Man kan därför anse att tjänsterna med flygkontroll, information och varning utgör en form av administrativ polis av majestätiskt slag, som inte i något fall kan ingå i en kommersiell tjänst trots att man använder avgifter. Det faktum att dessa tjänster omfattas av avgifter som betalas av användarna gör dem inte automatiskt till tjänster som omfattas av de ekonomiska reglerna i fördraget.
Staterna måste därför kunna välja hur de vill organisera och utöva dessa tjänster utifrån volymen och det slag av trafik de skall hantera, samt den ekonomiska verkligheten för deras territorium. Det bör också preciseras att flygtrafiktjänster inte kan omfattas av fördragets ekonomiska regler eller konkurrensutsättas. De intressekonflikter det skulle kunna leda till skulle allvarligt skada flygtrafikens och framför allt allmänhetens säkerhet. En av statens majestätiska uppdrag är att garantera säkerhet för dess befolkning och territorium. Det åligger alltså staterna, och endast dem, att garantera att det fungerar, och de måste naturligtvis förbättra harmoniseringen kring Eurocontrol.

Foster (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill börja med att tacka våra föredragande, Fava och Sanders-ten Holte, och även skuggföredraganden, Schmitt, för allt deras hårda arbete med ett mycket komplicerat och detaljerat betänkande.
Jag skulle emellertid vilja ta upp ett antal saker som hittills har lämnats utan avseende, särskilt av kommissionen. Flygindustrin klarar inte fortsatta förluster på 4 miljarder amerikanska dollar till följd av förseningar runtom i Europa, och jag inser att det att inte göra någonting alls inte är ett alternativ.
Oaktat dessa anmärkningar finns, som ordspråket säger, djävulen i detaljerna. De föreliggande förslagen skulle kunna leda till dubbelarbete när det gäller lagstiftningsinsatser och åtgärder som riktas antingen mot medlemsstater eller mot alla medlemmar av Eurocontrol, som för närvarande omfattar 31 länder. Vad värre är finns det fortfarande en påtaglig risk att befintliga alleuropeiska system som fungerar till allas belåtenhet skadas eller förstörs, endast på grund av att de plötsligt måste sättas in i ett EU-sammanhang. Jag syftar särskilt på kommissionens förslag om att återskapa Eurocontrols system för undervägsavgifter och central flödesplanering. Jag skulle också vilja ifrågasätta inrättandet av ett samrådsorgan för industrin, eftersom det skulle innebära en onödig dubblering av det befintliga systemet.
Det är vår skyldighet att blicka bortom våra gränser och skapa meningsfulla och ändamålsenliga åtgärder för att förbättra säkerheten, effektiviteten och de ekonomiska aspekterna när det gäller flygtrafikledning som inte leder till ett system på två nivåer och därigenom äventyrar dagens modus operandi. Vi kan heller inte ignorera den verkliga oron i många medlemsstater beträffande de militära dimensionerna av ett gemensamt luftrum, och inte heller frågan om suveränitet.
Den 6 juli 2000, under vår inledande debatt här i denna kammare, informerade jag kammaren om att 44 procent av förseningarna och 30 flaskhalsar var koncentrerade till sektorer i både nord och syd, omfattande Schweiz, Frankrike, Italien, Spanien och delar av Tyskland. Jag betonade också att det var olämpligt att använda Eurocontrol som syndabock. Ett gemensamt luftrum kommer inte att lösa alla våra överbelastningsproblem om dessa medlemsstater och Schweiz inte gör en samlad ansträngning för att ta itu med sina specifika brister.
Slutligen måste också både flygbolag och flygplatser noggrant granska sina rutiner, eftersom även de alltför ofta bär ansvaret för en stor andel av de förseningar som inträffar.
Detta betänkande är ett stort steg framåt, och vi måste återigen tacka föredragandena. Men vi är inte framme ännu. Jag hoppas att rådets möten kommer att leda till ytterligare och bättre klargöranden.

Wiersma (PSE).
Herr talman! Den här debatten handlar inte enbart om säkerhet eller om att undanröja förseningar tack vare ett bättre samarbete på Europanivå. Enligt min åsikt har denna debatt också en internationell politisk dimension. Samarbete är å ena sidan Europeiska unionens styrka, men också dess svaghet. Det är bra att träffa avtal om europeiska bestämmelser för luftfarten, inbegripet användande av luftrummet. Svagheten ligger emellertid i det sätt på vilket detta sker: långsamt och med många nationella villkor.
Som europeisk union försöker vi att vara en likvärdig partner till USA på den internationella scenen, se bara på Kyoto och hela affären runt Internationella brottmålsdomstolen. Amerikanerna försöker ofta att spela ut oss mot varandra, och vi är ofta inte i stånd att bjuda motstånd. Luftfartsfrågan är ett bra exempel på detta.
Om man jämför Europeiska unionen med USA ser man hur mycket bättre organiserade saker och ting är där, och hur svaga vi fortfarande ofta är. Det visar sig också i debatten och Favabetänkandet att vi är långt ifrån överens om användandet av luftrummet, och om bestämmelserna för vägledning av luftfarten. Den diskussionen existerar inte i USA, för där finns det enbart en luftfartsmyndighet. Jag anser alltså att det är viktigt, även mot bakgrund av den här debatten, att göra snabba framsteg och att arbeta på ett system, en lagstiftning, som kan ligga till grund för ett integrerat luftrum i stället för femton olika system som på ett eller annat sätt förses med en europeisk förpackning.
Till sist en kommentar angående Maes betänkande. Det är ett utmärkt betänkande. Det är bra att vi nu äntligen kan avsluta detta ärende. Det har redan dragit ut alldeles för långt på tiden, till följd av Gibraltarfrågan. Det finns risker med flygplan från tredje länder, ofta också för att de är föråldrade. Det medför oförsvarbara risker, också på flygplatser inom Europeiska unionen, för passagerare som tar dessa flygplan där. Det är bra att man upprättar ett kontrollsystem för detta nu, och jag vill än en gång framföra mina komplimanger till Maes för hennes utmärkta betänkande.

Cauquil (GUE/NGL).
Herr talman! Konkurrensutsättning av flygtrafiktjänsterna kan inte vare sig minska flygförseningarna eller harmonisera det europeiska luftrummet, vilket kommissionen påstår.
Konkurrens skulle faktiskt förvärra oordningen eftersom konkurrens är motsatsen till samarbete. Att tillämpa produktivitetskriterier, när det bara handlar om kommersiell lönsamhet, kan inte förbättra den service användarna av flygtransporten får. Och framför allt innebär angreppet på flygkontrollens offentliga och integrerade karaktär, och att den säkerhetskedja som garanterar denna service därmed bryts, en ökad riskfaktor. Något vi på ett tragiskt sätt blev påminda om i samband med flygkatastrofen vid Bodensjön i juli.
Liksom vid den europeiska strejken den 19 juni gör flygledarna definitivt rätt i att säga nej till projektet med ett ?gemensamt luftrum? och de risker det medför.
Tillsammans med mina kamrater Arlette Laguiller och Armonia Bordes avvisar vi den av kommissionen planerade avvecklingen av denna offentliga service för att överlämna den till privata intressen. Aktieägarna i flygbolagen, och flyg- och databranschen emotser redan de vinster de skulle göra. Detta är projektets verklighet när man skalat av kommissionens förevändningar.
Vi avvisar det alltså i sin helhet och vi kommer att rösta emot betänkandena från Fava och Sanders eftersom privatiseringar och jakten på vinst är skadliga och oförenliga med framsteg, säkerhetssträvan och en möjlig och nödvändig åternationalisering av mänsklig verksamhet, såväl på marken som i luften.
(Applåder)

Titford (EDD).
Herr talman! När min kollega talade om det gemensamma europeiska luftrummet i juli 2000 tackade han den dåvarande föredraganden, sir Robert Atkins, för att denne gav den EU-skeptiska rörelsen i Förenade kungariket en present. Sedan dess har den EU-positiva brittiska pressen, särskilt den nationella söndagstidningen The Observer, slagit mynt av den tragiska kollisionen nyligen mellan de schweiziska och ryska trafikflygplanen. En journalist antydde till och med att händelsen delvis orsakades av avsaknaden av ett enhetligt system. Denna fråga handlar emellertid inte om att kontrollera luftrummet. Det finns redan ett enhetligt system genom Eurocontrol. Organisationen har skött samordningen av rörelserna i luften i 30 länder, varav hälften utanför EU, under 42 år. Den verkliga frågan är den kamp som är lika gammal som gemenskaperna själva: kampen mellan överstatlighet och mellanstatlighet.
Eurocontrols system bygger på mellanstatlig kontroll; ramdirektivet om det gemensamma europeiska luftrummet är ren och skär överstatlighet. Gemenskapen vill lägga en del av systemet under överstatlig kontroll. Den vill överta förbindelserna med Eurocontrol från medlemsstaterna och därigenom komma närmare att förverkliga sin ambition att bli vad Monnet beskrev som en europeisk regering. Det är den verkliga dagordningen.
Jag påminner därför i synnerhet mina brittiska kolleger om att de röstar för politisk integration om de röstar för detta förslag.

Cocilovo (PPE-DE).
Herr talman! Låt mig först av allt, i likhet med mina kolleger, tacka kommissionen och gratulera till detta initiativ och även tacka för det arbete som utförts av föredraganden och de parlamentariska organen när det gäller en fråga som är så komplicerad som denna. Jag tror också att det kan vara lämpligt att framhålla värdet i begreppet flexibilitet, något som vi ofta åberopar.
Jag vill gärna tacka kommissionsledamoten, kommissionens vice ordförande. Genom en minimal, formell ändring av praxis har hon nämligen kunnat föregripa kommissionens synpunkter även när det gäller ändringsförslagen, jämfört med slutsatserna från diskussionen. I en fråga som är så komplicerad som denna har vi tack vare det fått en möjlighet att betona vissa motiv, knutna till den stora betydelse vi tillmäter ändringsförslagen, just för att lyfta fram de viktigaste och känsligaste frågorna i diskussionen.
Strategin med det gemensamma luftrummet är positiv av de anledningar som redan har nämnts av alla och som jag inte tänker upprepa av tids- och utrymmesskäl. Grundpelarna är säkerhet, effektivitet och regelbundenhet, för att påminna om de ord som yttrats av kommissionären. Om vi i vissa av ändringsförslagen har försökt att undvika en uttrycklig och lösryckt hänvisning till de ekonomiska aspekterna, så är det inte för att vi förringar deras betydelse, utan för att vi vill undvika att ge ett alibi till dem som redan från början har gått in i denna process på ett sätt som inte varit positivt. Vi säger ofta att man inte skall kasta ut barnet med det smutsiga badvattnet. I det här fallet är det vissa som redan från början har försökt smutsa ner badvattnet just för att kunna kasta ut barnet, och detta vill vi undvika.
Samma sak gäller samarbetet mellan de civila och de militära myndigheterna: de lösningar vi föreslår löser inte problemet, men om det finns ett bra sätt att undvika att lösa det, så är det just att inte ens ta upp det. Problemet kommer tillbaka när det gäller relationerna med Eurocontrol och respekten för den nationella suveräniteten och även i processen med att omdefiniera de nuvarande luftrummen, där möjliga lösningar skulle kunna förbättra det positiva arbete som hittills utförts.

Watts (PSE).
Herr talman! Även jag skulle vilja tacka föredragandena för deras arbete och påminna kollegerna om att de verkliga frågorna, de tre vägledande principer mot vilka vi bör pröva dessa förslag, måste vara säkerhet, miljömässig hållbarhet och konsumenternas rättigheter. De nuvarande systemen för flygtrafikkontroll i Europa lever på lånad tid, en uppfattning som bekräftas av de tragiska händelserna denna sommar. Maes har helt rätt när hon säger att vi om 20-30 år mycket väl kan bevittna en stor flygtragedi varje vecka om vi inte vidtar åtgärder nu.
Det gemensamma europeiska luftrummet och förslagen om kontroller av luftfartyg från länder utanför EU är viktiga bidrag för att göra våra luftrum säkrare. Men vi måste också ta hänsyn till miljön, särskilt denna vecka när världstoppmötet äger rum i Johannesburg. Varje dag ödslas miljontals liter bränsle bort och onödiga utsläpp avges på grund av flygförseningar och luftfartyg på genomfart genom det europeiska luftrummet. Ett gemensamt luftrum skulle bidra väsentligt till att minska föroreningar, utsläpp och bortödslat fossilt bränsle.
Slutligen får vi inte glömma konsumenternas rättigheter. En av tre flygningar i Europa är försenad. Det mänskliga priset går inte att beräkna: tusentals familjesemestrar förstördes i somras när människor hölls i väntan på varma och föråldrade flygplatser. Affärer avbryts och försenas.
Jag hoppas att detta förslag kommer att få ett brett stöd. Det gläder mig att kommissionären är ambitiös nog att säga att vi måste se ett betydande genombrott 2004. I likhet med Fava tror jag att vi kommer att klara den tidsgränsen. Det är bara synd att rådet inte är här för att besvara vår oro och våra krav på omedelbara åtgärder, för kommissionären har gjort sitt arbete. Vi har gjort vårt. Nu är det upp till rådet.

Miranda (GUE/NGL).
Herr talman! Vi har inte några invändningar mot ett gemensamt luftrum, om det, som man deklarerar, är konstruerat för att förbättra säkerheten i det europeiska luftrummet genom en samordning av riktlinjer och åtgärder samt en harmonisering av bestämmelserna. Men det är, objektivt sett, inte det verkliga skälet till detta kommissionsförslag. För övrigt hör säkerhetsfrågor, eller, för den delen, förseningar, egentligen inte hemma inom ramen för kontroll av luftrummet. Och förslaget har inte heller så mycket att tillföra när det gäller säkerhet. Vissa av dess riktlinjer skulle faktiskt även kunna ge anledning till ett ifrågasättande av de höga säkerhetsstandarder som man gör gällande är målet. Det gäller öppnandet av marknaden för tilläggstjänster, vilket, med tanke på den prioritet man ger förbättrade resultat, kan resultera i lägre utgifter för personal och utrustning. Det gäller även förslaget att omvandla geografiska block till ekonomiska block, som kommer att ha en benägenhet att konkurrera med varandra, till skada för säkerheten.
Det är emellertid på andra plan som detta förslag, tillsammans med några av de ändringsförslag som infördes av det behöriga parlamentsutskottet, oroar oss mest. Jag syftar uttryckligen på avsikten att överföra fastställandet av ?funktionella luftrumsblock? från medlemsstaterna till gemenskapen. Då denna fråga har varit, och fortfarande är, en uppgift för forumet för fysisk planering, tillhör den, i enlighet med fördragen och vissa länders författningar, närmare bestämt mitt eget, medlemsstaternas exklusiva befogenhet. Det finns därför inte någon rättslig grund för det aktuella förslaget, i synnerhet inte i de termer som antagits av parlamentsutskottet, vilka förstärker kommissionens roll som högsta bestämmande myndighet.
Denna fråga får en särskild betydelse med tanke på det militära områdets delaktighet. Det är därför oacceptabelt att man försöker underordna kontrollen av det militära luftrummet och, överhuvudtaget, fastställa nya ?funktionella luftrumsblock? utan ett behörigt beslut av medlemsstaterna. Vi anser därför att det angreppssätt som rådet på senare tid har övervägt är förnuftigt.
Denna oro - men även den som gäller till exempel trafikledarnas rörlighet - har förtjänat vår fulla uppmärksamhet, och den har lett till att en rad ändringsförslag har lämnats in, som, om de antas, kan fogas till andra ändringsförslag som redan har antagits av utskottet och som på vissa områden innebär förbättringar av kommissionens ursprungliga förslag. Det gäller tanken att flygtrafiktjänsten är en tjänst i allmänhetens intresse, deltagandet av arbetsmarknadens parter i processen, vilket tidigare saknades, den nu accepterade möjligheten att låta användning och styrning av flygtrafiktjänster bli kvar inom den offentliga sektorn, och slutligen, åtagandet att förbättra samarbetet med Eurocontrol. Jag upprepar emellertid: de frågor som jag nämnde inledningsvis är avgörande för den slutliga värderingen av detta förslag.

Rack (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Favas, Sanders-ten Holtes och Maes tre betänkanden stöddes i utskottet av en mycket stor majoritet. Det som vi med det pågående lagstiftningsförfarandet kan uppnå i riktning mot ett gemensamt luftrum har kollegerna därför också med all rätt framhävt. Allt detta kan man bara samtycka till, och instämma i tacket till kommissionen och föredragandena.
Men, och det har också några kolleger redan sagt, vi befinner oss fortfarande långt ifrån några optimala lösningar. Den som inte vill medge det, han borde fundera över hur allmänheten tänker. Våra medborgare ser frågan om att flyga i Europa långt ifrån i rosenrött, framför allt när de ofta är hänvisade till flygkommunikationerna. De anser att det är säkert att flyga i Europa. Det är bra, måtte det fortsätta så, även om det även här finns behov av förbättringar. Men de anser framför allt att det är extremt dyrt att flyga. För de pengar som jag betalar för att flyga från min hemstad Graz till Bryssel, kan jag också flyga till Los Angeles eller Kuala Lumpur. På något sätt är det otvetydigt så att proportionerna här inte stämmer.
Förseningarna tilltar. Vi flyger snabbt men vi sitter desto längre fast på flygplatserna, och det inträffar alls inte sällan att vi över huvud taget inte flyger alls. Strejker, framför allt före helgerna, visar oss om och om igen i fråga om flygsäkerheten i vilken utsträckning många har sina egna intressen för ögonen, och inte bara det allmänna bästa. Sett på det viset kan man inte bara lovorda det som uppnåtts, utan vi bör framför allt också utgå från att det som vi i dag tar de första kliven mot kanske också måste förbättras, så att vi ser till att vi genom att höja ribban för oss alla sörjer för ökad flygsäkerhet, men också för förnuftiga transportvillkor i Europa. Det finns fortfarande mycket att göra.

Poignant (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Detta förslag är en ganska bra sammanfattning av vårt sätt att arbeta. Man utgår från ett känt problem, förseningarna under 1999, även om året är exceptionellt på grund av kriget i Kosovo och ändringarna i flygrutterna. När ett problem uppstår vänder vi oss ganska spontant till parlamentets favoritämne, och jag syftar då på konkurrensen, som jag tror att vi en dag måste resa en staty över. Konkurrensen når mycket snabbt sina begränsningar när det gäller passagerarnas säkerhet, och dessa begränsningar, som lyckligtvis återfinns i förslagen, är staternas ansvar. En flygledare är faktiskt en polis vid vägkanten, det är en pilot vid infarten till hamnen och man kommer aldrig att kunna bedriva verksamhet bakom hans rygg. Varje stat har för övrigt rätt att välja vilka som skall sköta flygtrafiktjänsten, och förordningen måste omfatta fall där offentliga eller privata åtgärder gäller uppgifter av allmänt intresse. Ett ändringsförslag om detta har lämnats in.
I luften finns också militärerna, inte bara det civila flyget. Det krävs samarbete mellan dessa två parter. Jag erinrar om att detta samarbete, när det gäller armén hör till den mellanstatliga pelaren och inte gemenskapspelaren, och i detta fall besvarar kommittén för det gemensamma luftrummet inte frågan. De femton medlemsstaterna är inte heller de enda, det finns andra. Ni har aviserat att de inom en månad skall ansluta sig till Eurocontrol, vilket är bra. För närvarande måste vi avvakta den fortsatta utvecklingen.
Det krävs också begränsningar, och jag skall sluta med denna punkt, eftersom kontrollen är en enhet som man inte kan fragmentera eller dela upp. De tjänster som bidrar till att den fungerar kan inte delas upp. Jag hoppas att resultatet av våra omröstningar kommer att omfatta alla dessa uppgifter. Våra kolleger har gjort ett bra jobb och jag vill tacka dem för att de lyssnat så bra.

?orakas (GUE/NGL).
Herr talman! Det finns en risk att de öppna luftrummen, som man i det föreslagna direktivet avser upprätta, kommer att förvandlas till en säkerhetens mardröm för miljontals passagerare. Problem med lufttransporten, konkurrensen och effektiviteten används som förevändningar för en total liberalisering av marknaden inom den här sektorn, för att öka storfinansens vinster och på samma gång kraftigt kunna angripa flygplanssäkerheten och medlemsstaternas möjligheter till nationellt oberoende och utveckling, särskilt de minst utvecklade medlemsstaterna och ytterområdena.
Och inte bara det. De föreslagna öppna luftrummen kommer att användas, vilket är allmänt erkänt, för att tjäna militaristiska, icke folkligt förankrade planer bland krigsivrare inom Nato och Europeiska unionen. På samma gång kommer transporttjänsternas själva beskaffenhet att förändras, från att ha varit en tjänst till förmån för folket till att bli ett sätt för storfinansen att kamma hem vinster. De negativa effekterna av detta direktiv kommer att bli många och varierande, särskilt för Grekland, ett land med hundratals öar, med områden som är bland de minst utvecklade inom unionen, och med allvarliga problem inom försvars- och säkerhetsområdet.
Det är därför som vi, arbetstagare och konsumenter, motsätter oss detta direktiv. Vi kämpar för statliga flygbolag som uppfyller en hög standard av kvalitet och säkerhet, och som är integrerade i ett nationellt utvecklingsprogram utformat för att tjäna folket, inte storfinansen.

Lisi (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag hälsar i stället dagens godkännande av detta åtgärdspaket med glädje, och om det är något vi skall beklaga så är det att det kommer för sent. Vi har i onödan förlorat tio år genom den historiska tvisten mellan Spanien och Storbritannien, men i dag står vi äntligen inför ett annat perspektiv.
Jag måste säga att många svårigheter har uppkommit eftersom ärendet har varit och fortfarande är komplicerat, och dess utveckling har verkligen inte varit smidig. Ekon av dessa svårigheter har vi hört även i dag i kammaren, även om det står klart för alla att det finns gott om argument som avser ekonomi, säkerhet, miljö och konsumentskydd. Vi har hört hur många förseningar som finns, vilken nivå som trafikstockningen inom lufttrafiken har nått, vilka kostnader som denna trafikstockning för med sig, vilka säkerhetsproblem det finns om man skall utöka luftrummet. Trots allt står det klart för alla att det finns mycket goda argument för att aktivera detta åtgärdspaket, även om vi har fått höra invändningar i dag. Invändningarna tar olika form, till exempel den något ovanliga hänvisningen till staternas suveränitet, samarbetet med militärerna som plötsligt har fått en sådan grundläggande betydelse - och jag förvånas över att framför allt extremvänstern visar prov på sådan undfallenhet gentemot militären - samt förvirringen när det gäller avreglering och privatisering. Allt detta är invändningar som, enligt mitt sätt att se, döljer ett visst motstånd och en önskan att bevara, att inte ändra, vilket radikalt strider mot det som våra medborgare kräver.
Fru kommissionär, det finns många frågor där Europa borde ta ett steg tillbaka i stället för ett steg framåt och inte invadera nationalstaternas liv och behörigheter. Men detta är inte ett sådant fall. Detta är vad våra medborgare kräver av oss, så gå framåt med beslutsamhet! Vi får ett gemensamt luftrum där det blir möjligt för alla att färdas i säkerhet och trygghet.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Denna fråga påvisar på ett utmärkt sätt behovet av någonting som Europeiska unionen. Ingen medlemsstat kan på egen hand effektivt lösa de problem som rör flygtrafikkontroll eller säkerhet i luften. Vi har en union där vi inte bara samarbetar som stater, utan där vi även delar vår suveränitet och vårt lagstiftande i vårt eget bästa intresse, som enskilda medlemsstater, och i gemenskapsmedborgarnas bästa intresse. Detta är ett bra exempel på hur vi kan göra det effektivt. Det betyder inte att det är ett perfekt förslag, men det är ett bra steg i rätt riktning.
Det råder ingen tvekan om att våra system för flygtrafikkontroll måste vara kompatibla; det behövs bättre integration och bättre och mer gemensam utrustning och utbildning av personal. Vi måste inte bara försöka återställa nöjet att flyga, utan även den känsla av säkerhet som människor känner när de går ombord på ett flygplan och reser från plats till plats.
Som ledamöter i detta parlament flyger vi som en del av vårt arbete; vi befinner oss ständigt i luften. Jag vet att nöjet att åka till en flygplats och gå ombord ett flygplan inte är lika stort i dag som för några år sedan, inte bara på grund av förseningar som står i samband med flygtrafikkontroll och brist på luftrum osv., utan även på grund av förseningar på flygplatser, vid bagageuthämtning och säkerhetskontroller - man kan påstå att säkerhetskontroller är nödvändiga.
Jag välkomnar även Eurocontrols allmännyttiga karaktär. Det är viktigt att komma ihåg att detta är en fråga som inte kan regleras av privata företag. Regleringen måste upprätthållas genom att ha ett starkt allmännyttigt inslag.
Slutligen, när det gäller de principer som jag skulle vilja tillämpa på detta område kommer säkerheten först, miljömässig hållbarhet i andra hand och effektivitet i tredje hand. Det är viktigt att hålla dessa i minnet, och vi bör gå vidare med detta förslag.

Vatanen (PPE-DE).
Herr talman, ärade fru de Palacio, bästa kolleger! Vi har igen fått höra olika orsaker till varför vi inte kan övergå till en europeisk praxis beträffande användningen av luftrummet. Ofta används säkerhet som svepskäl, men i själva verket är det fråga om själviskhet, egentligen är det fråga om att vi vill behålla de gamla ställningarna.
Det är svårt att föreställa sig ett mera vettigt och logiskt projekt än en förnuftig och samordnad användning av det europeiska luftrummet, speciellt när antalet resande och användningen av luftrummet kommer att öka framledes. Varför måste ett flyg från Helsingfors till Aten eller från Warszawa till Dublin åka i sicksack över Europa medan piloten får upprepa samma sak flera gånger? Man måste se detta som en helhet.
Av nuvarande praxis följer förseningar. De finländska parlamentsledamöterna kommer inte längre från Helsingfors till Strasbourg via Paris, eftersom flygen alltid är försenade, inställda eller man inte får sitt bagage. Nu åker man direktflyg till Frankfurt eller Zürich och därefter färdas man tre timmar i bil. Det fungerar bättre än den europeiska flygtrafiken.
Detta är också ett mycket dyrt system. Som vi väl vet hanterar USA det dubbla antalet flygningar med lika mycket pengar. Vem i samhället betalar när vi handlar ineffektivt? Den fattige betalar alltid räkningen. Den rike har råd att leta reda på något alternativt sätt att agera.
Detta är inte heller säkert. Den tragiska olyckan i Schweiz berodde alls inte enbart på dålig utrustning eller underbemanning. Vi måste ställa denna fråga: varför måste Schweiz, ett litet land, ha ett eget luftrum? Om sättet att agera utgående från nationella gränser är rätt, måste vi ju upprätta center i Andorra, San Marino och Vatikanen. I själva verket är ju redan Vatikanen ett himmelskt flygledarcenter, ett spirituellt flygledarcenter. Därifrån blir vi också påminda om att himlen tillhör oss alla, den är gemensam för oss alla.

Vairinhos (PSE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade föredragande och ärade föredragande av yttranden! Behovet av en reglering som verkligen integrerar det europeiska luftrummet erkänns allmänt. Den nuvarande situationen kännetecknas av att det finns olika system för att tillhandahålla lufttrafiktjänster, som tillämpas av ett femtiotal olika flygtrafikledningscentraler, med två dussin förvaltningssystem och 70 olika programspråk. Detta är absurt!
Det finns ett verkligt behov av förändring och reglering för att skapa den nödvändiga harmoniseringen, som även kan utsträckas till utbildningen av flygledare. Här vill jag gärna göra en liten utvikning. Jag var flygledare under min militärtjänst och jag är mycket väl medveten om de svårigheter som beror på den fullständiga avsaknaden av samordning mellan luftrum som kontrolleras av militären och luftrum som kontrolleras av civila myndigheter. Frågan om reglering är av största betydelse och i detta förslag till paket med fyra förordningar för ett gemensamt europeiskt luftrum är det därför en obestridlig nödvändighet att Eurocontrol utrustas med makt och oberoende. En av dess viktigaste funktioner är att fungera som en offentlig tjänst som skall garantera luftrummets säkerhet. Då uppkommer emellertid oundvikligen frågan om att skapa funktionella luftrumsblock av det gränsöverskridande luftrummet. Det förtjänar även att göras kristallklart vilka dessa är och vilket syftet med dem är. De måste skapas med de berörda ländernas samtycke. I annat fall skulle det säkerligen innebära en kränkning av författningen i vissa medlemsstater.
Avslutningsvis måste säkerheten sättas i främsta rummet av alla parter som är inblandade i inrättandet av det gemensamma europeiska luftrummet, och därefter kommer frågor om miljö och effektivitet.

Jarzembowski (PPE-DE)
Herr talman, fru vice ordförande! Först vill jag be om ursäkt för att jag inte var här i början av debatten, eftersom jag reste hit först i morse. Jag anser att vi egentligen nu bör glädja oss åt allt som har framförts i detalj. För även om det har dröjt tre år, har vi kommit långt. Kommissionen sade i sitt första tal - det var sommaren 1999 - att den enhetliga luftfartskontrollen är ett typiskt europeiskt problem, som vi måste ta itu med på europeisk nivå. Vice ordföranden tillsatte då en högnivågrupp. Vi var inte helt glada över det i parlamentet, men det var riktigt gjort, eftersom hon därmed försökte fånga upp oron från medlemsstaterna, som befarade en oförnuftig centralisering. Därför var det rätt att tillsätta högnivågruppen, som lade fram sin rapport år 2000. Kommissionären framlade sedan år 2001 förslagen till direktiv. I dag skall vi efter bra diskussioner i utskottet avsluta den första behandlingen i parlamentet, dvs. vi har kommit mycket långt under de tre åren och vi bör till att börja med glädja oss åt det.
För det andra finns det naturligtvis fortfarande filosofiska skillnader. Men låt oss tänka över detta. Jag tror att det finns tillräckligt med exempel på att man kan kombinera militär och civil luftrumskontroll, och att det blir effektivare, även i den militära säkerhetens intresse. Denna motsatsställning mellan militär och civil luftrumskontroll bör vi övervinna. För det andra bör vi än en gång klargöra att vi är demokrater, och demokrati betyder att beslutet måste fattas av regeringen, kontrollerad av parlamentet. Därför är Eurocontrol något som vi inte kan acceptera när allt kommer omkring. Eurocontrol är en kommitté med ämbetsmän. Vi erkänner Eurocontrols tekniska expertis och dess leverantörsfunktion inom vissa sektorer, men tillsynsfunktionen måste ligga hos Europeiska unionen, hos kommissionen, och kontrolleras av oss, eftersom vi är ansvariga för de statliga bestämmelserna. Fru vice ordförande, kanske kan ni i ert svar tala om för oss hur långt rådet har kommit. Ni har gett rådet alla möjligheter - en högnivågrupp, och möjlighet för rådet att förhandla parallellt. Kan vi vara säkra på att rådet slutför ärendet fram till jul med en gemensam ståndpunkt? För bara då kan vi uppnå målet senast år 2004.

Savary (PSE).
Herr talman, fru kommissionär! Jag skulle till att börja med vilja säga att jag personligen ansluter mig till genomförandet av projektet med ett gemensamt luftrum, och detta av tre anledningar. Den första gäller rationaliseringen av kapaciteten, och alla är överens på denna punkt med tanke på den kraftigt ökande flygtrafiken. Den andra är införandet av höga säkerhetsnormer framför allt före utvidgningen - det tror jag är en mycket viktig punkt - och den tredje är överföringen av Eurocontrols konsensus till en gemenskapsförordning. Dessa är de tre viktigaste frågorna.
Frågan är svår eftersom den inte började bra, utan inleddes med två fel från kommissionen som till att börja med ville lägga fram den som ett maktspel mellan kommissionen och Eurocontrol, och som sannolikt också gav efter alltför mycket för påtryckningarna från flygbolagen inför köpslåendet med flygkontrolltjänsterna. Men kommissionen lade fram ett andra förslag som föreföll innebära en avsevärt annorlunda inriktning med anslutningen av Eurocontrol, erkännandet av flygkontrolltjänsterna som tjänster i allmänhetens intresse, karaktären av naturligt monopol och, framför allt, det faktum att staterna ingår i ett gemensamt luftrum och får något att säga till om när det gäller reglerna.
Vi anser ändå att tre frågor återstår att lösa. För det första är de tillhörande tjänsterna fortfarande mycket oprecisa: det finns ibland en restriktiv uppfattning och ibland en extensiv uppfattning om dessa tjänster. Men jag tror inte att man skall överdriva när det gäller att koppla bort kontrollkedjan, vilket det olyckliga exemplet med den brittiska järnvägen visar (och vilket man måste dra slutsatser av). Radar, radio och datorer är flygledarnas mun och öron. Vi har tyvärr sett vad som kan hända när dessa inte fungerar. Det innebär inte att en integrerad tjänst är ofelbar, men det innebär att man sannolikt bör bevara ett minimum av integrerade tjänster och till och med ett maximum.
För det andra verkar uppdelningen mellan Eurocontrol och Europeiska myndigheten för luftfartssäkerhet inte vara tydlig. Myndigheten finns inte med i förslagen till text, men den kommer att finnas och det krävs därför ett klargörande.
Tilldelningen av luftrumsblock ger slutligen upphov till livliga invändningar som man måste lyckas undanröja. Om varje medlemsstat kan utse sin leverantör, och två medlemsstater inte är överens om leverantören, sägs ingenting om hur frågan skall lösas. Vi lämnar därför ändringsförslag i den riktningen och hoppas att de kommer att accepteras.

Ebner (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Låt mig först av allt uttrycka min stora tillfredsställelse med det faktum att vi i dag genomför denna debatt och att vi har kommit fram till denna punkt. Tacksamheten bör framför allt riktas till Palacio, kommissionsledamot och kommissionens vice ordförande, närvarande i kammaren. Det är tack vare hennes envishet som vi i dag har detta resultat, med bidrag även från många andra och även från Europaparlamentet. Detta är verkligen en stor glädje för mig. Jag hoppas att hon, eftersom hon har lyckats besegra så mycket motstånd, även skall kunna besegra motståndet från rådet och se till att projektet förs i hamn inom den tidsfrist som angetts.
Framför allt vill jag säga till henne, att jag tidigare upprepade gånger har uppmanat kommissionen att inte låta sig hindras av en privilegierad kast som flygledarna, som dessvärre är mer intresserade av att bevara sina privilegier, något som inte förbättrar säkerheten, än att ge hela Europeiska unionens befolkning sitt konkreta stöd när det gäller flygsäkerheten. Dessvärre har bristerna och försummelserna från flygledarnas sida redan flera gånger demonstrerats, med många offer som följd. Det faktum att detta till viss del beror på bristen på ett gemensamt europeiskt luftrum visar på betydelsen och nödvändigheten av att lösa frågan på kortast möjliga tid.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! För det första vill jag uttrycka min tacksamhet till de ansvariga för betänkandena och till alla som har deltagit i denna debatt, som jag tycker har varit utomordentligt intressant.
Jag vill tacka Maes för hennes betänkande om kontroll av luftfartyg från tredje länder, vilket har fått kammarens praktiskt taget enhälliga stöd och som kommer att göra det möjligt för oss att förstärka den allmänna säkerheten i Europeiska unionen. I och med detta kommer vi inte bara att garantera situationen för unionens luftfartyg, utan även för luftfartyg i tredje länder, särskilt de länder som ligger närmast oss, länderna i Östeuropa, som vi har närmast förbindelser med.
När det gäller de andra betänkandena av Fava och Sanders-ten Holte om det gemensamma luftrummet har jag avslutningsvis ett antal kommentarer:
För det första kommer alla förseningar naturligtvis inte att upphöra i och med förslaget om ett gemensamt luftrum. Dock beror hälften av förseningarna i lufttrafiken på hur den styrs och i och med förslaget om ett gemensamt luftrum kommer följaktligen denna hälft av förseningarna att förbättras.
För det andra: vad vi siktar på är helt enkelt att rationalisera luftrummet genom att harmonisera regler och system, genom att göra det driftkompatibelt och organisera systemen för kontroll av luftrummet i ett nät -nuförtiden när allt är organiserat i nätverk - som är gemensamt för alla unionens länder. På så vis avskaffar vi ett uppdelat och fragmenterat system som inte är en säkerhetsfaktor, utan tvärtom en säkerhetsbrist. Inordnandet i nät, integrering av systemen, och att ge industrin större möjligheter att utvecklas tekniskt bidrar till att öka säkerheten.
Jag vill inte vara demagogisk eller dramatisk, men jag måste säga er en sak: under den fruktansvärda olycka som inträffade denna sommar insåg den tyska flygkontrolltjänsten vad som skulle hända, men de var inte organiserade i nät och inte heller integrerade med de schweiziska luftkontrollanterna. De var tvungna att gå till en telefon för att ringa upp den schweiziska flygkontrolltjänsten och fick inte tag på dem. Jag kan inte garantera att denna olycka hade kunnat undvikas om det gemensamma luftrummet varit genomfört, det vet vi inte. Vad jag däremot vet är vilka faktorer vi måste beakta. Vi ökar inte bara rationaliseringen, utan även säkerheten, vilket är målet för detta initiativ.
Från och med år 2004 är det nödvändigt att hålla fast vid det målet och - jag tar upp vad Jarzembowsky, Ripoll och andra talare sade - vi måste kräva en snabb lösning av rådet. Jag är övertygad om att det danska ordförandeskapet kommer att driva på den här frågan, jag vet att den är en av ordförandeskapets prioriteringar på transportområdet, särskilt när det gäller lufttransport.
Nu frågan om Eurocontrol. Ärade ledamöter, vad vi försöker göra är varken att överlappa Eurocontrols verksamhet eller avskaffa organisationen. Man måste dock vara medveten om att Eurocontrol inte har den kapacitet som gemenskapsmetoden erbjuder för att genomföra sina åtgärder. Jag vill att ni skall veta att det enda Eurocontrol gör är att samordna flygtrafiken på förhand. När flygplanen är operativa, när de är uppe i luften är det de behöriga nationella myndigheternas ansvar att övervaka flygtrafiken, vilket görs på grundval av den allmänna samordning som Eurocontrol redan genomfört.
Vad vi talar om är integrera och harmonisera systemen för att förstärka kontrollen i realtid, när planen är uppe i luften. Vad vi gör är följaktligen att förstärka säkerheten och inte att ta ifrån en befintlig organisation dess befogenheter. Jag upprepar att Eurocontrol inte har den kapaciteten, man har inte tillgång till gemenskapsmetoden, enligt vilken de åtgärder vi (kommissionen, rådet och parlamentet) kommer överens om här blir obligatoriska regler att följa och enligt vilken alla unionens medlemsstater är rättsligt bundna att följa dessa regler.
När det gäller privatisering är jag trött på att upprepa samma sak. Jag vet inte om det handlar om okunnighet eller illvilja. Läs vad som står i texten, inte propagandaskrifter från någon fackförening. Här finns ingen privatisering. Kontrollen av flygtrafiken är ett naturligt monopol som måste vara reglerat. I en dom från EG-domstolen fastställs det klart och tydligt att flygtrafikkontroll inte ingår i reglerna för behörigheter. Enligt fördragen är det konkreta genomförandet av denna verksamhet och den metod som används för att genomföra den medlemsstaternas behörighet. Vi kommer inte att ändra fördraget genom ett direktiv. Ärade ledamöter, vi måste vara medvetna om våra begränsningar. Detta är ett klart fall av ett naturligt monopol, EG-domstolen har uttalat sig klart och tydligt och ingen försöker ändra sakernas tillstånd, tvärtom, vad vi vill göra är att förstärka situationen för tjänster i allmänhetens intresse och unionens gemenskapsram för styrningen av flygtrafiken.
När det gäller civila respektive militära myndigheter: detta är den knivigaste och känsligaste frågan i hela debatten. Rådets rättsliga avdelning har utarbetat en mycket viktig rapport, i vilken det för det första bekräftas att den rättsliga grund som kommissionens förslag bygger på är lämplig. Om någon av er tvivlar, läs rapporten från rådets rättsliga avdelning, som, vilket ni är mycket väl medvetna om, är mycket noggranna när det gäller sådana här frågor.
För det andra: vi ser över hur vi kan övervinna de svårigheter som helt enkelt härrör från det faktum att unionen har begränsade behörigheter. Å ena sidan kan vi inte gå längre än de behörigheter vi tilldelats och å andra sidan handlar det varken om att minska unionens medlemsstaters försvarskapacitet eller att gå längre med frågor som rör självbestämmanderätt än vad som står i fördragen. Därför kan ni vara säkra på att alla dessa frågor kommer att övervägas noggrant och att rådets rapport dessutom innehåller en klar grund för att lösa detta problem.
I det här sammanhanget kommer frågan om gränsöverskridande luftrumsblock upp. Ärade ledamöter, ni ser det mycket väl, det finns endast gränsöverskridande block om det finns ett avtal mellan två stater i unionen. Det är sant, om det finns några meningsskiljaktigheter blir det inget avtal. I det här fallet finns det inte något delat block, varje medlemsstat kontrollerar sitt territorium, punkt slut. Enligt min åsikt betyder detta att att det kommer att bli möjligt att övervinna den svårigheten.
Tack så mycket, herr talman. Jag tackar än en gång för det utmärkta arbete som Fava, Sanders-ten Holte och Maes har genomfört när det gäller detta paket om flygtrafiken som kommer att göra det möjligt att förstärka säkerheten och rationalisera Europeiska unionens luftrum.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0269/2002) av Blokland för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om införandet av en gemenskapsram för bullerklassificering av civila jetmotordrivna underljudsflygplan för att beräkna bulleravgifter (KOM(2001) 74 - C5-0001/2002 - 2001/0308(COD)).

De Palacio
. (ES) Herr talman! För det första vill jag än en gång tacka föredraganden, Blokland, för hans utmärkta betänkande som han lägger fram i dag.
Vi behandlar möjligheten att ge ekonomiska incitament till företagen för att de skall beakta de bullerstörningar som vissa flygplanstyper förorsakar, genom att följa principen att kompensera de bästa och straffa de sämsta.
Även om frågan om flygbuller redan har integrerats i några av gemenskapens system för flygplatsavgifter, varierar de kriterier som används för differentiering och kvantifiering av bullerstörningar stort från medlemsstat till medlemsstat. Det är därför svårt att jämföra systemen. Den här frågan tas upp i förslaget och det innehåller ett gemensamt system för bullerklassificering av luftfartyg, som förstärker konvergensen och insynen och gör det möjligt att förutsäga situationen i varje konkret fall. Förslaget innehåller en begränsning för den lägsta avgiften för att nå de uppsatta målen, och medlemsstaterna lämnas tillräckliga möjligheter att anpassa reglerna till särskilda parametrar för enskilda flygplatser, som olika bulleravgiftsenheter, hur en flygplansflotta som tillhandahåller tjänster vid en bestämd flygplats är utformad eller variationen mellan den högsta och den lägsta avgiften.
Ansvaret för att fatta beslut om att införa bulleravgifter lämnas till medlemsstaterna. De är inte skyldiga att införa avgifter för alla flygplatser, eftersom det inte är nödvändigt att införa avgifter vid flygplatser som inte har bullerproblem.
Jag vill tacka för parlamentets stöd i den här frågan och i slutet av debatten kommer jag att göra ett mer detaljerat inlägg om några av ändringsförslagen. Dock kan jag säga på förhand att vi än en gång godtar de flesta av de ändringsförslag som har lagts fram.

Blokland (EDD)
. (NL) Herr talman! Jag vill som talesman för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor tala om betänkandet om bulleravgifter på flygplatser.
Trots att vi i många år har fört en kamp mot flygplansbuller kan maskiner som för mycket oväsen fortfarande landa på de europeiska flygplatserna. Vi tänker då exempelvis på flygplanen med en ljuddämpande anordning (hush kit), som bara nätt och jämnt uppfyller normen för kapitel 3-flygplan, de som kallas flygplan med marginell normavvikelse. Också andra flygplan kan skapa mycket buller, framför allt på stora flygplatser där många flygplan startar och landar. För att motverka de negativa effekterna av dessa bullriga flygplan borde man vidta åtgärder vid flygplatser, såsom att lägga om start- och landningsbanor, sätta upp bullerskydd, förflytta bostadsområden, isolera hus och liknande. Dessa åtgärder kräver naturligtvis mycket pengar och arbete, och det är dessa kostnader som bulleravgifter borde täcka.
Flygplansbuller är redan nu ett inslag i skattesystemet vid ett antal flygplatser i Europa. Det föreliggande betänkandet syftar till en harmonisering av bulleravgifter på flygplatser. Det är naturligtvis också en avsikt att uppmuntra användningen av tystare flygplan. Inom den föreliggande europeiska gemenskapsramen beräknas bulleravgiften på ett tydligt sätt. Härigenom främjas ökad insyn, rättvis behandling och förutsägbarhet, och godtycke motarbetas.
Jag vill med eftertryck påpeka att det inte är möjligt att basera bulleravgifter på mätningar. På flygplatser har vi att göra med andra bullerkällor, och flygplan som landar eller startar samtidigt. Vi utgår alltså i detta direktiv från en räknemetod, med tanke på att detta är den enda möjligheten.
För att motverka snedvridning av konkurrensen har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor valt att tillämpa bulleravgifter på alla flygplatser. Det finns emellertid utrymme för mer flexibilitet. Skillnaden mellan den högsta och den lägsta avgiften under en del av en dag får uppgå till faktor 40 i stället för 20. Dessutom har man fastställt att de bullrigaste maskinerna skall betala mer för sitt i högre grad störande buller. Enligt kommissionens förslag behöver de bullrigaste flygplanen nämligen inte betala en högre bulleravgift än den något tystare kategorin.
Jag anser att man nu har införlivat en tillräcklig flexibilitet. Jag tycker därför inte att det är nödvändigt att införa ett undantag för flygplatser som för en sträng politik på området för bulleravgifter. Inom den ram som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har angivit är en mycket sträng politik möjlig. Jag tror inte att det finns flygplatser som för en så sträng politik att de faller utanför ramen. Om vi ändå skulle särbehandla vissa flygplatser skulle vi främja godtycke.
Liksom tidigare angivits skall avkastningen från bulleravgifterna användas till investeringar för att minska bullerstörningarna. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor är emellertid av den åsikten att också andra kostnader, såsom miljökostnader till följd av bullerstörningar, skall betalas. Dessutom är det så att inte alla följder av bullerstörningar kan mätas exakt i pengar. Exempel på detta är störd nattro eller psykiska effekter till följd av bullerstörningar, som visserligen eventuellt kan kompenseras med finansiella medel. Slutligen måste man inse att målsättningen för bulleravgiften framför allt är att främja tystare flygplan.
Till sist vill jag göra ett påpekande angående de ändringsförslag som lämnats in av Gruppen De gröna. Att använda bullerklassificering för att beräkna bulleravgifterna är totalt oförenligt med strategin i detta direktiv. Dessutom vet man ännu inte säkert om denna klassificering någonsin kommer att bli aktuell. Av dessa anledningar avstyrker jag dessa ändringsförslag.
Herr talman! Jag hoppas att vi med föreliggande betänkande kommer att uppnå bulleravgifter som är mer ärliga och ger möjlighet till större insyn. Jag anser emellertid att det är ännu mycket viktigare att bullerstörningarna minskar för våra medborgare.

Bouwman (Verts/ALE)
. (NL) Herr talman! Jag agerar för närvarande som ersättare för den egentlige föredraganden av yttrandet från utskottet för regionalpolitik, transport och turism, eftersom Josu Ortuondo, som ni vet, befinner sig i Spanien av politiska skäl.
Övergången från det europeiska luftrummet till buller är naturligtvis mycket enkel. Om vi gör den enklare måste vi införa en hel massa material eller en hel massa åtgärder. Jag tackar kommissionen och föredragande Blokland för det arbete som de har lagt ned, men problemen är tydliga och uppenbara. Man har också redan arbetat mycket länge med detta. Jag fick själv följa debatten om hush kits under den föregående perioden. Bullriga flygplan skulle i princip tvingas att bli mindre bullriga, alltså med andra ord kapitel 3 och vidare. Det är egentligen det väsentliga, och ett framtvingande av detta genom dessa åtgärder är mycket viktigt.
Naturligtvis fanns det kommentarer till kommissionens utlåtande. Det måste först och främst handla om bulleravgifterna, de kostnader som dessa för med sig och relationen däremellan. Det handlar om harmonisering, och bulleravgifterna måste naturligtvis föregås av ljudklassificering. Det handlar emellertid om dessa bulleravgifter.
Problemet med kommissionens förslag- och det är anledningen till att ett antal utskott har lämnat in ändringsförslag - är att det i viss utsträckning är fritt från förpliktelser, eftersom det inte finns något riktigt bra samband mellan bullerstörningarna å ena sidan och avgiften å den andra. Man överlåter i princip till medlemsstaterna eller flygplatserna att besluta om hur de skulle vilja hantera i synnerhet avgifterna, och liksom Blokland redan till viss del har påpekat i sitt betänkande kan detta i praktiken få konkurrenssnedvridande konsekvenser, men det leder främst till ett misslyckande med att motivera luftfartsindustrin på det sätt som jag tidigare nämnde. Jag är också av den åsikten att det är mycket viktigt att fastställa att bättre förfaranden, i den mån sådana finns, som faller utanför direktiven och helt enkelt är bättre, måste tillämpas - och detta inkluderas i ett antal ändringsförslag - och rekommenderar därför att man stöder ett antal ändringsförslag, från i synnerhet den europeiska socialistgruppen.
Differentieringen mellan avgifterna är för liten, och sambandet mellan bulleravgifterna och kostnaderna är enligt min åsikt otydligt. En kort kommentar beträffande detta. Liksom Blokland redan har påpekat är nattro, psykiska effekter, och vissa av miljöeffekterna är svåra att belägga, och i detta hänseende finns det utrymme för förbättringar. Jag rekommenderar alltså Gruppen De Grönas ändringsförslag, nämligen ändringsförslagen 18, 19 och 20. Jag säger mycket eftertryckligt att det som gäller för De gröna är att vi under alla omständigheter kommer att hålla fast vid ändringsförslagen. Detta säger jag alltså inte för utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Jag rekommenderar verkligen helhjärtat de här ändringsförslagen.

Oomen-Ruijten (PPE-DE).
Herr talman! En lagstiftning för att angripa bullerstörningar,som många medborgare upplever dagligen runtomkring civila flygplatser, är av stor vikt. För närvarande kan man konstatera stora skillnader. Det som inte är tillåtet i Maastricht är tillåtet i Bierzet, knappt 10 km längre bort. Det finns skillnader mellan dagtid och nattetid. När natten börjar i Düsseldorf står vi bara på gränsen till natt i Nederländerna.
Kort sagt, det är definitivt hög tid att övergå till en, för övrigt ännu försiktig, harmonisering för att främja användandet av tystare flygplan och motverka bullriga maskiner med hjälp av ett system med bulleravgifter för alla flygplatser i Europa. Jag kan meddela er att majoriteten av min grupp i kammaren också kommer att underteckna det ändrade förslaget, som det har godkänts i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor. De ändringar som har tagits upp för att göra kommissionens förslag mindre fritt från förpliktelser, och därigenom avlägsna de konkurrenssnedvridande effekterna, är utmärkt. Också föredragande Bloklands förslag att fördubbla förhållandet där 20 är den övre gränsen för avgiftens storlek till 40 är utmärkt. För genom att utvidga spektrumet från 13 decibel till 16 decibel kommer de flygplan som ger upphov till mest buller att betala mer för denna större störning. Jag stöder således föredraganden och all den möda han har lagt ned för att kunna nå en överenskommelse med alla parter.
Nu när kommissionären sitter här vill jag göra ett annat påpekande vid sidan av den här debatten. Jag tillåter mig alltså en kommentar om någonting annat. Det har visserligen att göra med flygplansbuller. Fru kommissionär! Jag har respekt för det sätt på vilket ni försöker att ta itu med flygplansbullret. Jag skulle emellertid någon gång också vilja höra från er hur man skall kunna förhindra att det uppstår nya källor för bullerstörningar - och om ni inte kan ge något svar på det nu så kan ni kanske göra det skriftligt. Jag nämner här exemplet vid den tysk-nederländska gränsen, Laarbruch, som vi redan har ställt många frågor om. I Laarbruch byggs ett militärt flygplatsområde om till ett civilt område, och man kränker allt medinflytande. Inte heller finns det någon insyn när det gäller de villkor under vilka denna flygplats upprättas, det sätt på vilket tillstånd beviljas och frågan om huruvida bestämmelserna i fråga om dag och natt skall upprätthållas. Jag skulle gärna vilja veta, fru kommissionär, vilka konkreta åtgärder ni kommer att vidta för att stävja också den här sortens frågor.

Vermeer (ELDR).
Herr talman! Jag är glad över att vi nu har kommit så långt att vi återigen tar ett steg i rätt riktning för att nå en begränsning av bullret i Europa. För mig är det fyra punkter som är viktiga. För det första är det värdefullt att komma fram till en enda grundval för tillämpningen av ett system med bulleravgifter, som skall beveka lufttrafikföretagen att använda tystare flygplan. Enligt vår uppfattning skall vinsten användas till anpassningar av infrastruktur för att begränsa bullerstörningar. Att införa ett enda system förtydligar den nuvarande, oklara situationen.
En andra punkt är att det inte är obligatoriskt att införa det här systemet vid alla flygplatser, vilket är värdefullt eftersom vissa flygplatser kan ha naturliga bullergränser som kan utnyttjas ekonomiskt.
En tredje punkt är att man borde arbeta med certifieringen i enlighet med ICAO-normen. Jag anser att det är viktigt att inte börja arbeta efter andra normer nu, men det är förvisso mödan värd att undersöka om den här punkten kan kompletteras i framtiden, och att införa de verkliga bullerstörningarna, såsom människorna upplever dem, i en bullerklassificering. Det är under alla omständigheter mycket invecklat att arbeta med bullerklassificering. Blokland påpekade också tidigare att man aldrig kan undvika effekter av andra saker i omgivningen. Jag skulle vilja att man granskade detta mer noggrant inför framtiden. Då skulle det kunna bli genomförbart, men det är det inte nu.
Den sista punkten är relationstalet, och i det sammanhanget avviker vi i ELDR-gruppen. Vi anser att förhållandet 1-20 utöver de andra systemen och utöver landningsavgifterna redan har tillräckligt stor effekt på prissättningen och på den utmaning som riktas till lufttrafikföretagen och industrierna att genomföra avgifterna. Vi anser att en god balans har uppnåtts. Låt oss då bara införa detta.

Lannoye (Verts/ALE).
Herr talman! Buller är en störning som starkt påverkar välbefinnandet för en rad medborgare i Europa. Buller i närheten av flygplatser uppnår ofta en nivå som är outhärdlig för miljontals av våra landsmän. Det är därför absolut grundläggande att kombinera förordningar och ekonomiska verktyg för att minimera denna störning.
Att sluta använda de flygplan som bullrar mest är den första åtgärd som behöver vidtas. För närvarande tillämpas den bara delvis. Vi vet att ett stort antal flygplan som nätt och jämt uppfyller normerna i kapitel 3 fortsätter att flyga till och från de europeiska flygplatserna. Det är därför absolut nödvändigt att komplettera reglerna med ekonomiska verktyg. Att använda avgiftsverktyget, genom att tillämpa principen om att förorenaren betalar, är därför säkert ett bra initiativ. Vi välkomnar därmed kommissionens förslag som syftar till att tillämpa ett avgiftssystem inom en harmoniserad gemenskapsram.
Målsättningen är att få flygbolagen att använda de flygplan som bullrar minst och dessutom undvika dumpning mellan flygplatser. En sådan bullerdumpning är självfallet mycket skadlig för de medborgare som bor i närheten av flygplatserna. Även om kommissionens förslag i princip är bra kan man, när man granskar det mer i detalj, konstatera att det lider brist på stramhet och effektivitet, vilket föredraganden redan påpekat. Enligt detta förslag är det frivilligt att ta ut avgiften, vilket definitivt kommer att leda till en dumpningspolitik.
Uppdelningen mellan de olika olägenheterna är för övrigt otillräcklig. Eftersom förhållandet 1-20 som föreslås mellan den lägsta och den högsta avgiften är otillräckligt har föredraganden föreslagit att detta förhållande skall höjas till mellan 20 och 40, vilket är helt acceptabelt. Vi är i stort sett överens med föredragandens förslag, men vi har lagt till en beståndsdel som han tyvärr avvisar, nämligen beaktandet av ljudnivån nattetid och ljudnivån dagtid/nattetid/kvällstid, som är två mycket viktiga indikatorer när det gäller olägenheter, och som gör det möjligt att dela upp avgifterna.
Vi hoppas att föredraganden vill se över sin ståndpunkt och ta hänsyn till denna nattproblematik eftersom nattligt buller självklart måste vara den värsta olägenhet man kan råka ut för. Vi skall inte lösa problemet med enbart avgifter, men denna åtgärd kan åtminstone bidra till att förbättra situationen.

Jarzembowski (PPE-DE)
Herr talman, kära fru vice ordförande! Även vi trafikexperter i Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna stöder principiellt kommissionens förslag om bulleravgifter, för vi måste se till att flygbolagen via högre avgifter för bullrande flygplan faktiskt stimuleras till att sätta in tystare flygplan, så att befolkningen därigenom skyddas mot onödigt svåra bullerstörningar.
Inom utskottet för regionalpolitik, transport och turism är vi dock inte särskilt glada över utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, eftersom detta utskott helt enkelt avvisade de förslag som med stor majoritet antagits i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Kommissionen bör än en gång överväga hur de anser att våra förslag åter skulle kunna införlivas, för förslagen från vårt utskott avsåg att ge flygplatserna en mycket mer differentierad ram för beräkningen av bulleravgifter.
Vi ville klargöra rättsligt att det är möjligt med en större bredd och att flygplanen kan avgiftsbeläggas enligt certifikat, alternativt enligt faktiskt uppmätta bullervärden. Enligt vår uppfattning är det som vi i utskottet för regionalpolitik, transport och turism har föreslagit det miljömässigt mest verksamma och det ligger på en högre nivå. Vi har inom EU egentligen alltid hyllat principen att när det finns effektiva system som går längre i fråga om miljöskydd, och vi på europeisk nivå fastslår en miniminivå, så behöver de länder och grupper som har mer utvecklade system inte sänka sin nivå.
Fru kommissionär, ni kan ju genast vederlägga min oro för att vi med hjälp av europeisk rätt skall sänka nivån för de befintliga bullerskyddsföreskrifterna. Vi har med bred majoritet här i kammaren enats om ändringsförslag 11, som skall läggas till i Bloklands betänkande, där vi vill klargöra att befintliga bulleravgiftssystem som har större effektivitet får bibehållas, att europeisk rätt alltså inte innebär något steg tillbaka för miljöskyddet. Därför, fru kommissionär, är jag spänd på att få höra era kommentarer till ändringsförslag 11.

