Användning av utarmat uran i Bosnien och Kosovo ("Balkansyndromet")
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalande om användning av utarmat uran i Bosnien och Kosovo.
Jag ger genast ordet till rådets tjänstgörande ordförande Danielsson.

Danielsson
. Fru talman! Ärade parlamentsledamöter och ledamöter av kommissionen! Uppgifterna om hälsorisker för befolkningen och för personal i fredsfrämjande missioner på Balkan och om eventuella miljökonsekvenser som utarmat uran skulle kunna medföra har orsakat stor oro i Europa. Det är en oro som måste tas på största allvar. Frågan bör utredas av organisationer och institutioner med kompetens inom detta område.
I november förra året besökte representanter för FN:s miljöprogram (UNEP) och Internationella atomenergikommissionen (IAEA) Kosovo. UNEP arbetar sedan en tid med en rapport om de toxikologiska och radiologiska konsekvenserna av användningen av utarmat uran på Balkan. Vi välkomnar denna rapport samt den rapport som Världshälsoorganisationen (WHO) för närvarande håller på att sammanställa i samma ämne.
Frågan om möjliga hälsorisker för de soldater som deltar i fredsfrämjande insatser på Balkan är främst ett ansvar för Nato och deltagande stater. De EU-länder som deltar i dessa missioner gör detta på basis av nationella beslut. För största möjliga öppenhet i frågan pågår dock utbyte av synpunkter inom relevanta rådsorgan. En diskussion kommer att äga rum vid lunchen under mötet med rådet (allmänna frågor) den 22 januari.
Det här påminner oss också om hur viktigt det är att miljö och hälsoeffekter av militära krishanteringsinsatser diskuteras när EU nu bygger upp sin krishanteringsförmåga. Detta är en naturlig del av en krishanteringsorganisations verksamhet, och sådant arbete bedrivs såväl inom Nato och VEU som inom FN.
Frågan om eventuella miljökonsekvenser och hälsorisker med utarmat uran drar härutöver uppmärksamhet till en mycket viktig fråga: de allmänna miljöproblemen på Balkan. Befolkningen i Kosovo, Jugoslavien och övriga krigsdrabbade länder på Balkan har utsatts för svåra prövningar med tragiska och långvariga konsekvenser. Det ligger i hela Europas intresse att övervinna dessa följder i samarbete med regeringarna i regionen, som alla är demokratiska och fredsinriktade. EU lämnar genom kommissionens biståndsprogram stöd till regionens länder i deras strävan att komma till rätta med sina miljöproblem.

Solana
. (ES) Fru talman, ärade ledamöter! Jag tackar er av hela mitt hjärta för detta tillfälle att behandla en fråga som jag vet, och som vi alla vet, är av högsta prioritet för parlamentet och av befogade skäl. Det är helt motiverat att vi oroar oss för våra militärers hälsa, för medborgarna i Balkanområdet och för personalen i gemenskapsinstitutioner, icke-statliga organisationer, internationella organisationer och de medlemsstater som verkar i regionen. Jag delar alltså den oro som har uttryckts angående alla dessa människors hälsa.
Jag vill för det första uttrycka min solidaritet med alla de som lider av hälsoproblem, med deras familjer och med alla de som har avlidit av någon sjukdom. Detta är den verkliga situationen och vi måste ta hand om dem på bästa sätt. De har rätt att kräva att vi genast förklarar orsakerna till deras situation, och vi kommer att lägga ner all vår energi på detta. Vi måste allihop göra vad som krävs för att alla skall få en förklaring.
Jag kommer hit, fru talman, ärade ledamöter, inför er som rådets generalsekreterare, men också som den höge representanten för unionens utrikes- och säkerhetspolitik. Jag skall försöka ta upp de frågor som ledamöterna är angelägna om ur rådets perspektiv.
Jag vill först av allt än en gång vittna om mitt eget och rådets alla medlemmars engagemang i regionen, på Balkan. Jag är övertygad om att alla kommer att göra vad som är möjligt för att kunna klargöra denna situation.
Våra länder är demokratiska, de har ingenting att dölja, och vår avsikt är att förmedla allt vi vet i varje ögonblick till parlamentet.
Fru talman, ärade ledamöter! Den centrala fråga vi vill ha ett precist svar på, är om det finns ett samband mellan bruket av denna ammunition och de sjukdomar som har uppträtt bland de militära trupperna, och hos de människor som har arbetat med fredsuppdrag på Balkan, eller om det tvärtom är så att utbredningen av dessa sjukdomar är av den typ som i allmänhet kan observeras hos våra soldater.
Detta är den fråga vi måste besvara.
Och för att ge ett klart svar på denna fråga måste vi gå så metodiskt tillväga som möjligt. Vi måste tänka på: om det finns ett syndrom, i ordets etymologiska bemärkelse, borde det ge liknande symptom hos alla drabbade, och symptomen borde utvecklas med ett liknande tidsförlopp och med liknande resultat. Detta är vad som menas med ett syndrom. Dessa är de indicier vi måste söka efter och vi måste försöka arbeta med dem fullständigt öppet och tydligt.
Våra slutsatser, de vi alla drar som är intresserade att klargöra sanningen, måste grundas på fakta och inte på blotta misstanken. För att undersöka fakta måste vi komma åt all tillgänglig information. Vi måste insistera på öppenheten mellan oss alla. När vi känner till dessa fakta måste vi analysera dem så att alla resultat som vi offentliggör skapar lugn och inger förtroende. Detta är den anda vi drivs av.
Öppenheten måste vara gemensam för alla: den måste finnas i alla medlemsstater inom EU, den måste finnas mellan unionens länder och Nato och mellan Nato och de allierade som har deltagit i fredsoperationerna på Balkan. Och naturligtvis mellan regeringarna i området.
Därför, ärade ledamöter, behandlade Europeiska unionens kommitté för utrikes- och säkerhetspolitik denna fråga den 9 januari. Medlemsstaterna gjorde gemensam sak av sina respektive angelägenheter och vidtagna åtgärder, såsom rådets ordförande sade. Man var i stort överens om att låta Nato, som den institution som skötte krishanteringen på Balkan, begära in all information från deltagarna om användning av utarmat uran, placering av de militära enheterna och alla medicinska uppgifter.
På detta möte förklarade också kommissionen, som ledamöterna känner till, de åtgärder den avsåg att vidta, och jag är övertygad om att kommissionen i dag, genom kommissionär Wallström, eller vem som nu är dess talesman, kommer att informera om de åtgärder som har vidtagits.
Angående Nato skall jag säga att så fort frågan dök upp tog jag personligen kontakt med dess generalsekreterare, och därefter har vi varit i ständig kontakt och såväl han som hans medarbetare, och rådets medarbetare, har sett till att vi varit de mest informerade och uppdaterade kring alla händelser.
Jag vill mycket kort påminna om de åtgärder Nato antog på sitt möte den 10 januari: för det första kallades ett möte samman med nationell militär läkarexpertis för att få kontakt och utbyta idéer, bakgrund, mål osv. En arbetsgrupp skapades genast som skulle fungera som ett center för informationsutbyte inte bara för Natoländerna - och jag tycker det är viktigt att påpeka det -
, utan för alla länder som på ett eller annat sätt har deltagit i de fredsbevarande operationerna.
Man beslutade också att fördjupa rådfrågningarna av regionens länder, och därför togs frågan upp med Jugoslaviens utrikesminister Goran Svilanovic den 10 januari och man försäkrade honom att vi alla, och i synnerhet Nato, skulle förse dem med all tillgänglig information.
Dessutom bestämde man att förse FN:s miljöprogram med all relevant information i frågan. Och som ni vet har de allierade upprepat sin åsikt om att det för närvarande inte finns några bevis på att den använda ammunitionen utgjorde en betydande risk för styrkorna från de länder som deltog, eller för civilbefolkningen på Balkan.
Nato har också med all tydlighet sagt att det är en militär organisation och inte en medicinsk och därför måste den förse Europeiska unionen - och detta är dess avsikt - med all nödvändig information, så att de mest kompetenta organisationerna, nämligen Världshälsoorganisationen, FN:s miljöprogram och internationella atomenergiorganet IAEA, kan dra riktiga slutsatser.
Som ni vet, ärade ledamöter, träffades Natos medicinska kommitté första gången i måndags, den 15 januari, och den nystartade gruppen för informationsutbyte höll sitt första möte i går. Resultaten av denna första diskussion känner ni till, ärade ledamöter. De är offentliga och denna information och de vetenskapliga uppgifter som utväxlades under gårdagens möte är finns tillgängliga på Natos hemsida.
Jag vill särskilt peka på att gruppen för informationsutbyte - jag tycker det är viktigt att upprepa det - kommer att vara öppen för Europeiska unionens femton medlemsstater på förslag av Nato och med garantier om maximal öppenhet. Nästa steg, som ordförandeskapet också har nämnt, är att gå igenom allt vetenskapligt material som kommer fram, och statsministern, tillika rådets ordförande, Persson kommer att behandla frågan tillsammans med unionens utrikesministrar under det första mötet med rådet (allmänna frågor) den 22 januari.
Fru talman, ärade ledamöter! Jag är övertygad om att detta är vad vi rimligen kan göra just nu för att vi alla skall få nödvändig information och utifrån det dra våra slutsatser.
Som ni kan föreställa er, ärade ledamöter, har jag varit i kontakt med alla regeringar i medlemsstaterna och jag vill, med största uppriktighet, säga att om det skulle finnas någon rapport som pekade på några möjliga samband, skulle jag personligen se till, och detta lovar jag här inför er, att den informationen genast kom er tillhanda. Det jag kan säga är att rådet hittills inte har fått någon vetenskaplig rapport som pekar på några samband mellan dessa sjukdomar och användningen av ammunition med utarmat uran. Jag upprepar, ärade ledamöter, att om detta sker kommer ni att få reda på det direkt.
Jag vill påpeka att vissa länder de senaste dagarna och de senaste timmarna, sedan jag bjöds in att tala inför er, ärade ledamöter, har lagt fram några vetenskapliga rapporter. Jag vill till exempel nämna de rapporter som den belgiska federala byrån för atomenergikontroll har lagt fram, vilka jag anser är rapporter som är värda att studera. Jag vill också säga att när det gäller kontroll av radioaktiva nivåer, har såväl Portugal som Spanien lagt fram sina praktiskt taget fastställda åtgärder.
Detta är alltså, ärade ledamöter, vad Europeiska unionen håller på med, vill fortsätta med och kommer att fortsätta med, i den anda av öppenhet och god samarbetsvilja som rådets ordförandeskap har talat om. Detta är alltså den information jag har att ge.
Men jag tycker inte att det vore rätt, ärade ledamöter, fru talman, att vid ett högtidligt sammanträde som det vi håller i dag, lämna den samlade information vi har för närvarande, utan att sätta in den i sitt rätta sammanhang. Och här i denna kammare som företräder det europeiska folket kan jag inte göra annat än att påminna om vilken situation vi utgår ifrån och vad som är det grundläggande och definitiva skälet till den debatt vi håller i dag. Vi kan inte undvika det. Den främsta orsaken till vår debatt är att vi hade ett problem i Bosnien där de mänskliga rättigheterna inte respekterades och som detta parlament påtalade ett oräkneligt antal gånger.
Och jag kan inte glömma, fru talman, när jag som utrikesminister för mitt land 1994 mycket noggrant läste resultaten och slutsatserna från parlamentet, där man krävde att unionens utrikesministrar skulle agera, att de inte fick låta denna situation där de mänskliga rättigheterna kränktes genom våldet i Bosnien och Hercegovina fortsätta.
(Applåder och protester)
Jag minns ännu bättre hur ledamöterna 1995, då jag var ordförande för Europeiska unionens ministerråd och kom till denna kammare, passionerat krävde att vi skulle agera för att undvika katastrofen. Vi agerade utan tvivel med de demokratiska ländernas goda avsikter att försvara de rättigheter som kränks i andra länder.
Detta är vad vi försöker göra, ärade ledamöter. Och jag vill påminna er om, ärade ledamöter,...
(Protester och applåder) med all respekt och all tillgivenhet, att parlamentet därefter antog viktiga resolutioner om situationen i Kosovo.
Jag anser att vi inte får glömma den situation vi utgick ifrån. Jag anser också att vi i denna allmänna debatt måste ta upp, inte bara de frågor vi debatterar i dag och som vi är beredda att gå till botten med eftersom vi företräder demokratiska samhällen, utan också vilket som är det främsta skälet till att hela detta problem har uppstått, och det är inget annat än de djupa kränkningar av de mänskliga rättigheterna i vårt Europa, på Balkan, som vi försökte stoppa på bästa möjliga sätt med de resurser som Europeiska unionens och Natos länder hade till sitt förfogande.
Ärade ledamöter! För att avsluta skulle jag vilja påminna om det sista känslosamma ögonblicket vi tillsammans upplevde. Ärade ledamöter! Ni minns säkert att jag den 5 oktober i denna kammare, på samma plats som nu, fick tillfälle att dela ett mycket känslosamt ögonblick med er: när parlamentet i Belgrad började erövras av demokrater.
Vi får inte glömma vad vi har gjort. Vi får inte glömma allt det positiva som har skett, och som ledde fram till toppmötet i Zagreb, där Europeiska unionens femton regeringar för första gången träffade alla Balkans regeringar, varav alla var demokratiskt valda.
Ärade ledamöter! Med en viss sinnesrörelse vill jag avslutningsvis säga att jag som, vilket ni mycket väl kan föreställa er, har levt alla de senaste åren med mycket stor intensitet för att försöka uppnå ett mer demokratiskt Europa och ett Europa där de mänskliga rättigheterna respekteras, kommer att göra allt som står i min makt för att det vetenskapliga perspektivet, den öppna andan, den gemenskapsanda vi har, vilka är de saker jag har talat om, skall respekteras. Och för att de fakta vi har tillgång till i varje ögonblick skall förmedlas till er.
Än så länge finns, som jag helt uppriktigt har sagt, inga samband mellan händelserna och följderna. Detta är vad de vetenskapliga kommittéerna säger. Men jag vill också säga att vi inte kan och inte får låta oss nöja med det, och jag säger än en gång att rådet och jag känner oss förbundna att klargöra och gå till botten med denna situation, fru talman.
Jag hyser inte minsta tvivel, fru talman, ärade ledamöter, om att de principer jag har pratat om: seriositet, öppenhet och ärlighet, kommer att vara de som vägleder oss alla.
Fru talman, ärade ledamöter! Tack så hemskt mycket för er uppmärksamhet.
(Applåder och protester)

Talmannen
Innan jag lämnar ordet till Wallström, för kommissionens räkning, har jag en begäran om förslag som rör förfaranden från Alavanos. Herr Alavanos! Med tanke på att det inte kan bli tal om att omorganisera vår debatt genom förslag som rör förfaranden ber jag er att genast, såsom arbetsordningen föreskriver, ange på vilken artikel i vår arbetsordning ni grundar ert förslag som rör förfaranden.
(Efter att Alavanos preciserat att det gällde artikel 37 i arbetsordningen gav talmannen honom ordet.)

Alavanos
Fru talman! Enligt artikel 37 i vår förordning kan rådet eller kommissionen anhålla om att få göra ett uttalande i Europaparlamentet, emellertid åläggs det Europaparlamentets talman att ordna debatten, närmare bestämt åläggs det er. Eftersom debatten förs offentligt och följs av den upprörda europeiska allmänheten anser jag således att vi alla har skyldighet att begära av den höge representanten för Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik, som tills helt nyligen var Natos generalsekretare och, enligt uttalanden i bland annat tidningen La Republica av åklagaren, rörande vilken Internationella domstolen i Haag har en pågående utredning om väckande av åtal för brott mot mänskligheten, nämligen att vi för att inte anklagas för maskopi, begär av honom att han förklarar hur han som Natos generalsekreterare gav klartecken till genomförandet av ett " mini" -kärnvapenkrig på Balkan. Och detta desto mer eftersom herr Solana lade över ett medansvar på Europaparlamentet. Ni är skyldig att svara här. Han sade att även vi är ansvariga för mini-kärnvapenkriget eftersom vi uppmanade till agerande på Balkan.

Talmannen
Jag erinrar om att vi under talmanskonferensen förra veckan beslutade att organisera denna debatt.
Jag ger genast ordet till Wallström, för kommissionens räkning.

Wallström
. (EN) Fru talman! Innan jag tar upp den speciella frågan om utarmat uran låt mig först sätta in frågan i ett sammanhang genom att säga ett ord om miljösituationen på Balkan och vad Europeiska kommissionen har gjort för att ta itu med den.
Nästan ett decennium av regionala konflikter i kombination med svaga institutioner, gammalmodig miljöförstörande industri och arvet av år med okontrollerad miljöförstörelse har lämnat Balkanregionens miljö i ett tillstånd av allvarlig försummelse. I juni 1999 gavs i en rapport som gjordes för kommissionen av det regionala miljöcentrumet i Budapest en preliminär bedömning av miljöeffekterna från konflikten i Balkanregionen. I oktober 1999 lämnade Förenta nationernas insatsgrupp på Balkan sin bedömning av miljöskador som uppstått som ett resultat av Kosovokonflikten.
I våra ansträngningar att hantera hälso- och miljösituationen på Balkan har kommissionen infört en dubbelspårig metod. Genom denna kombineras åtgärder för att ta itu med överhängande problem med åtgärder för långsiktigare hjälp. Vår långsiktiga hjälp är utformad så att den innefattar ett system för hållbart miljöskydd i länderna i regionen, av vilka alla är potentiella kandidatländer till unionen.
Låt mig kort berätta vad vi har genomfört. Inom ramen för stabilitetspakten har kommissionen varit drivkraften bakom utvecklingen av det regionala programmet för återuppbyggnad av miljön. Detta skapar ett regelverk med vilket miljöåtgärder kan drivas på regional nivå på Balkan. Genom att föra tillsammans de olika bilaterala givarna och länderna i regionen hjälper vi till att skapa en fokusering på samordning av i annat fall olikartade och överlappande bilaterala insatser.
För att hjälpa till att starta det regionala programmet för återuppbyggnad av miljön finansierar kommissionen för närvarande åtgärder till ett värde av 5 miljoner euro. Andra givare har anslagit ytterligare 2,5 miljoner euro och ytterligare andra har uttryckt sin avsikt att anslå ytterligare cirka 5,8 miljoner euro, vilket totalt blir cirka 13,3 miljoner euro.
Genom dessa insatser har vi inriktat arbetet på uppbyggandet av institutioner, deltagande i Europeiska miljöbyråns aktiviteter i regionen och två miljöproblemområden i Albanien och forna jugoslaviska republiken Makedonien. Vårt bidrag speglar balansen mellan att bestämma basen för ett långsiktigt miljöskydd och brådskande stödinsatser.
Låt mig nu ta upp den speciella frågan om utarmat uran och den allmänna oron om eventuella hälsorisker i samband med användning av vapen där utarmat uran används i Kosovo och Bosnien för lokala befolkningar, liksom för den internationella personal som tjänstgör eller har tjänstgjort i regionen. Kommissionen är naturligtvis också angelägen att se till att sin egen personals och uppdragsgivares intressen, vilka befinner sig i regionen, blir ordentligt analyserade.
Låt mig åter understryka att detta är en fråga som har väckt avsevärd oro hos allmänheten och den oron måste man ta hänsyn till. Men den kan bara hanteras på basis av fakta och genom att skaffa all information om denna fråga. Vårt motto måste vara " öppenhet" . Det är skälet till att det är viktigt att gå vidare på ett rationellt sätt och på basis av vetenskapliga bevis.
Vilka fakta finns då? Uran i sig själv är som ni vet ett radioaktivt och giftigt grundämne som förekommer i flera mineraler. Utarmat uran är mindre radioaktivt än naturligt uran. Det finns lätt tillgängligt som en biprodukt från kärnbränslecykeln och det är mycket hårt och självskärpande. Som sådan används det för att tillverka granatspetsar för att öka deras penetreringsförmåga. Det finns dock inte för närvarande någon enhällig vetenskaplig ståndpunkt om hälso- och miljöeffekterna från utarmat uran.
Vid den tidpunkt då FN:s insatsgrupp på Balkan lämnade sin ursprungliga bedömning av de miljöskador som uppstod till följd av Kosovokonflikten, hade den inte mottagit något officiellt dokument som bekräftade om utarmat uran hade använts eller inte under konflikten. När den bekräftelsen gavs genomförde UNEP ett uppdrag med att samla in prover på jord, vatten och växtlighet på hösten förra året. Vi förväntar att resultaten av deras undersökningar kommer att tillkännages i mars detta år.
För vår del har kommissionen agerat snabbt inför den nya uppkomna oron för att säkerställa att varje åtgärd av kommissionen som gäller utarmat uran baseras på välgrundad, vetenskaplig kunskap. Vi har använt befintliga strukturer för att sammankalla ett möte med en oberoende expertgrupp inom ramen för Euratomfördraget för att ge ett utlåtande om eventuella hälsoeffekter rent generellt från exponering för utarmat uran. Enligt experternas åsikt kommer de förväntas använda sig av alla tillgängliga, vetenskapliga bevis. Vi beräknar att ha ett vetenskapligt utlåtande av de oberoende experterna inom en månad från i dag.
Mot bakgrund av det utlåtandet kommer kommissionen att granska om uppföljningsinsatser behövs eller inte för till exempel vår egen personal. Vi kommer också att besluta om det är lämpligt att anpassa nuvarande hjälpprogram på en längre sikt föra att garantera en hållbar utveckling av regionen.
Kommissionen kommer naturligtvis att uppmana medlemsstaterna och internationella myndigheter att sprida information om sina resultat och metoder och att diskutera alla föreslagna uppföljningsinsatser till följd av utlåtandet av de oberoende experterna.
Den tvåspåriga metod som jag beskrivit understryker mervärdet av gemenskapens bidrag till att ta itu med hälso- och miljösituationen i Balkanregionen. Kommissionen bekräftar sitt åtagande att förstärka vårt stöd på medellång och lång sikt för att förbättra miljö- och folkhälsosituationen i Balkanregionen.
(Applåder)

Brok
Fru talman! Befolkningen är orolig, eftersom det finns tecken på ett samband mellan det utarmade uranet i ammunitionen och effekter på hälsa och miljö. Samtidigt vet vi dock att det ännu inte har bevisats att det verkligen finns ett sådant samband. Man har ännu inte lyckats hitta bevis i någon vetenskaplig undersökning, inte heller i någon av de undersökningar som gjorts i Spanien, Italien eller andra länder.
Med anledning av detta skulle jag, i anslutning till vad EU:s företrädare Solana här gett uttryck för, vilja säga att den här diskussionen inte är något efterhandsgodkännande av Milosevic. Den insats som Natos soldater och soldaterna från Europeiska unionens medlemsstater gjorde i Bosnien och i Kosovo var en insats mot en krigsförbrytare. Vi är fortfarande dessa människor tack skyldiga för att de på det här sättet försvarade de mänskliga rättigheterna. De som har det politiska och militära ansvaret förtjänar också vår respekt. Detta skulle jag här uttryckligen vilja framföra å min grupps vägnar.
(Applåder) Men vi får höra att när de vapen som satts in slår ned startas kemiska processer, varigenom exempelvis uranoxid uppstår, som kan vara problematiska. De senaste dagarna har vi hört talas om undersökningar som Pentagon gjorde i januari 2000, vilka påvisade att den här ammunitionen ibland också innehåller små mängder plutonium. Det finns risker förenade med detta, och soldaterna måste göras uppmärksamma på att man måste vara särskilt försiktig i de områden där den här ammunitionen användes.
Med hänsyn till de här diskussionerna är det faktiskt nödvändigt att genomföra undersökningar för att skapa säkerhet. Dessa undersökningar är inget svaghetstecken, utan ett tecken på trovärdighet hos demokratier, som undersöker frågor av det här slaget och inte sopar något under mattan. Det är vi skyldiga de berörda soldaterna, de berörda medarbetarna i de icke-statliga organisationerna och även civilbefolkningen i regionen. Vi måste fastställa om det har funnits effekter på hälsa och miljö, för att sedan antingen blåsa faran över eller dra tillbaka sådana här vapen för gott. Därvidlag är det också nödvändigt att, under den tidsperiod dessa vapen och deras effekter undersöks, befintlig alternativ ammunition med samma verkan används som inte kan ha några av de fruktade effekterna.
Jag vill uttryckligen tacka Solana och även kommissionen för att de redan har förklarat sig vara redo att informera parlamentet, så att vi på grundval av detta vid en lämplig tidpunkt kan avge vårt avslutande omdöme, för att på så vis garantera våra medborgares och soldaters säkerhet och för att garantera vår trovärdighet för att säkerställa de militära insatser som är nödvändiga för att förverkliga de mänskliga rättigheterna även i framtiden.

Napoletano
Fru talman! Först och främst skulle jag vilja tacka kommissionen, rådet och den höge representanten för att de gick med på att delta i en debatt om denna fråga, och jag skulle vilja lugna den höge representanten med att det här inte handlar om att återigen ta upp en gammal diskussion om skälen till insatserna i det före detta Jugoslavien - det vore inte rätt, bland annat eftersom sammanhanget har förändrats i grunden. I dag har vi anledning att hoppas kunna inlemma dessa länder i Europeiska unionen. Då levde vi med mardrömmen om etnisk rensning och de fasor som underblåstes av Izetbegovics, Karadzics och Milosevics nationalistiska diktaturer: sådant är läget.
Det är bra att det är i Europaparlamentet som vi på ett ansvarsfullt och öppet sätt tar itu med frågan om ett möjligt samband mellan användningen av bomber med utarmat uran och ett visst antal dödsfall och sjukdomar hos de militärer från olika länder som deltog i insatserna, först i Bosnien och senare i Kosovo, liksom oron för de direkta och indirekta konsekvenserna för den berörda civilbefolkningen. Oron hade inte varit försvarbar om det inte hade funnits mer än en misstanke om att förekomsten av dessa fall är större än genomsnittet för dessa åldersklasser och det är just därför vi måste fastställa möjliga orsaker exakt.
För att göra detta har det redan tagits olika initiativ på nationell och internationell nivå. Vi uppmanar Nato att stödja dessa, även med bidrag från den amerikanska regeringen, och eftersom alla eventuella lugnande besked inte kan komma från annat håll än från vetenskapsmännen vill vi att rådet och kommissionen blir aktiva parter i denna samordning och detta informationsutbyte och att kommissionen själv startar en fristående vetenskaplig undersökning.
Till sist moratoriet och försiktighetsprincipen: här handlar det inte om att tvinga fram en princip, försiktighetsprincipen, som har framtagits för livsmedelssäkerheten och överföra den till utrikespolitiken tout court. Det handlar i stället om att förstå att ett militärt problem har blivit civilt och gäller skyddet av hälsan och livet långt utöver insatsens varaktighet, inte bara militärernas hälsa och liv utan också civilbefolkningens.

Haarder
Fru talman, den liberala gruppen önskar att osäkerhet ersätts med säkerhet och tillit. Unga män och kvinnor skall kunna anmäla sig till fredsbevarande och fredsskapande tjänster i trygg förvissning om att allt kommer att göras för deras säkerhet. Varje risk skall undersökas, varje soldat som är oroad skall kunna få kostnadsfri och grundlig undersökning, och de civila som kan ha blivit utsatta skall ges stor uppmärksamhet och om nödvändigt undersökas, detta också för att vi skall kunna dra lärdom av erfarenheterna. Det var ju med hänsyn till de civila, som vi ingrep i Kosovo och i Bosnien, och vi gjorde det på goda moraliska grunder. Undersökningarna skall vara grundliga, de skall utföras av oberoende experter, och det skall råda öppenhet kring metoder och eventuella osäkerhetsfaktorer. Om det finns någon som helst anledning till oro, måste man satsa på alternativ till utarmat uran, och till dess säkerhet råder, bör användningen eventuellt avbrytas. Jag vill gärna tacka för Solanas löfte om att alla upplysningar kommer att offentliggöras. Det kommer vi att ta fasta på, och det kommer han också att få stå till svars för, om löftet inte uppfylls. Och jag vill gärna tacka herr Solana för hans påpekande om vårt gemensamma ansvar för den militära och humanitära aktionen, som är orsaken till att vi sitter här. Den gav faktiskt resultat och banade väg för demokrati på Balkan. Den aktionen var en moralisk förpliktelse, och vi kan vara stolta över att vi levde upp till den.

Lannoye
Fru talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, herr höge representant! Jag gläds åt att denna debatt äntligen kommer till stånd.
I april 1999, när Natos bombningar inleddes, försökte vi inleda den inom ramen för den föregående mandatperioden, men utan framgång. Några dagar senare, den 5 maj för att vara exakt, sände jag tillsammans med 11 andra kolleger en skrivelse till Solana, som då var generalsekreterare i Nato, eftersom vi var övertygade om att denna typ av vapen användes, för att be honom att användningen skulle upphöra med tanke på att det handlade om vapen som senare riskerar att orsaka hälsoproblem för befolkningen och militären, för att inte tala om att miljön också skulle bli oåterkalleligen nedsmittad.
Vi fick inget svar då. Jag tror att det bör betonas. Nato lämnade motvilligt information. Som bevis räcker det väl att nämna att arbetsgruppen för FN:s miljöprogram i slutet av 1999 konstaterade att den inte förfogade över tillräckligt med information för att bedöma i hur stor omfattning Kosovos territorium smittats av utarmat uran.
Det som Solana nyss sade, nämligen att vi skulle agera öppet, det är nytt, det är bra, men jag hyser vissa tvivel om denna vilja till öppenhet, med tanke på den ståndpunkt som Nato antagit under ett år. Jag tvivlar ännu mer när jag hör vad Natos nuvarande företrädare säger.
Jag skulle vilja klargöra ett antal punkter, eftersom jag tror att det behövs. När man säger att man måste göra en koppling mellan militärernas hälsotillstånd och den eventuella förekomsten av utarmat uran måste man vara försiktig, för det här är inte någon lätt sak. Flera parametrar måste beaktas för att förklara ett antal militärers dåliga hälsotillstånd. Det förekommer kemisk förorening, det förekommer en hel rad skador på miljön, vi har levnadsförhållandena. Man vet för övrigt att effekterna av radioaktiv smitta inte visar sig förrän efter en relativt lång period. Det är alltså inte korrekt att redan nu, såsom vissa vetenskapsmän enligt min uppfattning på ett nonchalant sätt gör, säga att " det finns ingen koppling" . Det är alltför tidigt. Det gäller sannolikt vissa militärer, men det skulle förvåna mig om det gäller alla.
Min andra kommentar är att utarmat uran inte är något naturligt, vilket man försöker få oss att tro, eller något mindre radioaktivt. Det är ungefär 20 procent mindre radioaktivt än naturligt uran. Det är avfall från kärnkraftsindustrin och bör behandlas som sådant. Och jag påpekar att vi har ett europeiskt direktiv från 1996 som borde införas av medlemsstaterna och som innebär att från och med en koncentration på 10 000 becquerel per kilo måste sådant avfall inneslutas. Men här har vi att göra med en koncentration som är 4 000 gånger större. Det är därför fullständigt absurt att använda sådan ammunition för att sprida den i miljön, åstadkomma olösliga partiklar som återfinns i luftvägarna och matsmältningsorganen, att påstå att man måste bevisa att det finns ett problem. Men det finns definitivt ett problem, eller också förstår jag inte längre det europeiska direktivet. Varför skulle det som gäller för den europeiska befolkningen inte gälla för befolkningen i Kosovo och Bosnien och för militärerna?
(Applåder) Jag skulle vilja avsluta med en sista kommentar och jag hoppas att ni ursäktar att jag pratat lite för länge. Ändamålet helgar aldrig medlen, herr Solana.
(Applåder)Ingen här stöttade Milosevics regim. Men Milosevic och hans vänner är inte offer för strålningen, de har inte fått i sig utarmat uran. Det är lokalbefolkningen, militärerna och företrädarna för de icke-statliga organisationerna som är offren.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman, herr rådsordförande, fru kommissionär, herr höge representant! För en månad sedan, när de femton medlemsländerna antog stadgan om de grundläggande rättigheterna, ville vi framstå som en värdegemenskap. En sådan ambition blir inte trovärdig endast genom texterna. Den blir trovärdig framför allt i livet, i samband med viktiga händelser, genom starka politiska åtgärder som motsvarar etiska principer och som i förekommande fall kostar något för dem som uppfyller dem. När man tvingas agera är man tvungen att bekänna färg.
Balkansyndromet är, tio år efter Gulfkriget, uppenbarligen en sådan viktig händelse. Den ställer på ett spektakulärt sätt de femton medlemsländerna inför sitt ansvar. Att ta det ansvaret fullständigt förutsätter, i mina och min grupps ögon, att man fattar modiga beslut i åtminstone tre riktningar. Vi har till att börja med den mänskliga dimensionen av problemet. Människor har dött, andra lider, ytterligare andra lever för närvarande i ångest och rädsla för framtiden. Bland dessa människor finns militärer och många civila. Det som är så barbariskt med vissa vapen är att de fortsätter att blint skörda offer även efter kriget. Vi står definitivt inför en sådan situation på Balkan.
Det internationella samfundet berömde sig tidigare av att av den anledningen förbjuda truppminor. Det bör i dag, i samma anda, förbjuda ammunition med utarmat uran.
(Applåder) Det åligger de europeiska länder som tillverkar sådan ammunition, nämligen Förenade kungariket, Portugal och tyvärr även mitt eget land Frankrike, att acceptera att avbryta produktionen, lagringen och naturligtvis användningen, även om det bara är på prov. Vad de då gör är inte annat än att följa principerna i Genèvekonventionen från 1980, som förbjuder alla vapen som drabbar urskillningslöst. Samtidigt måste offren erkännas rätten till vård och ersättning, alla berörda personer rätten till undersökning, alla berörda regioner rätten till sanering och återuppbyggnad. Är det seriöst, är det värdigt att fly från sitt ansvar genom att i dag påstå att denna ammunitions farlighet inte fastställts, samtidigt som ett stort antal offentliga undersökningar och interna rapporter tydligt bevisat det? Jag anser uppriktigt att det handlar om en eftertruppsstrid, som är ur fas i förhållande till den information som våra landsmän nu förfogar över.
Det leder mig till att i andra hand ta upp den demokratiska utmaning som denna dramatiska fråga utgör. Listan är lång över skuldbelagd tystnad, osanningar, lögner genom undanhållande som såväl Nato som vissa medlemsstater ägnat sig åt, så långt det var möjligt. Herr Solana! Efter att i går ha spelat rollen som ett slags gränssnitt mellan de båda kan ni inte förvånas över att vi i dag ber er om förklaringar till de allvarliga uppgifter som sakta men säkert kommer upp till ytan. Kravet på sanning om det förflutna och öppenhet inför framtiden är i dag ofrånkomligt, det har ni sagt. Men uppriktigt sagt anser jag att ur den synvinkeln kan vare sig de femton medlemsstaterna eller Nato anse sig kvitt efter det ni just sagt, herr höge representant.
(Applåder)Denna hårda prövning måste äntligen, enligt vår uppfattning, bli ett tillfälle för oss att omvärdera vår uppfattning om organisationen av den europeiska säkerheten och förbindelserna mellan Europeiska unionen och Nato. Vi anser att det verkligen är på tiden att inte längre, vare sig på den europeiska kontinenten eller i resten av världen, låta sig dras in i de amerikanska strategiska valens dramatiska återvändsgränder. Jag tänker på gulfkrigets fruktansvärda effekter för den irakiska befolkningen, och särskilt för barnen. Jag tänker på den systematiska förstörelsen av den ekonomiska potentialen och miljöarvet inte bara i Jugoslavien utan även i grannländerna - titta på Donau - till vilket också kommer bekräftelsen på det massiva användandet, vid dessa konflikter, av vapen och ammunition som inte bara åstadkommer oräkneliga oskyldiga offer på fältet utan även utgör ett varaktigt hot för personer som befinner sig i de bombade områdena. Herr Solana! Detta har ingenting att göra med försvaret av de mänskliga rättigheterna. Nej, för Europa bör ändamålet inte helga medlen.
Jag är övertygad om att dessa frågor nu finns i de flestas tankar, i en eller annan form. Efter dagens etapp kommer det att vara fler. Jag hoppas att vi blir allt fler som omfattas av denna framtidsutsikt om förändring.
(Applåder)

Queiró
Fru talman, kära kolleger, herr Javier Solana! Vid få tillfällen har det varit så viktigt att sanningen, hela sanningen, kommer i första rummet i en parlamentsdebatt som denna. De allra flesta länder i Europeiska unionen, medlemmar av Nato eller ej, har deltagit med sina väpnade styrkor och säkerhetsstyrkor i olika militära och polisiära interventioner i Balkanländerna. De har gjort detta då de ansett att det var det lämpligaste sättet för att skydda civilbefolkningen och deras grundläggande rättigheter, samt att bidra till att få fred och återuppbygga länderna och demokratin.
I flera av dessa länder, bland annat mitt land Portugal, har det dykt upp flera oroande fall. I vårt fall är ett av dem ett dödsfall i leukemi och andra patologiska fall som har samband med den strålning militärerna har utsatts för, både i Bosnien och i Kosovo.
Dessa fall har väckt och väcker en motiverad oro hos de medicinska, vetenskapliga, militära och politiska samfunden, och därmed hos allmänheten i dessa länder, för ett möjligt samband - som inte är bevisat, jag betonar detta - mellan exponeringen för utarmat uran, som ingått i den använda ammunitionen, och förekomsten av de nämnda sjukdomarna. Granskningen av sanningen om detta samband är därför grundläggande, eftersom det handlar om viktiga mänskliga värden som innebär respekt och fattning inför militärernas och deras familjers legitima oro.
Också därför att den vetenskapliga informationen fortfarande är ofullständig och det är nödvändigt med ett exakt fastställande av eventuella samband mellan orsak och verkan i användandet av ammunition med utarmat uran och de konstaterade hälsoproblemen. Även därför att det är oacceptabelt att det fortfarande finns motsägelser mellan, och polemik angående, den information Nato hävdar att organisationen i tid har gett regeringarna och de militära myndigheterna i de länder som har ingått i uppdragen, och under vilka förutsättningar de militära säkerhetsstyrkornas deltog i de militära och polisiära operationerna.
Slutligen därför att det vore obegripligt och paradoxalt om våra länder skulle delta i fredsuppdrag för att främja de mänskliga rättigheterna i Balkanområdet, och kanske lämna ett allvarligt hälso- och miljöproblem efter sig, vilket drabbar den befolkning den hade i uppdrag att skydda. Det är alltså en fråga som vi på allvar måste belysa och gå till botten med, oberoende av följderna.
Herr Javier Solana! Jag tackar för ert inledande inlägg, framför allt för den öppenhet ni har visat. Ni var Natos generalsekreterare vid tiden för de militära operationer vi talar om och ni är i dag ansvarig för Europeiska unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Ni kan således, om ni vill, ge ett oerhört viktigt bidrag för att få fram sanningen om detta fall och därigenom bidra till att Europaparlamentet tillsammans med medlemsstaternas regeringar, Nato och andra internationella organisationer, kan enas om de bästa lösningarna av detta kaos, såväl på det vetenskapliga och det politiska planet som på det militära. Detta är vad vi hoppas på från rådet och från er.

Pannella
Fru talman, ärade ledamöter! 1950 var jag tjugo år gammal och det bedrevs en kampanj över hela världen, i Europa, vid våra universitet, i skolorna - man försökte, men lyckades inte då komma in i kyrkorna - och det var kampanjen mot Ridgway, " pestgeneralen" . Det var kriget som amerikanerna, västerlänningarna, kapitalisterna förde med sig till Korea, mot de koreanska rättigheterna och hela den kommunistiska maktapparaten, alla nyttiga idioter, hela apparaten goda kommunister sedan femtio, sextio, sjuttio år, var i rörelse för att förklara för oss att Ridgway, " pestgeneralen" , stod vid 50:e breddgraden - Atlantpakten var ännu inte aktiv i Fjärran Östern - och använde kemiska och bakteriologiska vapen för att försvara det orättvisa och kapitalistiska samhälle som förtryckte Tredje världen och dess proletariat.
Kamrater kommunister, kamrater socialister som då tog fram Stalins fredspris i viktiga stunder, under perioden 1950-53, med någon darrande papist på ena eller andra sidan, skulle ni kunna vara vänliga att ge oss ett ögonblicks moratorium i ert moraliserande a posteriori, i era ständiga yrkanden på att göra upp räkenskaperna? Ni har inte gjort det så ofta. Visst var det så att bombningarna av Dresden under andra världskriget kanske inte var nödvändiga utan kriminella, men sanningen är att ni inte insisterar på detta: det måste alltid handla om kommunisterna, om er pacifism.
Då är ett europaparlament som nu har att ta ställning till ett förslag där man kräver ett moratorium av detta slag nedrigt, oförsiktigt, odemokratiskt och föga seriöst: odemokratiskt eftersom det inte tar hänsyn till de åtaganden som parlamenten och regeringarna har drivit fram när det förelåg behov. Vi väntar på att snabbt få reda på den vetenskapliga sanningen om dessa vapen, men om de har använts för att förhindra att Vukovar jämnades med marken, vilket de gjorde, har vi sparat tiotusentals, hundratusentals bosniers, kosovarers, serbers och andras liv i Kroatien.
Fru talman, jag tackar er alltså för detta och avvaktar den sanning som måste slås fast, mot vår tendens att kränka den och våldföra oss på den...
(Talmannen avbröt talaren.)

Jackson
Fru talman! Vi behöver fastslå fakta i detta fall. Vi har mottagit vissa försäkringar från Solana men vi vet och våra italienska kolleger i synnerhet kommer att påminna oss om det, att det kommer att bli svårt för dem vars söner har dött i leukemi att godta den försäkran utan förbehåll.
I dessa dagar kan vi inte så lätt acceptera döden när bättre hälsa och välstånd verkar har fört oss så nära odödlighet. Vi behöver nu förstärka Solanas försäkran om upprepad provtagning erbjuden i så stor utsträckning som möjligt och med maximal öppenhet från de amerikanska myndigheterna. Jag har blivit tillfrågad, särskilt av min kollega Lord Inglewood som företräder området Cumbria där provskjutningar av dessa vapen har ägt rum, att begära att man måste ta hänsyn till frågan om den eventuella effekten på civilbefolkningen, när dessa provtagningar genomförs. Om Solana kommer att svara på denna diskussion kanske han vill ta upp den frågan.
Det fanns ett stort antal brittiska soldater som deltog i Balkankrigen och naturligtvis i Gulfkriget och som brittisk konservativ vill jag säga detta: Vi är naturligtvis oroade över den eventuella effekten av användningen av utarmat uran, men mot bakgrund av Solanas uttalande anser vi inte att Nato bör införa ett moratorium för användning av sådana vapen. Vi måste utkämpa hemska krig mot hemska folk. Ett sådant moratorium kunde ställa våra styrkor i ett ofördelaktigt läge och därmed möjligtvis äventyra mer liv än Natostyrkorna.
Som Wallström sade: Den verkliga och omedelbara faran på Balkan kommer från den allmänna miljöförsämringen efter år av försummelse, korruption och krig. Detta är vad Europeiska unionen måste ta itu med medan vi mycket noggrant bevakar resultaten från de medicinska provtagningarna.
Till sist låt mig säga att Wurtz bidrag avslöjade mycket om vänsterns oföränderliga dagordning som syftar till att skilja Europeiska unionen från Förenta staterna och skulle leda till att Europa berövas varje verkligt inflytande i världen.
(Applåder från höger)

Roth-Behrendt
Herr talman, kära kolleger! Det är en mycket märklig och också cynisk diskussion som vi för här. Jag är nästan benägen att inte vilja delta i diskussionen om vilken av den ammunition som används för att döda människor som är bäst. Trots det är det just det vi gör i dag. Jag deltar heller inte i debatten om vilka krig som är meningsfulla och vilka krig som måste föras. Det är inte vårt ärende i dag. Vi skall diskutera en annan fråga. Tidigare har vi alltid sagt att om det är nödvändigt att sätta in vapen - och detta har vi alltid varit eniga om - måste detta vara förenat med minsta möjliga ingrepp, med minsta möjliga skada på miljön och hälsan för de människor som överlever.
Därför har vi faktiskt tidigare exempelvis alltid fördömt och skarpt kritiserat kemiska vapen och alltid varit eniga om att dessa vapen inte skall få användas, eftersom de förstör och belastar miljön och människors hälsa i ett längre perspektiv. Om vi i dag diskuterar om uranhaltig ammunition orsakar leukemi - alltså blodcancer - ja eller nej, då vill jag inte höra, inte heller från Solana, som jag uppskattar mycket, om det slutliga beviset för detta finns, ja eller nej. Vi talar inte om det slutliga beviset, och när vi i denna kammare talade om vår egen hälsa och om BSE, då var vi eniga om att försiktighetsprincipen gäller, även om vi aldrig kan leda i direkt bevis att infekterat material leder till den nya formen av Creutzfeldts-Jacobs sjukdom.
(Applåder)
För inte så länge sedan diskuterade vi och röstade om försiktighetsprincipen, och vi sade att även om det slutliga beviset fattas måste vi förbjuda ett visst material eller ett visst beteende om farhågorna är berättigade. Vi vet i dag att antalet fall av leukemi har ökat. Så länge forskarna är oeniga, så länge vi alla här inte vet vilken av forskarna som har rätt, måste vi enas om att den här ammunitionen inte får användas, att allt som är kopplat till detta måste klaras upp. Ett moratorium för den här ammunitionen är väl det minsta vi i dag kan besluta om. Dessutom måste vi också sörja för de människor som lever i regionerna, för deras hälsa och deras barns hälsa!
(Applåder)

Maes
Herr talman! Jag såg en film på tysk tv i morse som den amerikanska armén gjorde innan Gulfkriget bröt ut. I filmen säger de uttryckligen att det är farligt när ämnen som frikommer vid förbränning av utarmat uran hamnar i kroppen. Redan före Gulfkriget var det alltså känt vilka risker användningen för med sig. Kände de allierade till detta före Balkankriget och före interventionen, vilket jag för övrigt inte betvivlar? Kände regeringarna till detta, kände militären till detta? Varför varnades då inte soldaterna för detta på samma sätt? Varför säger ni då i dag att de allierade inte ser att det finns några bevis för riskerna? Människor har blivit sjuka både sedan de varit på Balkan och efter Gulfkriget. Det finns ingen som vet hur många som kommer att bli sjuka i dessa områden. Vem skall ge dem ett trovärdigt svar i morgon? Att förbjuda användningen är den enda åtgärd som kan återställa förtroendet.
(Applåder)

Fitzsimons
Herr talman! De bevis som kommer från Bosnien i synnerhet pekar tydligt på en massiv ökning av cancerfall där bombningar ägde rum under Balkankrigen och där ammunitionssalvor med utarmat uran användes. Man förmodar nu att utarmat uran användes av bombplanen som utförde bombattacker på Sarajevos förstäder och på andra ställen under Balkankrigen.
Folket på Balkan är berättigade att få fullständiga och otvetydiga svar med avseende på cancerframkallande effekter från granater med utarmat uran som användes under kriget. Detta parlament och Europeiska unionen bör och måste vara mycket energiska med att skaffa ordentliga svar på dessa väldigt viktiga frågor som gäller folkhälsa och mänskliga rättigheter.
Om en separat men dithörande fråga, jag blev ganska upprörd att läsa att granater med utarmat uran hade avfyrats i Irländska sjön av det brittiska försvarsdepartementets styrkor vid Solway Firth mellan England och Skottland och även vid en bana på cumbriska kusten, bara cirka tio mil från ett brittiskt kärnkraftverk. Detta utarmade uran har använts i Cumbria fram till år 1995 och man tror att så många som 1 400 granater med utarmat uran har avlossats in i Solway Firth, som är ett sund i Irländska sjön.
Som ledamot av Europaparlamentet och företrädande Leinster som ligger längs Irländska sjön är jag djupt oroad av dessa avslöjanden. Jag uppmanar den brittiska regeringen att göra ett fullständigt uttalande i frågan. Jag vill veta om det finns någon eventuell konsekvens för folkhälsan till följd av användningen av utarmat uran i granater på den plats som jag nämnde i dag. Det är den brittiska regeringens ansvar att göra ett uttalande om dessa frågor.

Gollnisch
Herr talman! Frågan om uranprojektiler är ett nytt kapitel i det avskyvärda krig som ni fört mot Serbien. Herr Solana! Inför skandalen talar ni med två års försening om öppenhetsprincipen. Tar ni oss för idioter? Tror ni att Förenta staterna kommer att låta er hållas, när det tog fyrtio år innan vi fick se filmerna, dokumenten, offren för de mänskliga experiment som de bedrev med sina egna soldater på bestrålade fartyg, efter provsprängningarna på Bikini?
Vad vi åtminstone vet är att ni struntat i försiktighetsprincipen som man ständigt tjatar på oss om. Det vi vet, vilket kommissionär Wallström också just sagt, är att leendet hos er talesman Shed dolde användningen av dessa sprängämnen. Det vi vet är att andelen leukemifall bland våra soldater är onormalt hög. När nu detta orsakssammanhang fastställts blir ni ansvarig för ett krigsbrott, för man har bara talat om militärerna, som om uranet kunde göra skillnad mellan dem och civila.
Uppriktigt sagt, kära kolleger, om ni vill veta sanningen så sök den själva, vänta inte på att Solana, EU:s höge representant, skall fördöma Solana, f.d. generalsekreterare i Nato.

Zappalà
Herr talman! Vi har i dag att ta ställning till en mycket viktig fråga som skulle förtjäna enormt mycket tid och betydande överväganden och vi tar dessutom itu med den på grundval av en emotionell strömning som inte lämpar sig väl för den politik vi skall bedriva här, eftersom vi inte är några experter.
När det gäller försiktighetsprincipen, som någon kollega hänvisade till nyss, är jag litet förvånad eftersom jag, även om vi talar om galna kosjukan, inte tror att någon någonsin skulle drömma om att säga att man inte skall äta något slags kött utan att det finns konkreta vetenskapliga belägg för detta.
Jag instämmer fullständigt i det kommissionären sade tidigare, att vi måste undersöka hur situationen på miljöområdet var innan, men också - med stor noggrannhet - vilket orsakssamband som finns mellan det använda materialet - vapnen - och hälsokonsekvenserna. För övrigt måste jag påminna om att utarmat uran används civilt inom många andra sektorer, och dessa borde vi verkligen ge stor uppmärksamhet.
Vi måste också uppmärksamma risken att panik utbryter, om man gör starka ställningstaganden, hos dem som skickar ut och dem som skickas ut till området av medlemsstaterna. Jag anser att vi måste granska detta problem mycket noggrant och slå fast att vi alla verkligen måste vara tacksamma mot Nato för vad det gjorde och kommer att göra. Vi instämmer inte i kravet på ett moratorium.

Sakellariou
Herr talman, mina damer och herrar! Vi har den här debatten i dag på grund av den omsorg vi har om människor. Dessa människor är de soldater, våra soldater, som är där, men också miljontals människor i civilbefolkningen i Jugoslavien och i Kosovo. Det handlar inte om att här och i dag fastställa om kriget i Kosovo var berättigat eller inte. Det vore en felaktig debatt. Det handlar om - och där ger jag den höge företrädaren för GUSP helt rätt -, att noggrant och ordentligt undersöka om det finns ett samband mellan de sjukdomsfall som inträffat och den mängd ammunition med så kallat utarmat uran som fälldes under kriget i Jugoslavien och i Kosovo, men också i Bosnien.
Om vi vill det måste vi förbinda oss till några viktiga principer, så att åtminstone vi som valda företrädare för Europas folk återvinner den trovärdighet som Nato har förlorat med sådana och liknande händelser. För det första behövs noggranna och oberoende undersökningar av internationella experter med hjälp av alla tillgängliga vetenskapliga metoder.
För det andra behöver vi en helt annan informationspolitik - och jag tackar rådet, kommissionen, men framför allt den höge företrädaren för GUSP, för det åtagande de har gjort om att ställa all information till parlamentets förfogande.
För det tredje, slutligen, måste vi genast kräva ett moratorium för alla vapen och all ammunition av det här slaget, tills de fullständiga resultaten av de undersökningar som vi beslutat om föreligger, för att sedan kunna fatta våra beslut på ett ansvarsfullt sätt.

Lagendijk
Herr talman! Det är varje politikers mardröm att hamna i en debatt med forskare, där somliga ser ett samband mellan användningen av utarmat uran och det ökade antalet döda, medan andra inte gör det. Den politiska debatten riskerar då att bli en vetenskaplig debatt. Jag anser att vi måste urskilja politikernas uppgift. Enligt min uppfattning är dessa uppgifter två.
För det första: Europeiska unionens ansvar är ansvaret för lokalbefolkningen. Det är medlemsstaternas uppgift att ta ansvar för sina soldater. I mina ögon borde det åligga oss, Europeiska unionen, att oroa sig för lokalbefolkningen där.
För det andra bär vi ett ansvar för att inte gå i fällan att finna alla förklaringar i användningen av utarmat uran. Det kan säkert vara så att det finns andra orsaker till det ökade antalet döda. Jag anser därför att vi måste initiera en allomfattande studie av alla avvikelser som förekommer på plats samt i de nationella arméerna.
Till sist, något som irriterar mig gränslöst är att Solana och även vissa kolleger gör en koppling och begår ett fel beträffande mål och medel. Kopplingen mellan kriget och de använda medlen. Jag var för ett ingripande i kriget, men jag är emot att man tar risker på ett oansvarigt sätt.

Morillon
Herr talman! Det är med förbehåll och försiktighet som man måste ta upp frågan om giftigheten hos pilprojektiler med kärna av utarmat uran och dess konsekvenser för militärer och civila som varit i kontakt med dess effekter i Irak, Bosnien-Hercegovina och Kosovo.
Förbehållet är nödvändigt, det har man sagt, eftersom ingen koppling, trots den forskning som inletts, har kunnat fastställas mellan användningen av dessa vapen och fallen av leukemi som upptäckts efter dessa operationer, men också, och det skall man veta, under den långa processen med framtagning och försök med dessa vapen.
Slöjan över denna osäkerhet måste naturligtvis avlägsnas. Vi kan därför bara glädjas åt att undersökningsstrukturer inrättats på alla nivåer, i våra stater, inom Nato och i Europeiska unionen. Den stora sinnesrörelse som orsakats av de senaste veckornas upptäckter skall inte dra med oss mot stupet av det som jag kallar " försiktighetsavsteget" just när unionen, fru Roth-Berendt, försöker fastställa de exakta gränserna för försiktighetsprincipen, för att undvika att den missbrukas.
I dag är granater med kärna av utarmat uran, som lagras i våra olika länder, de vapen som bäst kan borra sig in i pansarfordonen, då den tekniska utvecklingen av bepansring gör användningen av RSV-laddningar och pilprojektiler med kärna av volfram ineffektiv. Framtagningen av nya vapen kommer att ta många år, det skall man veta.
Kan vi under hela denna tid offra vårt försvar på den obevisade fruktans altare? Jag tror inte det. Det är anledningen till att jag motsätter mig begäran om moratorium, som återfinns i punkt 6 i kompromissresolutionen, när den går till omröstning i kammaren.
Jag erkänner ändå att denna debatt har en förtjänst. Den bevisar, vilket var nödvändigt, att man inte skall drömma om ett rent krig, vilket jag alltid betraktat inte bara som en illusion, utan även som en perversion. Ett krig kommer alltid att vara smutsigt eftersom dess mål är att kränka det mänskliga livet. Det kan bara ses som ett mindre ont när alla andra medel för att reglera eller förebygga angrepp på människans frihet och värdighet har misslyckats. Ja, herr Solana, så var det i såväl Irak som Kosovo.
(Applåder)

Sacconi
Fru talman! Det finns två parter som vi har ett särskilt ansvar gentemot: å ena sidan de unga som förtjänstfullt deltog i de militära insatserna i Bosnien och Kosovo, naturligtvis tillsammans med sina familjer, och å den andra mottagarna av dessa fredsuppdrag, det vill säga folken på Balkan.
Det är sant att de direkta och indirekta orsakssambanden mellan användningen av bomber med utarmat uran och fallen av leukemi, som blir allt fler, ännu inte har bevisats med säkerhet, även om de verkar mer än troliga, men dessa fall finns och de har en spridning som rättfärdigar den största oro. Därför är det rätt att under samordnade former fortsätta alla erforderliga vetenskapliga undersökningar och klargöra vilken påverkan denna ammunition har på hälsan och miljön, men under tiden är det också rätt att tillämpa försiktighetsprincipen, som aldrig har lämpat sig så väl som vid detta tillfälle, och därför är ett moratorium en brådskande och oundgänglig åtgärd.

Laschet
Herr talman, kära kolleger! Vi får dagligen, ja nästan varje timme, ny information om eventuella faror. Därför är det mycket bra att det här parlamentet i dag ägnar sig åt frågan. Jag vill tacka den höge representanten, som lovat oss fullständig information och öppenhet. Även för oss är det ju något nytt att vi diskuterar säkerhets- och försvarsfrågor på det här viset. Möjligheten med den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken är just att vi inte befinner oss i samma konstellationer som medlemsstaterna, där regeringar argumenterar mot oppositionen i de här frågorna. I Tyskland exempelvis bagatelliserar den röd-gröna regeringen under sin försvarsminister alla dessa faror - det är alltså helt annorlunda än i det här parlamentet.
Vi har som Europaparlament en möjlighet att få upplysningar och information som är inriktade på fakta, och det är mycket bra. Det som är till skada - och det har också kännetecknat den här debatten -, är att man gör upp med Gulf- eller Kosovokriget i efterhand. Herr Wurtz, när ni i detta sammanhang citerar stadgan om de grundläggande rättigheterna och Europas höga principer, då måste jag upplysa er om att när det handlade om de europeiska grundläggande rättigheterna, när det handlade om etniska rensningar, om fördrivning och terror på Balkan, då stod er politiska grupp vid sidan om och svek. Även detta hör till en sådan här debatt.
Vi kräver att entydig information samlas in och att den information som finns i medlemsstaterna på europeisk nivå sammanställs tillsammans med FN - med Förenta nationernas fackorgan - och återigen läggs fram för detta parlament. I en våldsam konflikt står alltid möjligheten till buds att bevara medlens proportionalitet. Därför behöver vi information och även forskning om vapensystem som är mindre skadliga än det som vi diskuterar i dag. Här kan Europaparlamentet ta sitt ansvar inom ramen för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken, om det kommer med konstruktiva bidrag.

Katiforis
Herr talman, höge representant! Det mandat som ni hade för insatserna i Jugoslavien var inte ett mandat för att använda vapen som människans samvete förkastar och fördömer och vars eventuella giftighet, enligt mätningar nu, var kända för den militära ledningen vid den tiden.
Om ni nu, när avslöjandena har börjat och fler kommer, känner er skrämd av detta faktum, försöker hitta medbrottslingar i detta parlament måste jag säga att det är bevis på feghet och dålig smak.
Herr talman! Vi känner oro över följderna av dessa bombningar på Balkan, vi känner också oro för de soldater som deltog, vi känner oro över befolkningen i de områden som blev slagfält och vi begär en omfattande miljöutredning beträffande en eventuell försämring av miljön i hela Balkanregionen. Denna oro har nått en gräns som ni i denna kammare inte kan föreställa er, åtminstone gäller det för folkopinionen i mitt land.
Folkopinionen begär också moratorium...
(Talmannen avbröt talaren.) (Applåder)

Trakatellis
Herr talman! Jag tar upp tre punkter, eftersom väldigt mycket redan har sagts.
Första punkten: Jag skulle vilja säga till herr Solana att år 1999 då jag tillsammans med andra kolleger försökte ta reda på om utarmat uran användes i Kosovo fanns ett skuldmedvetet hemlighållande och fru Wallström - jag har här protokollet - sade ordagrant som svar på en fråga att det ännu inte hade bekräftats att utarmat uran hade använts. Detta står i parlamentets protokoll.
Andra punkten: Utarmat uran är ett farligt och skadligt ämne, särskilt då det används i projektiler eftersom det förgasas vid brisad, det alstrar uranoxidul och omvandlas till ett moln som kan inandas; uranoxidul är lättlösligt och kan komma in i vattnet och i livsmedelskedjan. Ni - bör följaktligen också känna till att även om man utsätts för en liten mängd skadlig substans så orsakar den skada - och följaktligen är det nödvändigt att omsorgsfulla epidemiska undersökningar genomförs både i Gulf-området och i Bosnien samt givetvis även i Kosovo, även om de eventuella följderna där kommer att visa sig senare.
Tredje punkten: Om vi godtar, och även ni herr Solana godtar, att det finns skäl att göra denna undersökning, borde i alla händelser inte - om sanningen skall fram - försiktighetsprincipen råda? Om någon säger till mig, eller till vem som helst, att, ni förstår, det behövs en undersökning eftersom ert hus kan rasa, stannar jag då kvar i huset medan undersökningen görs eller lämnar jag det och väntar på resultatet? Det är här fråga om självklarheter, och jag godtar inte att utarmat uran är det enda vapen som Nato har till sitt förfogande, det finns en mängd andra vapen i dess arsenal vilka kan användas med framgång.
(Applåder)

Myller
Herr talman! I många instanser har man försäkrat oss att vi i fortsättningen öppet kommer att få information och att ärendena skall behandlas öppet. Tillsvidare har denna öppenhet lyst med sin frånvaro. Det är självklart att vi behöver information som underlag för vårt beslutsfattande, men jag instämmer med dem som förespråkat försiktighet. Vårt följande ärende är diskussionen om snabbinsatsstyrkor. Vi måste samtidigt ta ställning till hur vi skall förhålla oss till människors hälsotillstånd, även om vi inte kan skönja ett direkt samband med exempelvis leukemi. Det är mycket möjligt att man på längre sikt kommer att stöta på andra negativa effekter, till exempel på dricksvattnet. Kan vi ta ansvaret för att vi, samtidigt som vi gör nytta genom att snabbt lösa konflikter, också vållar civilbefolkningen en massa bekymmer och osäkerhet i framtiden?

Titley
Herr talman! Jag finner det något underligt att tala om försiktighetsprincipen i samband med vapen, vilka trots allt är utvecklade för att vara skadliga för hälsan. Problemet är naturligtvis att man bara behöver nämna ordet " uran" och det blir ett utbrott av vad som bara kan beskrivas som masshysteri.
Sjukdomarna och dödsfallen måste naturligtvis undersökas och jag välkomnar den åtgärd som har vidtagits av Natos medlemsländer för detta, men vi måste göra en bedömning av fakta och fakta är mycket tydliga just nu. Det finns inget samband mellan utarmat uran och sjukdomar. Om vi granskar studien av veteranerna i Gulfkriget som gjordes i Förenta staterna och jämför det med studien av kontrollgruppen, finns det ingen skillnad i dödssiffror eller sjukdomsfall eller cancerfall mellan de två grupperna. Vi måste se till att vi arbetar med samma vetenskapliga fakta och därför är det inte lämpligt att kräva ett moratorium för stunden, när det inte finns något vetenskapligt samband mellan de två.
Det finns en rad andra frågor som gäller Balkankrigen som vi borde undersöka, som till exempel icke-detonerade multipelbomber och den miljöförstöring som kommissionen har beskrivit, men låt oss hålla oss till fakta.