Stockmann (PSE)
Herr talman, kära kolleger! Direktivet utgör en beståndsdel i en strategi för att bekämpa bullerpåfrestningarna vid flygplatserna och i deras närhet - en verkligt medborgarnära fråga. Målet för strategin är att det måste sättas in tystare flygplan och bulleravgifterna måste få större effekt på miljön. Det har man lyckats med vid många flygplatser i gemenskapen, men absolut inte vid alla. Kommissionären har rätt när hon säger att vi har helt olika kriterier från medlemsstat till medlemsstat när det gäller differentieringen av avgifter och kvantifieringen av bullerbelastningarna. Här finns det verkligen behov av en harmonisering.
Såtillvida är direktivet förnuftigt. Det kommer samtidigt att medföra mer öppenhet, likabehandling och ge möjlighet för flygbolagen att göra beräkningar, och alltså också få en bieffekt för konkurrensen och naturligtvis tydligt öka bullerskyddet. Men - och nu håller jag med min kollega Jarzembowski - förslaget till direktiv har ett graverande fel. Jag skulle vilja säga att det snarast helt ofrivilligt medför en harmonisering nedåt. För kommissionens förslag kräver att progressionen planas ut så långt att det knappast längre kan bli tal om ett märkbart incitament, och det kan inte vara vårt miljö- och bullerpolitiska mål.
Frankfurt, London, Paris, München, Amsterdam, Hamburg, Rom, Madrid och Stuttgart har andra bulleravgiftssystem, som helt klart medför ett bättre bullerskydd, och de måste bibehållas. Just detta skulle emellertid kommissionens förslag förhindra, såvida det inte ändras lite grand. Varför? Det finns bara en effektiv ekonomisk sporre om man har en starkt progressiv ökning av bulleravgifterna, jag betonar: starkt progressiv. Tystgående flygplan måste därför belönas och bullrande flygplan måste klart och tydligt beläggas med avgifter. Vårt mål när det gäller all nödvändig harmonisering måste vara att behålla en så hög bullerskyddsstandard i Europa som möjligt. Därför har min grupp än en gång lämnat in tre ändringsförslag, som klargör att redan existerande avgiftssystem, som har en högre miljöeffektivitet, bör bibehållas.
Jag ber kammaren att stödja dessa förslag. Det vore ju absurt om flygplatser som har ett mycket högre bullerskydd än det som hittills föreslagits skulle bestraffas.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag vill börja med att upprepa mitt tack till Blokland för det arbete han genomfört.
Kommissionen kan inte godta alla de ändringsförslag som har lagts fram. Detta beror bland annat på att det i sådana här frågor är nödvändigt att se till att det finns en jämvikt mellan den nödvändiga harmoniseringen som gör att man kan undvika att var och en går sin egen väg och medlemsstaternas och de ansvariga myndigheternas marginal för att agera, det vill säga, subsidiaritetsprincipen.
Ärade ledamöter, vi kan inte godta följande ändringsförslag: ändringsförslag 3, vars syfte är att man skall basera bullernivåerna på de värden som uppmäts på plats och inte på de certifierade bullernivåerna för flygplanen, eftersom det avsevärt skulle minska insynen i bulleravgiftssystemet och skulle kunna leda till diskriminering på grund av att det finns stora skillnader mellan de mätningssystem som tillämpas på olika flygplatser.
Ändringsförslag 4, där det inte klargörs tillräckligt att avgiftsdifferentiering skall användas, såväl när det gäller intäktsneutralitet som när intäkterna används för att finansiera åtgärder för att minska miljöeffekterna.
Ändringsförslag 8 skulle medföra att kommissionen blir skyldig att utarbeta en rapport om möjligheten att på lång sikt ersätta det föreslagna systemet med ett system som grundas på bullermätning. Eftersom kommissionen anser att den metoden inte skulle garantera tillräcklig insyn, som jag sade angående ändringsförslag 3, anser vi att det inte är vettigt att genomföra en sådan undersökning.
Om vi säger att syftet med dessa ändringsförslag är att öka skillnaderna, vilket leder till att den harmonisering som är avsikten med kommissionens förslag minskas, måste jag säga att vi förkastar ändringsförslag 9, i vilket en lägsta bulleravgift fastställs, eftersom de flygplatser som inte har bullerproblem till en början inte skall vara skyldiga att införa bulleravgifter.
Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 10, eftersom det inte klargörs tillräckligt att en ökning av intäkterna från bulleravgifterna är en möjlighet och inte en skyldighet. Detsamma gäller ändringsförslagen 11, 15, 16 och 17, eftersom de strider mot det främsta målet för förslagen, nämligen att nå ett minimum av harmonisering. I det här sammanhanget vill jag säga Jarzembowski att jag är ledsen, men om vi lämnar texten som den är, skulle harmoniseringen minskas avsevärt.
Vi kan inte godkänna ändringsförslag 13, eftersom alla flygplatser skulle bli skyldiga att tillämpa ett skattesystem för buller. När det gäller ändringsförslagen 18, 19 och 20 måste vi förkasta dem på grund av att ett införande av eller en hänvisning till europeiska harmoniserade mål inte faller inom tillämpningsområdet för detta förslag, men även för att de är fullständigt oförenliga med den metod som föreslås för beräkning av bulleravgifterna.
Ärade ledamöter, vi kan godta en rad ändringsförslag, men det finns andra vi inte kan godta, antingen på grund av att de innehåller förslag som skulle leda till att harmoniseringen går för långt, eller för att de tvärtom försvagar den föreslagna harmoniseringen i alltför hög grad.
Jag tackar än en gång de ledamöter som gjort inlägg i debatten.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0253/2002) av Beysen för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om säljfrämjande åtgärder på den inre marknaden (KOM(2001) 546 - C5-0475/2001 - 2001/0227(COD)).
Vi skall börja med att lyssna till Bolkestein som uttalar sig för kommissionens räkning. Jag vill förvarna kollegerna om att vi, med tanke på antalet inskrivna talare, uppenbarligen inte kommer att kunna avsluta debatten före omröstningen. Jag ber redan nu de kolleger som blir tvungna att återkomma i kväll för att tala att ursäkta ordförandeskapet.

Bolkestein
. (NL) Herr talman! Jag skall mycket gärna, även om det blir kortfattat, introducera dagens och stundens ämne för er, med vetskapen om att jag efter att ha lyssnat till inläggen från parlamentets ledamöter återigen får tillfälle att återge kommissionens åsikt angående detta.
Jag skulle vilja inleda, herr talman, med att säga följande: Förslaget om en förordning om säljfrämjande åtgärder syftar till ett förverkligande av en inre marknad på området för rabatter, enkla förmånserbjudanden, kombinationserbjudanden och säljfrämjande tävlingar och spel. Kommissionen har fastställt att den nuvarande splittringen i lagstiftningen beträffande dessa tjänster står i vägen för deras gränsöverskridande tillhandahållande. Parlamentet har i detta sammanhang uppmanat till snabba åtgärder. Man har med den föreslagna förordningen försökt att hörsamma denna uppmaning, genom harmonisering av informationskrav och upphävande av omoderna nationella restriktioner på det här området.
Jag gläder mig över parlamentets resolutionsförslag, som utarbetats av Beysen. Även om det har lämnats in en hel del ändringsförslag för kommissionens text, överensstämmer resultatet med syftet med den inre marknaden och den eftersträvade moderniseringen. Avsikten med förslaget är att avskaffa ett antal värderestriktioner beträffande säljfrämjande åtgärder, och samtidigt att harmonisera en rad informationskrav. Detta balanserade förfarande måste bibehållas. Nödvändigheten av detta erkänns också i de flesta av parlamentets ändringsförslag, men kommissionen gläder sig mindre åt ändringsförslag där man på nytt infört en värderestriktion för säljfrämjande åtgärder, som exempelvis ändringsförslag 29, eller ändringsförslag där man har slopat informationskraven helt och hållet, såsom ändringsförslag 49 och 54.
Herr talman! Detta förslag har lett till oro på följande fyra områden. För det första behandlingen av nationella förbud mot återförsäljning under självkostnadspris. För det andra sambandet mellan det här förslaget och kommissionens pågående strävanden beträffande ett mycket bredare initiativ med avseende på god affärssed. För det tredje bestämmelserna om säljfrämjande spel. I det sammanhanget har kommissionen beskyllts för att uppmuntra illegal spelverksamhet. Slutligen beskylldes kommissionen också för att grunda sig för mycket på ömsesidigt erkännande.
Herr talman! Jag skulle gärna vilja begränsa mig till dessa inledande kommentarer. Kommissionen får som sagt tillfälle att återvända till dessa fyra viktiga invändningar efter parlamentsledamöternas anföranden. Dessförinnan, herr talman, skulle kommissionen gärna vilja höra parlamentsledamöternas åsikter för att, i kväll, kunna ge sitt svar.

Beysen (ELDR)
Herr talman, herr kommissionär, kolleger! Låt mig först och främst rikta ett tack till alla kolleger, och i synnerhet till de skuggföredraganden som jag har samarbetat nära med för att lotsa betänkandet om säljfrämjande åtgärder till kammaren. Det har varit en lång väg, med många hinder, som går tillbaka till 1996 med det första publicerandet av grönboken, följt av kommissionens uppföljande meddelande 1998. På grundval av ett omfattande samråd lade Europeiska kommissionen i oktober 2001 fram ett pragmatiskt och tydligt avgränsat förslag som jag blev utnämnd till föredragande för i november 2001.
Detta förslag till förordning syftar till att på området för säljfrämjande åtgärder få slut på allehanda mossiga företeelser och stora divergenser i den relevanta lagstiftningen i de femton medlemsstaterna. De många skillnaderna hindrar i synnerhet små och medelstora företag att slå igenom på de olika europeiska marknaderna. Det är ju uppenbart att företag som inte kan kommunicera över gränserna inte heller kan bedriva internationell handel. Dessutom är de säljfrämjande åtgärderna ett mångfacetterat nyckelinstrument, som kan anpassas till olika omständigheter. De kan användas för att slå sig in på nya marknader med nyskapande produkter, för att uppmuntra kunder till lojalitet, för att stimulera kortsiktiga konkurrensåtgärder, för att snabbt svara på försäljningsnedgångar samt för att säkerställa en effektiv lagerhantering.
Dessutom skall den här förordningen i stor utsträckning förbättra konsumentens position. Konsumenten får inte bara mycket mer information, utan skall genom utbyggnaden av den inre marknaden till fullo kunna dra nytta av bättre priser. En större inre marknad är ju liktydigt med ökad konkurrenskraft, vilket i sin tur leder till lägre priser, där även euron till en del har en positiv effekt.
Därför anser jag att detta förslag är ett mycket viktigt initiativ för det vidare fullbordandet av den inre marknaden. Samtidigt är det ett första steg mot att äntligen göra verklighet av de vackra orden från toppmötet i Lissabon. Ingen kan ju förneka att beklagansvärt få resultat har uppnåtts två år efter detta omdiskuterade möte. Ville inte Europa bli den mest kunskapsbaserade ekonomin i världen? Nåväl, då tror jag att stunden har kommit för att på nytt ta ett steg i rätt riktning med en förordning som denna om säljfrämjande åtgärder.
På grund av den genomgripande karaktären och de mångtaliga intressena har reaktionerna på detta förslag inte uteblivit, vilket kommissionären redan har påpekat. Jag skulle vilja betona de viktigaste utmaningarna.
Vad den rättsliga grunden beträffar har jag alltid ansett att en förordning är ett mycket effektivare juridiskt instrument än ett direktiv, på grund av det snabbare ikraftträdandet och den direkta tillämpningen.
Försäljningen under självkostnadspris skjuts tillfälligt upp, eftersom ståndpunkterna i de olika medlemsstaterna ligger för långt ifrån varandra. Jag har lämnat in ett kompromissändringsförslag, i vilket jag ber kommissionen att undersöka den här frågan grundligt. Motiveringen för ett sådant ändringsförslag är att jag inte vill att avregleringen av försäljning under självkostnadspris skall få negativa följder för små och medelstora företag. Beträffande de senast nämnda har jag därför lämnat in ett ändringsförslag, i vilket jag uttryckligen kräver att dessa skall skyddas.
Det ömsesidiga erkännandet, eller med andra ord principen om ursprungsland, är av största vikt för detta förslag. Denna princip är samtidigt grunden för den inre marknaden. Det betyder helt enkelt att medlemmar måste erkänna att de inte kan tillämpa sin egen nationella lagstiftning på säljfrämjande åtgärder som kommer utifrån. Detta ömsesidiga erkännande för varandras lagstiftning är ett flexibelt medel för att förebygga överreglering. Dessutom är det en redan mycket ofta använd form av lagstiftning i vår gemenskapslagstiftning. Jag tänker exempelvis på direktivet Television utan gränser, samt på direktivet om e-handel.
Till sist beslutet om åldersgränsen. Jag har hela tiden förespråkat en åldersgräns på 14 år, förutom i de fall då specifika produkter kräver en annan åldersgräns. Efter ett stort antal bilaterala förhandlingar med kollegerna i de olika utskotten har jag kunnat lösa dessa viktiga utmaningar. Jag är nöjd med resultatet, herr talman, även om jag är medveten om att fler anpassningar kommer att behövas under förloppet av den vidare behandlingen av detta förslag till förordning. Jag hoppas att parlamentet har framfört ett betydelsefullt inlägg till rådet, och ser under tiden med intresse fram emot denna debatt.

Langen (PPE-DE)
Herr talman! Förordningen om säljfrämjande åtgärder är ett svårt och omstritt tema. Kommissionär Bolkestein och även kollegan Beysen har klargjort det här i sina inlägg. Jag vill tacka kollegerna för att vi efter ett långt samråd har uppnått ett så användbart resultat. Det var verkligen svårt, för konsumentskydd, fullbordande av den inre marknaden, den existerande byråkratin i medlemsstaterna och oron bland de små och medelstora företagen har påverkat diskussionen.
I de europeiska fördragen har principen med en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens fastställts. Fungerande marknader och inte byråkrati är det som på bästa sätt säkrar allmännyttans intressen. Genomförandet av dessa konkurrensregler är dels underkastade medlemsstaterna, dels de europeiska institutionerna. Här finns det just efter införandet av euron ett avsevärt harmoniseringsbehov. I utskottet för ekonomi och valutafrågor har man med några få undantag välkomnat grundtanken i kommissionens förslag till förordning, och avgett ett yttrande, som är starkare inriktat på den inre marknaden än det nu föreliggande slutgiltiga förslaget från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Särskilt med tanke på principen om ursprungsland var vi mer öppna. Vi ville visserligen bibehålla de nationella kartellreglerna och reglerna mot illojal konkurrens, men gå ett stycke längre. Det stämmer att de kartellrättsliga föreskrifterna i EG-fördraget och de viktiga nationella föreskrifterna för extraerbjudanden skall bibehållas. Detta skyddar de små och medelstora företagen mot stora koncerner. Undantag skall fastslås för enskilda områden som lotterier, dem som tillhör yrken där det förekommer särskilda bestämmelser, samt läkemedel, och dessa kan rättfärdigas. Den uttryckliga användningen av system för att knyta kunder till sig, vid sidan av de normala rabatterna, är likaså riktig och nödvändig. Detta har kommissionen inte tagit hänsyn till.
Att undanta bestämmelserna om förbud mot försäljning under självkostnadspris, som krävts av utskottet för ekonomi och valutafrågor och som antagits av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, är riktigt. Här reagerar jag uttryckligen mot kommissionär Bolkesteins påpekande. Den informationsplikt som kommissionen föreslagit som förutsättning för det påtänkta förbudet mot försäljning under självkostnadspris ligger långt ifrån verkligheten, är konkurrensrättsligt betänkligt och skulle leda till en indirekt andrahandsprissättning. Det kan inte vara målet, och i det avseendet tror jag, herr kommissionär, att ni med er anhållan inte kommer att finna någon majoritet i parlamentet.

Patrie (PSE)
Herr talman, kära kolleger! Det minsta man kan säga är att omröstningen om detta förslag till förordning om säljfrämjande åtgärder kommer för tidigt. Ännu en gång har kommissionen spänt kärran framför oxarna. Utan att invänta Europaparlamentets åsikt lämnar kommissionen redan nu valet öppet i en grönbok om konsumentskydd som kommer att granskas av vår kammare först om flera veckor.
Bortsett från den något inkonsekventa karaktären i åtgärden kan man därför inte annat än beklaga hur lite man tar hänsyn till synpunkterna från parlament, som här reducerats till en kammare som bara noterar den politik som förutbestämts av kommissionen. Valet av det rättsliga instrument som förordningen utgör är i sig betecknande. Ett ramdirektiv som ger medlemsstaterna en flexibilitetsmarginal skulle ha passat bättre, men skulle sannolikt på nationell nivå ha åstadkommit slutna debatter genom valet av förordning, vilket kommissionen inte ville.
Jag skulle särskilt vilja betona frågan om ömsesidigt erkännande, en princip som förespråkas av kommissionen för att den inre marknaden skall fungera bättre. De praktiska svårigheter som tillämpningen av denna princip medför bör betonas. Konsumenten förstår inte alls den utländska rätten, på samma sätt som en inhemsk domare stöter på svårigheter när det gäller att tillämpa rättsregler från ett annat land än det egna. För det andra riskerar ömsesidigt erkännande att leda till en avreglering som är skadlig både för de ekonomiska aktörerna och konsumenterna. De aktörer som missgynnas av denna princip kommer att frestas att utöva påtryckningar på sina regeringar för att deras inhemska lagstiftning skall anpassas till de mest liberala lagstiftningarna. Det kommer att leda till en anpassning nerifrån av konsumentpolitiken inom hela Europeiska unionen. Jag har därför föreslagit att denna princip skall ersättas med en formulering som för övrigt kommer från EG-domstolens fasta rättspraxis.
För övrigt förefaller texterna, efter omröstningarna i behöriga utskott, innehålla det viktigaste av det som medlemsstaterna anser vara nödvändigt för att skydda konsumenterna. Faktum kvarstår dock att debatten om en verklig europeisk konsumentpolitik inte har ägt rum och att vi bestämt vill ha den debatten inom kort, i samband med att grönboken läggs fram.

Fourtou (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! 10 procent mer varor för samma pris, ett extra par glasögon för en extra euro, tre till priset av två, en present vid köp av en vara, allt detta är vanliga exempel på det som kallas marknadsföring.
När ni drar nytta av denna fördel inser ni sannolikt inte hur subtilt detta både ekonomiska och kulturella fenomen är. Definitionsskillnaderna mellan ett enkelt förmånserbjudande, kombinationserbjudande, rabatt och säljfrämjande spel är en juvel av subtilitet, och det som en fransman betraktar som rättvist blir oacceptabelt för en tysk, medan engelsmannen inte förstår att hans grannländer begränsar sig med en rad regler och betraktar konsumenten som en omogen varelse.
Detta betänkande är ett bra exempel på kopplingen mellan ekonomi och kultur, vilket delvis förklarar de häftiga reaktioner det åstadkommit.
Den första reflexen var att avvisa betänkandet. Men inför Beysens bestämda attityd och efter ett inte mindre bestämt samråd med mina kolleger från PPE-DE röstar vi för en ståndpunkt som överensstämmer med vårt gemenskapsåtagande.
Vi har därför uttalat oss till förmån för en förordning som, på en eurodominerad marknad, avreglerar och likriktar säljfrämjande åtgärder, samtidigt som konsumenterna och de små och medelstora företagen måste skyddas.
Vi har därför också avvisat avregleringen av försäljningen och försäljning under självkostnadspris genom att be Europeiska kommissionen att mer långtgående granska denna specifika fråga. När det gäller hanteringen av detta gemenskapsfrämjande kunde vi inte annat än förlita oss på principen om ömsesidigt erkännande som ligger till grund för hela den inre marknaden. I detta specifika fall tvingades vi ändå tydligt på nytt avgränsa principen, eftersom de nationella lagstiftningarna ligger ovanligt långt ifrån varandra.
Den text som slutligen lades fram innehöll 58 ändringsförslag i stället för 300. Denna avmagring innebär inte bara ett enormt arbete utan framför allt en gemenskapsvilja att gå framåt. Låt oss inte glömma att våra stats- och regeringschefer i Lissabon åtog sig att göra Europa till världens mest konkurrenskraftiga nation. Alla var tvungna att visa prov på ett anmärkningsvärt öppet sinne samt på tillgänglighet och förmåga att lyssna och det är en tydlig signal till medlemsstaternas regeringar.
Vi förespråkar därför att texten skall antas i den form i vilken den röstades igenom i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och att de ändringsförslag som lämnats i kammaren skall avvisas.
Den inre marknaden är full av möjligheter och ingen svårighet är oöverstiglig när viljan att lyckas finns.
(Applåder)

McCarthy (PSE).
Herr talman! Vi är alla överens om behovet av att tillåta företag runtom i Europa att vidta EU-omfattande säljfrämjande åtgärder. Säljfrämjande åtgärder är centrala instrument för att marknadsföra varor och tjänster, och vi måste få bort restriktioner och hinder så att företag och konsumenter kan utnyttja den inre marknadens möjligheter.
I Förenade kungariket är det självklart att konsumenterna kan dra nytta av och också drar nytta av säljfrämjande åtgärder, till exempel kuponger och förmånscheckar. Till exempel återköptes 531 miljoner kuponger i Förenade kungariket år 2000; mellan 1999 och 2000 ökade konsumenternas utnyttjande av kuponger och säljfrämjande åtgärder på Internet med 122,5 procent. De är följaktligen populära, och vi måste reglera och öppna detta område för konsumenter och företag.
Det är emellertid viktigt att kommissionen fäster avseende vid några av de farhågor som ledamöter i Europaparlamentet och i min politiska grupp har gett uttryck för, särskilt när det gäller frågan om försäljning under självkostnadspris. Vi har också lagt fram ett ändringsförslag där vi kräver att kommissionen skall lägga fram en studie på detta område.
Vissa farhågor är befogade, eftersom försäljning under självkostnadspris ibland kan användas för att tvinga bort konkurrenter med hjälp av underprissättning; detta hjälper inte småföretagen och inte heller konsumenten. Det är anledningen till att min grupp, i den anda av bättre lagstiftning som kommissionär Prodi nyligen efterlyste, kommer att ge kommissionen villkorat stöd för förordningen om den går med på att utföra en utvärderingsstudie för att undersöka exakt hur försäljning under självkostnadspris kan gagna både småföretag och konsumenter. Denna studie bör även inriktas på behovet av att stärka konkurrenspolitiska instrument i syfte att förhindra underprissättning och dess oönskade sidoeffekter.
Den inre marknaden får inte bli en huggsexa för storföretag, eftersom det skulle leda till att små och medelstora företag skulle tvingas bort från marknader med följden att konsumenternas valfrihet skulle minska. Vi måste också se till att informationskraven i bilagan är tydliga. Det är viktigt att företagen är på det klara med sina skyldigheter att lämna information om säljfrämjande åtgärder. Det är också viktigt att konsumenterna har tillgång till tillräcklig information och rättslig prövning, antingen genom domstolar eller genom system för alternativ tvistlösning. PSE-gruppen har därför lagt fram ett ändringsförslag i vilket man begär att kommissionen skall arbeta i samråd med konsumentgrupper och näringslivet i syfte att se till att informationskraven uppfylls på ett klart och otvetydigt sätt. I dess nuvarande form är kraven vilseledande, och de har lett både till att företag utövar påtryckningar på Europaparlamentsledamöter och klagar på bristen på klarhet och till att konsumenter låter oss veta att det finns informationsluckor. Om denna förordning skall bli rättsligt förutsebar måste kraven vara tydliga. Jag håller dock med kommissionären om att svaret inte är, som PPE-DE-gruppen har föreslagit, att stryka dessa krav, och vi kommer i likhet med kommissionen att rösta emot dessa strykningar.
PSE-gruppen har valt en hård linje för att skydda minderåriga mot skadliga säljfrämjande åtgärder som avser alkohol och tobak. Jag hoppas att våra synpunkter kommer att beaktas.
Slutligen några mycket korta ord om ömsesidigt erkännande. Personligen anser jag att det ömsesidiga erkännandet redan fungerar. Varje dag sker gränsöverskridande försäljning och affärer på Internet, där principen om ömsesidigt erkännande tillämpas. Vi kan inte sticka huvudet i sanden och förneka det faktum att detta redan är en realitet.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Detta är en viktig lagstiftning som verkligen kommer att bidra till att förbättra och konsolidera den inre marknaden genom att garantera att det inte finns orimliga skillnader mellan länderna när det gäller bestämmelser för säljfrämjande åtgärder. Det rör sig helt riktigt om en förordning, eftersom den innebär att vissa slags förbud mot säljfrämjande åtgärder helt enkelt tas bort samtidigt som det överlåts på staterna att följa sina egna särskilda rättsliga, ekonomiska och politiska preferenser i andra fall.
I den meningen är det följaktligen ett viktigt bidrag till den inre marknadens konsolidering, och min grupp kommer att stödja det i ungefär samma anda, och även stödja ungefär samma ändringsförslag, som McCarthy just har gjort för PSE-gruppens räkning.
Jag skulle vilja betona några saker. Först och främst är detta inget angrepp på konsumentskyddet. I några av ändringsförslagen görs i själva verket fullständigt klart att vi vill se den maximala frihet i fråga om säljfrämjande åtgärder som är förenlig med vederbörliga konsumentskyddslagar. För det andra finns det en viss oro för ödet för småföretag som ställs mot stora detaljhandelsorganisationer vars former av säljfrämjande åtgärder kan vara tänkta att uppmuntra en stängning av närbutiken och en utbyggnad av det större snabbköpet. Vi är sannerligen emot det och betonar i de ändringsförslag som vi stöder och i dem som vi stödde i utskottet att lagarna om säljfrämjande åtgärder måste överensstämma helt och hållet med konkurrenslagarna och förhindra missbruk av dominerande ställningar på marknader.
Mot bakgrund av dessa garantier, inklusive garantierna i fråga om minderåriga, kommer min grupp i dag med stor välvilja att rösta för detta förslag.

Esclopé (EDD).
Herr talman, kära kolleger! Kommissionens förslag till förordning visar att besattheten att göra allt enhetligt på bekostnad av subsidiariteten kommer att påverka de mest oansenliga. CPNT:s folkvalda är inte beredda att överlämna små affärsidkare och hantverkare som föda åt hajarna inom de stora distributionskanalerna, där man är fri att tillämpa den konkurrensbegränsande försäljningen under självkostnadspris. Den nationella lagstiftningen i många länder förbjuder sådana illojala tillämpningar. Konsumenten straffas på så sätt dubbelt. Försäljning under självkostnadspris är inte en handling av välgörenhet utan innebär att man tar marknadsandelar som måste kompenseras någon annanstans. Medborgaren kommer också att lida av att småbutikerna försvinner, vilka redan har stora svårigheter i landsbygdsområden och i städernas centrum. Kvaliteten i det arbete som utförts av våra kolleger inom utskottet för rättsliga frågor ifrågasätts inte och ett stort antal negativa aspekter har övervunnits, men kommissionen riskerar precis som i en rad andra ärenden att inte lyssna och i huvudsak hålla sig till sin ursprungliga ståndpunkt.
Sammanfattningsvis förefaller ett avvisande av kommissionens förslag, vilket vi föreslår, vara den enda seriösa och ansvariga möjligheten i allas intresse. De som accepterar att släppa in masken i frukten kan inte sedan skrika högt.

Montfort (NI).
Herr talman! All frihet bygger på balans. Ekonomisk frihet bygger på balans mellan konsumenternas intressen och entreprenörernas och distributörernas intressen. En överdriven snedvridning till förmån för den ena eller den andra av dessa aktörer innebär definitivt att denna frihet går förlorad. Det är vad kommissionen ännu en gång helt enkelt försökt att göra, under den bedrägliga förevändningen med en påtvingad harmonisering.
Genom att försöka häva restriktionerna för säljfrämjande åtgärder som upprättats av staterna upphäver kommissionen de grundläggande skyddsräcken som den nationella lagstiftningen hade inrättat för att gemensamt skydda konsumenternas, de små producenternas och handlarnas intressen. Försäljning under självkostnadspris eller icke-reglering av perioder och villkor för realisationer skulle leda till farliga och oansvariga kommersiella tillämpningar, vilket våra ekonomier skulle bli lidande av på sikt. Övergången till euron får inte heller fungera som alibi för överdrivna prishöjningar.
Jag kan bara glädjas åt de ändringsförslag som antagits av de parlamentsutskott som berörs av texten och som går i riktning mot att nationell lagstiftning respekteras i detta hänseende. Harmonisering nerifrån, såsom kommissionen tycks vilja ha det, strider mot sunt förnuft och de ekonomiska aktörernas möjlighet att kunna överleva, och det gäller särskilt de mest sårbara bland dem. Småbutikerna och de små företagen är motorn i vår ekonomi. Det är viktigt att betona det och påminna om att utan dem kommer mångfalden i utbudet och den säkerställda kvaliteten att försvinna. Men de står också för en social och ekonomisk balans i vårt samhälle. Vi skall se till att inte bryta denna balans, det skulle inte gagna någon, vare sig konsumenter eller politiskt ansvariga.

Talmannen.
Tack så mycket.
Vi avbryter debatten och jag ger ordet till Harbour för ett förslag som rör förfaranden innan vi går vidare till omröstningen.

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Jag är övertygad om att jag talar för alla mina kolleger i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, av vilka några fortfarande är här. Tillåt mig att för alla mina kolleger som arbetar med detta ärende protestera mot det fullkomligt oacceptabla sätt på vilket denna debatt har planerats. Vi inledde debatten kl. 11.30. Sessionstjänsten visste att den inte skulle avslutas, och det finns andra, senare debatter som enligt ert datorsystem kunde ha stoppats in där. Vi måste nu skjuta upp fortsättningen av debatten till kl. 21.30. Montfort och min kollega från EDD-gruppen har talat under fullkomligt oacceptabla förhållanden. Detta är inte rätt sätt att leda en kammare som antas hålla en seriös debatt om dessa frågor. Det är inte nödvändigt att göra detta; det finns ingen anledning att dela upp debatter. Ni har informationen, och jag menar att det inte är rätt att tillåta riktiga inlägg medan människor är på väg in i kammaren. Jag hoppas att alla kolleger håller med mig om att vi verkligen måste skärpa oss när det gäller hur arbetet i denna kammare bedrivs.

Talmannen. -
Kära kollega! Jag noterar er protest. Den kommer att överlämnas till de instanser som fastställer föredragningslistan för kammaren. Ert långa inlägg gjorde det möjligt för kollegerna att inta sina platser och vi skall nu genomföra omröstningen. 
Rack (PPE-DE)
Herr talman! Vi har använt mer än tio minuter för att komma från nionde våningen hit ned till plenarsalen. Hissarna är absolut funktionsodugliga, eller också är arkitekterna som har ritat dessa hissar det.
(Livliga applåder)
Min kollega här bredvid kom med ett mycket snyggt påpekande. Han sade: ?Vi har här de säkraste hissarna i hela Europa. De är så säkra därför att de inte längre fungerar. Därför kan det inte heller hända någonting.? Men kanske borde de också fylla sin funktion.
Callanan (PPE-DE).
Herr talman! En ordningsfråga. Anledningen till att hissarna inte tycktes fungera var att säkerhetsvakterna stod längs ned och blockerade ungefär tre av dem, antagligen för någon delegation som besöker parlamentet! Eftersom denna byggnad är så dåligt konstruerad har liftarna nätt och jämnt tillräcklig kapacitet för ledamöterna i normala fall, utan att säkerhetsvakterna uppehåller två eller tre av dem just när alla kommer ned för att rösta. Sessionstjänsten bör organisera sig bättre.
(Applåder)

Vlasto (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill påpeka att jag fastnade 15 minuter i hissen. Hissarna fungerar alltså inte.

Talmannen. -
Vi skall låta sessionstjänsten undersöka saken. Den enda försäkran jag kan ge er är att talmannen inte blockerade en hiss.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.
Begäran från utskottet för konstitutionella frågor om samråd med Regionkommittén om regionernas uppgift i det europeiska samarbetet. 
(Parlamentet biföll begäran.)

Betänkande (A5-0268/2002) av Michel Rocard för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut nr 253/2000/EG om att inrätta den andra etappen av gemenskapens åtgärdsprogram för utbildning ?Sokrates? (KOM(2002) 193 - C5-0188/2002 - 2002/0101(COD)) 
(Parlamentet antog texten.)
Betänkande (A5-0260/2002) av Salvador Jové Peres för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ändring av beslut 96/411/EG om förbättring av gemenskapens jordbruksstatistik (KOM(2002) 80 - C5-0064/2002 - 2002/0044(COD)) 
Före omröstningen:

Jové Peres (GUE/NGL)
. (ES) Herr talman! Jag kommer att fatta mig kort. Sedan år 1996 har parlamentet förespråkat att uppgifter om utbetalningar från garantisektionen vid EUGFJ kan användas i statistiska syften.
Gemenskapens jordbrukspolitik är den politik som tar mest medel i anspråk och den alstrar en enorm mängd uppgifter som för närvarande inte utnyttjas tillräckligt. Med hjälp av dessa uppgifter skulle man kunna få fram mycket mer aktuella resultat, och en mer aktuell och tillförlitlig bild av gemenskapsjordbruket än många mycket dyrare och mindre tillförlitliga undersökningar.
I dag behandlar vi halvtidsöversynen av Agenda 2000 och det skulle vara bra om vi hade mer och bättre statistiska uppgifter till hands när vi skall ta itu med den. Anledningen till att utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har dragit tillbaka sina ändringsförslag är att kommissionen under debattens gång offentliggjorde en rapport om inrättandet av en databas med uppgifter om utbetalningar från garantisektionen vid EUGFJ, det vill säga, om fördelningen av jordbruksstödet. Eftersom rapporten innehåller ett åtagande från kommissionens sida att ge parlamentet och samhället i sin helhet insyn, ansåg vi i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling att våra krav bemöttes.
I det andra utkastet till rapportens slutsatser fastställs det att denna databas skall börja användas från och med den 1 januari 2003, även om detta inte utgör något hinder för att man lägger fram indikativa siffror innan detta datum.
Jag upprepar behovet av att förfoga över sådana upplysningar till kommissionen inför halvtidsöversynen av Agenda 2000 och skulle vilja att kommissionen besvarar en enkel fråga: vilket datum kommer databasen i fråga att börja fungera och när kommer de indikativa siffrorna att läggas fram?
Jag hoppas att det sker så snart som möjligt, eftersom det kommer att underlätta vårt utskotts arbete och även översynen av Agenda 2000.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Svaret på denna fråga är att kommissionär Fischler, såsom han redan angett i olika skrivelser till ledamöter av denna kammare, avser att tidigt i höst offentliggöra statistiska uppgifter om mottagarna av direktbetalningar, klassificerade efter belopp. Statistiken kommer att avse 14 medlemsstater, eftersom siffrorna för Grekland ännu inte är tillgängliga. Det kommer naturligtvis att vara statistiska uppgifter som inte innehåller några personliga uppgifter om mottagarna.

Seppänen (GUE/NGL)
. (FI) Herr talman! Kommissionens förslag är att EG godkänner konventionen, men man vill lägga fram en reservation mot artikel 27. Artikeln är viktig, den gör det möjligt för de länder som undertecknat den att ensidigt neka import av utländskt förbrukat bränsle och radioaktivt avfall. Varför då en reservation? På basis av utskottsbehandlingen kan man säga följande: en medlemsstat inom EU kan entydigt och ensidigt neka import av förbrukat kärnbränsle från en stat som inte hör till Europeiska unionen. En medlemsstat inom EU kan även neka import av förbrukat bränsle från andra medlemsstater, när bränslet inte längre skall bearbetas, när man vill exportera eller importera det till annat land för slutligt förvar. Ett land kan inte ensidigt neka till att importera förbrukat bränsle för vidarebearbetning. Kommissionens föreslagna reservation mot artikel 27 öppnar inte någon gemensam marknad för slutförvaring av kärnavfall, utan reservationen gör det möjligt för EG att ändra direktiv 92/3/Euratom, så att det är förenligt med konventionen.

Fava (PSE)
. (IT) Herr talman! Jag vill föreslå kammaren att anta texten till ändringsförslag 33 utan orden ?och för övning?. Detta på grund av att vi redan har lagt till möjligheten till en snabb mobilisering till de övriga möjligheterna för ett upphävande av det gemensamma luftrummet. Att även lägga till ?övning av de väpnade styrkorna? skulle innebära att hela det regelverk för det gemensamma luftrummet som vi skall rösta om blir fullständigt oanvändbart. Därför vill jag att man tar bort de tre orden ?och för övning?.
Kuhne (PSE)
Herr talman! Jag behöver en tekniker. Jag trodde först att det var en särskilt intelligent prestation från min sida, men det är maskinen som har åstadkommit den. Fast jag röstade emot, visade den på ?grönt?.

Talmannen. -
Vi vet att det inte finns ofullkomliga ledamöter ibland oss. Det måste vara maskinen.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Betänkande (A5-0266/2002) av Marieke Sanders-ten Holte för utskottet för regionalpolitik, transport och turism 
1. om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om tillhandahållande av flygtrafiktjänster inom det gemensamma europeiska luftrummet (KOM(2001) 564 - C5-0482/2001 - 2001/0235(COD)) 
2. om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om planering och användning av det gemensamma europeiska luftrummet (KOM(2001) 564 - C5-0483/2001 - 2001/0236(COD)) 
3. om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om kompatibiliteten hos det europeiska nätet för flygledningstjänst (KOM(2001) 564 - C5-0484/2001 - 2001/0237(COD))
(Parlamentet godkände de tre lagstiftningsresolutionerna som gick till omröstning i tur och ordning.)
Betänkande (A5-0265/2002) av Nelly Maes för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om säkerheten i fråga om luftfartyg från tredje land som använder flygplatser i gemenskapen (KOM(2002) 8 - C5-0023/2002 - 2002/0014(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0269/2002) av Hans Blokland för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om införandet av en gemenskapsram för bullerklassificering av civila jetmotordrivna underljudsflygplan för att beräkna bulleravgifter (KOM(2001) 74 - C5-0001/2002 - 2001/0308(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0242/2002) av Struan Stevenson för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om möjligheter att främja odlingen av växtproteiner i EU (KOM(2001) 148/2 - C5-0260/2001 - 2001/2116(COS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Talmannen. Kolleger! Tack för ert samarbete. Vi har på mindre än en timme klarat av 15 betänkanden i enlighet med den nya arbetsordningen och mer än 360 ändringsförslag.
Omröstningen är avslutad.
RÖSTFÖRKLARINGAR

Alavanos (GUE/NGL)
Hittills har Sokratesprogrammet utgjort ett viktigt bidrag för utbildningsutbyten, men det är dyrt att förvalta och nedtyngt av byråkrati. Formellt sett överensstämmer kommissionens förslag med parlamentets förslag att minska byråkratin, men mycket mer måste göras för att de minsta och mest avlägsna institutionerna skall anse det vara enkelt att ta del i programmet.

Ó Neachtain (UEN)
. (EN) Den gemensamma jordbrukspolitiken svarar för nästan hälften av EU:s budget, och det är inte mer än rätt att varje euro som används redovisas. Jag stöder fullständigt behovet av ändamålsenliga databaser.
Vi måste emellertid komma ihåg vad som är syftet med sådan uppgiftsinsamling. Den bör medge en effektivare administration av den gemensamma jordbrukspolitiken och en effektivare användning av allmänna medel. Förenkling är huvudordet, inte komplicering.
Vi bör inte skapa ännu mer pappersarbete och administrativt krångel för redan arbetstyngda jordbrukare. Om vi vill uppmuntra människor att stanna kvar inom jordbruksyrket - särskilt unga människor - får vi inte göra det till ett yrke som har mer att göra med berg av pappersarbete än produktion av livsmedel och vård av marken.
Vi måste särskilt se till att undvika dubbelarbete. Nationella och europeiska myndigheter har tillgång till en mängd uppgifter som jordbrukare lämnat för att uppfylla kraven i olika program och ordningar. Låt insatserna ske på administrativ nivå när det gäller att dela information och statistik, göra informationssystem kompatibla och så vidare. De som, i likhet med mig själv, företräder stora jordbruksgrupper kommer säkerligen att motsätta sig att ytterligare administrativa bördor läggs på jordbrukarna.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Detta betänkande framstår i motiveringen i stort sett som om man vill göra alla nöjda: kommissionen som genomför avregleringen, medlemsstaterna som - för närvarande - får sköta säkerheten, de stora flygbolagen, som inte skall utsättas för alltför stränga och framför allt inte alltför kostsamma regler, lågkostnadsbolagen som man skulle vilja införa vissa miniminormer för, men utan att det påverkar deras vinst...
Vi har sannolikt här ett exempel på vad de europeiska myndigheterna kan göra i frågan: de fastställer normer för arbete, vila och närvaro ombord för besättning och kommersiell flygpersonal. Dessa normer, som är gemensamma för EU, erbjuder -kanske ett minimum av garantier för personalen och vi har därför inte röstat emot betänkandet. Men detta minimum är så minimalt att det är det maximala man kan förvänta sig från de europeiska myndigheterna som framför allt inte vill göra de anställda inom flygsektorn illa.

 Miranda (GUE/NGL)
I dag är det allmänt erkänt att kabinpersonalen bär ett enormt ansvar och är allt viktigare för passagerarsäkerheten, med tanke på det nuvarande tillståndet inom den civila luftfarten.
Det är av avgörande vikt att vi harmoniserar flygtiderna, arbetstiderna och vilokraven för kabinpersonalen, inte bara med tanke på den framtida utvidgningen, utan också, och särskilt, eftersom vi anser att det finns ett trängande behov av att skydda dessa arbetstagare mot bakgrund av lågkostnadsbolagens utbredning inom Europeiska unionen.
Det är av dessa skäl som vi stöder detta betänkande, i vilket man vill råda bot på brister från kommissionens sida, som inte inkluderat denna fråga i sitt förslag till förordning, vilket vi bara kan beklaga, särskilt med tanke på att flera medlemsstater fortfarande inte har någon lagstiftning i denna fråga. Vi vill dock betona behovet av att bevara den befintliga nationella lagstiftning som är mer gynnsam för arbetstagarna än det förslag som nu har godkänts.

 Queiró (UEN)
. (PT) Detta är ett förslag som rör en mycket teknisk och detaljerad förordning, vars avsikt är att i luftfartssäkerhetens namn harmonisera de regler som styr flygtider och vilotider för besättningen, i syfte att garantera att alla operatörer åtnjuter liknande arbetsförhållanden och gemensamma säkerhetsstandarder. Trots flygbolagens breda stöd, har piloternas fackföreningar inte gett föredragandens förslag sitt stöd, eftersom de anser att flygtiderna är överdrivna. De farhågor som poängterats av föredraganden, som angav att han var glad över att ha avslutat förhandlingarna, som hade dragit ut på tiden under mycket lång tid, fick nästan enhälligt stöd från hans kolleger i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Det anses följaktligen att den lösning som uppnåtts är den bästa och kanske den enda möjliga. Jag delar därför föredragandens slutsatser.

Alavanos (GUE/NGL)
Den elfte UNRWA-konventionen om att förbättra situationen för flyktingar i Mellanöstern, vilket rör sig om ungefär 4 miljoner palestinier i Gazaremsan, Libanon, Syrien och Jordanien, är ytterst brådskande mot bakgrund av den tragiska situation som det palestinska folket, till följd av Sharons politik, står inför i dag. Höjningen av EU-medel från 120 miljoner euro till 237 miljoner euro är också viktig, även om detta belopp borde höjas ytterligare när budgeten har utarbetats. Men viktigast av allt, EU och det internationella samfundet som helhet borde uppmana Sharons regering i Israel att ta på sig hela kostnaden för återuppbyggnaden av den infrastruktur som dess militära aktioner har förstört, och som har orsakat en kraftig nedgång i levnadsstandarden för de palestinier som lever i Gazaremsan och i de ockuperade områdena.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi har röstat för betänkandet eftersom vi naturligtvis inte är emot de europeiska ländernas stöd till de palestinska flyktingarna. Det finns emellertid ingen anledning att slå sig för bröstet när man tittar på ökningen av stödbeloppet. Med tanke på antalet palestinska flyktingar som är förlagda i länderna i Mellanöstern utgör det föreslagna beloppet högst ett fyrtiotal euro per år. Inget garanterar heller att hela denna summa går direkt till flyktingarna, utan att i förbigående smörja europeiska företag och leverantörer.
Hur skall man framförallt kunna låta bli att notera hyckleriet i betänkandet där man beklagar att ?flyktingarnas levnadsvillkor blir allt sämre?, och där man är cynisk nog att bland annat göra ?den stora befolkningsökningen? ansvarig utan att säga ett ord om det krig som bedrivs av staten Israel mot det palestinska folket och utan att kritisera det faktum att om tusentals palestinier tvingas leva i flyktingläger beror det på att staten Israel, med stöd av stormakterna, även dem i Europa, inte vill att de skall återvända till den jord de tvingats lämna?

Ahern (Verts/ALE)
. (EN) Frågan om säkerheten vid transport av kärnbränsle är angelägen. Just i denna stund närmar sig två kärnbränsletransporter som avvisades av Japan på grund av att British Nuclear Fuels Ltd. (BNFL) hade förfalskat säkerhetsuppgifterna Europas kust, och de kommer att gå in i den smala Irländska sjön.
Att förflytta denna farliga last just nu är att spotta offren för den 11 september i ansiktet. Dessa fartyg skulle inte klara en terroristattack eller en brand. De är en inbjudan till terrorister att stjäla material för att tillverka en atombomb.
Vi ser nu den skrattretande situationen att atomindustrin handlar farligt radioaktivt material runtom planeten. Man får inte uppfatta det som att konventionen ger atomindustrin grönt ljus för sådan handel med livsfarligt material.
Jag uppmanar den irländska regeringen att vidta åtgärder inom ramen för konventionen för att stoppa dessa transporter. Enligt konventionen har varje stat rätt att förbjuda införsel av utländskt använt bränsle och radioaktivt avfall till sitt territorium. Det bör även gälla Irländska sjöns kustvatten, som redan är farligt förorenade av radioaktivt avfall.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Devas betänkande gäller fattigdomens utrotning samt livsmedelssäkerhet. Det innehåller många viktiga förslag om hur man skall kunna utrota fattigdomen och garantera livsmedelssäkerheten, förslag som jag helhjärtat instämmer i och som jag med glädje har röstat för. Men, herr talman, hur många pensionärer finns det inte i den utvecklade delen av världen som fortfarande skulle kunna undervisa och arbeta i de fattiga länderna, i utvecklingsländerna, och som skulle kunna bidra till att förbättra deras ekonomiska situation? Och hur lite gör inte vi i Europeiska unionen för att underlätta för dessa pensionärer, dessa gamla som fortfarande känner att de kan bidra till samhället och som skulle vilja arbeta i dessa utvecklingsländer? Jag hoppas att vi kan göra mer nästa gång!

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Betänkandet om handel och utveckling utgör en del av en mer allmän debatt inom EU om den så kallade globaliseringen och dess inverkan på länderna i tredje världen. Det visar hur de före detta kolonialmakterna oroas över gräsrötternas mångsidiga motstånd mot effekterna av storfinansens globala herravälde och det faktum att den styr den internationella handeln. Den här debatten vill få oss att tro att ?globaliseringen? kan utföra underverk och att den kommer att lösa problemen med utveckling och fattigdom, när väl en gång de tillfälliga problemen har bringats ur världen. Till exempel föreslår man att multinationella företag skall utveckla en ansvarsmedvetenhet och inrätta kommittéer för etiskt investerande, och att de skall tillämpa ett rättvist (men ospecificerat) handelssystem och en övergripande politik för en liberalisering av handeln.
I hela debatten blundar man avsiktligen för de verkliga orsakerna och mekanismerna bakom plundringen av de fattiga ländernas tillgångar. Man bortser från att det faktiskt är en omöjlighet för de multinationella företagen att nå strålande framgångar samtidigt som det råder goda tider för folket. I debatten ignoreras det direkta eller indirekta bruket av våld för att få fattiga länder att underkasta sig handelns villkor, vilket gynnar storfinansen, och som sådan är debatten skenhelig och vilseledande.
Det är av dessa orsaker som ledamöterna från det grekiska kommunistpartiet röstade emot Devas betänkande, vilket är föga mer än ett manifest för ?globaliseringens? anhängare.

Belder (EDD)
. (NL) Av olika anledningar kommer jag inte att ge Devabetänkandet mitt stöd.
Först och främst är begäran om avskaffande av alla subventioner inom EU ensidigt. Jag stöder eftertryckligen ett avlägsnande av hinder för produkter från fattiga länder i sig. Det finns emellertid också goda motiv för regional produktion eller för miljöbidrag. Effekten på utvecklingsländerna är därför inte det enda övervägandet, även om det är av yttersta vikt.
I linje med detta skulle det vara meningsfullt att WTO inberäknade i handelsbestämmelserna i vilken grad konsumtionen av en viss produkt skadar skapandet, från produktionsprocessen till och med transporten till konsumtionslandet.
En annan punkt att kritisera är tolkningen av ämnet etiska investeringar. Betänkandet är ett steg i fel riktning. Det blandar sig i företagsadministrationens interna organisation där man föreskriver att en företagsintern kommitté skall inrättas och vilka delar av företaget den skall rapportera till. Det skulle vara mer önskvärt att gå in på strategier för att göra etiska investeringar gällande i större skala. I synnerhet utvärderingarna och rapporteringen borde förbättras.
Slutligen är uppmaningen om att se över gemenskapspolitiken för folkhälsa oegentlig, eftersom hälsopolitiken inte faller under gemenskapens behörighet.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Devas förslag är så bra som vi kan förvänta oss av en brittisk konservativ. Han tror på kapitalismen, men han är också medveten om hur skillnaden i välfärd mellan Europa och tredje världen har uppstått under århundradenas lopp. Han vet att det är protektionism i stället för laissez-faire vi har att tacka för uppgången inom vår industri, och han inser att WTO-avtalet om investeringsåtgärder lägger hinder i vägen för utvecklingsländernas försök att bygga upp en lokal industri via stimulans av lokala produkter. Jag stöder honom i det han skriver i sitt initiativförslag om ett tillförlitligt rättssystem, bekämpande av korruption, teknologisk överföring, hälsovård, kvinnans frigörelse och jordreformer. Det gäller också för EU:s uppgifter: en annorlunda insats i WTO, minskade exportbidrag, ingen försäljning av farliga livsmedel eller av insektsmedel som är förbjudna här, förbud mot handel med skjutvapen, avskrivning av skulder och konkreta åtgärder mot europeiska företag och personer som är involverade i illegal handel med diamanter, olja och guld. Däremot delar jag inte föredragandens optimism när det gäller företagares etiska investeringar och att avregleringen av handeln skall bidra till utveckling, eftersom det fortfarande är en viktig målsättning för många företagare att förvärva råvaror billigt i tredje världen.

Queiró (UEN)
. (PT) Devas betänkande medger att globaliseringen har en allmänt positiv aspekt, och det är att den bidrar till skapandet av ekonomisk, social och kulturell rikedom i hela världen. Han betonar dock att de fattigaste inte får del i denna vinst som är resultatet av tekniskt framåtskridande och den internationella handelns tillväxt. Föredraganden föreslår att vi bör betona tanken att ?den minst gynnade delen av världssamfundet skall få så många fördelar som möjligt?, för att frigöra oss från denna blinda strävan efter globalisering.
Betänkandet söker därför förena den universella principen om de positiva aspekterna av en avreglering av handeln, med nödvändigheten att tvinga de multinationella företagen att ansluta sig till samma sorts reglerande, stabiliserande och legitimerande funktioner som är bindande på det nationella planet, och det är anledningen till att jag har röstat för detta betänkande.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Betänkandet om återanvändning och återvinning av avfall, som vi diskuterar, har fått stöd av mig, naturligtvis, men jag måste säga att när jag diskuterade det här betänkandet med pensionären Caterina Rossi från Bergamo, så sade hon till mig: ?Men vilket bra betänkande! Då blir det ju någon nytta med förpackningarna. Även papperet som man slagit in paketen i, även träet och plasten är återvinningsbara, de är användbara. Men varför säger man då om oss pensionärer att vi inte längre duger något till? Är vi kanske mindre värda än förpackningarna, än papperet som omsluter alla produkter som säljs??
Jag hoppas att parlamentet kan ta större hänsyn till de gamla och till pensionärerna, åtminstone lika mycket som man tar till förpackningarna som - och detta är en god nyhet - betraktas som så användbara av Europaparlamentet. Låt oss hoppas att även de gamla och pensionärerna betraktas på samma sätt i samtliga medlemsstater, förutom på Europanivå.

Darras (PSE)
. (FR) Varje år producerar Europeiska unionen över 60 miljoner ton förpackningsavfall. Stabiliseringsmålsättningen i det femte åtgärdsprogrammet och det faktum att förebyggande av avfall är en absolut prioritet för den europeiska miljöpolitiken förändrar inte mycket: mängden förpackningar fortsätter att öka i Europeiska unionen.
Inför detta växande berg av avfall är det mer än på tiden att utarbeta en ambitiös strategi.
Denna strategi innebär definitivt att kommissionens blygsamma förslag måste utökas, dvs. genom att även producenten måste förebygga och ta ansvar.
Europaparlamentet har redan uttalat sig till förmån för att höja målsättningarna för återvinning och förbättra förebyggandet, genom att införa ett ansvar för producenterna. Kommissionen avfärdade emellertid förslaget.
Ändå är förebyggandet verkligen prioriterat när det gäller hantering av avfall. Det bör till och med bli hörnstenen i den europeiska miljöpolitiken.
Vi har här en reell möjlighet att göra framsteg inom den integrerade produktpolicyn och den tematiska strategin i det sjätte miljöhandlingsprogrammet.
Jag kommer att stödja detta betänkande som också har förtjänsten att betona två centrala idéer i en lyckad miljöpolitik: att alla måste samarbeta och att våra åtgärder alltid skall styras av hur de påverkar miljön i framtiden.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Emballage är vad konsumenten får över efter inköp av en ny produkt. Förpackningarna har under årens lopp blivit allt mer omfångsrika, inte enbart för att skydda innehållet i lådan, utan framför allt för att fånga potentiella köpares uppmärksamhet. Förpackningsmaterialet har blivit allt färggrannare, och innehåller, i högre grad än de enkla kartongerna från förr, material som är miljöskadligt, såsom tungmetaller. Det började bli hög tid för Europeiska kommissionen att föreslå en ändring av det direktiv som infördes för åtta år sedan, om förpackningar och förpackningsavfall, men den föreslagna skärpningen är bristfällig. Fokuseringen på energiproduktion genom förbränning är felaktig, för den gör det bara möjligt för producenterna och beredarna av förpackningar som vållar besvär att fortsätta på det gamla sättet. Man borde lägga tonvikten på förebyggande av uppkomsten av avfall och på återvinning av material. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor vill med rätta återvinna åtminstone 65 procent av vikten, helt förbjuda användning av bly, kadmium, kvicksilver och sexvärdigt krom från och med 2007, och från och med 2004 skärpa kraven när det gäller nytt förpackningsmaterial. Det är också ett bra förslag att år 2006 producera 10 procent mindre förpackningsavfall än under 1998 och att göra en ny bedömning av nationella och europeiska bestämmelser utifrån de hinder som de skapar för återvinning.

Titley (PSE)
. (EN) Jag stöder helhjärtat detta betänkande, som är inriktat på behovet av att ta itu med det växande berget av avfall i EU. Kommissionens ursprungliga text bör förbättras och skärpas för att garantera en ambitiösare strategi för att motverka detta berg av bortkastat förpackningsmaterial. Jag välkomnar begreppen förebyggande och producentansvar som sådana; de kommer att bidra till att garantera att bördan för att genomföra dessa åtgärder fördelas jämnt på de europeiska medborgarna. Jag välkomnar också kravet på att producenterna måste ha gjort ?allt som behövs för att [...] miljöpåverkan skall bli så liten som möjligt?, samtidigt som jag inser att det kan bli svårt att standardisera en sådan åtgärd. Slutligen verkar det vettigt att sätta in direktivet i ett större sammanhang, för att garantera att det är förenligt med det sjätte miljöhandlingsprogrammet, och det visar att EU är kapabelt att tänka samstämt och att närma sig denna fråga på ett förnuftigt sätt.

Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Mitt inlägg avser Favas betänkande om inrättandet av ett gemensamt europeiskt luftrum. Min kollega och högra hand Giuseppe Italia från Cremona, ålderspensionär, sade till mig när han såg att jag var på väg till Strasbourg: ?Jag tycker att du skall rösta för det här betänkandet om ett gemensamt europeiskt luftrum. Jag är gammal, pensionär, och jag skulle inte känna mig förolämpad, Fatuzzo, om du skulle säga i din röstförklaring att vi pensionärer befinner oss närmare himlen, dvs. luftrummet, än övriga medborgare. Så vore det inte lämpligt om vi, eftersom vi redan befinner oss nära luftrummet, skulle få rabatterade priser för att få tillgång till flyget och att man på så sätt skulle kunna underlätta för pensionärer att flyga till lägre kostnader??

Berthu (NI)
. (FR) Jag röstade emot initiativet ?gemensamt luftrum?, som mer liknar en manöver från kommissionen för att öka dess makt (med ett ovillkorligt stöd från Europaparlamentet, som vanligt) än en åtgärd som verkligen är avsedd att öka flygsäkerheten och se till att trafiken flyter smidigt.
Redan under gårdagens debatt pekade jag på en stor svårighet som inte lösts, nämligen förhållandet till Eurocontrol. Men ytterligare en svårighet bör läggas till: förhållandet till militären. Kommissionen aviserar sin avsikt, så snart den fått den makt som ett ?gemensamt luftrum? skall ge, att ändra fördelningen av luftrummet mellan civil och militär användning. Målsättningen framstår tydligt: tillägna sig de militära zonerna, eller avskaffa dem ibland, för att underlätta för den civila trafiken.
Metoden chockar oss av två anledningar. I sakfrågan förefaller den förutsätta att det militära utnyttjandet skulle vara mindre i dag i Europa, en idé som i sin tur innebär att vi har en varaktig fred. Det är en farlig naivitet. När det gäller förfarandet skall vi komma ihåg att kommissionen inte har någon militär befogenhet (som tur är, det ser man ju nu). Denna behörighet tillhör de suveräna staterna. Gemenskapsförfarandena har inget med detta att göra.

Bonde och Sandbæk (EDD)
. (DA) Junirörelsen är inte överens om hela innehållet men har röstat för betänkandet, eftersom luftrummet är ett gränsöverskridande problem, som kräver gemensamma europeiska lösningar. Det vill vi gärna markera genom att rösta ja.