Solana
Herr talman! För det första vill jag tacka alla ledamöter som har talat, för det sätt ni har gjort det på och för den uppriktighet ni har uttryckt. Detta visar på ett tydligt sätt att vi alla har samma vilja att få klarhet i denna situation, eftersom det som utan några som helst tvivel bör oroa oss alla är de människor som nu är sjuka och de som i framtiden kan komma att insjukna och lida. Därför vill jag än en gång lova att hålla er informerad om allt jag kan. Det ni inte kan kräva, ärade ledamöter, är att jag ger information om sådant jag inte har kompetens att informera om eller om det jag inte känner till.
Vi talar om en fråga som genom sin karaktär är regeringarnas ansvar och vi är därför beroende av den information som varje regering förser oss med. Så som jag sade i mitt första inlägg är jag i kontakt med regeringarna och med de organisationer som arbetar med denna fråga och jag kan försäkra er än en gång att ni, från oss, från rådet och från mig, kommer att få all den information vi förfogar över och vi kommer att ge er all insyn vi kan. Sådan information vi inte formellt förfogar över kan vi svårligen förmedla till er.
För det andra skulle jag vilja säga att vi i de vetenskapliga analyserna, som vissa av er har påpekat, måste vara öppna för alla möjligheter. Vi får inte koncentrera oss på vissa givna parametrar och glömma andra som också kan ha skadliga effekter på hälsan. Därför tyckte jag det kändes mycket bra att få höra såväl kommissionen som vissa ledamöter tala om denna öppenhet att analysera allt det som kan innebära miljöpåverkan. Jag kan berätta att även jag är utbildad vetenskapsman, och därtill fysiker. Jag skall inte dra upp mina kunskaper - som nu är otillräckliga - och vad jag visste på den tiden. Men jag tycker att det är viktigt att vi bevarar en rationell inställning till detta problem och jag hoppas att vi får all information som vi behöver för att ta alla konsekvenser. Just nu bör ingen tvivla på att alla länder och alla internationella organisationer gör allt de förmår för att finna en lösning på problemet, genom att samla den mest relevanta informationen så snabbt som möjligt.
Oerhört många saker har sagts här, alla mycket intressanta. Jag har noterat allt, men jag vill inte svara på dem en och en eftersom ni har ställt ett fåtal frågor. Däremot vill jag svara på några saker som har sagts för att vi skall undvika missförstånd. Jag vill med största uppriktighet svara företrädarna för Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och med största tillgivenhet berätta att de har skickat mig en skrivelse, jag har tagit emot den, och som de vet, eftersom jag har talat med dem, så har jag förmedlat detta till alla regeringschefer och ministrar i unionen. Jag svarade muntligt på skrivelsen, inte skriftligt, men ni vet att det beslut som regeringarna fattade var att fortsätta den inriktning de redan hade inlett i maj när jag tog emot denna skrivelse. Jag hoppas därför att ni inte tror att den skrivelse som jag fick inte respekterades. Skrivelsen respekterades men regeringarna hade beslutat att agera på annat sätt än vad som föreslogs i skrivelsen. Men jag hoppas att ni förstår att varje skrivelse från alla medlemmar i de politiska grupperna i parlamentet alltid respekteras.
Jag skulle vilja göra två reflektioner av en nästan personlig karaktär. För det första kan jag mycket väl skilja på mål och medel. Jag önskar att ni inte ville kritisera mig för att blanda ihop mål och medel. Jag kan skilja perfekt på målen och medlen, och jag vet mycket väl att det viktiga för målen och för att uppnå dem beror mycket på vilka medel som används. Medlen och kännedomen om dem förändras med tiden. Ibland får man information som avgör om ett medel är användbart eller om det inte längre går att använda, och när vi gör dessa överväganden måste vi ta hänsyn till den information vi har i det ögonblick när besluten fattas. Låt det alltså stå klart att jag inte blandar ihop mål och medel. Jag har aldrig gjort det och jag skulle vilja slippa göra det.
Jag vill säga något till dem som anklagar mig för att vilja göra detta parlament till medbrottsling. Nej, jag försöker inte på något sätt göra parlamentet till medbrottsling, varken i dag eller någonsin. Ni företräder Europeiska unionens folkvilja och ni ansvarar för era handlingar. Det jag tänker på och som jag anser att jag bör dela med er, är de ögonblick när vi har varit överens, för några år sedan och för några månader sedan. Detta är inte att utnyttja parlamentet eller göra det till medbrottsling. Jag upprepar tusen och en gång att jag tar allt mitt ansvar, jag har alltid tagit det i mitt liv, och jag tänker fortsätta att ta det och jag behöver inga medbrottslingar. Det jag behöver göra är att be er att ta ert ansvar. Jag tar mitt och ni bör ta ert. Och vi kan inte förneka att de resolutioner som antogs i parlamentet fick mig att tänka. När jag ledde Europeiska unionens ministerråd var era resolutioner viktiga för mig och viktiga också för Europeiska unionens stats- och regeringschefer. Det är inte att göra någon till medbrottsling. Det är att dela ett ansvar, som de ansvariga européer ni alla närvarande är. Vi bör kunna dela ett kollektivt ansvar.
Det var allt. Jag vill tacka er och säga att jag återkommer den 31 januari för en debatt om Mellanöstern, men jag står till ert förfogande under kammarens sammanträde i dag i den fortsatta behandlingen av denna fråga som är av så stort intresse då så mycket står på spel. Vår trovärdighet står på spel och även de fortsatta stegen för att skapa en krishantering i Europeiska unionen. Därför kan ni alltid, ärade ledamöter, vara säkra på att ni kan räkna med mig, åtminstone med min goda vilja; med min kunskap är kanske mer tveksamt.
(Applåder)

Wallström
. (EN) Herr talman! Jag vill också börja med att tacka alla Europaparlamentets ledamöter för deras inlägg, därför att de har understrukit hur nödvändigt det är att ta allvarligt på rädsla och oro när det gäller alla dem som har symptom och är sjuka och likaså att det är nödvändigt att samla all tillgänglig information och undersöka även de långsiktiga hälsoeffekterna.
Jag försäkrar er att kommissionen kommer att göra allt i sin makt och förmåga för att fastställa en säker vetenskaplig grund för denna fråga och vi kommer också naturligtvis att samarbeta fullt ut med andra nationella och internationella organ som arbetar på detta område: Nato, UNEP, IAEA och WHO.
Kommissionens insatser kommer att integreras i vårt mer omfattande stödprogram på Balkan med avseende på hälso- och miljöfrågor, för vi måste se på de samlade effekterna. Vi välkomnar möjligheten att rapportera tillbaka till Europaparlamentet om framstegen i våra ansträngningar för att ta fram en solid vetenskaplig grund för eventuella hälsoeffekter från utarmat uran. Vi skulle vilja återkomma för att rapportera till er och naturligtvis är vi alltid beredda att svara på alla frågor som ni kanske vill ställa.

Eriksson
Herr talman! Jag vill bara ta tillfället i akt och be kommissionär Wallström och andra att tala på sina respektive modersmål här i kammaren, i Wallströms fall svenska.

Talmannen
Tack så mycket, fru kollega. På grundval av rättighetsstadgan är Europeiska unionen ett fritt land och var och en kan själv bestämma på vilket språk han eller hon talar.
(Applåder)

Cox
Herr talman! Om en ordningsfråga. Jag har just granskat texten till ett gemensamt resolutionsförslag. Jag skulle vilja påpeka att det namn som uppges ha undertecknat för den liberala gruppen, Lord Bethell, är mycket välkommen att ansluta sig till vår grupp. Jag vill gärna ta till protokollet hur glada vi är att ha en ny medlem i dag som undertecknar på våra vägnar.

Talmannen
Nåväl herr Cox, lagom till omröstningen kommer vi att ha rett ut vilken politisk grupp Lord Bethell tillhör och vilken han inte tillhör
Jag har i enlighet med artikel 37.2 mottagit sju resolutionsförslag samt ett gemensamt resolutionsförslag som lagts fram av sex grupper.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag klockan 12.00.

Van Orden
Herr talman! Om en ordningsfråga. Kanske vi bara kan få denna ordningsfråga understökad nu. Lord Bethell är och förblir en fast medlem av den brittiska konservativa gruppen.

Talmannen
Herr Van Orden, detta kan jag bara acceptera om ni har en skriftlig fullmakt från Bethell om att ni får avge röstförklaringar för hans räkning.

Wurtz
Herr talman! Eftersom vi talar om den gemensamma resolutionen om Balkansyndromet skulle jag bara vilja påpeka att mitt namn och min grupps namn felaktigt återfinns på denna gemensamma resolution.

Talmannen
Kollega Wurtz! Jag sade uttryckligen ett gemensamt resolutionsförslag som lagts fram av sex grupper, och inte av sju. Jag vet mycket väl att den här punkten är känslig för er grupp och specificerade därför detta uttryckligen!

Mekanism för akuta ingripanden
Talmannen
Nästa punkt på dagordningen är betänkande(A5-0392/2000) av Newton Dunn för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets förordning om inrättande av mekanismen för akuta ingripanden (KOM(2000) 119 - C5-0272/2000 - 2000/0081(CNS)).

Newton Dunn
. (EN) Herr talman! Detta förslag handlar om pengar för ett snabbt, icke-militärt svar från unionen vid krissituationer. Det är första pelaren - för dem som förstår unionens jargong - och sköts av kommissionen. Det är inte en militär snabbinsatsstyrka, som naturligtvis faller under andra pelaren och sköts av ministerrådet.
Jag har dock inbjudits, fått påtryckningar och tillfrågats hur jag tänker sätta in soldater, stridsvagnar och flygplan för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. Jag har tillfrågats om vi tänker använda flottbaser på Cypern och tänker tala på en konferens med kanadensiska soldater. Jag vill göra det helt klart att detta har inget samband med den militära snabbinsatsstyrkan: detta är ett finansieringsverktyg för kommissionen för att mycket snabbt kunna svara på krissituationer.
Även om kommissionen kommer att sprida ut pengarna så snabbt som det krävs behåller parlamentet kontroll som den ena delen av budgetmyndigheten. Vi skall ha omröstning om pengarna och vi skall se fram mot kommissionens rapporter om hur den har använt pengarna. Vi räknar med att kommissionen använder pengarna för att agera vid krissituationer genom att köpa mediciner och läkemedel, anställa doktorer eller sjuksköterskor, hyra flygplan för att frakta mediciner, sjuksköterskor eller poliser - vad som än behövs - till krishärden, var den än är - inte nödvändigtvis inom Europa.
Tidigare har unionen med rätta kritiserats för att vara långsam med att agera vid krissituationer. Vi har misslyckats med att omedelbart agera när det mest uppenbart behövdes och detta förslag ingår i kommissionär Pattens lovvärda insatser för att förbättra unionens stödprogram, vilket är i en salig röra minst sagt.
Jag hoppas verkligen att parlamentet skall stödja det och jag skall återkomma till det. Vi skulle vara mycket intresserade att få veta om kommissionären, när han svarar på denna debatt, kan beskriva för vilka slag av situationer han föreställer sig detta instrument kanske skall användas - även om vi själva naturligtvis har vissa föreställningar.
Jag har tillfrågats av flera kolleger som har läst betänkandet varför, om det är en så bra idé, det finns så många ändringsförslag i det. Kommissionens ursprungliga förslag är från april förra året, men efter det har inget hänt. Det blockerades verkar det som av det franska ordförandeskapet utan någon förklaring till vad som skedde. Så jag ställde en fråga vid frågestunden och bad om en förklaring och mirakulöst - men där fanns kanske inget samband - gick det franska ordförandeskapet och kommissionen ihop för att förhandla om att ta bort blockeringen. De lade fram en alternativ text, tyvärr har rådet aldrig varit tillmötesgående och informerat parlamentet om den nya versionen av texten. Så de många ändringsförslagen i mitt betänkande är ett försök att ändra det ursprungliga förslaget och för att vi skall ge synpunkter på den nya kompromisstexten som vi råkade få tag i, även om den aldrig gavs till oss officiellt.
Parlamentet har bara haft en behandling av detta, vilket är en annan kritik som inte rättades till vid toppmötet i Nice av det demokratiska underskottet. De borde naturligtvis bli medbeslutande, men det är inte det. Vi lyckades dock hota med att använda vår första behandling för att vägra avge det - liksom det berömda fallet med isoglukos för några år sedan - och om vi vägrade avge ett yttrande kan inget mer äga rum. Så vi har ett effektivt veto.
Men lyckligtvis har utskottet i parlamentet granskat detta förslag mycket noga och stöder det. Därav de många ändringsförslag som utskottet har lagt fram.
Till sist - jag tänker inte gå närmare in på detaljer i ändringsförslagen - det gläder mig kunna säga att utskottet antog ändringsförslagen nästa enhälligt, med enda undantaget av de brittiska konservativa. De kommer utan tvivel att förklara varför de gjorde det. Det var det parti som jag ansåg mig tvungen att överge för det har blivit helt negativt till Europatanken. Jag hoppas verkligen att när vi röstar om detta förslag kommer de till slut att vara positiva och ge det sitt fulla stöd.

Haug
Herr talman, kära kolleger! Budgetutskottet välkomnar den mekanism för akuta ingripanden som kommissionen föreslår. Vi stöder denna gemenskapsmekanism, som skall tillhandahålla medel för operationer inom ramen för krishantering och konfliktförebyggande, och det med icke-militära åtgärder. Det är rätt att Europeiska unionen hjälper till att bevara eller återskapa den allmänna ordningen, att främja dialog, försoning och medling, och att undvika brott mot de mänskliga rättigheterna.
Allt detta kan bara vara eller bli effektivt om mekanismen också verkligen är i stånd till en snabb reaktion. Därför stöder vi också uttryckligen det kommissionen föreslår för genomförandet, nämligen kommittéförfarande, inklusive en rådgivande kommitté, betoningen ligger på " rådgivande" .
Nu har ju kommissionen under årens lopp, för övrigt med parlamentet i ryggen - följt en strategi som innebär överstatlighet. Det innebär att verksamhet har flyttats från den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, alltså från den andra pelaren, till gemenskapspelaren. Det aktuella förslaget till mekanism förstärker denna trend. Så långt är allt gott och väl. Men de medel som behövs måste föras in under rubrik IV i budgetplanen. Hur snävt det ser ut med vår ekonomi under rubriken " Utrikespolitik" känner alla kolleger, som har varit här under minst två budgetförfaranden, till. Varje gång har vi stora strider med rådet om budgeten på det här slagfältet. Man behöver inte ha någon profetisk förmåga för att förutse något liknande i år.
Därför har vi bett det ansvariga utskottet att göra två saker: att för det första uppmana kommissionen och rådet att i en gemensam rapport förklara sina avsikter, framför allt redogöra för hur de vill dela upp ansvaret sinsemellan och hur de vill finansiera åtgärderna, och för det andra införa ett skäl i texten där det klart och tydligt sägs att mekanismen måste finansieras inom ramen för rubrik IV. Skulle det inte vara möjligt är en granskning av vänta. Dessutom vill vi att parlamentet rådfrågas vid varje åtgärd. Föredraganden och det ansvariga utskottet har följt dessa budgetpolitiska aspekter. Det tackar vi er så mycket för!

Oostlander
Herr talman! Europeiska kommissionen har en rad befogenheter som är av vikt för att kunna ge ett civilt bidrag till att kontrollera situationer som riskerar att urarta. Samma befogenheter kan nyttjas under stabiliseringsfasen efter en våldsam konflikt, för att förhindra att situationen urartar på nytt. Vid sidan om den vanliga hjälppersonalen rör det sig därvid också om övervakning, om att sätta in förvaltningstjänstemän, utbildningspersonal och polis. Det handlar om projekt och om biståndsarbete som är specifikt inriktat på att stabilisera ett visst område.
Att införa politiska och organisatoriska sammanhang bland alla dessa civila medel i form av en mekanism för akuta ingripanden är en åtgärd som har vårt fulla stöd. På så vis kan Europeiska unionens ansvar för att den internationella rättsordningen utformas på ett avsevärt bättre sätt än tidigare. Dessutom ger det kommissionen och den behöriga kommissionären möjlighet att tydligt komma med egna initiativ och förslag på detta område.
Växelverkan mellan föredraganden och kommissionen har enligt vår uppfattning lett till en utmärkt resolution. Framför allt har man undvikit att hålla fast vid eller införa överflödiga strukturer som fördröjer beslutsfattandet. Föredraganden visar med rätta på den nödvändiga finansieringen av denna mekanism och behovet av en välutbildad enhet för ekonomisk ledning och ekonomiskt verkställande.
På några punkter föredrar min grupp kommissionens text framför föredragandens ändringsförslag. Jag anser till exempel att den uppräkning av exempel och målsättningar för mekanismen för akuta ingripanden som förekommer i artikel 1.1 är mycket nyttig.
Betänkandet visar att Europaparlamentet varit tydligt engagerat i politiken. Med tanke på att medlemsstaternas insatser även i framtiden skall vara uppdelade innehåller betänkandet med rätta ett yrkande på ett system för utbyte av information. På lång sikt är det måhända också möjligt att åstadkomma en mer omfattande samordning och ledning.
Vi lär oss av våra misstag. I Bosnien och Hercegovina samt Kosovo finner vi många viktiga exempel på hur en mängd saker gick fel och hur vi långsamt lärde oss. Mekanismen för akuta ingripanden är vad den saken beträffar ett oerhört stort steg framåt. Vi hoppas naturligtvis att den kommer att behöva användas så lite som möjligt, men det är en from förhoppning. Inom politiken är vi mycket väl medvetna om att det är bra att ha tillgång till denna möjlighet. Den fungerar som ett komplement till den militära enhet som snabbt bör kunna mobiliseras och sändas ut och som faller under Solana.
Vi tror att det i framtiden i första hand är Europeiska unionens civila möjligheter som kommer att bli de viktigaste i samband med åtgärder för att upprätthålla fred och ordning, och det är naturligtvis också önskvärt. För även vi, precis som alla andra, strävar efter att låta civila medel gå före militära, men det behöver vi inte säga alltför högt i den här omgivningen med tanke på den stora tveksamhet som råder när det är nödvändigt att använda även militära medel.

Wiersma
Herr talman! Jag vill börja med att framföra en komplimang till kollega Newton Dunn, som så skickligt har lett oss genom de invecklade förberedelserna av betänkandet i utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik och som nu har gjort det än en gång. Som exempel och tecken på det kan jag konstatera att endast ett ändringsförslag till hans betänkande har lagts fram inför plenum. Vår grupp kommer för övrigt att stödja det ändringsförslaget.
Förslaget om inrättandet av en mekanism för akuta ingripanden, för vilken ekonomiska medel snabbt kan frigöras, har min grupps fulla stöd. Det stämmer överens med vår tydligt uttalade preferens att i hotande konfliktsituationer ta till civila instrument i första hand. Detta är det andra konkreta steget i det sammanhanget, efter att ha formulerat kravet på en polisstyrka som snabbt bör kunna mobiliseras och sändas ut. Vi väntar med spänning på ett utarbetat förslag till ett fullständigt paket med så kallade "headline goals" på detta område.
Vi vill ha en balans mellan EU:s insatser på området för civil och militär krishantering. EU måste kunna reagera snabbt i nödsituationer, med ett brett och väl anpassat spektrum av instrument. För mekanismen för akuta ingripanden föreslås därför enkla förfaranden. Ett kommittéförfarande kan undvikas genom att man håller sig inom gemenskapens ram. Teoretiskt sett begränsar det förvisso antalet länder i vilka instrumentet kan tillämpas, men vi ser inte att det finns några praktiska problem. Var är Europeiska unionen inte verksam?
På det ställe där kommissionen formellt föreslår, och vi förstår det, att sätta in mekanismen för att garantera genomförandet av EU-program vill vi se att termen EU-politik läggs till. Det gör att räckvidden blir större.
För att inte hindra effektiviteten har vi föreslagit att man varken innefattar på förhand fastställda ekonomiska tak eller tidsgränser i bestämmelserna. Mekanismen för akuta ingripanden måste vara flexibel till sin karaktär.
Vi skulle vilja be kommissionen att framför allt i början genomföra många och täta utvärderingar och rapportera till parlamentet om resultaten av dessa. I det sammanhanget är vi också mycket nyfikna på hur mekanismen kommer att förhålla sig till ECHO-programmet. Det vi talar om här är ett nytt instrument, och vi kan lära oss av dess barnsjukdomar.
Till slut skulle jag vilja fråga om det i framtiden finns möjlighet till en diskussion med kommissionären om eventuella scenarier för insatser, för vi talar nu rent teoretiskt om instrument, men i framtiden måste vi också tala om den praktiska tillämpningen av instrumenten, och i det sammanhanget tror jag att en scenariodiskussion kommer att vara mycket önskvärd.

Van den Bos
Herr talman! Världen förväntar sig allt mer av Europa när saker och ting inträffar i världen, och med rätta. Vi förfogar över medlen, organisationen och intentionen att hjälpa till i nödsituationer, och av Amerika under Bush har framför allt Afrika inte mycket att vänta sig i detta avseende.
Av den anledningen välkomnar jag kommissionens förslag att inrätta en mekanism för akuta ingripanden vid sidan om den militära enheten och som ett komplement till ECHO. Denna nya mekanism kommer säkert att fylla ett behov, till och med i så hög grad att efterfrågan snabbt kan komma att överträffa utbudet av hjälp. De medel som finns tillgängliga för det här året anser jag vara en förolämpning mot de seriösa avsikterna med mekanismen för akuta ingripanden. Till och med om beloppet fördubblas eller tredubblas under kommande år, så kommer det att förbli skrattretande i förhållande till de många interventioner som kan komma att falla under det nya konceptet. Det handlar om att snabbt fatta beslut, agera och finansiera. Den imponerande listan med operationer i det för övrigt utmärkta Newton Dunn-betänkandet väcker därför viss förvåning. På listan finns många viktiga uppgifter som egentligen inte har någon akut karaktär, som exempelvis att ge utbildning, närvara som observatörer vid val eller att röja minor. Kan kommissionären förskaffa oss klarhet om vad räckvidden bör vara enligt honom, även mot bakgrund av de begränsade ekonomiska möjligheterna?
Strukturen på mekanismen för akuta ingripanden tilltalar mig, en konstruktion inom ramen för den första pelaren som faller under kommissionens ansvar. Det är av största vikt att parlamentet blir fullständigt delaktigt i detta. Underrättas vi i god tid inför förestående interventioner? Det talas mycket om befogenhetsproblem och rivalitet mellan Patton och Solana; en fördelning av de militära och civila uppgifterna mellan regeringarna och kommissionen ser fullt möjlig ut på papperet, men i praktiken skulle en sådan mycket väl kunna leda till stora problem. Kan kommissionären lugna oss på den punkten? Europas politiska, militära och civila agerande måste vara väl samordnat, vilket också världen med rätta förväntar sig av oss.

Schroedter
Herr talman! Alltsedan Amsterdam har unionen stolt förklarat sig vara Europas brandkår för krissituationer. Problemet är bara att den inte ens har hinkar att ösa vatten med. Med fonden för akuta situationer har man nu skaffat sig hinkar och jag välkomnar det verkligen. Jag hade dock även önskat mig att ett brandförsvar skaffar brandslangar, och en del kolleger har också betonat att utrustningen av den här fonden inte motsvarar behoven, men brandslangar är tyvärr dyra. Fonden är trots det ett framsteg, och jag måste ännu en gång peka på att den i sig är mycket ensidigt uppbyggd, för den gäller bara åtgärder i efterhand. Mycket viktigare är dock åtgärderna därför, de förebyggande åtgärderna! Till detta räcker inte polisstyrkor, och därför förväntar vi oss även en finansiering av en europeisk civil fredskår, vilket parlamentet krävde i sin resolution från 1999, och ber Solana att arbeta mer intensivt med frågan.

Marset Campos
Herr talman! Jag vill först gratulera Newton Dunn till hans betänkande och till att kommissionen med sådan lätthet tagit emot alla typer av förslag. Vi tycker att kommissionens initiativ är viktigt. Vi vill dock påpeka att i vår grupp, Gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster är majoriteten för denna mekanism för akuta ingripanden även om det - vilket är naturligt - inte finns en gemensam syn i denna fråga. Vi tycker att den är viktig, den bör vara en gemensam europeisk politik, och vi bör lägga större tonvikt vid konfliktförebyggande åtgärder som en europeisk dimension för att bidra till freden.
Därför hade vi velat ha större anslag, större samordning för att förbättra effektiviteten i de olika program som kan tillämpas, liksom även ett större medansvar när det gäller en senare - och ibland tyvärr, nödvändig - militär intervention, som kanske inte behövs om de tidigare faserna genomförs.

Belder
Herr talman! Diskussionen om mekanismen för akuta ingripanden börjar så sakteliga att bli långdragen. Medlemsstaterna är ännu inte överens om hur den här mekanismen skall fungera. Av allt att döma kommer det också att dröja ännu ett tag innan man når fram till en överenskommelse, och det samtidigt som det här rör sig om mycket begränsade ekonomiska konsekvenser för medlemsstaterna. De behöver inte öka sitt bidrag till unionens externa politik, utan behöver inte göra någonting annat än att godkänna ett underlättande av omfördelningar inom ramen för de befintliga medlen. De mödosamma förhandlingarna visar på nytt att höga ideal om unionens externa politik i praktiken strandar till följd av de låsta positioner som de nationella medlemsstaterna intar.
Att de geografiska begränsningarna avlägsnas i de program som unionen har skapat får inte leda till att Europeiska unionen börjar ingripa godtyckligt i världens alla hörn. Jag gläder mig således åt den konkretisering som har bibringats detta förslag genom betänkandet från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik. I fråga om denna mekanism rör det sig uttryckligen om interventioner inom ramen för europeiska program. På de platser där genomförandet av dessa program kommer i fara till följd av kriser, kan denna mekanism vara till hjälp.
På en annan punkt instämmer jag emellertid inte med de slutsatser som framkommer i betänkandet. Jag vill nämligen, i motsats till föredraganden, hålla fast vid den kriskommitté som man talar om i kommissionens förslag. På så vis förekommer vi att det saknas tillräckligt stöd hos medlemsstaterna för interventioner. Dessutom får vi då den samstämmighet som krävs mellan unionens och medlemsstaternas interventioner. Inte oviktigt, med tanke på all den kritik som unionens externa agerande har ådragit sig under de senaste åren.
Även i fråga om de förslag som läggs fram i motiveringen om att ändra den rättsliga grunden för denna förordning har jag mina betänkligheter. Artikel 308 är den enda artikel som det här förslaget kan baseras på. Dessutom frågar jag mig om det främjar snabbheten hos denna mekanism genom att lägga till artikel 179. Så vitt jag kan se leder medbeslutanderätt för parlamentet till onödiga fördröjningar. Däremot måste vi i efterhand kunna ställa kommissionen till svars för hur mekanismen har använts.

Sichrovsky
Herr talman! Förslaget till förordning för att skapa en mekanism för akuta ingripanden hör till de förslag som helt och hållet är värda att välkomnas, men vars genomförande skulle kunna misslyckas på grund av byråkratiska hinder och strider om befogenhet och inflytande. Hittills har Europeiska unionen inte spelat någon särskilt övertygande roll inom ramen för krisinsatser och konfliktlösning. Anledningen till detta verkar vare sig vara brist på personella resurser eller ekonomiskt engagemang. Det är snarare en fråga om ledning, planering och samordning av de olika idéerna och åtgärderna. Avsiktsförklaringen på detta område om att bli mer aktiv vid konfliktlösning och krisintervention måste dock tolkas som ett steg i rätt riktning. Hittills har EU framför allt delvis åstadkommit ett storartat arbete för att förbättra situationen i krisdrabbade områden. Pengar ersätter dock inte alltid politiska syften och politiskt inflytande. Om EU vill spela en större roll i framtiden hör en politisk vilja att engagera sig mer med lämpliga åtgärder till.
Jag är här som företrädare för ett litet land, men kan försäkra er om att just Österrike med sin mycket långa tradition av neutralitet och alliansfrihet har stor erfarenhet på området och därför accepteras av konfliktparterna. Kanske är just därför det ett område där man borde ta hänsyn till de erfarenheter de små länderna i EU har. Det handlar inte om så stora ekonomiska medel och stora uppblåsta organisationer, när det gäller krisinsatser och medlingsförsök i konflikter handlar det mest om det förtroende motståndargrupperna hyser för interventionserbjudandet. Och just här har EU misslyckats hittills.
Vi har ett imageproblem gentemot konfliktparterna i de många krishärdarna i världen. Detta bemästras inte bara med nya avdelningar och budgetplaner. Vad vi fortfarande saknar är en övertygande avsikt om att internationellt sett ta ett större ansvar på området medling och krisintervention.

Van Orden
Herr talman! Jag hoppas att jag har kommissionärens uppmärksamhet eftersom han talar med Brok just nu. Under hela den tid som detta parlament funnits till har vi krävt att kommissionen skall införa effektivare finansförvaltning och administrativa förfaranden så att det kan klara av den externa hjälpen och genomföra sina program, såsom minröjning snabbt, vid tider av kriser eller när liv står på spel. Det förefaller oss att detta var det underliggande motivet bakom Pattens förslag om mekanismen för akuta ingripanden. Jag hoppas detta är fallet och jag vill be kommissionären om en ny försäkran på denna punkt.
Det är synd att uttrycket " mekanism för akuta ingripanden" har använts för det som faktiskt borde vara en fråga om ett förfarande, ett instrument för penningförvaltning. Det sammanblandas lätt med " snabbinsatsstyrka" ; det har sammanblandats i medierna och även i parlamentets egna sessionsnyheter denna vecka. Kanske för tydlighets skull och för att undvika förvirring skulle kommissionen kunna ändra titeln till något liknande " mekanism för brådskande finansiering" .
Vi stöder principen enligt vad jag har beskrivit, men ett eller två beklagliga element verkar har smugit in. För det första, i stället för att hänvisa till mekanismen i samband med GUSP och kommissionens egen första pelare för externa åtgärder, har den nu hamnat inom gemensam säkerhets- och försvarspolitik. Vi har uttryckt vår oro för att EU blandar sig i militära frågor vid många tillfällen och våra reservationer har inte minskat genom utvecklingen i Nice. Detta är en separat fråga. Kommissionens finansieringsmekanism får inte blandas ihop med dessa försvarsfrågor.
För det andra finns det en tråd av politiskt tillrättaläggande i hela förslaget. Jag är till exempel förbryllad över idén att kampen mot könsdiskriminering skall hamna under rubriken krishantering och utlösa mekanismen för akuta ingripanden.
För det tredje och för oss viktigare, Newton Dunn föredraganden, har tagit tillfället i akt att lägga fram ett ändringsförslag där han är på jakt efter en av sina älsklingsfrågor, nämligen inrättandet av en europeisk allmän säkerhetsstyrka, med andra ord ett europeiskt gendarmeri eller beväpnad polis. Detta är huvudskälet till varför vi inte kan godta detta betänkande.
Vi vill inte ha en europeisk armé och vi vill verkligen inte ha en europeisk polisstyrka. Vi vill att kommissionen genomför sin externa hjälp mer effektivt och vi välkomnar åtgärder som syftar till detta.

Carrilho
Herr talman! Europaparlamentet har alltid talat för det nödvändiga att öka Europeiska unionens icke-militära interventionsförmåga. Därför välkomnar vi rådets förslag och stöder vår kollega Newton Dunns betänkande som innehåller förslag som förbättrar texten. Det handlar här givetvis om frågor inom första pelaren. Det är dock känt att man inom ramen för den andra pelaren håller på och bygger upp en militär mekanism för akuta ingripanden av typen Petersbergsuppdragen. De uppdrag som förutses kommer att utföras i tredje land där även den icke-militära mekanismen för akuta ingripanden skall verka. Men hur? I vilka fall? Hur ser formerna ut för denna relation? Hur skall samordningen ske? Jag tycker det hade varit en fördel om dokumentet också hade tagit upp denna aspekt. Som ledamot av detta parlament skulle jag vilja se att man rev vissa barriärer som skiljer olika behörighetsområden åt för att få ett ökat samarbete i Europeiska unionen.

Titford
Herr talman! Mitt parti inser till fullo att det är nödvändigt att utvecklingsländerna gör resurser tillgängliga för internationella krisinsatser och för att våra åtgärder skal bli snabba och effektiva. I detta sammanhang ser kommissionens förslag lockande ut genom att det tillhandahåller mekanismer för att ha råd att agera vid krissituationer.
Vi anser dock att för att våra insatser skall vara både snabba och effektiva måste de vara planerade, finansierade och utförda på en verkligt internationell skala där man utnyttjar hela fria världens resurser och möjligheter, inklusive Förena staternas tekniska förmåga och goda vilja.
Mekanismer för att garantera detta finns redan i form av Förenta nationerna och dess olika organ. Fastän bristfälliga och alltid möjliga att reformera har dessa organ utfört bra tjänster och avhjälpt mycket lidande. En väg att garantera maximerade svarsinsatser för framtiden är att fortsätta arbeta via dessa organ och säkerställa att resurser använd klokt och ändamålsenligt. I fråga om kommissionens förslag är detta bara att återuppfinna hjulet, att ställa Europeiska unionens ambitioner före lidande människors behov.
Människor i kris behöver en europeisk mekanism för akuta ingripanden lika bra som en fisk behöver en cykel. Vi bör överge dessa storartade planer och i stället stödja och utveckla nuvarande organ som har ett bättre resultat än EU någonsin kommer att ha.

Hume
Herr talman! När vi diskuterar denna fråga välkomnar jag väldigt mycket förslaget från det svenska utrikesdepartementet, som jag just läst i dag, om en målinriktad handlingsplan för att förebygga konflikter för att som jag har sagt tidigare borde vi i Europeiska unionen sända en livsfilosofi om fred till konfliktområden och inte bara arméer.
Europeiska unionen är det bästa exemplet i världshistorien på konfliktlösning och det är något vi tenderar att glömma. Titta på det senaste århundradet: den första hälften av den kännetecknades av de värsta konflikter som världen någonsin haft: två världskrig och miljontals människor döda och mördade. Men vem kunde ha förutsett att under den andra halvan av det århundradet samma människor skulle förenas i Europeiska unionen.
Enligt min egen erfarenhet skall principerna som utgör Europeiska unionens kärna lösa konflikter varhelst de tillämpas i världen. Anser ni inte därför att det är ett mycket positivt och klokt förslag att Europeiska unionen har en avdelning som gör exakt det? Med andra ord, kommissionen bör ha en avdelning för fred och försoning och en kommissionär för fred och försoning för att resa till konfliktområden innan de förvärras och tillämpa principerna för konfliktlösning, i synnerhet de principer som är kärnpunkten för själva Europeiska unionen.

Howitt
Herr talman! Jag är ledsen att under diskussionen få höra parlamentsledamöter från min egen region i Förenade kungariket från olika partier säga att de kommer att motarbeta detta betänkande. Det gläder mig att kunna stödja mekanismen för akuta ingripanden och jag gör det som en medlem av parlamentets utskott för utveckling och samarbete.
Den vecka som 600 människor låg döda efter jordbävningen i El Salvador måste Europeiska unionen kunna agera snabbare, precis det som vi misslyckades med att göra som svar på effekterna av orkanen Mitch i samma land år 1998. Jag ber kommissionär Patten, när han avslutar diskussionen att först försäkra oss om att mekanismen kommer att användas som svar på kriserna i hela värden för att stödja EU:s utvecklingsmål och inte bara på Europas egen bakgård.
För det andra, kan han tala om för oss hur han kunde ge ett sådant löfte när kommissionen år efter år föreslår finansieringsinsatser i Central- och Östeuropa och i forna Jugoslavien på bekostnad av budgetposter som gynnar utvecklingsländerna.
För det tredje, kommer han att förbinda sig att ta fram en detaljerad funktionsbeskrivning mellan mekanismen för akuta ingripanden och finansieringen av ECHO och förklara varför han inte på en och samma gång lagt fram förslag för att snabba upp vår humanitära hjälp som en del av det reformprogram som han vet att vi stöder.
Till sist, kan han tala om för oss om han delar vår övertygelse att utveckling är det bästa sättet att förebygga konflikter samt förbinda sig att förstärka EU:s utvecklingsprogram för att undvika behovet av krisinsatser under kommande år.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag är glad att få ge synpunkter på det utmärkta betänkandet av Newton Dunn om mekanismen för akuta ingripanden. Han är en vän och kollega. Vi brukade faktiskt vara stamfrändsbröder innan han tillfälligt, hoppas jag, gav sig av från reservatet, men jag är inte alls överraskad, med kännedom om författaren, att detta är ett sådant utmärkt betänkande.
Resurser för akuta ingripanden, som den kallas i betänkandet, kallas nu naturligtvis mekanismen för akuta ingripanden för att undvika någon som helst sammanblandning med snabbinsatsstyrkan över vilket, låt mig upprepa för läsare av delar av pressen från det land jag känner bäst till, jag inte har något som helst ansvar. Det är ett negativt " nej" snarare än ett bekräftande " nej" , bara som bidrag till nytta för insändarspalterna i The Daily Telegraph.
Jag måste säga att jag lyssnade verkligen på det inlägg som min vän, Van Orden, gjorde. Jag tycket att det var ett bra exempel på att dansa på knappnålshuvuden. Jag måste säga att hans huvudinvändning gällde vad jag tror är ändringsförslag 9 och, som jag skall framföra inom kort, är vi emot ändringsförslag 9. Men om det finns någon förvirring om karaktären i det som vi försöker åstadkomma måste jag säga att det beror delvis på det som några av dem som håller med den ärade ledamoten har sagt om dessa förslag.
Om konservativa som min ärade vän inte godkänner detta måste jag ställa frågan, inte helt retoriskt, vad sjutton kommer de någonsin att godkänna? På den tiden när jag var ordförande för det parti som den ärade ledamoten tillhör, trodde vi faktiskt på att försöka påskynda utbetalningen av ekonomiskt stöd. Vi trodde verkligen på att försöka undvika byråkrati. Så jag undrar vad sjutton min ärade vän och hans kolleger faktiskt tror på i dessa tider. Jag anser att det vore önskvärt att se längre än till dessa insändarspalter i The Daily Telegraph för att få information om en så viktig fråga som denna.
Mitt ansvar är att se till att kommissionen kan agera snabbt och effektivt vid en krissituation både på egen hand och kanske mer troligt som del av ett samlat svar på kriser, inbegripet dem där Europeiska unionens snabbinsatsstyrka kanske skickas ut. Lärdomen från senare år har varit mycket tydlig. Att hantera krissituationer innebär mycket ofta att man behöver använda en bred uppsättning av verktyg, ibland omfattande militären, ofta omfattande politikområden och program för vilka kommissionen har ansvaret eller som berör från handelspolitik till humanitär hjälp, från att sända valövervakare till insatser på plats med tulluppdrag, gränsadministration, hjälp till oberoende medier och så vidare.
Alltför ofta tidigare, ta Balkan exempelvis, har vi helt enkelt inte kunnat handla effektivt och vid de lämpliga tidpunkter som händelserna i den verkliga världen kräver. Eller så behövde vi vada genom procedurmässig sirap i Bryssel, vilket har gjort att tjänstemän har kört fast när de i stället borde ha använt all sin kraft för att få arbetet utfört på fältet. Det, fruktar jag, var mitt intryck när jag började i denna befattning. Vi försöker rätta till dessa brister. Brister visar sig genom verkliga händelser, inte teoretiska modeller.
Jag har, sedan jag blev kommissionär, inriktat en stor del av mitt arbete på att försöka förbättra fullföljandet av åtaganden på fältet. Jag anser att vi har börjat göra framsteg, vilket jag tycker att vårt svar på händelserna i Serbien har visat. Där befann sig kommissionen i den ganska ovanliga situationen att berömmas av den lokala myndigheten och av andra givare för den snabbhet med vilken vi kunde fullfölja våra åtaganden. Men detta är fortfarande alltför sällan och att få hjälpen dit där den behövs snabbt kräver fortfarande stora ansträngningar från våra tjänstemäns sida för att snabbt komma igenom den snåriga byråkratin.
Vi är skyldiga dem det och dem som vi försöker hjälpa att utrusta dem på rätt sätt för att kunna utföra arbetet. Det är vad detta förslag till en mekanism för akuta ingripanden handlar om. Likadant som de bredare reformer som vi inför i våra externa hjälpprogram runt världen är utformade för att se till att Europeiska unionens biståndsprogram börjar vinna och förtjäna ett rykte om förstklassighet. Mekanismen för akuta ingripanden kommer att ge oss möjlighet att agera mycket snabbt och att snabbt betala ut gemenskapsmedel som svar på krissituationer eller kriser som håller på att utvecklas. Det förslag till förordning som man håller på att diskutera i rådet speglar de ändringsförslag som lagts fram av parlamentet. Vi vill säkerställa maximal flexibilitet, både geografiskt och byråkratiskt, och undvika komplicerade kommittébestämmelser till exempel, och gynna direkt information till rådet och Europaparlamentet och att så mycket som möjligt förenkla beslutsprocessen.
Syftet skall vara att mekanismen för akuta ingripanden aktiveras för att användas vid den begränsade startskedet av en kris, i avvaktan på att det normala gemenskapsprogrammet sätter i gång, oavsett om det är Cards eller Tacis eller något annat. Insatser inom ramen för mekanismen kommer att vara begränsade i tiden och uppgå till högst 12 miljoner euro varje gång.
Alldeles innan jag särskilt går in på ändringsförslagen låt mig svara på en eller två frågor i diskussionen.
Både Newton Dunn och Wiersma - som yttrade sig kort efter honom - föreslog att jag borde ge exempel på när mekanismen kunde bli lämplig att använda. Nästan det första problem jag hade att lösa, när jag blev kommissionär, var hur olja snabbt kunde levereras till de demokratiskt kontrollerade samhällena i Serbien. Ärligt talat frestade det på vår administrativa skaparförmåga att få det gjort. Vi har i själva verket lyckats göra det på ett sätt som jag tror revisionsrätten var nöjd med liksom att få in denna hjälp till dessa samhällen mycket snabbt. Det enda andra landet, den enda andra givaren som faktiskt också blev involverad på grund av de komplicerade omständigheterna i det arbete som vi försökte göra var Norge som jag speciellt hyllar varmt, men det var en svår insats, det skulle ha varit lättare om vi hade haft denna mekanism fungerande för att göra det.
Jag tillfrågades om konfliktförebyggande och jag håller mycket med om vad den ärade ledamoten, Hume, min redbare vän kan jag kanske säga även om vi inte tillhör samma parti sade om detta som vem vet mer om konfliktförebyggande än de flesta av resten av oss sammanlagt. Det som är viktigt med konfliktförebyggande arbete är att det bör ske snabbt och effektivt och jag upprepar ordet " snabbt" .
Howitt uppmanade mig att berätta om jag ansåg att utvecklingsstöd är den bästa formen av konfliktförebyggande. Naturligtvis gör jag det. Klokt använd utvecklingshjälp tillsammans med en generös och klok attityd om handelsförbindelserna mellan länder är absolut det mest effektiva sättet att försöka hantera konflikter, en syn som framfördes på ett förträffligt sätt härom dagen i en utmärkt artikel i The Financial Times av Martin Wolf där han samlat många resultat från ett flertal akademiska studier om konflikter i Afrika och andra samhällen. Naturligtvis håller jag med om det, men kommissionen kommer faktiskt om en eller två månader att lägga fram ett meddelande om konfliktförebyggande, där vi skall försöka att samla ihop några av de uppfinningsrika idéer som håller på att utvecklas både i kommissionen och på andra håll för konfliktförebyggande; en fråga som i allt ökande grad är den viktigaste frågan på utrikes- och säkerhetsministrarna dagordning eftersom vi måste klara av de mörka sidorna av globaliseringen.
Men när man tillhandahåller hjälpen, när man tillhandahåller resurser till konfliktförebyggande insatser vill jag bara säga en sak. Det är inte fråga om att kommissionen plundrar en budget för att hitta pengar på annat håll. Kommissionen har enbart de pengar som budgetmyndigheten tilldelar och som rådet och parlamentet anslår och enligt min åsikt, som jag kommer att upprepa på nytt i mötet med rådet (allmänna frågor) nästa måndag, är att kommissionen alltför länge har låtit andra slippa slå fast prioriterade frågor och har försatt sig i den olustiga politiska situationen att själv göra prioriteringar. Jag tror att vi måste få med parlamentet och ministrarna mycket mer i diskussionerna om förhållandet mellan våra prioriteringar avseende politik och utveckling och våra externa utgifter i hela världen, för att om vi bara har en begränsad mängd pengar att använda, såsom vi kommer att ha inom överskådlig framtid, för alltid så länge som det finns en finansminister, kommer vi alltid att behöva göra mycket svåra val mellan våra prioriteringar och alla kommer inte att tycka om vilka dessa val blir.
Men jag håller med det som den ärade ledamoten sade om utvecklingsstöd och hans åsikt att den borde vara primärt inriktat på att lindra fattigdom.
Låt mig ta upp de ändringsförslag som föreslagits av parlamentet. Av de 38 som lagts fram kan kommissionen godkänna 34, antingen i nuvarande form eller med små formuleringsändringar. Det är ett mått på hur nära vi är för att lösa denna fråga.
Vi har problem med fyra ändringsförslag. För det första, ändringsförslag 9: i den första delen talas om behovet av att en mekanism för akuta ingripanden måste stödjas genom att man slår fast civila huvudmål. Vi kan godkänna den åsikten, men vi kan inte gå med på den europeiska allmänna säkerhetsstyrka som föreslås i den andra delen av ändringsförslaget, vilket klart faller betydligt utanför kommissionens befogenheter. Jag hoppas att min ärade vän, Van Orden, beaktade det och att jag kan slå bort åtminstone den mardrömmen.
Ändringsförslag 14 tillför ett nytt skäl till den ekonomiska logiska grunden bakom den budgetpost som skapats för mekanismen och dess budgetanslag. Detta ändringsförslag verkar härröra från ett tidigare missförstånd om hela mekanismen vilket senare diskussioner i Europaparlamentet har rett ut. Det är nu mycket klart att det inte är fråga om att flytta aktiviteter eller budgetanslag från GUSP eller till kapningsalternativ under den pelaren till en gemenskapsram. Mekanismen er helt ett gemenskapsinstrument och likaså källan till dess budget.
Vi kan inte godkänna ändringsförslag 28, därför att " gemenskapen" är inte budgetmyndigheten. Endast budgetmyndigheten har rätt att fastslå årliga avsättningar i budgeten.
Till sist, kommissionen skulle inte själv ha varit emot ändringsförslag 29, men vi har in en anda av kompromiss godkänt begäran från rådet att begränsa aktiviteternas längd, mot bakgrund av den betydande flexibilitet som uppnåtts i andra avseenden.
Dessa är inte, som jag är säker på att ärade ledamöterna skall inse, exakt grundläggande skillnader. Det beror på att i grunden delar vi samma målsättningar: att förbättra vår verksamhet avsevärt, att förbättra vårt agerande vid krissituationer. Det är, vill jag upprepa, vad denna mekanism handlar om. Jag välkomnar väldigt mycket det överväldigande stöd som de flesta ärade ledamöterna har gett den hittills. Jag hoppas väldigt mycket att de ärade ledamöterna kommer att ge den bra fart framåt denna vecka då jag, liksom ni, vill få den i funktion så snabbt som möjligt.
Allt detta handlar om Europeiska unionens trovärdighet och effektivitet runt hela världen. Om de ärade ledamöterna inte stöder detta, vill jag upprepa, Gud vet vad de tycker att Europeiska unionen är till för.
(Applåder)

Demokratiska folkrepubliken Korea
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är följande muntliga frågor:
B5-056/2000 från Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om demokratiska folkrepubliken Korea,
B5-0825/2000, från Brok för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om demokratiska folkrepubliken Korea.

Brok
Fru talman, kära kolleger! Låt mig säga några ord om den fråga som utskottet för utrikes frågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik har lämnat in, i synnerhet på grundval av de kunskaper som vår kollega Santer och övriga skaffade på sin resa till Sydkorea. Jag anser att vi som europeisk union här har en viktigare roll att spela än tidigare och att vår politik inte bara kan handla om att stödja Kedo-programmet. Det är beklagligt att det i samband med att, vid det här laget, åtta medlemsländer har tagit upp diplomatiska förbindelser inte har funnits något samordnat agerande gentemot Nordkorea.
Förra året var oerhört intressant på den koreanska halvön, och det främst på grund av Nord- och Sydkoreas politik för att närma sig varandra och det familjeutbyte som därigenom blivit möjligt. Men vi måste se att detta område fortfarande är ett potentiellt krisområde av stor betydelse. Å andra sidan finns nu en politisk chans att komma fram till en bestående fredslösning. Därför är det nödvändigt att Europeiska unionen blir aktivt i detta område som en internationell aktör i en multipolär värld.
Här handlar det om att stödja en politik som möjliggör demokrati och mänskliga rättigheter i Nordkorea och på grundval av detta ger ett avsevärt bidrag till en ökande förståelse mellan Koreas båda delar. Denna politik har efter att presidenterna träffats lett till att man för första gången diskuterar landets enande.
Kopplas till en sådan politik måste också möjligheten att få mer kunskaper om frågor om försörjning och hälsosystemet, samt om hur lämpliga hjälpåtgärder kan bakas in i ett politiskt koncept för att åstadkomma en förbättring av läget och kanske också sätta i gång en nödvändig utveckling som leder till fred i den här regionen. Fred i regionen är naturligtvis också av betydelse för hela världen. Nordkorea är som vapenleverantör en viktig aktör i världen. I samband med utvecklingen av moderna massförstörelsevapen och bärraketer är det ett land som skulle kunna bli en stor fara för andra delar av den asiatiska kontinenten och andra länder.
Jag anser, fru talman, att vi därför måste uppnå förbättringar på sådana områden för att stoppa vapenspridningen och bidra till stabiliteten i världen.
Jag hoppas att vårt resolutionsförslag får ert stöd och att rådet och kommissionen kan komma till ett samordnat agerande, så att vi också i eget intresse skall kunna ge vårt bidrag där!

Danielsson
. Fru talman! Ärade ledamöter! Under det möte som hölls i Pyongyang den 25-27 november förra året inom ramen för den politiska dialogen framhävde den europeiska trojkan de viktigaste delarna i Europeiska unionens handlingslinjer gentemot Demokratiska folkrepubliken Korea - handlingslinjer som hade godkänts av rådet vid sitt möte den 9 oktober och den 20 november.
Låt mig bara kort nämna de tre viktigaste av dessa handlingslinjer. För det första gäller det unionens stöd till arbetet med att uppnå varaktig fred mellan de två koreanska staterna. För det andra gäller det betydelsen av att Demokratiska folkrepubliken Korea intar ett ansvarsfullt förhållningssätt när det gäller icke-spridning av kärnvapen och ballistiska missiler samt upphör med exporten inom området missiler. För det tredje gäller det respekten för FN:s konvention om de mänskliga rättigheterna.
När det gäller att upprätta diplomatiska förbindelser med Demokratiska folkrepubliken Korea enades rådet den 20 november förra året om att de parter som är intresserade skall samråda sinsemellan och informera rådet om innehållet i sina diskussioner med Pyongyang.
Rådet har upprepade gånger begärt att Demokratiska folkrepubliken Korea fullt ut uppfyller sina åtaganden enligt icke-spridningsavtalet och upphör med all produktion, testning och export av missiler och missilteknik. Unionen har också uppmanat den demokratiska folkrepubliken att underteckna och ratificera fördraget om fullständigt förbud mot kärnsprängningar. Vidare har unionen meddelat Demokratiska folkrepubliken Korea att den förväntar sig konkreta åtgärder i dessa frågor.
I alla kontakter med Demokratiska folkrepubliken Korea har unionen understrukit sin stora oro över de allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter som förekommer i landet, över antalet politiska fångar, över frånvaron av nationell lagstiftning och över de koreanska myndigheternas vägran att samarbeta i enlighet med internationella mekanismer till försvar för mänskliga rättigheter. Krav på förbättringar i dessa frågor har ställts.
Vi kommer att fortsätta att betona vikten av dessa frågor. Unionen välkomnar den demokratiska folkrepublikens beslut att återuppta sin rapportering enligt FN-konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter under år 2000 och hoppas att landet nu kommer att kunna gå in i en nyttig och konstruktiv dialog med FN:s kommitté för mänskliga rättigheter, på grundval av sin egen rapport.
I fråga om åtgärder har rådet uppmanat kommissionen att inleda en behandling av frågan om tekniska stödåtgärder som kan vidtas inom de sektorer som är prioriterade. Rådet och kommissionen kommer snarast att granska vilka åtgärder som är möjliga för att öppna den europeiska marknaden för nordkoreanska produkter. Genomförbarhetsstudier kommer att genomföras på de områden som anses vara prioriterade. Europeiska unionen kommer att bemöda sig om att utvidga de politiska samråden med republiken Korea, vars ansträngningar för en tillnärmning mellan de båda koreanska staterna har fullt stöd från unionens sida. Det gäller också att fastställa områden för gemensamma åtgärder, bl.a. i fråga om tekniskt stöd och ekonomiskt samarbete med Demokratiska folkrepubliken Korea.

Patten
. (EN) Fru talman! Jag välkomnar väldigt mycket möjligheten att få säga några få ord om denna ytterst viktiga fråga. Senare händelser på Koreahalvön är av stort intresse och angeläget för oss alla i Europa och det bidrag som vi ger med att hjälpa till att verka för försoning på Koreahalvön, med att hjälpa till så att säga att få den nordkoreanska regeringen och samhället in från kylan. Dessa ansträngningar speglar i vilken utsträckning Europa har en global roll att spela och de överensstämmer på ett sätt med den roll som Japan har spelat på Balkan - att hjälpa till att stödja stabilitet där. Vi har på samma sätt förpliktelser på andra kontinenter.
En strategi för Europeiska unionen för den nya utvecklingen på Koreahalvön lades fast vid mötet i rådet (allmänna frågor) den 9 oktober och 20 november förra året. Denna strategi, som jag har nämnt, syftar till att stödja processen för försoning mellan de två länderna på Koreahalvön för att skapa fred och stabilitet på Koreahalvön. Genom att använda denna strategi som grund för kommissionens agerande kommer kommissionen att bibehålla och överväger öka sin hjälp till Nordkorea. Totalt har den hjälpen under de senaste fem åren - inbegripet bidraget till Koreahalvöns energiutvecklingsorganisation - uppgått till cirka 275 miljoner euro.
Varje ökning av hjälpen bör dock mätas mot bakgrund av Demokratiska folkrepubliken Koreas framsteg på områden som vi anser mest viktiga och som jag vet för ledamöter i denna kammare. Respekt, till exempel, för mänskliga rättigheter; frågor om icke-spridning; befolkningens tillgång till externt bistånd; bättre förhållanden för icke-statliga organisationer att verka - en sak som jag kunde framföra till Demokratiska folkrepubliken Koreas utrikesminister i Bangkok förra sommaren - och att öppna upp Demokratiska folkrepubliken Koreas ekonomi och den strukturreform som kommer att ingå som en nödvändig del i den.
Denna strategi har beskrivits för de nordkoreanska myndigheterna vid det senaste trojkamötet med högre tjänstemän i Pyongyang i slutet av november. Jag har förstått att mina tjänsteenheter håller parlamentet helt informerat om denna fråga. Parlamentet har visat ett aktivt intresse för detta ärende under en tid.
Den humanitära hjälp och det livsmedelsstöd som lämnats till Demokratiska folkrepubliken Korea - cirka 200 miljoner euro sedan 1993 - kommer att fortsätta. Ett nytt livsmedelsprogram för år 2000, totalt 20 miljoner euro, har nyligen antagits av kommissionen. Jag bör påpeka att vi har gått över från vanligt livsmedelsstöd till livsmedelsstöd via strukturfonderna och i synnerhet tillhandahållande av insatsvaror och teknisk stöd för att öka jordbruksproduktionen. Genomförandet av humanitära projekt som godkänts under år 2000 kommer att pågå en bra bit in på sommaren detta år.
Humanitär hjälp - huvudsakligen mediciner och läkemedel, vatten, sanitära anläggningar och vinterkläder - planeras fortsätta på en mer selektiv basis, men på en tillräcklig nivå för att svara på de verkliga humanitära behoven. Vi har också spelrum att med ytterligare hjälp svara mot varje ytterligare framsteg som Demokratiska folkrepubliken Koreas myndigheter gör, särskilt när det gäller att kunna få hjälpen till den mest utsatta befolkningen samt en förbättring av arbetsförhållandena för icke-statliga organisationer.
Dessutom överväger kommissionen nu möjliga åtgärder på områdena för tekniskt stöd och handel vilka skulle kunna utvidgas gradvis om Nordkorea gör framsteg på de områden jag har nämnt. Som ett första steg innefattar dessa åtgärder en allmän ökning av Demokratiska folkrepubliken Koreas textilkvot med 60 procent, 50 procent för några produktkategorier.
En undersökande expertgrupp kommer inom kort att sändas ut för att bedöma behoven och identifiera områden där tekniska hjälpprojekt kan bedrivas. Men de innefattar naturligtvis ett område som jag vet har intresserat Ford - det är hela frågan om energiindustrier i Nordkorea som kommer att vara så viktiga för landets ekonomiska framtid.
När det gäller upprättandet av diplomatiska förbindelser mellan Europeiska gemenskapen och Demokratiska folkrepubliken Korea överväger kommissionen en lämplig tidpunkt för ett sådant steg i nära samordning med medlemsstaterna.
Till sist, vinnaren av Nobelpriset, president Kim Dae-Jung, har klart varit typiskt klarsynt i de ansträngningar som han har gjort för att främja försoning på halvön. Lika klart har president Kim Dae-Jung varit mycket realistisk om vad som kan uppnås på kort sikt. Jag anser inte att han gör omåttliga påståenden om takten och utvecklingen.
Vad som är viktigt är att se mot horisonten och fortsätta arbeta mot den. Vi bör ta vår inspiration från president Kim Dae-Jung, som är en av vår tids största statsmän. Jag hoppas att med hans uppmuntran kommer Europeiska unionen att fortsätta att spela sin roll och garantera att Koreahalvön, regionen och naturligtvis världen njuter av fred och välfärd. Konsekvenserna om vi skulle fortsätta att isolera Demokratiska folkrepubliken Korea, om folkrepubliken tänkte fortsätta vara beredd isolera sig är alltför dystra att ens tänka på.

Santer
Fru talman! Resolutionen om Nordkorea, som parlamentet förbereder sig för att rösta om, har en politisk betydelse på högsta nivå. Den innebär inte bara att Europaparlamentet självt på så sätt kommer att fastställa sin ståndpunkt gentemot den norra delen av Koreahalvön, utan också att parlamentet kommer att ha fastställt de nya riktlinjerna för denna ståndpunkt för samtliga europeiska institutioner. I min egenskap av ordförande för den tillfälliga delegationen, vars besök i Nordkorea låg till grund för resolutionen, skulle jag vilja göra tre grundläggande kommentarer.
Den första är att en ny era inträtt i de bilaterala förbindelserna mellan de två koreanska staterna, som kännetecknas av tillnärmningspolitiken, den s.k. sunshine policy, som bedrivs av president Kim Dae-Jung, som gjorde en första stark gest genom sitt historiska besök i Pyongyang i juni 2000. Det är Europas skyldighet att stödja hela det koreanska folkets ansträngningar och de politiska ledarna på den koreanska halvön för att uppnå stabilitet och en hållbar fred i Korea. Det är inom denna ram som vår Koreapolitik skall uppfattas och beståndsdelarna i dess åtgärder fastställas.
För det andra är Korea den sista nation i världen som fortfarande delas av en gräns. Efter Tyskland och Yemen skönjer nu Korea en framtidsutsikt med samarbete för att överbrygga sin inre gräns. Europa, som av de två koreanska staterna ombetts bistå dem när det gäller att upprätta nya ekonomiska och politiska förbindelser på halvön, måste anta denna utmaning och visa koreanerna vägen mot integration efter en lång och hård period av delning. Det är den europeiska modellen med att successivt återskapa ett område utan gränser som här fått i uppdrag att fungera som exempel. Ännu en gång - det är vårt politiska ansvar att tillhandahålla allt tänkbart stöd till ett Korea som sakta håller på att hämta sig från sin historiska schism.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga, särskilt när det gäller Nordkorea, att konfrontationer och isolering definitivt måste förvisas till det förflutna. De nordkoreanska ledarna förefaller beredda till öppning och dialog med Sydkorea, Förenta staterna, Europa och Japan, och även om man när allt kommer omkring måste bedöma dem utifrån deras handlingar är jag övertygad om att en europeisk politik med en dialog, en strukturerad och kritisk dialog, på ett avgörande sätt kommer att bidra till en förändring i demokratiska folkrepubliken Korea, som kommer hela världen till godo.

Ford, Glyn
Fru talman! Får jag säga att vi har gjort enorma framsteg under de senaste tre åren när det gäller utvecklingen av förbindelserna med Demokratiska folkrepubliken Korea. Vi har nu haft tre möten i interparlamentariska delegationer och i resolutionen anmodas koreanerna att komma hit på nytt för att fortsätta dialogen. Vi har sett hur Europeiska kommissionen gått från att inte tala till nordkoreanerna till att ha en företrädare för ECHO i Pyongyang och vi har nu utvecklats från fem medlemsstater med diplomatiska förbindelser till tretton, vad jag känner, som håller på att upprätta diplomatiska förbindelser med Demokratiska folkrepubliken Korea.
Jag skulle uppskatta att se att Europeiska gemenskapen också upprättade diplomatiska förbindelser med Demokratiska folkrepubliken Korea. Vi ger pengar till KEDO-projektet, som Patten nämnde, vi ger humanitär hjälp och livsmedelsstöd och hoppas ge annan strukturell hjälp, totalt 275 miljoner euro. Det är vansinnigt att göra det utan att ha möjlighet att föra en politisk dialog. Vi behöver en dialog om mänskliga rättigheter, vi behöver en dialog om vapenförsäljning, vi behöver en dialog om ekonomisk utveckling.
Verkligheten är att med ryska väldets kollaps och misslyckandet att klara övergången från den tidigare Stakhanovite-tunga industrin till de nya lätta industrierna och en rad naturkatastrofer är ekonomin i fullkomlig kris. Observatörer uppskattar att den påföljande livsmedelskrisen har lett till en för tidig död för 3 miljoner nordkoreaner, en av åtta i befolkningen. I dag är deras enda export råvaror och militär hårdvara.
Om vi kan hitta en lösning kan vi hjälpa Demokratiska folkrepubliken Koreas folk att hjälpa sig själva med livsmedelshjälp och stöd för att på nytt starta upp och återuppbygga jordbruket och projekt inom gruvdrift och för kärnkraftsfri energi. Om vi engagerar oss för att ta bort det absoluta behovet att exportera militära material då kan vi kanske tvinga den nytillträdande Bushadministration att på nytt överväga sitt blinda åtagande om nationellt missilförsvar med hotet mot världsfred och stabilitet som det utgör. Jag vill gratulera president Kim Dae-Jung i Demokratiska folkrepubliken Korea för att ha förbundit sig till en öppen politik som skall göra en normalisering av förbindelserna mellan de koreanska länderna möjlig och välkomnar Kim Jong-Ils positiva svar.
Dialog är den enda vägen framåt. Europa bör eftersträva detta inte bara på grund av att det för närvarande är Demokratiska folkrepublikens Koreas policy utan för att det är den rätta vägen att gå vidare. Vår fördel är att vi är inte Japan eller Förenta staterna och vi kan agera som ärliga fredsmäklare i detta mycket farliga område i världen.