Caudron (GUE/NGL)
. (FR) Även om vi inte kan förneka att vissa framsteg gjorts när det gäller reglerna för flygkontroll innehåller den bekräftade strävan hos den ansvariga kommissionären att påskynda konkurrensutsättningen av tjänster som rör flygtransporter faror som fackföreningsmedlemmar på området livligt påpekat. Man har tyvärr inte lyssnat till dem och ännu mindre hört vad de sagt, med undantag för några parlamentsledamöter från vänstern! Och ändå kan vi inte tro att avregleringen endast skulle ge goda effekter. Det räcker med de bittra erfarenheterna av de försämrade järnvägstransporterna efter att de avreglerats i vissa medlemsstater! Det som föreslogs oss ursprungligen var att införa konkurrens genom att skilja funktionen med dem som tillhandahåller tjänsterna (operatörer) från regleringsfunktionen (införande av och respekt för regler). Efter påtryckningar tvingades kommissionen som tur var att se över sitt förslag som fortfarande är medelmåttigt och farligt. På detta sätt kommer flygtrafiktjänster att konkurrensutsättas vilket leder till verkliga säkerhetsrisker!
Inom ramen för en harmonisering på gemenskapsnivå föreslår kommissionen att ett system skall inrättas som ger tillstånd för tillhandahållande av flygtjänster.
(Röstförklaringen kortades av i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen)

Darras (PSE)
. (FR) Jag kan bara ge mitt slutgiltiga stöd till detta betänkande, där man betonar betydelsen av kommissionens förslag att senast den 31 december 2004 inrätta ett stort europeiskt gemensamt luftrum.
Att inrätta ett gemensamt luftrum förefaller faktiskt grundläggande om man inte bara vill åstadkomma ett bättre utnyttjande av det befintliga luftrummet, införa högre säkerhetskrav samt en effektiv och säker hantering av den förväntade ökningen av flygtrafiken, utan också erbjuda villkor som gör det möjligt för de europeiska flygbolagen att kunna konkurrera med icke-europeiska bolag.
Detta förslag som bör möjliggöra en viss harmonisering och en viss driftskompatibilitet mellan systemen för flygtrafik innebär ändå några problem.
Hur samarbetet mellan Eurocontrol och gemenskapen skall utformas är ett av dem, liksom samarbetet mellan civila och militära myndigheter.
Att stödja detta betänkande innebär för mig att jag betonar att inrättandet av ett gemensamt europeiskt luftrum inte på något sätt bör försenas: det gäller såväl sänkningen av kostnaderna i anslutning till hanteringen av flygtrafiken, minskade förseningar, och en ökning av systemets kapacitet som - framför allt - en avsevärd höjning av säkerhetsvillkoren.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) Under förespeglingen att vilja skapa ?ett integrerat luftrum som organiseras i enlighet med samma principer och styrs av samma regler? föreslår rådet, kommissionen och Fava i sitt betänkande att ett system för hantering av flygtransporten i Europa skall inrättas som bygger på ekonomiska kriterier: en gemensam marknad för luftrummet.
Var flygkatastrofen i Tyskland i juli en föraning om det europeiska gemensamma luftrummet? Flygkontrollföretaget Skyguide var ett privat bolag som arbetade i ett luftrumsblock där operatörer och tillsynsmyndighet separerats. Skyguide saknade personal och utrustning på bekostnad av säkerheten. Är det den väg vi vill följa, såsom kommissionen rekommenderar? I vilket fall som helst borde olyckan få parlamentsledamöterna att bli mycket försiktiga i avvaktan på utredningsresultaten, även med tanke på konsekvenserna av den verkliga avregleringen av andra transportmedel, exempelvis järnvägen i England.
Det var budskapet vid den stora europeiska strejken bland flygledare den 19 juni 2002. I stället för att lita blint på marknaden borde man främja samarbete, exempelvis inom organisationen för flygsäkerhet, Eurocontrol. Man borde lyfta fram den offentliga servicen och säkerheten och samtidigt övergripande diskutera driftskompatibiliteten för transporter.
(Röstförklaringen kortades av i enlighet med artikel 137.1 i arbetsordningen)

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Vi ser en utökning av verksamheten på alla områden som EU ägnar sig åt, som för det mesta leder till att människornas demokratiska delaktighet minskar, och att inga goda anpassade lösningar längre är möjliga. Därför är min bedömning av denna utökning av verksamhet negativ i allmänhet. För luftfarten gör jag ett undantag. I det sammanhanget handlar det för det mesta om gränsöverskridande förbindelser och om långa avstånd. En tillämpning av nationella kontrollsystem och en splittring av luftrummet i små områden skulle inte bidra till säkerheten. Det skulle därför vara självklart att anförtro den här uppgiften i sin helhet åt redan befintliga Eurocontrol, som sedan länge kontrollerar Beneluxländernas och västra Tysklands luftrum. Det borde också gälla för den militära luftfarten, som framför allt i Frankrike fortfarande har möjlighet att reservera en oacceptabelt stor del av luftrummet. Nu missar vi tyvärr just det tillfället till en översiktlig och säker förvaltning av luftrummet. Om man börjar arrendera ut luftområden för en fast period fortbestår den gamla fragmenteringen på ett annat sätt. Den geografiska fragmenteringen ger plats åt ekonomisk fragmentering. Jag skall gå in på detta i fråga om betänkandet från Sanders-ten Holte.

Krivine och Vachetta (GUE/NGL)
. (FR) I och med dessa förordningar föreslår kommissionen att befintliga system inte längre skall vara integrerade för att bättre tjäna de ekonomiska funktionella luftrumsblocken som säljs separat till tjänstleverantörer. Alla tjänster kommer att konkurrensutsättas (kontroll, radio, radar, räddningstjänst och väderlekstjänst).
Denna ?gemensamma marknad för luftrummet? strider mot sunt förnuft och principerna för säkerhet och offentlig service. Exemplet med den brittiska järnvägen visade det tydligt. Konkurrensutsättningen av tjänsteleverantörerna och mångfalden av operatörer har inte gynnat investeringarna i underhåll, ökad säkerhet och förbättrade arbetsvillkor för personalen.
Tvärtom. Det skulle behövas bättre samarbete mellan flygtrafiktjänsterna och säkerheten skulle behöva garanteras med hjälp av integrerade system. Det krävs mer offentlig kontroll av flygtransporter på kontinenten, för att öppna vägen för samverkan mellan varu- och persontransport. Kommissionens förslag och det betänkande som granskas går inte i den riktningen. Vi har därför röstat emot det.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) I fråga om Favabetänkandet har jag redan angivit att utbredning visserligen är oundvikligt, men att man nu tyvärr återigen föreslår de felaktiga valen. Den obligatoriska upphandlingen i fråga om offentliga uppgifter för med varandra konkurrerande privata företag under en begränsad tid, som redan tidigare presenterades för kollektivtrafiken och hamnarna, hanteras nu också som lösning för organisationen av flygsäkerheten. Det har som följd att varje ?luftrumsblock? kan hamna hos ett annat företag, även om det i praktiken på lång sikt kommer att uppstå ett nästan-monopol, som kommer att kontrollera den största delen av luftrummet. Den nyliberala ideologin vinner då över säkerheten. Den här modellen handlar inte i första hand om säkerhet, utan om kostnadsreduktion. Denna kostnadsreduktion planerar man att uppnå genom att arbeta med färre anställda under sämre arbetsförhållanden. Genom att arbetstagarna delas upp på olika företag med skilda intressen, som ständigt oroar sig över sina möjligheter att vinna eller förlora nästa upphandling, får de känslan av att deras arbete inte längre är lika oumbärligt. Det kommer oundvikligen att leda till att kvaliteten på deras arbete sjunker. Dessutom kommer det inte heller att bli ett slut på det faktum att militären har lagt beslag på luftrummet. Detta förfarande får inte mitt samtycke.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Vi är naturligtvis för högsta möjliga flygsäkerhet. Men vi har avstått från att rösta om betänkandet eftersom man där enbart tar upp frågan utifrån bolagens och flygplatsförvaltarnas intressen. Och det är betecknande, vilket också sägs i betänkandet, att man i direktivet inte planerar några åtgärder när det gäller den befolkning som lever nära flygplatserna.
För rådet och parlamentet handlar det framför allt om att utarbeta ett enhetligt system som gör det möjligt att från Europeiska unionens flygplatser avvisa flygplan som erbjuder sämre säkerhet, men även att undvika att vissa medlemsstater av kommersiella eller andra skäl frestas att vara mindre strikta med nödvändiga kontroller. Det är utmärkt. Men för föredraganden handlar det om att återupprätta känslan av säkerhet bland passagerarna, ett återupprättande som i första hand flygbolagen kommer att ha nytta av.
Samtidigt är de europeiska myndigheterna beredda att ta allvarliga säkerhetsrisker med sitt förslag till gemensamt luftrum. De europeiska myndigheterna kan vidta alla åtgärder de vill, det kommer kanske att skrämma bort afrikanska, latinamerikanska eller östeuropeiska flygplan, men i och med det gemensamma luftrummet och de planerade privatiseringarna kommer det europeiska luftrummet att närma sig de förhållanden som gäller i tredje världen.

Marques (PPE-DE)
. (PT) Flygets olycksfrekvens varierar från region till region eftersom luftfartyg byggda i Västeuropa är bland de säkraste i världen. Östeuropeiska flygbolag har en hög olycksfrekvens, liksom flygbolag från Afrika, Asien och Syd- och Centralamerika.
Enligt konventionen om internationell civil luftfart är det de enskilda staterna som ansvarar för flygsäkerheten. Europeiska konferensen för civil luftfart använder sig av förfarandet för säkerhetskontroll av utländska luftfartyg, SAFA, som ett sätt att kontrollera luftfartyg och därigenom öka flygsäkerheten.
Jag stöder därför Europeiska kommissionens förslag till ett direktiv ägnat att formalisera SAFA-förfarandet inom gemenskapen. Den söker därigenom garantera ett samordnat agerande, tillsammans med ett informationsutbyte som möjliggör en tidig identifiering av eventuella problem, vilket jag anser vara ett adekvat uttryck för omsorgen att garantera flygsäkerheten. Avslutningsvis vill jag framhäva det föreliggande förslagets betydelse för att återupprätta bilden av flygsektorn som en säker sektor, i en period efter den 11 september 2001, då denna bild har varit och fortfarande är ordentligt naggad i kanten och vars återupprättande är av avgörande betydelse för sektorns överlevnad.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Förbindelserna med länder utanför Europa leder till att transportmedel som inte uppfyller våra miljö- och säkerhetskrav hamnar på våra vägar, i våra hamnar och i vårt luftrum. Det handlar då om tankfartyg med enkelskrov, skraltiga lastbilar och dåligt underhållna bullriga flygplan. I synnerhet vid de mindre regionala flygplatserna, dit gamla bullerflygplan för frakttransporter från Östeuropa och tredje världen fördrivs, upplever man för närvarande i hög grad störande buller. Det finns all anledning att utestänga sådana fordon från EU:s territorium, även om vi kan ha förståelse för att länder med en lägre levnadsstandard och en mer obetydlig teknisk utveckling fortfarande är dömda till ett fortsatt användande av sådana transportmedel. Det är bättre att vi hjälper dem att möjliggöra en säkrare transport än att godta att de förorsakar problem här. Så långt går förslaget om säkerheten hos flygplan från tredjeländer tyvärr inte ännu. Därför stöder jag de beskedliga förbättringsförslag som Maes lägger fram för oss för den första behandlingen. Hon yrkar med rätta på en skärpt kontroll med hjälp av stickprov, som sker också då det inte finns några misstankar, och på ett upphörande av transport av radioaktivt material i passagerarflyg. Minst lika viktigt är det att klagomålen från kringboende vid flygplatser tas på allvar.

Sylla (GUE/NGL)
. (FR) Betänkandet från Maes borde egentliga heta betänkande från utskottet. Man ser inte föredragandens arbete. Jag anser inte att detta betänkande förtjänar att bära Maes namn.
Ändringsförslagen, enhetligheten och det seriösa arbetet är enbart utskottets förtjänst. Jag har därför röstat för utskottets alla ändringsförslag (vilket är logiskt och lämpligt) och jag deltog inte i de slutgiltiga omröstningarna. Det skulle innebära att jag hade givit föredraganden äran när det i praktiken handlar om utskottets arbete. ?Ge kejsaren det som kejsaren tillhör.?
Berthu (NI)
. (FR) Vi stöder inriktningen i Stevensons betänkande där man inom Europeiska unionen vill främja odling av växtproteiner som är grundläggande för djurfoder (soja, men även ärtor, bönor, lupiner, och i mindre grad balj- och ärtväxter, spannmål, gräs...). Det visar sig faktiskt att vi i dag är mycket beroende av import (till över 70 procent), även om produktionen av växtprotein utvecklas i världen och vi skulle kunna åstadkomma mycket mer.
Detta beroende ger oss allvarliga strategiska problem men också problem med folkhälsan, eftersom det under dessa förhållanden är svårt att åstadkomma spårbarhet för produkten, vilket exempelvis kan få oss att volens nolens köpa soja som innehåller genetiskt modifierade organismer.
Men varifrån kommer begränsningen av den europeiska produktionen på området? Jo, från Blair House-avtalen som dessutom fick en annan katastrofal effekt eftersom de i stället uppmanade till användning av djurmjöl, vilket resulterade i galna ko-sjukan. Dessa avtal måste absolut ses över eller kringgås. Tyvärr förefaller inte kommissionen färdig för det. Ännu en gång undrar man på vilken sida den står och om inte gemenskapssystemet ännu en gång leder till att vi försvagas.

Bordes, Cauquil och Laguiller (GUE/NGL)
. (FR) Utveckla produktionen av växtproteiner för djurfoder, snarare än att mata korna med djurmjöl med de konsekvenser vi känner till, ja varför inte?
I betänkandet intresserar man sig emellertid bara för handelskriget mot USA vilka vi i Europa i dag till stor del är beroende av när det gäller djurfoder. De verkliga behoven bland jordens befolkning tas inte ens upp. Men systemet för livsmedelsproduktion är i grunden orättvist eftersom det endast syftar till att möta behoven i länder och sociala skikt med stark köpkraft.
För att sälja livsmedel med stort mervärde och som ger större vinst till dem med stark köpkraft, slösar man bort det som skulle kunna föda de fattigaste. Det krävs exempelvis flera kilo fiskmjöl för att i uppfödningsanläggningar producera dyrare fiskar. Det är ett upprörande system eftersom det bidrar till att plundra de fattiga ländernas resurser och svälta ut delar av världens befolkning.
Det är enligt detta vinsttänkande som Europa subventionerar träda av jordar för att undvika att kurserna sjunker. Vi har inte velat stödja ett sådant system genom att rösta för en valmöjlighet.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt (ELDR)
. Vi har valt att rösta mot Stevensons betänkande i dess helhet. Att som utskottet ta förbudet mot att bearbeta animaliskt protein i djurfoder till intäkt för att kräva EU-stöd för lupiner (!) och andra proteinrika grödor saknar berättigande. Lika oberättigat är kravet på ett ?säkerhetsnät? eller ett inkomstförsäkringssystem till förmån för producenterna av oljeväxter och växtproteiner.
Kommissionens lösning, det vill säga att nästan uteslutande utnyttja världsmarknaden, skulle enligt utskottet göra EU sårbart och ?känsligt i synnerhet för kilmatförändringar, misslyckade skördar och till och med prisökningar bland de främsta producenterna på världsnivå (Förenta staterna, Argentina och Brasilien)?. Vi ser inget fel eller onaturligt i detta, tvärtom. Som liberaler tror vi på globalisering, frihandel och internationell solidaritet. Vi kan därför inte stödja Stevensons betänkande.

Mathieu (EDD)
 - (FR) Trots att EU är starkt beroende av ett fåtal leverantörer för sin försörjning av växtproteiner föreslår kommissionen att man skall fortsätta importen, och föredrar en marknadsmöjlighet framför att de olika politikområdena görs enhetliga. Kommissionen bortser därmed från den svåra erfarenhet som jordbrukarna gjort av denna typ av situation och berövar dessutom jordbruket nya framtidsutsikter.
Utvecklingen av oljeväxter skulle göra det möjligt att bemöta strävan efter att utveckla ett diversifierat och hållbart jordbruk, liksom konsumenternas efterfrågan på spårade produkter och deras vägran att acceptera genetiskt modifierade organismer. Det skulle också göra det möjligt att ge jordbrukarna nya framtidsutsikter genom att utveckla avsättningsmöjligheter inom andra områden än livsmedel, däribland biobränsle. Dessa odlingar har slutligen en grundläggande roll på det agronomiska och miljömässiga området.
Låt oss inte slumpa bort denna sektor inom jordbruket. Låt oss i stället ge den möjligheter i nivå med dess ambitioner genom att skapa lönsamhetsvillkor som är jämförbara med dem för spannmål, genom att främja arternas mångfald, särskilt de som inte omfattas av Blair House-avtalen.
Dessa ansträngningar blir emellertid förgäves om våra förhandlare inte åtar sig att med övertygelse försvara vår jordbruksproduktion på den internationella arenan.

Meijer (GUE/NGL)
. (NL) Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är också med rätta bekymrade över det ökade behovet av import, av till största delen genmodifierad sojafoderkaka från USA, Brasilien och Argentina. Denna import av djurfoder uppgår numera till nästan det dubbla av den egna produktionen i EU. Den gamla lösningen, att utfodra kor med kött- och benmjöl och slaktavfall för att tillfoga protein, är inte längre aktuell sedan galna ko-sjukan, men det är den enda förändring som nu verkar vara allmänt godtagen. Man vågar fortfarande inte sätta några frågetecken efter det sätt på vilket vi producerar vårt livsmedel i allmänhet. Är det verkligen så förståndigt att först utfodra grisar med vegetabilisk föda lämplig för mänsklig konsumtion, och sedan äta upp dessa grisar när köttet från dessa djur har lägre näringsvärde än den ursprungliga produkten? Är det verkligen förståndigt att upphäva förbudet mot att inkludera fiskmjöl i berett djurfoder för att kunna tillfoga protein? Haven blir utfiskade, och fiskarna från de sydliga länderna reagerar nu ständigt på alla förslag om begränsning av fångsterna med motargumentet att länderna i norr bär skulden eftersom de producerar fiskmjöl. En bättre del i förslaget är att inom ramen för växelbruk odla mer baljväxter och grödor som innehåller olja.
Goodwill (PPE-DE).
Herr talman! De brittiska konservativa har i dag motvilligt röstat emot Bloklands betänkande om införandet av en gemenskapsram för bullerklassificering av civila jetmotordrivna underljudsflygplan för att beräkna bulleravgifter. Detta beror på att ändringsförslag 8 antogs, vilket återinför en princip som parlamentet förkastade förra året - att riktvärden och avgifter för buller skall fastställas för flygplatser och inte bara för luftfartyg. Luftfartyg flyger runt i Europeiska unionen, vilket flygplatser helt klart inte gör. I enlighet med subsidiaritetsprincipen är bulleravgifter för flygplatser liksom sammanhörande frågor om markanvändning därför en sak för medlemsstaterna.

Talmannen. -
Röstförklaringen är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.10 och återupptogs kl. 15.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om översvämningar i Europa.

Haarder
. (DA) Herr talman! Vi har under de gångna veckorna blivit vittnen till en fruktansvärd naturkatastrof i Centraleuropa, som har åstadkommit skador av nästan ofattbar omfattning. Både medlemsstater och kandidatländer har drabbats. Det påminner oss om - det är nästan symboliskt just under det här halvåret, när vi står inför utvidgningen - att medlemsstaterna och kandidatländerna har en ödesgemenskap, har gemensamma problem, som vi skall bli bättre på att lösa genom gemensamma insatser.
Jag vill gärna tacka Europaparlamentet för detta tillfälle att på rådets vägnar uttrycka djup medkänsla med offren för katastrofen. Flera miljoner människor är berörda. Några har förlorat anhöriga, många sina hus och hem. Den materiella förstörelsen kommer att prägla vardagen under lång tid framöver. Vi måste alla göra vårt yttersta för att hjälpa till. Det är viktigt, inte minst i ljuset av utvidgningens betydelse för Europeiska gemenskapen, att EU, som också är en värde- och solidaritetsgemenskap, bidrar till att avhjälpa de omfattande skadorna. Detta framhölls också i det brev som Europaparlamentets talman och medlemsstaternas regeringschefer mottog den 21 augusti från kommissionsordförande Prodi, kansler Schröder och kansler Schüssel. Ordförandeskapet deltog aktivt i de överläggningar som resulterade i brevet.
Jag vill också gärna på rådets vägnar tacka Europaparlamentet och Europaparlamentets talman för det engagemang och den välvilja som parlamentet har visat för att garantera en snabb och effektiv insats från gemenskapens sida.
Kommissionen har på samma sätt i denna svåra fråga visat stor och lovvärd handlingskraft. Kommissionen förtjänar beröm för att EU snabbt har kunnat ta initiativ till beslut, som kommer att gagna de berörda regionerna i Tyskland och Österrike samt i kandidatländerna Tjeckien och Slovakien. En del insatser har redan inletts, andra kommer att kunna påbörjas inom den närmaste framtiden.
Min uppfattning är att det i rådet finns ett brett stöd för att använda befintliga instrument på ett flexibelt sätt - bl.a. inom ramen för strukturfonder, jordbruksstöd och transeuropeiska nät - samt att det finns stöd för att bevilja de drabbade områdena undantag och snabbare förfaranden i fråga om statsbidrag och offentlig upphandling. Rådet fick vid ett möte med de ständiga representanternas kommitté den 29 augusti en första möjlighet att diskutera kommissionens meddelande. Kommissionen föreslår bland annat att man skall inrätta en EU-katastroffond, som skall kunna användas i samband med översvämningarna i Centraleuropa och framtida katastrofer. Jag vill gärna tacka kommissionen för förslaget, som rådet behandlar med ytterst stor uppmärksamhet.
Jag är glad över att kunna konstatera att det vid utrikesministrarnas informella möte i Helsingör förra helgen fanns ett politiskt stöd för inrättande av fonden. Detta är en bra utgångspunkt för de kommande veckornas intensiva diskussioner mellan kommissionen, rådet och Europaparlamentet. Frågan kommer att finnas med på dagordningen vid mötet med rådet för allmänna angelägenheter och externa förbindelser den 30 september-1 oktober. Här kommer vi att diskutera saken och om möjligt komma fram till konkreta beslut.
Det danska ordförandeskapet är mycket angeläget om att gemenskapen bidrar till att lösa de problem som de våldsamma översvämningarna har skapat för våra medborgare, både i nuvarande och i blivande medlemsstater. Vi måste vara snabba och effektiva, och vi ser fram emot ett konstruktivt samarbete med Europaparlamentet i denna viktiga fråga, som inte kan undgå att påverka många förfaranden och regler i parlamentet.

Barnier
. (FR) Herr talman, herr minister, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Vi berördes alla av de översvämningar som så hårt drabbade Tyskland, Österrike, Tjeckien och Slovakien för några veckor sedan. Tillsammans med ordförande Prodi och mina kolleger Michaele Schreyer och Günter Verheugen, som är här i dag, kunde vi den 18 augusti på plats bland annat i Dresden-regionen bedöma katastrofens omfattning. Ordförande Prodi och Margot Wallström reste tillsammans med Günter Verheugen till Prag, och Franz Fischler själv kunde i sitt eget land konstatera hur omfattande skadorna var.
I dag, mina damer och herrar parlamentsledamöter, kommer mina första ord vara att på nytt framföra vår djupa sympati till alla familjer som drabbats, men också ge ett särskilt erkännande till den civila säkerhetstjänsten, till de tusentals frivilliga - vi såg dem - till politiskt och administrativt ansvariga på lokal, regional och nationell nivå som i denna situation visat prov på en beundransvärd självuppoffring.
Kommissionen aviserade redan den 28 augusti en rad initiativ enligt olika avsnitt inom gemenskapspolitiken, för att hjälpa drabbade länder och regioner att bemöta katastrofen. Vi har inom unionen inte bara visat att vi är solidariska med de drabbade folken utan också att vi avser att visa prov på vår förmåga att agera och göra det snabbt. Herr talman! Alla vi kommissionärer som är närvarande här berördes mycket av ert tal i början av sammanträdet, liksom av de ögonvittnesskildringar som minister Haarder lämnade nyss. När det gäller naturkatastrofer skulle jag vilja erinra om att det finns två ämnen som hör ihop: förebyggande och återställande. Låt mig först säga några ord om förebyggandet.
Jag vet att det krävs medel för att kunna förebygga, och att det krävs politiskt mod. Jag tänker exempelvis på viljan att kontrollera stadsplaneringen, att inte göra alltför stora ytor ogenomträngliga, kort sagt hushålla med snarare än planera marken. Men, mina damer och herrar parlamentsledamöter, jag vet också att det alltid är billigare att förebygga än att tvingas reparera. På gemenskapsnivå är det tydligt att strukturfonderna och sammanhållningsfonden fungerar som ekonomisk hävstång för förebyggandet. Låt mig bara nämna ett exempel. Flera länder drabbades under 1990-talets första hälft av Rhens och Mosels stigande vattenstånd. Vi satsade då över 140 miljoner euro inom ramen för Interreg, vilket gjorde det möjligt att utveckla system för övervakning och varning när det gäller vattennivån samt fastställa riskområden och bygga dammar där vattnet hålls kvar och även underlätta för vattnet att rinna bort.
För den pågående perioden 2000-2006 innehåller ett stort antal program också åtgärder för förebyggande av risker. Det gäller exempelvis programmet inom mål 1 för Brandenburg där anläggningar till skydd mot översvämningar skall byggas och iordningställas. Över 40 projekt skall genomföras till en budget om 230 miljoner euro. Det är exempelvis också fallet med österrikiska Tyrolen. Efter katastrofen i Galtur, som kostade 31 personer livet i februari 1999, kommer nära tio miljoner euro att avsättas till en åtgärd där målsättningen är att förebygga laviner.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Det är min övertygelse att dessa ansträngningar, hur de än ser ut i dag, inte är i nivå med de risker vi har framför oss. Vi har tillsammans med er inlett en diskussion om framtiden för regionalpolitiken efter 2006. Jag kommer så småningom att föreslå att förebyggandet av naturkatastrofer och tekniska och miljömässiga risker skall bli en viktig prioritet, nästan oundviklig, i de framtida programmen för regionalpolitiken efter 2006. Vi konstaterar att katastrofer sker allt oftare, även om alla inte är lika allvarliga. Som vi såg med fallet i Tyskland får i dag de regioner som, med stöd från strukturfonderna, gjort avsevärda ansträngningar för att på nytt göra ekonomin dynamisk efter enandet, för att på nytt bygga upp städerna och byarna, i dag se sina ansträngningar ödeläggas på några timmar.
Den regionala utvecklingen kan därför inte klara sig utan förebyggande av naturkatastrofer samt tekniska och miljömässiga risker. Kommissionen kommer att, på initiativ av bland annat Margot Wallström, före årets slut föreslå en europeisk strategi för att förebygga risker.
Som avslutning på denna punkt skulle jag vilja säga att det inte är oviktigt att vi i dag diskuterar denna fråga, medan stats- och regeringscheferna träffas i Johannesburg. Man ser tydligt att jorden behöver ett globalt tänkesätt och ett kollektivt mod, vilket Brundtlandrapporten uppmanade oss till i slutet av 1980-talet, före toppmötet i Rio. Vi ser också att detta globala tänkande på världsnivå eller på europeisk nivå måste genomföras konkret, lokalt och på fältet. Det är på så sätt som den ekologiska utmaningen, utmaningen med en hållbar utveckling, kan förenas med den regionalpolitik vi är skyldiga att bedriva.
Herr talman! Nästa punkt handlar om att vi snarast på nytt måste bygga upp och snabbt ge ett bevis på vår solidaritet med de tyska och österrikiska delstaterna, men också med de tjeckiska och slovakiska regioner som skadats. Vi måste till att börja med att mobilisera alla instrument vi redan förfogar över för att bemöta denna utmaning. Det är det åtagande kommissionen gjorde den 28 augusti, ett åtagande som omedelbart resulterade i beslut inom det främsta området, jordbruket, efter påtryckningar från vår kollega Franz Fischler.
Bland de befintliga instrumenten finns självfallet strukturfonderna för de berörda medlemsstaterna och föranslutningsinstrumenten för kandidatländerna. För de områden och regioner som kan erhålla stöd kan strukturanslagen omfördelas mellan de olika prioriteringarna i de regionala programmen, och vi är beredda att så mycket som möjligt höja nivån på medfinansieringen. Möten kommer under de närmaste dagarna att äga rum med de nationella och regionala myndigheterna, för att fastställa vilka belopp som kan omfördelas enligt önskemålen från medlemsstaterna. All flexibilitet som förordningarna medger kommer att utnyttjas, bland annat när det gäller det statliga stödet. Jag bekräftar för övrigt att de drabbade regionerna inte kommer att straffas genom att N+2-regeln tillämpas om anslagen, på grund av översvämningarna, inte förbrukas inom den tid som fastställs i förordningarna.
Men även här, mina damer och herrar parlamentsledamöter, har de instrument vi förfogar över begränsningar. Strukturfonderna kan därför inte användas utanför de områden som är stödberättigade. Även om de flesta drabbade områdena i Tyskland åtnjuter stöd enligt mål 1, gäller det inte för Österrike. Dessa instrument regleras av bestämmelser som ni väl känner till och som inte alltid gör det möjligt att snabbt åstadkomma det stöd som krävs.
Det är anledningen till, herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, att kommissionen föreslår att en stödfond skall inrättas för regionerna och staterna, som kan användas vid stora naturkatastrofer. En solidaritetsfond som, jag betonar det, kommer att göra det möjligt att agera både till förmån för de nuvarande medlemsstaterna och de framtida. Vi ansåg att det var att föredra att ett nytt flexibilitetsinstrument skulle utnyttjas, där i storleksordningen minst 500 miljoner euro kan utnyttjas under 2002, och i framtiden ett belopp i storleksordningen omkring en miljard euro, där detta belopp skall tillföras fonden vid en katastrof. Fonden skulle ha som mål dels att bidra till att samhällslivet kan återgå till det normala - jag tänker på reparation av nät för energi, transport och telekommunikation, återuppbyggnad eller uppförande av provisoriska bostäder - och dels att begränsa skadorna genom att förstärka förebyggande infrastruktur, exempelvis fördämningar och dammar.
Detta förslag är alltså som ni ser annorlunda. Både när det gäller de aktuella beloppen och vilken typ av ingripande som planeras skiljer förslaget sig från systemet för katastrofstöd till drabbade, vilket fanns mellan 1977 och 1996. Men jag tror att detta förslag från kommissionen motsvarar de önskemål jag själv hört här i kammaren de senaste tre åren, exempelvis efter de katastrofer som drabbat Grekland, Azorerna, Kanarieöarna, Frankrike och England. Vi vill den 18 september, alltså redan om några dagar, anta ett förslag till förordning där man preciserar villkoren och förutsättningarna för att genomföra denna stödfond. Denna strama tidsplan visar att kommissionen är fast besluten att agera snabbt, mycket snabbt, precis som ni själv, talman Pat Cox, uttryckligen önskat.
Jag skulle därför för kommissionens räkning och för mina kolleger som är här vilja tacka budgetutskottet, dess ordförande Terry Wynn, era föredragande Joan Colom i Naval, Guido Podestà och Göran Färm, för det goda samarbetet och för att arbetet utförts så snabbt. Detta stöd och denna förståelse är grundläggande, eftersom vår gemensamma målsättning är att göra denna fond operativ under de närmaste månaderna. Utrikesministrarna var, som ni sade herr minister, positiva till detta förslag i Helsingör.
Avslutningsvis, herr talman, mina damer och herrar, skulle jag återigen vilja säga att det alltid är effektivare och mindre kostsamt att förebygga än att reparera. Men ibland är läget akut, som i detta fall, och det är viktigt att Europeiska unionen kan ge sitt stöd, sin konkreta solidaritet till folken och regionerna i Tyskland, Österrike, Slovakien och Tjeckiska republiken som drabbats. Det är ett bevis på att den europeiska solidariteten tillsammans med lokal, regional och nationell solidaritet är något helt annat än ett uttryck eller ett tal: denna solidaritet är grunden till sammanhållningspolitiken sedan ett femtontal år. Den har en mening. Och i dag visar vi att denna mening bekräftas, fortsätter och till och med förstärks.
(Applåder)

Poettering (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär Barnier och övriga företrädare för kommissionen, kära kolleger! Europa har upplevt en av de mest fruktansvärda översvämningskatastroferna i dess historia, och vi uttalar vårt deltagande med familjerna till de människor som omkommit i denna översvämning. Många människor är fortfarande försvunna. Vi har upplevt mycket förstörelse och mycken ödeläggelse, inte bara i två medlemsländer i Europeiska unionen - Österrike och Tyskland - utan också i två kandidatländer - Slovakien och Tjeckien.
Redan vid tidigare tillfällen har rådsordförande Haarder och företrädaren för kommissionen, kommissionär Barnier, liksom företrädaren för vårt parlament, påpekat att det nu krävs europeisk solidaritet. Naturligtvis är åtgärdandet av översvämningsskadorna först och främst en regional och nationell uppgift, men här handlar det om en så stor dramatik att människorna också förväntat sig ett tecken på solidaritet från Europa. Därför vill jag, trots att han ju i dag inte kan närvara, uttryckligen framföra ett mycket hjärtligt tack till kommissionens ordförande, Romano Prodi, som tillsammans med ytterligare företrädare för kommissionen besökte krisområdena, för att han där på ett värdigt sätt företrädde Europeiska unionen.
(Applåder)
Jag ansåg att det var mycket viktigt. Jag har inte varit i dessa områden, jag har bara haft telefonkontakt, men många har sagt till mig att de genom Romano Prodis närvaro - även genom den medmänsklighet han som person förkroppsligar - för en gångs skull har uppfattat kommissionen och Europa på ett helt annat sätt, inte som den fjärran byråkrati som de alltid ansett den vara. Denna mycket personliga mänskliga närvaro på det lokala planet var av stort värde för oss alla. Jag hade nyligen kontakt med ordförande Prodi och uttalade i vår grupps namn mitt stöd till honom, i den mån jag kunde ge honom det - just då var han, tror jag, i Tjeckien - genom att jag försäkrade honom att han, om han ger några löften, har vår grupps stöd.
Jag vill rikta detta tack till hela kommissionen, även till kommissionär Barnier, som just har talat, till kommissionär Fischler, fru Schreyer, herr Verheugen, till alla som har bidragit, men i synnerhet också till det danska ordförandeskapet i rådet, till ordförande Haarder, för att dess regering i sin egenskap av ordförandeland har varit så öppen i denna fråga. Naturligtvis vet vi alla att det alltid finns ett spänningsförhållande mellan solidaritet och subsidiaritet. Men detta är ett fall där solidariteten utmanades. Om följdåtgärderna nu också genomförs lika snabbt - och jag gläder mig åt det som kommissionären har sagt - då har Europeiska unionen gjort sin plikt.
Innan jag övergår till några mer konkreta frågor, vill jag uttala ett hjärtligt tack till dem som har hjälpt till lokalt. Ofta ler man ju i våra samhällen när man exempelvis talar om brandförsvaret, eftersom folk tror att det bara är leksaker som brandmännen ägnar sig åt. I en sådan situation upplever man ändå hur viktigt det är med ett brandförsvar, hur viktiga soldaterna är som ställer upp i ett internt krisläge, hur viktig polisen är, hur viktigt civilförsvaret är. Jag har, åtminstone i det land som jag kommer från, nämligen Tyskland, sett hur otaliga ungdomar har engagerat sig och hjälpt till, och i en tid där anonymiteten och egoismen ofta tycks vara förhärskande, är det ett gott tecken att just ungdomar visar denna solidaritet.
Nu till några aspekter på katastrofbistånd, som även kollegan Ferber kommer att tala om. Vi anser - i motsats till kommissionen - att en miljard euro bör ställas till förfogande som katastrofbistånd. Jag vill uttryckligen tacka de sex grupper, som har enats om denna text - för vår grupp var det kollegerna Othmar Karas och Markus Ferber - för beredvilligheten att komma överens om en gemensam text. Hjälpen till jordbruket har det ju redan talats om, sedan om strukturfondernas effektivitetsreserv, därpå naturligtvis om den katastroffond, som nu måste skapas för framtiden, och naturligtvis måste det också med tanke på konkurrensreglerna finnas en flexibilitet. Kommissionär Monti och hela kommissionen har ju lovat detta.
Om vi nu också snabbt genomför allt detta - och jag vänder mig här också till ordföranden i budgetutskottet, Terence Wynn - är det detta som människorna nu förväntar sig av oss. Om vi nu tvekar och tvistar i flera veckor, då kastar vi bort denna goodwill som Europeiska unionen, företrädd i synnerhet av kommissionens ordförande Romano Prodi, har förvärvat. Därför ber jag om att vi alla beslutsamt och engagerat också tar itu med följdåtgärderna.
Låt mig göra ett påpekande som bara hänger indirekt samman med denna fråga. Det finns ju funderingar kring stabilitetspakten. Stabilitetspakten får inte heller i en sådan katastrofsituation ifrågasättas, eftersom det handlar om förtroendet för den europeiska valutan, om förtroendet också för Europeiska unionens totala prestationsförmåga. Därför rekommenderar jag oss alla - kommissionen, rådet och parlamentet - att vi inte rubbar denna stabilitetspakt, utan att vi gör vår plikt gentemot de människor som berörs - här återkommer jag till katastrofen. Då kommer människorna också mycket lättare att acceptera denna europeiska union än vad vi ofta antar att de gör.
I den andan riktar jag en hjärtlig uppmaning om samarbete till alla berörda institutioner!
(Applåder)

Barón Crespo (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, ärade kommissionsledamöter, ärade kolleger! Denna sommar har vi upplevt en verklig miljömässig, ekonomisk och kulturell katastrof i Centraleuropa.
Den 14 augusti uttryckte jag å den socialistiska gruppens vägnar vår solidaritet och krävde att kommissionen skulle agera, och låt mig nämna det faktum att ordförande Prodi och kommissionärerna inte bara satte på sig stövlarna och själva trampade i leran, utan att ordförande Prodi dessutom antog rikskansler Schröders inbjudan, som agerade från första början för att genomföra det extra toppmötet i Berlin, vilket enligt min åsikt var en stark signal för vilja och agerande.
Andra kolleger kommer att tala mer detaljerat om situationen i Tyskland, Österrike, Tjeckien, Slovakien och Ungern. Låt mig för det första å den socialistiska gruppens vägnar beklaga sorgen till offren och även sända vårt djupaste tack till alla de frivilliga som har engagerat sig, inte bara dem som kommer från de konkreta områdena, utan även många fler. Jag har i mitt eget land haft möjlighet att träffa frivilliga från Kanarieöarna, som ligger relativt långt bort, som begav sig till Centraleuropa för att hjälpa till där det behövdes. Detta visar på att det finns en gemensam anda bland oss.
Jag anser att detta är rätt tillfälle att betona att vi måste gottgöra de fel som har begåtts i det förflutna. Vi måste vara lika solidariska mot alla och detta är en läxa vi kan lära oss av Azorerna.
Det finns andra läxor vi kan lära oss av, till exempel jordbävningen i Grekland, där grekernas och turkarnas gemensamma agerande gjorde det möjligt att övervinna barriärer från det förflutna. Det är i svåra stunder man måste visa vilja.
När det gäller det beslut som kammaren har fattat - jag välkomnar att det är enhälligt och att budgetutskottet har agerat starkt i den här frågan - anser jag att det måste finnas ett beslutsamt stöd. Det är självklart att man inte kan planera in katastrofer i budgeten, men däremot kan man skapa ett försäkringssystem som gör det möjligt för oss att agera, som man har gjort med Kontoret för humanitärt bistånd och som vi kommer att göra nu med fonden.
Nu när konventet har inlett sitt arbete, vill jag säga att det nu är dags att vi kommer till rätta med den absurda skillnaden mellan obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter. Det verkar som de pengar som går till kor eller vete måste utbetalas, men att det inte är lika viktigt att betala ut medel som är avsedda för katastrofer. Jag anser att detta är en viktig politisk läxa för oss. Detta gäller även för stabilitetspakten. Man kan diskutera hur stabilitetspakten skall tillämpas när en katastrof inträffar, men det är inte godtagbart att man diskuterar stabilitetspakten i länder som inte har drabbats av katastroferna. Jag anser att vi måste inta en mycket fast hållning när det gäller den här frågan.
Slutligen, herr talman, anser jag att vi när det gäller vårt mål för en hållbar utveckling måste vara mer ödmjuka och respektfulla gentemot naturen, som har gott minne och som slår tillbaka. Vi måste agera mer beslutsamt när det gäller att gå mot en politik för hållbar utveckling och framförallt, förstärka solidariteten mellan oss.

Virrankoski (ELDR).
Herr talman! Översvämningarna som drabbade Centraleuropa i somras var en naturkatastrof. De ekonomiska förlusterna var omåttliga. Översvämningarna medförde dödsoffer, skadade och mänsklig nöd. Under sådana omständigheter är det även Europeiska unionens plikt att hjälpa till. Därför stödjer min egen grupp ELDR kommissionens åtgärder och planer för att hjälpa översvämningens offer och understödja återuppbyggandet, samt kräver kraftiga fortsatta åtgärder.
Enligt kompetensfördelningen är EU:s ansvar störst inom jordbruksområdet. Därför är kommissionens åtgärder för att åstadkomma en direkt betalning av jordbruksstödet bra, liksom även de övriga planerna. Liberala gruppen stöder dessutom en partiell omprogrammering av strukturfondernas medel, en tillfällig höjning av gemenskapens finansiering samt riktandet av en resultatreserv till det översvämningsdrabbade området. Det är även befogat att använda TEN-medlen till förmån för återuppbyggandet. Vår grupp stöder även de åtgärder som syftar till att hjälpa kandidatländerna. Man måste göra det möjligt att använda katastrofbiståndsreserven i budgeten för reparation av skadorna.
Vår grupp stöder inrättandet av en europeisk katastrofbiståndsfond. Tekniskt sett torde det vara ändamålsenligt att inrätta den i enlighet med flexibilitetsinstrumentet. Man bör klart och tydligt avgränsa dess syfte och reglerna måste vara klara. Det primära ersättningsansvaret bör ligga i medlemsstaternas nationella andel och hos försäkringsbolagen. Vår grupp är beredd att arbeta för att genomförandet av lagstiftningen och de tekniska förberedelserna för fonden skall ske så snabbt som möjligt.
Det är viktigt att Europeiska unionen i ännu större utsträckning bemödar sig om att övervinna klimatförändringarna, genomdriva Kyotoavtalet och minska växthusgaserna. Det är viktigt att gynna förnybara energikällor. Samtidigt måste man på olika nivåer i samhällsuppbyggandet beakta det hot som naturkatastrofer, såsom översvämningar, medför och sträva efter att minska dem.

Markov (GUE/NGL)
Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, herrar kommissionärer! Min grupp välkomnar diskussionen om de åtgärder som krävs på europeisk nivå för att övervinna de exempellösa skador som förorsakats av översvämningskatastrofen i Förbundsrepubliken Tyskland, Österrike, Tjeckien och Slovakien. Jag vill än en gång uttrycka vår sorg och vårt beklagande i fråga om offren och uttala vår medkänsla med de anhöriga.
De enorma materiella skadorna och förstörelsen av levnadsgrundvalen för tusentals människor kräver en omfattande och samordnad hjälp från europeiska, nationella och regionala krafter och institutioner. De berörda medborgarna och kommunerna, företagen och jordbruken förväntar sig en omedelbar och konkret hjälp för att lindra nöden och också för att övervinna de långtgående följderna.
Europeiska unionen kan göra mycket för att bättra på sitt anseende hos medborgarna genom att handla snabbt och obyråkratiskt. Den anmärkningsvärda våg av solidaritet och ömsesidig osjälvisk hjälp som manifesterades under kampen mot flodvågen, måste kompletteras genom en klar och substantiell signal från Europeiska unionen, i denna solidaritets anda.
Kommissionens förslag om en eventuell omfördelning av europeiska medel inom de europeiska fonderna är ett riktigt steg, men det räcker inte. Vid sidan av inrättandet av den katastroffond inom gemenskapen som föreslagits av kommissionen, där biståndspengar på längre sikt kommer att mobiliseras, behövs det ett katastrofbistånd, vars medel skulle komma ur marginalen med de hittills outnyttjade europeiska budgetmedlen. Dessutom föreslår vi att man i händelse av katastrofer skall granska den rättsliga möjligheten att minska andelen nationell samfinansiering och samtidigt skjuta upp all anbudsinfordran för att mobilisera lokala och regionala företag. Detta skulle vara ett effektivt bidrag till stödet för och stimulansen av berörda regionala och lokala små och medelstora företag.
Vi välkomnar Europeiska investeringsbankens initiativ att till att börja med ställa en miljard euro till förfogande, med senare möjligheter att utöka detta med krediter till specialvillkor. Det vore dock till större hjälp för mottagarna om det inte vore någon ränta inkluderad. Därför föreslår vi att Europeiska unionen med hjälp av en egen fond skulle kunna överta de räntekostnader som uppstår.
Avslutningsvis vill jag påpeka att denna översvämningskatastrof inte är något enstaka extremfall i naturen, utan att naturkatastroferna ökar över hela världen. Det borde och måste vara en tydlig varningssignal för oss så att vi ger miljöfrågorna en mycket högre prioritet på gemenskapens alla relevanta politiska områden, än vi hittills gjort.
(Applåder)

Schroedter (Verts/ALE)
Herr talman, fru kommissionär, herr rådsordförande! Vi har alla med förfäran sett hur de små och stora floderna i Sachsen, Sachsen-Anhalt, Bayern, Tjeckien, Slovakien och Österrike förvandlats till förintelsefloder. Aldrig tidigare har Elbe, den flod som flyter genom min hemstad Dresden, på ett så brutalt sätt flutit över sina ursprungliga bräddar. Den har förstört en stor del av det som byggts upp efter återföreningen, förstört nya hem, har framför allt tagit ifrån de unga företagsgrundarna allting - de är skuldsatta för generationer framåt - och har i stor utsträckning verkligen svårt förstört den nyrenoverade innerstaden.
Jag saknar ord för att beskriva förlusterna, lidandet och förtvivlan hos dem som drabbats. När jag nämner min hemstad får den stå som exempel på de många små städer som också drabbats, liksom på de stora städerna i Tyskland och dess grannländer. Jag vill, även i min grupps namn, uttrycka min djupa medkänsla med alla. Jag önskar att denna diskussion verkligen blir till ett tecken på solidaritet och att det kommer att sättas upp en katastroffond, som grundas i solidaritet med alla regioner, inte bara med några få, och som inkluderar kandidatländerna.
Boende och besökare har alltid haft stor respekt för Elbe. Staden har anpassat sig, även till de höga vattennivåerna under våren, men nu dyker planerna på de transeuropeiska näten upp, vilka gör Elbe till en snabbflytande balja, som utsätter människorna vid floden för fara. Därför uppmanar jag kommissionen att fundera över om de planer man har att bygga ut Elbe och även Donau fortfarande kan rättfärdigas, efter de erfarenheter man nu gjort.
För Donau finns det en utbyggnadsplan som är hållbar och som bevarar skogspartierna i floddalarna. Min fråga till kommissionen är nu om den bara finansierar denna plan, eller om den inlåter sig på en finansiering av olika uppdämningsfaser. Beträffande Elbe är frågan fortfarande i hur hög utsträckning kommissionen tar på sig ansvaret för de utbyggnadsplaner som finns där, och som har visat sig vara odugliga. De har ännu inte genomförts - och det var tur, annars skulle floden ha rivit med sig betydligt mer i sina strömmar - eftersom medborgarinitiativ hittills har förhindrat dessa planer från att förverkligas. Frågan under de närmaste veckorna är nu om man kommer att behålla de betydande skogsområdena i floddalarna och deras resurser och därmed också bidra till att hålla tillbaka vattnet, eller om Elbe kommer att byggas ut.
Samma sak gäller för Oder, som det finns liknande planer för, och även Oder har ytor dit vattnet kan dra sig tillbaka, och riskerar att översvämma byar. Frågan till kommissionen är om man nu kommer att lyckas att lägga fram en ny plan och granska alla existerande planer, så att även kommissionen här kommer att ta sitt fulla ansvar.

Nobilia (UEN).
Herr talman! Det resolutionsförslag som lagts fram av UEN och de som lagts fram av de andra politiska grupperna syftar i huvudsak till att inrätta en kreditram i unionens budget för att ta itu med en del av de skador som orsakats av naturkatastroferna nyligen i olika medlemsstater och kandidatländer. För övrigt var behovet av ett katastrofingripande från gemenskapen så uppenbart att det nästan var självklart, om vi tänker på den exceptionella omfattningen av de naturfenomen som drabbat hela Europa. Under sitt besök i några av de drabbade områdena kunde ordförande Prodi, förutom att uttrycka unionens solidaritet, inte undvika att förklara att unionen var beredd att omedelbart ingripa och att ingripa med såväl undantagsbestämmelser som med ekonomiskt stöd.
Lämpligheten av att inrätta en permanent kreditram beror, enligt vår mening, även på andra omständigheter. Även om många inte vill medge det, så är det uppenbart att klimatet i denna vår värld nu håller på att förändras, och detta utan att man behöver ägna sig åt katastrofscenarier. Om man går tillbaka ett antal år har väderstatistiken hela tiden en tendens att bidra med uppmuntrande jämförelser för att vi skall tänka om när det gäller de katastrofala händelsernas omfattning. Men nu är det inte längre så mycket omfattningen - även om den är stor - som väcker oro, utan å ena sidan den allt högre frekvensen och å den andra dessa fenomens tendens att återkomma utanför de för oss européer traditionella årstiderna.
Inrättandet av en permanent kreditram i unionens budget utgör med andra ord ett stöd till staterna i det nödvändiga arbetet att återställa de skador som orsakats av dessa händelser. Den andra delen, den viktigaste, i gemenskapens handlingslinje, är helt klart den förebyggande verksamheten. Vi måste utan tvekan åter ta upp jordbrukspolitiken, såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå, den politik som gäller skogsbruket liksom den som gäller förvaltningen av hydrogeologiska riskområden. Själva knutpunkten, den omistliga utgångspunkten, är med andra ord utan tvekan växthuseffekten och dess skadliga effekter som, bortom allt rimligt tvivel, nu dessvärre är vetenskapligt bevisad.
Det borde stämma till eftertanke att en fråga - reduktionen av utsläppen av växthusgaser - som togs upp för första gången för hela tio år sedan i New York och för andra gången sex år senare i Kyoto, i det berömda protokollet, fortfarande 2002 inte har kunnat få en rimlig lösning på grund av det otillräckliga antal stater som ratificerat protokollet.
Den uppmaning som riktats till Ryssland om att ratificera protokollet är utan tvekan viktig, men det ingår som en del i de politiska och ekonomiska relationer som skall upprättas med detta land. Kravet kvarstår orubbat att rikta en kraftfullare uppmaning till kandidatländerna, till att börja med Polen.

Bonde (EDD).
Herr talman! Min grupp, Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa, vill också gärna framföra sitt deltagande i den sorg som drabbat de anhöriga till offren för de stora översvämningarna i Europa. Och vi måste finna effektiva metoder för att hjälpa de många som nu är i behov av hjälp. Men jag varnar för att låta EU gå in i hjälparbetet; offren för orkanen i Latinamerika fick inte de pengar som vi hade beviljat. EU nöjer sig ofta med att ta hem PR-vinsten av ett stort bidrag men klarar inte av att agera effektivt. Det skulle lätt kunna ske även denna gång. Det är klokare att betala en del av räkningen för den hjälpinsats som de lokala, regionala och nationella myndigheterna nu måste åta sig, och här är jag personligen beredd att gå mycket långt, för det är i nöden man känner sina vänner.
Vi är rika i EU, mycket rikare än t.ex. de hårt drabbade Tjeckien och Slovakien. Vi bör nu visa vår solidaritet konkret, beslutsamt och pålitligt. Men vi bör också se på orsakerna och ta allvarligt på växthuseffekten och andra, av människor orsakade, ingrepp i naturen. Den franske presidenten Chirac har ju rätt. Han förtjänar stor erkänsla för sitt tal i Johannesburg. Jag kan ännu inte bedöma det danska ordförandeskapets insats i Johannesburg, men det är en skandal att vi fortsätter att dumpa u-ländernas jordbruksmarknader genom EU-bidrag och vägrar att öppna våra marknader fullständigt för deras produkter, och att man inte ens har lyckats fatta beslut om att 15 procent av energin skall komma från hållbar energi år 2015. Det är antagligen genom denna brist på beslut som vi banar väg för kommande naturkatastrofer. Tack, herr talman, även om det inte finns särskilt mycket att tacka för.

Ilgenfritz (NI)
Herr talman! Vi välkomnar naturligtvis kommissionens initiativ att snabbt men också obyråkratiskt hjälpa dem som drabbats av flodkatastrofen. Men vi anser att de hjälpåtgärder som kommissionen nu har presenterat tyvärr inte kommer att räcka för att hjälpa de drabbade i tillräcklig utsträckning. Härtill kommer också att medlen delvis garanteras på basis av olika kriterier.
Vi är bestörta över översvämningskatastrofens omfattning. Enbart i de österrikiska regionerna har mer än 10 000 hus förstörts, otaliga broar och vägar har skadats svårt respektive förstörts, och infrastrukturinstitutioner i kommunerna respektive delstaterna har skadats svårt. Hundratals företag drabbades svårt av flodvågen, genom att deras företag respektive byggnader blev svårt skadade eller förstörda. Enbart i Oberösterreich har tusentals arbetsplatser drabbats respektive äventyrats av flodkatastrofen.
Skadornas totala omfattning ökar nästan för varje dag, när vi får en bättre överblick över dem i de drabbade regionerna. Man utgår i dag från att de totala skadorna kommer att uppgå till över 800 miljarder euro. Det belopp som EU föreslagit som katastrofbistånd, 500 miljoner euro, kommer därför, som redan nämnts, inte att räcka till. Vi utgår därför från att åtminstone en miljard euro kommer att lämnas som katastrofbistånd.
Här bör man också tänka på att just för år 2000 betalades ett totalt överskott om 11,6 miljarder euro tillbaka till medlemsstaterna. Om ett miljardbelopp betalas tillbaka till medlemsstaterna även för år 2002, så kommer vår framtoning inte att se särskilt bra ut. De som drabbats kommer nämligen att utgå ifrån att man inom EU talar mer om solidaritet än man faktiskt utövar den. Därför tror jag att även kommissionen mycket väl kan göra en genomgång av kassan och att det nuvarande överskottet skulle kunna minskas på ett lämpligt sätt.
Men det får eller bör inte heller vara så att de som har det svårt i Europa behandlas olika. Jag anser inte att det är rätt att hjälpåtgärder garanteras i enlighet med målområdeskriterier. I Oberösterreich har vi den situationen att många företag över huvud taget inte ligger inom målområdet och därigenom är uteslutna från vissa hjälpåtgärder. Vi måste naturligtvis också tänka på jordbruket, där medel för att köpa djurfoder måste ställas till förfogande snabbt och obyråkratiskt, utnyttjande av uttagsområden måste möjliggöras och där man måste planera försäljning av interventionsspannmål till nedsatt pris, för foderändamål.
Naturligtvis måste vi också tänka på de tusentals privatpersoner vars hus och gårdar förstörts, och vi bör också för dessa grupper solidariskt ställa medel till förfogande.

Ferber (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar kommissionärer, kära kolleger! Jag vill uttryckligen tacka kommissionen för dess initiativ som inleddes i slutet av augusti med ett besök i de drabbade områdena och med ett följande extra sammanträde i kommissionen förra veckan, som fungerade som startskottet för att skapa den rättsliga grunden för hjälpen i samband med denna svåra katastrof. Jag vill i detta sammanhang uttryckligen nämna kommissionär Fischler, som har det något lättare i fråga om budgeten. Han skall inte bara komma med förslag, utan han kan genast också fatta beslut via styrelsen. Att detta skett så snabbt är en stor hjälp för de drabbade inom jordbruket.
Tre saker behövs. För det första: Vi behöver snabbt lämna ett katastrofbistånd. Det är ett uttryck för den europeiska solidariteten. Jag betonar uttryckligen ?snabbt?. Det räcker inte med att människorna i de drabbade regionerna sitter i mödosamt reparerade hus och hem och nödtorftigt ställer upp sin julgran, medan vi här fortfarande diskuterar frågor som rättslig grund, omfördelning och liknande. Snabbt katastrofbistånd betyder att vi handlar enligt snabbast möjliga förfarande - från PPE-gruppens sida föreslår vi ändringsbudgetförfarande 4/2002 som grundval - så att medel i storleksordningen en miljard kan överföras senast i slutet av oktober.
Det gäller att skapa de rättsliga förutsättningarna. Strukturfonder - man riktade en fråga om det till Michel Barnier - bidragsrätt, tilldelningsrätt, allt detta måste beaktas. Det är ett helt lagstiftningspaket, som måste genomföras här, så att den europeiska rätten inte förhindrar en snabb återuppbyggnad.
För det tredje: Vi måste väpna oss inför framtiden! Frågan är: Hur kan vi inrätta en framtida katastroffond? Vi bör göra det lugnt och sansat, för att skapa alla förutsättningar på ett rättsligt och budgetmässigt sunt sätt. Om vi uppfyller dessa tre villkor, då kan man snabbt hjälpa människorna, och Europa kommer att på ett varaktigt sätt göra rättvisa åt sitt ansvar för människorna i Europa.
(Applåder)

Swoboda (PSE)
Herr talman, herr rådsordförande, kära företrädare för kommissionen! Vi har i denna kammare länge diskuterat om vi inte bör ha en egen institution, en egen fond, som kan bistå vid katastrofer.
Många av oss, det måste man ärligt säga, var skeptiska till om inte detta skulle bli ett fat utan botten, men de senaste veckornas stora katastrof har dock, tror jag, övertygat oss om att man måste visa solidaritet när sådana stora katastrofer inträffar. Det är inte bara en fråga om ekonomiskt stöd till länder som nu plötsligt har fått ytterligare en jättelik uppgift, utan det är - som redan nämnts - också en ideell, moralisk fråga, och också en fråga där denna europeiska union, som ju folk inte längre är så begeistrad inför, också kan få större stöd bland befolkningen, om unionen visar sig solidarisk. Därför är också min grupp entydigt för att vi skapar ett nytt finansieringsinstrument med alla de förbehåll, som vi i ärlighetens namn också måste räkna med i en katastrofsituation.
För det första måste det handla om katastrofer av större omfattning, och vi får inte ge en illusion av att vi kan ersätta nationella ansträngningar, vi kan komplettera dem, vi måste komplettera dem, men det är inte någon ersättning för nationella åtgärder.
Jag vill än en gång betona det som kommissionär Barnier sade i fråga om förebyggande åtgärder. Vi skall inte bara sörja för ett ?tillbaka till naturen? där så är möjligt, utan vi måste också vidta förebyggande åtgärder, också med allt vårt tekniska kunnande, så som det exempelvis skett i min hemstad Wien, där vi även denna gång förskonades från katastrofen. Det betyder att länderna inte får lita på att de alltid skall få pengar när katastrofer inträffar, och under många år fortsätta att bedriva en fullständigt förfelad planerings- och byggnadspolitik.
Den sista punkten som jag vill nämna här - den har redan nämnts ett par gånger, men den kan inte betonas klart nog: Vi måste lämna snabb hjälp! Jag vet att vi alla måste iaktta vissa tidsgränser osv., men jag ser somliga planer som innebär att gåvan kanske skall komma före jul eller först efter jul, och då är det för sent. Det är för sent för att människorna verkligen skall uppfatta Europeiska unionen som en verklig hjälp. Jag ber därför särskilt kommissionen - men det gäller även för oss i parlamentet - om att man förbereder dessa åtgärder så snabbt och så effektivt att rådet och parlamentet snabbt kan godkänna dem. Om vi kan meddela människorna detta, då tror jag att de kommer att kunna säga ?ja? till denna europeiska union med större begeistring.
(Applåder)

Olsson (ELDR).
Herr talman! Herr rådsordförande, herr kommissionär! Först och främst vill jag uttrycka mitt och min grupps deltagande med alla som har drabbats av katastrofen.
Översvämningskatastrofen i Centraleuropa har varit och är ohygglig. Det har hänt något med klimatet. Det blir allt vanligare med en ojämn fördelning av torka och regn, och vindarna blir allt häftigare. I Johannesburg har man försökt komma fram till lösningar på global nivå. Det land som förorenar mest per capita, USA, vill inte vara med. Som världen ser ut i dag är det EU som nu måste ta på sig den ledande rollen för att få till stånd en bra miljöpolitik.
Rådsordförande Haarder nämnde att detta kommer att påverka våra processer och beslut. Jag tror att det är så. Inom EU har det funnits stora frågor som har krävt gemensamma lösningar och som har svetsat samman länder och folk. Det har gällt kol- och stålunionen, jordbrukspolitiken, den inre marknaden och den ekonomiska och monetära unionen. Jag är övertygad om att vi måste ta oss samman för att klara av världens miljöproblem i framtiden.
Nästa stora projekt för Europeiska unionen borde vara att skapa en gemensam miljöpolitik som är hård och som är direkt bindande för länder och individer. Därigenom skulle man kunna höja standarden utan att någon kan sänka den, och EU skulle få möjlighet att spela en ledande roll när det gäller att förbättra den globala miljön. Detta är den största frågan för mänskligheten och EU tillsammans.