Gawronski
Fru talman! De förhoppningar som toppmötet i juni mellan de båda Kim, den från nord och den från syd, väckte verkar inte infrias - optimismen håller på att försvinna. Nordkorea kan inte respektera de få åtaganden landet gjorde på det militära området, vilka för övrigt mest var symboliska, man försenar återföreningen av familjer som splittrades av kriget på 50-talet och visar inga tecken på att vilja förverkliga Kim Jong II:s svarsvisit i Seoul, som skulle äga rum i vår, men som man fortfarande inte vet när och om den kommer att äga rum.
President Clintons beslut att avstå från att åka till Nordkorea, trots att han väldigt gärna ville göra denna resa för att avsluta sin presidenttid med en historisk resa, kan nu komma att innebära ett långt avbrott i detta lands öppningsprocess gentemot utlandet. Trots allt detta hör jag optimistiska tongångar och ser att de europeiska länderna ställer sig i en oordnad kö - som Brok nyss sade - för att springa och erkänna den stalinistiska regimen i Pyongyang och stänger ute vad som händer i landet, de tragiska brotten mot mänskliga rättigheter.
Då säger jag: visst, låt oss främja ett närmande mellan Nord- och Sydkorea. Låt oss hjälpa nordkoreanerna för att de inte skall dö av svält - som kollegan Ford sade nyss - men genom att sätta upp strikta villkor för att säkerställa att hjälpen når dem som verkligen behöver den och inte stöder en paranoid och oberäknelig regim som är van att ta till utpressning med kärnvapen och missiler för att säkra sin egen överlevnad.

Danielsson
. Fru talman! Jag ber att få tacka de ärade ledamöterna för de värdefulla inlägg som har gjorts i denna diskussion i den viktiga frågan om unionens förhållande till Demokratiska folkrepubliken Korea. Låt mig bara göra några korta avslutande kommentarer.
Det är glädjande att man inom unionen nu har kommit överens om att bättre försöka samordna frågan om etablerandet av diplomatiska förbindelser med Demokratiska folkrepubliken Korea. En del av unionens medlemsländer, inklusive mitt eget land, har hela tiden haft diplomatiska förbindelser med Demokratiska folkrepubliken Korea, andra har nyligen bestämt sig för att upprätta förbindelser medan ytterligare en grupp väntar på att fatta ett beslut om att upprätta förbindelser.
Jag tror personligen att en diplomatisk närvaro har stor betydelse. För tjugo år sedan hade jag själv tillfälle att tjänstgöra i Pyongyang och vet vad det betyder att konfronteras direkt med verkligheten i detta land.
Jag vill också erinra om det uttalande som gjordes av Sydkoreas president Kim Dae Young när han besökte Stockholm i anslutning till att han i Oslo fick motta Nobels fredspris. Han vädjade då offentligt om en ökad betydelse för Europeiska unionen när det gäller situationen på den koreanska halvön. Jag tycker att vi skall ta hans vädjan på allvar. Vi bör ha en beredskap för att när tillfället är det rätta också kunna svara på denna typ av vädjanden. Det är viktigt att vi är eniga inom unionen om vad vi skall göra när vi tar ställning till sådana åtgärder. Vi bör ha en enig uppfattning om huruvida det finns rimliga möjligheter att nå framsteg i det vi gör, och det är givetvis också viktigt att förhållandena i Demokratiska folkrepubliken Korea är sådana att det är meningsfullt att göra något.

Talmannen
Tack, herr minister.
Jag vill meddela att jag mottagit ett resolutionsförslag i enlighet med artikel 42.5 i arbetsordningen.
Jag föreslår att vi avbryter sammanträdet och återupptar det kl. 12.00 för omröstningen.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.45 och återupptogs kl. 12.00.)

OMRÖSTNING
Liese
Herr talman, vår grupp röstade inte för Sjöstedts betänkande i utskottet. Vi skulle dock rösta för det om ändringsförslag 5 och 6 antas. Vi har pratat med de övriga politiska grupperna. Vad gäller ändringsförslag 5 skulle - har jag hört - även andra grupper kunna rösta för ändringsförslaget om två språkliga ändringar görs. Den första gäller bara översättningen från tyska till engelska. Det innebär i den tyska texten bara översättningen " kräver en översyn av direktivet om bevarande av livsmiljöer" . Detta har på engelska felaktigt översatts med review. Det borde heta examination. Det här är alltså bara en språklig anpassning.
Det andra gäller ett muntligt ändringsförslag. Vi ber att ordet " rättssäkerhet" i ändringsförslag 5 ersätts med ordet " klarhet" . På engelska skulle det då inte heller heta legal certainty, utan clarification. Jag ber er att ni noterar detta ändringsförslag och lägger fram ändringsförslag 5 till omröstning med detta muntliga ändringsförslag.

Sjöstedt
. Herr talman! Jag är beredd att stödja de ändringar som just föreslogs angående ändringsförslag 5, eftersom förslaget med dessa ändringar blir betydligt bättre än den ursprungliga versionen. Jag uppmuntrar alltså ledamöterna att godta de muntliga ändringar som Liese lade fram från PPE-gruppen.
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Betänkande utan debatt (A5-0379/2000) av Bowe för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om genomförande av rådets direktiv 96/59/EG om bortskaffande av polyklorerade befenyler och polyklorerade terfenyler (PCB/PCT) (2000/2112(INI)).
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Betänkande (A5-0367/2000) av Cunha för fiskeriutskottet om förslaget till rådets beslut om fastställande av reglerna för beviljande av ekonomiskt stöd på fiskeområdet till Guinea-Bissau([8263/2000 - C5-0361/2000 - 1998/0355(CNS))
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0360/2000) av Van den Bos Linkohr för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till rådets beslut om ingående av ett samarbetsavtal mellan Europeiska gemenskapen och Folkrepubliken Bangladesh.
(7595/1/1999 - KOM(1999) 155 - C5-0356/2000 - 1999/0086(CNS))
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0392/2000) av Newton Dunn för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förslaget till rådets förordning om inrättande av mekanismen för akuta ingripanden (KOM(2000) 119 - C5-0272/2000 - 2000/0081(COD))
Före omröstningen

Newton Dunn
. (EN) Herr talman! Jag vill föreslå ett tekniskt muntligt ändringsförslag till ändringsförslag 28. Jag ber om ursäkt för att inte ha upptäckt den formella detaljen i utskottet.
Ändringsförslag 28 lyder för närvarande: " Varje år skall gemenskapen fastställa ett övergripande takbelopp för finansieringen av de ingripanden som avses i denna förordning." Som kommissionär Patten påpekade under debatten är det inte " gemenskapen" som fastställer budgettaket det är budgetmyndigheten. Jag vill föreslå muntligen att vi stryker ordet " gemenskap" och i stället använder ordet " budgetmyndighet" så att ändringsförslaget nu skulle lyda: " Varje år skall budgetmyndigheten fastställa ett övergripande takbelopp för finansieringen av de ingripanden som avses i denna förordning."
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0338/2000) av Oomen-Ruijten för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om situationen för gränsarbetare (2000/2010(INI))
Efter punkt 2

Manders
Herr talman! Jag skulle vilja rätta till ett uppenbart skrivfel genom ett muntligt ändringsförslag. Jag önskar: något har fallit bort före ordet " principen om arbetsland" , principen om bosättnings- eller arbetsland, för jag kan naturligtvis inte träffa det val som kommissionen måste träffa; det måste den göra själv. Men jag vill lägga till " principen om bosättnings- eller arbetsland" , två gånger.
Före ändringsförslag nr 6

Van Lancker
Herr talman! Det finns en överenskommelse med föredragande Oomen-Ruijten om att i fråga om ändringsförslag 2 till punkt 6 betrakta detta ändringsförslag 2 som ett tillägg till den ursprungliga punkten. Detta innebär alltså att även den ursprungliga punkten måste gå till omröstning om ändringsförslag 2 godkänns.

Oomen-Ruijten
. (NL) Herr talman! I så fall bör vi först rösta om ändringsförslag 6 och sedan om den ursprungliga punkt 2, eftersom det hela då blir mer logiskt.
Efter omröstningen om ändringsförslag nr 6:

Oomen-Ruijten
Herr talman! Vad jag nu vill är att vi i vilket fall som helst röstar om punkten.
Efter omröstningen om punkt 2

Oomen-Ruijten
Herr talman! För tydlighets skull: Det vi röstat om nu är " uppmanar kommissionen att rekommendera medlemsländerna att de i sina bilaterala avtal ägnar uppmärksamhet åt de komplikationer som orsakas till följd av att beskattning och sociala trygghetssystem inte ansluter till varandra för gränsarbetares del" . Om nu bara det är originaltexten.
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Förslag till resolution (B5-0038/2001) av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om att genomföra miljödirektiv på ett tillfredsställande sätt
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Betänkande (A5-0357/2000) av Schierhuber för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om situationen och framtidsutsikterna för unga jordbrukare i Europeiska unionen (2000/ 2011(INI))
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Betänkande (A5-0365/2000) av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om den gemensamma fiskeripolitiken och den utmaning som globaliseringen av ekonomin innebär (2000/2027(INI))
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Betänkande (A5-0333/2000) av Gallagher för fiskeriutskottet om kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av gemenskapssystemet för fiske och vattenbruk under perioden 1996-1998
(KOM(2000) 15 - C5-0109/2000 -2000/2069 (COS))
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Betänkande (A5-0332/2000) av Poignant för fiskeriutskottet om kommissionens rapport om de regionala möten som kommissionen anordnat under 1998-1999 om den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002
(KOM(2000) 14 - C5-0110/2000 -2000/2070 (COS))
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Gemensam resolution ) om utarmat uran i Bosnien och Kosovo

Bethell
Herr talman! Ni nämnde att jag hade undertecknat det förslaget på den liberala gruppens vägnar. Jag vill göra det helt klart att detta är ett misstag eller om det inte är ett misstag är det något slags okynnigt upptåg av liberala partiets avdelning för spelande av spratt.
(Applåder) Jag föddes som konservativ och jag hoppas dö som konservativ.
(Applåder)

Talmannen
Det har vi inte tvivlat på. Det är ett fel från kansliets sida.

Haarder
Herr talman! Jag vill bara göra det lika klart att även om mitt förnamn är Bertel har jag inte blivit lord.

(Parlamentet godkände resolutionen)
Förslag till resolution (B5-0037/2001) från utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Nordkorea
(Parlamentet godkände resolutionen.)
Röstförklaringar- Betänkande (A5-0387/2000) av Sjöstedt

Krivine och Vachetta
. (FR) Betänkandet som lagts fram av Jonas Sjöstedt, från GUE/NGL, om skydd av livsmiljöer i Europa anser vi är mycket viktigt, bl.a. för Frankrike. Detta land är ett av dem där genomförandet av habitatdirektivet, som är över åtta år gammalt, och direktivet om vilda fåglar, som är över 20 år gammalt - liksom inrättandet av nätverket Natura 2000 - blivit mest försenat, till den grad att det verkligen ifrågasatts. Vartefter tiden lider och vartefter de (halv-)naturliga miljöerna förstörs blir det allt svårare att bevara eller återupprätta ekosystemen med deras mångfald och rikedom.
Långt ifrån att vara " marginella" , framstår bibehållandet och den biologiska mångfalden (alltså ekosystemens mångfald) som en politisk fråga av yttersta vikt: den får effekter av global omfattning på våra levnadsvillkor (inbegripet på klimatförändringarna). Det handlar inte om att inrätta lokaliserade " skyddsområden" där arter skulle skyddas som i ett museum, utan att integrera dessa frågor i hela gemenskapspolitiken och medlemsstaternas politik. Genomförandet av habitatdirektivet och direktivet om vilda fåglar måste nu ske snabbt, generellt och effektivt.

Maes och Staes
. (NL) Parlamentsledamöterna Nelly Maes och Bart Staes från Volksunie och ID21 har inte givit sitt stöd till ELDR- och PPE-DE-gruppens ändringsförslag med avseende på habitatdirektivet. Vi betraktar dessa ändringsförslag som ett försök att urholka det befintliga habitatdirektivet. Parlamentsledamöterna från Volksunie och ID21 påpekar att det befintliga habitatdirektivet ger statsmakterna tillräckliga möjligheter att ingripa i de fall då genomförandet av befintliga projekt hindras av habitatbestämmelserna. Artikel 6.4 i direktiv 92/43/EEG lyder ju: " Om en plan eller ett projekt, på grund av att alternativa lösningar saknas, trots en negativ bedömning av konsekvenserna för området, måste genomföras av tvingande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär, skall medlemsstaten vidta alla nödvändiga kompensationsåtgärder för att säkerställa att Natura 2000 totalt sett förblir sammanhängande. Medlemsstaten skall underrätta kommissionen om de kompensationsåtgärder som vidtagits." Härförleden ställde parlamentsledamöterna från Volksunie och ID21 en parlamentsfråga till kommissionen med en begäran om att få ta del av en översikt av alla underrättelser som kommissionen har fått i ärendet sedan direktivet trädde i kraft.

Savary
. (FR) Jag instämmer fullständigt i habitatdirektivet och dess målsättningar att skydda det naturarv som är anmärkningsvärt eller hotat i unionens länder.
Detta arv och dess biologiska och genetiska mångfald utgör jordens mest värdefulla tillgångar och vi måste se till att de skyddas, reproduceras och överlämnas till kommande generationer.
Ändå röstade jag emot Sjöstedts betänkande, huvudsakligen av två skäl. För det första för att han, i artikel 11, utövar oacceptabel utpressning genom att neka tillgång till EU-medel för de av våra länder som inte har sett till att habitatdirektivet i dess nuvarande skick följs.
Om det bara hade handlat om att se till att EU-medel inte finansierar projekt som förstör dessa anmärkningsvärda ekosystem skulle jag ha accepterat och röstat för det, men det är oacceptabelt och exempellöst att man som villkor för ett av unionens politikområden ställer att en annan politik skall följas och att miljökrav skall gå före exempelvis sociala krav.
Det andra skälet är att man i resolutionen inte preciserar begreppet " störning" och dess juridiska del, vars avsiktliga vaghet kan leda till att ett jaktkrig på nytt inleds vid domstolarna och leder till förbud mot folklig och traditionell jakt där direktivet om vilda fåglar och staternas subsidiaritetsrätt tillåter det.
Det är just för att unionen avsiktligt underhåller denna tvetydighet som länder har svårigheter att publicera sina förteckningar " Natura 2000" och ärligt och utan motstånd från de egna jordbrukarna tillämpa habitatdirektivet, där alla är överens om att målsättningarna är ädla.
Betänkande (A5-0367/2000) av Cunha

Fatuzzo
Herr talman! I somras var jag på semester i Guinea-Bissau och som jag brukar växlade jag några ord med en gammal pensionär där, eller rättare sagt med en fiskare från Guinea-Bissau som gärna skulle ha velat bli pensionär. När han fick reda på att jag leder Pensionärspartiet i Italien, beklagade han sig för mig och sade: " Jag åker ut och fiskar, jag arbetar så ofta jag kan och jag skulle vilja arbeta många dagar så att även jag får pension. Tyvärr kommer dock Europeiska unionens fiskeflotta och fiskar i våra vatten och därför kan jag inte arbeta tillräckligt för att få pension, och jag har inte heller sett till Europeiska unionens ekonomiska bidrag. De hamnar hos Guinea-Bissaus regering och den ger inte mig ett dugg" .
Därför röstade jag för detta betänkande, men med reservation för en framtida förbättring.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Detta betänkande behandlar finansiellt stöd till Guinea-Bissau på fiskeområdet. Vi har röstat för det, av solidaritet med befolkningen och yrkesfiskarna i dessa länder, men vi har ändå en rad förbehåll.
Till att börja med för att fiskeavtalen mellan Europeiska unionen och tredje land har som mål - det sägs uttryckligen i vissa andra betänkanden - att hushålla med unionens fiskeresurser och därmed öka fisket i andra länders hav. Vidare för att man inte vet hur detta stöd kommer att användas och för vem det exakt är avsett. Tyvärr är alltför mycket av detta stöd bara en utbetalning till europeiska företag som investerar i dessa länder. Dessutom förskingras ofta stödet av lokala ledare.
Trots detta kommer ändå dessa belopp, som är avsedda att hjälpa lokalbefolkningen, att vara till mer nytta där borta än de som här ges till de stora arbetsgivarna som avskedar personal.
Betänkande (A5-0360/2000) av Van den Bos

Fatuzzo
Herr talman! Efter femton dagar i Guinea-Bissau i somras förflyttade jag mig till Bangladesh, där jag inte stannade så länge eftersom det inte är något särskilt rikt land. Också där blev jag bekant med en äldre man som när han fick veta att jag är ledare för Pensionärspartiet i Italien frågade: " Men pension, vad är det?" Herr talman, i Bangladesh är de tyvärr så obemedlade att de inte ens vet vad ordet " pension" betyder. Då sade jag till mig själv: " När vi skall rösta om Van den Bos betänkande, rösta ' ja' , rösta för - kom ihåg det, Fatuzzo - men kom också ihåg att det hade varit bra att övervaka och kontrollera att det bistånd som ges till Bangladesh befolkning i och med denna överenskommelse också används till att ge statlig pension till någon pensionär."

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Utskottet för utveckling och samarbete gläds åt att tillväxten inom exportsektorn i Bangladesh är tre gånger större än ökningen av landets inhemska produktion. Men exporten är så att säga bara ett faktum för de stora företagen, som i de flesta fall är västerländska företag som etablerat sig i landet.
Även om det förvisso är så att dessa företag blir rikare tack vare att underbetald arbetskraft utnyttjas i detta land, inbegripet barnen, hjälper det inte Bangladesh att ta sig ur underutvecklingen eller landets arbetarklass att ta sig ur fattigdomen.
I betänkandet kräver man att " effektiviteten och konkurrenskraften inom den privata sektorn måste öka" på världsmarknaderna. Det visar tydligt till förmån för vem " flaskhalsarna i infrastrukturen" måste avlägsnas, bl.a. " transport- och energiinfrastrukturerna" , " det finansiella systemet måste effektiviseras" eller " miljön inom de offentliga organen måste kännetecknas av öppenhet och ansvarsskyldighet" , en förskönande omskrivning för att resa sig mot dem som i den omgivande korruptionen stör de västerländska investerarna.
Under sådana villkor syftar förslaget att lösgöra EU-medel huvudsakligen till att ersätta bristerna hos staten Bangladesh, och se till att de europeiska institutionerna tar hand om utgifterna för infrastruktur som behövs för de stora trusterna, så att de kan dra största möjliga nytta av ett av jordens fattigaste folk.

Collins
. (EN) Jag är glad att förena mig med våra kolleger i utskottet för utveckling och samarbete och ge mitt fulla stöd till kommissionens förslag till ett nytt samarbetsavtal med Bangladesh.
Detta nya avtal är ett ytterligare tecken på vår fortsatta önskan om att förstärka våra förbindelser med Bangladesh. Jag hoppas det skall lämna vägen öppen för regeringen i Bangladesh att också öka sina ansträngningar för att utveckla möjligheterna inom SAARC (Sydasiatiska sammanslutningen för regionalt samarbete) som ett ytterligare medel för att hjälpa upp ekonomin och skapa nya arbetstillfällen i regionen.
Betänkandet av Van den Bos och resolutionen av Miranda visar tydligt de viktigaste särdragen i ekonomin i Bangladesh och de många utmaningar som väntar regeringen, dess institutioner, dess politiker och dess folk.
Bangladesh är ett av de fattigaste utvecklingsländerna. Nästan hälften av dess befolkning på 127 miljoner människor lever under fattigdomsgränsen. Det har levat med och står ständigt inför hotet om översvämningar och cykloner. Trots detta har det lyckats uppvisa en viss förbättring av levnadsstandarden under de senaste 25 åren. Ekonomiska reformer under 1990-talet har visat betydande framgångar med BNP, en genomsnittlig ökning till 4,8 procent under åren 1994 till 1999.
Bangladesh är mycket beroende av utländsk hjälp. EU är en stor bidragsgivare - 17 procent av den totala hjälpen. EU är den största handelspartnern. År 1998 importerade vi 45 procent av dess export. Bangladesh har ett handelsöverskott med EU. Nästan en miljard euro har EU bidragit med sedan 1976 för EU-finansierade projekt:
660 miljoner euro anslogs till livsmedelsstöd och humanitär hjälp;185 miljoner euro tillhandahölls för att minska fattigdom och till jordbruket.
Jag stöder helt målsättningarna med de EU-finansierade programmen för att: hjälpa till att öka inkomsterna och förbättra livsmedelssäkerheten för de fattiga; hjälpa till att förbättra tillgången för mycket fattiga kvinnor och barn till bra hälsovård och offentlig sjukvård; att förbättra dessa barns tillgång till utbildning. Detta är av grundläggande betydelse för Bangladesh framtid.
Jag blev särskilt glad över att Bangladesh anslöt sig till ILO:s program för avskaffande av barnarbete 1984 och att " betydande framsteg" har skett sedan dess. Jag välkomnar dessa ansträngningar och ser fram mot ytterligare framsteg i detta avseende. Jag stöder fullständigt huvudmålen i avtalet, nämligen: stöd till en hållbar ekonomisk utveckling, i synnerhet beträffande de fattigaste i samhället, kvinnor och barn.
I resolutionen av utskottet för utveckling och samarbete understryks betydelsen av det kommande allmänna valet i Bangladesh i november i år. Europeiska unionen bör svara välvilligt på de inbjudningar som mottagits från både regeringen och oppositionen om att sända valövervakare, såsom skedde vid de allmänna valen 1996 och 1991. Jag hoppas att ledamöter av Europaparlamentet skall ingå i gruppen.
Betänkande (A5-0392/2000) av Newton Dunn

Gahrton
Herr talman! Jag röstade visserligen emot ändringsförslag 9 om att inrätta en europeisk allmän säkerhetsstyrka. Ändå röstade jag för betänkandet i dess helhet eftersom jag tycker att det är bra att Europaparlamentet ännu en gång slår fast att EU bör prioritera icke-militära krishanteringsåtgärder. Detta är ett viktigt konstaterande som inte kan upprepas tillräckligt många gånger.
Mot den bakgrunden konstaterar jag att man, i varje fall i motiveringen, nämner Europaparlamentets enhälliga rekommendation om att inrätta en civil fredskår. Jag tycker att det är bra att det upprepas. Inte heller detta kan kan upprepas tillräckligt många gånger.
Tyvärr valde ordförandeländerna Finland, Portugal och Frankrike att nonchalera Europaparlamentets enhälliga rekommenation. Mot den bakgrunden tycker jag att det skulle vara ett lysande tillfälle för det svenska ordförandeskapet att ta ett initiativ. Jag har flera gånger haft tillfälle att framföra detta direkt till utrikesminister Lindh och statsminister Persson. Men tyvärr verkar det som att den svenska regeringen inte riktigt har begripit vad en civil fredskår innebär utan tror att andra åtgärder som pågår är detsamma som en civil fredskår. Det är beklagligt att man inte vill studera betänkandet ordentligt och att man inte respekterar Europaparlamentets ståndpunkt och i alla fall gör någonting.
Jag hoppas att detta är ett missförstånd mellan mig och den svenska regeringen. Trots att vi har diskuterat detta många gånger kan ju missförstånd uppstå. Därför vill jag ta tillfället i akt och ännu en gång rikta en uppmaning till den svenska regeringen. Nu när man är rådsordförande bör man, om man menar allvar med att EU inte skall vara en militär supermakt utan en fredsfaktor, omgående se till att ett initiativ tas i enlighet med Europaparlamentets rekommendation om en civil fredskår.

Fatuzzo
Herr talman! Vad är en mekanism för akuta ingripanden? Jag undrade det när jag kom till sjukhuset för att gipsas och läkaren slog en patient på knät med en hammare så att benet flög upp. Men sedan har jag sett i handlingarna från i morse att en mekanism för akuta ingripanden i stället är en viktig sak, ett viktigt initiativ för att Europa skall kunna ingripa omedelbart och snabbt och bringa fred dit där freden är i fara. Ett berömvärt åtagande, och därför röstade jag för, men jag tror att detta kanske går mycket längre än vad vi, enligt min mening, kan göra när vi ännu inte har ett verkligt enat Europa.

Bonde, Krarup och Sandbæk
. (DA)Vi har röstat för betänkandet, då avsikterna med icke-militär krisstyrning är riktiga. Men samtidig understryker vi, att det i praktiken är omöjligt att skilja den - önskvärda - civila insatsen från den - oacceptabla - militära insatsen. Dessutom uppmanar vi till att insatserna genomförs genom internationella organisationer som FN, Europarådet eller OSSE.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Ett snabbt polisingripande är i likhet med krig en fortsättning av politiken med andra medel, och med tanke på att vi inte litar mer på Europeiska unionens politik än på medlemsstaternas, är vi emot varje form av militärt eller polisiärt ingripande från Europeiska unionen, oavsett var det sker.
I betänkandet tas exemplet med Balkan upp. Men en " oberoende" europeisk polisinsatsstyrka skulle inte vara bättre än den som finns under överinseende av FN, dvs. Förenta staterna. På sin höjd skulle den stödja de stora europeiska industrikoncernerna i området som sneglar mot marknaden för återuppbyggnad av det som Natos bombplan förstört.
När det gäller strävan efter att " mekanismen för akuta ingripanden inte skall ha några geografiska begränsningar" , aviseras plundringsaktioner för de tidigare kolonialmakterna i Afrika eller annorstädes, vilka Frankrike har genomfört för att skydda diktatorer vars befolkning inte ville, eller såsom Förenade kungariket för närvarande gör i Sierra Leone.
Vi har därför röstat emot inrättandet av en mekanism för akuta ingripanden, på samma sätt som vi kommer att rösta emot varje budget som skulle vara avsedd för detta.

Ducarme
. (FR) Vi bör glädjas åt att rådets förslag är helt i linje med slutsatserna från Europeiska rådet i Köln, Helsingfors och Feira där unionen uppmanades att " förbättra och effektivare utnyttja de medel som står till dess förfogande för en civil krishantering" .
Unionen har stor erfarenhet och de medel som krävs för att snarast möjligt inrätta operationer såsom kontroll av val, gränshantering, utbildning och utrustning av polisstyrkor. Vi bör uppvärdera denna potential, särskilt som unionen inte förmått reagera tillräckligt snabbt och systemen för finansiering av sådana operationer inte var tillräckligt flexibla.
Europeiska kommissionen planerar inte för någon geografisk gräns för mekanismen för akuta ingripanden, däremot räknar den med att insatserna skall pågå under kort tid. Om händelserna kräver längre insatser bör man utnyttja de medel som för närvarande finns tillgängliga, exempelvis temaprogrammen.
Inom ramen för Meda-programmet kommer exempelvis mekanismen för akuta ingripanden att bl.a. användas för att utbilda tjänstemän vid immigrations- och samarbetsavdelningar i kampen mot terrorismen.

Korakas
. -(EL) Förslaget till förordning om inrättandet av mekanismen för akuta ingripanden är inget annat än en ram för visserligen icke-militära ingripanden men dock lika imperialistiska och politisk-ekonomiska varhelst de sker i världen. Det som EU:s härskande kretsar vill är att få en mekanism för akut aktivering av humanitära och ekonomiska resurser som gör att man kan ingripa direkt, inte bara då " kriser" föreligger (de som skrivit texten borde förresten tala om för oss vad begreppet " kris" innebär), utan till och med om bara oro finns för att programmen för förment stöd och samarbete med dessa länder kan vara hotade eller bara vara utsatta för påverkan. Givetvis döljer inte upphovsmännen till texten sina avsikter att de föreslagna åtgärderna bör kompletteras med den europeiska allmänna säkerhetsstyrkan (uppenbarligen beväpnad) för att " upprätthålla ordningen" .
Utmärkande är förvisso att utskottet för utrikesfrågor visar sig vara mer majestätiskt än... kommissionen med de ändringsförslag som avskaffar taket på 12 miljoner euro för varje ingripande, den rådgivande kriskommittén och gränsen på nio månader för varje ingripande.
VI KKE:s Europaparlamentariker kommer inte att upphöra med att klaga på denna av EU förda politik vilken har som mål att göra tredje land politiskt och ekonomiskt beroende och att undertrycka deras folkliga rörelser.
Vi är inte bara emot varje slags imperialistisk mekanism för akut eller... långsam reaktion utan dessutom kommer vi att bidra med all vår kraft för att bilda en mycket stark front med alla folk från dessa länder mot varje imperialistisk plan för deras underkuvande till försvar för den plats som de är värda i en ny, rättvis, internationell fördelning.

Krivine och Vachetta
. (FR) Genom att besluta om att skapa kärnan till en europeisk armé inledde toppmötet i Nice ett nytt kapitel i EU:s historia. Under tjugo år har unionen försökt skapa en folklig förankring genom att påstå sig bygga ett socialt Europa. Inför misslyckandet och efter kriget på Balkan har unionen nu bytt inriktning. Unionen erkänner numera okonstlat att dess mål är en Europamakt som " skall försvara sina intressen överallt i världen" . Unionen aviserar öppet sin imperialistiska karaktär. Den kommer att göra det gemensamt med Förenta staterna inom ramen för Nato. I framtiden kommer EU att, genom att samordna sina diplomatiska och militära styrkor, försöka optimera det som dess medlemsstater gjort var för sig under hela det förra århundradet. Allt detta aviseras för " bibehållandet" eller " införandet" av freden och " humanitära operationer" .
Både inom och utanför Nato, som domineras av Förenta staterna, försöker EU att " sälja" oss sitt projekt som " Europas självständighet" gentemot Förenta staterna. Vi behöver ingen euromilitarism: vi är lika mycket emot denna europeiska armé som vi var emot Nato. Den första konsekvensen blir nämligen en drastisk höjning av militärbudgeten som ofrånkomligen kommer att gå hand i hand med en ökad militaristisk propaganda. Den kommer att förskjuta den vetenskapliga och tekniska forskningen i riktning mot den militära sektorn. Den kommer att överföra en ökad andel av statens budget i riktning mot sektorns företag, med målet att skapa en europeisk militärindustri (EADS, Dassault, BAE) som kan överlista Förenta staterna. Arbetarna har inget att vinna och allt att förlora i denna EU:s " nya" majestätiska målsättning.