Fiebiger (GUE/NGL)
Herr talman! Den värsta översvämningskatastrofen i mannaminne som invånarna vid Elbe och några av dess bifloder råkat ut för har också svårt drabbat jordbrukarna och deras företag. Vi har fortfarande inte någon konkret balansräkning över skadorna, men redan de preliminära rapporterna från de särskilt drabbade delstaterna Sachsen och Sachsen-Anhalt, låter oss ana skadornas enorma omfattning. Exempelvis uppgår översvämningsskadorna för jord- och skogsbruket enligt nuvarande uppgifter till omkring 287 miljoner euro. Enbart i Sachsen har cirka 1 900 jordbruksföretag direkt drabbats av översvämningen, och i Sachsen-Anhalt åtminstone 640 företag. Men ännu större är skadorna på bostäderna i byarna, på landsbygdens infrastruktur och på flodernas skyddsdammar. Min hemregion, Prignitz, ligger precis vid floden Elbe. Även om den egentliga katastrofen i denna region, översvämningen eller genombrottet av skyddsdammarna vid Elbe förhindrades, är skadorna stora. Invånarna i 38 byar i Prignitz måste evakueras, omkring 20 000 djur fördes i säkerhet från floden - en enorm prestation som gjordes av grannar i Prignitz, som ändå är så glesbefolkat.
Ett kolossalt arbete utfördes i Havelland. Många tusen människor hjälpte till och gjorde sitt bästa för att motverka en översvämning av Havelland, trots att de yttre dammarna brutits igenom. Effekterna på miljön och på finansieringen kommer att märkas först sent under år 2003 och 2004. Jag kräver uttryckligen att det 50-procentiga förskottet på EU:s arealrelaterade bidrag snabbt skall betalas ut. Jag ber dock kommissionär Fischler att granska utbetalningen till företagen, trots att han egentligen inte är ansvarig för det.
De ansökningsformulär som jag har framför mig har författats av en byråkratisk och inte av en solidarisk hand. Det behövs alltså ytterligare pengar. Speciella krediter och borgensprogram hjälper visserligen till, men många jordbrukare orkar inte längre skaffa sig nya skulder, särskilt som dessa program alla har den egenskapen att de får effekt med en viss fördröjning. Som bekant kommer EU detta år inte att utnyttja 1-1,3 miljarder euro i sin budget. Jag ber enträget om att man överväger om man i stället för att till medlemsstaterna återbetala de medel som inte utnyttjas, denna gång låter medlen, i stället för att betalas tillbaka, komma de jordbrukare i alla drabbade områden tillgodo som har lidit svåra skador.
EU kommer att synas i sömmarna av medborgarna när man genomför sina åtgärder. Det är inga taskspelartricks eller politiska undanmanövrar som behövs, utan pengar på kort sikt. Här önskar jag parlamentet och oss alla lycka till.

Echerer (Verts/ALE)
Herr talman, ärade kolleger! Som österrikisk ledamot i kammaren vill jag först tacka för möjligheten till snabb hjälp. På grund av denna sorgliga anledning har vi kommit ett steg närmare den närhet till medborgarna som man ofta trängtat efter. EU:s image har kunnat förbättrats något. Den byråkratiska kolossen Bryssel visar solidaritet, och får inte bara ge sken av det. Katastrofer har inte bara en nationell dimension. Det efterfrågas en europeisk solidaritet, och unionen har gett rätt svar. Vid sidan av de otaliga beklagansvärda offren finns det så många enskilda personer och familjer som är helt utblottade, små och stora företag, jordbrukare, miljö, jordbruksnäring, offentliga institutioner, historiska byggnader, konstskatter - här måste vi nu gemensamt lämna snabb hjälp, även till kandidatländerna, utan att krångla till det. För befolkningen är det inte av särskilt stor betydelse varifrån dessa pengar kommer och vilka omfördelningar vi gör. Vi måste snabbt ta itu med det. Hjälpen måste vara synlig.
Beträffande följdåtgärderna, de långfristiga åtgärderna, vill jag betona det som också mina kolleger redan sagt: Klimatförändringen har blivit en brutal realitet. Den klimatförändring som människorna har åstadkommit är här. Barón Crespo har sagt att vi bör uppträda mer försynt i umgänget med naturen. Men där krävs det också ett mer effektivt agerande från vår sida. Kommissionär Barnier har upprepade gånger påpekat att man bör vidta förebyggande åtgärder. De är inte bara nödvändiga och billigare, de är också mer skonsamma. Jag hoppas, och det är min vädjan till alla medlemsländer, till kommissionen och till kammaren, att detta inte bara är fagra ord, utan att det också omsätts på alla relevanta politikområden.
I fråga om katastroffonden bör vi ta tid på oss att föra en detaljerad diskussion i ljuset av detta. Det är ingen större idé att endast blint bygga upp det som förstörts, om vi inte först hämtar in all nödvändig och tillgänglig information, framför allt i de ekologiskt känsliga områdena. Vi måste ju också åstadkomma en hållbar återuppbyggnad. Den europeiska befolkningens förväntningar på denna union, på denna solidaritetsgemenskap, har växt och kommer att fortsätta växa. Därför: Än en gång lycka till med dessa ad hoc-åtgärder; med samma iver bör vi utarbeta strukturerna för framtiden, för solidariteten gäller inte bara dem som drabbats nu, utan alla, och inte bara i dag, utan även i morgon.
(Applåder)

Schierhuber (PPE-DE)
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar kommissionärer, mina damer och herrar! Först vill jag tacka alla kolleger så hjärtligt för deras solidaritet och deltagande, eftersom det verkligen är en svår tid för människorna i de drabbade regionerna i Centraleuropa. I Österrike ägde en översvämningskatastrof av denna omfattning senaste gången rum för mer än hundra år sedan. Vårt tack går framför allt också till kommissionen och rådets ordförandeskap för deras snabba agerande i denna katastrof. Jag vill också tacka alla österrikiska ledamöter i Europaparlamentet för denna solidaritet och detta samarbete tvärs över alla partipolitiska gränser. Men jag vill också tacka för all frivillig hjälp, och tacka de frivilliga brandförsvaren, Röda Korset och armén för deras outtröttliga insatser. Jag kommer från den drabbade regionen i Niederösterreich och har upplevt dessa övermänskliga prestationer.
På mycket kort tid förstördes många försörjningsmöjligheter, varvid exempelvis i Österrike mer än 20 000 hektar åkermark översvämmades. Skadorna är enorma. Exempelvis kan skörden inte längre bärgas i de områden där man tröskar sent, och många åkrar och ängar står fortfarande under vatten, vilket beror på den fortsatt höga grundvattennivån, och där kan höet därför inte slås. Maskiner och utrustning sjunker ner i åkrarna, och djurfodret kommer att bli knappt.
Det är därför viktigt för vår överlevnad att kommissionen genast beviljar åtgärder för jordbrukarna. Det tackar jag hjärtligt för! Enligt en undersökning från det österrikiska näringslivsforskningsinstitutet uppgår skadorna i Österrike till mer än 7,5 miljarder euro. Genom att många företag och infrastrukturen i dessa regioner förstörts har utvecklingen i dessa områden försatts flera år tillbaka i tiden. Europaparlamentet och hela EU måste lämna aktiv och snabb hjälp. Nu har tiden kommit för att bevisa detta. Jag ser detta just som ett bevis och som en chans för vårt gemensamma Europa.
Jag välkomnar verkligen EU:s katastrofbistånd, och en av de viktigaste punkterna är att det förlöper obyråkratiskt och öppet, som många av föregående talare redan sagt. Här - det vill jag också säga helt öppet - uppmanas de berörda regeringarna också att omgående ställa erforderliga medel till förfogande. Katastrofbiståndet måste komma till uttryck i ändringsbudgeten. Vi måste upprätta en effektiv katastroffond med tillräckliga medel och klara kriterier. Det måste vara möjligt att anslå en miljard euro till denna fond.
Det kommer alltid att inträffa katastrofer. Men vårt samhälle karaktäriseras dock av hur vi behandlar naturen och lever i samklang med den, och vilken solidaritet vi visar människor som drabbats av olyckor, för de kan drabba vem som helst av oss.

Krehl (PSE)
Herr talman, kära kolleger! Jag kommer själv från Sachsen. Det är svårt för mig att inte än en gång skildra det som hänt. Men två minuters talartid räcker helt enkelt inte för det.
Den 12 augusti började i Sachsen en av de största naturkatastrofer som denna delstat någonsin upplevt. För att bara nämna en siffra: Denna dag regnade det i Erzgebirge under 24 timmar 360 liter per kvadratmeter. Jag tror att man i somliga medlemsländer vore glad om man under sommaren hade fått en del av detta regn. De översvämmade bäckarna och floderna rev med sig allt som stod i deras väg. Tusentals människor förlorade inom loppet av några timmar allt de ägde. Köpmän och näringsidkare förlorade inte bara sina butiker och sina företag, utan också alla varor och allt material. Förmodligen fick 21 människor betala med sitt liv.
Det vattnet lämnar efter sig är förstörelse och slam. En preliminär skadeberäkning för Sachsen visar på skador för infrastruktur och offentliga byggnader om cirka 16,5 miljarder euro. En jämförelse: Sachsens årsbudget uppgår till cirka 15 miljarder euro. Också för Sachsen-Anhalts del måste vi rapportera om skador om cirka 2,1 miljarder euro. Jag antar att den slutliga beräkningen kommer att se annorlunda ut.
Det är absolut nödvändigt med katastrofbistånd. Förbundsregeringen har reagerat. Den kommer att inom kort ställa 10 miljarder euro till förfogande för återuppbyggnaden. Men det krävs också något av Europeiska unionen. De första reaktionerna har ju tillkännagivits, och de har mottagits positivt.
Jag vill emellertid här tydligt och klart säga att det inte får räcka med att man använder strukturfondsmedel eller tidigarelägger åtgärder. Det får inte heller därefter uppstå något hål i strukturfondsstödet i mål 1-områdena i Östtyskland. Jag ber om att man tar med det i övervägandena.
Här vill jag på det allra hjärtligaste tacka alla dem som har hjälpt till med att röja upp och att bekämpa vattnet. Jag vill också rikta en vädjan till kommissionen om att man i samband med alla diskussioner om katastrofbistånd inte glömmer Tjeckien och Slovakien. Där är skadorna enorma och de möjligheter man har i de länderna är kanske inte riktigt lika stora som dem vi har i de tyska delstaterna och i Österrike.
(Applåder)

Busk (ELDR).
Herr talman, kommissionärer, herr rådsordförande! Min stora medkänsla går i denna stund till de berörda och hårt drabbade familjerna i katastrofområdena. Man måste hysa både respekt och beundran för den mycket stora insats och det sätt på vilket tusentals människor tillsammans har kämpat mot vattenmassorna. Det var enastående. Det får inte råda något tvivel om att en sådan katastrofsituation måste hanteras gemensamt av EU:s medlemsstater. Därför är det viktigt att komma ihåg att snabb hjälp är dubbel hjälp. Jag vill också påminna om att det är många ögon som just nu är riktade mot oss när det gäller vårt sätt att hjälpa Tjeckien. Tjeckien är ett kandidatland, och därför är det mycket viktigt att vi behandlar Tjeckien på ett sådant sätt att landet och därmed också de övriga ansökarländerna känner sig trygga.
Till slut vill jag påminna om att jordbruket i de berörda områdena drabbas av förlust två gånger: först förlorar man skörden under hösten, det är grovfoder, och sedan får man inte skördearbetet klart inför nästa år, dvs. man hinner inte så höstsäd, och därför vill jag mycket gärna påpeka att man måste vara klar över att de förluster som i synnerhet jordbruket drabbats av kommer att fördela sig över minst två räkenskapsår.

Goepel (PPE-DE)
Herr talman! Den 12 augusti köpte min dotter på kvällen klockan 18.30 en kamera i en affär i min hemstad Döbelin, som har 28 000 invånare. Tre timmar senare existerade inte längre denna affär. På samma sätt gick det för 1 425 lägenheter i förvaltningsområdet och för 711 företag. Naturligtvis drabbades skolor, vetenskapliga institutioner och framför allt den kommunala infrastrukturen mycket hårt, och - det måste jag tydligt och klart säga - resultatet för jordbruket ser illa ut. Det har redan nämnts: 220 000 hektar översvämmades, och de hittills rapporterade skadorna av översvämningen på jordbruket är betydande. Fiebiger har nämnt siffrorna.
Särskilt kan förluster i fråga om djurfoder rapporteras, vilka framför allt beror på bortfallet av spannmål. För en första snabb hjälp står betydande belopp till förfogande från regeringarna och Europeiska unionen. Oberoende av detta har den ansvarige kommissionären Franz Fischler, som jag stod i ständig personlig kontakt med - vilket jag här uttryckligen än en gång vill tacka för - förordnat att 560 miljoner euro skall ställas till förfogande för jordbruket genom att man tidigarelägger direktbidrag. Siffran blir högre, eftersom även regioner i Mecklenburg-Vorpommern tillfogats, enligt min vetskap.
Det har sagts att uttagsarealer har ställts till förfogande, liksom spannmål för foderändamål till låga priser. Min vädjan och samtidigt min fråga är: Står dessa 560 miljoner euro också verkligen till förfogande sedan den 1 september? Att få det bekräftat av er, käre herr Fischler, vore en god nyhet för de drabbade. För låt oss vara uppriktiga! Vi befinner oss i en krissituation av nationell omfattning, som de drabbade regionerna måste göra allt för att övervinna, men som de i slutändan knappast kommer att klara av ekonomiskt. Att bemästra situationen på kort, medellång och lång sikt är därför en gemensam uppgift för dessa regioner, för de nationella regeringarna och för Europeiska unionen. Man måste handla snabbt, de som drabbats behöver ekonomiskt stöd snarast.
(Applåder)

Izquierdo Collado (PSE).
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande! Jag instämmer i mina kollegers kondoleanser och tacksamhet.
Europa har aldrig förut drabbats så hårt av problemet med översvämningar och vi måste delta i arbetet för att lösa de omedelbara problem vi har. De två viktigaste faktorerna är, som mina kolleger sade, att parlamentet agerar brådskande och visar sitt stöd, inte bara med ord.
Herr talman, det krävs nya gemenskapsmedel för att ta itu med stöden, inte bara de pengar som är avsedda för detta syfte, utan nya tillskott. Vi måste beakta det faktum att kammaren under många år har bidragit till att de medel i Europeiska unionens budget som överstiger 1,27 procent aldrig har använts och att medlen följaktligen har använts i proportioner som avsevärt understiger budgeten.
Jag anser att det som Barnier har sagt och nyanserat är absolut nödvändigt. Jag är ledamot av utskottet för regionalpolitik, transport och turism och det är uppenbart att flexibilitet är en grundläggande faktor i omorganiseringen. Resultatreserven måste användas för den uppgift den är avsedd för, nämligen att gjuta nytt liv i de små och medelstora företagen, som är drivkraften för normalisering och återhämtning. Värnandet om våra infrastrukturer är en grundläggande faktor i de nya prioriteringarna.
Herr talman, avslutningsvis vill jag säga att om vi har kunnat spara under många år kräver solidariteten i dag att vi är generösa.

Schnellhardt (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Som ledamot från en region som drabbats av översvämningen är jag särskilt tacksam för att denna debatt kan föras här i dag. Vi undrar hur vi skall kunna få fram pengarna till dem som drabbats. Det är ett uttryck för att Europeiska unionen också fungerar som en solidaritetsgemenskap. Jag tackar också uttryckligen kommissionens ordförande Prodi för att han personligen besökte de drabbade områdena. Med detta besök klargjorde han att Europeiska unionen lever och att vi lämnar hjälp. Han har gjort väldigt mycket för att åstadkomma en högre acceptans av Europeiska unionen.
På det lokala planet har medborgarna sett att Europa lever och vill hjälpa. Som förberedelse till dagens debatt var jag förra veckan i några skadade områden och samtalade med medborgare och ansvariga personer. Förstörelsen är enorm och människorna är förtvivlade. Men människorna bygger sina förhoppningar om att kunna börja på nytt också på den hittills överväldigande solidariteten i Tyskland och på fortsatt stöd också från Europeiska unionen, för ensamma kan de inte komma till rätta med problemen.
Det som nu gäller är att det snabbt - och det har jag hela tiden hört - ställs pengar till förfogande. Förutom att ersätta personliga förluster av egendom måste vi särskilt se till att infrastrukturen snarast återställs, så att förlusterna för företagen kan hållas så låga som möjligt. Förutom att erbjuda krediter med förmånlig ränta - det har ju kommissionären redan nämnt - anser jag att det också krävs ytterligare åtgärder, så att det snart kommer fram pengar. En möjlighet är att lämna medel ur ändringsbudgeten eller ur katastroffonden, vilket ju också nämnts redan i dag i debatten. Dessa medel bör vi ställa till förfogande med kort varsel.
Den andra möjligheten till ekonomisk hjälp är strukturfonderna. Jag anser att båda möjligheterna är viktiga och riktiga. I fråga om strukturfonderna bör vi dock ta hänsyn till att strukturfonderna enligt gällande rätt bara kan användas om det sker en 50-procentig samfinansiering. Denna samfinansiering delas in i årliga skivor i ländernas budgetar, och ifrågavarande medel är bundna. Extra medel kan inte ställas till förfogande på kort sikt. Därför är det bara meningsfullt att använda medel ur strukturfonderna om samfinansieringen ändras. Det vore alltså nödvändigt med en sänkning, och den får inte uppgå till bara ett par procent, den bör vara synnerligen drastisk, och begränsad till denna tidsrymd, begränsad till användning av medlen för att undanröja skadorna.
Trots detta bör man än en gång överväga hur ytterligare medel - Krehl har redan tagit upp det - inom strukturfondsområdet skall kunna ställas till förfogande för de närmaste åren. Jag tror att om vi betänker detta har vi en stor chans att hjälpa människorna och få dem att hysa förtroende för Europeiska unionen.
(Applåder)

Berger (PSE)
Herr talman! I en speciell form av lokalmasochism måste också jag här börja med att rapportera att min hemregion Oberösterreich och särskilt min närmaste hembygd Perk i stor omfattning drabbades och ännu är drabbad av översvämningskatastrofen. I Perk drabbades vi under en månad sammanlagt av tre vågor med översvämning och ödeläggelse av hittills okänd omfattning. Den första, som var den relativt sett mest oförargliga, drabbade också mitt eget hus.
Vi kan alltså inte längre intala oss att det här handlar om en unik händelse som inträffar en gång varje årtusende, ett olyckligt sammanträffande av flera omständigheter, utan vi är helt säkra på att det är en klimatkatastrof, det beror på klimatförändringen. Vi kan när som helst råka ut för det igen. Det kan hända alla andra i Europa och i hela världen när som helst igen, och det vill säga att även i den akuta situationen, där vi avhjälper skadorna, måste förebyggande och klimatskydd stå i förgrunden.
Jag är mycket tacksam mot alla dem, exempelvis kommissionen, som nu har sammanställt ett verkligt ansenligt paket och visat på möjligheter för oss att även på europeisk nivå lämna ett bidrag. Liksom andra från de drabbade regionerna redan har sagt är det ett budskap som våra medborgare har tagit verkligt väl upp. Jag tror också - och därför kämpar vi naturligtvis här för en höjning av stödet - att Europeiska unionens hjälp naturligtvis också kommer att stå i ett visst förhållande till skadorna. Förmodligen kommer vi i Oberösterreich att totalt sett ha skador som omfattar ungefär 3 miljarder euro.
Jag vill rikta en särskild vädjan som gäller min region till kommissionen - vi hör varken till stödområdena för mål 1 eller mål 2, och de orter som har råkat särskilt illa ut hör inte till EU:s stödområden -, nämligen en bön om stöd så att man också för dessa områden kan använda sig av omstruktureringsåtgärder för det inre av Österrike.
Talman Cox, er vill jag tacka så mycket för att ni på ett mycket tidigt stadium tog initiativ i Europeiska parlamentets namn och även förklarade er beredd att nu kl. 17.00 öppna en utställning som jag tog initiativet till, nämligen en utställning om skadorna i Tyskland, Tjeckien och Österrike, för jag tror att vi här bör visa på hur de är förbundna. Jag kan också rapportera att även de i min region som har förlorat allt eller mycket ändå har sagt ?de stackars tjeckerna, de har råkat ännu värre ut, de har förmodligen ännu svårare att hjälpa sig själva?. Jag tror att solidariteten över gränserna har vuxit här.
Jag vill här också framföra ett tack till alla som lämnat hjälp i Österrike, till armén, brandförsvaret och Röda Korset, samt till alla frivilliga. Många medier har uppmärksammat överraskande hjälpinsatser. Hemma hos mig har afrikanska asylsökande hjälpt till, och muslimska ungdomsförbund har gjort frivilliga insatser. Det fanns en våg av solidaritet, som vi aldrig upplevt på detta vis, och som många inte heller förväntat sig. Jag skall gärna vidarebefordra det deltagande som man här så varmhjärtat har uttalat till de drabbade i min hemregion.
(Applåder)

Piscarreta (PPE-DE).
Herr talman, kommissionärer, mina damer och herrar! Anledningen till mitt inlägg är naturligtvis de katastrofer som har drabbat Europeiska unionens medlemsstater - de förödande översvämningarna, torkan och bränderna.
Denna sommar har de skyfallsliknande regn som piskade Tyskland och Österrike, liksom Tjeckien och Rumänien, förorsakat oberäkneliga skador. Först och främst för människor, med förlusten av dussintals liv och tusentals skadade eller saknade och familjer som blivit hemlösa. Det har även förekommit materiella skador, med omfattande skador på infrastruktur, vägar och broar, översvämmade skördefält och förstörelse av sekelgamla kulturarv.
För det första, och jag är övertygad om att jag talar för samtliga mina kolleger, vill jag ta detta tillfälle i akt att hylla det totala engagemanget och mobiliseringen hos räddningstjänster, brandkårer, polis, soldater och frivilliga. Redan före de dystra slutsatserna från världstoppmötet i Johannesburg, står Europeiska unionen inför konsekvenserna av klimatförändringen och misslyckandet att efterleva Kyotoprotokollet.
För mig och mitt land betyder Europeiska unionen solidaritet, både med medlemsstaterna och med kandidatländerna. Europeiska unionen måste därför mobilisera alla de mekanismer och finansiella medel som står till dess förfogande för att hjälpa de drabbade områdena. Biståndet måste vara direkt och omedelbart, för offren kommer inte att vara välvilligt inställda till byråkrati och administrativa förseningar.
Jag vill därför framföra mitt entydiga stöd för inrättandet, på kort sikt, av en särskild budgetpost för att hantera den här sortens katastrofer, så att redan anslagna strukturfonder, med hänsyn till den nya situationen, överförs, och krediter som beviljats under föranslutningsprogrammen frigörs. På medellång sikt är jag även för kommissionens förslag att skapa en särskild stödfond för naturkatastrofer, tekniska olyckor och miljökatastrofer, med ett värde som inte understiger en miljard euro. Denna fond skulle göra det möjligt för oss att reagera snabbt i händelse av en katastrof i ordets vidaste bemärkelse. Jag föreslår att de belopp i denna fond som inte används under innevarande budgetår förs över till fonden för kommande år så att den stärks. Följaktligen skulle vår förmåga att reagera öka från år till år. Vidare bör storleken av den frigjorda finansieringen inte enbart beakta katastrofens omfattning, utan även de drabbade områdenas välstånd.

Walter (PSE)
Herr talman, mina damer och herrar! Stora katastrofer, sådana som vi tvingades uppleva för en månad sedan, för vid sidan av mycket sorg, rädsla och smärta ibland också med sig något gott. Det goda kan bestå i att människor har en känsla av att de kommer varandra närmare, att de hör samman och att man arbetar tillsammans. Samarbete, som upplevs i ett gemensamt Europa, förenar människorna framför allt i svåra tider mycket mer än många stora ord, och vi har här i detta sammanhang upplevt - och jag vill i första hand gratulera kommissionen till dess sätt att agera - att denna europeiska union, som ju ofta betraktas som oflexibel, vill visa flexibilitet när det gäller användning av medel från strukturfonderna, när det gäller utbetalning av stöd till jordbruket, och när det gäller regler för användning av de medel som Europa kan satsa. Att visa flexibilitet i fråga om stödet, alltså där det inte kommer in några direkta pengar, eller när det gäller föreskrifter för anbudsförfaranden, det är en bra signal om att Europeiska unionen kan sätta sig i rörelse när det är nödvändigt.
Vi har en uppgift framför oss. Rådet och parlamentet måste nu lämna snabb och solid hjälp. Snabb hjälp, eftersom de skyddsdammar där vattnet har trängt in, inte kan vänta. Där måste det lämnas hjälp. Men solid hjälp också därför att det måste lämnas bestående hjälp, och det vill jag säga helt tydligt här: Den föreslagna hjälpfonden, som vi stöder helt och fullt, gäller naturligtvis inte för några få månader, för en enstaka händelse. Den som har sett hur två av de europeiska stater som i normala fall hör till de ekonomiskt starkare, har upplevt solidaritet även från de länder som inte hör till de starka, han kommer aldrig mer att kunna förneka att man i framtiden även måste hjälpa dessa regioner när katastrofer hotar. Jag säger detta också med återblick på det som vi under de gångna åren har gjort i fråga om budgeten. Där fanns tyvärr aldrig tillräckligt med pengar för att verkligen kunna lämna någon hjälp. Man har i princip bara väckt förhoppningar, som inte kan uppfyllas. Det får inte ske med hjälpfonden, och här måste man handla i enlighet med detta.
Men jag tror att man utöver dessa akuta åtgärder också måste ta upp andra frågor. Dessa saker måste vi behandla i budgetutskottet, och vi kommer där att söka nära kontakt och samarbete med kommissionen och rådet, för att så snabbt som möjligt klara av dessa saker. Vi måste emellertid också ta med de gjorda erfarenheterna när vi formulerar politiken på andra områden. I ramprogrammet för forskning måste man ta med dataöverföring via satellit för kontroll av högvatten, och även jordbävningsforskning, för det handlar ju inte bara om vatten. Det handlar - jag vill erinra om Azorerna - också om jordbävningar. Man måste tänka över hur man kan skapa bindande villkor för byggnaders stabilitet. Uträtande av floder, och översvämningsområden, måste vi noga tänka över. Det krävs också omfattande akut hjälp. Det bör på medellång sikt skapas en solid grundval för framtida - även ekonomisk - hjälp från Europeiska unionens sida, och man bör ta itu med förebyggande åtgärder inom hela det politiska spektrum som rör oss. Bara då kan hjälpen bli trovärdig, bara då kan människor ta den på allvar och bara då lovar vi inte mer än vi sedan verkligen också kan hålla. Jag tror att man här får tacka alla som har hjälpt till, och jag hoppas på ett bra samarbete under de närmaste veckorna och månaderna i fråga om de uppgifter som väntar oss.
(Applåder)

Karas (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar i kommissionen, kära kolleger! Som ni redan har hört har mitt land Österrike drabbats av skador i omfattningen 7,5 miljarder euro. Jag har själv i Oberösterreich och Niederösterreich ägnat mig åt att röja, evakuera och skyffla liksom många av oss, och tusentals och åter tusentals utanför denna kammare. Vi har upplevt att denna katastrof orsakat materiell nöd och psykiska påfrestningar, drivit människor till gränsen för vad som är möjligt, samt förintat hus, gator och företag. Somliga upptäckte hur illa de råkat ut först efter att brandförsvaret, armésoldaterna och assistenterna redan hade rest därifrån.
Jag vill som ställföreträdare för alla dessa drabbade tacka staten, kommunerna, delstaterna, regeringarna, medlemsstaterna och Europeiska unionen, de frivilliga, och som ordförande i en välfärdsorganisation, det österrikiska Hilfswerk, som är en av de åtta organisationer som delar ut insamlade pengar, också tacka de tusentals, hundratusentals givarna. Det borgerliga samhället höll måttet och var framgångsrikt. Man är dock ännu inte färdig med sitt arbete. Den österrikiske förbundskanslern, doktor Schüssel, gjorde i går en sammanfattning och sade att 70 procent av skadorna har noterats och att 65-70 miljoner euro har betalats ut direkt. Den österrikiska delegationens ledare, Ursula Stenzel, har tagit initiativet till en gemensam resolution från de österrikiska ledamöterna, vilken införlivats i kammarens gemensamma resolution.
Denna katastrof behöver inte definieras, den har redan ägt rum, och därför kräver Europaparlamentet ett katastrofbistånd om cirka en miljard euro för de översvämmade områdena. Vi kräver flexibilitet när det gäller bestämmelserna för stödet, vi kräver att strukturfondsmedlen omfördelas, vi kräver att samfinansieringsandelen för länderna minskas, vi kräver att de nationella övre gränserna för stödet upphävs, och vi kräver en snabb utbetalning av katastrofbiståndet, konkreta data, inte bara ord.
Låt mig avslutningsvis säga: Jag vill tacka alla kolleger för tonläget i denna debatt. Här har man inte spelat ut drabbade mot icke-drabbade, inte nord mot syd, inte medlemsstater mot kandidatländer, inte budgetsiffror mot varandra, inte äldre projekt mot det nya. Det har klargjorts att vi måste handla, eftersom vi alla sitter i samma båt. Det är ett bra exempel på politisk kultur och beredvilligheten att inte bara ge människor vackra ord, utan att handla konkret och gemensamt bidra till att man nu inte tvekar, utan handlar snabbt och utformar nya långsiktiga planer.
(Applåder)

Zrihen (PSE).
Herr kommissionär, herr talman, kära kolleger!
Vintern närmar sig och det får inte vara så att man ber om Europeiska unionens hjälp förgäves. Överallt i Europa väntar de män och kvinnor som under mycket våldsamma förhållanden upplevt de dramatiska översvämningarna på att denna parlamentariska kammare skall ge ett tecken på hopp, men framför allt tydliga, konkreta och omedelbara åtgärder.
I min region, belgiska Hainaut, eller i områden som varit mindre mediebevakade, skulle folket inte förstå om vi vägrade att hjälpa dem eller om det fanns två typer av behandling beroende på var man bor eller hur omfattande skadorna var, för alla dessa människor har tyvärr drabbats av katastrofen, vissa hårdare eller till och med dubbelt så hårt, jag tänker på de ekonomiska aktörerna, exempelvis jordbrukarna och de små och medelstora företagen. De måste alltså behandlas lika när det gäller att fördela hjälpen och den måste också komma snabbt och inte hindras av den administrativa tungroddhet som vi ofta är ökända för. Vilka lärdomar kan vi då dra av denna situation? Låt oss bevisa att vi är effektiva och gör nytta; låt oss också ta vårt ansvar genom att redan nu genomföra en enhetlig europeisk politik, som är samordnad och tvingande när det gäller lokaliseringspolitiken. Vi måste vara bestämda när det gäller kraven från Kyoto, oavsett vad vissa säger. Vi kan visst inrätta en permanent stödfond, men vi behöver blicka framåt och inleda en långsiktig politik för förebyggande. Herr kommissionär! Ni talade om ?politiskt mod?, jag skulle vilja säga ?kollegialt politiskt ansvar? för denna kammare, för att kunna garantera våra medborgares säkerhet - det handlar om vår framtid.

Casaca (PSE).
Herr talman! Jag vill säga två saker: för det första vill jag uttrycka den autonoma regionen Azorernas djupa och uppriktiga solidaritet, för det andra vill jag hylla kommissionär Barnier för hans ord och i synnerhet för hans handlingar. Han har under flera år ägnat problemet med naturkatastrofer åtskillig uppmärksamhet och engagemang.
Det som nu krävs är att detta engagemang omvandlas till ett förslag till förordning som kan leda till att dessa företeelser hanteras objektivt och opartiskt, så att alla medborgare behandlas lika, oavsett var de bor, mitt i Atlanten eller i Europas centrum. Detta måste vidare ske i enlighet med subsidiaritetsprincipen och den anda som har visats i denna kammare: andan att europeisk solidaritet byggs nu, i dessa tider, som är oerhört svåra för oss alla.

Haarder
. (DA) Herr talman! Det har varit en lugn men känsloladdad debatt. Jag tänker på de ögonvittnesskildringar vi har hört och även på de många uttrycken för medkänsla och vilja till snabb hjälp. Jag tror att man kan dra slutsatsen att parlamentet, kommissionen och rådet är överens om att vilja hjälpa de hundratusentals människor som har drabbats, och inte bara hjälpa utan hjälpa snabbt.
Vi ser fram emot att kommissionen lägger fram konkreta förslag. Vi tycker att kommissionen har handlat bra. Ordförandeskapet bör göra allt för att garantera en snabb behandling i rådet, och jag är säker på - efter det jag nu har hört - att det också kan gå mycket snabbt här i parlamentet. Det är viktigt med en snabb insats, snabb hjälp är dubbel hjälp, som en ledamot sade. Jag är övertygad om att vi både på kort sikt och på längre sikt kan inrätta ett effektivt instrument, som kan hjälpa alla de människor som har drabbats. Som jag sade i inledningen, har utrikesministrarna under helgen samtyckt till att vi kan inrätta ett sådant instrument.
Vår uppgift är nu att genomföra ett återuppbyggnadsarbete efter de omfattande skadorna, men som många ledamöter har varit inne på, skall vi också tänka på att arbeta förebyggande, för skadorna kunde ha varit mindre, om vi hade varit mera förutseende i vår behandling av floderna i Europa.
Det är i nöden man känner sina vänner; så lyder ett gammalt ordspråk på många språk. Jag tycker det är viktigt att den solidaritet som debatten i dag har gett uttryck för också når ut över de befintliga, de nuvarande medlemsstaterna. Når ut till kandidatländerna, som härigenom får en signal om att vi har dem i åtanke i vårt arbete. Det är denna anda av gemenskap och solidaritet med de nya medlemsstaterna som senare i år måste leda oss fram till att fatta ett av de viktigaste besluten i hela Europas historia.

Talmannen. -
Tack, herr minister. Jag vill tacka alla kolleger som deltagit i debatten. Debattens tonläge och innehåll talar i hög grad för sig själv. På grund av att våra kolleger i kommissionen har olika praktiska ansvarsområden är det viktigt att vi drar nytta av deras närvaro i slutet av denna debatt genom att be var och en av kommissionärerna göra ett kort uttalande om kollegiet i allmänhet och de egna portföljerna i synnerhet.

Fischler
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter, kära kolleger, mina damer och herrar! Även jag vill tacka er alla så hjärtligt för innehållet och tonläget i denna debatt. Jag tycker att det här verkligen var en bra timme i detta Europaparlament.
Jag vill inte hålla något långt tal, utan bara besvara de frågor som har ställts direkt till mig. Det handlar här i första hand om följande fråga: Hur skall man genomföra de åtgärder som beslutats för jordbruket? Den första åtgärd som beslutats är att utnyttja uttagsarealerna. Denna åtgärd pågår nu. Dessa arealer kan redan utnyttjas i de regioner som kommer i fråga. Den andra åtgärd vi beslutat om är att foderspannmål ur interventionsförråd ställs till förfogande i Österrike. Också denna åtgärd har redan satts igång. Förslag tas redan emot från de österrikiska myndigheterna. Den tredje och mest omfattande åtgärden är tidigareläggandet av förskottet av omkring 50 procent av bidragen per hektar under nuvarande budgetår. Här har ledamoten Goepel frågat: Hur ligger det till? Det finns ett beslut, och genomförandet, tilldelningen av pengarna sker enligt det normala tilldelningsförfarandet, på samma sätt som vi delar ut bidrag. Det går snabbast. Det betyder att den som initierar de konkreta beloppen då är den verkställande myndigheten i ifrågavarande medlemsstat. Här vill jag tillfoga att detta nu har utvidgats något och att förskottet totalt sett redan omfattar ett belopp om mer än 900 miljoner euro.

Schreyer
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag tror att det också i dag i denna debatt har getts en mycket tydlig signal, en signal av solidaritet och en signal om att de europeiska institutionerna i denna situation arbetar mycket bra tillsammans, och stöder varandra. Jag tror att det också är av mycket stor vikt.
Kommissionen hade ju vid sitt extra sammanträde efter sommaruppehållet fattat beslut om vilken hjälp den kan garantera inom ramen för sin verkställande behörighet, vilka åtgärder vi direkt kan vidta. Det är ekonomisk hjälp när det gäller jordbruket, bidrag inför anslutningen, särskilt naturligtvis strukturfonderna. Men vi kan också erbjuda ytterligare flexibilitet. Därför vill jag än en gång påpeka att det också beslutades att inom de drabbade områdena tolerera alla möjligheter till flexibilitet när det gäller bestämmelserna om anbudsförfaranden, så att man kan agera mycket snabbt även där. Min kollega Monti har gjort det mycket klart att nationellt stöd på upp till 100 procent för att ersätta skador inom företagen inte får ifrågasättas bidragsrättsligt, och att sådant stöd rentav också kan omfatta inkomstbortfall respektive uppdragsbortfall. Jag tror att det just för de drabbade företagen i områdena är en mycket viktig signal.
Beträffande frågan om att skapa en fond för direkt hjälp i händelse av naturkatastrofer är jag mycket tacksam för det stora samförstånd som vi har, ett samförstånd som är partiövergripande, och som vi också har med rådet. Ni vet att vi hittills inte haft något sådant instrument, ingen hjälpfond i händelse av naturkatastrofer. Vi måste först skapa denna fond. Det kräver samstämmighet och ett motsvarande avtal mellan parlamentet, rådet och kommissionen. Kommissionen kommer redan nästa vecka att lägga fram ett förslag om detta. Vi måste då skapa en rättslig grund, så att pengarna också kan betalas ut ur fonden. Här har jag en direkt vädjan till Europaparlamentet och rådet om att man vid formuleringen av denna rättsliga grund så att säga inte går in i detalj, utan betänker att vi snabbt vill betala ut hjälpen till de drabbade regionerna. Vi bör ställa ett slags schablonhjälp till förfogande till de drabbade regionerna och inte vänta på en konkret formulering av projekt, utan deklarera hjälpen som hjälp till regionen.
Jag har förstått av debatten att det här finns fullständig enighet om att hjälpen måste omfatta minst 500 miljoner euro och upp till en miljard per år. Vi måste här komma överens med rådet, för fonden måste naturligtvis också finansieras av medlemsstaterna, även om vi i år, utan att utnyttja nya medel, kan ställa motsvarande hjälp till förfogande.
Men vi bör också klargöra att det är en subsidiär hjälp som vi ställer till förfogande - vi bör inte väcka några falska förhoppningar - men det är en solidarisk hjälp som vi från Europeiska unionens sida vill ställa till förfogande. Jag förstår dagens debatt så att det också finns en enighet om att motsvarande beslut, motsvarande förordningar måste åstadkommas mycket snabbt. Därför bör vi egentligen tillsammans sätta upp den ambitiösa tidsplanen att vi fram till slutet av oktober skall ha fattat de nödvändiga besluten för att etablera denna katastroffond.
Jag tackar er så mycket för ert stöd!
(Applåder)

Verheugen
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Jag vill ta upp en enda tanke som har spelat en roll i denna debatt, nämligen den att det i samband med en sådan förskräcklig katastrof likväl dyker upp trösterika ögonblick, nämligen alltid när det plötsligt visas mänsklighet där man kanske inte hade förväntat sig det. Jag är särskilt glad över att det var möjligt att visa den europeiska politikens mänskliga ansikte. Det gäller inte bara för katastrofområdena i Tyskland och Österrike. Jag kan berätta att det har varit särskilt värdefullt även i Tjeckien. Den snabbhet och den självklarhet som vi handlat med har lämnat ett betydligt djupare intryck efter sig i detta land än mycket som vi gjort för Tjeckien under de senaste åren. Medvetandet om att man i en tid av nöd sitter i samma båt som sina grannar, och upplever att man hjälper varandra solidariskt, besvarar för många människor i detta land frågan: Vad vill vi egentligen ha Europa till, och vad behöver vi det för?
Jag är mycket tacksam mot Europaparlamentet för att man, liksom kommissionen och rådet, överhuvud taget inte har slösat bort tid med att tänka på att man eventuellt måste göra skillnad mellan medlemsstater och blivande medlemsstater när det gäller hjälp från den katastroffond som skall skapas. Vi kan välja med vilka stater vi vill sluta fördrag, men vi kan inte välja våra grannar. Om en syndaflod sveper över Österrike och Sachsen, och även Tjeckien, som ligger mitt emellan, då kan vi inte säga att vi lämnar hjälp till Österrike och Sachsen, men inte till Tjeckien. Att detta är den allmänna uppfattningen har man märkt i Prag. Jag var där i torsdags. Jag tror - och jag säger det mycket försiktigt - att flodvågen också har spolat bort en del av de politiska problem som just på senare tid funnits mellan de länder som nu drabbats.
(Applåder)

Barnier
. (FR) Herr talman! I slutet av denna debatt skulle jag vilja delge er några funderingar som kompletterar dem som mina kolleger framfört. Det är inte utan betydelse att flera kommissionsledamöter ville delta i hela denna debatt eftersom vi arbetat tillsammans och var och en måste bidra till en snabb och effektiv lösning inom sitt område.
Jag skulle vilja säga till bland annat Ferber och Markov att vi verkligen skall utnyttja alla flexibilitetsmarginaler vi har när det gäller andelen medfinansiering, anbudsinfordran och statligt stöd. De som gäller för strukturfonderna till förmån för unionens medlemsstater gäller även för föranslutningsinstrumenten till förmån för Tjeckien och Slovakien, såsom min kollega Verheugen sade. Till Krehl vill jag säga att vi inte har för avsikt att glömma dessa två kandidatländer i vår solidaritetsansträngning.
Schroeder tog nyss upp städer och regioner i närheten av Dresden, som är hennes stad. Jag kommer för min del inte att glömma upplevelsen av staden Wiesenstein, som länge påverkade mig: olyckan i en liten stad som nätt och jämt avslutat sin återuppbyggnad och renovering efter Berlinmurens fall och som nu är ödelagd. Vi får inte glömma denna aspekt utöver de stora städerna.
Jag skulle också vilja svara Virrankoski som tog upp villkoren för fonden. Vi skall mycket snart, redan den 18 september, lägga fram ett förslag: snabbhet, effektivitet, rättvisa när det gäller villkoren för fördelning av denna nya fond. Jag arbetar för närvarande med kriterier som kommer att göra det möjligt att fastställa vad som är en stor katastrof. En stor naturkatastrof är, enligt min uppfattning, en katastrof som allvarligt drabbar en betydande del av befolkningen i en eller flera regioner eller stater. Det är också en katastrof som allvarligt äventyrar ekonomin i denna region, denna grupp av regioner, denna stat eller denna grupp av stater. Det är tydligt fallet med de översvämningar som nyligen drabbade ett stort antal regioner och fyra stater.
Det är i den andan vi arbetar. Berger tog upp regioner som inte omfattas av mål 1 eller mål 2. Fördelen med denna fond för exceptionellt stöd, som vi tillsammans skall inrätta, är att den kommer att kunna finansiera regioner som ligger utanför mål 1- och mål 2-områden och som drabbats eller riskerar att drabbas i framtiden.
Jag skulle avslutningsvis vilja säga till Swoboda och Echerer och till andra som tagit upp den hållbara utvecklingen, som jag själv gjorde i mitt första inlägg om förebyggande, att vi inte har någon europeisk befogenhet när det gäller fysisk planering. Befogenheten när det gäller fysisk planering och stadsplanering ligger hos lokala myndigheter, regioner och till och med stater. Kommissionen kräver inga nya befogenheter vare sig nu eller inom ramen för konventet. Däremot har vi ett ansvar. Jag använder medvetet detta ord på samma sätt som uttrycket ?politiskt mod?. Vårt ansvar är att, precis som när det gäller de anslag som förvaltas inom ramen för strukturfonderna, se till att de anslag vi skall dela ut inom ramen för totalanslagen för denna fond utnyttjas på fältet, med respekt för direktiven på miljöområdet, för kravet på en hållbar utveckling och kanske med ett extra krav från och med nu när det gäller förebyggande. Det kan vara fallet med anslag som utnyttjats inom ramen för Agenda 2000-2006. Jag kan lova er att i de förslag som jag lämnar för kommissionens räkning, om den framtida regionalpolitiken efter 2006, kommer betoningen att ligga på denna skyldighet att, när det gäller förebyggande, ta hänsyn till risken med naturkatastrofer och miljökatastrofer i de framtida planeringsdokumenten, i var och en av de regioner som erhåller anslag.
Detta är det åtagande jag gör. Avslutningsvis noterade jag, precis som Karas nyss, att den här debatten verkligen kännetecknats av stor värdighet och hög kvalitet. Något som är normalt och som egentligen är en signal inte bara till handling och snabb åtgärd, utan även till solidaritet såsom den skall fungera i den stora familj som Europeiska unionen utgör, tillsammans med de länder som kommer att bli medlemmar: en stor familj som drabbats av olycka och som håller stånd mot den.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär. De två sista timmarnas debatt har varit av en mycket speciell karaktär. Av alla europeiska institutioner krävs ett så snabbt och konkret svar som möjligt. Såsom nämnts under debatten märks det i kristider att Europeiska unionen verkligen är en union med ett mänskligt ansikte. Det är någonting som kanske är mer grundläggande i dess helhet än summan av alla dess enskilda delar.
Jag tackar dem som har bidragit till debatten.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är en presentation av rådet av förslaget till allmän budget - 2003. Minister Haarder från rådet har ordet.

Haarder
. (DA) Jag har äran att på rådets ordförandeskaps vägnar presentera det förslag till Europeiska gemenskapernas budget för 2003 som fastställdes av rådet den 22 juli.
Både som Europaminister och tidigare ledamot av Europaparlamentet är jag mycket glad över att kunna konstatera att budgetförfarandet för 2003 hittills har kännetecknats av ett gott samarbete mellan rådet och Europaparlamentet. I det budgetförslag som jag nu presenterar har hänsyn redan tagits till en rad avtal och den åsiktsgemenskap på en rad punkter som blev resultatet av samrådsmötet mellan rådet och parlamentet den 19 juli 2002.
Under det förberedande trepartsmötet och samrådsmötet i juli utfördes ett målinriktat arbete av den danske finansministern Thor Pedersen, utskottsordföranden Terry Wynn och kollegerna i utskottet. Jag är säker på att detta arbete har lagt en god grund för att budgetmyndighetens två grenar skall kunna nå enighet om en tillfredsställande budget för 2003.
Jag vet att vissa ledamöter tidigare har varit besvikna över att Europaparlamentet och rådet har haft svårt att uppnå enighet, men så har det inte varit i år, och det gläder mig mycket.
Jag skall om en liten stund tala om en rad utmaningar, som redan har diskuterats av Europaparlamentet och rådet och där man uppnått avtal och en gemensamma överenskommelser på flera punkter. Sedan kommer jag att göra en samlad översikt över huvuddragen i det budgetförslag som rådet fastställde den 22 juli.
Först vill jag dock gärna tala om den diskussion vi just har haft om insatserna i samband med de tragiska översvämningarna. Denna nya utmaning kräver en snabb insats - det är vi alla eniga om. Det är glädjande att de enskilda medlemsländerna redan på egen hand har lämnat bidrag för att lindra katastrofens följder. Samtidigt har kommissionen satt igång en rad initiativ, som just har omtalats, och rådet skall nu diskutera vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas.
Jag skall nu återvända till de resultat som uppnåddes vid parlamentets och rådets möte den 19 juli:
Man kom fram till en gemensam inställning och ett avtal om att den administrativa förberedelsen inför utvidgningen är en central prioritet, som institutionerna skall få möjlighet att satsa på från och med nu och under hela år 2003.
Man kom fram till en gemensam uppfattning om att man måste arbeta för att garantera finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken mot bakgrund av viktiga nya uppgifter.
Dessutom kom man fram till en gemensam uppfattning om att omstruktureringen av den spanska och portugisiska fiskeflottan skall finansieras samt att ökningstakten för de samlade bidragsutbetalningarna skall hållas så låg som möjligt.
Låt mig först säga ett par ord om de administrativa utgifterna för 2003. Det avtal som budgetmyndighetens två grenar kom fram till i juli är ett bra avtal:
Rådet och Europaparlamentet bekräftar att institutionerna måste förbereda sig för EU:s utvidgning år 2003. Det innebär extra administrativa kostnader. Det behövs t.ex. mer personal och mer plats. I det avtal som ingåtts har vi betonat att man måste garantera finansieringen av de åtgärder före anslutningen som är nödvändiga för de enskilda institutionerna.
Samtidigt råder det enighet om att taket för de administrativa utgifterna för 2003 skall respekteras. Flexibilitetsinstrumentet skall inte användas.
Budgetmyndighetens två grenar har uppnått enighet om att i synnerhet de kostnader inför anslutningen som man planerat att betala under 2003 i största möjliga utsträckning kan betalas redan i år. Det kommer att underlätta institutionernas förberedelser inför utvidgningen. I första hand är syftet med denna ?frontloading?-övning att finansiera publiceringen av gemenskapens regelverk på de nya medlemsländernas språk. I detta sammanhang kommer man bl.a. att behöva fatta beslut om en extra tilläggs- och ändringsbudget för 2002.
Med ett avtal redan i juli får institutionerna bästa möjliga planeringsunderlag för förberedelserna inför utvidgningen.
Avtalet garanterar lugn och ro för såväl Europaparlamentets som rådets budget för 2003. Dessutom är det positivt att vi är eniga om att utnyttja de möjligheter till ökat interinstitutionellt samarbete som institutionernas generalsekreterare har pekat på i en rad rapporter. Även i frågan om förtidspensionering av medarbetarna i Europaparlamentets grupper har man funnit en lösning.
Både parlamentet och rådet prioriterar EU:s deltagande i externa aktioner högt, dvs. den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Europeiska unionen bör ha tillräckliga medel för att vid varje tillfälle kunna fullgöra de uppgifter som följer av vår ställning i världssamfundet. Det är en fråga om EU:s trovärdighet, vilket jag är helt säker på att de värderade ledamöterna håller med om.
Vid samrådsmötet i juli kom Europaparlamentet, rådet och kommissionen överens om att nödhjälpsreserven till humanitärt bistånd, när omständigheterna så kräver, också kan användas till civil krishantering. Man kom också överens om att försöka ingå ett avtal om anslagen till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det skall ske som ett led i ett samlat avtal om budgeten för 2003. Vi skall garantera anslagen till GUSP under 2003 mot bakgrund av nya viktiga uppgifter. Vi är också eniga om att försöka komma fram till ett avtal om hur parlamentet på lämpligt sätt kan bli delaktigt i GUSP-åtgärder inom ramen för fördraget. Det är positivt att man redan har nått så goda resultat på detta område.
I sitt budgetförslag har kommissionen avsatt en summa på 40 miljoner euro till GUSP. Därigenom har man tagit hänsyn till det kommande övertagandet av polisuppdraget i Bosnien-Hercegovina. Rådet välkomnar detta anslag men finner att de samlade anslagen är otillräckliga. Rådet föreslår därför ett anslag till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken på totalt 47,5 miljoner euro för 2003. Utöver polisuppdraget i Bosnien räknar rådet bl.a. också med insatser med professionellt bistånd till tredje länder i kampen mot terrorismen. Dessutom behövs det större anslag till icke-spridnings- och nedrustningsaktioner.
Jag hoppas att vi kan uppnå enighet om något som svarar mot rådets förslag.
Jag skall kort beröra kommissionens förslag om att använda flexibilitetsinstrumentet till att finansiera 27 miljoner euro för omstrukturering av de spanska och portugisiska fiskeflottorna. Här har både Europaparlamentet och rådet förpliktat sig att finna en lösning, innan budgetförfarandet avslutas. Enligt rådets uppfattning bör flexibilitetsinstrumentet endast användas i extraordinära fall. I frågan om finansieringen av dessa 27 miljoner euro anser rådet att alla finansieringsmöjligheter bör undersökas, innan man överväger kommissionens förslag om att använda flexibilitetsinstrumentet i detta syfte.
Till sist ett par ord om tillväxttakten för de samlade bidragsutbetalningarna. I detta sammanhang är jag glad över att parlamentet håller med om att man skall iaktta budgetdisciplin och sund ekonomisk förvaltning. Parlamentet tillkännagav under samrådet i juli att tillväxttakten för de samlade bidragsutbetalningarna skall hållas så låg som möjligt. Samtidigt skall man ta hänsyn till resultaten av rådets första behandling av budgeten för 2003. Som politiker har vi alla i denna församling klart för oss att betydande återbetalningar till medlemsstaterna av outnyttjade EU-medel ger en dålig bild av EU inför allmänheten. Vi måste visa omvärlden att vi klarar av en realistisk budgetering.
Rådet skall gärna anmoda kommissionen att ange det förväntade överskottet under 2002, så att detta kan budgeteras in i 2003 års budget genom en ändringsskrivelse.
Låt mig härefter nämna några huvuddrag i rådets budgetförslag:
de samlade anslagen till olika åtaganden är på 99 548 miljoner euro, vilket innebär en ökning med knappt 0,9 procent i förhållande till 2002. Särskild hänsyn har tagits till möjligheten att anslagen rent faktiskt utnyttjas.
de samlade anslagen till utbetalningar är på 96 992 miljoner euro, vilket innebär en ökning med 1,4 procent i förhållande till 2002. Denna låga tillväxttakt skall ses i ljuset av det låga utnyttjandet av beviljade anslag under de föregående åren.
Första behandlingen av budgetförslaget för 2003 skedde:
med tillbörlig hänsyn till det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999 om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet,
inom ramen för rådets slutsatser den 5 mars 2002 om budgetriktlinjerna för 2003, och
med beaktande av slutsatserna från samrådsmötet den 19 juli 2002 mellan parlamentet och rådet.
Man var speciellt angelägen om
att respektera de årliga utgiftstak som fastställts i de finansiella beräkningarna för 2000-2006,
att om möjligt lämna tillräckligt stora marginaler under taken för de olika utgiftsområdena, bortsett från de kategorier som gäller strukturfonder och stöd inför anslutningen, där taken anger utgiftsmål,
att avsätta tillräckliga medel för EU:s olika prioriterade områden.
Jag vill gärna betona ett par huvudpunkter i rådets budgetförslag inom de olika utgiftsområdena:
I fråga om jordbruket föreslår rådet en nedjustering på 288 miljoner euro. Erfarenheten har visat att anslagen till den gemensamma jordbrukspolitiken ofta har satts för högt. Kommissionen får nu en möjlighet att ompröva sin bedömning i samband med höstens ändringsskrivelse. Här kan man ta tillbörlig hänsyn till bl.a. marknadsförhållandena och dollarkursens utveckling. I detta sammanhang delar rådet parlamentets uppfattning att kommissionen bör undersöka närmare om det belopp som kommissionen har föreslagit för utrotning av djursjukdomar är tillräckligt. I fråga om anslagen till landsbygdsutveckling har rådet accepterat kommissionens preliminära budgetförslag.
I fråga om strukturåtgärder har anslagen till olika åtaganden tagits med i sin helhet i budgeten. Det sker i överensstämmelse med slutsatserna från Europeiska rådets möte i Berlin i mars 1999. Rådet har nästan helt accepterat kommissionens förslag. Det har dock gjorts en nedjustering på 525 miljoner euro i anslagen till strukturfonderna i ljuset av föregående års underutnyttjande av anslagen.
I fråga om den interna politiken har rådet accepterat de belopp som man kommit överens om i samband med redan beslutade fleråriga program. För program under behandling har rådet justerat anslagen, så att de avspeglar rådets gemensamma ståndpunkt eller resultatet av diskussionerna i rådet. Dessa nedjusteringar berör inte projekt i samband med regioner som gränsar till kandidatländerna. Låt mig också bara nämna att rådet har gjort en liten höjning av anslagen till finansieringen av de särskilda olympiska spelen i Europa år 2003.
Det finns kvar en marginal på 122 miljoner euro under taket över utgiftsområde 3, vilket gör det möjligt för Europaparlamentet att finansiera olika prioriterade insatser, samtidigt som det finns möjlighet att täcka framtida behov.
I fråga om utgiftsområde 4, den externa politiken, har rådet nästan helt accepterat anslagen i kommissionens budgetförslag. Det är t.ex. viktigt att finansiera insatsen i Afghanistan. Under denna rubrik har rådet kommit överens om att acceptera de anslag till internationella fiskeavtal som kommissionen har föreslagit. Jag har redan berört rådets beslut i fråga om GUSP-budgeten.
Det finns kvar en marginal på 80 miljoner euro under taket över utgiftsområde 4, vilket gör det möjligt för Europaparlamentet att finansiera olika prioriterade insatser, samtidigt som det finns möjlighet att också täcka framtida behov.
De administrativa utgifterna under kategori 5 har jag redan berört.
Jag skall avsluta redogörelsen för de olika utgiftsområdena med utgiftsområde 7, stöd inför anslutningen. I rådets budgetförslag har vi inte gjort några ändringar i anslagen för åtaganden i jämförelse med kommissionens förslag. Dock har anslagen för betalningar justerats ned med 300 miljoner euro. Detta skall ses mot bakgrund av de föregående årens underutnyttjande av anslagen.
Sammanfattningsvis är jag glad över att kunna konstatera att det i rådets budgetförslag för 2003 finns tillräckliga medel för EU:s olika prioriteter, samtidigt som hänsyn har tagits till de avtal och överenskommelser vi kom fram till vid det första samrådsmötet i juli.
Ni vet alla att detta budgetförfarande ännu bara befinner sig i början och att vi ännu har en ganska lång väg att gå, innan 2003 års budget kan antas slutgiltigt. Det finns förutsättningar för att vi skall kunna få en tillfredsställande budget före årsskiftet. Det budgetförslag som rådet har fastställt är en bra grund för detta. De avtal och överenskommelser vi kom fram till vid mötet den 19 juli är en positiv signal om att vi har viljan att uppnå enighet.
Avslutningsvis vill jag påpeka att jag är säker på att alla de tre institutioner som är närvarande här i dag kommer att göra sitt bästa för att bidra till en grundlig prioritering, så att vi kan möta nästa års utmaningar. Jag är också säker på att vi inte glömmer att EU:s budget i sista hand finansieras av Europas medborgare. Därför måste man budgetera på ett realistiskt och ansvarsfullt sätt - också för nästa år.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr minister! Det är alltid intressant att lyssna på när en tidigare ledamot av parlamentet nu talar i funktion av minister.