Nobilia
. (IT) Naturligtvis är det ingen tvekan om att en mekanism för akuta ingripanden bör skapas och gemenskapens tre institutioner har för övrigt redan ställt sig positiva till denna. Men bortsett från det gemensamma målet anser vi ändå att vissa delar i rådets förslag skall framhållas.
Den första är egentligen en principiell fråga: det verkar som om organet i fråga håller på att få uppgifter som inte kan definieras bättre än som en internationell polisstyrkas. Vilket också föredraganden uttryckligen föreslår att vi inrättar.
Om det skulle vara så skulle man också kunna titta på det förslaget, men med en annan rättslig grund och framför allt med en annan institutionell uppläggning i gemenskapen än den som framkom ur toppmötet i Nice nyligen.
Egentligen tror vi att målen med mekanismen för akuta ingripanden faktiskt är att snabbare genomföra gemenskapens politik och program eller göra dem stabilare.
Det första intrycket har förstärkts bland annat genom fastställandet av i vilka områden den skall aktiveras, vilket trots höga målsättningar inte medger någon praktisk kunskap om dessa trots att det skulle ha varit tillräckligt att framhäva de områden som just på grundval av behovet av snabbhet aktiverar mekanismen för akuta ingripanden bland de insatsområden som på normalt sätt framgår av gemenskapens förordningar.
Sedan verkar det paradoxalt att regeringarna i de stater där mekanismen i fråga aktiveras inte omfattas av informationen om att den har aktiverats. Och för övrigt verkar det konstigt att de utesluts eftersom det finns politik och program med inriktning på dem som skall värnas.
Slutligen kan man ha invändningar om den utvidgade informationen till Europaparlamentet, även när det bara är ett samrådsförfarande, men med förhoppning att medbeslutandet kommer att utökas i framtiden anser vi att kommissionen inte bör underlåta att omedelbart informera parlamentet om särskilda fall av både geografisk och politisk betydelse.
Mot bakgrund av dessa överväganden instämmer vi i den översyn som föredraganden har gjort och kommer därför att rösta bifall.

Van Orden
. (EN) Under de senaste 18 månaderna har brittiska konservativa ledamöter uppmanat kommissionen att införa effektivare budgetförvaltning och administrativa rutiner så att den klarar av att tillhandahålla extern hjälp och genomföra program, som minröjningsinsatser, skyndsamt i krissituationer eller när liv står på spel. De stöder förslag som gäller dessa mål och välkomnar därför kommissionens initiativ till en resurs för akuta ingripanden (eller mekanism), trots dess förvirrande titel och några onödiga politiskt tillrättalagda element.
Deras största invändning gäller de ändringsförslag där man strävar efter att använda detta förslag som ett medel för att inrätta en " europeisk allmän säkerhetsstyrka" . Detta koncept, för ett slags europeiskt gendarmeri, har långtgående konsekvenser och passar inte in detta förslag av kommissionen som nu diskuteras.
Vi var beredda att stödja kommissionens förslag om det inte innehöll dessa ändringsförslag (9 eller 39) men lägga ner vår röst om de var med.
Betänkande (A5-0338/2000) av Oomen-Ruijten

Fatuzzo
Herr talman! Såsom ansvarig för Pensionärspartiet kunde jag inte göra annat än begära ordet om detta betänkande, i vilket man fastställer hur pensioner och sjukförsäkring skall regleras för gränsarbetare och andra som arbetar i andra regioner än där de bor och arbetar under andra perioder i sitt liv. En pensionär som bor vid gränsen mellan Italien och Schweiz, som också omfattas av dessa avtal, sade till mig: " Men är det sant att man har höjt pensionerna för dem som arbetar i andra stater i Europeiska unionen?" " Om det vore så väl!" , svarade jag. " Då skulle jag vara nöjd, liksom du, för du skulle arbeta mycket mer och mycket bättre om du arbetade i de andra europeiska staterna. Men jag skall föreslå det i min röstförklaring om Oomen-Ruijtens betänkande i detta ämne" .

Andreasen, Busk, Haarder, Jensen och Riis-Jørgensen
. (DA) Venstre lägger vikt vid att hindren för arbetskraftens fria rörlighet avlägsnas. Därför stöder vi detta initiativbetänkande, som föreslår en starkare insats mot de problem som skillnader i social- och skattesystem kan ge upphov till. Vi är dock inte för framläggandet av ett direktiv, som gör medlemsländerna skyldiga att utvärdera den effekt som en ny lagstiftning har för gränsarbetarna.

Blak, Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Oomen-Ruijten om gränsarbetarnas situation i den europeiska unionen. Det har vi gjort därför att detta betänkande pekar på de många allvarliga problem som gränsarbetarna står inför. En stor del av dessa problem kan lösas om rådet visar handlingskraft. Trots misslyckandet att införa kvalificerad majoritet på detta område på regeringskonferensen i Nice, vill vi med vår röst i dag skicka en kraftig signal till rådet och uppmana dem till att bli färdiga med en genomgående revision och förenkling av förordning 1408.
Vi menar, att reglerna för samordning skall vara enkla och lätta att administrera, vi kan därför inte stödja ett nytt direktiv, som tillfogar nya förfaranden till förordning 1408. Vi har i samband med debatten framhävt att vi inte kan stödja betänkandets förklaringar rörande skattefinansiering av sociala försäkringssystem. Härutöver vill vi understryka att vi heller inte tycker att man kan jämföra hälsoprestationer, såsom läkarbehandling, med vanliga tjänsteprestationer, och att ansvaret för detta fortsättningsvis endast skall åligga medlemsstaterna.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) I detta betänkande nöjer man sig huvudsakligen med allmänna beaktanden, men man föreslår inga konkreta beslut. Även när man föreslår en positiv åtgärd som att " ge beroende familjemedlemmar till gränsarbetare och före detta gränsarbetare och deras beroende familjemedlemmar utvidgad tillgång till förmåner och bidrag inom hälsovården... " , uppmanar man endast rådet att " utan dröjsmål presentera en ståndpunkt" . Samtidigt som vi stöder denna begäran har vi avstått från att rösta om betänkandet.
Unionens arbetstagare borde alla åtnjuta socialt skydd som vart och ett (socialförsäkring, pensioner, barnbidrag) anpassas till det lands praxis där de är mest gynnsamma för arbetstagarna.
I avvaktan på detta, och för att förbättra situationen för gränsarbetarna, måste de själva och deras familjer ha möjlighet att välja, inom vart och ett av dessa områden, mellan det land de bor i och det land de arbetar i, efter den situation som är mest gynnsam.

Grosch
, skriftlig. (DE) Att hitta praktiska lösningar på problemen för de totalt 420 000 gränsarbetarna innebär att man gör den inre marknaden och den därmed garanterade fria rörligheten för personer gripbar och tydlig för människor. Jag välkomnar därför uttryckligen att Oomen-Ruijtens betänkande tar upp en rad av de här problemen och deras ursprung, och samtidigt föreslår åtgärder som gör att de drabbade kan leva med de skillnader som finns mellan skatte- och socialsystemen.
Den diskrepans som finns mellan de enskilda staternas lagstiftning och principen om fri rörlighet beror främst på att förordning 1408/71 inte längre är lämplig och på grund av de många ändringarna inte kan erbjuda arbetarna någon rättssäkerhet. De direkta följderna av denna otillräckliga samordning är gränsarbetarnas ofta missgynnade situation när det gäller socialbidrag, arbetslöshet, åldringsvård samt hälsovård.
I synnerhet på det sista området välkomnar jag de initiativ som tagits av aktörerna inom hälsosektorn att erbjuda " exporterbara" tjänster, som tar hänsyn till gränsarbetarnas specifika situation. I likhet med inom den sociala sektorn och hälsosektorn har det på det skatterättsliga området uppstått en rad rättsliga osäkerhetsförhållanden, vilka inte har kunnat hävas genom bilaterala skatteavtal. Detta skapar ojämlika förhållanden, både för gränsarbetarna och för de lokala myndigheterna, som inom en överskådlig framtid bara kan hävas genom en alleuropeisk samordning av skattesystemen.
Den åtgärd som Oomen-Ruijten föreslår, att genom ett direktiv ålägga medlemsstaterna att undersöka konsekvenserna för gränsarbetarna och samtidigt skapa regler om ett kompensationssystem när de skall ändra sin lagstiftning på skatte- och socialområdet, är därför värt att stödjas. Trots otaliga ställningstaganden från Europaparlamentets sida till förmån för en harmonisering av social- och skattelagsstiftningen, och trots konkreta förslag från kommissionen om att uppdatera och förenkla förordning 1408/71, är det ministrarna i medlemsstaterna som själva blockerar denna nödvändiga reformprocess i ministerrådet och förhindrar förverkligandet av den inre marknaden för personer.

Lulling
, skriftlig. (DE) Betänkandet om gränsarbetarnas situation som utskottet för sysselsättning och socialfrågor har lagt fram för oss grundar sig säkert på den lovvärda avsikten att inte diskriminera gränsarbetarna i fråga om lön- och arbetsvillkor, och att lösa de problem som fortfarande kvarstår i det avseendet. Det vill vi alla.
Det är emellertid överdrivet att påstå, vilket görs i motiveringen i det här betänkandet, att den inre marknaden, där den fria rörligheten för arbetstagare är en central punkt, utgör en fullständig fars för gränsarbetarnas dagliga liv. Detta motsvarar lika lite sakernas tillstånd som vissa påståenden i resolutionen, som också innehåller krav som i alla fall när det gäller situationen för Luxemburgs 85 000 gränsarbetare slår in öppna dörrar.
Det stämmer helt enkelt inte att familjemedlemmar är uteslutna från försörjning och förmåner i sysselsättningslandet.
Naturligtvis finns det skillnader mellan de privata och offentliga systemen. Detta är också fallet för icke-gränsarbetare.
Naturligtvis finns det olika system på området äldrevård. Detta är inte bara fallet från medlemsstat till medlemsstat, utan till och med inom medlemsstaterna. Jag skulle också få mer pension om jag hade varit anställd inom den offentliga sektorn. Det är emellertid inget gränsarbetarproblem.
Naturligtvis finns det, beroende på medlemsstat, skillnader både i fråga om uppbyggnad, bidrag samt åldersgränser för pensioner. De gränsarbetare som arbetar i Luxemburg gläder sig åt de här skillnaderna eftersom vår äldrevård är mycket frikostigare än i Belgien, Frankrike och Tyskland, där gränsarbetarna kommer ifrån.
När delar av den sociala tryggheten finansieras med offentliga medel i Luxemburg, leder detta dock inte till någon ojämlikhet, för gränsarbetarna har rätt till de förmåner som är aktuella, exempelvis när det gäller sjukförsäkringen, som till och med finns i Belgien och Frankrike.
I resolutionen kritiseras att det i medlemsstaterna inte finns någon tydlig åtskillnad mellan socialhjälp och socialförsäkring. Detta stämmer heller inte. Socialhjälp är dock inget renodlat gränsarbetarproblem, för gränsarbetarna är ju arbetstagare, som inte är anvisade socialhjälp.
Jag förstår inte heller vad den tidsperiod någon skickas ut har med gränsarbetare att göra. För de arbetstagare som för en period skickas till ett annat medlemsland av sin arbetsgivare finns det ju ett direktiv, vilket emellertid inte passar in på gränsarbetarna.
Och i fråga om EG-domstolens domar i fallen Kohl och Decker så är det klart att alla unionsmedborgare, även gränsarbetare, kan ta medicinska förmåner i anspråk i en annan medlemsstat. Även här slår betänkandet in öppna dörrar.
Jag har lagt stor vikt vid att göra detta klart här. Det är ju inte första gången Europaparlamentet lanserar omogna tankar i ett betänkande om gränsarbetare. Redan vid debatten om van Lanckers betänkande 1998 gjorde jag det klart att det är orimligt att påstå att gränsarbetare är diskriminerade rent principiellt. Den gången lade den belgiska socialisten fram det hårresande förslaget om att en kompensationsfond för gränsarbetarnas löneförluster skulle skapas.
För gränsarbetare är det viktigt att man inte ruckar på principen om att löneskatter och socialbidrag skall betalas i det land vederbörande är anställd. Detta är villkoret för att gränsarbetare skall få alla de sociala förmåner som beviljas de bosatta arbetstagarna och deras familjemedlemmar.
Så är det i Luxemburg, och så skall det vara överallt. Inte mer och inte mindre!
Förslag till resolution (B5-0038/2001) om miljödirektiv

Isler Béguin
. (FR) Även om direktiven om bevarande av livsmiljöer, bortskaffande av PCB och PCT och skydd av vatten mot förorening med nitrater inte tillämpas tillräckligt i medlemsstaterna, innebär detta inte på något sätt att dessa direktiv är dåliga och skall ändras, vilket vissa här i kammaren försöker få oss att tro.
Dessa direktiv uppfyller fullständigt de europeiska medborgarnas önskemål, vilka kräver större hänsynstagande till miljön och en skiljedom av de europeiska instanserna. Det stora antalet klagomål och framställningar som registrerats av utskottet för framställningar om brott mot miljön och mot dessa direktiv är ett bevis för dessa förväntningar.
Om direktiven endast tillämpas delvis beror det på att medlemsstaterna inte bedömt konsekvenserna av dem när de antogs. De hade inte tagit med vare sig den ekonomiska kostnaden eller ändringarna, som ibland är grundläggande, och som dessa direktiv medför för deras politik. Det gäller såväl habitatdirektivet som direktivet om nitrater, som båda kräver att vi omprövar jordbruks- och regionalpolitiken, vilka förorenar och förstör naturliga miljöer.
Införandet av habitatdirektivet har som målsättning att på ett hållbart sätt skydda ett europeiskt nätverk av naturliga miljöer som är biologiskt anmärkningsvärda och undanta dem från framtida reglering, för att undvika användarkonflikter och en försämring av den aktuella miljön. Dessa målsättningar presenterades förvisso på ett mycket dåligt sätt i medlemsstaterna vilket ledde till ibland mycket hårda konflikter mellan ägare och användare av de aktuella områdena. På de platser där enighet verkligen uppnåddes lät inte resultaten vänta på sig, eftersom habitatdirektivet just gör det möjligt att stödja förvaltningssätt som respekterar arvet genom att erbjuda tillräcklig gottgörelse.
Detta habitatdirektiv är mycket innovativt när det gäller regionalpolitik och skydd av naturen, eftersom det kombinerar förvaltning av anmärkningsvärda naturområden med deras användning för en bättre förädling av områdena. I detta hänseende måste Europeiska unionen göra allt för att stödja tillämpningen av direktivet.
Unionen får inte i något fall ge efter för vissa kategoriintressen som skulle förstöra själva andan i direktivet.
Kommissionen som är fördragens väktare måste dels vara mycket bestämd mot medlemsstaterna om att de skall tillämpa dessa direktiv, dels hålla stånd mot försök till ändring av dessa direktiv innan de ens kunnat visa hur relevanta de är, särskilt inom områdena förorening av vatten med nitrater och skydd och förädling av anmärkningsvärda naturområden.
Av dessa anledningar stöder Gruppen De gröna totalt de framlagda betänkandena, särskilt Sjöstedts, som kommer att bidra till en bättre tillämpning av habitatdirektivet.
Att vi ändå avstått från att rösta beror på att försöken i sista minuten att urvattna betänkandet, genom att försöka försvaga habitatdirektivet och begära att det skulle ändras, inte förefaller gå i riktning mot att respektera det direktiv vi röstar om.
Betänkande (A5-0357/2000) av Parish
Fatuzzo (PPE-DE). -(IT) Herr talman! Jag ber er om ytterligare en gnutta uppmärksamhet, som inte brukar saknas från er sida, för denna förklaring av min röst för Parishs betänkande, i vilket han oroar sig för de unga jordbrukarna. Jag skulle vilja betona hur viktig den mjölk de unga jordbrukarna producerar är, liksom stödet till denna produkt, i denna svåra tid för jordbruket. Jag minns en film från 1960-talet, av den berömde italienske regissören Federico Fellini med skådespelerskan Anita Ekberg i huvudrollen. Från en reklamskylt uppmanade hon alla förbipasserande att dricka mjölk. Minns ni Anita Ekberg? Hon var mycket yppig, den idealiska skådespelerskan när det gällde att få italienarna att dricka mjölk. Nå, jag skulle vilja att vi också i dag ger de europeiska medborgarna denna uppmaning, så att jordbrukarna kan få avsättning för och sälja sin mjölk, som tyvärr hotas av galna mjölk-sjukan.

Konrad
Herr talman, ärade damer och herrar! I Parishs betänkande handlar det om framtiden för unga jordbrukare i Europeiska unionen. Återigen krävs nya subventioner, så kallade startstöd. Jag röstade nej till betänkandet. I betänkandet låtsas man som om allt är som det skall. BSE gör att hela jordbrukssystemet ifrågasätts. Vi spenderar den nätta summan på nästan 100 miljarder DEM per år på jordbruket. Detta är ändå hälften av den europeiska budgeten. Vi måste fråga oss: Vad får vi för detta? Svinpest, hormonkalvar, dioxinhöns och nu BSE-epidemin.
Jag tror att vi sakta men säkert håller på att bli äcklade av den näringskedja som vi producerar, kanske så småningom också av oss själva! I stället för gräs och spannmål utfordrar vi kalvar med kadaver av huskatter, burråttor och andra djur, och jag tror att det är just den frågan som vi måste ta upp nu. Att vår kost blir sopor och fekalier är den logiska konsekvensen av en vanvettig jordbrukspolitik som utan tvekan omedelbart måste upphöra. Vi måste diskutera det rent principiellt, så att den här planekonomiska utdelningen av subventioner inte längre sker i framtiden. Just detta måste vi tala om för de unga jordbrukarna, de måste kunna klara sig utan subventioner på marknaden. Detta står inte i betänkandet. Därför måste vi rösta nej till det!

Alavanos
. (EL) Betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling har en positiv inriktning. Det behövs ökad ekonomisk hjälp för att unga jordbrukare skall etablera sig och för att hindra deras flykt till städerna. De unga jordbrukarna kan vara nyckelpersoner som ger nytt liv åt övergivna regioner, små öar och traditionella samhällen vilka för en tynande tillvaro. Det är viktigt, genom att nya tekniker som Internet används, att en ny miljö skapas för deras arbete som är civiliserad, tekniskt gynnsam och behaglig med mänskliga dimensioner.
En viktig fråga som inte ingår i betänkandet från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling gäller skapandet av ett utvecklingsområde för unga jordbrukare med inriktning på alternativa, ekologiska familjejordbruk mot bakgrund av den återvändsgränd exploateringen inom det mycket intensiva jordbruket nått och som lett till galna ko-sjukan.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Hulthén, Hans Karlsson och Theorin
. Vi svenska socialdemokrater välkomnar många av de åtgärder som utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling föreslår för att förbättra situationen för unga jordbrukare.
Vi anser dock att EU:s jordbruksstöd bör minskas kraftigt och är därför emot de krav på en ökning av jordbruksstödet som förs fram i Parishs betänkande i punkterna 7, 11 och 14.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi är för att man skall hjälpa de unga jordbrukarna som inte har några pengar så att de skall kunna klara de avsevärda utgifter som en anläggning innebär, med förvärv av jordbruket och inköp av utrustning. Vi röstade därför för betänkandet, trots våra förbehåll, eftersom inget garanterar att detta stöd inte till stor del, eller helt och hållet, går till barnen till de rika ägarna av jordbruk och de fattigaste, ännu en gång, ställs vid sidan. Vi kritiserar i förväg förskingringen av dessa medel, till förmån för barnen till de rika ägarna av jordbruk.

Collins
. (EN) Jag anser att betänkandet av vårt utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling är mycket balanserat och bör hälsas positivt. Som företrädare för en valkrets på landsbygden är jag akut medveten om den oro som jordbrukare visat över själva jordbrukets framtid i Irland. Det verkar otroligt men det är sant att i Irland, där jordbruket länge varit en av landets ekonomiska basnäringar börjar jordbrukare nu undra om deras söner eller döttrar kommer att kunna föra familjetraditionen vidare.
Betänkandet av Parish kommer mycket lägligt och undersökningen " Framtidsutsikterna för unga jordbrukare i Europeiska unionen" av oberoende konsulter som beställdes på hans begäran i början av förra året ger en välbehövlig belysning av hela frågan.
Unga jordbrukare är en viktig del för jordbrukets framtid. De spelar en mycket viktig roll för det sociala livet i byar och landsbygdssamhällen och främjar en rad av aktiviteter och deltar i lokala föreningar. Jordbrukare medverkar till att skapa en hälsosam och blomstrande landsbygd genom att bevara landskapet.
I Irland finns i den nationella utvecklingsplanen för 2000-2006 en rad åtgärder som skall hjälpa unga jordbrukare som etablerar sig som jordbrukare. Dessa innefattar ett nytt förstärkt program med startstöd för att uppmuntra unga jordbrukare att överta jordbruksanläggningar och hjälpa unga jordbrukare att etablera sig. Cirka 30 miljoner GBP har anslagits för detta program, som jag hoppas snart kommer att godkännas av kommissionen.
Dessutom har det införts en betydande mängd skatteförmåner i syfte att minska kostnaderna för överföring av äganderätter. Dessa skatteförmåner inbegriper skattelättnader för kreatursbesättningar, stämpelavgift, kapitalanskaffning samt arvsskatt.
Kopplat till systemet för förtidspensionering är det uppenbart att de stöd som finns tillgängliga för unga jordbrukare som etablerar sig kommer att vara till avsevärd nytta och dessa åtgärder bör främja ett tidigare och mer effektivt övertagande av mark för unga jordbrukare.
Många unga jordbrukare som övertar en jordbruksanläggning måste göra nödvändiga investeringar i jordbruket för att öka produktionsnivån och säkerställa en hållbar ekonomi i sina jordbruk.
I detta avseende har cirka 230 miljoner GBP anslagits för investeringar i eget jordbruk inom ramen för den nationella utvecklingsplanen. Investeringssystem skall omfatta avfallshantering i jordbruket, förbättrade standarder för mejerihantering samt lokaler och verksamhetsmöjligheter för alternativa företag.
Dessa system kommer att vara öppna för ett ökande antal av deltids- och heltidsarbetande jordbrukare, inklusive unga utbildade jordbrukare, och kommer att bidra till att garantera att många jordbrukare kan klara av sin verksamhet. De kommer speciellt att inriktas på unga jordbrukare.
Det bör också noteras att utformningen av dessa system visar ett tydligt åtagande om att skydda miljön, en fråga som kommer att förekomma ofta i den framtida utvecklingen av både det irländska och europeiska jordbruket.
Som avslutning är det av avgörande vikt att vi på europeisk nivå ser till att vi kan garantera en framtid för det europeiska jordbruket. Den gemensamma jordbrukspolitiken har varit en europeisk framgång och vi vill bibehålla det så. Framtiden vilar på våra unga jordbrukare och på jordbruksmetoder som är hållbara och som skyddar miljön. Vi måste ge vårt fulla stöd till dessa mål.

Figueiredo
skriftlig. (PT) De unga jordbrukarnas situation och perspektiv beror mycket på Europeiska unionens jordbrukssituation och perspektiv. Som bekant är jordbruket och landsbygden på tillbakagång, och den gemensamma jordbrukspolitiken har bidragit mycket till detta, då den främjar jordbrukssammanslagningar, intensivjordbruk, en successiv urholkning av jordbruksproduktionen, med utbredning av ödemark och avfolkning av landsbygden som konsekvenser, vilket visas av minskad sysselsättning och färre jordbruksföretag, nära 22 respektive 20 procent, sedan 1990.
De unga jordbrukarna utgör en förnyelse av jordbruken och är viktiga för att garanter jordbrukets framtid i Europeiska unionens olika regioner. Minskningen med 28 procent det senaste decenniet av jordbrukare under 35 år befäster de nuvarande negativa perspektiven.
Det är alltså viktigt med speciella gemenskapsåtgärder till stöd för unga jordbrukare, även om det grundläggande problemet är att den gemensamma jordbrukspolitiken behöver förändras helt. Parish betänkande, vilket jag i stort är enig med, trots att det är splittrat, trycker emellertid inte på den nödvändiga förändringen av denna politik. Det utgår ifrån den befintliga situationen. Tre ändringsförslag som jag lämnat in, och som jag tycker är viktiga, har i alla fall godkänts, nämligen
om behovet att satsa på en hållbar och kvalitativ jordbruksproduktion, som ger säkra produkter och högt mervärde, genom stöd till ekologiskt jordbruk, stöd till inhemska raser och förbättrad ursprungsmärkning samt skapandet av stödmekanismer till regionala produkter av särskild kvalitet,
om att öka anslagen till landsbygdens utveckling och strukturfonderna för att stödja och skapa breda nätverk för offentlig service, skapa infrastrukturer och förbättra de lokala marknaderna för landsbygden,
om den nödvändiga förenklingen och samling av lagstiftningen för unga jordbrukare.

Lulling
, skriftlig. (DE) Att vi just nu diskuterar ett betänkande om läget och framtidsutsikterna för de unga jordbrukarna i Europeiska unionen har en särskild betydelse med tanke på BSE-krisen.
Det som har hänt sedan denna kris hysteriskt blåstes upp i de flesta av våra medlemsstater bidrar säkert inte till att motivera unga människor att stanna kvar inom jordbruket och ännu mindre att se sin framtid på landsbygden, där de, som det så vackert heter i vårt betänkande, har en viktig social roll att fylla genom att de vårdar och håller efter landskapet och bidrar till att täcka landsbygdens ekonomiska, sociala och ekologiska behov.
Mer än tidigare måste vi inför denna förtroendekris, som i synnerhet utlösts hos konsumenterna, vara oroade för jordbrukets framtid i Europeiska unionen, där sedan en lång tid tillbaka antalet jordbrukare under 35 år har sjunkit allra mest - till 28 procent - och antalet jordbrukare är på tillbakagång i nästan alla medlemsstater. Vårt betänkande innehåller alla korrekta konstateranden och även alla de krav på vars genomförande det beror om tillräckligt många unga människor ser sin framtid i jordbruket.
Detta är en katalog som inte bara kommissionen, utan också ministerrådet och alla medlemsstater bör ta till sig om de vill förhindra att det i Europeiska unionen sker en avfolkning på landsbygden, att bygder lämnas öde och att det blir en tillbakagång inom landsbygdsområdena, vilket skulle ske samtidigt som de sociala och kulturella problemen skärps.
I EU behöver vi en jordbruksproduktion som är hållbar och av hög kvalitet. Vi måste, också i Världshandelsorganisationen, försvara och säkra ursprungsbeteckningarna för våra kvalitetsprodukter, bland annat vin. Vår framtid i EU och vad gäller export till tredje land ligger nämligen i produkter av hög kvalitet, för vilka det både hos oss och i övriga världen finns penningstarka och ansvarskännande konsumenter.
Det finns en tendens att man gör jordbruket, som man förväntar sig skall producera billigare och billigare, ansvarig för de aktuella problemen, i synnerhet i samband med BSE-krisen. Eftersom jag länge var medlem av den rådgivande konsumentkommittén i kommissionen skulle jag här också vilja peka på konsumentskyddsorganisationernas ansvar. Utan att tänka på producenternas inkomster har dessa alltid krävt lägre konsumentpriser på livsmedel. På 1970- och 1980-talen, och även efteråt, uttalade sig de alltid mot rimliga producentpriser inom ramen för den gemensamma marknadsordningen för jordbruksprodukter. De har också sin del i skulden för industrialiseringen av jordbruket, för att man gjort kor till köttätare, utan att tänka på att jordbrukarna också har rätt till en rättvis betalning för sitt arbete. Det vill jag ha sagt här.
Jag röstar med förtjusning för detta betänkande, eftersom det omfattar och väl formulerar det som är rätt och riktigt för att man skall bevara och främja Europas familjeföretag inom jordbruket, grundläggande villkor för att främja ett ekologiskt jordbruk med produkter av hög kvalitet som är typiska för de olika regionerna, och som konsumenterna måste lära sig att uppskatta och betala ordentligt för.

Roure
. (FR) Man kan konstatera att situationen för de unga jordbrukarna är ett allvarligt problem i Europeiska unionen och att de inte har några egentliga framtidsutsikter, trots stödet på europeisk och inhemsk nivå. Detta betänkande var enligt min uppfattning därför så viktigt, och det är anledningen till att jag är glad över att vi röstat för det.
Den ekonomiska situationen är, framför allt för ungdomarna, medelmåttig och ibland mycket försämrad. Man kan konstatera att det verkligen saknas framtidsutsikter för de unga jordbrukarna och att antalet jordbrukare i allmänhet kraftigt minskat, och de som finns kvar blir allt äldre.
Vad kan då unionen göra?
Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott ville som rådgivande utskott inte betona aspekter som faller under andra utskotts behörighet. Vi framhåller därför frågor inom sektorerna utbildning, undervisning och information, samt det sociala och kulturella livet.
Vi konstaterar att de unga jordbrukarna har problem, som är resultatet av en ofta felaktig undervisning och utbildning. Till och med i Agenda 2000 bortses från dessa aspekter som ändå är grundläggande.
När det gäller undervisning och yrkesutbildning för unga jordbrukare måste unionen, inom ramen för programmen Sokrates och Leonardo, främja en ökad undervisning och utbildning för unga jordbrukare, för att höja deras kvalifikationer till den nivå som krävs. Datautbildning måste inrättas. Tillgång till Internet måste bli en verklighet och de unga jordbrukarna måste få kunskap om integrerade system för förvaltning av produktionen och marknadsföringen, så att de kan förvalta sina jordbruk på ett bra sätt. Utbredningen av ödemarken kan bekämpas, bl.a. genom att offentlig service upprätthålls i landsbygdsområden (skolor, post, transporter), och det sociala livet kan bibehållas exempelvis genom sammanslagning av kommuner eller kringresande tjänster.
Om villkoren för att jordbruket skall få ett nytt uppsving uppfylls kommer stadsungdomar, som stimuleras av naturen och vill ha en högre livskvalitet, att slå sig ned på landet, samtidigt som ungdomarna på landsbygden inte längre kommer att avstå från de jordbruk som deras föräldrar efterlämnar.