Schreyer
Herr talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar ledamöter! Den nyss förda debatten om hjälp vid naturkatastrofer har ju mycket tydligt visat vilka förväntningar befolkningen ställer på den europeiska budgeten. Om vi betraktar den faktiska kvoten, alltså den europeiska budgetens andel av den europeiska nationalprodukten, så ser bilden dock något annorlunda ut. Den står så att säga i viss motsatsställning till detta, eftersom denna kvot bara utgör aningen mer än en procent.
Kommissionen hade föreslagit att budgeten 2003 skulle uppgå till 1,03 procent av den europeiska bruttonationalprodukten. Rådet har än en gång skurit ned detta. Här innebär budgetplanen, alltså vår finansiella planering, som vi alla har röstat för, att det egentligen bör ställas 1,08 procent till förfogande. Enligt min åsikt borde detta egentligen alltid vara riktlinjen, även om jag också anser att man av försiktighetsskäl alltid skall se till att ha vissa reserver, reserver också för oförutsedda händelser.
Rådet har nu schablonmässigt gjort sina nedskärningar, till exempel på jordbruksområdet, och har här exempelvis inte heller tagit hänsyn till att det är nödvändigt med en ny bedömning på grund av dollarkursens aktuella utveckling. Men här finns det ju enighet om att man senare i höst måste komma med ett nytt förslag med tanke på de nödvändiga jordbruksutgifterna.
Rådet har godtagit många förslag från kommissionen gällande förslaget till budget för 2003. Det anser vi naturligtvis är positivt. Det är också i sin helhet positivt att kunna göra den bedömningen att man i fråga om utrikespolitiken har uppnått samförstånd om att den s.k. katastrofhjälpen, the emergency reserve, i framtiden också kan utnyttjas för att finansiera åtgärder som rör civil krishantering. Jag tror att det därigenom blir lättare att reagera snabbt i händelse av kriser, och att detta är ett viktigt steg mot en synlig och effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.
Men jag måste också komma med avsevärd kritik beträffande de resultat man nått under rådets behandling. Det är exempelvis fortfarande oklart hur man skall finansiera omstruktureringen av fiskeflottan i Spanien och Portugal eller stödet till den hållbara fiskerireformen.
Här har man visserligen berört denna fråga, men skjutit upp dess lösning. Rådet har exempelvis minskat medlen för samfinansiering av de transeuropeiska transport- och energinäten med 15 miljoner. Och ändå finns det just i denna sektor avsevärda förväntningar från medlemsstaternas sida, som även tas upp nu i samband med naturkatastrofen. Jag tror att även denna nedskärning måste annulleras.
Jag måste komma med avsevärd kritik mot rådets beslut om personalutgifterna, mot dess agerande när det gäller personalutgifterna för de enskilda institutionerna. I den finansiella planeringen hade en ökning med 3,6 procent medgetts. Men rådet godkände en betydligt högre ökning för egen del. Om man ser till de rena personalutgifterna, godkände rådet en ökning med det dubbla för egen del. Om man slår ihop alla rådets förvaltningsutgifter, godkände rådet rentav en ökning om 11 procent. Här måste jag helt klart säga, med den formulering som annars så gärna används av Ekofin, dvs. rådet (finansiella frågor): Rådets beslut om sina egna administrativa medel passar inte in i det finanspolitiska landskapet. Det rörde sig om självbetjäning, och detta på andras bekostnad, nämligen på kommissionens bekostnad. Här föreslog rådet en avsevärd minskning av medlen. Här spelar naturligtvis kommissionens förvaltningsutgifter för år 2003 en avsevärd roll, eftersom det är det år då förberedelserna skall göras för den största utvidgningen i Europeiska unionens historia. Kommissionen måste redan år 2003 göra förberedelser så att man exempelvis redan från början av utvidgningen kan kontrollera hur miljölagarna genomförs i de nya medlemsstaterna, hur konkurrensbestämmelserna iakttas eller hur situationen ser ut i fråga om livsmedelsrätten, i fråga om veterinärföreskrifterna, huruvida Europeiska unionens föreskrifter också genomförs.
Detta är bara några exempel på kommissionens uppgifter. Det går naturligtvis inte heller an att vi först efter utvidgningen förhandlar med de nya medlemmarna om programmen för strukturstödet eller jordbruksstödet. Här måste förberedelserna kanske göras redan nu, och det kräver personal. Rådet har godkänt 236 nya tjänster för sig självt för att förbereda utvidgningen. När det gäller kommissionen har man däremot rentav ifrågasatt och minskat finansieringen av de tjänster som redan finns.
Parlamentet har här kommit med ett utkast till en modell som sedan också fastslogs i en överenskommelse. Enligt denna modell skall man försöka att i förväg finansiera vissa förvaltningsutgifter redan år 2002, så att det sedan finns medel till förfogande under nästa år för kommissionens personalutgifter i samband med förberedelserna inför utvidgningen.
Men det fungerar bara om alla institutioner också uppfattar denna modell som förpliktande. Jag måste därför från kommissionens sida insistera på att vi ser på resultatet i oktober för att se om denna modell för förtida finansiering fungerar eller om man bör fatta nya beslut, för den händelse det inte fungerar.
Utvidgningen skall förberedas på ett sätt så att den blir framgångsrik redan från början. Kommissionen litar på att Europaparlamentet inte enbart nöjer sig med det beslut som man fattade i juli, utan att man kontrollerar om rådet också anstränger sig för att genomföra denna modell med frontloading. Jag måste klart och tydligt säga att kommissionen behöver personalresurser för att förbereda utvidgningen. Annars kan vi helt enkelt inte garantera att de nödvändiga uppgifterna utförs redan från början, så att utvidgningen blir framgångsrik.
Jag tackar för er uppmärksamhet.

Wynn (PSE)
. (EN) Herr talman! Jag välkomnar Haarder; det gläder mig att se honom igen i hans nya roll. Han vet att han alltid är välkommen i denna kammare. Jag ber er hälsa Pedersen; det var ett nöje att arbeta med honom.
Jag vill inte gå in i detalj på många av frågorna, utan jag överlåter det åt de två föredragandena, som har nämnt flera punkter. Jag skulle vilja koncentrera mig på en eller två specifika politiska frågor. En gäller den överenskommelse som nåddes i förlikningen om budgetrubrik 5. Samtidigt som rådet var mycket nöjt, insåg vi i parlamentet att vi antagligen hade gjort kommissionen till fiende genom att gå med på den uppgörelsen. Men låt mig upprepa varför vi gjorde så. Vi var övertygade om att rådet inte på något sätt, i någon form eller gestaltning någonsin skulle gå med på att flexibilitetsinstrumentet användes för budgetrubrik 5. Vi gick därför med på en uppgörelse som skulle innebära fördelar för parlamentet och de andra institutionerna och ett förnuftigt synsätt på budgetrubrik 5, inte som kommissionen ville.
De saker som vi har föreslagit när det gäller s.k. frontloading, användning av ramassage och så vidare, finns där för att lindra kommissionens pina. Vi vet att kommissionen kommer att bli lidande, men vi försöker underlätta situationen något. Om det finns problem med utvidgningen på grund av det som har skett, måste kommissionen övertyga rådet - inte oss - om sina behov i fråga om personalnivåer, eftersom några av oss faktiskt redan är övertygade.
Med detta sagt kan vi inte kritiseras för den hjälp som vi har gett kommissionen när det gäller dess personalbehov under de senaste två åren. I strid med rådets önskemål har vi hjälp kommissionen att utöka dess tjänsteförteckningar med flera hundra tjänster. Så eventuell kritik kan endast avse nästa år. Jag ber er komma ihåg att vi har stått sida vid sida med kommissionen. Detta är ett försök att göra reformen till en framgång och att se till att kommissionen har rätt personer för att utföra det arbete som vi förväntar oss av den. Jag säger detta eftersom uppgörelsen var helt unik. Stenmarck och Färm från vårt utskott måste nu emellertid fastställa årets totala ramassage. Det är en uppgift för båda våra föredragande, helt säkert för Stenmarck, som kommer att titta på de andra institutionerna för att se hur mycket pengar som har blivit över i deras budgetar och som kan läggas i potten för att garantera att kommissionen inte missgynnas i större utsträckning. Vi vet att det som vi kan finna i år kommer att vara godtagbart, men problemet med personal nästa år kvarstår, så vad vi än kan spara för nästa års budget kommer vi att spara.
Min andra politiska punkt gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP). Rådets ordförande nämnde denna i sitt tal. Låt oss vara tydliga i fråga om vår ståndpunkt. Vi har inte träffat någon överenskommelse om beloppen för GUSP. Beloppet i årets budget var 30 miljoner euro; beloppen i det preliminära budgetförslaget var 40 miljoner euro, och det belopp som angavs i rådets första behandling är 47,5 miljoner euro. Vi har inte träffat någon överenskommelse om detta, och vad oss beträffar håller vi fast vid artikel 39 i det internationella avtalet. Den nuvarande siffran bör ändras till 30 miljoner euro. Det innebär inte att
siffran, när det kommer till vår andra behandling, inte mycket väl kan bli 47,5 miljoner euro, men i denna debatt och för att skingra oklarheter utgår vi från att rådet har skrivit in fel siffra: det bör vara 30 miljoner euro. Det kan vara en rättslig tolkningsfråga när denna meningsskiljaktighet bekräftades, men vad oss beträffar bekräftades den vid förlikningsmötet.
Vi får inte glömma bort att det finns problem även när det gäller andra budgetrubriker. I budgetrubrik 2 kommer de 27 miljoner euro som anges för omstruktureringen av flottan inte att dyka upp från ingenstans. Vi måste mena allvar när vi säger att vi måste finna ett sätt att lösa detta. Det kan tyckas som om det enda sätt vi kan göra det på är genom att använda flexibilitetsinstrumentet. Rådet kan bli tvunget att överväga detta på nytt, såvida det inte kommer fram med en bättre idé som vi ännu inte har tänkt på.
Detta är allt jag vill säga om de politiska aspekterna. Jag överlåter resten på föredragandena.

Färm (PSE)
. Herr talman! Tack kolleger, inte minst ett stort tack till det danska ordförandeskapet! Precis som Wynn sade uppskattade vi verkligen den konstruktiva attityd som vi mötte vid förlikningen i juli, då vi för första gången på många år faktiskt fick till stånd en uppgörelse med ett rejält innehåll.
Varför gjorde vi då denna uppgörelse när det gäller kategori 5? Wynn har varit inne på det litet grand. Vi utsattes för ett starkt tryck från medlemsstaterna och rådet och bestämde oss slutligen för att säga OK till att flexibilitetsinstrumentet inte skulle användas. Det fanns dock ett skäl till. Vi tycker nämligen att vi till det yttersta måste använda alla de medel som står till buds för att rationalisera, prioritera, flytta om resurser, öka effektiviteten och skapa ett modernt management även i Europeiska unionen. Vi måste utnyttja de möjligheterna till det yttersta, särskilt när vi står inför en så oerhört viktig uppgift som utvidgningen.
Jag delar ändock kommissionens uppfattning när det gäller ett litet längre perspektiv. Det är svårt att i längden lasta på kommissionen flera stora, nya uppgifter utan att också tillföra de resurser som behövs när det t.ex. gäller personal och administrativa resurser. Detta kommer troligen att bli en konflikt framöver, men i år tror jag att det var nödvändigt att göra på det här sättet.
Hur ser det allmänna budgetläget ut inför höstens budgetprocess? Vi måste framför allt diskutera det som parlamentet har påpekat i flera år, nämligen det svaga genomförandet på många områden. Varje år tilldelas stora resurser i budgeten som sedan inte används. Minister Haarder påminde om överenskommelsen från i juli om att vi inte skall öka betalningarna mer än nödvändigt, och han vill t.o.m. att vi skall lämna marginaler. Problemet är dock att vi genom åtagandena i budgeten också har bestämt oss för en viss ambitionsnivå, som vi måste försöka uppnå. Detta måste också vara en ambition för medlemsstaterna och rådet. Finansministrarna kan inte bara sitta och applådera när de får tillbaka pengar som inte har använts. Vi har ett politiskt ansvar att faktiskt genomföra de ambitioner och program som vi har bestämt oss för i Europeiska unionen. Detta är skälet till att parlamentet återkommande ökar betalningarna. Vi vill signalera att mer måste göras, och vi måste sätta in större resurser för att faktiskt genomföra de avgivna löftena.
En debatt med denna inriktning tror jag att vi kommer att föra i parlamentet i år också. Det är dock inte säkert att det bara räcker med att öka betalningarna, och vi har haft vissa exempel på det. Ibland leder ökade betalningar ändå inte till att kommissionen kan använda de resurserna. Vi måste därför diskutera kommissionens personalresurser på litet längre sikt, vilket jag redan varit inne på. Vi måste kanske också börja diskutera att reducera åtaganden. På vissa områden, där vi ser att kommissionen inte alls genomför det som vi har krävt, kanske vi t.o.m. måste börja diskutera om vi skall skära ner på personalen eller åtminstone sätta personalresurser i reserven. Man kan inte i längden ha kvar personalresurser som är avsedda för en viss nivå, trots att den inte genomförs.
Detta problem med betalningar och genomförande är mycket stort även när det gäller utrikes- och biståndspolitiken. År efter år har vi fått uppleva att rådet tillför nya ambitioner. År 2000 gällde det Kosovo, och då minskade intresset litet grand för att genomföra de tidigare löftena avseende Afrika och Latinamerika. År 2001 tillfördes Serbien, och då blev intresset för de gamla prioriteringarna litet mindre. År 2002 tillkom bl.a. Global Health Fund. I år diskuterar vi Afghanistan, Mellanöstern och polisstyrkan i Bosnien.
Vi kan faktiskt inte tillföra nya uppgifter varje år och bara glömma bort de gamla. Det finns en gräns för när man måste tillföra nya resurser om man skall upprätthålla alla de prioriteringar som vi har gjort. I år kommer vi att få mycket svårt att upprätthålla prioriteringen gällande Global Health Fund. I budgeten förekommer redan nu mycket stora nedskärningar när det gäller Kosovo, humanitärt bistånd, etc. Detta är ohållbart i längden. Skall vi tillföra nya prioriteringar varje år, måste det också tillföras nya resurser.
Låt mig till sist säga några ord om förenkling. Vi har studerat strukturfonder och en rad olika politiska program. Jag har rest runt, senast bl.a. i Finland, och erfarit att regionala organisationer, universitet osv. ger upp när det gäller att söka medel ur unionens budget därför att det är så ohyggligt krångligt. Detta tror jag är ett skäl till att man faktiskt inte gör av med unionens pengar. Det är dags att ta detta på allvar. Vi måste inom unionen sätta oss ner och gå igenom våra metoder, dokument och vår byråkrati, så att hanteringen blir litet enklare för alla de människor som behöver använda unionens resurser.
Herr talman! Detta tror jag är några av de viktigaste aspekterna som vi kommer att fortsätta att diskutera i parlamentet, i budgetutskottet och i kommande budgetdebatter.

Stenmarck (PPE-DE)
. Herr talman! Låt mig också få inleda med att tacka det danska ordförandeskapet för ett hittills mycket gott samarbete!
Ända sedan vi tidigt i vintras inledde arbetet med 2003 års budget har åtminstone mitt mål som föredragande och ansvarig för nästa års budget för åtta av EU:s institutioner varit att hitta en lösning där EU:s administrativa budget är i balans och där vi inte skall rekvirera extra pengar genom att använda oss av det s.k. flexibilitetsinstrumentet. Detta har inte varit någon lätt uppgift, eftersom vi hade ett prognostiserat mycket stort underskott i denna budget i början av året. I och med det avtal som EU:s båda budgetmyndigheter, rådet och parlamentet, slöt den 19 juli har detta ändå visat sig vara möjligt.
Nu när vi har uppnått detta mål, vill jag påstå att det är en mycket stor framgång för parlamentet. Vi har fått stöd för reformer som är nödvändiga, inte minst i ett utvidgat EU. Flexibilitetsinstrumentet skall inte användas när det gäller EU:s administrativa budget. Vi skall respektera taket i kategori 5. Efter förlikningen finns nu ett gemensamt åtagande att genom s.k. frontloading lösa de återstående problemen i kategori 5. Det sistnämnda är viktigt, eftersom en rad problem återstår att lösa under årets sista månader. Jag är dock övertygad om att vi också kommer att kunna göra det.
Herr talman! I detta sammanhang är det mycket lätt att låta sikten skymmas av alla detaljer, och budgetarbetet rymmer förvisso väldigt många detaljer. Gemensamt har vi dock skapat bättre förutsättningar att gå vidare med den historiska uppgiften att om några år hälsa medlemmar från kanske tio nya medlemsländer välkomna till detta parlament och till EU:s övriga institutioner. Detta är, som jag ser det, det allra viktigaste resultatet av förlikningen. Redan i början av nästa år kan dessa länder skicka observatörer till det som också skall bli deras parlament.
I och med resultatet av överenskommelsen lever vi inte bara upp till våra åtaganden, utan också till de prioriteringar som budgetutskottet och parlamentet fattade beslut om i början av detta år. Det handlar för det första om att se till att EU:s institutioner får möjlighet att förbereda utvidgningen. För det andra handlar det om att genomföra de nödvändiga reformerna. För det tredje är avsikten att dessa båda mål skall uppnås inom de budgetmässiga ramarna.
Herr talman! Min avslutande kommentar gällande uppgörelsen mellan parlamentet och rådet vill jag rikta till det danska ordförandeskapet, som har, som jag ser det, arbetat på ett synnerligen effektivt sätt och med det klart definierade målet att nå en överenskommelse. Det danska ordförandeskapet har varit fokuserat på denna uppgift, och man har varit öppen för kompromisser och visat konstruktivitet på ett sätt som har gjort en överenskommelse möjlig. Man har visat en beredskap att lyssna, som inte alltid varit kännetecknande för rådet i dessa sammanhang. Detta är jag tacksam för, och förmodligen många andra också. Det har länge riktats kritik mot rådet för att det inte alltid har ställt samma krav på sig själv som på andra. Minskningar som tvingas fram hos andra har rådet självt inte varit berett att göra. När rådet har skurit bort tjänster hos andra, har man inte gjort det inom sin egen institution. En något ödmjukare inställning kan faktiskt bli nödvändig inför framtiden. Jag tror och hoppas att det danska ordförandeskapet i det avseendet har spelat en positiv roll som får bestående effekter inför framtiden.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr Stenmarck.
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0257/2002). Vi skall nu behandla en rad frågor till kommissionen.
Första delen
Talmannen. -
Fråga nr 35 från Francisca Sauquillo Pérez del Arco (H-0541/02):

Angående: Särskild budgetpost inom ramen för Medaprogrammet
Den information som lades fram i samband med mötet den 27 juni 2002 mellan kommissionsledamot Patten och Marockos premiärminister Youssoufi visade att kommissionen verkligen tar problemet med den olagliga invandringen på allvar.
Har kommissionen för avsikt att inom ramen för Medaprogrammet avsätta en särskild budgetpost för invandringen?
Är något konkret projekt på gång? Finns det i detta avseende något konkret projekt avsett för kvinnliga invandrare?

Patten
. (EN) Herr talman! Kommissionen följer en global och balanserad strategi när det gäller invandring från Marocko. Eftersom frågan är så viktig är migration en av de fem prioriteringarna i strategidokumentet för perioden 2002-2006 för ekonomiskt samarbete med Marocko. Den behandlas även i associeringsavtalet mellan EG och Marocko.
Vår strategi för migration är mångsidig. Såväl laglig och olaglig invandring som den socioekonomiska dimensionen ägnas uppmärksamhet. Denna mångsidiga strategi återspeglas också i vår programplanering för Meda. Inom denna ram kommer vi att försöka hjälpa de marockanska myndigheterna att bättre organisera den lagliga invandringen. Ett projekt för att inrätta ett migrationscentrum är just nu under utveckling. Marocko och EG har dessutom kommit överens om att samarbeta för att förebygga och bekämpa olaglig invandring. Som ett första steg kommer ett program för gränskontroll att hjälpa de marockanska myndigheterna att förbättra säkerheten vid gränserna och att bekämpa människohandel. Medel för detta program, som är värt ungefär 40 miljoner euro, kommer att anslås 2003.
Vidare inriktar vi oss på de socioekonomiska orsakerna till migration, särskilt i Marockos nordliga provinser, som svarar för ungefär 35 procent av den totala utvandringen från landet. Denna region har även tilldelats en ansenlig finansiering genom Meda, och ytterligare 70 miljoner euro är inplanerade för socioekonomisk utveckling 2004. Flertalet av de nuvarande projekten i de nordliga provinserna bidrar till att förbättra den ekonomiska situationen för såväl migrerande som icke-migrerande kvinnor, särskilt genom grundläggande utbildning för flickor i landsbygdsområden, hälsovård för mödrar och barn, främjande av produktiva aktiviteter för kvinnor och ombesörjande av grundläggande infrastruktur.
Förutom Meda finansierar kommissionen projekt under budgetposten ?samarbete med tredje land i fråga om migration?. 3,3 miljoner euro har anslagits till projekt i Marocko, särskilt på områdena gemensam utveckling, mellanstatlig dialog om migration samt kamp mot olaglig invandring.

Sauquillo Pérez del Arco (PSE).
Herr talman! Jag vill bara tacka kommissionären för de upplysningar han har givit mig och säga honom att jag instämmer i att den samutveckling han tog upp är det som kan lösa problemet med invandring - jag kommer noggrant att följa alla dessa projekt och program som han nämnde för norra Afrika, norra Marocko, som jag anser vara av stor vikt för att undvika invandring.

Patten
. (EN) Jag skulle vilja säga tre korta saker som svar på det. För det första är det uppenbarligen fallet att ett av de bästa sätten att förebygga olaglig invandring är att främja ekonomisk och social utveckling. Jag tvivlar inte på detta.
För det andra står Marocko och andra länder inför verkliga problem, mot bakgrund av att de själva är mål för olaglig invandring från södern och ofta själva finner sig vara genomfartsled för olagliga invandrare på väg till Europa. Vi måste hjälpa dem att ta itu med det problemet.
För det tredje skulle det självklart hjälpa Marocko om vi kunde gå från informella diskussioner till formella förhandlingar om ett återtagandeavtal. Vi inser att Marocko har vissa tvivel, som vi hoppas kunna skingra, så att vi kan gå vidare mot den sortens formell överenskommelse så snart det är rimligt.
Vi har förståelse för de problem som Marocko måste konfrontera; vi vill hjälpa Marocko att ta itu med dessa ekonomiska och sociala problem, och vi stöder de insatser landet har gjort, inte minst på jämställdhetsområdet.

Talmannen. -
Fråga nr 36 från Emilia Franziska Müller (H-0570/02):

Angående: Uppluckring av förbudet mot utfodring med kött- och benmjöl
Vad tänker kommissionen göra för att förhindra att kött- och benmjölsbeståndet på nytt används i foder och därmed hamnar i våra livsmedel?
Vad har kommissionen gjort hittills för att snarast få tillgång till validerade och säkra analysförfaranden för att fastställa kött- och benmjöl i foder och farliga ingredienser i kött- och benmjöl?
Hur tänker kommissionen garantera att en eventuell uppluckring av förbudet mot utfodring med kött- och benmjöl inte kommer att innebära någon som helst risk för konsumenterna med tanke på kött- och benmjölsbeståndet samt kött- och benmjöl med farliga ingredienser?

Byrne
. (EN) Herr talman! Det utvidgade utfodringsförbudet fortsätter att gälla som en övergångsåtgärd till och med den 30 juni 2003. Utfodringsförbudet skall då ses över. Vid översynen kommer hänsyn att tas till den kommande förordningen om animaliska biprodukter, det riktiga praktiska genomförandet av åtgärder för att kontrollera utfodringsförbudet, nya vetenskapliga rön och tillgången på kontrollmetoder.
Kommissionen håller redan nu på att noggrant undersöka den möjliga inverkan av olika alternativ för att revidera utfodringsförbudet, men det är för tidigt att sia om utgången av det arbetet.
Tillämpningen av utfodringsförbudet i medlemsstaterna övervakas systematiskt genom regelbundna inspektioner som utförs av kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor. I kontorets rapporter belyser man de ansenliga ansträngningar som görs av medlemsstaterna för att genomföra reglerna. När brister upptäcks utfärdas emellertid specifika rekommendationer efter varje inspektion i syfte att förbättra kontrollerna ytterligare.
Kommissionen har vid åtskilliga tillfällen uttryckt sin oro över säkerheten vid transport, lagring och förstöring av kött- och benmjöl. Av den anledningen kommer antagandet av förordningen om animaliska biprodukter att vara mycket välkommet. Genom förordningen upprättas en rättslig ram för säkert bortskaffande av kött- och benmjöl genom förbränning, nedgrävning eller deponering. I förordningen fastställs dessutom regler för säker användning av kött- och benmjöl som gödningsmedel, i biogasproduktion och vid utfodring av djur. För närvarande får kött- och benmjöl endast användas i mat för sällskapsdjur och i djurfoder.
Den nya kontrollram som upprättas genom förordningen om animaliska biprodukter öppnar för möjligheten att revidera det nuvarande förbudet mot användning av kött- och benmjöl. Förordningen om animaliska biprodukter omfattar bestämmelser om kanalisering och spårbarhet som kommer att garantera att de nuvarande lagren av kött- och benmjöl inte kan återinföras i foderkedjan i smyg. Specificerat riskmaterial måste redan nu märkas så snart det skiljs från djurkroppen, lagras för sig och slutligen förstöras.
Kommissionen medfinansierar ett forskningsprogram med två centrala syften: för det första att harmonisera utfodringsförbudet, som kontrolleras med hjälp av klassisk mikroskopi, såväl som att förbättra dess effektivitet samt, för det andra, utveckla och godkänna nya metoder som bygger på alternativa tekniker.
Kommissionen följer noga såväl resultaten av detta forskningsprogram som privata initiativ på området och kommer att ta hänsyn till resultaten vid översynen av utfodringsförbudet.
Vilken utgången av revideringen av utfodringsförbudet än blir, kan jag försäkra er om att kommissionen inte kommer att godkänna användningen av kött- och benmjöl i djurfoder på nytt om inte varje möjlig risk för konsumenter och djur kan uteslutas och bestämmelserna kan kontrolleras ordentligt.

Müller, Emilia Franziska (PPE-DE)
Herr talman! Kommissionär Byrne, ert huvudargument för att luckra upp förbudet mot utfodring är kostnaderna för att bortskaffa animala biprodukter. Nu är detta nog snarare ett ekonomiskt argument respektive ett miljöargument. Jag blir mycket överraskad över att höra detta argument från er som kommissionär med ansvar för konsumentskyddet. Borde vi inte hellre ställa kostnaderna för bortskaffandet av animala biprodukter mot de kostnader som uppstår för de europeiska jordbrukarna i händelse av ytterligare BSE-fall bland deras djur, eller - ännu värre - som uppstår om det då eventuellt också inträffar sjukdomsfall bland människor? Om ni kan ge mig ett svar på detta, är jag mycket tacksam.
Jag anser fortfarande att vi behöver ett absolut förbud mot utfodring med kött- och benmjöl, åtminstone tills det blir möjligt att bestämma vilken mängd prioner som krävs för att utlösa BSE, och tills det blir möjligt att bestämma till vilken djurart olika sorters kött- och benmjöl hör. Först då kan vi vara säkra på att det kött- och benmjöl, som vi till exempel finner i fjäderfäfodret, inte kommer från fjäderfä.
(Applåder)

Byrne
. (EN) Det är viktigt att jag gör fullständigt klart att det huvudsakliga skälet till att förbudet mot kött- och benmjöl har införts är folkhälsan. Även skydd av djur är ett skäl, men de vetenskapliga belägg som är tillgängliga för oss visar i allt väsentligt att överföringen av BSE-sjukan till djur sker genom förtäring av kött- och benmjöl. Detta skulle i sista hand placera människor som äter köttet i riskzonen. Det är anledningen till att vi har infört lagstiftning för att avlägsna detta specificerade riskmaterial från livsmedelskedjan. Det finns följaktligen två delar.
Den första rör frågan om kött- och benmjöl. Som jag sade är det grundläggande skälet till att förbudet mot kött- och benmjöl har införts folkhälsan och skyddet av djur. Som ni antagligen vet är detta en kontroversiell fråga. Somliga Europaparlamentsledamöter och andra är av den åsikten att förbudet är för omfattande och bör ses över. Jag håller inte med om det, eftersom jag anser att de prov som genomförs och den forskning som sker på kommissionens initiativ i medlemsstaterna, särskilt det arbete som utförs av kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor, inte på något sätt visar att de befintliga kontrollerna av kött- och benmjöl är tillräckligt säkra. Behovet av dessa kontroller uppstår under omständigheter då det skulle kunna ske en uppluckring av förbudet mot kött- och benmjöl - dock inte för utfodring av idisslare. En uppluckring av förbudet mot kött- och benmjöl för idisslare är en omöjlighet. Förbudet skulle kunna luckras upp för grisar och fjäderfän, som inte kan utveckla BSE, vilket innebär att det inte är farligt för dem att förtära kött- och benmjöl.
Problemet är att det, om till exempel reglerna för utfodring av fjäderfän med kött- och benmjöl luckras upp, finns en risk att kött- och benmjöl som är avsett som foder för fjäderfän eller grisar till slut når idisslare och att just den fara som vi försöker undanröja uppstår.
Jag kan därför inte se att förbudet mot kött- och benmjöl luckras upp på kort sikt. Det kan emellertid ses över inom ramen för förordningen om fastställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av viss transmissibel spongiform encefalopati (TSE-förordningen), särskilt kapitel 4, där en ändring kan göras genom kommittéförfarandet. Under en tidigare diskussion om TSE-förordningen antydde jag för parlamentet att jag, trots att denna ändring kan ske genom kommittéförfarandet, har gett ett löfte om att jag skall återkomma till parlamentet för att diskutera vilken som är den bästa vägen framåt, fastän det egentligen inte krävs enligt lagstiftningen.
Jag vill göra fullständigt klart för Müller att det inte är kostnaden som är skälet. Jag beklagar om ni har letts till den slutsatsen på grund av att jag inte har varit tydlig nog. De huvudsakliga skälen är djurskydd och folkhälsa, och av de anledningar som jag har angett kan förbudet aldrig luckras upp, såvida vi inte kan vara fullständigt säkra på att de befintliga kontrollerna i medlemsstaterna inte skapar en risk i stället för att undanröja den.

Talmannen. -
Fråga nr 37 från David Robert Bowe (H-0583/02):

Angående: Chrons sjukdom
Eftersom antalet fall av Chrons sjukdom ökar undrar jag om kommissionen stöder en rekommendation som går ut på att samtliga pastöriserade mjölkprodukter inom EU skall pastöriseras under minst 25 sekunders för att minska riskerna för MAP-bakterier (Mycobacterium Avium Paratubercolosis-bakterier) som påstås vara en faktor som får Chrons sjukdom att bryta ut. Om kommissionen inte stöder den här rekommendationen kan den då förklara varför den inte gör det?

Byrne
. (EN) I den nuvarande EG-lagstiftningen anges ett minimum av 71,7 grader Celsius under 15 sekunder för pastörisering av dricksmjölk och/eller pastöriserade mjölkprodukter.
Man vet att denna kombination är effektiv mot mul- och klövsjuka och andra kända djurhälso-, folkhälso- och zoonosrisker. Enligt direktiv 92/46/EEG får även likvärdiga kombinationer av tid och temperatur för pastörisering användas, förutsatt att de ger samma nivå av livsmedelssäkerhet.
Frågan om eventuella samband mellan Chrons sjukdom och paratuberkulos undersöktes av Vetenskapliga kommittén för djurs hälsa och välbefinnande i en rapport som godkändes den 21 mars 2000. Man drog där slutsatsen att det inte fanns tillräckliga uppgifter för att fastställa epidemiologiska samband mellan de två sjukdomarna och rekommenderade ingen särskild kombination av tid och temperatur för pastörisering av mjölk som skulle inaktivera det agens som orsakar paratuberkulos.
De vetenskapliga uppgifter som är tillgängliga för kommissionen visar att det inte finns någon fastställd exakt tids- och temperaturbehandling som skulle förstöra MAP-bakterier (Mycobacterium Avium Paratubercolosis) i mjölk fullständigt. Kommissionen har dessutom finansierat ett projekt om bättre prevention, diagnos och behandling av sarkoidos och Chrons sjukdom (Sacrohn), vilket inleddes den 1 oktober 2000. Den totala kostnaden för projektet är 3 miljoner euro. Gemenskapens bidrag är 1 639 151 euro. Projektets skall pågå i 36 månader. Det finansieras genom programmet för livskvalitetskontroll i samband med infektionssjukdomar.
Det finns inga konkreta resultat från denna källa som bekräftar ett samband mellan MAP-bakterier och Chrons sjukdom. Konsortiet arbetar emellertid hårt med att utveckla nya detektionsmetoder som bygger på nya molekylära tekniker och kulturtekniker. Sådana tekniker används av forskningskonsortiet för att underlätta detektion av MAP-bakterier i mjölk och i tarmbiopsier från patienter med Chrons sjukdom.
Insatserna inriktas även på att använda tekniker för molekylär typbestämning för att fastställa eventuella samband mellan MAP-bakterier från idisslare och Chrons sjukdoms etiologi. Projektet fortsätter till oktober 2003. Resultaten kommer att göras tillgängliga med regelbundna intervall. Mer information hittas på webbplatsen.
I händelse av att nya vetenskapliga uppgifter kommer fram skulle kommissionen naturligtvis vara beredd att vidta de åtgärder som krävs.

Bowe (PSE).
Jag skulle vilja tacka herr Byrne för hans mycket utförliga och genomtänkta svar. Det är en viktig fråga, som berör fler och fler människor. Det är en kronisk hälsofråga som påverkar livskvaliteten för dem som drabbas av sjukdomen betydligt. Det finns alltfler belägg - men jag håller, åtminstone för stunden, med kommissionär Byrne om att de inte är avgörande - för att det finns ett samband mellan förekomsten av dessa bakterier i pastöriserad mjölk och utbredningen för Chrons sjukdom.
Jag skulle vilja be kommissionen att överväga alla belägg, när studierna har avslutats, och kanske hålla ett seminarium eller en bredare diskussion om vilka åtgärder som skulle kunna vidtas, eftersom detta är en sjukdom som angår oss i allt större utsträckning och som sprider sig. Det mest självklara steget skulle vara att kommissionen förlängde pastöriseringstiden från 15 sekunder vid vederbörlig temperatur till 25 sekunder. Det torde vara den enklaste och effektivaste metoden. Jag undrar om kommissionen håller med om att dessa steg skulle kunna tas när studierna har avslutats?

Byrne
. (EN) Jag är övertygad om att Bowe kommer ihåg att tidigare diskussioner om dessa frågor alltid har kretsat kring behovet av att ha hållbara vetenskapliga belägg, så att vi kan försvara de beslut som fattas här och, framför allt, försvara den lagstiftning som skall följas.
Såsom jag har antytt i mitt tidigare uttalande kommer det projekt som just nu genomförs att fortsätta till 2003. Av detta framgår tydligt att frågan är under granskning och att en vetenskaplig utvärdering pågår. I slutändan kommer en rapport att offentliggöras, och det är därefter dags att överväga vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas. Den fråga som Bowe sätter fingret på - frågan om temperatur - kommer självklart att övervägas seriöst, men vi bör invänta forskarnas yttrande. Det kommer emellertid då att vara möjligt att se på frågan igen.

Talmannen. -
Tack så mycket, herr kommissionär.
Vi börjar nu med den andra delen av frågestunden. Ni vet redan att vi ägnar tjugo minuter åt varje kommissionär. Ju längre vi talar om varje fråga, desto färre frågor kan ställas och besvaras. Det finns en mycket nära koppling där.
Andra delen
Frågor till herr Bolkestein
Talmannen. -
Fråga nr 38 från Bart Staes (H-0525/02):

Angående: Finjustering av de europeiska reglerna för bilförsäkringar på den inre marknaden
I början av juni lade kommissionär Bolkestein fram ett förslag till direktiv i syfte att finjustera de fyra befintliga direktiven om bilförsäkringar. Till följd av de tidigare direktiven och som svar på upprepade uppmaningar från kommissionen avskaffas det belgiska s.k. bonus-malus-systemet med förhöjda premier vid skadeår. Härigenom försvinner också försäkringspremieavtalen mellan de olika belgiska försäkringsbolagen. Möjligheten att fritt bestämma försäkringspremiernas storlek gynnar utan tvekan bra förare. Å andra sidan kommer detta öka snarare än sänka spänningarna inom sektorn. Följden kan bli att fler och fler oförsäkrade bilar kör runt på vägarna.
Kommer kommissionen att ta hänsyn till dessa negativa effekter under den fortsatta behandlingen av direktivförslaget, eller kommer den i stället att ge medlemsstaterna tillåtelse att försvara sig mot förhöjda premier?

Bolkestein
Som den ärade parlamentsledamoten vet tillämpas principen om avtalsfrihet på företag som erbjuder finansiella tjänster. På försäkringsområdet har myndigheterna via det tredje direktivet om försäkringar avskaffat förhandstillståndet och det systematiska tillståndet för avgifter och för prispolitiken. Obligatoriska kvotsystem för bonusökning eller bonusminskning strider mot denna princip, enligt vad som fastställts i direktiven. Jag är av den åsikten att den fria handeln med försäkringsprodukter är av stor vikt för den övervägande majoriteten av bilister. De kan välja det försäkringsföretag som belönar goda förare med lägre premier.
Vad beträffar den fråga som den ärade parlamentsledamoten tog upp i samband med den eventuella ökningen av antalet icke försäkrade fordon skulle jag ändå vilja fästa uppmärksamhet vid artikel 3.1 i det första direktivet om motorfordonsförsäkring. Denna artikel gör ansvarsförsäkring obligatorisk för alla motorfordon i gemenskapen. De nationella myndigheterna bör se till att denna skyldighet efterlevs. Kommissionens nya förslag om ett femte direktiv om motorfordonsförsäkring, som den ärade parlamentsledamoten hänvisade till, kommer inte att påverka denna bestämmelse. Det här nya förslaget, alltså det femte direktivet, inverkar inte på grundprincipen om fri prissättning. Målsättningen är i huvudsak att se över de fyra befintliga direktiven om motorfordonsförsäkring. Det handlar här framför allt om att uppdatera och förbättra den obligatoriska försäkringsramen för skyddet av skadelidande vid trafikolyckor, att fylla luckor och att förtydliga vissa bestämmelser i direktiven.
Kommissionen gör allt för att förbättra effektiviteten hos den inre marknaden för försäkringar. Vad man planerar att göra har man redogjort för i handlingsplanen för finansiella tjänster. Kommissionen är övertygad om att ökad konkurrens kommer att leda till lägre priser och ett större produkturval för konsumenten.

Staes (Verts/ALE).
Tack så mycket herr talman, kolleger, ärade kommissionär! Jag tackar er för ert utförliga svar, på utmärkt nederländska för övrigt. Det är vi inte alltid vana vid från er här i denna kammare. Jag tackar er hjärtligt.
Ni har med rätta sagt att kommissionen har siktat på att avskaffa det belgiska kvotsystemet för bonusökning eller bonusminskning, och på en fri prissättning. Nu har jag den senaste tiden haft en hel del kontakt med försäkringsbolag, och de medger att detta nya system, den fria prissättningen, verkligen kan vara bra för goda förare. Men, frågar de allihop, hur blir det då med olycksfåglar? Hur blir det då med ungdomar, som ofta prackas på högre premier? De är egentligen övertygade om att det här nya systemet leder till att man kommer att behöva betala högre premier i allmänhet, och att framför allt olycksfåglarna kommer att vilja smita iväg, och att det kommer att leda till att det kommer att finnas fler icke försäkrade. Jag skulle alltså vilja fråga er ännu en gång, herr kommissionär, i samband med era förslag och i samband med den befintliga lagstiftningen, vad kommissionen kan göra för att motverka avgiftsrelaterade utväxter, för att se till att det inte råder alltför stora skillnader och att olycksfåglarna inte blir helt undanträngda? Vad kan kommissionen eventuellt göra åt detta? Överväger kommissionen att inrätta ett stegvis system där de goda förarna, med en norm på 100, får betala exempelvis 50, och de dåliga då exempelvis högst 150? Kan ni ge ett svar på den frågan, herr kommissionär?

Bolkestein
. (NL) Herr talman! Låt mig börja med att tacka Staes hjärtligt för den komplimang han gav mig för kvaliteten på min nederländska. Det skulle väl vara underligt, herr talman, om jag inte skulle tala mitt eget språk väl.
För det andra skulle jag vilja påpeka att konkurrensen syftar till att få till stånd en så snäv prissättning som möjligt. Att alltså de goda förarna å ena sidan belönas med en låg premie - och i det sammanhanget verkar Staes nöjd - och att klumpedunsarna å andra sidan ändå betalar för sina egna olyckor. Ingen annan än den som orsakat skadan borde betala för denna skada. Spelet i fråga om konkurrens mellan de olika försäkringsbolagen skall sörja för att ingen betalas eller belönas mer än vad som stämmer överens med marknaden för försäkringsprodukter, och kommissionen har ingen som helst roll i detta. Om kommissionen skulle göra det Staes begär skulle man åter följa samma väg i de befogenheter och ansvarsområden som aktörerna i den ekonomiska aktiviteten, och det är inte kommissionens roll.

Talmannen. -
Fråga nr 39 från Michl Ebner (H-0549/02):

Angående: Undantag för pilotprojekt på konkurrensområdet
Italienska myndigheter har inte ännu inte beviljat koncession för Brennermotorvägen A22 mellan Modena och Brenner eftersom kommissionen har invändningar mot detta.
Åtgärder är i allmänhet nödvändiga för att motverka snedvridning av konkurrensen, men kommissionen och den ansvarige kommissionsledamoten borde vid en närmare granskning av uppgifterna inse att det inte handlar om ett normalt koncessionsbeviljande utan om ett pilotprojekt.
Är det således inte tänkbart, och skulle det inte ligga i Europeiska unionens främsta intresse på ett känsligt område, att direkt främja och stödja ett pilotprojekt som är begränsat till koncessionsperioden och som syftar till att låta vägtransport finansiera järnväg, istället för förhindra detta med hänvisning till snedvridning av konkurrensen?

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Det faktum att det rör sig om ett pilotprojekt, såsom helt riktigt har sagts, innebär inte att de allmänna reglerna för koncessioner inte gäller. De tvivel som mina tjänsteenheter och jag har gett uttryck för beträffande det ovannämnda projektet avser i själva verket endast förlängningen till 2035 av motorvägskoncessionen för Brenner vid avsaknad av konkurrens.
De italienska myndigheterna har själva nyligen intagit en liknande ståndpunkt och åtagit sig att föreslå lösningar som på samma gång skulle uppfylla kraven i fråga om projektets utveckling och behovet av att uppfylla gemenskapens lagstiftning.
Med målsättningen att inte avbryta genomförandet av detta projekt håller vederbörande myndigheter och mina tjänsteenheter nära kontakt i syfte att finna en lämplig lösning.

Ebner (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Det handlar om ett pilotprojekt som omfattar tre länder - Tyskland, Österrike och Italien - och som gäller en ömtålig region i Alpernas högsta område, där de företag som driver Brennermotorvägen på södra sidan av Brennerpasset, och nu även motsvarande organisation på dess norra sida, vill finansiera järnvägen med vägarnas hjälp för att undvika ekologiska skador och skapa ett pilotprojekt. Men det räcker inte om projektet bara fortsätter fram till 2005, utan det måste fortsätta fram till 2035, dvs. det handlar om en trettioårig förlängning av koncessionen i Italien. Den italienska regeringen har genom sin minister Buttiglione, som fram till för kort tid sedan var ledamot i denna kammare, tillkännagett sin positiva inställning, och man kan hoppas att detta pilotprojekt, som skulle kunna bilda skola, och som bedöms som positivt även av er kollega, kommissionären med ansvar för transportväsendet, betraktas just som ett sådant, och att det här skapas undantagsbestämmelser.
Jag har visserligen hört positiva antydningar, men inte ert fullständiga positiva samtycke. Kan ni yttra er om det än en gång?

Bolkestein
. (EN) Jag har vid flera tillfällen diskuterat denna fråga med minister Buttiglione och även med vissa ledamöter i detta parlament. Låt mig tillägga att detta gäller en förlängning för ganska lång tid - ungefär 33 år - vilket innebär att projektet omfattas av reglerna för offentlig upphandling och att konkurrensen måste spela en roll vid tilldelningen av kontrakten. När allt kommer omkring betyder konkurrens att priserna blir lägre än vad som annars skulle ha varit fallet liksom att, antar jag, den italienska allmänheten, eller åtminstone den italienska staten och därför indirekt den italienska allmänheten, vinner fördelar. Vi bör därför alla vara positiva till mer konkurrens vid tilldelningen av sådana enorma kontrakt.
Det faktum att det kan komma att ske en korssubventionering till förmån för järnvägstransporter är en aspekt som går att försvara utan problem. När villkoren i det kontrakt som skall tilldelas tänks ut och formuleras måste därför det villkoret tas med i kontraktet. Den som vill få detta kontrakt måste uppfylla det villkoret. Det är inget konstigt med det.
Det är kommissionens fasta övertygelse att offentliga kontrakt måste tilldelas i enlighet med reglerna för offentlig upphandling, som i grund och botten innebär att konkurrens måste tillåtas. Vi öppnar annars dörren igen för tilldelning av kontrakt under bordet, vilket skulle gå ut över allmänheten.
Jag är säker på att ingen i denna kammare vill det, och kommissionen gör därför rätt i att följa denna linje.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill hålla med kommissionären om att de vägar och järnvägar som korsar Alperna naturligtvis står i ett konkurrensförhållande till varandra. Men vi vet att dessa förbindelser över Alperna befinner sig i ett mycket känsligt område. Om ett motorvägsföretag i många år har sparat pengar för att här kunna erbjuda en förbättrad lösning, då undrar jag varför dessa motorvägsföretag inte kan få fatta beslut om att också erbjuda andra tekniska möjligheter, för att förbättra transittrafiken över Alperna.
Det skulle intressera mig att höra hur ni ser på det, och om man inte bör överlåta den tekniska lösningen på ifrågavarande företag.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Kommissionen har inte den kunskap som krävs för att gå in på detaljerna i enskilda offentliga kontrakt, och det ingår för övrigt inte i dess uppgifter eller skyldigheter. Vi måste överlåta åt den tilldelande myndigheten, som antas vara den italienska staten eller en del av den italienska staten, kanske provinsmyndigheter, att formulera ett kontrakt.
Kommissionens enda skyldighet är att se till, oavsett kontraktets natur, oavsett vad det säger om till exempel nya tekniska lösningar eller korssubventionering, att konkurrens råder och att andra ekonomiska aktörer har möjlighet att lämna anbud på kontraktet. Om den nuvarande entreprenören tilläts fortsätta sin koncession till år 2035 skulle det inte finnas någon konkurrens, och det skulle skada det italienska folkets verkliga intressen. 
Ferri (PPE-DE).
Herr talman! Det gläder mig att i kammaren kunna presentera en person som är särskilt viktig, inte bara för Italien, men för hela Europa: på åhörarläktaren finns ordföranden för den italienska föreningen för arbetsskadade, en förening som av Europa kräver säkerhet, förebyggande och rehabilitering och att man river arkitektoniska hinder. I morse träffade vi tillsammans med Ortega och andra kolleger vice talman Podestà och talman Cox. Jag hoppas att deras närvaro blir ett tillfälle till eftertanke för oss alla.
(Applåder)

Talmannen. -
Herr Ferri! Utan att er ordningsfråga tjänar som prejudikat för andra inlägg, instämmer jag å hela parlamentets vägnar i er bön.
Talmannen. Herr Ebner! Ni vet mycket väl att man inte kan ställa fler följdfrågor, men eftersom det handlar om en ordningsfråga ber jag att ni fattar er kort.

Ebner (PPE-DE)
Herr talman! Finns det möjlighet till en andra fråga? En har ställts av kollegan Rübig. Alltså inte. Tack. Inte heller någon möjlighet till en förklaring av huruvida jag är nöjd eller inte nöjd med kommissionärens yttrande?

Talmannen. -
Nej, eftersom ni frågar mig misstänker jag att ni inte är helt nöjd. Hur som helst har ni möjlighet att tala med kommissionären, dock får ni göra det ute i korridoren.

Ebner (PPE-DE)
Det stämmer, herr talman. Tack för denna möjlighet. Jag är inte nöjd med kommissionärens yttranden.

Talmannen. -
Fråga nr 40 från Paul Rübig (H-0579/02):

Angående: Icke erkännande av EN-standarder för termiska solfångare och system för solvärme
Sedan cirka ett år tillbaka gäller enhetliga EN-standarder för provning av produkter för solvärme. För att komma ifråga för statligt stöd för solenergi i Frankrike och i Spanien måste emellertid solfångare som tillverkats av utländska tillverkare, trots att det redan finns EN-provningscertifikat, testas ytterligare en gång i enlighet med de enskilda gällande nationella standarderna eller provningsmetoderna. Dessa nationella provningar motsvarar inte fullständigt EN-standarderna. Det dubbelarbete denna andra provning innebär är också förbundet med betydande kostnader, byråkratiska hinder och ytterligare tidsåtgång. Provningscertifikat från ackrediterade institut i andra länder i Europeiska unionen erkänns inte. Marknadsinträdet försvåras härigenom betydligt och företag i andra medlemsstater skadas avsevärt av dessa konkurrensnackdelar i jämförelse med inhemska tillverkare.
Vad anser kommissionen om den skildrade situationen och vilka åtgärder avser den att vidta?

Bolkestein
. (EN) Kommissionen skulle vilja betona att termiska solfångare och system för solvärme inte regleras på gemenskapsnivå. De EN-standarder som gäller för dessa produkter är frivilliga standarder. Eventuella nationella bestämmelser som kräver att nationella standarder och provningsmetoder måste följas för att bidrag skall beviljas måste bedömas mot bakgrund av artiklarna 28-30 i fördraget.
Enligt domstolens tolkning av dessa artiklar gäller principen om ömsesidigt erkännande inte bara för tekniska tillverkningsspecifikationer, utan också för alla provningsmetoder som produkter kan ha blivit föremål för i en annan medlemsstat i Europeiska unionen eller i en stat som har undertecknat EES-avtalet. Denna princip gäller även för alla certifikat som har utfärdats för produkter efter dessa prov. Jag hänvisar här till domen av den 17 december 1981 om biologiska produkter. Det finns en annan dom, daterad den 28 januari 1986, om godkännande av träbearbetningsmaskiner. Det finns dessutom en dom av den 11 maj 1989, känd som Bouchara-domen. Juridiken är konsekvent och tydlig.
Detta innebär att medlemsstater inte i onödan får kräva tekniska eller kemiska analyser eller prov om samma analyser eller prov redan har utförts i en annan medlemsstat och resultaten är tillgängliga eller kan erhållas på begäran.
På grundval av den information som den ärade ledamoten har tillhandahållit kommer kommissionen att sätta i gång en undersökning om denna fråga och, om nödvändigt, inleda förfaranden mot staterna i fråga i enlighet med artikel 226 i fördraget.
Om det visar sig att en överträdelse har ägt rum, kommer kommissionen även att undersöka vilka slutsatser som bör dras mot bakgrund av artiklarna 87 och 88 i fördraget.

Rübig (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag tror att det är ett gott exempel om man i Europa ställer principen om ömsesidigt erkännande i centrum. Jag tackar kommissionären för att han har gjort en så klar analys och här också klargör den vilja som kommissionen som verkställande organ har, att här verkligen hävda sig och att alltmer se till att denna princip accepteras. Vid harmoniseringen kommer vi naturligtvis fram till gränser, som inte alltid godtas av befolkningen.
Vi har också haft en mycket intensiv diskussion om provningscertifikat, dvs. om oberoende certifierade institut som testar produkter. Hur ser det ut här med ett erkännande över hela Europa, när något testats i ett land? Kan det också erkännas som provningscertifikat i ett annat land? Det skulle nämligen öka produkternas säkerhet väsentligt i framtiden. Planerar kommissionen några initiativ i detta hänseende?

Bolkestein
. (EN) Jag hör att Rübig är nöjd med kommissionens inställning. Det är bra. Återigen är kärnan i detta problem ömsesidigt erkännande. Juridiken är fullständigt tydlig och konsekvent. Kommissionen kommer att sätta i gång en undersökning om de fall som Rübig har uppmärksammat. Om så är nödvändigt kommer kommissionen att inleda förfaranden.

Talmannen. -
Eftersom den tid som avsatts för frågor till herr kommissionären har tagit slut, kommer frågorna 41-42 att besvaras skriftligen.
Om någon har en ordningsfråga kan ni ställa den.
Vill ni ställa en ordningsfråga, herr Savary?

Savary (PSE).
Herr talman! Jag beklagar att jag inte kan ställa denna fråga. Berès hade givit mig i uppdrag att ställa frågan direkt till kommissionär Bolkestein. Men jag noterar att arbetsordningen tyvärr är omedgörlig.

Talmannen. -
Ja, och på grund av tidsbrist. Vi har överskridit de tjugo minuterna för kommissionären och vi är så illa tvungna att gå över till frågorna till herr Verheugen.
Frågor till herr Verheugen
Talmannen. -
Fråga nr 43 från Alexandros Alavanos (H-0537/02):

Angående: Cypernfrågan - utgången tidsfrist för att finna en politisk lösning
I juni 2002 utlöpte den fastställda tidsfristen för att genom samtal mellan de två samfunden på Cypern, under FN:s generalsekreterares beskydd, finna en politisk lösning på Cypernfrågan - detta på grund av den turkiska sidans omedgörlighet.
Kan kommissionen göra en bedömning av de resultat som samtalen hittills lett till? Kan kommissionen beskriva de steg som återstår fram till det att republiken Cyperns ansluts till Europeiska unionen tillsammans med de nio övriga kandidatländerna?

Verheugen
Herr talman! Sedan de direkta samtalen inleddes den 16 januari 2002 har ledarna i de båda samfunden lagt fram förslag rörande de fyra kärnfrågorna. Parterna lyckades dock inte komma fram till en uttömmande lösning i samklang med ifrågavarande resolutioner från FN. Eftersom de direkta samtalen är av konfidentiell natur, kan kommissionen inte göra någon utvärdering av resultaten. Kommissionen kan bara stödja sig på den bedömning som regelbundet görs av FN:s säkerhetsråd. Samtalen har nu kommit fram till en avgörande punkt, eftersom den tidsfrist som parterna själva fastslog, slutet av juni 2002, inte kunde iakttas.
Förhandlingarna med Cypern om anslutningen löper planenligt. Kommissionen kommer den 16 oktober i år att lägga fram sina regelbundna rapporter. Där kommer det att göras en ingående bedömning av de framsteg som kandidatländerna gjort när det gäller att uppfylla anslutningskriterierna. På grundval av dessa rapporter lämnar kommissionen sina rekommendationer beträffande de länder, som uppfyller alla kriterier för att få anslutas.
Dessa rekommendationer, liksom de frågor som fortfarande är öppna, och som framgår av förhandlingarna, kommer att granskas av Europeiska rådet i Bryssel i slutet av oktober i år. På grundval av dessa rekommendationer skall anslutningsförhandlingarna slutföras innan Europeiska rådet äger rum i Köpenhamn i december 2002. Anslutningsfördraget skall undertecknas på våren 2003 och ratificeras av de nationella parlamenten under de följande månaderna.
Innan anslutningsfördraget undertecknas och enligt artikel 49 i Fördraget om Europeiska unionen kommer rådet att besluta om anslutning av ifrågavarande kandidatländer, efter att kommissionen hörts och efter att Europaparlamentet har lämnat sitt godkännande.

Alavanos (GUE/NGL).
Jag tackar kommissionären för hans svar och för den ståndpunkt han intagit i denna fråga. Jag skulle endast vilja poängtera att, vid en tidpunkt då kommissionens rapport bara är ett fåtal veckor bort och utvidgningen bara ett fåtal månader härifrån, hänger fortfarande enorma frågetecken i luften angående Republiken Cypern. Jag skulle vara tacksam om kommissionären kunde bekräfta för oss att, även om Europeiska unionen och kommissionen kommer att stödja varje ansträngning för att finna en politisk lösning för den huvudsakliga stötestenen, vilken vi alla vet är den turkiska och turkcypriotiska sidans motsträvighet, kommer Republiken Cypern inte att uteslutas från den första vågen av nya länder att ansluta sig till Europeiska unionen, om man inte skulle finna någon lösning.