Sacrédeus
. De svenska kristdemokraterna har röstat emot förslaget till betänkande då vi finner det oförenligt med närhetsprincipen, trots att ämnet som sådant, unga jordbrukares situation, är angeläget.
Vi vänder oss inte minst emot punkt 10. Där föreslås det orimliga att "EU borde överväga att göra det obligatoriskt för medlemsstaterna att införa miniminivåer för startstöd till unga jordbrukare" . Detta är, i våra ögon, ej en överstatlig fråga.
Betänkande (A5-0365/2000) av Varela Suanzes-Carpegna

Fatuzzo
Herr talman! Pensionärspartiet, som jag företräder här i Europaparlamentet, anser och ber att kommissionen, Europaparlamentet och rådet skall ändra en viktig del i fiskeripolitiken: den del som handlar om den numera rotade sedvanan att ge sig ut och fiska i andras vatten och sedan stilla sitt samvete genom att betala en summa pengar till de regeringar i vilkas territorialvatten man har fiskat. Jag har alltid hört sägas: " låt oss ge ett metspö till dem som inte har några medel" . Men vi européer ger dem tyvärr inget metspö, utan beger oss tvärtom ut och fiskar i deras territorialvatten. Jag förstår fiskarnas problem, och dem måste vi lösa, men de skall lösas på annat sätt och inte till men för människor som inte har något annat sätt att överleva än genom fiske.
Betänkande (A5-0333/2000) av Gallagher

Crowley
Herr talman! Jag vill börja med att på min grupps vägnar säga att vi är starkt positiva till att fortsätta en form av gemensam fiskeripolitik inom Europeiska unionen, därför att vi anser att förvaltningen av resurser är bästa sättet att gå vidare och säkra garantier för fortsatt social och ekonomisk utveckling i de många kustnära regioner i Europeiska unionen som inte skulle ha några andra förmåner och inte kunna få sysselsättning eller annan tillväxt utom från sina egna naturresurser, till exempel fiske och vattenbruk.
Med detta sagt och efter ha gett erkännande där det hör hemma, måste vi dock också inse att det finns många brister inom den gemensamma fiskeripolitiken. I synnerhet är den totala motviljan att ha en regionaliserad politik inom den gemensamma fiskeripolitiken fel. Denna kammare har förkastat det förslaget återigen i dag. Regionalisering innebär inte åternationalisering eller att distansera sig från en gemenskapsmodell; det innebär att ge samhällen som gränsar till varandra och som fiskar liknande arter möjlighet att tillsammans förvalta dessa arter.
Ovanpå det måste vi också lägga större vikt på ett enhetligt kontrollsystem i Europeiska unionens alla vatten och ge mer befogenheter till gemenskapens inspektörer för att se till att alla föreskrifter följs.
Till sist måste jag säga att det är nödvändigt att bevara resurser. Vi har sett en ofantlig utfiskning av fiskbestånd i Europeiska unionens vatten. Sättet att lösa dessa frågor om att bevara resurser är inte att gå över till andra fiskbestånd och använda dem i ett kvotsystem, utan att se till att vi har vissa förbjudna fiskeområden där vi kan låta fiskbestånd återutvecklas. Denna metod har redan prövats i vissa områden genom frivilliga överenskommelser i irländska vatten och genom att skydda dessa förbjudna fiskeområden - så kallade uttagna områden, för att få en överensstämmelse med den gemensamma jordbrukspolitiken - under en viss tidsperiod. Det är ett sätt att garantera att vi kan hålla en näringskälla i gång, skapa sysselsättning och skydda miljöhänsyn inom våra fiskevatten. Det är skälet till att vi stödde Gallagher-betänkandet.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för detta betänkande som handlar om den gemensamma fiskeripolitiken, men jag ber Europaparlamentet, rådet och kommissionen att övervaka och i större utsträckning kontrollera en av de frågor som nämns i punkt 20 i betänkandet. Denna har glömts bort, men den handlar om hur och om man kontrollerar beloppet, summan och villkoren för pensionärerna inom fiskerisektorn, särskilt pensionärer som har ägnat sig åt fiske i liten skala. De har rätt till ett intresse från vår sida också för hur nationalstaterna värnar om pensionerade fiskare, tillsammans med alla de andra viktiga fiskefrågorna, eftersom dessa är de sämst skyddade när det gäller pensioner

Alavanos
. (EL) Min grupp röstade för resolutionen. Jag måste emellertid betona en speciell fråga. Enligt gällande gemenskapslagstiftning har den exklusiva rätten gällande fisket för de grekiska yrkesfiskarna fastställts till 6 sjömil till skillnad från de 12 sjömil som gäller för de övriga länderna inom EU och särskilt för Medelhavsländerna. På detta vis behandlas inte de grekiska yrkesfiskarna på ett likvärdigt sätt och de befinner sig i en ofördelaktig situation gentemot de andra länderna när det gäller den gemensamma fiskeripolitiken.
Eftersom gemenskapen, enligt till denna fråga relaterad förklaring i artikel 5.1, bilaga IX av Förenta nationernas havsrättskonvention, har den exklusiva rätten när det gäller att bevara och förvalta fiskbeståndet i havet och följaktligen har befogenhet att fastställa regler och bestämmelser i frågan borde kommissionen därför genom att använda sig av sin ovannämnda befogenhet även för de grekiska yrkesfiskarna fastställa den exklusiva rätten när det gäller fiske till 12 sjömil. Europaparlamentet uppmanar därtill kommissionen genom resolution A4-0018/99 (C-153/1-6-99) att föreslå en utvidgning av den exklusiva zonen för fisket till 24 sjömil för att säkra en lämplig decentraliseringspolitik och skydda kustregionernas intressen. Kommissionen bör anta ovannämnda beslut, fattat av Europaparlamentet.

Souchet
. (FR) De betänkanden vi skall uttala oss om omfattar olika aspekter av den gemensamma fiskeripolitiken och innefattar förvaltning och bevarande av fiskeresurser, strukturpolitik, unionens yttre förbindelser inom fiske, organisationen av marknaden samt övervakning och kontroll.
Kommissionen har uttryckt följande prioriteringar: större samstämmighet mellan de olika målsättningarna för den gemensamma fiskeripolitiken, bl.a. mellan bevarande av resurser, ekonomisk effektivitet och sysselsättning i områden som är beroende av fisket, bättre hänsyn till fiskets ekonomiska dimension, bättre integrering av miljö- och fiskeripolitiken, förbättrade förvaltningsverktyg, med bl.a. införande av fleråriga instrument, en mer öppen beslutsprocess och bibehållande av den gemensamma fiskeripolitikens yttre dimension.
Vi kan naturligtvis stödja samtliga dessa punkter principiellt. Jag anser det emellertid nödvändigt att betona följande punkter, som kommissionen inte förefaller ha betonat betydelsen av i tillräcklig utsträckning. Även om avgörandet om högsta tillåtna totalfångst huvudsakligen skall ske på en objektiv vetenskaplig grund måste definitivt dialogen med branschfolket institutionaliseras och förstärkas. Yrkesfiskarnas företrädare måste bli delaktiga redan innan vetenskapsmännen börjar arbeta, för att öka förtroendet och underlätta välgrundade beslut som blir lättare att acceptera. Denna inriktning blir desto mer nödvändig när det handlar om att förbereda de fleråriga riktlinjerna. Systemen för inspektion och sanktioner måste definitivt harmoniseras mellan de olika fiskezonerna, för att undvika obalans mellan medlemsstaterna. Det kontrollsystem som tillämpas av gemenskapens länder på tredje lands flottor i gemenskapens vatten måste förstärkas.
Samtidigt som systemet med högsta tillåtna totalfångst och kvoter fortsätter att stå i centrum av den gemensamma fiskeripolitiken vill vi på nytt bekräfta att det är viktigt för oss att principen om relativ stabilitet och vår fientlighet mot privatisering av kvoterna respekteras.
Betänkande A5-0332/2000) av Poignant

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för detta betänkande eftersom jag, liksom Pensionärspartiet, är för att Europaparlamentet - men inte bara parlamentet, utan alla regeringsorgan - innan det fattar viktiga beslut skall samråda med grupperna, befolkningen, de berörda personerna och miljöerna. I detta dokument står det att kommissionen har rådfrågat åtskilliga organ för att fastställa en gemensam fiskeripolitik: representanter för fiskarna, representanter för de företag som lever av fisket, representanter för fiskeflottan. Den har rådfrågat alla, också genom ett slags regionaliserade samråd. Gott och väl alltså, men har den rådfrågat fiskarna också, herr talman?!

Martinez
. (FR) År 2003 kommer det blåa Europa med sin gemensamma fiskeripolitik att ändras. Redan 2001 innebär slutet för ett av instrumenten för fiskeförvaltning, nämligen flerårigt utvecklingsprogram för fisket IV. Det återstår två år, fram till den 31 december 2002, för att fundera och bestämma sig för en gemensam politik som, enligt Europeiska kommissionens förteckning, ställer arton frågor, från fritt tillträde eller ej till territorialvattnen, till kontrollen eller förvaltningen av marknaden för fiske- och vattenbruksprodukter, via de internationella fiskeriavtalen, vetenskaplig forskning om fiskeresurser eller Medelhavets särdrag.
Denna förnyade granskning eller denna omstöpning av den gemensamma fiskeripolitiken äger rum i ett sammanhang med många aspekter. För det första är resurserna inte oändliga. Fiskebestånd är i fara eller har svårigheter, alltifrån kummel, torsk och sardiner till tonfisk. Slöseri förekommer. Över 15 procent av världens fiskefångster kastas tillbaka varje år, bl.a. inom unionen, under förevändning att man vill undvika prisfall eller respektera förbud, medan länder som Norge förädlar dessa fiskefångster utanför de tillåtna normerna. Det är 20 miljoner ton av en fångst på 122 miljoner i världen.
De internationella och regionala organisationerna, från FAO till det allmänna rådet för fiske i Medelhavet, via institutionerna för Nordostatlanten intresserar sig också, tillsammans med EU, för kontrollen av fisket. Europa har också slutit 25 bilaterala fiskeriavtal med Angola, Seychellerna eller Madagaskar m.fl. och försöker åstadkomma ett komplicerat avtal, vilket för närvarande är ur funktion, med Marocko. Och framför allt har vi i dag en internationalisering av marknaden, med problemet det leder till i form av lågprisimport.
En omarbetad gemensam fiskeripolitik, med sina förordningar som ofta är alltför många och otydliga, måste huvudsakligen förena målsättningar som strider mot varandra: skydda fiskeresurserna, enligt en försiktighetsprincip, men också bevara ekonomin och företagen utmed kusterna vilka ofta är beroende av fisket för sysselsättningen, såsom är fallet med Engelska kanalen. Vi måste ha en tydlig gemensam fiskeripolitik, men den måste också vara tillräckligt differentierad för att ta hänsyn till regionala särdrag, från Nordsjön till Medelhavet, och till och med, såsom italienarna önskar, i Adriatiska och andra subregionala " hav" .
Vi måste framför allt förena den extrema öppningen av den europeiska marknaden, som importerar 60 procent av sin konsumtion, med behovet av att skydda våra fiskare som märker att den japanska, amerikanska eller koreanska marknaden stängs för dem. För att behandla denna mångfald problem har Europeiska unionen använt en bra metod och haft omfattande samråd med organisationer inom fiske och miljö och bland producenterna.
(Kort inlägg genom tillämpning av artikel 137 i arbetsordningen.)
Gemensam resolution om utarmat uran

Lucas
Herr talman! På min grupps vägnar vill jag välkomna den kompromissresolution som vi just har godkänt. En stark och enig röst som entydigt kräver ett moratorium för användningen av vapen med utarmat uran är ett positivt steg framåt, även om det inte går så långt som vi skulle ha önskat. De Gröna och EFA krävde ett totalt förbud för produktion, export och användning av vapen med utarmat uran och vi anser att vi har såväl en laglig som moralisk grund för att göra det. FN:s konvention från oktober 1980 förbjöd användning av vissa generella vapen; underkommissionen för mänskliga rättigheter fördömde också i sin resolution från 1996 uttryckligen vapen med utarmat uran på grund av deras icke-urskiljande egenskaper. Användningen av dessa vapen har därför redan fördömts i internationell lagstiftning.
Vi skulle också ha blivit mer lugnade om resolutionen hade innefattat vår oro om den metod som används för att bedöma riskerna med utarmat uran. Ett ökande antal vetenskapsmän bestrider nu den konventionella metoden, vilken baseras på doser av externa, radioaktiva strålar snarare än internt intagna eller inandade partiklar.
Forskningen visar att antalet dödsfall i leukemi till följd av Tjernobyl-explosionen har varit hundra gånger fler än vad som förutsågs av de berörda radiologiska skyddsnämnderna, som hade baserat sina prognoser på extern strålning. Det ohyggliga med detta misstag döljer det faktum att även mycket låga strålningsdoser, som den från utarmat uran, i själva verket kan ge förödande hälsoeffekter. Det är därför av avgörande betydelse att vi får rätt metod, annars kommer alla tester och kontroller i världen att vara helt värdelösa.
Slutligen vill jag hänvisa till rapporten på första sidan av förra veckans European Voice, där det tillkännages att EU:s nya snabbinsatsstyrka antagligen planerar att använda vapen med utarmat uran. Kom nu ihåg att detta är en humanitär styrka som planerar att använda ett vapen som skall ge ett enormt arv av cancer bland själva de civila som det antas vara där för att skydda. Detta är ingenting mindre än skandalöst och måste bestridas.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade emot detta dokument eftersom jag anser att det har förekommit och förekommer för mycket hyckleri i denna fråga. Jag tror, nej jag fruktar, att det har gått till så här:
" Herr president, vilka vapen skall vi använda mot Milosevic?"
" De vanliga!" svarar presidenten.
" Vilka vanliga vapen har vi?" säger generalen. " Även bomberna med utarmat uran?"
" Och varför inte!?" säger presidenten.
" Men" säger generalen, " de kan orsaka allvarliga skador på dem som använder dem för de är vapen - vi har testat dem - som är skadliga i krig."
" Men i krig, min käre general" , svarar presidenten, " finns det som du vet kalkylerade risker och vi måste ta även dessa risker."
Herr talman, à la guerre comme à la guerre, säger man. Jag tror inte att vi kan vara förundrade över vad som tyvärr kan ha hänt och som bara hade gått att undvika med ett enat och oberoende Europa.

De Rossa
Herr talman! Jag stödde den gemensamma resolutionen om utarmat uran och jag är positiv till det faktum att parlamentet beslöt att bibehålla hänvisningen till och kravet på ett moratorium för dessa vapen. Jag skulle ha föredragit en kraftfullare resolution, men jag vet hur svårt det är att uppnå det.
Det som jag vill säga är dock att jag djupt beklagar den inställning som Solana visade här i förmiddags. Samtidigt som han uttalade att han var för insyn och öppenhet i denna fråga medgav han att han började vidta åtgärder i frågan när det blev en offentlig fråga för cirka en vecka sedan, trots sin roll som generalsekreterare för Nato under Balkankriget. Han undvek också att nämna eller lämna synpunkter på frågan om det borde bli ett moratorium för dessa vapen. Jag beklagar också hans försök att göra detta parlament delaktigt i Natos beslut att använda dessa vapen.
Användningen av dessa vapen stod inte i proportion till den utmaning som Nato stod inför, i synnerhet i kriget mot Serbien, och var därför onödig och ett känslokallt åsidosättande av hälsoeffekterna på befolkningen. Det var ett känslokallt åsidosättande av hälsoeffekterna på Natos trupper och i synnerhet ett känslokallt åsidosättande av eftereffekterna på hjälparbetare och fredsbevarande styrkor, både militära och polisiära, i det krigets spår.
Jag vill yrka, som andra har yrkat, att den nya snabbinsatsstyrkan inte bör ha tillgång till dessa typer av vapen. Jag kommer i själva verket att uppmana min egen regering i Irland att vägra delta i denna snabbinsatsstyrka om det inte finns ett klart åtagande att dessa vapen inte kommer att användas.

Alyssandrakis
. (EL) Den gemensamma resolutionen om " Balkansyndromet" tjänar bara till att dölja Natos och Europeiska unionens brottsliga politik vilka förment i namn av att försvara de mänskliga rättigheterna angrep Jugoslavien och förorsakade oöverskådlig mänsklig och materiell förödelse. För att deras bombningar skulle bli ännu mer katastrofala tvekade de inte att använda vapen med utarmat uran som hölje, fastän de mycket väl kände till, redan från kriget mot Irak, dess varaktiga och dödsbringande påverkan.
Eftersom man i den gemensamma resolutionen vägrar godta sambandet mellan förekomsten av cancer och leukemi hos soldater som deltog i ockupationsstyrkorna i Bosnien och i Kosovo liksom i Gulf-kriget och utarmat uran, begränsar man sig i resolutionen till fagert tal om att föra " öppna samtal" och att bilda arbetsgrupper samt att man endast " uppmanar de medlemsstater som är medlemmar av Nato att föreslå ett moratorium för användningen av vapen innehållande utarmat uran" samtidigt som man " uppmanar Nato att överväga att använda andra typer av ammunition" , det vill säga att visserligen fortsätta döda, dock med " rena" vapen. Det är utmärkande att ändringsförslaget från vänsterns grupp, i vilket förbud begärdes för produktion av liksom försök med och användning och försäljning av vapen med utarmat uran, förkastades under jubel av den överväldigande majoriteten ledamöter i Europaparlamentet och endast fick 23 procent av rösterna.
Givetvis har Europaparlamentet varit konsekvent eftersom, såsom krigsförbrytaren och före detta generalsekreteraren i Nato och den nuvarande höge representanten för EU Javier Solana cyniskt betonade i sitt inlägg, själva Europaparlamentet enträget begärde ett militärt ingripande på Balkan, både i Bosnien och i Kosovo. Det skulle naturligtvis vara självbedrägeri att förvänta sig av krigsförbrytare att de skulle kunna fördöma sig själva. Den rollen tillhör folket.
KKE har upprepade gånger begärt att inte bara användandet av utarmat uran skall förbjudas utan att ockupationsstyrkorna omedelbart skall dra sig tillbaka från Balkan, att Nato och EU skall påläggas kostnaden för vård av och skadestånd till offren samt för rengöring av miljön.
Vi KKE:s europaparlamentariker röstade emot den gemensamma resolutionen och uppmanar folken att organisera och att utveckla sitt eget förenade motstånd och motangrepp mot den nya ordningens brutalitet.

Bonde, Krarup, Okking och Sandbæk
. (DA) Det gemensamma resolutionsförslaget innefattar många förnuftiga överväganden, men lever inte upp till den mycket svåra situation i vilken Nato har försatt civilbefolkningen på Balkan, de soldater, som var stationerade där, och deras anhöriga. Omkring 20 veteraner från Balkan har dött i leukemi, och antalet växer. Amerikanska soldater i KFOR blev varnade för att inandas utarmat uran. De blev varnade för att röra något som kunde misstänkas för att ha varit i kontakt med utarmat uran, de blev uppmanade att lämna områden som misstänktes för att vara förorenade med stoft från vapen med utarmat uran, och de uppmanades att tvätta sina uniformer ofta. Det är inte vår uppfattning att den amerikanska armén ger den typen av varningar utan grund.
Det har också gjorts en rad undersökningar, som visar att inandning av utarmat uran är ytterst hälsofarligt. Följderna hos civilbefolkningen i de områden som utsattes för Natos krigshandlingar har överhuvudtaget inte fått en tillräckligt grundlig undersökning. Men framtiden kommer att fälla sin dom i det målet. Vi tycker därför att det är helt otillräckligt att man vill inskränka sig till ännu en undersökning av konsekvenserna av användningen av vapen med utarmat uran. Vi anser att situationen är ganska ordentligt belyst nu. Och under alla omständigheter skall försiktighetsprincipen enligt vår uppfattning också omfatta personer som anmäler sig till internationella uppdrag, och civilbefolkningen i krigsområden. Dessa vapen bör omfattas av Genèvekonventionens bestämmelser om kemiska vapen och kärnvapen. All produktion bör stoppas och alla lager förstöras. Vi kräver ett stopp for användningen av vapen med utarmat uran nu!

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Det faktum att stormakterna sedan minst tio år känner till att ammunition med utarmat uran är farligt, även för dem som använder den, visar bara att staberna hyser lika stort förakt för sina egna soldater som för civilbefolkningen och fiendearmén.
Det finns anledning att bli indignerad inför konsekvenserna för Natos soldater av att ha använt dessa vapen. Det finns ännu större anledning att känna indignation över dess konsekvenser för civilbefolkningen, för dem som dött på grund av ammunition med utarmat uran liksom för dem som dött av traditionella bomber.
Men vad skall man då tänka om den hycklande förvåningen hos företrädarna för samtliga dessa politiska grupperingar som deltagit i beslutet att bomba Serbien och Kosovo, efter att de flesta av dem stött Gulfkriget? De har givit sina staber fria händer och låtsas i dag, inför den allmänna opinionens reaktion, oroa sig för konsekvenserna av beslutet genom att försöka frånhända sig sitt eget ansvar.
Vi röstade för förslaget till ändringsförslag från GUE där man kräver " förbud mot tillverkning, försök, användning och försäljning av ammunition med utarmat uran" , samtidigt som vi vet att ett orättvist krig inte för den skull skulle bli ett " rent krig" .
Vi röstade emot kompromissresolutionen för att protestera både mot användningen av ammunition med utarmat uran, och mot själva krigen där de använts, men även mot hyckleriet hos de parter som stöttat krigen.

Carlotti
. (FR) Allmänheten är mycket oroad över kopplingen mellan utarmat uran, som används i ammunition, och folkhälsan. Denna ammunition startar vid nedslaget kemiska reaktioner vars konsekvenser för militären, de civila och miljön fortfarande är okända. Uran, även utarmat (20 procent lägre radioaktivitet jämfört med naturligt uran) utgör fortfarande kärnkraftsavfall som är farligt att använda.
Det kan finnas en koppling mellan de leukemifall som upptäckts bland soldater som arbetat på Balkan och Natos användning av denna ammunition. Även om de definitiva bevisen inte är tydligt fastställda, även om vetenskapsmännen inte är överens sinsemellan, finns det i dag mer än bara misstankar, vilket resultatet av olika undersökningar också visar. Det finns alltså anledning till oro och den skall inte nonchaleras.
I avvaktan på definitiva bevis måste vi tillämpa försiktighetsprincipen och ett moratorium om användningen av dessa vapen. Det är det minsta vi kan besluta i dag, i avvaktan på ett totalförbud om studierna bekräftar faran.
Nato måste agera helt öppet om användningen av dessa vapen och mer allmänt om hur dessa operationer bedrivits, och Europeiska kommissionen måste å sin sida inleda en vetenskaplig självständig undersökning. Detta krav på sanning och öppenhet är vi skyldiga alla dem som lider eller som för närvarande lever i ångest.
Vid ett tillfälle när den internationella rätten utvecklas i riktning mot skyldigheten till berättigad inblandning på grund av humanitära målsättningar och försvar av de mänskliga rättigheterna, kan våra väpnade styrkor inte låta den civila befolkningen, som man vill skydda, utsättas för en risk.

Ducarme
. (FR) I motiveringen återfinns den rätta oron när det gäller denna viktiga fråga som berör hälsan hos de soldater som ingripit i områden med svårigheter. Den berörda befolkningen är med rätta intresserad, även när det gäller de nödvändiga villkor som måste uppfyllas för social, ekonomisk och miljömässig återuppbyggnad av de berörda områdena.
I sin helhet är därför resolutionen rättvis och jag instämmer fullständigt i den.
Punkt 6, däremot, där man kräver att de stater som är medlemmar i Nato skall föreslå ett moratorium, är i den nuvarande utformningen överdriven, särskilt som försiktighetsprincipen uppfylls av det förslag där Nato uppmanas att planera för andra typer av vapen, till dess att resultatet av undersökningen om utarmat uran blir känt.
Eftersom jag inte kan instämma i punkt 6, har jag beslutat att avstå från att rösta om hela texten.

Figueiredo
. (PT) Vi röstar emot den gemensamma resolutionen eftersom vi inte kan acceptera att man fortfarande försöker förneka det uppenbara - de allvarliga konsekvenserna för folkhälsan i de områden som är drabbade genom användningen av vapen med utarmat uran. Sedan början av kärnvapeneran, under andra världskriget, har man känt till riskerna och den försiktighet som behövs för att hantera uran och andra radioaktiva ämnen eftersom de är mycket giftiga (kemiskt och radiologiskt) att andas in eller att få i sig via munnen, de är också genetiskt farliga.
USA:s och andra Natoländers bruk av denna typ av vapen under Gulfkriget, i Bosnien och i Kosovo har redan lett till många militärers död, lidande och död för invånarna i de bombade regionerna och miljöförstöring i de berörda områdena med konsekvenser på medellång och lång sikt som kommer att drabba inte bara nuvarande utan också kommande generationer, vilket är förbjudet enligt Genèvekonventionen, och visar tydligt att det inte finns några " rena krig" .
Med tanke på det brott som har begåtts mot hela civilbefolkningar är det angeläget att undersöka, granska och döma de höga ansvariga för dessa brott mot mänskligheten och redan nu förbjuda framställning, prov, bruk och försäljning av denna typ av vapen med utarmat uran, och inte bara anta ett moratorium.

Honeyball
. (EN) Den brittiska delegation av Europaparlamentariker från Labourpartiet välkomnar den åtgärd som vidtagits av Natos medlemsstater att undersöka orsakerna till de dödsfall och sjukdomar som drabbat de trupper som tjänstgjort på Balkan.
Vi anser att övervägandet om att använda utarmat uran bör grundas på vetenskapliga fakta. Vi konstaterar att hittills finns det inga bevis som kopplar samman utarmat uran med dålig hälsa som drabbat antingen trupper eller civila.
Av det skälet anser vi inte att det är lämpligt att i detta skede kräva ett moratorium för vapen med utarmat uran.

Krivine och Vachetta
. (FR) Är upptäckten att ammunition med utarmat uran kan vara farligt verkligen en överraskning? Vi vet alla att denna ammunition, som användes av Nato under Gulfkriget (1991), i Bosnien (1994-95) och i Kosovo (1999) har fått allvarliga konsekvenser, till att börja med för den civila befolkning som bombats, men även för miljön och för militärerna, vare sig de tillhör Nato, de väpnade styrkorna i Irak, Bosnien, Serbien eller Kosovo. De militära och politiska myndigheterna nöjde sig länge med att förtala dem som oroade sig. Och det krävdes att amerikanska och sedan franska soldater samlade sig för att skandalen äntligen skulle explodera, efter att en italienare dött på ett misstänkt sätt. Det " rena" kriget finns inte.
Den underförstådda bekännelsen från de tidigare krigförande styrkorna måste göra det möjligt att belysa regeringarnas och krigschefernas ansvar till att börja med, liksom ansvaret hos Natos tidigare generalsekreterare, Solana. Vi måste kräva ett förbud mot tillverkning, försök, användning och försäljning av ammunition med utarmat uran. Vi uttalar oss för att ett internationellt fördrag skall undertecknas. Och vi kräver omedelbart ett program för medicinsk övervakning av soldater som deltagit i operationer på Balkan, för medlemmar i humanitära organisationer som arbetat på fältet och för befolkningen i berörda områden.

MacCormick
. (EN) Jag röstade för ett moratorium för vapen med utarmat uran. Jag skulle ha föredragit ett totalt förbud med tanke på den mycket höga sannolikheten att de orsakar allmän skada för hälsan.
Jag beklagar dem också på grund av deras oacceptabla effekt på människans livsmiljö och naturen mer allmänt. Jag önskar särskilt framföra djup oro om de miljöskador som nästan säkert orsakats av provskjutningar vid Dundrennan provningsbana vid Solway Firth. Dessa vatten drabbas redan av ej godtagbara nivåer av radioaktiva föroreningar från Sellafield.

Papagiannakis
. (EL) Herr talman! Efter allt sorgligt som hände under bombningarna av Jugoslavien och efter avslöjandena rörande användningen av ammunition med utarmat uran är den angelägna frågan idag ett förbud av den sortens ammunition som frambringar farliga följder både omedelbart efter att den använts och under lång tid och i blindo, det vill säga utan någon påtaglig urskillning bland dem som riskerar att utsättas för fara och drabbas av dess följdverkningar. En lika viktig och angelägen fråga för oss gäller utformandet av en politik i stor skala för stöd, förebyggande insatser och återuppbyggnad i alla områden av Jugoslavien som har drabbats av att denna ammunition har använts, en politik med målsättning att skydda folkhälsan och miljön, att rengöra mark och vatten samt att säkra en normal utveckling i landet och dess angränsande områden. Det första målet har inte full täckning i det gemensamma utkastet till resolution som vi diskuterar, det är emellertid positivt att ett moratorium begärs när det gäller användningen av denna ammunition. Beträffande det andra målet omnämns på ett allmänt och obestämt sätt vissa redan befintliga stödprogram, vilka i alla händelser har en begränsad räckvidd samtidigt som det inte märks någon avsikt att på nytt ingripa effektivt i enlighet med vad omständigheterna och de verkliga behoven fordrar.
Med summariska formuleringar behandlas för övrigt i utkastet till resolution mycket viktiga frågor om analys och nödvändig forskning gällande utarmat uran och där tas heller inte upp de ständiga försöken till mörkläggning och döljande av händelser eller de oberoende undersökningar som vi alla känner till; detta gäller till och med officiella texter från NATO-länderna rörande faran med utarmat uran och de försiktighetsåtgärder som länderna själva ålägger sina arméer att vidta.
På grund av allt detta kan jag inte rösta för utkastet till resolution. Jag kommer att uttrycka mig med en blankröst eftersom begäran om ett moratorium för användningen av utarmat uran kan vara ett positivt steg i rätt riktning utan att det betyder att man på det viset kommer att upphöra med vare sig krig, internationellt illegala bombningar eller andra motsvarande ingripanden som inte leder någon vart. I alla händelser bör ett definitivt förbud för dessa vapen bli föremål för ständiga ansträngningar och en massrörelse i hela Europa och i hela världen. Det kommer att bli ett slag för egenmäktigheten och arrogansen i en militaristisk uppfattning om politiken och världen.
Jag vill slutligen uttrycka mitt bryderi inför den politiska omvandling som har konstaterats under vår debatt: Liksom tidigare då några anklagade oss för att vår kritik mot Milosevic tjänade NATO och dess bombningar så anklagar oss herr Solana nu för att vi i vår kritik rörande det utarmade uranet...glömmer bort Milosevic offers mänskliga rättigheter. I båda fallen leder bristen på argument beträffande den aktuella frågan till att man glömmer rationalismens principer och flirtar med oförnuftet, inkörsporten till all slags totalitarism eller stalinism...
Resolution om Korea

Thomas-Mauro
Herr talman! Vår grupp har röstat för resolutionen om det kommunistiska Korea. Det säger sig självt att vi energiskt beklagar de handlingar som sedan 1950 utförts i Nordkorea av den kommunistiska diktaturen. Det förakt med vilket människan behandlats är bara resultatet av en oreserverad materialism som kommunismen grundar sig på i synnerhet och den revolutionära ideologin i allmänhet. Vår grupp hoppas att Nordkorea snart skall återknyta till den verkliga friheten, som är ett nödvändigt villkor för freden.
Vi gläds i det hänseendet åt att de två koreanska staterna sedan en tid upprätthåller bättre förbindelser. Denna fredsansträngning innebär ett enormt hopp för tusentals familjer som varit skilda från varandra i ett halvt sekel. Vi måste så långt det är möjligt uppmuntra denna förändring.
Vi kan emellertid bara beklaga strävan, som tydligt framgår i resolutionen, att anförtro Europeiska unionen uppgiften att i stället för medlemsstaterna styra förbindelserna med det kommunistiska Korea. Måste vi påminna om att diplomatin räknas till de majestätiska rättigheterna för varje suverän stat? Varje stat är fri att upprätthålla diplomatiska förbindelser med en annan stat. Varje nation måste kunna behålla friheten att bedriva den utrikespolitik den vill, den politik som är mest anpassad till dess politiska och ekonomiska intressen. Men jag betvivlar starkt att våra gemenskapsinstitutioner, som är helt uppblåsta av stora principer som sköts dåligt, har den mognad som krävs för denna realism.

Talmannen
Jag förklarar omröstningarna avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.35 och återupptogs kl. 15.00.)

Rådets prioriteringar inför den session som skall hållas av FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om rådets prioriteringar inför den session som skall hållas av FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève.