Verheugen
Jag håller med ledamoten när han fastslår att det nu verkligen brådskar och att det är djupt beklagligt att man ännu inte kunnat uppnå några avgörande framsteg i Cypernfrågan. Ledamoten har också rätt när han fastslår att Europeiska unionen gör allt som står i dess makt för att bidra till en lösning. Vi kommer att göra det även i framtiden. Vi kommer att fram till den sista möjliga dagen bemöda oss om att finna en lösning.
Det är mycket svårt, herr ledamot, att besvara frågan om den turkiska regeringens hållning, just nu med tanke på de förändrade politiska villkoren i Turkiet. Jag kommer redan denna vecka att ha ett samtal med den nye turkiske utrikesministern, och sedan kanske jag vet litet mer om huruvida vi framöver kan förvänta oss ett bestämt och konstruktivt förhållande från turkisk sida. För ögonblicket måste jag säga att jag lika litet som ni är i stånd att göra någon prognos om hur Turkiet kommer att förhålla sig i denna fråga, men jag skall gärna utnyttja tillfället att än en gång enträget vädja till Turkiet och turkcyprioterna så att de förstår att de som blir lidande, om vi inte uppnår någon lösning i Cypernfrågan, är turkcyprioterna. De har mest att vinna på en politisk lösning och Cyperns anslutning. Men de har också mest att förlora, om det inte blir någon politisk lösning.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Jag beklagar, herr kommissionär, men era svar tillför ingenting nytt. Vi vet alla att samtalen mellan de två samfunden har kommit in i en återvändsgränd, och att utsikterna att finna en väg ut därifrån före december är minst sagt minimala. Jag skulle vilja ställa två frågor till er. För det första, i det rådande läget finns det en stor risk att ön kommer att delas, och det skulle tyvärr bevisa att det grekiska kommunistpartiet hade rätt i förutsägelsen att en insats för Cyperns anslutning till Europeiska unionen skulle få precis det resultatet. Frågan är i första hand om kommissionen har övervägt en sådan eventualitet och vad har man tänkt göra för att förhindra den. Och för det andra, vi vet alla att Turkiet har lösningen till Cypernfrågan. Det intryck som vi får är att kommissionen och rådet, Europeiska unionen i allmänhet, inte har undersökt alla möjligheter att utöva påtryckningar mot Turkiet. Ni hänvisade naturligtvis till de återverkningar som ett motstånd från Turkiets sida skulle få, men jag har en känsla av att rådet och kommissionen skulle kunna öka påtryckningarna. Frågan är huruvida man verkligen är villig att utöva den sortens påtryckningar.

Verheugen
Herr ledamot! Min bedömning av situationen ser lite annorlunda ut än er. Jag håller med er om att jag inte har sagt något nytt. Men det beror på att det inte finns något nytt. Det kan vi båda beklaga. Ansvaret för den politiska processen, alltså den process som skall leda till en lösning av frågan om framtiden, ligger hos FN. Varken rådet eller kommissionen eller Europaparlamentet har någon behörighet i denna fråga. De bör också vara mycket försiktiga och bör undvika att här undergräva FN:s auktoritet. Därför är Europeiska unionens etablerade politik - det gäller för alla, för rådet, parlamentet och kommissionen - att stödja FN:s ansträngningar med alla möjligheter som står till buds.
Det viktigaste instrument som vi kan ställa till förfogande för FN, och det har vi gjort, är anslutningsprocessen. Om det överhuvud taget har skett några direkta samtal så beror det endast på Cyperns anslutningsperspektiv, och på att den turkiska sidan nu har förstått att Europeiska unionen kommer att hålla fast vid sin tidsplan när det gäller utvidgningen. Jag tror alltså att den viktigaste möjligheten för att sätta press på Turkiet, och som vi också tillämpar mycket strikt, är att slå fast att vi inte rubbar tidsplanen för utvidgningen!

Talmannen. -
Fråga nr 44 från Konstantinos Hatzidakis (H-0574/02):

Angående: Cypern och anslutningsförhandlingarna
Hur bedömer kommissionen anslutningsförhandlingarna för Cyperns del och på vilket sätt skulle dialogen om Cypernfrågan mellan de två samfunden kunna påverka dessa förhandlingar?

Verheugen
Herr ledamot! Cypern befinner sig i ett framskridet stadium av anslutningsförhandlingarna. Av de 31 kapitlen har preliminärt 28 avslutats. Mer är inte möjligt på det nuvarande stadiet av processen.
Beträffande samtalen med målet att åstadkomma en politisk reglering under FN:s generalsekreterares ledning, har jag just - och EU har alltid gjort så - uttryckt vårt fulla stöd för denna process.
När det gäller frågan om hur dialogen mellan de båda folkgrupperna kan påverka anslutningsförhandlingarna, bestäms kommissionens hållning av slutsatserna från Europeiska rådet i Helsingfors 1999 och i Sevilla 2002. Unionen har förklarat att man önskar ansluta en förenad ö. Man har emellertid också påpekat att den politiska lösningen inte är något förbehåll för Cyperns anslutning till unionen, för den händelse att det fram till slutet av förhandlingarna inte åstadkommits någon reglering av Cypernfrågan. Beslutet kommer att fattas av rådet med hänsyn tagen till alla relevanta faktorer. Det finns fortfarande en möjlighet att förverkliga målet med en politisk lösning före anslutningen. Därför har Europeiska rådet också uppmanat ledarna för de båda cypriotiska folkgrupperna att intensifiera samtalen. Om man ändå inte kommer fram till någon politisk lösning så kommer anslutningsfördraget att återspegla det avtal som uppnåtts.
Som det nyligen förklarades vid Europeiska rådet i Sevilla är Europeiska unionen beredd att ta med bestämmelserna för en omfattande reglering för Cypern i anslutningsavtalet. Vi har påpekat att det ur vår synvinkel är nödvändigt att Cypern är i stånd att tala med en röst, och att Cypern är i stånd att genomföra tillämpningen av gemenskapsrätten på hela Cypern.
Om vi kommer fram till en reglering och till en anslutning av Cypern som en enhetlig stat, då är Europeiska unionen beredd att som en förberedelse inför anslutningen lämna ett avsevärt ekonomiskt bidrag som stöd till en snabb utveckling av öns norra del.

Hatzidakis (PPE-DE).
Herr kommissionär! Jag anser att Europeiska kommissionen verkligen har antagit en konstruktiv och positiv hållning i fråga om Cyperns anslutning och i resolutionen om Cypernfrågan och jag välkomnar detta. Jag vill bara ställa följande fråga: Kommer ni själv under oktober månad att rekommendera rådet att kandidatländerna skall anslutas? Ni sade att Cypern har gjort väsentliga framsteg. Jag antar att alla känner till det faktum att den grekcypriotiska sidan har inlett samtal i god tro, men det finns en möjlighet att samtalen kommer att misslyckas på grund av orsaker som inte har något att göra med den grekcypriotiska sidan. Jag skulle vilja att kommissionen till fullo klargör om de rekommendationer man ämnar ge kommer att införlivas. Med andra ord, om förhandlingarna mellan folkgrupperna misslyckas, hur kommer det att påverka utsikterna för Cyperns anslutning? Det är min fråga.

Verheugen
Herr talman! Ja, herr ledamot, ni har helt rätt! Kommissionen kommer den 16 oktober att lägga fram en rapport av vilken det framgår hur man bedömer mognadsgraden inför en anslutning bland de länder som vi nu förhandlar med. Som ni vet har tio länder nämnts - däribland också Cypern - med vilka det vore möjligt att avsluta förhandlingarna fram till slutet av detta år. Kommissionen kommer sedan i själva verket den 16 oktober att säga om denna bedömning står fast eller inte. Naturligtvis kommer kommissionen då också att göra ett klart uttalande om Cypern.

Talmannen. -
Fråga nr 45 från María Izquierdo Rojo (H-0538/02):

Angående: Utvidgningen, kvinnor och fundamentalism
Med hänsyn till kandidatländerna finns det skäl att förebygga situationer där religiösa organisationer invaderar de offentliga myndigheternas behörighetsområden. Vilka åtgärder kommer kommissionen mot denna bakgrund att vidta för att undvika att de mänskliga rättigheterna begränsas på grund av fundamentalistiska påtryckningar och för att garantera att kvinnorna fritt kan utöva dessa rättigheter?

Verheugen
Herr talman! Som ledamoten vet, är uppfyllandet av de politiska kriterierna från Köpenhamn en absolut förutsättning inte bara för slutförandet, utan rentav för påbörjandet av anslutningsförhandlingarna. Därför kan inte något land som inte fullständigt uppfyller de politiska kriterierna bli medlem av Europeiska unionen.
Den fråga ni ställer gäller religiösa organisationer, om vilka ni, fru ledamot, säger att de gör anspråk på befogenheter som tillkommer staten, eller att det åtminstone finns en sådan risk, och att de mänskliga rättigheterna för kvinnor på grund av detta skulle kunna inskränkas i kandidatländerna. Enligt kommissionens uppfattning är det så att man i de blivande medlemsländerna har uppnått en hög grad av demokratisk stabilitet, att de mänskliga rättigheterna respekteras i de blivande medlemsländerna, och hit hör religionsfriheten.
Religionsfrihet garanteras i alla blivande medlemsländer, och det betyder att de religiösa samfunden naturligtvis har rätt att delta i samhällsdebatter i sina länder. Det är helt normalt, det sker i alla medlemsländer. De religiösa samfunden är en del av det civila samhället, och de har, som varje annan organisation i samhället, rätt att delta i samhällsdebatter. Det sker i större utsträckning i ett land, och i mindre utsträckning i ett annat. Av regeringarna, av de statliga myndigheterna, kan man begära att de noga ser till att grupper inom samhället inte utövar någon makt som inte tillkommer dem, och exempelvis inverkar negativt på de grundläggande rättigheterna. I princip är det så att vi, när det gäller jämställdhet för kvinnor, i alla blivande medlemsländer har uppnått avsevärda framsteg i lagstiftande och institutionellt hänseende, men det är naturligtvis så att den ekonomiska och sociala jämställdheten för kvinnor måste främjas ännu mer. Men det gäller inte bara i de blivande medlemsländerna, utan det är så i de flesta medlemsländerna. Det är inte på något sätt så att alla brister redan nu skulle vara undanröjda. Kommissionen kommer därför att noga följa utvecklingen på detta område, och i den rapport, som jag redan nämnt, och som offentliggörs i oktober 2002, avge en aktualiserad bedömning av läget.

Izquierdo Rojo (PSE).
Herr talman! Har kommissionen undersökt i vilka frågor och i vilka länder som de religiösa krafterna inkräktar på de offentliga myndigheternas behörighetsområden?
För det andra vill jag även fråga kommissionären om han är beredd att anordna informationskampanjer för att informera om de förmåner och fördelar som gemenskapens regelverk har för kvinnorna?
Herr kommissionär, jag har även fått information om att det i några parlament finns avdelningar där de religiösa organisationerna genomför kontroller och följer ledamöternas arbete. Jag skulle vilja att de upplysningarna kontrolleras.

Verheugen
Fru ledamot! Kommissionen känner inte till något sådant som ni just har skildrat. Jag vore därför tacksam om ni kunde ge mig den information ni uppenbarligen har. Men jag måste än en gång säga att kommissionen inte anser att det är otillåten inblandning om religiösa samfund, som en del av det civila samhället, deltar i den politiska debatten. Jag känner inte till några fall där mänskliga rättigheter har kränkts i de blivande medlemsländerna på grund av de religiösa samfundens agerande. Om ni känner till något konkret om det, skall vi naturligtvis gärna undersöka det.
Beträffande informationskampanjen kan jag bekräfta att vi genomför sådana kampanjer, särskilt när det gäller frågan om kvinnors jämställdhet. Det är en beståndsdel inom kommunikationsstrategin, som vi genomför gemensamt med parlamentet, att informera medborgarna i de blivande medlemsländerna om alla aspekter av den kommande gemenskapsrätten och särskilt också om mänskliga rättigheter och rättigheter för individer och för grupper.

Talmannen. -
Fråga nr 46 från Jonas Sjöstedt (H-0543/02):

Angående: Framtida anslutningsfördrag för nya medlemsstater
Det är möjligt att Irlands väljare röstar nej till Nicefördraget en andra gång. Därmed faller också Nicefördragets nya sammansättning av platser i råd och parlament. Kan inte unionen då göra som man gjorde vid anslutningen av Finland, Sverige och Österrike, det vill säga unionen förhandlar och kommer överens med vart och ett av de ansökande länderna om platser i parlament och röster i rådet i anslutningsfördraget? Då behövs inget Nicefördrag som grund för anslutningen av nya medlemsländer.
Är inte detta förfarande lämpligt för utvidgningen av unionen i den händelse att det irländska folket än en gång röstar nej till Nicefördraget?

Verheugen
Herr talman! Herr ledamot, kommissionen anser inte att det är lämpligt att spekulera om hur man skall agera i det hypotetiska fallet att Nicefördraget inte skulle ratificeras. Som ni vet är de europeiska institutionernas gemensamma mål att Nicefördraget skall ratificeras. Detta uttrycktes tydligt senast vid Europeiska rådet i Sevilla i juni 2002. Nödvändigheten av att ratificera Nicefördraget beror på att det knappast kommer att bli möjligt att slutföra utvidgningsprocessen till de planerade tidpunkterna utan denna ratificering.
Kommissionen vill erinra om att Europeiska rådet i Sevilla i juni 2002 välkomnade den irländska regeringens beslutsamhet att åstadkomma en ratificering av Nicefördraget i Irland. Frågan har diskuterats detta veckoslut vid utrikesministrarnas möte i Danmark. Det var ju ett möte där frågan om utvidgningen stod i centrum. Än en gång var medlemsländernas samstämmiga åsikt, och även kommissionens, att vi inte bör blanda oss i opinionsbildningsprocessen i Irland genom att yttra oss om vad vi skulle göra om folkomröstningen för andra gången slutar med en majoritet för ?nej?.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Kommissionär Verheugen, jag kan konstatera att jag inte riktigt fick något svar på den fråga som var ställd, eftersom den var hypotetisk och spekulativ. Samtidigt är det väl ändå så, att vi som tänker politiskt alltid måste tänka på olika, möjliga scenarier. Detta handlar för övrigt inte om en avlägsen framtid, utan det handlar om något som kommer att inträffa ganska snart och som kommer att få stor inverkan på utvecklingen i Europa som helhet. Det förvånar mig därför att kommissionen verkligen inte tänker i mer alternativa banor och funderar på vad som skulle hända om det irländska folket röstar nej ännu en gång. Jag är säker på att sådana funderingar måste finnas hos kommissionen.
Jag anser vidare att detta är en fråga av praktisk betydelse. Om det irländska folket röstar nej, kan det ju inte få bli avgörande för hela unionen. Det måste finnas en praktisk lösning. I min fråga pekas det på att Finland, Sverige och Österrike faktiskt förhandlade sig fram till en praktisk lösning på problemen innan dessa länder var medlemmar. Då borde man väl kunna göra på samma sätt med de nya kandidatländerna. Juridiskt och praktiskt vore väl detta ändå en möjlighet?

Verheugen
Herr ledamot! Än en gång och med all möjlig klarhet: Det finns inte någon plan B, och det är också uttryckligen förbjudet att komma med sådana funderingar. Det är ju fullkomligt klart: Om jag nu skulle säga att kommissionen funderar över ett alternativ eller att kommissionen har ett alternativ, då är nästa sak som sker att de irländska väljarna kommer att fråga: ?Hur ser detta alternativ ut? Det vill vi gärna veta, för då behöver vi överhuvud taget inte ratificera Nicefördraget.? Om vi alltså säger att det finns ett alternativ, då ser vi till att fördraget överhuvud taget inte blir ratificerat. Det är emellertid betydelsefullt att vi insisterar på att Nicefördraget skall ratificeras, nämligen därför att det ju inte bara innehåller de tekniska förutsättningarna för att slutföra den institutionella delen av anslutningsförhandlingarna, utan därför att det för en hel rad medlemsländer innehåller nödvändiga politiska förutsättningar för att denna utvidgningsprocess skall kunna slutföras.
Anledningen till att man i denna utvidgningsrunda inte har valt det enkla förfarandet att helt enkelt skriva in de institutionella reglerna i anslutningsfördragen, är ju just att de flesta medlemsländer har ansett att det är nödvändigt att, innan man gör denna avgörande förändring av Europeiska unionens karaktär och tillstånd, inte bara vidta institutionella utan även politiska förändringar. De ingår i Nicefördraget, och jag säger att ni måste ta hänsyn till det. För en hel rad medlemsländer kan Nicefördraget bara betraktas som en helhet. Det skenbart eleganta alternativet - nåja, om vi inte har något fördrag så tar vi helt enkelt de institutionella delarna och skriver in dem i utvidgningsfördragen - accepteras inte av en hel rad medlemsländer, och, såvitt jag vet, inte heller av majoriteten i Europaparlamentet.

Talmannen. -
Kära kolleger! Vi har rejält överskridit tiden för frågor till herr Verheugen. Dock är det många som vill ställa följdfrågor och jag kommer att ge dessa talare ordet i kronologisk ordning. Först får Crowley ordet och därefter talar Seppänen.
Fru McKenna! Jag är mycket ledsen, men er fråga är varken den första eller den andra. Har ni några särskilda rättigheter och kan ni förklara det för mig i så fall?

McKenna (Verts/ALE).
Herr talman! En ordningsfråga. Denna fråga gäller den irländska folkomröstningen. Jag har markerat det mycket tydligt, så det skulle vara ytterst orättvist att diskutera den irländska folkomröstningen utan att låta talare för båda sidor få framföra sina argument i frågan. Vid detta tillfälle är det avgörande.

Talmannen. -
Jag måste fatta mig mycket kort: fru McKenna, ni måste inse - och jag ber er att ni är förnuftig, vilket jag strävar efter att vara - att det finns regler för frågestunden i arbetsordningen, och att ledamöterna får ställa två följdfrågor. Detta är inte en debatt om den irländska folkomröstningen. Ni kan föreslå en debatt i plenum och det får ni säkert. Ledamöterna får ställa två följdfrågor och det handlar inte om att vara för eller emot. Jag har arbetsordningen framför mig och dessutom känner vi alla mycket väl till vilka regler som gäller.
Herr Crowley ställer första följdfrågan och jag vet inte om han är för eller emot. Jag vet bara att han har begärt att få ställa en följdfråga. Om herr Seppänen avstår och ger er ordet skulle det vara en annan fråga, men han har rätt att tala.
Herr Crowley har ordet.

Crowley (UEN).
Jag vill bara fråga kommissionär Verheugen om han skulle kunna bekräfta det som jag tror att han sade genom tolkningen: att det är absolut nödvändigt att utvidgningen slutförs i enlighet med denna process, att Nicefördraget måste ratificeras av Irland. Det räcker med ett ja eller ett nej.

Verheugen
Ja, det är absolut nödvändigt att fördraget ratificeras av alla medlemsländer.

Talmannen. -
Eftersom herr Seppänen - mycket vänligt - har avstått från att ställa sin följdfråga har fru McKenna ordet.

McKenna (Verts/ALE).
Herr kommissionär! Jag tycker att det ni har sagt är mycket intressant. Ni sade, först och främst, att ni inte bör blanda er i och tala om för människor vad ni kommer att göra om det irländska folket röstar emot och att det irländska folket, om det fanns ett alternativ, skulle vilja veta vilket det alternativet var. Ni säger följaktligen att ni skulle vilja hålla det irländska folket svävande i okunnighet och skrämma dem till att rösta ?ja?. Det är intressant att höra kommissionen säga att de inte bör blanda sig i. Vi har redan hört kommissionärer som Patten, Byrne med flera säga att det irländska folket måste rösta ?ja?. Prodi har sagt att Nicefördraget inte är rättsligt nödvändigt för utvidgningen. Giscard d'Estaing har sagt samma sak och att man kommer att finna andra lösningar om det irländska folket röstar ?nej?. Men strategin här är i själva verket att låtsas att det inte finns något alternativ och försöka tvinga det irländska folket till att säga ?ja? till något de redan har sagt ?nej? till.
Som ni själv har sagt vill ni inte lägga fram alternativ eftersom ni inte vill att det irländska folket skall fråga vilka dessa alternativ är. Hur demokratiskt är det?

Verheugen
Fru ledamot! Jag kan ju förstå försöket att här politiskt locka ur mig något som ni inte kan locka ur mig. Därför säger jag än en gång: Kommissionen känner inte till några rättsligt eller politiskt möjliga alternativ till Nicefördraget.

Talmannen. -
Eftersom den tid som avsatts för frågor till herr kommissionären har tagit slut, kommer fråga nr 47 att besvaras skriftligen.
Frågor till herr Vitorino
Talmannen. -
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 48.
Fråga nr 49 från Manuel Medina Ortega (H-0546/02):
Angående: Åtgärder för att stoppa den olagliga invandringen till Kanarieöarna
Vilka åtgärder föreslår kommissionen, på grundval av de avtal som antogs vid toppmötet i Sevilla, för att hejda det mycket stora antalet olagliga invandrare som tar sig till Kanarieöarna?
Vilka åtgärder föreslås i synnerhet för att bromsa denna okontrollerade invandring i ursprungsländerna i syfte att garantera invandrarnas säkerhet?

Vitorino
Herr talman! Europeiska rådets toppmöte i juni i Sevilla var särskilt viktigt för debatten om hur vi skall bekämpa olaglig invandring, och vid detta möte fastställdes tidsfrister för genomförandet av de viktigaste verksamhetsåtgärderna i denna kamp, som anges i den globala plan som föreslagits av kommissionen och antagits av rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 28 februari 2002.
Av särskild vikt för Kanarieöarna är ansträngningarna att hindra olaglig invandring sjövägen. Rådet (rättsliga och inrikes frågor) uppmanade kommissionen att genomföra en genomförbarhetsstudie i denna fråga, för att ta reda på hur övervakningen av Europeiska unionens maritima gränser skall kunna förbättras. Huvudsyftet med denna studie kommer att vara att tillhandahålla en uttömmande analys av vilka lagstiftningsåtgärder och/eller verksamhetsåtgärder som bör vidtas. Studiens resultat kommer att vara tillgängliga i början av 2003. Det bör även påpekas att gemenskapen stöder olika projekt för att bekämpa olaglig invandring i tredje länder. Av särskilt intresse för Kanarieöarna är det viktiga program som utformats för att hjälpa de marockanska myndigheterna att kontrollera sina maritima gränser bättre, både vid Atlantkusten och vid Medelhavskusten.
Gemenskapen har bidragit med 40 miljoner euro i finansiering för detta mål, till vilket de marockanska myndigheterna kommer att lägga ett ytterligare belopp. Det bör dessutom nämnas att rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 13 juni godkände ett samlat angreppssätt på detta område, vilket innebär att alla relevanta instrument för Europeiska unionens yttre förbindelser kommer att användas. Det har beslutats att man skall genomföra en serie verksamhetsåtgärder, inklusive ett systematiskt samarbete och gemensamma utredningsgrupper för att bekämpa organiserad människohandel och nätverk för smuggling.
På området olaglig invandring fäster det danska ordförandeskapet särskilt stor vikt vid framsteg när det gäller förhållandet till tredje länder och återsändandepolitik. Detta kommer säkerligen att vara till hjälp för att påskynda genomförandet av framtida åtgärder på detta område.

Medina Ortega (PSE).
Herr talman! Jag är medveten om den ansträngning som herr Vitorino gör för att införa konkreta åtgärder när det gäller kontroll av den olagliga invandringen i hela Europeiska unionen och särskilt i de yttersta randområdena, som till exempel Kanarieöarna. Saken är den att situationen försämras, den blir allt värre för varje dag och allt fler invandrare tar sig in i våra regioner. De kommer inte bara in via den olagliga sjövägen, på små grundgående båtar, utan även via flyg, det vill säga, det finns många invandrare som kommer till vår region från andra länder utan någon som helst kontroll.
Jag har noterat kommissionärens kommentarer. Han tog upp Marocko men nämnde inte någonting om Mauretanien och jag vet inte om kommissionären känner till att man nyss upptäckt ett nät för olaglig invandring som varit i funktion i Mauretanien och på spanskt territorium och att det rörde sig om ett gemensamt agerande.
Även om jag tycker att det är riktigt att göra undersökningar får jag intrycket att rådet för närvarande inte stöder kommissionär Vitorinos initiativ för en snabb lösning av problemet, vilket jag finner oroande.

Vitorino
. (ES) Ärade ledamot! Jag instämmer fullständigt i er åsikt om att den olagliga invandringen till Europeiska unionens territorium inte bara sker sjövägen, utan även landsvägen och via flygplatserna. Vi har därför samarbetat med den italienska regeringen för att utarbeta en genomförbarhetsstudie om kontroll av lands- och luftgränser i Europeiska unionen. Den nuvarande undersökningen om sjögränserna är specifik, eftersom den kompletterar den undersökning som den italienska regeringen har genomfört.
Jag hoppas att regeringarna efter det att undersökningsfasen har avslutats kommer att känna att de har ökat stöd för att vidta konkreta åtgärder och genomföra handlingsplanen för bekämpning av olaglig invandring. Kommissionens meddelande om kontroll av yttre gränser innehåller även en mycket lång lista över konkreta åtgärder.
Avslutningsvis vill jag säga att vi naturligtvis prioriterar Marockofrågan, men jag har noga noterat de upplysningar ledamoten givit mig om frågan om Mauretanien och kommer att ta med den i mina undersökningar.

Talmannen. -
Fråga nr 50 från Esko Olavi Seppänen (H-0565/02):

Angående: TEAM-experter
Kommissionen godkände i början av juli ett omfattande informationsprogram som även inbegriper en plan om att fortsätta och utveckla nätverket av så kallade TEAM-experter. Hur har dessa personer valts ut och hur stora belopp anslår man årligen för att betala deras utbildning, omkostnader och arvoden?

Vitorino
. (EN) TEAM Europa inrättades 1989 av Europeiska kommissionen i syfte att skapa ett nät av oberoende konferenstalare vars sakkunskap täcker alla unionens verksamhetsområden på alla arbetsspråk. TEAM har för närvarande omkring 550 medlemmar som kan delta i konferenser, seminarier, debatter och utbildningssammankomster om frågor som rör Europeiska unionen. De talar i eget namn och inte för kommissionens räkning.
Medlemmarna av TEAM Europa väljs av kommissionens representationer i respektive medlemsstat på grundval av kriterier som omfattar erfarenhet, fördjupad kunskap om europeiska frågor, språk, medieutbildning och tillgänglighet. De är organiserade i nationella grupper. TEAM Europas medlemmar betalas inte av kommissionen. De får emellertid ta emot ersättning för omkostnader från organisatörerna av det evenemang i vilket de deltar och även visst skäligt arvode.
Kommissionen sörjer dock för deras regelbundna utbildning. Under 2002 anordnade kommissionen tre utbildningsseminarier i Bryssel särskilt för medlemmar av TEAM Europa. Det rörde sig om ett tvådagarsseminarium om Europeiska unionens yttre förbindelser, i vilket 80 TEAM-medlemmar deltog, ett tre-och-en-halv-dagarsseminarium om utvidgningen, i vilket 60 TEAM-medlemmar deltog, och ett tvådagarsseminarium om Europas framtid, processen efter Nice och det europeiska konventet, i vilket 103 TEAM-medlemmar deltog. Denna utbildning ges vid kommissionen, och man använder talare och tolkar från antingen kommissionen eller de andra institutionerna, och emellanåt talare utifrån, som inte får något arvode.

Talmannen. -
Fråga nr 51 från Bernd Posselt (H-0588/02):

Angående: Avskaffande av visumtvång för Makedonien
Planerar kommissionen att ta något initiativ för att avskaffa visumtvånget för makedonska medborgare, som vill resa in i Europeiska Unionen? Rådet har svarat mig att det utan ett förslag från kommissionen, i denna för Makedoniens stabilisering så viktiga fråga, inte kan fatta något beslut.

Vitorino
Herr talman! Förordning nr 539/2001, som antogs av rådet den 15 mars 2001, inkluderar före detta jugoslaviska republiken Makedonien bland de tredje länder vars medborgare måste ha visum för att passera medlemsstaternas yttre gränser. Införandet av ett undantag från viseringskrav för makedonier skulle kräva en ändring av förordningen, vilket endast kommissionen kan föreslå, i enlighet med bestämmelserna i artikel 67.2 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskaperna.
Kriterierna för om ett land skall tas med på förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering, eller om de skall tas med på förteckningen över de länder vars medborgare är undantagna från detta krav definieras i det femte skälet i förordning nr 539/2001. Dessa kriterier omfattar olaglig invandring från dessa länder, allmän ordning och säkerhet, yttre förbindelser, regional sammanhållning och principen om ömsesidighet. Dessa kriterier är inte oföränderliga. Omfattningen av och varaktigheten i vissa förändringar när det gäller det ena eller det andra landet kan leda till att kommissionen föreslår att förordningen skall ändras.
På detta område arbetar kommissionen ständigt för att upptäcka sådana förändringar och göra en exakt bedömning av deras relevans. För att utföra denna uppgift använder sig kommissionen av en mängd information från mycket skiftande källor. Den ägnar särskild uppmärksamhet åt data och statistik från medlemsstaterna som den samlar in från insatser som genomförts av vissa specialiserade arbetsgrupper i rådet.
I detta sammanhang bör det påpekas att Europeiska rådet vid sitt toppmöte i Sevilla den 21 och 22 juni uppmanade rådet och kommissionen att, inom ramen för deras respektive befogenheter, ge högsta prioritet åt vissa åtgärder i kampen mot olaglig invandring. Bland dessa åtgärder finns en utvärdering, innan årets slut, av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering och de som är undantagna. I detta arbete med att ändra förordningen kommer kommissionen förvisso att ta hänsyn till all information som är relevant för situationen i före detta jugoslaviska republiken Makedonien, med ledning av de kriterier som fastställs i skäl 5 i förutnämnda förordning.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär! Min fråga går tillbaka till en frågestund med det spanska ordförandeskapet, när det spanska ordförandeskapet sade till mig att rådet överhuvud taget inte kan ägna sig åt frågan, eftersom kommissionen inte har tagit något initiativ. Det kan vara ett pingpongspel mellan rådet och kommissionen - det vet jag inte - men detta var vad rådet sade till mig. Därför ställde jag denna fråga till er.
Bland alla efterföljare till det tidigare Jugoslavien, som ju aldrig hade någon visumplikt, finns det tre stater som har slutit ett associeringsavtal med EU, nämligen Slovenien, Kroatien och Makedonien. Av dessa är Makedonien det enda som har visumplikt. Inte heller grannländerna Bulgarien och Rumänien har, trots avsevärda säkerhetsproblem, någon visumplikt. Därför vore det en viktig signal för detta land. Man uppfattar det där som en förödmjukelse att man är så missgynnad jämfört med andra associerade stater. Det är den enda associerade staten med visumplikt!

Vitorino
. (FR) Jag förstår fullständigt parlamentsledamotens oro. Det finns emellertid en skillnad: Rumänien och Bulgarien är kandidatländer, till skillnad från Makedonien.
För kommissionens räkning erkänner jag ändå att Makedonien gjort avsevärda ansträngningar när det gäller att förbättra kontrollerna vid de yttre gränserna liksom kvaliteten på resedokument.
Jag tycker till och med att Makedonien är i färd med att anta visumregler som ligger mycket nära dem som gäller i Europeiska unionen, vilket är en viktig och positiv faktor. För att bedöma de framsteg som Makedonien gjort sände vi i juni en expertgrupp till landet inom ramen för det regionala programmet Cards. Slutsatserna från denna resa samt rapporten om regelverket och dess tillämpning, i samband med beviljande av visum och förvaltning av Makedoniens yttre gränser, kommer att finnas tillgängliga i oktober 2002. Det är då kommissionen kommer att bedöma situationen i Makedonien, mot bakgrund av denna rapport och kriterierna i beaktande 5. Det är först då som vi kan fatta ett beslut när det gäller vårt initiativ som syftar till att se över Europeiska unionens visumregler.
Det handlar alltså inte om en pingpongmatch, utan det är nödvändigt att förfarandena efterlevs. För närvarande kan jag inte säga vilken vår bedömning kommer att vara förrän vi fått rapporten från expertgruppen i nästa månad.

Talmannen. -
Fråga nr 52 från Camilo Nogueira Román (H-0599/02):

Angående: Visumkravet för människor som invandrar till Europeiska unionen från länder som har särskilda förbindelser med någon eller några av unionens medlemsstater
En betydande del av Europeiska unionens medlemsstater har särskilda förbindelser och kulturella band med länder utanför unionen, t.ex. Portugal och Spanien när det gäller Latinamerika. Många människor har dubbelt medborgarskap, vilket innebär att dessa band utgör en del av deras personlighet, vid sidan av det faktum att de tillhör Europeiska Unionen. På vilket sätt kommer hänsyn att tas till denna situation med tanke på det beslut som fattades av Europeiska rådet i Sevilla om en översyn av den förteckning över länder vilkas medborgare måste ha visum för att komma in i Europeiska Unionen? Hur kommer medborgarna i länderna i Latinamerika att behandlas när det gäller Spanien och Portugal?

Vitorino
Herr talman, herr Nogueira Román! Varje medlemsstat i Europeiska unionen fastställer själv villkoren för att bevilja medborgarskap. Varje medborgare som har medborgarskap i någon medlemsstat har rätt att fritt flytta inom och bosätta sig på EU:s medlemsstaters hela territorium enligt de bestämmelser som fastställts i gemenskapsrätten.
När det gäller dubbelt medborgarskap kan medborgare åberopa lagar med hänvisning till deras unionsmedborgarskap. Kommissionen anser därför att fall av dubbelt medborgarskap i förhållandet mellan Spanien och Portugal och olika latinamerikanska länder omfattas av den befintliga lagstiftningen. När det gäller visumpolitik gentemot Latinamerika fastställs förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering eller är undantagna från detta krav i förordning nr 539/2001.
Som en uppföljning till slutsatserna från Europeiska rådets möte i Sevilla skickade kommissionen ett frågeformulär till medlemsstaterna, i syfte att på nytt granska förteckningen över tredje länder som bifogas den förutnämnda förordningen. Medlemsstaternas svar kan ge en mängd förslag och på grundval av dem kommer kommissionen eventuellt att kunna lägga fram ett förslag till ändring av förordningen. De kriterier som används för att fastställa förteckningarna definieras i förordningens femte skäl. Fastställandet av vilka tredjeländers medborgare som är skyldiga att inneha visering och vilka länders medborgare som inte är det görs genom en detaljerad bedömning i varje enskilt fall av olika kriterier kopplade i synnerhet till olaglig invandring, allmän ordning och säkerhet samt Europeiska unionens yttre förbindelser med tredje länder. Samtidigt beaktas även konsekvenserna för den regionala sammanhållningen och ömsesidigheten. Varje beslut av rådet på detta område tas med kvalificerad majoritet efter samråd med Europaparlamentet.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Herr talman, kommissionär Vitorino! Jag kan inte föreställa mig att man i Spanien och Portugal, eller inom Europeiska unionen för den delen, någonsin skulle kunna betrakta Brasilien som ett tredjeland för portugiserna eller Argentina som ett tredjeland för galicier eller spanjorer. Även om det lever många människor med dubbelt medborgarskap i dessa länder, så betraktas många barn och barnbarn till portugisiska, spanska och galiciska medborgare inte som européer. Jag anser dock att dessa oerhört nära familjeband som finns mellan Portugal, Spanien, Galicien och Latinamerika måste behandlas på ett särskilt sätt i kommissionens förslag till lösningar i visumfrågan som diskuterades vid Europeiska rådets möte i Sevilla. Jag hoppas att kommissionen inte glömmer vår familj i Latinamerika.

Vitorino
kommissionen. (PT) Jag tackar er, herr Nogueira Román. Jag är fullständigt överens med er, av alla de skäl som ni har angivit och av ytterligare ett, som förklarar varför vi nästan talar samma språk. Jag vill hur som helst fästa er uppmärksamhet på det faktum att de länder ni nämnde redan är undantagna från krav på visering och att de enda länder i Latinamerika för vilka detta krav gäller är Colombia och Peru.

Talmannen. -
Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har tagit slut, kommer frågorna 53-81 att besvaras skriftligen.
Frågestunden är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.15 och återupptogs kl. 21.00.)

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om rationalisering av cyklerna för samordning av ekonomipolitiken och sysselsättningspolitiken.

Solbes Mira
. (ES) Herr talman! Kommissionen har i dag antagit ett meddelande om rationalisering av cyklerna för samordning av ekonomipolitiken och sysselsättningspolitiken. Denna samordning på unionsnivå utgör den ram inom vilken medlemsstaterna utformar sin egen politik. Den bidrar även till att framsteg görs när det gäller de ambitiösa målen från Lissabon.
Vi är alla medvetna om att den allmänna ramen för samordning har blivit alltmer komplicerad. Alltför ofta har man infört nya faktorer allteftersom det varit nödvändigt och denna situation har varken gjort det lättare att göra riktlinjerna för de olika politikområdena samstämmiga eller att förstå dem. Parlamentet har lagt fram en rad förslag för att förbättra situationen och vi har tagit hänsyn till dem enligt gällande rätt.
Rationaliseringen av samordningen begränsas inte bara till att förbättra tidsplaner och organisation som det kan förefalla när man först ser på förslaget. Vi har försökt förändra politikområdenas samstämmighet och utvärderingen av genomförandet av dessa för att därigenom bidra till att göra framsteg i arbetet med att öka tillväxtpotentialen, skapa fler och bättre arbetstillfällen, förbättra den sociala sammanhållningen och den hållbara utvecklingen.
Med tanke på dessa faktorer kommer kommissionen med konkreta förslag i sitt meddelande för att öka effektiviteten och samordningen, förbättra samstämmigheten mellan de olika processerna och instrumenten och komplettera dem, att stimulera våra åtaganden och vårt ?ägande? när det gäller att öka parlamentets och de sociala parternas deltagande samt öppenheten och förståelsen av den politiska samordningen och följaktligen göra den politiska samordningen och effekterna av denna mer synliga. Dessa viktiga politiska förbättringar kommer att öka unionens kapacitet för att nå sina ambitiösa mål när det gäller ekonomi och sysselsättningsfrågor.
Jag vill kommentera två nyckelpunkter: för det första föreslår kommissionen en förbättring av utformningen av cyklerna för samordningen av ekonomipolitiken och sysselsättningspolitiken. Den kan sammanfattas i tre punkter: genomförande, politisk vägledning och riktlinjer. Detta är de centrala punkter som kommer att medföra att cyklerna för samordning blir öppnare och att effekterna av dessa ökar.
Cykeln inleds vid förberedandet av vårens Europeiska råd. Kommissionen kommer i början av varje år att lägga fram ett paket om utvärderingen av genomförandet som kommer att medfölja vårrapporten. I detta paket kommer såväl utvärderingen av utvecklingen av de olika områdena som påverkar genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som förslaget till en gemensam sysselsättningsrapport att läggas fram.
Vårrapporten kommer därför att koncentreras på de punkter där utvecklingen bör påskyndas och kommer att innehålla viktiga allmänna riktlinjer för vårens Europeiska råd.
På grundval av detta kommer man vid vårens Europeiska råd att i mitten av mars utforma allmänna politiska riktlinjer. Kommissionen kommer att granska dessa riktlinjer och i början av april lägga fram sina riktlinjer, vilka kommer att inbegripa såväl de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som riktlinjer för sysselsättning.
Slutligen kommer rådets behöriga konstellationer att anta denna samling riktlinjer så snart de fått stöd av Europeiska rådet i juni.
Den andra centrala punkten i de förslag som kommissionen lägger fram i dag är åtgärder för att förbättra effektiviteten i samordningen. I det här sammanhanget föreslår vi att vi koncentrerar oss mer på medellång sikt när vi skall utarbeta nämnda riktlinjer.
Perspektivet för denna samling riktlinjer kommer att vara på medellång sikt och kommer att vara mer differentierat. En översyn av samtliga riktlinjer kommer endast att genomföras vart tredje år. Under åren däremellan kommer endast nödvändiga förändringar att genomföras för att beakta de viktigaste händelserna under perioden. Denna mer strategiska riktlinje kommer att medföra att riktlinjerna för de olika politikområdena blir stabilare och kommer att göra det lättare att följa upp dem.
Dessutom kommer samstämmigheten att öka genom att instrumenten blir tydligare och samordningen förbättras. Det faktum att de blir mer komplementära förstärker de grundläggande politiska budskapen.
Kommissionen föreslår att denna rationalisering genomförs snabbt och att den första nya samlingen riktlinjer bör antas vid vårens Europeiska råd år 2003 och kommissionen kommer att lägga fram sin första utvärdering av genomförandet i början av år 2004. Följaktligen kommer den nya cykeln att vara fullständigt genomförd innan valen till Europaparlamentet.
Förutom dessa förbättringar, som kommer att börja genomföras under 2003, har kommissionen lagt fram en rad förslag om ändringar av den lagstiftning i fördragen som för närvarande är i kraft, för att gå mot en samordning av den ekonomiska politiken. Jag kommer inte att gå in på den frågan i dag, jag vill bara erinra om, vilket jag även nämnde i början av mitt inlägg, att dessa frågor inte är förknippade med den effektiviseringsprocess som vi talar om i dag, eftersom, vilket jag redan har sagt, vi genomför den enligt gällande rätt.
Avslutningsvis vill jag betona att kommissionen uppskattar parlamentets bidrag till samordningen av politikområdena, vi väntar med stort intresse på era förslag när det gäller de riktlinjer som vi kommer att lägga fram och om rationaliseringsprocessen. Era bidrag och parlamentets deltagande visar på ett djupt engagemang i frågan om de gemensamma riktlinjerna för unionens politikområden och i förbättringen av de ekonomiska och sociala resultaten.
Min kollega Anna Diamantopoulou kommer att tala om andra faktorer i den samordningsprocess som vi i dag gemensamt lägger fram.

Diamantopoulou
Herr talman, mina damer och herrar! Under förra årets debatt om sysselsättningspaketet begärde parlamentet uttryckligen ett rationellt förfarande. Rådet i Barcelona lade fram samma krav. Så det verkar som om detta meddelande bemöter kraven både från parlamentet och rådet om förfaranden som är mer tidsenliga.
Som Solbes Mira helt riktigt sade, så är inte detta endast en formell åtgärd. Det gäller inte endast ett bättre val av tidpunkt. Det existerar faktiskt en ambitiös politisk målsättning i form av en bättre definierad politik, bättre styrning och större effektivitet. Det är viktigt att vi fortsätter att förnya oss genom detta nya gemensamma förfarande, att vi tillämpar våra lärdomar från tio års ekonomiska riktlinjer sedan Maastricht, fem år av tillämpad sysselsättningsstrategi, och naturligtvis slutsatserna från Lissabonmötet.
Jag skulle vilja göra några specifika kommentarer om den europeiska sysselsättningsstrategin. För det första kommer båda strategierna påtagligt att förstärkas och få en högre profil inom ramen för slutsatserna vid mötet i Lissabon. För det andra har vi numera en medellångsiktig tidsram, vilket är av betydelse. I stället för årliga riktlinjer eller årliga rekommendationer, har vi nu en medellångsiktig tidsram. Vi ämnar utfärda nya riktlinjer fram till år 2010, med en halvtidsöversyn år 2006, enligt vad som begärdes vid Barcelonamötet. Således kommer vi att ha en halvtidsöversyn där vi fastställer mål och riktlinjer, tillsammans med årliga kontroller och ett årligt samarbete där vi ser över de politiska riktlinjerna, och det är detta som kommer att utgöra strategins slagkraft. Den tredje punkten är att denna strävan har ett tydligt syfte: att uppnå starkare förbindelser mellan de två politikområdena. Sannerligen finns det en rollfördelning inom dessa två politikområden. De ekonomiska föreskrifterna bildar de allmänna ramarna, och inom dessa ramar föreslås riktlinjerna för sysselsättningen, men det är i sysselsättningsriktlinjerna som de mer detaljerade ramarna och målsättningarna definieras, och där individuella strategier läggs fram.
Nästa punkt gäller bättre styrning av den ekonomiska och sociala politiken, vilket också är en av punkterna på dagordningen för konventet som har upprättats för en omarbetning av EG-fördraget. Vad vi vill visa är att även om vi respekterar självbestämmanderätten inom varje politikområde enligt definitionerna i EG-fördraget, har vi också möjligheter att upprätta en gemensam ekonomisk ram för unionen. Jag anser att situationen i fråga om Europaparlamentet kommer att bli mycket tydligare och mer genomblickbar, eftersom man i båda ärendena kommer att ta hänsyn till alla de grundläggande aspekterna av förfarandet för den ekonomiska och strukturella politiken vid en viss tidpunkt och på ett samordnat sätt. Jag vill även försäkra er om att våra effektiva överläggningar med parlamentet kommer att fortsätta, de har endast flyttats från hösten till våren. Vårt syfte är att se till att vi, med detta nya ramverk, kan ha ett effektivt samarbete med parlamentet.

Talmannen. -
Tack kommissionär Diamantopoulou och kommissionär Solbes.

Hughes (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionen för dagens meddelande. Två saker bekymrar mig dock fortfarande. Vid toppmötet i Lissabon bestämde man att Europeiska rådet självt skall ha en central samordnande roll. Trots att det inte sades rakt ut, var ett av de främsta skälen till det att undvika att hela proceduren domineras av Ekofin. Det finns en grundläggande svag punkt i proceduren i detta meddelande, till följd av rådets möte i juni: de separata råden - rådet (konkurrensfrågor), rådet (sysselsättning) och Ekofinrådet - skall nu fatta de definitiva besluten på sina respektive områden. Det är på denna punkt Ekofin kommer att bli dominerande och undertrycka de andra två råden. Det är en grundläggande brist i hela proceduren.
Min andra punkt är att det första och sista omnämnandet av parlamentet avser maj, i fråga om riktlinjerna för sysselsättning. Om kommissionen som institution menar allvar när det gäller parlamentets inflytande, bör den stämma in med oss och kräva ett interinstitutionellt avtal som ger parlamentet formell talan i förberedelserna inför rådets vårmöte.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Tack för den information som vi har fått från kommissionen. Den var kortfattad, vilket den antagligen måste vara i detta sammanhang.
Jag skulle dock vilja ta upp ytterligare två saker. För det första vore det intressant att få veta mer om hur Europaparlamentet och de nationella parlamenten kan få en ställning. Stephen Hughes har redan tagit upp detta, men det är viktigt att det preciseras. I dag kan man säga att det är ganska oklart hur Europaparlamentet och de nationella parlamenten deltar i denna process.
Det andra jag vill nämna är processerna. Jag stöder tanken på att dessa processer bör samordnas. Det talas om två processer, men jag anser att man borde tala om tre processer, nämligen den ekonomiska processen, sysselsättningsprocessen och processen för social inklusion. Alla tre har ett särskilt värde och något speciellt att bidra med. Det är därför väldigt viktigt att dessa särdrag bevaras när processerna samordnas, annars kommer det sammanlagda värdet att minska. Jag undrar således hur man har tänkt att den särskilda karaktären hos var och en skall kunna behållas när de samordnas.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman, ärade kommissionärer! Ett par korta kommentarer. Vi har vid ett antal tillfällen, för parlamentets räkning och för utskottet för sysselsättning och socialfrågor, påpekat - jag tog upp det senast vid det informella ministerrådet i Kolding - att vi gärna skulle vilja få till stånd en samordning av dessa cykler på området sysselsättning och socialpolitik. Det vill vi inte utan vidare, det vill vi eftersom det står mycket tydligt i fördraget att riktlinjerna för sysselsättningspolitiken i viss bemärkelse måste ligga i linje med de ekonomiska riktlinjerna. Nu hoppas jag att det på något sätt uppstår en växelverkan. Att vi inte begränsar oss till sysselsättning. Att vi inte begränsar oss till antalet arbetstillfällen, utan också ser till kvaliteten. Att vi inte enbart begränsar oss till arbetstillfällen och begrepp som flexibilitet på arbetsmarknaden, utan också tänker på den sociala tryggheten på denna arbetsmarknad. Med andra ord, alla delar som ingår i detta, så att det i själva verket uppstår en växelverkan, och min fråga är också om det är avsikten med hela denna policy mix.

Solbes
. (ES) Herr talman! Jag kommer att försöka ge ett snabbt svar på frågorna om de problem som berör mig mer direkt och sedan får Anna Diamantopoulou besvara de frågor som mer ligger inom hennes ansvarsområde.
För det första: finns det en brytning när det gäller Lissabon? Finns det en brist på samordning med utgångspunkt i beslutsfattandet i vårens råd? Jag anser inte att det är på det viset, jag anser att det är precis tvärtom. Vi kommer att komma till vårens råd med en ståndpunkt om riktlinjer för de olika processerna. Rådet i Lissabon kommer att fatta det beslutet - som naturligtvis måste vara konsekvent när det gäller samtliga riktlinjer - och de kommande rådens arbete kommer sedan att grundas på detta. Vad vi uppnår är därför det motsatta: att råden arbetar enligt en linje som har fastställts i förväg. Vi når inte bara samstämmighet med målen från Lissabon, jag anser att vi på detta sätt även kommer att gå längre än vad som var tänkt från början.
För det andra, något som oroar många av er: vilken roll skall parlamenten - Europaparlamentet och de nationella parlamenten - spela i processen? När det gäller de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken arbetar vi, som jag sade tidigare, enligt gällande rätt. Följaktligen talar vi varken om en ändring av fördraget eller om andra aspekter som kan uppkomma i konventet. Emellertid anser vi att det nya förfarandet ger parlamentet möjlighet att agera på två sätt. För det första: debatten om rapporten om genomförandet av de allmänna ekonomiska riktlinjerna. Parlamentet kommer att ha mycket mer tid till sitt förfogande än tidigare för denna debatt och kommer även att få större möjligheter att utforma sina egna ståndpunkter om de allmänna ekonomiska riktlinjerna, vilket vi infört i förfarandet under de senaste åren. I det sammanhanget anser vi att situationen klart förbättras.
Det är medlemsstaterna som fattar beslut om de nationella parlamentens ståndpunkter, även om kommissionen anser att de nationella parlamenten måste vara delaktiga, såväl när det gäller de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som de frågor som rör stabilitetsprogrammen.
Slutligen stämmer det att samordningen i stort sett sker mellan de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och sysselsättningsfrågorna, men även Cardiffprocessen och de övriga processer som påverkar den ekonomiska politiken berörs. Detta var de grundläggande frågor jag ville kommentera.

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skulle vilja svara på två frågor. Den första gäller urskiljbara processer och huruvida vi kan uppnå dem. Utan tvivel har man i detta förslag satt upp specificerade målsättningar vid sidan av åtgärder och datum för att uppnå dem. Ett tydligt mål är, som jag sade tidigare, att dessa processer skall vara oberoende. Detta för att vi skall ha tydliga, specificerade riktlinjer för sysselsättningen, inom ramen för de allmänna riktlinjerna, med åtföljande mål och tillvägagångssätt. Jag vet inte om någon med säkerhet kan säga att vi kommer att uppnå dessa mål. Men en sak är säker, och det är att den politiska viljan finns där och att tillvägagångssätten håller på att utformas så att vi kan röra oss i den riktningen. Jag anser att vi alla nu har ett politiskt ansvar för att uppnå detta, både av politiska skäl och därför att vi behöver en urskiljbar sysselsättningspolitik i Europeiska unionen som helhet.
Den andra frågan gäller Bouwmans ståndpunkt angående sysselsättningen, som naturligtvis handlar om mer än bara mängden arbetstillfällen. Inom riktlinjernas ramar, och i parlamentet, har vi åtskilliga gånger sagt att vi behöver ta med riktningar och riktlinjer om sysselsättningens kvalitet, och det är mot detta vi strävar.

Goebbels (PSE).
Min första reaktion är snarast positiv: jag tycker att kommissionens förslag går i rätt riktning. Man kan inte kräva bättre samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik utan att samtidigt kräva en förbättring av processerna för samordning av den ekonomiska och sociala politiken samt politiken för hållbar utveckling inom unionen.
Jag tror att man faktiskt måste rationalisera samtliga förfaranden när det gäller riktlinjerna för den ekonomiska politiken, nämligen de som fastställdes i Luxemburg, Cardiff, Köln, Lissabon, Stockholm och allt vad de heter! Experterna börjar tappa bort sig och medborgarna känner inte längre igen sig. Man måste alltså rationalisera, men naturligtvis under förutsättning att Europaparlamentet och de nationella parlamenten blir delaktiga i dessa processer. Om jag förstod kommissionär Solbes rätt kommer det i framtiden att finnas en samordning med långfristig inriktning, och omstrukturering vart tredje år. Men tre år är en lång tid för ett parlament med en mandatperiod på fem år och en kommission vars livslängd också är fem år. På detta sätt skulle man under vissa mandatperioder bara få uppleva en viktig debatt om de stora riktlinjerna en enda gång. Tre år är dessutom en mycket lång tid när det gäller ekonomin. För tre år sedan, herr talman, levde världens börser i totalt överflöd. Men för två år sedan sprack bubblan och orsakade avsevärda skador.
Kan man därför, och det blir min fråga, över huvud taget överväga att inte anpassa riktlinjerna till den ekonomiska utvecklingen och den sociala verkligheten?

Karas (PPE-DE)
Herr talman, fru kommissionär och herr kommissionär! Kommissionär Solbes, ni nämnde först att ni eftersträvar ändringar i fördraget. Jag vill fråga er helt konkret: Vilka ändringar i fördraget strävar ni efter? Vilken roll spelar Europaparlamentet när det gäller medbeslutande och behörighet i samband med ändringar av fördraget?
Nu till min andra fråga. Vi talar alla om tillväxt och sysselsättning. Vi har en stabilitets- och tillväxtpakt. Vi har en inre marknad. Vi har en Lissabonprocess. Vilka samordningsmöjligheter, som omfattar dessa tre överenskommelser, har hittills inte uttömts, eller i vilken utsträckning förhindrar fördraget uppfyllandet av dessa uppdrag?

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Det gläder mig att höra att parlamentet kommer att erhålla handlingar innan vi antas utarbeta våra betänkanden - det är någonting positivt. Den fråga som jag vill ha klargjord är: Var passar hållbar utveckling in i detta? I sitt inledningsanförande talade kommissionär Solbes om hållbar tillväxt, som inte är detsamma som hållbar utveckling - vissa former av tillväxt kan förstöra miljön och arbetstillfällen och är inte särskilt hållbara. Så var skall inslaget av hållbarhet komma ifrån? Hur skall det fastställas genom en kvalitativ tillväxtanalys, och hur skall det passa in i den samordning som vi hoppas se i framtiden? För närvarande saknas detta inslag, trots att man i Göteborg bestämde att det skall vara ett centralt inslag vid vårtoppmötena.

Solbes
. (ES) Herr Goebbels! För att klargöra vår ståndpunkt har vi lagt fram frågan mycket snabbt. Vi utformar allmänna riktlinjer vart tredje år, men detta förhindrar inte att vi kan genomföra årliga ändringar och årliga debatter.
Ett exempel: för närvarande är det grundläggande målet för de allmänna ekonomiska riktlinjerna att förstärka tillväxten inom ramen för en ekonomisk stabilitet i syfte att öka produktiviteten och sysselsättningen. Detta slags principer kommer att vara allmänt rådande under en lång period. Naturligtvis måste varje årsresultat och de förändringar som vi måste införa med hänsyn till vad som sker i ekonomin diskuteras varje år och vi måste införa årliga ändringar, men detta kommer att ske på grundval av en grundläggande plan som kommer att vara i kraft i tre år.
Herr Karas! Antingen har jag inte förklarat mig tydligt nog eller så har översättningen inte varit så korrekt som man kunnat önska. Jag har sagt två gånger att vårt mål för detta meddelande är att rationalisera och samordna instrumenten för ekonomisk politik enligt gällande rätt. Följaktligen innehåller meddelandet inga ändringar av fördraget. Vi talar om hur vi bättre skall kunna använda de möjligheter som vi ges i fördragen.
I det här sammanhanget har jag två kommentarer: Europaparlamentets deltagande när det gäller frågor om allmänna sysselsättningsriktlinjer är redan tydligt definierat i fördragen och vi är i färd med att genomföra ett system för parlamentets deltagande - inte genom sambeslutandeförfarandet, eftersom det inte handlar om lagstiftningsnormer - som kommer att göra det möjligt för parlamentet att öka sitt deltagande i processen, vilket är vad vi alla hoppas på. Detta kommer att bli möjligt eftersom parlamentet får mer tid på sig för att kunna arbeta med genomföranderapporterna från föregående år - och när det gäller den här frågan är ett samarbete med parlamentet nödvändigt - och förbättra tidsfristerna för att fatta beslut om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.
Den tredje frågan är i vilken utsträckning Lissabonstrategierna kan förbättras eller tillämpas i högre grad? Enligt min åsikt är detta vad vi försöker göra: att få ut mesta möjliga resultat från Lissabon.
En sista kommentar om hållbar utveckling: den hållbara utvecklingen är ett av målen i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken redan i år. Riktlinjerna innehåller några punkter om hållbar utveckling.

Van Lancker (PSE).
Herr talman! Jag anser att kommissionen har gjort ett lovvärt försök att verkligen få till stånd en högre grad av kontinuitet och samstämmighet, men tillåt mig att påpeka att dessa för mig stannar någonstans på halva vägen av de optimala målsättningarna.
Först och främst skulle jag vilja säga något om kontinuiteten. Jag tror att det är bra att arbeta på längre sikt, men att anpassningar måste vara möjliga under tiden. Detta uppfylls i kommissionens meddelande. Jag har en fråga om tidsplanen. Tidsplanen sörjer nu för nya riktlinjer för tre år: från 2003 till 2006. Det betyder att vi hoppar över kommissionens mandat och parlamentets mandat, fastän jag egentligen hade hoppats att detta mer skulle bli någon sorts samtyckesprogram, knutet till kommissionens och parlamentets politiska mandat. Kan kommissionären eventuellt kommentera detta?
För det andra: de övergripande ekonomiska riktlinjerna nämns centralt som genomförandeinstrument eftersom också alla sysselsättningsstrategins idéer finns i dessa. Min kollega Stephen Hughes har redan gjort påpekanden om rådet (ekonomi och finansiella frågor). Sysselsättningen har tagits upp i de ekonomiska riktlinjerna, men det var redan beslutat att samförståndet i fråga om exempelvis samordning av pensioner och hälsovård också skulle finnas i dessa ekonomiska riktlinjer. Hur ligger det då till med det? Jag har inte lagt märke till något om det i meddelandet.

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Även jag skulle vilja tacka kommissionen för dess förslag, men jag vill också rikta uppmärksamheten på en fråga som har ett klart samband med förbättringen av samordningen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken, dvs. den diskussion om stabilitetspakten, om dess flexibilitet, som är mycket livlig i vissa medlemsstater.
Jag vill fråga kommissionen hur den tänker reagera, hur den tänker göra åtskillnad mellan å ena sidan vissa medlemsstater, vissa regeringar, som skulle vilja revidera stabilitetspakten, lätta på den - av den ibland mycket enkla anledningen att de har svårt att hålla sina egna offentliga utgifter under kontroll, samtidigt som de vill hålla sina löften om skattesänkningar i ett så svårt ekonomiskt läge - och å den andra sidan de medlemsstater som har en helt annan attityd, som har förslag, enligt min mening kloka förslag, om hur man skulle kunna utnyttja tillväxtpakten och investeringarna genom en klok användning av systemet med golden rule, enligt vilket de mest produktiva offentliga investeringarna skall inlemmas i och integreras med Lissabonstrategin; och slutligen, hur detta kan samordnas med de förslag som kommissionen i kväll har lagt fram för oss.

Randzio-Plath (PSE)
Herr talman! Jag vill fråga kommissionen hur man vill garantera den demokratiska legitimeringen av samordningen mellan den ekonomiska politiken, socialpolitiken och sysselsättningspolitiken i Lissabonprocessens anda, och dess fortsättning, om man avvisar ändringar av fördraget inom ramen för konventets diskussioner?

Solbes
. (ES) Jag börjar med att svara på frågan om huruvida kommissionens och parlamentets processer kommer att sammanfalla.
Naturligtvis skulle man kunna tänka sig en programmering på lång sikt - fem år - men enligt vår åsikt är den tidsperioden för lång. Om vi inte talar om fem år kommer de problem som ledamoten har tagit upp alltid att finnas. Dessa problem uppstår vare sig vi talar om ett eller flera år. Emellertid tror jag att det som oroar er är att problemen kommer att uppstå oavsett om perioden löper på två, tre eller fyra år. Antingen fem eller ett år. Fem år är för långt och med ett år förlorar vi manöverutrymme.
Hur som helst anser jag att det är ett falskt problem. Man kan nämligen diskutera de nödvändiga förändringarna årligen. De innebär följaktligen inga problem. Om förhållandena ändras eller om en institutionell förändring genomförs kan vi, vilket jag även sade till Goebbels tidigare, naturligtvis ta upp problemet igen.
Den andra punkten: vad händer med Ekofin (sysselsättning och socialpolitik) och i vilken utsträckning kan detta leda till motsägelser? Vad vi försöker undvika är just motsägelser i processen, och detta av en mycket enkel anledning: processen utgår från kommissionen och ståndpunkten måste vara fast. På de grunderna fattar Europeiska rådet beslut om och godkänner denna ståndpunkt. Ekofinråden och rådet (sysselsättning och socialpolitik) kommer sedan att arbeta med riktlinjerna från vårens Europeiska råd. Därefter kommer riktlinjerna, som måste överensstämma sinsemellan och med vad rådet har beslutat, att antas vid Europeiska rådets möte i juni. Följaktligen bör inga motsägelser uppstå.
En fråga som enligt min åsikt absolut inte hör hemma i dagens debatt är frågan om stabilitetspakten. Jag kommer inte att bli långrandig. Stabilitetspakten finns inskriven i gemenskapens lagstiftning. Min ståndpunkt är väl känd: jag anser att lagstiftningen måste följas och följaktligen anser jag att stabilitetspakten måste tillämpas på det sätt som fastställts i den lagstiftning som för närvarande är i kraft.
Detta betyder inte att kommissionen inte är lyhörd för de erfarenheter som stabilitetspakten har givit oss - kommissionen har tvärtom föreslagit en rad tolkningsfaktorer för ekonomiska utvärderingar, bland annat så viktiga faktorer som till exempel att ta hänsyn till cykliskt anpassade budgetar för att bedöma möjligheterna att nå de uppställda nominella målen i stabilitetsprogrammen.
Jag anser fortfarande att stabilitetspakten är ett utmärkt instrument och att vi naturligtvis måste göra allt för att paktens innehåll inte skall påverkas.
Den sista punkten: Randzio-Plath tog upp frågan om processens legitimitet. Jag anser att processen är så legitim som den kan vara för tillfället, till och med ännu mer, eftersom inte bara de sektoriella råden är involverade i besluten, utan även Europeiska rådet i början och slutet av processen, och för det andra bibehåller vi inte bara Europaparlamentets nuvarande åtaganden och deltagande, utan avsikten är att öka det.
Fru ledamoten tog upp ett annat problem: vilka slags ändringar av fördraget kan eventuellt genomföras i framtiden för att öka Europaparlamentets deltagande i processen? I meddelandet sägs ingenting om den punkten. Den här frågan bör lösas av konventet, och resultatet kommer att bero på vad som sker under förhandlingarna vid regeringskonferensen.

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skulle vilja kommentera tre punkter. För det första, som vi redan har poängterat, ligger förslaget inom ramarna för det nuvarande fördraget, som inte kräver någon förnyad eller fördjupad tolkning eller på något sätt behöver förändras. För det andra är det här förslaget bara ett steg på vägen. Vi kan inte förnya Lissabonprocessen i ett slag. För att återgå till det som Van Lancker sade om andra politikområden, t.ex. pensionssystemet, andra socialpolitiska frågor eller problemet med utslagning, vilket vi nyligen diskuterade, skulle jag vilja säga att alla dessa förfaranden håller på att förändras och att vår slutliga målsättning är att samordna dem inom ett gemensamt ramverk. Den tredje punkten som åberopats av ett antal ärade ledamöter är just hur pass medellång- eller kortsiktig tidtabellen kommer att vara.
Jag anser att förslagets framgång är en följd av att man har satt upp medellångsiktiga målsättningar - jag nämnde år 2010. Detta är mycket betydelsefullt eftersom politiken, i synnerhet i fråga om sysselsättningen, måste vara strukturell. Man kan bortse från cykliska skillnader, vilket gör att medellångsiktiga målsättningar är mycket mer urskiljbara och att de gör det lättare för regeringar att fokusera sina ansträngningar och tillämpa särskilda målsättningar. Samtidigt föreslår vi emellertid att förfarandena borde övervakas årligen, vilket innebär att en debatt kommer att hållas i parlamentet en gång per år, med utgångspunkt i medlemsstaternas rapporter, och, som Solbes Mira just nämnde, om specifika händelser inträffar eller oförutsedda omständigheter uppstår, kan vi givetvis ompröva de nya förslagen.

Talmannen. -
Tack Diamantopoulou och kommissionär Solbes.
Debatten är avslutad.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är den fortsatta debatten om säljfrämjande åtgärder på den inre marknaden.

Folias (PPE-DE)
Herr talman, herr och fru kommissionär! Varje affärsidkare är överens om att för att vi skall kunna ha en verklig gemensam marknad är vi tvungna att avlägsna alla de hinder som återstår, vilket gör att initiativet till förslaget om kommissionens förordning är välkommet, men dess text är det inte, åtminstone inte i sin helhet.
En av de fåtal punkter som jag skulle vilja kommentera är planerna att tillåta försäljning under självkostnadspris. Vilken är meningen med denna bestämmelse? Vem är det som gynnas av den, förutom ett fåtal stora detaljhandelsbutiker som kan räknas på ena handens fingrar? Absolut ingen! Men för de över 20 miljonerna små och medelstora företagen är det förenat med livsfara; denna orättvisa handel hos de stora återförsäljarna, som genom att sälja under självkostnadspriset kan utplåna tusentals små och medelstora företag och minimera varje tänkbar konkurrens.
För tiotusentals arbetare kommer följderna att bli arbetslöshet. Och en ännu högre arbetslöshet är det sista den europeiska ekonomin är i behov av i dess nuvarande svåra tillstånd. Det kommer inte heller att gynna konsumenterna, eftersom kortsiktiga reapriser snabbt kommer att ersättas av omfattande prishöjningar när en gång ett fåtal företag har intagit marknaden.
Det är därför som vi, om vi vill kunna säga att vi representerar de miljontals arbetare och företag i Europeiska unionen, om vi vill att de små och medelstora företagen skall fortsätta att utgöra grundstommen för Europas ekonomi och samhälle, och om vi vill fortsätta hävda att vi är verklighetsförankrade, i så fall måste rösta emot förslaget om försäljning under självkostnadspris vid morgondagens omröstning.

Talmannen. -
Har Harbour begärt ordet i en ordningsfråga?

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Jag försökte fånga er uppmärksamhet innan Folias började, för jag tror att vi alla här före debatten skulle vilja ha fört till protokollet att vi återupptar denna debatt tio timmar - jag upprepar, tio timmar - efter det att den först påbörjades. Jag anser att detta är ett fullkomligt oacceptabelt sätt att planera vårt arbete som ett seriöst parlament när det rör sig om en så viktig fråga som denna, och jag är säker på att mina kolleger, särskilt föredraganden, håller med om det.
Jag ser fram emot att göra ett inlägg senare, men jag ville ha detta fört till protokollet nu, eftersom det är mycket viktigt att ni som talman förstår hur allvarligt vi ser på hur man har hanterat saken.

Talmannen. -
Detta är noterat, Harbour.

Lehne (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill ansluta mig till det som kollegan Harbour har sagt. I själva verket tror jag att lagstiftningsarbetet i kammaren inte kommer till uttryck så som det bör i föredragningslistan, och att vi ibland fortfarande framhärdar i traditionen med resolutionssjuka från 1979. PPE-gruppen har fått bemöda sig mycket. Det hänger också samman med att det naturligtvis finns högst olika rättsliga traditioner i medlemsstaterna när det gäller konkurrensrätten. Vi har därför lagt ned stora ansträngningar på att finna en kompromiss, även tillsammans med föredraganden i utskottet, och jag kan här meddela kammaren att PPE-gruppen enhälligt står bakom denna kompromiss - och den är identisk med det betänkande som föredraganden från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden lagt fram - och jag tror att det för en så stor grupp verkligen är anmärkningsvärt i denna kammare. Det förekom inte någon enda nej-röst inom gruppen.
Denna kompromiss innebär att vi förklarar oss införstådda med kommissionens koncept, nämligen att skapa en förordning. I själva verket tror vi också att en förordning principiellt är det instrument som är bäst ägnat att lösa de problem som har tagits upp. Men medlemsstaterna behöver en lämplig tidsrymd för att anpassa sig. Därför har vi föreslagit en senare tidpunkt, nämligen den 1 januari 2005, för ikraftträdandet.
Kollegan Folias tog upp de små och medelstora företagens problem. Dessa har faktiskt spelat en avgörande roll i vår debatt. Jag vill bara peka på två exempel. I många medlemsstater, också för att skydda de små och medelstora företagen, ingår förbud mot försäljning under självkostnadspris i konkurrensrätten. Vi har ändrat kommissionens förslag så att detta uttryckligen blir möjligt även i framtiden. Vi har också sett till att avgiftsreglerna för frilansare kan fortsätta att existera utan inskränkning. Och omvänt har vi uppnått en viss nödvändig harmonisering. Jag tror att sådana överdrifter i konkurrensrätten, som i Tyskland i början av året, när en firma ville lämna en rabatt om 20 procent och domstolen förbjöd detta, inte längre kommer att vara möjliga. Hjärtligt tack för er uppmärksamhet. Men jag måste be om ursäkt. Jag måste tyvärr genast ge mig iväg, eftersom jag klockan 21.00 har ett annat parallellt sammanträde. Jag ber kollegerna och kommissionären om förståelse för det!

Ghilardotti (PSE).
Herr talman! Jag vill verkligen tacka föredragande Beysen för det grundliga och noggranna arbete han lagt ner på alla de problem som, vilket även Lehne påminde om som talade före mig, har varit mycket omdiskuterade i kommissionen.
Det förslag som lagts fram i form av en förordning verkar vara ett bra förslag. Jag tror nämligen att förordningen är det lämpligaste instrumentet för att etablera enhetliga normer på specifika områden i syfte att garantera öppenhet när det gäller priser, att förstärka rättssäkerheten och att svara på behovet av enhetliga normer i och med införandet av euron. Strategin att utarbeta en förordning gör det framför allt möjligt att skapa en rättslig ram på grundval av vilken konsumenter och övriga aktörer på marknaden får tillräcklig information för att kunna fatta genomtänkta beslut.
Den text som lagts fram i kammaren och som vi skall rösta om imorgon är emellertid resultatet av ett grundligt arbete i utskottet och i de utskott som ansvarat för att avge yttranden. Texten ändrar och förbättrar det ursprungliga förslaget i många viktiga avseenden när det gäller skydd, garantier för konsumenterna, för minderåriga, för små och medelstora företag, för en sund konkurrens och införandet av subsidiaritetsmekanismen. I ett ändringsförslag införs faktiskt subsidiaritetsprincipen, på grundval av vilken medlemsstaterna delvis kan begränsa den kommersiella informationen av skäl som har att göra med konsumentskydd, konkurrens och det levererande företaget.
Det som röstats igenom i utskottet för rättsliga frågor förefaller särskilt viktigt, dvs. förstärkningen av skyddet för de minderåriga, framför allt deras personuppgifter, och när det gäller säljfrämjande gåvor som kan vara potentiellt skadliga. Konsumenterna skyddas dessutom vad gäller tillgången till prövning i och utanför domstol.
Som helhet är detta enligt min mening ett balanserat förslag som tar hänsyn till nödvändigheten av att se till att den inre marknaden fungerar och som samtidigt ser till nödvändigheten av att skydda konsumenterna.

Alavanos (GUE/NGL).
Herr talman! Det är viktigt att vi harmoniserar de säljfrämjande åtgärderna på gemenskapsnivå inom den inre marknaden, men kommissionens förslag väcker en hel del frågetecken. Den viktigaste frågan, som ett antal ärade ledamöter redan har nämnt, är den om att tillåta en försäljning under självkostnadspris, vilket nationella myndigheter inte skulle kunna begränsa eller förbjuda.
Jag tror inte att det skulle kunna bidra till att gynna en sund konkurrens; vad det skulle kunna gynna är otillåtna affärsmetoder från de stora företagens sida; mindre företag och konsumenter blir de som får lida, för när en gång konkurrensen i den nära omgivningen har tillintetgjorts, kommer ett enskilt, eller på sin höjd ett fåtal, företag att behärska marknaden.
Jag välkomnar därför åtgärden från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, och dess ändringsförslag som tillåter varje medlemsstat att införa, eller snarare upprätthålla, ett förbud i lagstiftningen avseende försäljning under självkostnadspris. Fem länder i Europeiska unionen har redan nu den här sortens lagstiftning, bland annat Grekland, där lag 2941, som antogs 2001, i grund och botten slår vakt om konkurrensreglerna och förbjuder försäljning under självkostnadspris. Enligt kommissionens text skulle denna lag bryta mot gemenskapslagstiftningen. Om man antar ändringsförslaget från parlamentets utskott för rättsliga frågor och den inre marknaden kommer det inte att uppstå några problem, och det är därför avgörande för oss att stödja dessa ändringsförslag från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.

Della Vedova (NI).
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande! Jag tycker förslaget till förordning, som just nu behandlas i parlamentet, bör hälsas med tillfredsställelse. Även om det å ena sidan är sant att de säljfrämjande åtgärderna utgör en allt annat än försumbar andel av den handel som bedrivs, så är det å andra sidan också sant att det i dag finns nationella lagar, med de begränsningar som dessa inför för säljfrämjande åtgärder, framför allt försäljning under självkostnadspris, något som i själva verket förhindrar förverkligandet av den inre marknaden. Jag anser att kommissionen har förelagt oss en balanserad text som tillräckligt kraftfullt kan ta itu med problemet med frånvaron av en reell inre marknad för säljfrämjande åtgärder. Marknaden är fragmenterad genom olika lagar som i vissa länder förhindrar vissa åtgärder som i andra länder är tillåtna.
Jag är rädd för att några av de ändringsförslag som lagts fram av utskottet för rättsliga frågor riskerar att minska denna texts effektivitet. Jag tänker framför allt på ändringsförslagen 29 och 32 som, även om de är avsedda att skydda subsidiaritetsprincipen, i själva verket riskerar att upphäva det som förordningen säger och föreslår när det gäller frågan om försäljning under självkostnadspris. Jag tror att man framför allt borde framhålla följande: det finns konkurrensmyndigheter på gemenskapsnivå och på nationell nivå; det finns lagar som gäller konkurrens och all illojal konkurrens, dvs. även sådan försäljning under självkostnadspris som tar formen av illojal konkurrens, skall beivras i enlighet därmed. Det finns konkurrensmyndigheter, men i alla andra fall är försäljning under självkostnadspris inte bara inte negativ utan något positivt. Det är naturligtvis något positivt för konsumenterna, som under en övergångsperiod som har liten betydelse kan köpa varor eller tjänster till priser som är klart fördelaktiga för dem. Det är dessutom inte sant, enligt min mening, att försäljningen under självkostnadspris nödvändigtvis måste vara skadlig för de små företagen; ofta tillgriper de små företagen försäljning under självkostnadspris för att lansera en produkt, för att lansera en verksamhet, eftersom de inte förfogar över stora ekonomiska resurser för säljfrämjande kampanjer i stor skala eller oftast inte ens i liten skala. Jag tror att detta skulle riskera att skada konsumenter och företag.
En annan sak: frågan om inflationen. Jag tänker på Italien, men inte enbart. Genom att bestraffa försäljning under självkostnadspris tills den i praktiken blivit omöjlig, vilket har skett i Italien, har man bidragit till att skapa marknadsvillkor som är mindre konkurrenskraftiga och därmed en marknad som är mer riskutsatt när det gäller prisinflation.

Harbour (PPE-DE).
Herr talman! Mina kolleger i Förenade kungarikets konservativa parti, för vars räkning jag talar, välkomnar varmt detta mycket eleganta och enkla förslag till reform av den inre marknaden. Det finns kanske kolleger som förvånas över att vi har 200 ändringsförslag trots att lagstiftningsdelen av den föreliggande förordningen endast upptar åtta bestämmelser och tre sidor. En del av problemet är - jag säger detta särskilt till kommissionären, eftersom jag vet att han håller med om det - att vi när ett enkelt förslag till reform läggs fram, trots det faktum att den inre marknaden befinner sig i centrum när det gäller ekonomiska reformer enligt Lissabonmålen, upplever den besynnerliga situationen att ett betydande antal medlemsstater motsätter sig förslaget och att somliga ledamöter faktiskt försöker ändra och försvaga det.
Vi har nått en godtagbar kompromiss, tack vare Beysens hjältemodiga insatser. Jag är säker på att vi kommer att få en stark majoritet för detta i morgon, vilket också är det enda rätta. Hur kan vi på den inre marknaden av i dag försvara en situation där människor som handlar i Antwerpen får helt andra avtal, erbjudanden och villkor än människor som handlar i Rotterdam, bara några kilometer bort? Denna verklighet upprepar sig runtom i Europeiska unionen.
Syftet med förordningen är att göra det möjligt för konsumenterna att göra val på den inre marknaden genom att ge dem information och låta dem utöva sitt fria val. Många av förslagen och många av socialistgruppens ändringsförslag, som jag är övertygad om kommer att förkastas i morgon, återspeglar den gamla mentaliteten att försöka tala om för konsumenterna vad som är bäst för dem. Den världen är borta! Vi talar om en Internetvärld där människorna kan handla från hela Europeiska unionen och där företagen kan ge dem erbjudanden. Detta är ett centralt förslag.
Jag vill slutligen tacka kommissionären för hans anmärkningar om marknadskommunikation, där han sade att parlamentet kommer för att rädda den inre marknaden. Denna sida av kammaren, liksom detta utskott, skall fortsätta att göra det. Vi skall även rädda Europas konsumenter från det överbeskydd som några kolleger föreslår.

Santos (PSE).
Herr talman! Vi måste välkomna den djärva studie om säljfrämjande åtgärder på den inre marknaden som kommissionen har utfört och det lagstiftningsförfarande den har valt och de flesta av lösningarna i den förordning vi nu har att ta ställning till. Goda intentioner att förbättra den inre marknadens funktion och göra det bästa möjliga av konkurrensreglerna - vilket kommissionen önskar, och det med rätta - kan dock inte dölja det irrationella i att tillåta försäljning under självkostnadspris. Ingen ger bort något gratis, som redan har sagts i denna debatt, och det finns inte något sådant som en fri lunch. Att sälja under självkostnadspris är icke desto mindre ett affärsknep som förr eller senare kommer att tolereras av konsumenterna. God affärssed är ett viktigt och absolut värde för att bygga och utveckla en sundare, rättvisare och mera solidarisk ekonomi. Rövarseden att sälja under självkostnadspris låter sig inte förenas med dessa värden.
Där detta bruk är utbrett utsätter det produktionssystemet för ett oacceptabelt tryck på ett område där någon har en dominerande ställning, förstör rimliga vinstmarginaler till en ofattbar nivå, och hotar följaktligen de små och medelstora företagens överlevnad, vilka därigenom tvingas göra eftergifter av alla de slag och utsätts för alla tänkbara sorters moraliska påtryckningar. Detta bruk leder också till impulsköp, som självfallet inte ger konsumenterna några fördelar, utan istället hotar deras intressen och förvränger deras prioriteringar.
Förbudet mot oansvarig försäljning måste därför bibehållas som en viktig princip för god affärssed. Vidare har vi sett att de allmänna reglerna om illojal konkurrens inte är tillräckliga för att få bukt med en affärsstrategi som bygger på aggressiv prissättning. Europaparlamentet måste därför lägga fram ändringsförslag till kommissionens förordning, som respekterar de principer jag har nämnt.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Herr talman, ärade kolleger! Jag vill börja med att varmt tacka föredraganden för hans betänkande. Den text som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har antagit är resultatet av utskottets goda arbete och andan i den dialog som förs där, vilket har möjliggjort kompromisser som har fått brett stöd. Resultatet är en text som har återbalanserats för att öka konsumentskyddet, särskilt när det gäller den information som konsumenterna har rätt till, vägar för klagomål och situationen för minderåriga, bland annat.
I betänkandet vill man även förbjuda marknadskommunikation som inte handlar om säljfrämjande åtgärder, som till exempel hasardspel som kamoufleras som säljfrämjande åtgärder eller försäljning med förlust eller under självkostnadspris. Jag upprepar att den sistnämnda försäljningsmetoden inte är en säljfrämjande åtgärd, eftersom syftet snarare är att undanröja konkurrenter från marknaden än att skydda konsumenterna. I långa loppet är detta inte fördelaktigt för konsumenterna, det gynnar inte heller konkurrensen och leder inte till en bra fungerande marknad.
Av den anledningen anses sådana metoder vara olagliga i majoriteten - inte minoriteten - av medlemsstaterna. Många av dem har till och med - eftersom konkurrensreglerna är otillräckliga - varit tvungna att återinföra dessa bestämmelser. Detta, herr talman, ärade kolleger, måste beaktas när kommissionen utarbetar sin rapport om artikel 7 och när vi behandlar - som vi gör - frågan om att genomföra den inre marknaden. Den inre marknaden får nämligen inte vara ett medel för att sprida metoder som de flesta medlemsstater av välgrundade skäl anser vara skadliga.
Effekterna av en avreglering kan inte bara utvärderas i ekonomiska termer. Man måste även beakta alla faktorer som inverkar på det allmännas bästa och konsumentskyddet är något som man inte bara kan lämna över till några stora företags underprissättningsstrategier.
Vi anser att den lösning som har valts är lämplig och därför kommer de allra flesta i vår grupp - som inte förespråkar avregleringar till varje pris, utan en social marknadsekonomi - att stödja den.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär! Om syftet är att skapa bestämmelser som skänker fullständig rättssäkerhet och samtidigt regler som hjälper medborgarna att maximalt utnyttja den inre marknaden, så har utan tvekan den förordning som lagts fram slagit in på rätt väg. Vi har arbetat mycket med denna förordning. Antalet ändringsförslag som lagts fram av mina kolleger och som även diskuterats i utskottet för rättsliga frågor har visat på betydelsen av det som vi anser vara en nödvändig väg för det Europa som vi vill bygga.
Den inre marknaden har behov av regler och reglerna måste prövas i vardagen. Förordningen går in på ett antal områden som är extremt viktiga. Jag tänker inte nämna dem som mina kolleger redan har nämnt. När det gäller en punkt vill vi till exempel se en ytterligare diskussion, nämligen när det gäller tvistlösning. Vi skulle också i denna nya värld där konsumenterna konfronteras med marknaden vilja pröva vissa erfarenheter som gäller självreglering. När det gäller frågan om tvister, som förekommer i alla kommersiella sammanhang, uppmanar vi också kommissionen att se till att utsträcka pilotfasen för det europeiska nätverket för prövning utanför domstol.
Dessutom, och fortfarande efter påpekanden från mina kolleger, skulle vi vilja att aktiviteten i Expertgruppen för marknadskommunikation ökar. Denna grupp, som tillsattes redan 1998, måste nu anpassa sig till allt mer pressande krav på att förverkliga den inre marknaden. Dessutom finns det en hel serie aspekter, som redan nämnts, och som vi absolut instämmer i.
Slutligen anser vi att detta är den rätta vägen för att få den idé om Europa som vi vill se på den inre marknaden att växa.

Thyssen (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst vill jag tacka föredragande Beysen för dennes beredvilliga insats som föredragande. Han har givit vår grupp utrymme att uttrycka våra grundläggande synpunkter i detta betänkande. Det har inte enbart lett till att vi i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har fått en majoritet på 90 procent av ledamöterna, utan också till att förslaget nu i sin helhet blir mer balanserat, och att den inre marknaden kan bevara sitt mänskliga ansikte.
Jag har två frågor till kommissionären. Jag skulle gärna vilja veta kommissionärens ståndpunkt i fråga om det ändringsförslag i vilket vi vill hålla de nationella bestämmelserna om förbud mot försäljning under självkostnadspris på fötter, eller åtminstone ge medlemsstaterna den möjligheten. Jag frågade mig om kommissionären har förståelse för att vi hellre arbetar förebyggande än i efterhand vädjar till nationella, eller andra, konkurrensmyndigheter. Jag frågade mig om kommissionären har förståelse för att inte alla medlemsstater har en sådan rättslig kultur att man begärligt ber konkurrensmyndigheterna att lösa ett sådant slags problem. Jag frågade mig om kommissionären har förståelse för att försäljning under självkostnadspris är ett instrument som inte enbart kan missbrukas utifrån en dominerande ställning i enlighet med konkurrensrätten för att kuva någon, utan också utifrån den ekonomiskt starkare ställningen hos ett integrerat distributionsföretag som därigenom tar upp kampen mot specialiserade, ekonomiskt svagare små och medelstora företag.
En annan sak som jag gärna skulle vilja höra något om från kommissionären är: vi har hört förkunnas ett och annat på området för konsumentskydd. Har vi ytterligare något att vänta oss? Vad har vi att vänta oss? Vad mer har kommissionen hållit dolt i fråga om detta?

Niebler (PPE-DE)
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Även jag vill först tacka föredragande Beysen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och gratulera honom till hans betänkande. Vi kan tacka det goda samarbetet med honom för att vi kunde göra en nödvändig finputsning av kommissionens till att börja med högst omstridda förslag om säljfrämjande åtgärder.
Reklam i de enskilda medlemsstaterna, och framför allt i det gränsöverskridande Europa, är i dag en svår och jobbig fråga. Man kan i dag nästan inte använda någon reklam utan att först rådfråga sin advokat. I de enskilda medlemsstaterna finns det inskränkningar och förbud mot reklam av de mest varierande slag. Om jag får rapportera från Tyskland - Lehne har redan tagit upp det - så förklarades i början av året den eurorabatt, som en beklädnadskedja hade erbjudit, otillåtlig av domstolen, prisrabatter för de första kunderna förklarades otillåtliga av domstolen, och klassiska system för att knyta kunderna till sig, som de kända miles and more-systemen, är förbjudna enligt tysk lag.
Konsumenterna ställs under förmyndare, de betraktas som ovetande och dåligt informerade. Det måste det nu bli slut på. Därför välkomnar jag, liksom mina kolleger i gruppen, också principiellt kommissionens förslag, som skall råda bot på det. Tillsammans med ändringarna från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden kommer förslaget säkert att ge ett viktigt bidrag till en gränsöverskridande marknadsföring av varor och tjänster i Europa.
Viktiga ändringar som föreslås av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden rör förordningens tillämpningsområde. Några känsliga områden måste här undantas. Hit hör i synnerhet nationella reklamförbud för dem som tillhör yrken där det finns särskilda föreskrifter, exempelvis advokater eller notarius publicus, liksom förbud mot reklam för läkemedel. Vidare får nationella regler bibehållas som exempelvis gäller aggressiva reklamformer, eller sådana som kan leda till utveckling av ett psykologiskt köptvång. Undantagna från förordningens tillämpningsområde är vidare realisationer och utförsäljningar, liksom fast pris för tryckta produkter, och sist men inte minst, det har ju redan nämnts, den känsliga frågan med försäljning under inköpspriset. Det är bra att vi inte heller har tagit med det i tillämpningsområdet.
(Applåder)

Ayuso González (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, ärade kolleger! Förslaget till förordning om säljfrämjande åtgärder på den inre marknaden kommer att ge de europeiska företagen möjlighet att bättre utnyttja fördelarna med att gränserna har avskaffats för att bedriva sin ekonomiska verksamhet. Jag anser därför att förslaget är mycket lyckat för att humanisera de nationella bestämmelserna om kommunikation av säljfrämjande åtgärder.
Detta förslag har väckt en stor debatt i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om en mycket konkret aspekt och det handlar än en gång om varor som säljs med förlust. Det gläder mig att kunna konstatera att utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har tagit med de ståndpunkter som utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor anför i sina ändringsförslag och jag tackar Beysen, föredragande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och Patrie, föredragande av yttrandet från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för detta.
Det är rimligt att frågan om varor som säljs med förlust regleras på nationell nivå. För närvarande är denna metod förbjuden i de flesta medlemsstaterna: bland annat i Tyskland, Österrike, Frankrike, Irland, Grekland och Spanien och det handlar inte om ett godtyckligt förbud. Jag blir den sista talaren som säger att försäljning och återförsäljning till förlustpriser inte kan betraktas som säljfrämjande åtgärder, eftersom det handlar om metoder som motverkar principerna för rättvis konkurrens och som särskilt skadar de små återförsäljarna, som inte har marginaler för att konkurrera under sådana förhållanden.
Dessutom ger de falsk information till konsumenterna, de undergräver varumärkeskapitalet och stör allvarligt tillverkarnas och leverantörernas planering. Konkret stöder jag ändringsförslagen 27, 28, 29, 30 och 32 och jag hyser fullt förtroende för att en majoritet av kammaren kommer att anta dem och att kommissionen godtar dem.

Bolkestein
. (NL) Herr talman! I min inledande kommentar denna förmiddag talade jag om att invändningarna från detta parlament, och också från andra delar av samhället, är inriktade på fyra olika sektorer, fyra olika aspekter av detta ämne. Jag skulle nu gärna på kommissionens vägnar vilja gå in på dessa fyra aspekter, och göra det enligt följande. Nästan alla parlamentsledamöter som har talat i kväll, och också i förmiddags, har sagt något om försäljning under självkostnadspris. Vad beträffar de nationella bestämmelserna om förbud i fråga om den här sortens försäljning, alltså under självkostnadspriset, har Beysen, Langen, Fourtou, McCarthy, MacCormick och också många andra uttryckt sin oro över effekten för de små och medelstora företagen om dessa nationella bestämmelserna om förbud skulle avskaffas. Jag anser att den föreliggande resolutionen erbjuder en godtagbar lösning, eftersom man där har begärt av kommissionen att den skall utföra en närmare granskning innan man, det vill säga kommissionen, föreslår en gemensam lösning på detta problem. Resolutionens författare är överens med kommissionen om att de olika nationella bestämmelserna på det här området försvårar gränsöverskridande investeringar och prisstrategier, och att åtgärder på europeisk nivå alltså kommer att bli nödvändiga. Kompromissen är godtagbar för kommissionen.
Jag måste emellertid betona att kommissionen inte instämmer i att sådana bestämmelser om förbud i fråga om försäljning under självkostnadspris skulle vara nödvändiga för att kunna behålla realisationer. I de sju medlemsstater där sådana bestämmelser om förbud inte existerar förekommer ju säsongsrealisationer som fungerar mycket bra. Kommissionen kan av den anledningen inte godta ändringsförslag 30 av Thyssen. Men jag skulle gärna vilja betona att kommissionen, i den granskning av försäljning under självkostnadspris som man har lovat att utföra, verkligen kommer att ta hänsyn till följderna av en avreglering för de små och medelstora företagen.
Jag kommer nu till det andra ämnet som jag redan har nämnt denna förmiddag. När det gäller Patries kommentarer om konsumentskydd, och sambandet mellan detta initiativ och våra verksamheter i fråga om god affärssed, innehåller Beysens betänkande lyckligtvis inte den uppfattningen att det här förslaget har ett negativt inflytande på vår rådande studie om nödvändigheten av ett initiativ i fråga om god affärssed. Det stämmer överens med min kollega Byrnes och mina egna upprepade förklaringar att de här två initiativen ansluter fullständigt till varandra. I det sammanhanget kan kommissionen tyvärr inte godta ändringsförslag 28 från Ghilardotti och andra delen i ändringsförslag 12 från Niebler. Förslagets informationskrav erbjuder ett högkvalitativt skydd för konsumenterna, och av den anledningen kan kommissionen inte heller godta ändringsförslag 41 eller 50, som skulle undergräva konsumentskyddsnivån. Vad beträffar alkohol anser inte kommissionen att ändringsförslag 80 är proportionerligt, eftersom medlemsstaterna begränsar försäljningen av alkoholhaltiga produkter till minderåriga.
Vad beträffar den tredje punkten, det vill säga aspekten om säljfrämjande spel, skulle jag vilja säga att kommissionen accepterar den kompromisslösning som föreslås i Beysens betänkande, mot bakgrund av parlamentets kraftiga opposition mot kommissionens nuvarande tillvägagångssätt på den här punkten. Kommissionen kan därför inte godta ändringsförslag 8 i dess nuvarande form. Ändringsförslagen 20, 21 och 22 från Patrie och Lehne har blivit överflödiga, eftersom kopplingen mellan att å ena sidan delta i ett säljfrämjande spel och att å andra sidan köpa en produkt inte längre är möjlig.
För det fjärde, herr talman, principen om ömsesidigt erkännande. Jag skulle vilja påpeka att den här principen garanterar att en fri rörlighet för säljfrämjande åtgärder är möjlig även utan överdriven harmonisering. Som McCarthy och också Fourtou redan har betonat är principen om ömsesidigt erkännande hörnstenen i alla våra verksamheter på området för den inre marknaden. Det fungerar också, som bekant, på Internet. Ändringsförslag där författaren har som målsättning att stryka den här principen ur förslaget, såsom ändringsförslag 72 från Patrie och ändringsförslag 79 från MacCormick och Hautala, kan därför inte godtas av kommissionen. Samma sak gäller för ändringsförslag 73 från Patrie, där tillämpningen av denna princip görs beroende av ytterligare mödosamma anmälningsförfaranden.
Kommissionen ställer sig inte heller positiv till de ändringsförslag som undergräver den inre marknaden, såsom ändringsförslagen 28 och 12, liksom till ändringsförslag där författaren har som målsättning att utesluta vissa sektorer från dess fördelar, såsom den första delen av ändringsförslag 13 från Niebler. Kommissionen kan inte heller godta ändringsförslag 39 beträffande språkkrav.
Till sist skulle jag vilja säga till Fiori att kommissionen utan tvekan instämmer i att möjligheten att få gottgörelse måste utnyttjas så snabbt som möjligt, men kommissionen tror också att det i de flesta fall är bäst om promotorn själv uträttar detta. Kommissionen skulle vilja föreslå ett visst antal regler, för att vara säker på att promotorn också gör detta.
Herr talman! Så långt mina svar på de frågor som ställts, och på de kommentarer som gjorts i kväll och under denna förmiddag. Då återstår den angenäma uppgiften att tacka föredragande Beysen och också skuggföredraganden så mycket för deras utomordentligt positiva bidrag till förhandlingarna om det här viktiga ämnet, som också har väckt stort intresse. Kommissionen vet att Beysen har lagt ned stor möda på detta, och att det också länge var en tämligen mödosam väg som Beysen och till sist också hans utskott fick vandra. Kommissionen är mycket tacksam för det faktum att man nu äntligen har lyckats komma fram till en bra kompromiss, och vi hoppas och förväntar oss att kompromissen kommer att antas vid omröstningen, som såvitt jag förstår kommer att äga rum i morgon.

Talmannen. -
Tack, kommissionär Bolkestein. Även jag, tillsammans med föredraganden och övriga kolleger, beklagar det sätt på vilket denna viktiga diskussion har utvecklats.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0249/2002), av Berenguer Fuster för utskottet för ekonomi och valutafrågor om utkastet till kommissionens förordning om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på statligt sysselsättningsstöd (C5-0259/2002 - 2002/2126(COS)).

Berenguer Fuster (PSE)
. (ES) Herr talman, ärade kolleger! Rådets förordning (EG) nr 994/98 innehåller en bestämmelse om att kommissionen skall anta regler för gruppundantag som undantas skyldigheten att anmäla vissa stöd till kommissionen, genom att överföra en teknik som redan har använts med framgång i frågor om konkurrenshämmande beteenden.
Hittills har kommissionen redan antagit förordningarna om små och medelstora företag, yrkesutbildning och minimiregler, och nu lägger den fram en förordning om sysselsättningsstöd.
Jag vill kommentera en rad punkter på förhand. För det första förbättras det befintliga systemet i och med det förslag som vi nu analyserar, även om det inte ändras. För närvarande finns det inga bestämmelser om gruppundantag på det här området, riktlinjerna för dessa slags stöd har varit spridda i en rad meddelanden och har inget normativt värde. Det faktum att vissa stöd undantas anmälningsskyldigheten enligt tydliga kriterier, även om dessa kriterier kan vara otillräckliga, är ett avsevärt framsteg när det gäller öppenhet och rättslig säkerhet, vilket är värt ett erkännande.
För det andra vill jag betona att detta inte innebär att de stöd som inte tas upp i förordningen kommer att anses vara olagliga. Absolut inte. Det enda som sker är att sådana stöd skall anmälas så att man kan bedöma om de är förenliga med målen i fördraget eller inte. Vi får inte heller glömma bort att ett av dessa mål är att bevara ett system där konkurrensen inte snedvrids, och ett annat mål är främjande av sysselsättningen.
För det tredje är det nödvändigt att fastställa regler för att undvika att de förvaltningar som beviljar stöden - särskilt de regionala myndigheterna i Spaniens fall och även i andra medlemsstater - måste genomgå den långvariga behandlingstid som en anmälning medför när de beviljar sysselsättningsstöd, vilket är särskilt viktigt inom sektorer med stor arbetslöshet.
Enligt denna linje och med kriterier som sammanfaller med de mål som fastställs i Lissabonstrategin bör stöd ges för fasta anställningskontrakt. Det krävs även en ökad flexibilitet för att definiera vilka grupper av arbetstagare som mottar stöden. Det är likaså nödvändigt att anpassa dem till varje regions särdrag och inbegripa de stöd som är avsedda för att främja kvinnors inträde i arbetslivet bland de undantagna stöden. Slutligen är det nödvändigt att utvidga åldersgränsen för att unga arbetstagare - eller de arbetstagare som närmar sig slutet av sitt yrkesverksamma liv - kan utnyttja stöden utan att de måste ändras.
Det främsta målet för alla dessa kriterier, som finns med i ändringsförslag 1 från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, är att främja sysselsättningen inom de minst gynnade yrkesgrupperna. Om dessa stöd inbegrips i förordningen eller inte påverkar absolut inte konkurrensen. En jämförelse mellan dessa stöd och andra när det gäller konkurrenshämmande effekter skulle, om vi analyserar dem krasst, kunna bli en förolämpning mot vår intelligens.
Vi skall inte gå in på en debatt här om statliga stöd och vilka effekter dessa får för konkurrensen, men om det är några statliga stöd som är värda att beaktas som förenliga med målen i fördraget är det sysselsättningsstöden.
Det skulle inte vara bra om vi gav de europeiska medborgarna och arbetstagarna intrycket av att kommissionen visar prov på flexibilitet genom att tillåta andra slags stöd medan den intar en ytterst strikt hållning när det gäller sysselsättningsstöd. Det skulle även vara lämpligt att den sociala ekonomin - i allmänhet - inbegrips som undantagen sektor. Som ni alla vet utgör de socialekonomiska företagen ett viktigt skydd för att bevara sysselsättningen när kriser uppstår inom en sektor, och detta faktum bör återspeglas i förordningen.
Slutligen har det i betänkandet införts några stycken om att åtgärder för flexibilitet på arbetsmarknaden skall ha företräde före sysselsättningsstöd. Jag kommer inte att ägna mig åt att argumentera mot detta uttalande, vilket - liksom alla uttalanden som uttrycks i så definitiva ordalag - är en återspegling av stela kriterier och har konservativa drag, vilket jag inte kan instämma i. Ni måste helt enkelt erkänna det faktum att vilken ideologisk ståndpunkt man än utgår ifrån handlar det om ett underligt och överdrivet uttalande som inte borde finnas med i betänkandet, eftersom det handlar om andra frågor. Att insistera på detta tyder på ett överdrivet intresse av att sända budskap till fördel för en särskild åtgärd som stora delar av befolkningen inte kan dela, såväl parlamentet som det europeiska samhället.

Monti
. (IT) Herr talman, ärade parlamentsledamöter! Först av allt vill jag tacka föredragande Berenguer och utskottet för ekonomi och valutafrågor för kvaliteten i deras betänkande. Med tanke på sysselsättningsläget i gemenskapen handlar alla frågor som rör sysselsättningen med all rätt om viktiga politiska prioriteringar. Det är med glädje jag tar del av parlamentets kommentarer i anslutning till detta förslag, som avser att minska de administrativa skyldigheterna för de nationella myndigheter som tillgriper statligt stöd för att bemöta sysselsättningsutmaningen. Min tillfredsställelse blir än större genom den generellt positiva tonen i betänkandet.
Som ni vet och som föredraganden just har påmint om, så gäller förslaget en fjärde förordning om undantag på området för statligt stöd, och det följer på de förordningar som redan gäller för utbildning, stöd till små och medelstora företag och det stöd som hamnar under de minimis-tröskeln.
Huvudsyftet med alla dessa förordningar är att minska de administrativa skyldigheter som åligger de nationella myndigheterna genom att de skall slippa meddela åtgärder som uppenbarligen står i överensstämmelse med den inre marknaden. Förslaget gäller relationen mellan två viktiga mål för gemenskapen: sysselsättning och konkurrens. Behovet av att finna en riktig balans mellan dessa båda mål är uppenbart och då menar jag självklart inte att konkurrens och sysselsättning skulle vara två mål som strider mot varandra; tvärtom är vi övertygade om att bevarandet av en dynamisk marknadsekonomi, i vilken konkurrenskrafterna kan komma till fullt uttryck, generellt sett kraftigt bidrar till en höjning av sysselsättningsnivån.
Det finns naturligtvis många olika åtgärder som medlemsstaterna kan vidta, och som de också vidtar, för att främja sysselsättningen. Många av dessa åtgärder har inte formen av statligt stöd, framför allt eftersom de inte är selektiva utan omfattar hela den ekonomiska verksamheten i en medlemsstat. Förslaget till förordning gäller inte dessa åtgärder.
Det skall också sägas att i många fall har statliga stödåtgärder med andra primära syften som ett implicit mål att även främja sysselsättningen, till exempel regionala investeringsstöd och stöd till vissa sektorer. Den förordning vi diskuterar avser enbart de stöd som formellt och uttryckligen är knutna till sysselsättningsmålet.
Texten inskränker sig inte till att förenkla de administrativa kraven utan förtydligar dessutom de grundläggande normer som är tillämpliga på sysselsättningsstöd.

Villiers (PPE-DE).
Herr talman! Även jag skulle vilja gratulera föredraganden. Han har arbetat mycket hårt med detta betänkande, som är bra. Betänkandet och den underliggande förordningen syftar till att fastställa tydligare och mer genomblickbara bestämmelser för statligt sysselsättningsstöd. Rationella förfaranden för medlemsstater som önskar stödja sysselsättningsprogram bör välkomnas, och även lyhördhet för lokala förhållanden är önskvärt. I betänkandet välkomnar och uttrycker man stöd för registret över statligt stöd, som de brittiska konservativa har gjort till en prioritering. Det är av central betydelse att vi håller reda på de olika medlemsstaterna och deras användning av statligt stöd.
När det gäller allmänna principer anser vi att det är av central betydelse att inskränka de områden där statligt stöd kan ges. Jag är inte säker på huruvida vi bör gå så långt som Monti - jag tror att han har talat om tidigare statligt stöd som av ondo - men vi anser sannerligen att det är nödvändigt att inskränka statligt stöd för att bevara den ekonomiska effektiviteten och det ekonomiska välståndet samt likvärdiga förutsättningar för företag i olika medlemsstater. Med det sagt, erkänns det i detta betänkande och i förordningen att vissa typer av statligt stöd är godtagbara och i själva verket önskvärda när det gäller sysselsättningsprogram. Vi är emellertid mycket försiktiga vad beträffar den utbredningsgrad som kan godtas även i detta fall, på grund av vår misstänksamhet mot statligt stöd. Men vi anser att kommissionen har dragit linjen vid en förståndig punkt. Detta återspeglas också i betänkandet.
Jag skulle inte gå så långt som ändringsförslag 1, i den form Berenguer Fuster har lagt fram det. Särskilt punkt a i ändringsförslag 1, som uttryckligen tycks fördöma tillfälliga i motsats till fasta avtal, är olämplig och bör inte stödjas av kammaren.
Jag ber kammaren att komma ihåg att statligt stöd, i detta sammanhang, snarare är att betrakta som ett snabbförband eller ett häftplåster som sätts på ett gapande sår. Statligt sysselsättningsstöd, i de fall sådant tillåts enligt denna förordning, kan i själva verket aldrig lösa Europas arbetslöshetsproblem. Det är lämpligt att tillåta statligt stöd för sysselsättningsprogram under särskilda omständigheter, men det bästa sättet att gripa sig an de 18 miljonerna arbetslösa i Europa, att ge människor verkliga möjligheter till arbete, är genom arbetsmarknadsreformer, genom att få till stånd strukturella och ekonomiska reformer samt en flexibilitet på arbetsmarknaden, för att göra det lättare att anställa folk. Det är rätt sätt att ta itu med den allvarliga och höga arbetslöshetsnivån i Europeiska unionen.
Vi godtar således detta som en pragmatisk och förståndig åtgärd. Både förordningen och betänkandet innehåller förståndiga förslag, men det är av central betydelse att vi inriktar oss på den avgörande frågan, som är flexibilitet på arbetsmarknaden och ekonomiska reformer.

Randzio-Plath (PSE)
Herr talman! Jag håller med föredraganden i hans positiva bedömning av kommissionens förslag till förordning. Just därför att det privata näringslivet inte efterkommer sitt ansvar när det gäller att skapa och säkra arbetstillfällen, behöver vi ytterligare stöd för att främja sysselsättningen i Europeiska unionen. När vi tänker på den nuvarande massarbetslösheten liksom de olika situationerna i regionerna måste man säga att denna förordning verkligen är på sin plats, eftersom den åstadkommer större öppenhet, mindre text, rättssäkerhet men också gör det lättare att göra jämförelser. Med hjälp av den kan vi säkert också snart göra en bättre bedömning av hur effektiva stöden är.
Det är mycket intressant att den nationella sysselsättningspolitiken i Europeiska unionen har ändrats och också har inriktats på de gemensamma målen i sysselsättningsstrategin; åtgärdsplanerna är här en hävstång. Men i detta sammanhang kan vi konstatera att det inom ramen för de nuvarande sysselsättningsriktlinjerna inte finns något samband med utvecklingen eller med sysselsättningsstödets önskade eller oönskade effekter. Här gäller det att, i fråga om den europeiska sysselsättningspolitiken, i effektiviseringens och samstämmighetens intresse, också formulera kravet på att förbättra sysselsättningsriktlinjerna. Det måste vara tydligt att båda sidor - sysselsättningspolitiken, men också konkurrenspolitiken - kan bidra till den europeiska sysselsättningsstrategin. Jag anser att kommissionen i det förslag som vi har framför oss måste erkänna att det är nödvändigt att tillåta statliga åtgärder i form av sysselsättningsstimulans för företag, i synnerhet för vissa missgynnade grupper. Detta är bara en logisk konsekvens av de mål som beslutades i Lissabon. Full sysselsättning är och förblir ett av de viktigaste målen i Lissabonstrategin, det bekräftades trots allt i Barcelona. Därför måste vi kräva förbättringar i fråga om definitionen av berättigade grupper. Jag anser att åldersgränsen ?under 25 år? måste höjas till ?under 30 år?, och i fråga om de äldre arbetstagarna bör åldersgränsen sänkas från 55 till 50 år, eftersom detta samhälle är beroende av båda delarna, av att de yngre skall börja och att de äldre inte skall sluta.
Jag kräver också att man tydligt tar hänsyn till att den differentiering som kommissionen med all rätt har gjort i sitt förslag - när det gäller de mindre och medelstora företagen och de stora företagen - också verkligen blir en realitet när detta förslag genomförs.

Bouwman (Verts/ALE).
Herr talman! Det handlar om att vi helt enkelt vill ha ett bättre samarbete med utskottet för ekonomi och valutafrågor. Vi har, vilket egentligen är en slags försummelse som delvis beror på att vi fick se det här betänkandet alldeles för sent, inte utarbetat något yttrande till det, vilket vi normalt sett skulle ha behövt göra. Det gäller kanske också för andra utskott.
Framför allt mot bakgrund av det vi diskuterade nyss, nämligen kommissionens meddelande om en samordnad politik mellan å ena sidan den ekonomiska politiken, och alltså också konkurrenspolitiken, och å andra sidan sysselsättningspolitiken och egentligen också andra delar av socialpolitiken, är det nödvändigt att undersöka i vilken mån vi kan få till stånd ett antal saker som är mycket viktiga i kampen mot arbetslösheten.
Det är till exempel mycket viktigt med ett fjärde undantag från krav. Om man befinner sig i områden där det finns stora problem och stor press, där man måste söka bidrag och där man därför har en lång väg framför sig, - jag kommer själv från en sådan region, men jag känner också till otaliga andra -, då är det mycket besvärligt. Då är det utomordentligt bra om de sociala målen i den befintliga lagstiftningen kommer upp till diskussion, och det var också det som jag menade nyss med utbyte. Jag hoppas att den grunden blir allt bredare, och att vi från och med vårens toppmöte i Aten kommer att gå allt längre i utbytet och försöker att nå gemensamma sociala mål och hållbarhetsmål och göra en bedömning av vad den ekonomiska politiken kan bidra med till detta, och inte tvärtom få det som står i fördraget att på ett underordnat sätt ligga i linje med den ekonomiska politiken.
Kort sagt, mot den bakgrunden anser jag att detta är ett utomordentligt bra förslag, och det är viktigt att ännu en gång omjustera och jämföra konkurrensreglerna i allmänhet med det vi vill med socialpolitiken - jag tänker exempelvis på tjänster av allmänt intresse, och jag kan räkna upp ytterligare ett par. Om jag ser till hela Lissabonprocessen anser jag att några av antagandena till och med strider mot det som vi vill försöka att uppnå med de sysselsättningspolitiska målsättningarna. Några målsättningar i Lissabonprocessen, när det handlar om ny ekonomi för att bara ta ett exempel, är mycket obefogat valda. Det ser vi nu, och allt detta har konsekvenser.
Statsstöd, på grundval av artiklarna 87 och 88. Dessa artiklar är alltså mycket betydelsefulla för att återgå till socialpolitikens målsättningar, och därför får det inte uppstå några missförstånd. Det kan också vara så att vi inom kort måste gå ett steg längre. Jag skulle också vilja uppmana till att inte enbart omsätta det goda i den befintliga lagstiftningen i sociala mål, utan att också se till vad vi har behov av när det gäller sociala mål, såsom dessa är formulerade i bland annat fördraget, och att undersöka om vi kanske måste se över detta fördrag, och exempelvis föra socialpolitiken och den ekonomiska politiken till en jämlik nivå.
Mot den bakgrunden, och om man ser till vad som har föreslagits i Berenguer Fusters eget betänkande, - tack för det förresten, och tack också för kommissionens arbete -, är det mycket viktigt att stödja ändringsförslag 1 till och med 4. Stöd för dessa ändringsförslag från hela parlamentet kommer för oss att vara en enkel förutsättning för att rösta för detta förslag i sin helhet.

Blokland (EDD).
Den europeiska lagstiftningen är för en lekman på detta område ett enda stort mysterium. Många olika system, olika krav och villkor, mängder av bestämmelser och långa texter bildar en alltför riklig mängd av lagar. Utan sakkunnig hjälp kan medborgare och företagare inte orientera sig i detta.
Den europeiska lagstiftningen utmärker sig alltså inte i tydlighet eller entydighet. Detta leder till problem vid frågor angående stöd, vilket visar sig i rättsärenden och rättsfrågor i fråga om lokala myndigheter, företagare och berörda medborgare.
Förslaget om en förenkling och ett förtydligande av reglerna för stöd inom ramen för sysselsättningsfrämjande åtgärder förtjänar därför parlamentets samtycke.
Förenkling och förtydligande innebär inte att man måste lägga till mängder av nya målsättningar och idéer som är svåra att genomföra. Jag vill i det här sammanhanget därför göra ett kort påpekande angående det första ändringsförslaget.
Kompletteringarna till ändringsförslag 1 hör hemma i sysselsättningspolitiken. De hör inte hemma i en resolution om stöd på grundval av EG-fördraget.
Enligt min uppfattning reglerar kommissionens förordning i första hand den finansiella sidan av stödet. Man beviljar ju stöd först när det är nödvändigt, och när omständigheterna kräver det. De kompletteringar som nämns i det första ändringsförslaget är enligt min åsikt därför för breda för en särskild tillämpning inom ramen för stöd.
Med undantag därför för ändringsförslag 1 stöder jag den här resolutionen. Jag instämmer för övrigt med Bouwman om att det här betänkandets förfarande är ganska märkligt.

Karas (PPE-DE)
Herr kommissionär, herr ordförande, mina damer och herrar! Jag tror att kommissionens förslag till förordning är ett mycket bra exempel på att de uttalanden som många kolleger här har gjort inte stämmer, nämligen tesen att sysselsättningspolitiken permanent är underställd den ekonomiska politiken. Vi behöver båda delarna, det ena hänger ihop med det andra. Det finns inte någon motsägelse mellan konkurrenspolitik, tillväxtpolitik och nödvändigheten att garantera stöd på somliga områden, så som denna förordning visar.
För oss är det klart att biståndet måste ge impulser, överbrygga motsättningar och innebära hjälp till självhjälp. Stöd kan inte ersätta en ekonomisk politik och en ordnad sysselsättningspolitik. För oss är det som bäst kan bidra till sysselsättningen fortfarande en fungerande inre marknad, genomförande av stabilitets- och tillväxtpakten, genomförande av Lissabonmålen, förverkligande av de fyra friheterna, avreglering och flexibilisering av arbetsmarknaden och ett utbildningssystem som fostrar och stimulerar till livslångt lärande, omskolning och vidareutbildning.
Vi välkomnar denna förordning eftersom den säger ?ja? till systematisering, förenkling och sammankoppling, ?ja? till kontroll och öppenhet, inte minst genom registret över stöd, ?ja? till reglering av sysselsättningsstödet för pelarna i den europeiska ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken samt för de små och medelstora företagen, och därför att den säger ?ja? till en förstärkt samordning av kommissionens och medlemsstaternas politik och av medlemsstaternas ministerier. Vi har exempelvis i Österrike redan påbörjat detta genom att sammanföra arbete och näringsliv i ett ministerium, och har goda erfarenheter av det.
Jag vill tacka er, herr kommissionär, för att ni med era förklaringar om stöd och översvämningarna har lämnat en tydlig signal om att ni tar hänsyn till regionala skillnader när det gäller ekonomisk politik, konkurrens- och sysselsättningspolitik i er stödpolitik.

Van Lancker (PSE).
Herr talman, herr kommissionär! Jag måste göra er besvikna! I motsats till vissa kolleger är jag inte så entusiastisk över föreliggande förordning. Jag är nämligen övertygad om att om den här förordningen förblir oförändrad kommer väldigt många medlemsstater att hamna i mycket stora svårigheter när det gäller att uppnå den europeiska sysselsättningsstrategins ambitiösa målsättningar, som man förbundit sig till i Lissabon.
Om sjuttio procent av den aktiva befolkningen skall vara verksam fram emot 2010 så betyder det också att de äldre arbetstagarna måste stödjas, att personer med lägre kompetensnivå måste kunna vara verksamma och att funktionshindrade måste få arbete, och det innebär stödåtgärder. Jag är övertygad om att man inte löser sådana problem med större flexibilitet och strukturreformer. Men i förordningen, herr kommissionär, riktas uppmärksamheten i så hög grad mot konkurrens att det kommer att bli i princip omöjligt att uppnå de här målsättningarna.
Bara ett exempel: taken för stöd som skall främja missgynnade arbetstagare är så låga att alla företag som startats enligt de belgiska reglerna om stöd till start av näringsverksamhet och som rekryterar lågutbildade långtidsarbetslösa till meningsfulla arbeten måste slå igen dörrarna omedelbart, såvida vi inte klassificerar arbetstagarna som funktionshindrade.
Ännu en kommentar: det oroar mig fortfarande att kommissionen inte erkänner vissa medlemsstaters institutionella verklighet. Hos oss, och i andra medlemsstater, är det regionerna som fattar beslut om sysselsättningsstödet. Som frågan nu regleras i förordningen faller detta under de specifika åtgärderna och inte under de allmänna åtgärderna, vilket innebär ett anmälningskrav för regionerna.
Herr kommissionär! Jag anser att vi har funnit ett antal argument för att konventet skall begränsa konkurrenspolitiken, men jag hoppas innerligt att kommissionen vid anpassningen av den här förordningen kan bevisa att den också utan fördragsändring kan åstadkomma en jämvikt mellan sysselsättningspolitiska målsättningar och konkurrensmål. Och jag skulle vilja fråga er om det inte är möjligt att rådfråga Sysselsättningskommittén som övervakar Lissabonmålsättningarna om den här förordningen.

Fiori (PPE-DE).
Herr kommissionär! Vi stöder förslaget till förordning och även detta pågående projekt inom kommissionen, som fungerar som ett slags generella ingripanden, av vilka detta skulle kunna vara den fjärde delen.
Man skulle kunna fråga mig: hur kommer det sig, eftersom ni stöder förordningen, att ni gör ett inlägg? Jo, jag gör mitt inlägg eftersom vi känner ett grundläggande tvivel, och det är den fråga som jag ställer till er: hur kan det komma sig att man har velat undanta transportsektorn i en förordning som syftar till avbyråkratisering och en serie ingripanden där de olika sektorerna redan har angetts? Jag säger detta med utgångspunkt - en av de mycket få gånger som detta händer mig - i den nationella situationen i Italien, där man utan tvekan under årens lopp har gjort val som fått diskutabla konsekvenser, men som samtidigt är ett land med absolut speciella miljöförhållanden jämfört med övriga Europa. När det gäller sysselsättningsåtgärderna ingriper förordningen i en sektor som har många problem och som borde förändras och förändra sin egen sysselsättningsstruktur. Att då ange transportsektorn som en sektor som absolut måste undantas verkar vara en bedömning som kommissionen borde fundera på att ändra.

Howitt (PSE).
Herr talman! Jag vill välkomna artiklarna 5 och 6 i förslaget till förordning, vilka ger en uttrycklig signal till medlemsstaternas regeringar att stödja särskilda åtgärder avseende så kallad rimlig anpassning för att främja sysselsättningen bland arbetstagare med funktionshinder. Jag vill dock be kommissionär Monti att i sitt svar på debatten rikta sig till de 400 000 funktionshindrade arbetstagarna, som de vid Remploy i Southend i min valkrets - och på andra arbetsplatser runtom i Europa - där företaget anställer mer än 50 procent funktionshindrade arbetstagare som inte kan arbeta på den öppna arbetsmarknaden. Detta är känt som skyddad, eller understödd, sysselsättning.
Jag vet att kommissionären har tagit emot påpekanden från fackförbundet General, Municipal and Boilermakers Trade Union och många andra om att även faktiska organisations-, administrations- och transportkostnader i sådana företag bör undantas från bestämmelserna för statligt stöd. Jag har hört att det inledande svaret från den rådgivande kommittén för statligt stöd var positivt.
Jag hoppas att kommissionären i kväll kommer att försäkra parlamentet och de många funktionshindrade människor som annars inte kan få ett arbete på den öppna arbetsmarknaden om att Europa fullständigt kommer att erkänna deras rättigheter och ambitioner i sina konkurrensregler.

Monti
. (IT) Herr talman! Inläggen ger intryck av stor enighet när det gäller den filosofi som ligger till grund för förordningen och som skulle kunna beskrivas som följer: det finns ett grundläggande samband, det har Karas visat tydligt, mellan konkurrenspolitiken och sysselsättningspolitiken. Detta samband finns av två anledningar: för det första eftersom en konkurrenskraftig ekonomisk miljö på lång sikt utan tvivel främjar en hållbar sysselsättning, och dessutom även för att konkurrenspolitiken är tillräckligt flexibel - det visar denna förordning - för att kunna förena en principiell stränghet med möjligheten till statligt stöd om det motiveras på lämpligt sätt.
Statliga stödinsatser - detta är en annan aspekt av den filosofi som inläggen enligt min mening har fångat på ett bra sätt - är definitionsmässigt selektiva. Vårt mål är att göra så att de är selektiva till förmån för företag och kategorier av anställda som stöter på speciella svårigheter. Stödet till att skapa nya arbetsplatser borde därför riktas till de små och medelstora företagen - Randzio-Plath underströk detta - och till företag som etablerats i stödområden. Övriga stöd bör vara utformade för att anställa kategorier av personer som på olika sätt är missgynnade. Detta förklarar till exempel varför de stora företag som inrättats i regioner som inte får stöd undantas från möjligheten till sysselsättningsfrämjande stöd. Det är inte aversioner mot någon, utan det ligger i linje med önskan att stödja andra som befinner sig i en situation som verkligen motiverar stödet.
Reglerna är nu tydligare och stödens omfattning beror inte längre på komplicerade koncept, som det faktum att arbetsplatserna skall vara knutna till ett investeringsprojekt, och de överensstämmer dessutom nu med reglerna för regionala stöd och stöden till små och medelstora företag.
Flera talare har dessutom påpekat - jag påminner framför allt om Villiers - värdet av öppenhet även när det gäller registren över statliga stöd. Att översätta en sådan filosofi, som enligt min mening har så brett stöd, i detaljerade bestämmelser som är direkt tillämpningsbara, är sannerligen inte någon lätt uppgift. Det kan finnas ett diskussionsutrymme när det gäller de precisa bestämmelserna, och jag noterar de ändringar som föreslagits i det avseendet. Jag kan till exempel tala om för er att vi för närvarande överväger möjligheten att utsträcka definitionen av missgynnade arbetstagare - och här vänder jag mig framför allt till Howitt - bortom den definition som ingår i förslaget som offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas tidning i april. I den texten ingick redan bestämmelser om kvinnor i regioner med en kvinnlig arbetslöshet som översteg det nationella genomsnittet, vilket anges i ändringsförslag 1.
Och så gäller det frågan om transporter, som togs upp av Fiori. Jag noterar ert förslag som naturligtvis, på grund av ansvarsfördelningen inom kommissionen, liksom ni vet faller inom vice ordförande de Palacios behörighetsområde. Jag konstaterar bara att det finns en särskild oro när det gäller överkapaciteten inom denna sektor, framför allt vägtransporterna, och i allmänhet är vi av den uppfattningen att där det finns ett problem med överkapacitet är ingripanden med statligt stöd inte den lämpligaste metoden, utan det kan snarare förvärra den typen av problem. Vi kommer emellertid att uppmärksamt bevaka det som ni har pekat på.
Låt mig också säga - och här vänder jag mig i första hand till Van Lancker - att vi överväger en möjlighet för medlemsstaterna att meddela åtgärder till förmån för arbetstagare som inte ingår i definitionen missgynnade arbetstagare. Vi har dessutom för avsikt att ta hänsyn till det särskilda fall som utgörs av skyddat arbete för funktionshindrade anställda. Det kan dessutom finnas andra aspekter där vi är beredda att diskutera en ökad flexibilitet.
Avslutningsvis vill jag tacka utskottet för ekonomi och valutafrågor och föredragande Berenguer Fuster för deras bidrag, som har varit extremt nyttiga.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0233/2002) av Avilés Perea för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om översynen efter halva tiden av Daphneprogrammet (2000-2003) (2001/2265(INI)).

Avilés Perea (PPE-DE)
. (ES) Herr talman, herr kommissionär! Vi behandlar i detta betänkande Daphneprogrammet, dess utveckling, vad som har lyckats och programmets svagheter. Det är ett program för att bekämpa våld mot kvinnor och barn, huvudsakligen våld i hemmet. Ett våld som är en allvarlig kränkning av kvinnors och barns grundläggande rättigheter.
Våldet mot kvinnor är en följd av bristen på jämställdhet mellan män och kvinnor och könsdiskrimineringen i samhället. Kampen mot våldet kräver ett integrerat förslag med en kombination av förebyggande åtgärder, bestraffning av förövaren och stöd till offren.
Europeiska kommissionen har utarbetat en uttömmande och noggrann utvärderingsrapport efter halva programmet, vilken gör det möjligt att lägga fram förslag inför framtiden för att nå målet ?nolltolerans?.
Våld mot kvinnor och barn sker i alla länder och utan åtskillnad när det gäller klass, etniskt ursprung eller utbildningsnivå. Våldet mot kvinnor utgör ett hinder för jämställdhet mellan könen och vidmakthåller ojämlikheten. Det faktum att detta program inte får tillräckliga budgetmedel måste betonas, endast en tredjedel av de projekt som har lagts fram har kunnat finansieras. Särskild uppmärksamhet måste ägnas åt förebyggande, men även åt behandling och rehabilitering av förövarna för att undvika upprepat våld. Det är mycket viktigt att pedagogiska program för förebyggande av våld mot kvinnor och barn utarbetas för att spridas i skolor och vuxenutbildning. Alla sektorer i samhället måste delta i kampen mot våldet, medierna spelar en särskilt viktig roll, både genom att skapa opinion och överföra värderingar. Det är viktigt att medierna sprider en icke-diskriminerande och icke-stereotyp bild av kvinnor och barn och våldsoffer i allmänhet. Det sätt som nyheter om våldsdåd sprids på är även det av grundläggande vikt för hur dessa våldsdåd sedan uppfattas.
De icke-statliga organisationerna spelar en viktig roll i kampen mot våldet, men även de offentliga institutionerna måste delta - hittills har dessa endast deltagit i 10 procent av programmen - och även universitet, lärosäten och forskningsinstitutioner. Vi behöver mer upplysningar om våldets verkliga omfattning, eftersom vi endast känner till en liten del. Vi behöver gemensamma indikatorer och en gemensam databas.
Medlemsstaterna bör förnya sina nationella lagstiftningar för att förfoga över lämpligare instrument i kampen mot våldet. I några länder finns det redan bestämmelser om besöksförbud i den gemensamma bostaden med kompletterande åtgärder. Offren måste skyddas och vi måste se till att det inte blir de som måste fly och gömma sig. Bättre utbildning inom polisväsendet skulle vara till stor hjälp.
Daphneprogrammet bör fortsätta när det nuvarande programmet avslutas, eftersom problemen tyvärr kvarstår och vi vet att det är svårt att komma till rätta med dem. Därför välkomnas de åtgärder som genomförs för att medvetandegöra samhället och försöka ändra på den manschauvinistiska mentalitet som fortfarande finns kvar. Bland dessa åtgärder föreslår vi ett europeiskt år mot våld mot kvinnor och barn.
Slutligen vill jag betona behovet av att ändra den rättsliga grunden för programmet. Det är nu rätt tillfälle att göra det, eftersom Europeiska konventet, som ser över och förnyar fördraget, har möjlighet att ändra den. Jag uppmanar därför enträget kommissionär Vitorino, vi känner alla till hans lyhördhet när det gäller dessa problem, att insistera, utöva påtryckningar och göra allt som står i hans makt för att införa en rättslig grund i fördraget som underlättar kampen mot våld mot kvinnor och barn i hela Europeiska unionen. Vi vet att det är svårt, men jag hoppas att han med sin goda vilja uppnår det.
(Applåder)

Vitorino
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill börja med att gratulera Avilés Perea till det utomordentliga betänkande hon har lagt fram vid detta plenarsammanträde i dag. Jag anser att den viktigaste slutsatsen vi kan dra av det är att kommissionen och parlamentet är överens om att förena sina ansträngningar för att bekämpa problemet med våld, i synnerhet problemet med våld mot kvinnor och barn.
Med den föreslagna resolutionen stöder parlamentet detta program, ett program som fortfarande är blygsamt - det medger jag - men som kommissionen är oerhört stolt över att ha skapat. Jag välkomnar i synnerhet det faktum att Europaparlamentet bekräftar att de redan vidtagna åtgärderna har varit framgångsrika och håller på att vänja sig vid tanken på att programmet måste fortsätta efter 2003. Kommissionen är, för sin del, beredd att lägga fram texten för ett beslut om det nya Daphneprogrammet, i överensstämmelse med de synpunkter som kommer till uttryck i förslaget till resolution.
För att göra det måste jag emellertid behandla den fråga om programmets rättsliga grund som föredraganden tog upp. I dag är det artikel 152 om hälsoskydd i EG-fördraget som utgör den rättsliga grunden för Daphneprogrammet. Det kan tyckas att artikeln inte har mycket med våld att göra, men våld är helt klart mycket mer än bara ett hälsoproblem, för det är även en folkhälsofråga, som berör både fysisk och psykisk hälsa. 
Jag instämmer helt och hållet i att våld mot barn och kvinnor är en oacceptabel kränkning av deras rättigheter som mänskliga varelser. Icke desto mindre, inom fördragens tillämpningsområde och i deras nuvarande utformning, har kommissionen inte något annat alternativ än att inleda åtgärder mot våld i enlighet med artikel 152. Sådan är situationen, oavsett vilken ställning Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna kommer att ha i framtiden, inom fördragets tillämpningsområde, eller utanför det.
Den nuvarande situationen får icke desto mindre inte hindra oss från att försöka förbättra den. Kommissionen kommer inom kort att föreslå ett direktiv om jämställdhet mellan män och kvinnor utanför arbetsplatsen. Direktivet kommer inte att innehålla åtgärder mot våld eftersom dess rättsliga grund, artikel 13 i fördraget, inte förutser några åtgärder på detta område.
Just därför måste vi fortsätta diskussionen och jag noterar med glädje förslaget från denna kammare, som föredraganden framförde alldeles nyss, att konventets medlemmar borde fokusera sin diskussion om denna fråga kring ett förslag om våld med egen rättslig grund i fördraget. Jag är en av kommissionens företrädare i konventet och kommer förvisso att stödja parlamentets begäran när frågan diskuteras i konventet.
Det är uppenbart att vi i en sådan här diskussion måste ta hänsyn till de olika befogenheterna för medlemsstaterna och unionen i dess helhet och finna en balans mellan dem. Med andra ord, om vi - både parlamentet och kommissionen - vill ha ett nytt Daphneprogram som kan påbörjas i början av 2004, har kommissionen inte något annat alternativ än att än en gång använda artikel 152 i fördraget.
Framgången för detta program kommer till tydligt uttryck i det stora antalet projekt som har lämnats in. Det måste emellertid medges att detta tecken på framgång även är en anledning till oro. Det innebär att antalet våldssituationer och antalet fall av våld mot kvinnor och barn i länder i Europeiska unionen fortfarande är mycket högt. Därför ligger föredragandens krav på en större budget i linje med kommissionens slutsatser, i synnerhet om vi har den förväntade ökningen av insatser på detta område, efter kandidatländernas anslutning, i åtanke.
Utöver det stöd som detta parlament har gett Daphneprogrammet, är de förslag som återfinns i förslaget till resolution användbara och ligger helt i linje med de diskussioner som har ägt rum i kommissionen. Jag syftar, i synnerhet, på tanken att prioritera förebyggande åtgärder. Det civila samhället, icke-statliga organisationer och de offentliga myndigheter som har befogenhet på området måste mobiliseras när det gäller dessa åtgärder.
Jag syftar på ansträngningarna för att utveckla ett permanent utbildningsprogram i skolorna, och även i medierna, för att bekämpa de stigman och kulturella fördomar som ännu är förhärskande i våra samhällen. Jag syftar uttryckligen på behovet av gemensamma indikatorer och behovet av att genomföra en mer uttömmande insamling av data om våld på europeisk nivå, eftersom våldet ofta äger rum i det fördolda och försvinner i den offentliga statistiken.
Detta är något som även kommissionen anser är nödvändigt och framtida åtgärder skulle kunna samordnas med den aktuella åtgärden att etablera ett nätverk av experter på grundläggande rättigheter. Det är faktiskt så att denna nya åtgärd för att skapa ett nätverk av europeiska experter på grundläggande rättigheter inom budgetpost B-5850 för 2002, som kommissionen redan har börjat slutföra på begäran av Europaparlamentet, kommer att göra det möjligt att skapa ett nära samband mellan detta nätverk av experter och målen för Daphneprogrammet, utöver att man framhäver något som har stor betydelse. Detta är vidden av det brott mot de grundläggande rättigheterna som allt våld mot kvinnor och barn utgör och som vi kommer att fortsätta att bekämpa.

?ratsa-?sagaropoulou (PPE-DE).
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Även jag skulle vilja gratulera föredraganden till hennes brett baserade tillvägagångssätt gentemot våldsproblemet i alla dess former, och till förslaget att vi skall fortsätta och på ett bättre sätt ta vara på det här programmet.
I halvtidsrapporten fastställer vi hur långt vi har kommit med att höja medvetenheten om våldsproblemet och hur vi bör bemöta det. Den bittra sanningen är emellertid att våldet består i våra samhällen, och tvingar oss att anta mer genomgripande och effektiva åtgärder, som att införa en rättslig grund i fördraget eller att organisera ett europeiskt år kring detta ämne, vilket föredraganden föreslår. Jag för min del är angelägen att få se en vittomfattande informationskampanj där man använder alla till buds stående medel, och där man engagerar varje byrå i den allmänna kampanjen om Europeiska unionen och kandidatländerna, vilket skulle kunna nå ut till små, särskilt avlägsna samhällen där våldet, som vi vet, består inom familjer, i skolor och på gatorna. Och utöver denna målsättning måste vi uppmuntra hela det lokala samhället att engagera sig, som kommissionären redan har sagt.
När vi har överblickat läget så här långt kan vi se att även om programmet är tillgängligt för regionala och lokala myndigheter så utgör deras del av engagemanget bara omkring 10 procent, medan däremot de icke-statliga organisationerna, som verkar på lokal och regional nivå, förhindras delta på grund av att man fordras kunna skapa interna förbindelser genom att hitta samarbetspartners i andra medlemsstater, och på grund av programmets invecklade förvaltning.
Jag anser det därför vara av central betydelse att den slutliga rapporten innehåller en djupgående analys av det kvantitativa och kvalitativa engagemanget hos de många byråerna och de mekanismer som de använder för att samarbeta, och av programmets inverkan på det lokala samhället. Detta kommer att hjälpa oss att undersöka och föreslå nya vägar för att mindre byråer skall kunna delta i programmet, men även andra verksamhetsområden där få åtgärder har vidtagits hittills, såsom en översyn av utbildningsprogram där våld uppstår, samt utbildning av lärare och journalister. Likaledes, om vi ämnar ta bättre vara på programmet, bör vi undersöka det i förhållande till andra liknande program, särskilt nationella program för att reducera våld och hjälpa offer.

Gröner (PSE)
Herr talman! Europeiska socialdemokratiska partiets grupp välkomnar kommissionens rapport om översynen efter halva tiden om genomförandet av Daphneprogrammet. Programmet har visat sig vara synnerligen effektivt för att bekämpa våld mot barn, ungdomar och kvinnor, trots att det har mycket litet pengar till förfogande. Daphne bygger på ett initiativ från kommissionär Anita Gradin och Europaparlamentet, och är ett utmärkt exempel på hur man med stort personligt engagemang från alla som deltar i programmet och genomförandet av projektet, och med klar politisk vilja, kan åstadkomma mycket och utveckla en ny politik.
Med tanke på våldets dimensioner har det ju varit svårt att fastslå gränser för Daphneprogrammet. Det handlar om en tabufråga i den kriminella gråzonen. Det saknas klara uppgifter. Men enligt undersökningar vet vi att var tredje kvinna har råkat ut för olika former av könsspecifikt våld. En av fem kvinnor blir offer för brutala övergrepp från sin äkta man eller partner. Enligt uppskattningar som gjorts av Internationella organisationen för migration (IOM) smugglas varje år 500 000 personer in i Europeiska unionen, övervägande kvinnor och barn. Ytterligare kvinnor hotas av könsstympning.
Under 2000 och 2001 kunde vi nu enbart stödja 73 projekt, det är bara 12 procent av de föreslagna projekten. Detta ledde till viss frustration bland de icke-statliga organisationerna. Fyra miljoner euro per år - det kan man inte åstadkomma särskilt mycket med, och det väcks väl också vissa förhoppningar som sedan inte kan uppfyllas. Men det som är viktigt är att Daphne var ett mångdisciplinärt instrument, och här bör kommissionen även i fortsättningen visa sig flexibel.
Vi har till exempel i Dublin observationscentrumet för våld mot kvinnor, som Europeiska kvinnolobbyn har ansvaret för. Där finns det bra information. Det har kunnat utarbeta en överblick över de åtgärder som inletts, men också över rättsinstrument i medlemsstaterna. Här kan man sammanföra synergier mellan aktörerna, men även åtgärder på nationell, europeisk och internationell nivå. Tyvärr deltar ännu inte de central- och östeuropeiska länderna i tillräcklig utsträckning. Bara 6 procent av organisationerna har över huvud taget resurser för att kunna delta i projekten. Vid våra delegationsresor i kandidatländerna har vi ju kunnat konstatera att det här finns ett stort behov, en stor beredskap, men att det saknas resurser, och det måste här också göras kompatibelt för de icke-statliga organisationerna.
Det är också mycket viktigt att vi inte stannar upp vid Europeiska unionens yttre gränser. Även i Ryssland, Ukraina, Vitryssland, överallt uppträder fenomenet, som också gäller oss i Europeiska unionen. Här måste vi vara ännu mer öppna och även ta med andra gemenskapsprogram i Daphneprogrammet.
För mig och min grupp är det mycket viktigt att för den andra halvtiden för Daphne - och på basis av de erfarenheter som vi samlat på oss under den första halvtiden - förstärka synergieffekterna. I punkt 12 i resolutionen betonas detta än en gång. Vi måste absolut fortsätta kampanjen mot våld och kampanjen med förebyggande åtgärder. Där finns det också utmärkta exempel vid de yttre gränserna i form av varningar till de unga kvinnorna. Vi har med våra nätverk, de icke-statliga organisationerna, uppnått goda resultat, som nu också måste genomföras i medlemsstaterna.
Ett europeiskt år mot våld är mycket viktigt - vilket påpekats och vilket vi flera gånger har krävt. Kommissionär Reding, som är ansvarig för kommunikationen, har redan gett löfte om det. I konventet måste vi nu också insistera på att få ett klart uttalande om att det med hänsyn till den rättsliga grunden inte bara handlar om allmän hälsa, utan att den inre säkerheten äventyras, om våldet mot kvinnor inte upphör.

Figueiredo (GUE/NGL).
Herr talman! Våld mot kvinnor och barn är fortfarande verklighet i våra samhällen, inklusive i Portugal, trots att det har fördömts i på varandra följande resolutioner från FN och Europeiska unionen, då det utgör ett oacceptabelt brott mot deras grundläggande rättigheter, som inte kan tolereras. I synnerhet våld i hemmet, en av de vanligaste, om än en av de minst synliga, formerna av våld, som förorsakar stora mänskliga, sociala och ekonomiska kostnader för hela samhället, utöver att det utgör ett hot mot kvinnors säkerhet, fysiska integritet, frihet och värdighet.
Därför är det så viktigt att vi har ett samlat angreppssätt som kan förstärka de åtgärder, insatser och finansiella medel som erbjuds i Daphneprogrammet. Dessa är dock otillräckliga, vilket också redan har betonats. Vidare, som betänkandet säger - och jag måste gratulera föredraganden - faller varje år 500 000 människor, till allra största delen kvinnor och barn, offer för människohandel som syftar till sexuellt utnyttjande inom Europeiska unionen. Detta ställer krav på effektivare åtgärder mot alla former av våld och på stöd till offren, inklusive en ökning av de finansiella medel som för närvarande är öronmärkta för detta syfte.
Jag önskar emellertid även rikta uppmärksamheten på den förebyggande verksamheten, genom att skapa fler högkvalitativa arbeten, bättre stöd på det sociala planet och genom att ägna större uppmärksamhet åt våldsförebyggande utbildning, genom att tillhandahålla mer information och främja kvinnors och barns rättigheter. Därför uppmanar jag enträget kommissionen, rådet och medlemsstaterna att beakta de förslag som lagts fram av parlamentet, för att dra nytta av den erfarenhet som vunnits sedan 1997 och presentera ett nytt handlingsprogram, med lämpliga anslagsbelopp, som även räknar med kandidatländernas fulla deltagande och skapandet av en gemensam databas för att eliminera våldet.

Sörensen (Verts/ALE).
Herr talman, kolleger, herr kommissionär! Ni är medvetna om att det här betänkandet godkändes enhälligt och utan ändringar. 
Det är också ett faktum att det här betänkandet och den här revideringen av Daphneprogrammet inte innehåller några motsägelser. Alla är enhälligt överens om detta. Det här initiativet, som en gång kom till stånd tack vare Europaparlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, upplever en enorm framgång. Inte enbart i Europeiska unionen, utan också långt utanför dess gränser, vilket mina kolleger redan har nämnt. Man kan tyvärr sätta ut en hel del frågetecken för denna framgång. Kommissionären har redan hänvisat till detta. Kanske blir det ett slut på detta program, men jag har också hört positiva röster om en fortsättning, fastän det ibland råder brist på pengar, eftersom det finns liknande problem överallt.
En av de frågor som jag vill ställa nu är om det då inte är möjligt att kommissionen och er kommissionär rekommenderar de medlemsstater som egentligen är ansvariga för projekten att ta över ett projekt när det handlar om sådana projekt som kommissionen godkänner utan att de kan finansieras. På det sättet kan en medlemsstat betala för ett projekt i stället för kommissionen, så att medlemsstaterna uppmuntras till att utföra någonting i sitt eget land, på de ställen där våldet blivit synligt och där de icke-statliga organisationerna, och ofta också myndigheterna, kanske de små kommunerna, vill uträtta något.
Det spanska ordförandeskapet prioriterade frågan om våld mot kvinnor. Detta ledde till en ingående undersökning i fråga om de åtgärder som vidtagits av olika medlemsstater, men också i fråga om de bästa förfarandena. Det danska ordförandeskapet har fortsatt detta arbete, men jag skulle vilja använda denna interpellation till att uppmärksamma er på en viss aspekt som jag också anser vara i behov av högre projektmedelsanslag, nämligen våldet inom familjen. Varför? Det visade sig av en undersökning hos polisen i Antwerpen att 70 procent av polisens verksamhet ägnades åt utredningar som direkt hade att göra med våld inom familjen. Det handlar då om incest, våld som begås av barn mot föräldrar eller av föräldrar mot barn. Våld mot äldre, psykiska problem, fysiskt och psykiskt våld före och efter en skilsmässa där umgängesrätt föreligger eller inom en nybildad familj. Det handlar inte enbart om barn som växer upp i en våldsbenägen familj och som sedan börjar betrakta detta som ett normalt beteende, utan också om en allmän normupplösning. Ibland sker också det motsatta, nämligen att en av föräldrarna kommer från en splittrad eller våldsbenägen familj, och där denne vill bespara sina barn detta, kosta vad det kosta vill. Av den anledningen övergår denna förälder till överbeskyddande, eller till överdriven disciplin. De andra familjemedlemmarna förliker sig med detta, eller känner sig undertryckta och gör motstånd. Detta leder till att ungdomar rymmer hemifrån, blir våldsamma mot föräldrarna. Eller så uppfostrar man flickor som senare omedvetet väljer en tyrannisk make, och som sedan ofta faller offer för våld i hemmet.
När alla dessa problem blev möjliga att tala öppet om i vårt samhälle öppnades en Pandoras ask. Vi kan inte lämna de här offren hjälplösa, utan vägledning och råd. I det här sammanhanget tänker jag inte enbart på de klassiska åtgärderna, som telefonjourer, stödcentrum och kvinnohus, utan också på upplysningsprojekt. Upplysningsprojekt, utbildningsprojekt för dem som har en första kontakt med ett eventuellt offer och som kan hjälpa honom eller henne ut ur isoleringen, såsom husläkare, lärare eller poliser. Att ingripa när våldet först framträder är nämligen också att förebygga att våldet upptrappas, och det är egentligen det viktigaste steget vid förebyggandet.
Vidare vill jag också betona betydelsen av Daphne. Det var ett projekt av ett antal icke-statliga organisationer i olika länder, tillsammans med en internationell organisation, Internationella organisationen för migration. De utarbetade ett projekt inom ramen för samarbete vid hjälp till offren för människohandel. Man lyckades också mycket bra med detta projekt, och just därför anser jag att det är så viktigt att projekten kan fortsätta att drivas, och att de kan bli ännu mer omfattande. Den 17 oktober äger för övrigt en rundabordskonferens rum i Europaparlamentet, där en video, en broschyr och också en webbplats presenteras, där politiker, där vi, men där också polis, journalister, forskare och studenter kan få information. Jag vill bara säga, kolleger, att allt detta är viktigt. Avilés Perea formulerade det mycket bra. Det internationella året mot våld måste komma, och säkerligen också subventionerna. Vi måste kanske i högre grad insistera på att våra medlemsstater bidrar till detta.

Angelilli (UEN).
Herr talman! Jag vill först tacka föredraganden för hennes arbete, för de siffror och den statistik som lagts fram och som, även i avsaknad av tillräckliga och enhetliga data, visar att våld mot kvinnor och barn är ett mycket allvarligt fenomen. De senaste siffrorna om våld i hemmet och familjen är otroliga. De visar att var femte kvinna skulle vara offer för våld från sin make eller partner: ett våld som oftast utövas under total tystnad och som många gånger slutar med att offret faktiskt dödas.
Ställda inför så dramatiska siffror häpnar man över en så klart otillräcklig finansiering, trots tillägget på en miljon euro under 2002. Det är också slående att deltagandet från de offentliga institutionernas sida bara motsvarat 10 procent av totalbeloppet.
De offentliga myndigheternas roll är i stället av avgörande betydelse, såväl när det gäller utbildning av specialiserad personal som när det gäller information och förebyggande på områden som gäller våld mot och kränkning av kvinnor och barn. Framför allt skulle det vara lämpligt att skapa eller förstärka centrum för mottagande och rapportering som kan garantera maximalt skydd till offren och som också kan tillhandhålla gratis psykologiskt och juridiskt stöd. Det skulle också vara önskvärt att skapa utrymme på skolornas schema åt förebyggande av fenomen som pedofili och våld i hemmet.
Min grupp är slutligen mycket positiv till idén att inrätta ett internationellt år för kampen mot våld mot kvinnor och minderåriga. I övrigt håller jag med mina kolleger: om man inte ändrar den rättsliga grunden så kan man inte göra mycket för att på ett verkligt konkret och effektivt vis bekämpa dessa fruktansvärda övergrepp.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Herr talman! Jag gratulerar kommissionen, eftersom detta är resultatet av en uthållighet och en tro på något som aldrig tagits upp tidigare.
Under de senaste åren har ett medvetande om problemen med våld mot kvinnor och barn i hemmet växt fram i Europa, vilket återspeglas i den nuvarande lagstiftningen och i föregående lagstiftningar. Jag anser att vi bör fortsätta att arbeta efter den här linjen, trots att det är svårt att införa trovärdighet och vikten av dessa idéer i vad vi kan kalla för ländernas politik.
Det som sker i många länder i Europa, organiserad prostitution, våld i hemmet, den alarmerande ökningen av våld mot barn och det faktum att många barn överges av sina familjer, visar på att vi måste ta itu med den här frågan, och metoden bör vara ett system med delade befogenheter. I det här sammanhanget stöder jag fullständigt de förslag som Avilés kommer med och jag instämmer fullständigt i vad kommissionären sade.
Europa bör med andra ord skapa en rättslig referensram med minimiregler, vilken bör omfatta offer för våld i hemmet och staternas skyldighet att värna om våldsoffer. Avsikten bör även vara att undvika den oåterkalleliga skada som åsamkas de barn som blir vittnen till skräckscenerna, och de minderåriga som lever i rädsla i skuggan av våldet.
Det står dessutom mycket klart, och jag vill betona detta, att de flesta av de övergivna barnen och de barn som upplever våld i hemmet befinner sig i en sådan situation just på grund av att deras familjemiljö har upplösts, splittrats eller att de aldrig haft ordnade familjeförhållanden. Man kan följaktligen inte skydda och utbilda dessa barn inom ramen för familjen. Det är nödvändigt att ta till andra skyddsstrategier och försvar, eftersom familjen ibland är en hämmande faktor.
Jag har dessutom intrycket av att vi håller på att bli vana efter att ha hört om så många fall. I det här sammanhanget begär jag att rättsliga bestämmelser till skydd för barnen som är bindande för medlemsstaterna skall utvecklas och att denna skyldighet beaktas när det är dags att tala om de länder som kommer att ansluta sig till Europeiska unionen. Utan en grundläggande rättslig ram är det omöjligt att fortsätta arbeta, när vi dessutom vet att vi inte kan skydda offren.

?aramanou (PSE).
Herr talman! Utan tvivel har Daphneprogrammet varit ett väldigt framgångsrikt initiativ från Europeiska kommissionens sida, men att det kunde komma till stånd berodde även på påtryckningar från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och den kampanj som utskottet satte igång 1997 med mottot ?Våld mot kvinnor: nolltolerans?, ett motto, herr kommissionär, som är lika aktuellt i dag som det var då, med hänsyn till att våld, eller för att vara mer exakt, terrorism och krig mot kvinnor tilltar snarare än avtar både i Europa och över hela världen.
Vi nås dagligen av fasansfulla rapporter från ett antal håll om detta absurda och besinningslösa krig, särskilt från länder med vilka Europeiska unionen har slutit politiska och ekonomiska avtal, från Nigeria och Sudan, där fanatiska islamiska domstolar dömer oskyldiga kvinnor till döden genom stening, från Indien, där små flickor i tioårsåldern tvingas ingå äktenskap, och från Förenade arabemiraten, där kvinnor fortfarande inte åtnjuter självständighet, dvs. politiska rättigheter. Rapporter om detta grymma krig gentemot kvinnor förekommer dagligen i pressen, även om dessa rapporter inte återges på förstasidan.
I Europeiska unionen, som några ledamöter redan har påpekat, uppskattas det pågå en daglig handel som inbegriper över 500 000 kvinnor och barn, och trots detta har Europol endast tre tjänstemän som sysslar med denna internationellt organiserade brottslighet mot kvinnor och barn. En andel av kvinnorna i Europa, vilket beroende på land varierar från 20 till 50 procent, har fallit offer för våld i hemmet, medan våldtäkt och sexuella trakasserier förekommer dagligen. Vissa muslimska invandrargrupper åberopar den heliga skriften och religiösa seder som en förevändning för att fortsätta sina barbariska sedvänjor. Olyckligtvis, ännu år 2002, behandlas miljontals kvinnor i ett stort antal områden och samfund runt om i världen snarare som ägodelar än som mänskliga varelser.
Vårt utskott anser att våld mot kvinnor är ett mycket allvarligt brott mot de mänskliga rättigheterna för den ena halvan av mänskligheten, en modern form av barbari som tolereras av patriarkaliska samhällen och institutioner. Samtidigt som kampen för jämställdhet mellan könen ökar, tillsammans med de facto-erkännandet av rättigheterna för jordens halva befolkning, så ökar också våldet mot kvinnor. Detta innebär att våldet är ett globalt politiskt problem av största vikt, och att det även måste tacklas som ett sådant.
Bortsett från den ekonomiska dimensionen - det måste sägas att pengar är obetydliga i jämförelse med problemets omfattning - är Daphneprogrammet av stort politiskt värde, och därför bör det fortsätta längre än till år 2003, förhoppningsvis med en större budget. Vi litar på att det nya fördraget kommer att innebära en starkare rättslig grund för kampen mot våldet. Vår föredragande, Avilés Perea, har utarbetat ett mycket värdefullt betänkande och har lagt fram förslag på vårt utskotts vägnar, som jag ber er att anta, herr kommissionär.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag kan för tillfället inte göra mer än tacka föredraganden och utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor för detta utmärkta betänkande. Jag tackar även kommissionären för hans svar på betänkandet och för hans åtagande att förnya programmet.
Jag stöder en organisation i Irland som kallas Women's Aid (stöd för kvinnor). Det är en nationell organisation som har dragit stor fördel av Daphneprogrammet. Den ger skydd till kvinnor och barn som är offer för våld i hemmet. Den sörjer även för försvar, allmän utbildning och forskning.
Det problem som vi här ägnar oss åt är djupt rotat i vårt samhälle, inte bara i fjärran, avlägsna samhällen där särskilda religiösa uppfattningar om kvinnor råder. Även i Europa finns en djupt rotad kvinnofientlighet i samhället. Den kommer inte att låta sig utrotas över en natt. Den kommer att kräva utbildning och att vi förändrar den kultur som vi lever i; den kräver att vi förändrar attityden i våra medier. Vårt hopp ligger hos våra barn och i att försöka att se till att hos dem inskärpa en respekt för varje människas värdighet - män och kvinnor såväl som vuxna och barn.

Vitorino
Herr talman! Först och främst vill jag tacka samtliga talare för deras bidrag till denna debatt och betona den politiska vikt som det spanska ordförandeskapet har fäst vid denna fråga. Detta har skapat en drivkraft som jag är säker på kommer att bibehållas av det nuvarande danska ordförandeskapet, under vilket jag hoppas att rambeslutet om handel med kvinnor och barn som syftar till sexuellt utnyttjande äntligen kommer att antas av rådet. Vi är ytterst nära att uppnå detta godkännande och jag hoppas att det kommer att formaliseras under detta ordförandeskap.
Det enda konkreta svar jag vill ge just nu gäller finansieringen. Jag tror att det ibland kan vara frestande att föreställa sig att gemenskapsmedel kan vara en ersättning för nationell finansiering om en verksamhet är berättigad till bidrag från gemenskapen. I verkligheten säger reglerna som skapade unionen att gemenskapsbidrag är komplement till den nationella finansieringen när det gäller en uppgift av denna storlek och med denna politiska betydelse. Därav följer den vikt som kommissionen fäster vid att även de offentliga myndigheterna i medlemsstaterna skall kunna ansöka om Daphneprogrammet, för det skulle skapa en situation som uppmuntrar medlemsstaterna att delta i projekt och investera finansiella medel för att bekämpa våld mot kvinnor och barn.
Det finns dock ett problem som jag inte vill förbigå. Problemet i debatten om finansiering är mycket nära relaterat till frågan om den rättsliga grunden. En tydlig, uttrycklig och solid rättslig grund i fördraget skulle ge ytterligare ett påtryckningsmedel för finansieringen av ett projekt av denna karaktär. Så länge som vi måste arbeta inom ramen för artikel 152 kommer vi att ha problem. Jag hoppas uppriktigt att vi, med denna debatt, kan komma överens om gemensamma ansträngningar i konventet så att Europeiska unionens framtida europeiska författning inbegriper kampen mot våld mot kvinnor och barn som ett mål i själva fördraget om Europeiska unionen.

Talmannen. -
Tack, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum imorgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0256/2002) av Smet för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om resultattavla för genomförandet av den sociala dagordningen (2001/2241(INI)).

Smet (PPE-DE)
. (NL) Målsättningen för den årliga resultattavlan för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen är att undersöka i vilken utsträckning det har gjorts framsteg i fråga om de målsättningar som fastställdes i Lissabon och Nice. Det väsentliga i dessa målsättningar är uppbyggandet av en europeisk social modell, där man eliminerar fattigdom och arbetslöshet, där man skapar meningsfull sysselsättning, stimulerar till livslångt lärande, där man moderniserar socialförsäkringssystemet och utrotar alla former av diskriminering. Perioden 2000 2006 är en avgörande period i det här sammanhanget, eftersom utvecklingen på det ekonomiska och det demografiska området och migrationsområdet sällan har varit så stark som nu.
Det är därför naturligt att parlamentet, som i allra högsta grad återger det som förekommer bland den europeiska befolkningen, står på helspänn vid bedömningen av de framsteg som har gjorts. Det dokument som kommissionen lade fram ger en utmärkt översikt över de åtgärder som vidtagits, och över det som vi inom kort kan förvänta oss. Men vad som fattas - och nu kommer jag till den viktigaste kritiken - är en översikt över vad som måste göras, som sträcker sig över sex år. Parlamentet är av den uppfattningen att utsträckningen av årliga framsteg enbart kan bedömas mot bakgrund av vad som borde göras under denna sexårsperiod. Parlamentet förväntar sig mer av kommissionen än en årsrapport. Det krävs ett sexårsprogram där man anger vilka initiativ som skall tas, och vilka instrument som skall användas vid varje initiativ: exempelvis lagstiftning eller en öppen samordningsmetod, eller förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter, och tidsfrister inom vilka dessa initiativ skall genomföras. Kommissionen måste vid sin halvårsöversyn 2003 anstränga sig för att utarbeta en annan sorts resultattavla att lägga fram för parlamentet, vilket parlamentet förresten bad om redan förra året, och återigen det här året.
Och nu kommer jag till min andra kritik, nämligen parlamentets obetydliga engagemang. Kommissionen vet mycket väl att Europaparlamentet är dess största anhängare i fråga om den sociala aspekten i den europeiska utvecklingen, mycket större än ministerrådet. Det finns tillräckligt med exempel på detta, till att börja med den europeiska lagstiftningen, som för det mesta drivs längre av parlamentet än av rådet. Det är därför en gåta för mig varför kommissionen har lagt ned så liten möda för att involvera parlamentet i den socialpolitiska dagordningen på ett tidigt stadium. Kommissionens dokument är från den 19 februari 2002, och godkändes redan vid vårmötet i mars. Parlamentet behöver minst två månader för att fullborda ett betänkande i dess utskott och vid dess plenarsammanträden, och då är detta en mycket kort tid. Jag råder alltså kommissionen att se till att nästa meddelande läggs fram i slutet av december, så att det skall bli möjligt att organisera en nyttig dialog om detta med parlamentet. Den dialogen skulle förresten kunna gå snabbt och bra om kommissionen tar hänsyn till parlamentets kommentarer i de två tidigare betänkandena.
Till sist ett par ord om ett av socialpolitikens instrument, nämligen den öppna samordningsmetoden. Metodens framgång ligger i det faktum att man har funnit en väg att samordna politiken i de 15 medlemsstaterna, att få de 15 medlemsstaterna att ställa sig bakom en sammanhängande helhet av målsättningar, och att förse de 15 medlemsstaterna med de bästa förfarandena för att uppnå dessa målsättningar. Och allt detta för ärenden där en lagstiftningsaktion av tvingande karaktär från Europeiska unionens sida inte är önskvärd eller inte är möjlig. Svårigheten för parlamentet är emellertid att parlamentets engagemang inte är reglerat, åtminstone inte i tillräcklig utsträckning. Det är en metod där ett stort antal aktörer utanför detta parlament är intensivt engagerade. Det är anledningen till uppmaningen att fastställa användandet av den öppna samordningsmetoden, och Europaparlamentets deltagande i denna, inom ramen för konventet och regeringskonferensen. Vi räknar med kommissionens stöd för detta.

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skulle vilja tacka fru Smet alldeles särskilt för hennes betänkande om resultattavla för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen. Som hon alldeles riktigt poängterar, är den socialpolitiska dagordningen för åren 2000 till 2006 det första gemensamma åtagandet som har antagits, av rådet inbegripet, och den första europeiska stadgan för sociala åtaganden och åtgärder.
Det första året, 2001, innebar en särskild omständighet som vi diskuterade förra året. Det var det första året som dagordningen tillämpades och den hade allvarliga brister och problem. Det här året har vi vår första detaljerade resultattavla, som innefattar en gradvis analys av de framsteg som gjorts inom detta specifika politikområde. Kommentarerna från förra året var att redogörelsen endast gällde kommissionen. Jag anser att det i år är tydligt att vi har en detaljerad redogörelse för varje åtgärds alla inblandade parter. Ett exempel är förslaget om en socialt medveten omstrukturering inom företagssektorn, vilket innehåller en redogörelse över de olika funktionerna inom kommissionen, Europaparlamentet, socialbyråer, arbetsmarknadens parter, regeringar och det civila samhället. Naturligtvis håller jag med Smet och hennes kommentar i betänkandet om att vi alltid borde se såväl framåt som bakåt, dvs. inte endast titta på hur vissa myndigheter har varit inblandade, utan också vilka målsättningar de har satt upp inför kommande skeden.
Dessa kommande skeden kommer att undersökas i viss utsträckning under den första halvtidsöversynen år 2003. Perioden 2003-2005 är också av betydelse. I den inledande framstegsrapporten kommer vi att ha möjlighet att göra alla de ändringar som anses nödvändiga. Jag skulle här vilja poängtera att Europaparlamentet kommer att vara fullständigt delaktigt i denna halvtidsöversyn, för som Smet sade, och jag är säker på att ni håller med, så är Europaparlamentet Europas huvudsakliga bundsförvant inom alla socialpolitiska förslag. Det är oftast parlamentet som är den drivande kraften bakom Europeiska unionens socialpolitik.
Jag skulle vilja kommentera tre punkter som jag anser vara bidragande till debatten. Först och främst har man för merparten av initiativen för den socialpolitiska dagordningen, som var planerade för tiden 2000-2002, genom samarbetet mellan kommissionen och Europaparlamentet, redan nått fram till ett gott slutresultat, eller så är de förestående. För det andra, som redan har nämnts, har vi funnit ett förfaringssätt för den öppna samarbetsmetoden mellan medlemsstaterna, och till viss utsträckning, ett sätt att inbegripa parlamentets roll i denna metod. Naturligtvis är detta bara ett första steg, och vad vi bör göra är att identifiera Europaparlamentets grundläggande, huvudsakliga roll, och detta är något som konventet bör ta itu med. Den tredje punkten är att vi, liksom i fallet med Europaparlamentet, behöver finna en rättslig grund för att det civila samhället skall kunna delta i debatten inom konventet.
Jag skulle vilja tacka Europaparlamentet alldeles särskilt för dess konstruktiva samarbete. Vi ser fram emot att motta era individuella kommentarer.

?aramanou (PSE)
Herr talman! Resultattavlan för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen är onekligen oerhört värdefull eftersom den gör det möjligt för oss att dra slutsatser av de framsteg som har gjorts.
Jag har haft den äran att utarbeta det relevanta yttrandet från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Om jag skall vara riktigt ärlig så hade jag inte mycket att tillägga till detta rikligt detaljerade betänkande av föredragande Smet, som också råkar vara en aktiv ledamot i Europaparlamentets utskott för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. Det är uppenbart att ett införlivande av denna dagordning skulle vara av betydelse och värde för kvinnorna, mot bakgrund av att de senaste årens ökade sysselsättning har berört kvinnor. Omkring två tredjedelar av de nya arbetstillfällen som uppskattas skapas mellan år 2002 och 2010 kommer att tillsättas av kvinnor, vilket gör att jag blev särskilt glad, fru kommissionär, av att höra ert meddelande för en liten stund sedan om de nya initiativ som ni, på kommissionens vägnar, har tagit för att samordna den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken. 
Förfarandet vid framstegsbedömningen, oaktat de brister som Smet framhöll i sitt betänkande, är utan tvekan ett mycket användbart redskap, särskilt vid en tidpunkt av konjunkturnedgång, då man tvingas dämpa socialpolitiken och överge försöken att minska de ekonomiska skillnaderna och bekämpa den sociala utslagningen. Vi välkomnar därför de initiativ som tagits av det danska ordförandeskapet att belysa problemen med social utslagning och de olika slags återverkningar som social utslagning har haft för de två könen.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag börjar med att gratulera Smet till ett utmärkt genomfört arbete. Syftet med resultattavlan för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen måste vara att följa de framsteg som har nåtts när det gäller tillämpningen av denna dagordning, men den skall även fungera som en tidig varning, en varningssignal när det uppstår förseningar i genomförandet av de åtgärder som har aviserats. Jag anser att föredraganden har lyckats harmonisera dessa två aspekter i sitt betänkande.
När det gäller genomförandet av dagordningen för socialpolitiken bör den enligt min blygsamma åsikt inte behandlas som ett oförändrat och oföränderligt program. Dagordningen är utarbetad av och för människor och jag ser det som ett program i utveckling som kräver senare justeringar, vilket den halvtidsutvärdering av de framsteg som nåtts, som skall genomföras under år 2003, kommer att visa klart och tydligt på.
Fru kommissionär! Mycket har gjorts när det gäller utvecklingen av den europeiska sociala modellen, men jag dristar mig till att säga att det fortfarande finns mycket kvar att göra på olika områden. Från jämställdhetspolitiken, åtgärder mot social uteslutning och fattigdom till politik för social integrering av rörelsehindrade och utnyttjande av återvinningskapacitet, eller satsningarna på utbildning och livslångt lärande. Vi måste därför anpassa oss till de nya formerna av arbete och beakta nödvändigheten av att förena yrkesliv och privatliv.
Hur som helst finns det ett krav som jag skulle vilja betona och fästa kommissionens uppmärksamhet på. Jag talar om de nya formerna av arbete, med de nya risker som är förknippade med dessa, former för deltagande i de produktiva processerna genom produktiv externalisering eller decentralisering - underleverantörskontrakt, närvaron av egenföretagare, oberoende arbetstagare - när det gäller risker för det kontrakterande företaget osv.
Det finns därför ett behov av att vidta åtgärder för att undvika att riskerna - som finns i alla former av arbete, men som ibland är omärkliga och ibland svåra att upptäcka i dessa nya produktionssätt - leder till olycksfall i arbetet. Jag anser att dessa åtgärder kommer alla till nytta, arbetstagare, företagsledare och samhället.

De Rossa (PSE).
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden till detta betänkande och förvisso kommissionär Diamantopoulou till hennes enastående arbete på detta område inom socialpolitiken. Europeiska unionen tog ett stort steg framåt vid toppmötet i Lissabon genom åtagandet att inte bara bli en konkurrenskraftig, dynamisk ekonomi utan även ett samhälle som bygger på sammanhållning och full sysselsättning. Alltför ofta hör vi talesmän från de olika politiska grupperna tala enbart om idén om en konkurrenskraftig ekonomi och ignorera den balans vi måste säkerställa inom Europeiska unionen när det gäller att modernisera och fördjupa den sociala modell som vi har i Europa.
Även vid toppmötet i Nice tog man ett stort steg framåt genom att anta den nya sociala dagordningen. Om vi hade haft en folkomröstning i Irland om den, i stället för om Nicefördraget, skulle den ha fått ett hundraprocentigt stöd. Tyvärr måste vi inte rösta om dessa frågor i detta skede. Men det var ett viktigt framsteg.
Jag måste dock säga att framstegen tycks ha saktat ned avsevärt sedan dess. Jag tvivlar inte på att det finns krafter eller element i Europeiska unionen - både i kommissionen och i rådet - som avsiktligt försöker sakta ned framstegen med denna dagordning. Det ter sig i mina ögon kortsynt. Om vi menar allvar med att skapa en europeisk union som har stöd av medborgarna, måste vi ge ett balanserat åtagande att utveckla ett socialt Europa. Det låter vettigt även för mitten-högern. Om de menar allvar med Europa och med att skapa ett Europa av stater och folk, måste vi se till att jämlikhet, sammanhållning och solidaritet råder i hela unionen.
Jag tycker att det finns brister i själva resultattavlan. Alla framsteg har ännu inte mätts. Jag välkomnar idén om en översyn efter halva tiden, i början av nästa år, och ser fram emot att delta i denna. Jag hoppas att vi under de kommande åren, särskilt i konventet och den efterföljande regeringskonferensen, kan lyckas med att se till att det åtagande som började utvecklas i Lissabon och som vidareutvecklades i Nice kan införlivas och fördjupas i en konstitution för Europeiska unionen som garanterar att vi inte bara får ett konkurrenskraftigt Europa utan ett Europa som bryr sig om alla sina medborgare i lika grad.

Andersson (PSE).
Herr talman! Jag skulle också vilja börja med att gratulera Smet till att hon, som vanligt, har utfört ett gott arbete. I mitt hemland Sverige pågår just nu en nationell valrörelse. De som i Sverige tillhör samma politiska grupp som Smet brukar hävda att den socialpolitiska dagordningen inte är något för Europa, utan att socialpolitik enbart är något för medlemsländerna.
Jag brukar hävda den uppfattning som Smet har. Trots att vi tillhör olika politiska grupper är vi helt överens om att man skall ha en nationell socialpolitisk dagordning. Det behövs emellertid också en europeisk socialpolitisk dagordning, och den blir allt viktigare. Liksom De Rossa ser jag positivt på det som hände i Lissabon. Det gjordes oerhörda framsteg, och vi lyckades bredda och fördjupa den socialpolitiska dagordningen.
Samtidigt är jag litet orolig över de signaler som har kommit under det senaste året och som jag uppfattar försöker snedvrida balansen i Lissabonprocessen. Det talas nu bara om företag och om konkurrens mellan företag, och man glömmer den sociala aspekten. Det är därför bra att det finns ledamöter som vill hävda de sociala aspekterna över partigränserna, och jag vill återigen gratulera till både kommissionens och Smets arbete.
Vidare delar jag Smets synpunkter på resultattavlan, nämligen att den skall vara mer framåtblickande och strategisk och bygga på slutsatserna från vårmötena. Jag hoppas att kommissionen också tar till sig den uppfattningen, liksom det som vi har återkommit till i många, många sammanhang, nämligen den öppna samordningsmetoden. Vi har behandlat denna i många sammanhang, och jag är själv en anhängare av den öppna samordningsmetoden. Den har betytt att vi har kunnat utveckla samarbetet på nya områden. Om metoden skall kunna bli framgångsrik i längden, får detta dock inte ske i slutna rum. Om den öppna samordningsmetoden skall kunna bli långlivad måste den bli föremål för demokratisk kontroll och för behandling både här i Europaparlamentet och i de nationella parlamenten. Vi får hoppas att konventet kommer att ta tag i denna fråga, så att den öppna samordningsmetoden beaktas i fördragen.
Den sociala dagordningen är viktig i ett annat perspektiv också. Det gäller medborgarnas vilja att ta till sig EU-projektet. Den sociala dagordningen handlar om just de frågor som medborgarna finner angelägna - kampen mot fattigdom, ökad sysselsättning, ett rättvisare samhälle - och därför är den sociala dagordningen viktig.

Bastos (PPE-DE).
Herr talman, ärade kommissionär, mina damer och herrar! Den socialpolitiska dagordningen är ett dynamiskt program och det är därför troligt att den kommer att göras till föremål för anpassningar. Därav följer betydelsen av panelen för årlig bedömning, som gör det möjligt för Europaparlamentet att övervaka och kontrollera genomförandet av den sociala dagordningen, analysera det förflutna och planera för framtiden.
Föredragande Smet har presenterat ett enastående arbete, som kritiserar kommissionens meddelande och visar på dess svagheter, samtidigt som hon ger ett tydligt och ordentligt bidrag till det framtida genomförandet av dagordningen. Sysselsättning har högsta prioritet för Europeiska unionen. År 2000 nådde sysselsättningsgraden 63,2 procent. Trots att omkring 3 miljoner nya arbeten har skapats är det fortfarande 7 procent under målet för 2010 från toppmötet i Lissabon och antalet arbetslösa ligger envist kvar på 14,5 miljoner europeiska medborgare.
Den låga sysselsättningsgraden för äldre arbetare, skillnaderna mellan män och kvinnor, både när det gäller sysselsättningsgrad och ersättning (18 respektive 14 procent), de höga arbetslöshetsnivåerna - omkring 8 procent av arbetskraften - och regionala skillnader i sysselsättning utgör strukturella svagheter som kräver uppmärksamhet och aktiva åtgärder. Det engagerade deltagandet av arbetsmarknadens parter är avgörande. Fattigdom och social utslagning är andra frågor som förtjänar större uppmärksamhet. Över 60 miljoner människor riskerar att drabbas av fattigdom. Detta fenomen varierar, som vi vet, mellan olika medlemsstater, men vi tar inte miste när vi betraktar kampen mot fattigdom och utslagning och eliminerandet av dessa som den största utmaning som vi står inför. Därför måste kommissionen höja tempot i de insatser som är på gång, i syfte att förstå och analysera fenomenet, och ägna särskild uppmärksamhet åt kvinnor. När det gäller likabehandling mellan män och kvinnor, saknar kommissionens panel för bedömning fortfarande ett strategiskt angreppssätt. Kommissionen måste därför föreslå åtgärder för att förbättra kvinnornas situation och, parallellt med detta, vidta åtgärder för att främja deras fulla deltagande i beslutsfattandet på arbetsplatserna.

?ratsa-?sagaropoulou (PPE-DE).
Herr talman! Jag delar det beklagande som Smet uttrycker i sitt betänkande angående förseningen med att presentera innehållet i den senaste resultattavlan för genomförandet av den socialpolitiska dagordningen. Den sociala dagordningen är, som vi alla vet, inte en uppsättning socialpolitiska förslag, det är en strategisk plan för att modernisera den europeiska samhällsmodellen och ta itu med framtida problem och utmaningar. En årlig resultattavla skulle skapa en strategisk mekanism för att utvärdera framsteg inom politiken och för de eventuella justeringar som anses nödvändiga.
Nu kan vi se att metoden med resultattavlan inte motsvarar dessa ambitiösa syften. I betänkandet liknar den mer ett rutinarbete än ett gediget tillvägagångssätt. Den rör sig i riktning mot det ytliga, och ser knappast ut som något enhetligt redskap för att analysera det rådande läget, som medger en berättigad framstegsbedömning, förutbestämmer framtida åtgärder inom områden som lagts fram av Europeiska kommissionen, såsom integrering av funktionshindrade, äldres delaktighet, arbetstagares rörlighet och framstående lagförslag, eller föreslår nya ämnen.
Ännu en kommentar som jag skulle vilja göra är att man inte belyser företagsaspekten i planerna för social utveckling, trots att vår nya syn på den europeiska politiken inbegriper denna aspekt. Sedan är det den framträdande frågan om samarbete med och delaktighet från arbetsmarknadens parter och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, och föremålet för och resultaten av den sociala dialogen, även om jag var glad över att höra kommissionären hänvisa till försöken att inleda en dialog med det civila samhället. Vi måste alltså göra en större ansträngning när det gäller formen och innehållet i halvtidsöversynen, vilken Europaparlamentet förväntar sig erhålla innan nästa vårs rådsmöte, för som ni vet, fru kommissionär, önskar man fylla en funktion i utformandet av ett socialt Europa, och det med rätta.

Diamantopoulou
Herr talman! Jag skulle vilja framföra ett särskilt tack till de ärade ledamöterna för deras anföranden, som vi kommer att ta med i beräkningen, liksom vi även gjorde förra året. 
Jag skulle endast vilja svara på några av ledamöternas kommentarer. Det är tydligt att betänkandet speglar ansträngningar som antingen har fullbordats eller är förestående, och lagstiftningsåtgärder som antingen har avslutats eller befinner sig i ett överläggningsskede. Betänkandet kan emellertid endast återge kommissionens möjligheter i enlighet med fördraget, vad beträffar parlamentets och rådets förslag och möjligheter inför senare skeden.
Detta säger jag, eftersom de frågor som berör funktionshindrade eller äldre, vilket Kratsa nämnde, och andra speciella socialpolitiska områden, för närvarande uteslutande ingår i den nationella politiken, som vi alla vet. I detta skede av konventet är debatten oerhört laddad, och jag anser och tror att alla vi som stöder behovet av en europeisk dimension inom den sociala politiken, har ett mycket gynnsamt tillfälle i det här skedet att få igenom förändringar, inbegripet inom konventet.

Talmannen. -
Tack, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

 Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Vi välkomnar det faktum att ett brett samförstånd har nåtts mellan de berörda aktörerna i en fråga som är lika känslig och aktuell som definitionen och harmoniseringen av verksamhetsstandarder för att göra flygtrafiken säkrare, vilket lett till en överenskommelse mellan de olika operatörerna i fråga om begränsningen av flygtiderna och vilokraven för personalen. Vi delar därför föredragandens slutsatser, eftersom de visar på det trängande behovet av att gradvis anta tekniska standarder som garanterar allt högre säkerhetsstandard
er, och för att vi dessutom vill göra det möjligt för passagerarna att ha största möjliga förtroende för de europeiska lufttransporterna.

Ribeiro e Castro (UEN)
. (PT) Som föredraganden säger är ?kontrollen av genomförandet av EU:s miljölagstiftning redan mycket otillfredsställande?. På ett område som hela tiden blir allt viktigare för Europas medborgare, som redan är medvetna om vikten av att sköta och skydda sin miljö, ser vi i själva verket fortfarande regelbundet brutala attacker på vad som är vårt gemensamma kulturarv. Detta visar att den nuvarande lagstiftningen är otillräcklig och att samordningen mellan aktörerna och gemenskapens myndigheter är otillfredsställande. Det fordras bättre övervakning och konkreta och beslutsamma åtgärder på grundval av de rapporter som medlemsstaterna vart tredje år skickar till Europeiska kommissionen för att få slut på denna situation. Vi ser, förresten, oroande förseningar i inledandet av överträdelseförfaranden. Därför måste vi göra allt för att göra det möjligt för kommissionen att ?skapa en sammanhängande bild av vad som sker inom en hel sektor av politiken - till exempel avfallshanteringen?, för att på så vis reagera på de europeiska medborgarnas tilltagande och alltmer ihållande oro. Följaktligen röstar jag för detta betänkande.