Danielsson
Herr talman! Ärade parlamentsledamöter och ledamoten av Europeiska kommissionen! Jag är glad över att tillfälle givits att redan i ett tidigt skede av det svenska ordförandeskapet debattera denna viktiga fråga som rör förberedelserna inför det kommande mötet med FN:s kommission för mänskliga rättigheter, MR-kommissionen. Jag kommer givetvis att under debatten noga följa de synpunkter som framkommer och avläsa stämningsläget inför den fortsatta diskussionen med att fastställa EU:s position.
Ordförandeskapets målsättning inför årets session är att hålla samman EU bakom enade positioner, att uppmuntra kandidatländerna att ansluta sig till både EU-anföranden och resolutionsarbetet samt att i möjligaste mån nå allmän uppslutning bakom förslagen - detta gäller i år inte minst situationen i Iran och Tjetjenien. Av förståeliga skäl är det ännu oklart hur uppföljningen av MR-kommissionens specialsession i höstas om situationen i Mellanöstern, kommer att gestalta sig. Klart är emellertid att frågan kan förväntas bli en av de dominerande under årets session och att EU blir en av de centrala aktörerna.
Rådet begärde i mars förra året en utvärdering av EU:s dialog med Kina om mänskliga rättigheter. Slutsatserna förväntas antas vid rådets möte i slutet av januari. I dessa definieras målen för dialogen och preciseras formerna för dess organisation liksom för de regelbundna utvärderingarna av dialogens resultat.
Det är ännu oklart om det blir aktuellt med en resolution om Kina i årets session. EU håller nära kontakt med USA, som var förra årets förslagsställare. Detsamma gäller en annan uppmärksammad fråga i MR-kommissionen, nämligen resolutionen om situationen för mänskliga rättigheter i Kuba, för vilken Tjeckien och Polen förra året tog ansvaret.
Bland de tematiska resolutionerna skall EU även i fortsättningen ta ansvar för resolutionerna om barnets rättigheter och dödsstraffet. Vad gäller kvinnans rättigheter beslutar MR-kommissionen om ett antal resolutioner, för vilka EU är starkt engagerat, även om de inte är EU-initiativ. Det är än så länge osäkert vilka insatser som kommer att krävas från EU:s sida beträffande MR-kommissionens resolution om världskonferensen mot rasism, samtidigt som EU:s deltagande i förberedelserna för denna världskonferens otvetydigt kommer att bli en av de största utmaningarna under detta halvår.
Den s.k. omnibusresolutionen om barnets rättigheter, som utarbetats i samarbete med den latinamerikanska gruppen, har tyvärr fått en sådan omfattning att den blivit närmast omöjlig att hantera. Det är därför EU:s ambition att minimera resolutionen och därvid sätta rättighetsperspektivet i centrum. Denna ambition förstärks av önskemålet att åstadkomma ett användbart bidrag till förberedelserna inför FN:s specialsession om barn i september 2001.
Arbetet mot dödsstraffet är en prioriterad fråga för EU:s gemensamma utrikespolitik inom området för mänskliga rättigheter, manifesterad bl.a. i EU:s riktlinjer som antogs 1998. Ett viktigt inslag i detta arbete är dödsstraffsresolutionen i MR-kommissionen. Ambitionen är även i år att uppnå starkaste möjliga stöd för denna resolution.
En viktig förutsättning för EU:s aktiva engagemang i frågor som rör mänskliga rättigheter är god tillgång till relevant information. Här spelar EU-ländernas och kommissionens representationer runt om i världen en viktig roll när det gäller informationsinhämtning. Nära samverkan med enskilda organisationer är en central faktor, liksom samarbete med regionala organisationer. Sist, men inte minst, fortsätter EU att ge allt stöd till FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter.

Vitorino
. (EN) Herr talman, mina damer och herrar! På min kollega Pattens vägnar som var tvungen att resa till Moskva för ett möte vill jag berömma parlamentet för att den håller denna diskussion i dag, då detta ger oss en värdefull möjlighet till meningsutbyte om den kommande kommissionen om mänskliga rättigheter.
Det är viktigt att hänsyn tas till parlamentets synpunkter när Europeiska unionen skall fastställa ståndpunkter om de huvudfrågor som skall behandlas i Genève. Nya ståndpunkter om initiativen i Genève kommer endast att bli slutgiltigt bestämda efter långvariga förhandlingar, vilka naturligtvis är en väsentlig del av processen.
Icke-statliga organisationer och andra gör rätt i att belysa nyttan med diskussion och fingranskning av ståndpunkterna. Ordförandeskapets företrädare, kommissionens tjänster och flera medlemsstater deltog i ett möte med kontaktgrupper för mänskliga rättigheter som ägde rum i Bryssel den 11 januari. Ett stort antal olika icke-statliga organisationer fick möjlighet att lägga fram sina åsikter med hänsyn till huvudland och temarelaterade angelägna frågor och dessa bidrag kommer utan tvivel visa sig vara till stor hjälp vid överläggningarna.
Den 56:e kommissionen för mänskliga rättigheter från förra året hade oundvikligen sina höga och låga punkter. Antagandet av den resolution som lades fram av Europeiska unionen om dödsstraff var en välkommen framgång. Europeiska unionen får upprepa denna insats detta år med tanke på det faktum att frågan fortfarande är ytterst viktig.
Det svenska ordförandeskapet har mer allmänt gett signal om att de ansträngningar som gjorts av Europeiska unionen med hänsyn till dödsstraffet kommer att fortsätta och intensifieras.
Det fanns en besvikelse över att förslaget om ingen åtgärd mot Kina antogs. Några medlemmar av kommissionen för mänskliga rättigheter röstade emot och klargjorde att ett sådant förslag bara kan leda till att kväva diskussionerna och undergräva själva syftet med mötet.
Som jag har konstaterat har beslut om EU-resolutioner för detta års 57:e kommission i Genève inte slutgiltigt har fastställts, vilket är normalt i detta skede av processen.
Ordförandeskapet och medlemsländerna undersöker situationen i flera länder och tar, där så är lämpligt, hänsyn till information från Förenta nationernas särskilda rapportörer och andra tillgängliga bevis.
Jag vill våga mig på korta kommentarer om några frågor av intresse som, huruvida de utgör en del av ett EU-initiativ eller ej, otvivelaktigt kommer att bli föremål för diskussion för dem som deltar i den 57:e kommissionen.
Välbekanta och angelägna frågor finns kvar med hänsyn till Kina, frågor som fortsätter att höras som en del av EU-Kina dialogen. Den positiva utvecklingen under de senaste månaderna gäller undertecknandet av ett samförståndsavtal om mänskliga rättigheter med Förenta nationernas högste ansvarige i november förra året.
Det är likväl viktigt att dialog leder till konkret förändring, en punkt som Europeiska unionen gång på gång upprepade i Genève förra året. Med tanke på detta är dialogen med Kina om mänskliga rättigheter för närvarande föremål för en utvärdering som skall leda till slutsatser antas vid mötet i rådet (allmänna frågor) i januari. De skall utgöra en grund för att gå vidare med dialogen på ett konstruktivt och meningsfullt sätt.
Beträffande Iran välkomnades i den resolution som antogs vid FN:s generalförsamlings 55:e session i New York de positiva förändringarna i det landet. Där konstaterades dock även med oro fortsatta svårigheter med hänsyn till begränsade friheter, användning av avrättningar och tortyr och diskriminering riktad mot religiösa minoriteter och kvinnor.
I den interimsrapport som överlämnades till generalförsamlingen i september av Copithorne, FN:s särskilda representant, speglade behovet att puffa på utvecklingen mot en förbättrad situation för de mänskliga rättigheterna. Tillträde för den särskilda representanten är naturligtvis en viktig fråga.
Slutligen, som en tematisk angelägenhet, barnfrågorna kommer med rätta att uppmärksammas mycket detta år, inte minst vid FN:s generalförsamlings särskilda session som planeras äga rum i september. Med tanke på detta kommer Europeiska unionen att spela en aktiv roll för resolutionen om barns rättigheter i Genève och kommer liksom förra året att sträva efter ett bra samarbete med den latinamerikanska och karibiska gruppen.

Bethell
Herr talman! Jag vill gratulera rådets ordförande och kommissionären för deras inlägg. I synnerhet för det de hade att säga om dödsstraffet och situationen i Kina och Iran.
Jag beklagar endast att ordet Ryssland inte nämndes av någon av dem då det förefaller mig som om situationen i Ryssland är oroande. Detta behöver övervägas av kommissionen i synnerhet om vi skall inrikta oss på att få en tillfredsställande situation för mänskliga rättigheter i Europa som helhet. Med lite tur kommer valet av tidpunkt att vara bra och Patten skall kunna ta upp vissa frågor med den ryske presidenten.
Det är mycket lägligt att denna fråga måste tas upp för det är nästan tio år sedan Sovjetunionen föll samman. Vid den tiden hade vi mycket höga förväntningar om att hela Europa skulle bli en gynnsam zon för mänskliga rättigheter men naturligtvis blir det aldrig exakt som man hoppas. Situationen i framför allt Vitryssland har försämrats dramatiskt och det har skett de mest fruktansvärda inbördeskrig och massakrer i en omfattande skala på Balkan.
Vi måste gratulera oss själva i Europa för vissa framsteg, men vi har inte uppnått tillräckligt. Jag är särskilt glad att se det som har skett i Polen, Ungern och Tjeckiska republiken. Situationen för de mänskliga rättigheterna i dessa länder har förbättrats dramatiskt och i de baltiska staterna med uppbyggandet av blandekonomisystemet. Vissa människor anser inte detta vara en mänsklig rättighet men jag anser faktiskt att det är det och utgör ett annat steg framåt som vi bör välkomna.
Jag blir varje sommar mycket rörd när jag på Medelhavets semesterorter och på andra håll ser ett stort antal semesterfirare från Öst- och Centraleuropa, inklusive Ryssland, ha semester på det sätt som vi har haft under många decennier. Det är, som en brittisk utrikesminister, Ernest Bevin, brukade säga huvudsyftet med utrikespolitik att ge medborgare möjlighet att resa med ett minimum av byråkratiska hinder och olägenheter.
Jag anser dock att jag bör nämna två eller tre av Rysslands speciella problem. Ett av dem är ett som jag har ett dokumenterat intresse av, nämligen frågan om Media-Most och Rysslands alternativa TV-system. Jag hoppas att Patten är väl underrättad om att styrelseordföranden i Media-Most, Vladimir Gusinsky, för närvarande är kvarhållen. Han befinner sig ganska överraskande i sitt hus nära Malaga i Spanien. Jag finner det bisarrt att den spanska polisen uppfyller en begäran från forna KGB på detta sätt.
Kriget mot avvikande åsikter fortsätter från Putins sida. Han verkar inte ha något sinne för humor. Han tycker inte om att se sig själv porträtterad på TV som en handdocka och där man skämtar om honom. Det verkar som om det inte är passande att smäda Rysslands president på detta sätt och därför kommer han inte att tolerera det. Det är ett mycket olustigt bråk som blir ännu mer olustigt genom det faktum att en sida har nöjet att ha stöd av Rysslands president. Detta är inte tillfredsställande och jag hoppas att det kommer att tas upp under Pattens besök.
Mycket kort, andra punkter jag vill nämna med hänsyn till Ryssland är situationen för den ryska armén, i synnerhet i Tjetjenien, men också inom landet, därför att den ryska armén är ökänd i dessa dagar för sin brutalitet och framför allt behandling av dessa unga, värnpliktiga soldater. Jag har också med oro under förra året sett en tendens hos de nuvarande ledarna i Ryssland - av vilka många är från forna KGB eftersom de utnämndes av en f.d. överste i KGB - hur de är något skjutglada vid arresteringen av så kallade brittiska, amerikanska och ryska spioner. Detta är verkligen något som är helt onödigt skulle jag föreställa mig efter kalla krigets dagar.
Så med dessa förbehåll gratulerar jag kommissionen och rådets ordförande och ser fram mot en förbättrad situation för mänskliga rättigheter under det kommande året.

Cashman
Herr talman! Förra året deltog jag i 56:e sessionen med FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève och i förra veckan deltog jag i kontaktgruppen för mänskliga rättigheter: mycket mer behöver göras och situation blir snarare sämre i hela världen.
Att främja och försvara mänskliga rättigheter är högt prioriterat hos Europeiska unionen och förblir en av unionens grundläggande principer. Jag anser faktiskt att konceptet mänskliga rättigheter bör genomsyra allt vi gör i demokratins namn då en negativ situation för mänskliga rättigheter ofta orsakas eller förvärras genom avsaknad av demokrati och ineffektiva eller korrumperade statliga strukturer. Mänskliga rättigheter existerar inte isolerat och inte heller bör de betraktas som abstrakta. De är grundläggande rättigheter för alla människor oberoende vilka de är, var och till vem de är födda. Men samtidigt som vi talar här i denna kammare kränks de mänskliga rättigheterna för män, kvinnor och barn.
Därför måste rådet och medlemsstaterna arbeta för en universell ratificering av de viktigaste instrumenten för mänskliga rättigheter som finns tillgängliga för alla länder, framför allt Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, Konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, Konventionen om avskaffande av alla former av diskriminering mot kvinnor, Konventionen om barns rättigheter, som redan nämnts, Konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering och den ytterst viktiga Konventionen mot tortyr. Vi kräver också att omedelbara åtgärder vidtas för att skydda homosexuella personer mot den förödmjukande och omänskliga behandling som de fortfarande utsätts för: på grund av sin sexuella läggning kan de fortfarande dömas till döden i vissa delar av världen.
Vi uppmanar också EU att stödja FN:s höge kommissarie för mänskliga rättigheter och andra internationella organisationer och icke-statliga organisationer i kampen mot förtryck av oberoende medier som Lord Bethell redan hänvisat till och förtrycket mot journalister och författare och att uppmana alla stater att avskaffa censur, att skydda rätten till tillgång till offentlig information och att ta bort restriktioner för tillgång till modern informationsteknik, ofta en räddningsplanka för människor som förtrycks.
Vi uppmanar också rådet och FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna att ge sitt fulla stöd till utarbetandet av UN Declaration on the Protection of All Persons from Enforced Disappearances (förklaringen om skydd av alla personer mot ofrivilligt försvinnande). Återigen, och jag hoppas inte förgäves, kräver vi att dödsstraffet avskaffas.
Länder kan, kommer att och bör namnges och fås att skämmas, men i denna kammare och tillsammans med rådet och FN:s kommission måste vi fördubbla våra ansträngningar för att säkerställa att män, kvinnor och barn föds på lika villkor och kan leva som likvärdiga och njuta av de grundläggande friheterna i de mänskliga rättigheterna. Det är meddelandet som denna kammare måste föra fram till FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna i Genève och jag hoppas att alla i denna kammare kommer att stödja en sådan föresats.

Malmström
Herr talman! Herr rådsordförande! Herr kommissionär! Europeiska unionen är en viktig värdegemenskap som står för demokrati, humanism och mänskliga rättigheter. På denna grund vilar vårt interna arbete men också utrikespolitiken. EU har en bra politik i många avseenden vad gäller mänskliga rättigheter, men det saknas en sammanhållen och konsekvent strategi för hur arbetet för att främja detta skall bedrivas. De olika institutionerna är inte alltid samordnade och uppföljning och analys har brister, vilket förstås minskar vårt inflytande.
Inför sessionen i Genève hoppas jag och den liberala gruppen på ett starkt och enat Europa som med kraft driver ett antal frågor. Det var roligt att höra ambitionerna från det svenska ordförandeskapet här i dag.
Det är bra att rådet stöder resolutionen om dödsstraffet, om barns och kvinnors rättigheter. Jag vill också å den liberala gruppens vägnar uppmana rådet att stödja utarbetandet av protokoll till konventionen mot tortyr samt stödja en ny internationell konvention om försvinnanden. Även frågan om flyktingar måste resas.
Övergrepp mot mänskliga rättigheter förekommer i många länder. Det skall alltid kritiseras, också när det förekommer i EU-länderna. I vissa länder är dock situationen alarmerande. Jag vill verkligen vädja till rådet att försöka få till stånd en resolution om Kina, där övergreppen mot kinesiska medborgare blir värre och värre - inte minst det upptrappade våldet mot Falungonganhängare.
Rådsordföranden nämnde Iran och Tjetjenien. Jag skulle vilja lägga till Saudiarabien, Colombia, Indonesien och Afghanistan. Också i dessa länder är situationen mycket alarmerande.
Både FN och EU är en viktig röst i den internationella debatten. Många länder lyssnar på och bryr sig om signaler som kommer från "Bryssel". Vi kan använda oss av denna ställning för att aktivt slåss för de mänskliga rättigheterna. Det kräver konsekvens, mod och en mer genomarbetad strategi. Jag hoppas att det svenska ordförandeskapet kan medverka till att formulera en sådan strategi, inte bara inför Genève, utan också för framtiden som en naturlig del i EU:s utrikespolitik.

Wuori
Herr talman! De mänskiga rättigheterna är en oskiljaktig del av unionens värde- och rättsgrund. Frånsett vissa skillnader i utgångsläge är de även universella. EU har emellertid ingen människorättsstrategi, ansvaret ligger på den enskilda medlemsnationen. Då strategin saknas, övergår taktiken i strategi. Detta kan medföra att politisk ändamålsenlighet dikterar när och hur man ingriper i människorättskränkningar, vilket i någon mån är oundvikligt.
En sammanslutning av EU:s typ, som bygger på respekt och försvar av mänskliga rättigheter, bör emellertid kunna prestera en mera konsekvent och målmedveten politik i människorättsfrågor än vad nu är fallet. Det är viktigt för unionen att ha en gemensam röst i denna fråga. Det är därför med tillfredställelse jag konstaterar att vi nu är i tillfälle att i god tid diskutera de viktigaste frågorna för rådet i den kommande konferensen som hålls av FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna.
Människorättsfrågorna bör tas på allvar även då man inte behöver ett politiskt alibi för någon intervention. Människorättsfrågorna har ett värde i sig, ett värde som minskar om de i enstaka fall nyttjas som medel för att nå andra, kanske i och för sig legitima, mål. Det är också möjligt att man av handelspolitiska skäl eller andra orsaker håller tyst om till och med grova människorättskränkningar. Denna tendens kan skönjas också i vårt sätt att förhålla oss till ärendena på föredragningslistan till FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna, på såväl regional som nationell nivå samt beträffande sakfrågorna. Frågor som borde granskas noggrannare är till exempel undertryckande av yttrandefriheten eller tortyr samt straffrihet emot vilka Amnesty International senast förde en kampanj.
Åtgärder för detta särskilda ändamål är alltså inte tillfyllest, men människorättsfrågorna får inte heller utgöra enbart ett överallt närvarande retoriskt sötningsmedel, ett slags politiskt NutraSweet utan verkliga konkreta effekter. För att EU:s stämma skall bära längre och tydligare, måste gemenskapen finna en egen uttrycklig och konsekvent linje och stabilisera verksamheten på detta område. Därför måste samarbetet mellan institutionerna göras smidigare och speciellt Europaparlamentets roll förstärkas i framtiden. Framför allt måste vi här i parlamentet aktivera oss och hålla våra egna retoriska löften. Detta igen förutsätter ett långsiktigt och systematiskt engagemang i arbetet för människorättsfrågor även om man inte uppnår direkta fördelar av det eller uppmärksammas i medierna. Rapporteringen och uppföljningen måste effektiveras, vilket vid sidan av en god vilja kräver tillräckliga resurser och beredskap att ingripa på diplomatisk väg. I detta avseende är organisationer som är oberoende av regeringar samt medborgarrättsrörelserna till oersättlig hjälp. De för också med sig en frisk fläkt till vår instängdhet där vi sitter som pantfångar för våra egna snäva dagsaktuella intressen.

Frahm
Herr talman, herr Vitorino, herr rådsordförande, när vi skall utarbeta ett beslut om ett tema som mänskliga rättigheter, finns det ju två möjligheter: vi kan ta upp principer och låta bli att ta upp områden, eller så kan vi göra som vi har gjort, nämligen ta upp en rad områden och på så sätt löpa den risken att det finns några som man har glömt. Det är det som detta tal bl.a. skall handla om. Men först vill jag säga att jag är otroligt glad för att det lagts fram något som handlar om situationen i Kina, och jag vill mycket varmt stödja de ändringsförslag som framställts. Där borde kanske också ha stått något om situationen med hänsyn till religionsfrihet för Falun Gong-sekten, men det gör det alltså inte. Det riktas dock en ganska skarp kritik, och det är jag mycket glad för. Jag är också glad för att Tjetjenien tas upp. Jag anser att det är ett område som vi inte är tillräckligt uppmärksamma på. Det är ett område som kan visa sig utveckla sig till en kruttunna för säkerhetspolitiken i detta område, och möjligtvis också i vårt eget.
Det finns några områden som jag tycker att man har givit för ringa prioritering. Det svenska ordförandeskapet säger att arbetet med att avskaffa dödsstraffet kommer att ha hög prioritering under det svenska ordförandeskapet. Det är jag otroligt glad för, och jag är mycket enig i att det är ett område som man skall ge hög prioritet. I detta sammanhang skall man vara uppmärksam på våra så kallade " vänner" . Jag tycker att man skall vara uppmärksam på situationen i USA. Efter det amerikanska presidentvalet kommer antalet dödsstraff i USA att slå nya rekord. Vi befinner oss i den situationen att det sitter människor i dödskorridoren i USA, som vi är helt övertygade om inte har fått en korrekt dom, och som inte kommer att kunna få det, om inte krafter utifrån hjälper dem, för systemet gör det inte av sig självt. Jag tycker också att vi skall komma ihåg en annan av våra " vänner" , nämligen ett ansökarland som Turkiet, som vi överhuvudtaget inte nämner i detta beslut. Det är ett problem att vi fortfarande har ett land så tätt inpå oss, som inte vill avskaffa dödsstraffet, som inte vill införa allmänna demokratiska rättigheter för etniska minoriteter, och som inte har fått kontroll över de metoder som landets polis använder, varken på gatan eller i landets fängelser. Turkiet respekterar inte konventionen om bekämpning av tortyr. De människor som flyr från länder av detta slag, hjälper vi inte mycket genom vårt bygge av Fort Europa, och låt mig avslutningsvis säga följande till det svenska ordförandeskapet: Kom ihåg att vi gör inte saker och ting bättre för människor på flykt genom att bygga ett Fort Europa omkring oss.

Dupuis
Herr talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tror att indikationerna från våra kolleger är tydliga. Malmström och Frahm har just talat om Kina. Lord Bethell om Tjetjenien.
Herr rådsordförande! Ni talar emellertid om unionens samförståndsposition. Vi vet av erfarenhet att unionens samförståndsposition är det medel ni funnit för att inte anta någon seriös ståndpunkt i Genève. Vi erfor det igen förra året, när unionen ända till sista minuten gömde sig bakom Förenta staterna, bakom andra länder, för att inte ta något seriöst initiativ, vare sig om Tjetjenien eller om Folkrepubliken Kina.
Jag fruktar att mitt parti, det radikala partiet, även detta år blir ett av de få, tillsammans med Wei Jinsheng och några andra, som försvarar frågan om de mänskliga rättigheterna i Kina och Tibet, som framhåller frågan om Tjetjenien och att rådet och unionen, som rådet företräder, ännu en gång kommer att saknas i Förenta nationerna. Ni arbetar med dödsstraffet, men ni vet mycket väl att frågan om dödsstraff i dag berör nationalförsamlingen och kommissionen för de mänskliga rättigheterna och ni flyr därför ännu en gång, på ett slags hycklande sätt - jag ber om ursäkt - bakom stora principer.

Van Hecke
Herr talman! I tidigare debatter om situationen för de mänskliga rättigheterna har jag alltid pläderat för att Europeiska unionen skall börja uppträda mer förebyggande och inte ha bollen i spel så länge. Det förvånar mig således en smula att varken ordförandeskapet eller kommissionen i inledningen nyss nämnde ett enda ord om hur det förhåller sig med de mänskliga rättigheterna i Afrika.
Av den anledningen tillåter jag mig ändå att på förhand fästa uppmärksamheten vid en ytterst aktuell situation och en situation som när det gäller de mänskliga rättigheterna kan bli mycket explosiv, nämligen tillståndet i Kongo efter attentatet mot president Kabila. Trots den förvirrande och ofta motstridiga informationen framgår det allt tydligare att ett maktvakuum hotar i Kinshasa. Det är därför det är så viktigt att snabbt och adekvat uppmana de nya makthavarna att göra allt som står i deras makt för att bevara lugn och ordning i Kinshasa och att respektera de mänskliga rättigheterna.
Samtidigt anser jag att man med eftertryck måste uppmana alla länder som direkt eller indirekt är involverade i konflikten att de inte lägger sig i den interna kris som råder. Om grannländerna inte håller sig lugna kan krisen fortsätta att eskalera, vilket kan få oöverskådliga följder. För övrigt är det viktigt att Lusaka-fredsprocessen återupptas så snart som möjligt och att den interna dialogen inom Kongo kan påbörjas med alla berörda parter. Jag säger det med tanke på folkmordet i Rwanda 1994, då det internationella samfundet tvingades se på hur hundratusentals människor mördades. I det sammanhanget skulle jag vilja uppmana Europeiska unionen att uppträda mer självsäkert och, vilket även gäller FN, visa större vakenhet när det handlar om Centralafrika.
Och så kommer jag då till dagordningen för FN:s kommission för mänskliga rättigheter i Genève. Trots alla fördrag och konventioner förekommer det fortfarande kränkningar i stor skala av kvinnors, barns och andra sårbara gruppers rättigheter. En tredjedel av alla kvinnor i världen utnyttjas fysiskt. Femtio miljoner barn arbetar under oacceptabla förhållanden, och varje år tvingas två miljoner flickor under femton år att prostituera sig.
Jag skulle vilja fästa särskild uppmärksamhet vid två typer av kränkningar av de mänskliga rättigheterna som har antagit oroväckande proportioner i Europa under de senaste åren. Till att börja med har vi förekomsten av pedofili och barnpornografi. Samtidigt som vi med rätta kritiserar de asiatiska länderna för deras barnarbete eller de afrikanska länderna för deras barnsoldater, chockeras vi här i Västeuropa alltsomoftast av pedofili och barnpornografiskandaler.
När det gäller denna fråga hänvisar jag till vår kollega Kirkhopes utmärkta betänkande. Två nya avslöjanden visar på situationens allvar. I Italien nystade man nyligen upp ett nätverk som via Internet sålde bilder på barn som utsattes för sexövergrepp och andra grymheter. Förra veckan beslagtog den brittiska polisen 750 000 kränkande bilder på barn vid ett tillslag mot The Wonderland club.
Ett annat oroväckande fenomen är människohandeln. Varje år smugglas cirka 30 miljoner människor till andra länder, av vilka en halv miljon kommer till Europeiska unionen. Människohandeln har blivit en mycket lukrativ internationell industri, ofta med dödliga risker för passagerarna. På de spanska stränderna spolas så många lik av drunknade illegala invandrare upp att det har uppstått en makaber debatt om vem som skall betala begravningarna. I båda fallen missbrukas fattiga människors desperation av giriga och samvetslösa människor. I båda fallen är det nödvändigt att gå ut med information i ursprungsländerna, och det krävs samordning från de internationella polismyndigheternas sida för att bekämpa dessa missförhållanden.
Sverige har ett gott rykte när det gäller att försvara de mänskliga rättigheterna i världen. Jag hoppas verkligen att Sverige kommer att leva upp till detta rykte under de kommande sex månaderna, och att de tar till sig och agerar utifrån de rekommendationer som parlamentet har formulerat på dessa två viktiga områden.

Poos
Herr talman! FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna är inte bara ett diskussionsforum utan även ett instrument framför andra för att sprida och försvara de mänskliga rättigheterna. Kommissionens sammansättning och den tvivelaktiga solidariteten mellan medlemsstater, som har föga respekt för de mänskliga rättigheterna, hindrar ofta att tydliga och bestämda slutsatser kan antas, eller till och med några slutsatser alls. Men själva det faktum att ett allvarligt fall av brott mot de mänskliga rättigheterna i ett av FN:s medlemsländer tas upp i Genève är i sig en politisk fråga. De kritiserade länderna avskyr "name calling" och bedriver en omfattande "lobbying" på ett tidigt stadium för att förhindra alla diskussioner, och det är exakt här som Europaparlamentet, som fäster stor betydelse vid att försvara de mänskliga rättigheterna, kan spela en viktig roll. I samarbete med berörda icke-statliga organisationer, bl.a. med Amnesty International och föreningar för mänskliga rättigheter, kan parlamentet insistera hos rådet och medlemsstaterna på att medlemsstaterna i Genève skall lägga fram motiverade gemensamma ståndpunkter om prioriterade frågor. För 2001 förefaller det som om de prioriterade frågor som borde tas upp i Genève framför allt är dödsstraff, tortyr, diskriminering av kvinnor, brist på respekt för barns rättigheter, press- och informationsfrihet. Bland de nya formerna av brott mot de mänskliga rättigheterna är fallen med utomrättsligt försvinnande och avrättande, som ofta föregås av tortyr, särskilt motbjudande. Man behöver inte betvivla att offren alltid är politiska opponenter mot den rådande regimen. Sådana överträdelser, som inte leder till någon lösning, nämns bl.a. i ryska federationen (i anslutning till Tjetjenien), Sierra Leone, Indonesien, Colombia, Iran, på palestinskt territorium som ockuperats av Israel, i Turkiet, etc. Jag skulle kunna fortsätta länge. Listan är lång och ofullständig. Vårt parlament kommer att kunna berömma sig, om det från våra regeringar kräver en bestämd ståndpunkt i detta hänseende. Vi har just godkänt en ny stadga om de grundläggande rättigheterna. Vi måste samordna våra principer och våra handlingar. Offrens familjer väntar på oss där ute.

Dybkjær
Herr talman, det är över 50 år sedan vi antog förklaringen om de mänskliga rättigheterna, men vi måste nog fråga oss själva om situationen för de mänskliga rättigheterna faktisk har blivit bättre. Det är inte lätt att svara på, men vi vet mer i dag, än vi gjorde tidigare, och det gör vi bl.a. tack vare alla icke-statliga utvecklingsorganisationer (NGO) och journalister, som löpande rapporterar om kränkningar av de mänskliga rättigheterna runt om i världen, och kännedom är en förutsättning för handling. Men när man har kännedom, så är man faktisk också skyldig att handla. Således är passivitet precis det samma som att svika dem som får sina rättigheter kränkta, och här har EU ett självständigt ansvar. EU har, som flera talare har varit inne på, en ganska hög profil på området för mänskliga rättigheter, och det är både bra och dåligt. Det avgörande är att vi är konsekventa och konkreta. I förhållande till länderna i Central- och Östeuropa har vi fört en framgångsrik politik, som väl bäst kan beskrivas som en järnhand i en sammetshandske.
Men det räcker inte, det tar ju inte slut vid Europas gränser. Därför är det också glädjande att vi har inriktat oss på de mänskliga rättigheterna i samband med de nya partnerskapsavtalen mellan AVS-länderna och EU. Men vi skall vara säkra på att vi också är i stånd till att följa upp med handling, om det visar sig att de mänskliga rättigheterna kränks. Om vi blir tvungna att införa sanktioner i Central- och Östeuropa, så kommer detta att gå ut över alla. Här är utvecklingsländernas situation helt annorlunda. Om vi blir tvungna till att införa sanktioner, som oftast endast drabbar den fattiga delen av befolkningen, så är vi därför tvungna till att, när det rör sig om utvecklingsländerna, tillrättalägga en speciell strategi med hänsyn till sanktionerna, sålunda att vi inte bara stjälper dem som vi verkligen vill hjälpa, och dem som det tidigare har gått ut över.
Här väntar en mycket stor uppgift för EU som helhet och också för Europaparlamentet. Vi måste göra klart för oss vilka sanktioner som skall genomföras. Men det är givetvis avgörande att vi arbetar med de mänskliga rättigheterna mer allmänt, så att vi kan få några jämförande tal, för här i parlamentet är vi benägna att gripa in så snart vi hör att de mänskliga rättigheterna kränks någonstans. När vi reser ut i världen skall vi försöka vara mer konkreta och se hur situationen för de mänskliga rättigheterna ser ut i de ifrågavarande länderna, vi kan organisera möten med aktivister och organisationer för mänskliga rättigheter i området, och så kan vi låta den slutliga rapporten behandla frågor om mänskliga rättigheter. Jag vill till sist säga att de områden som har behandlats i beslutet är viktigare, men de är ju inte de enda områdena som kräver vår uppmärksamhet. Därför har jag i dag berört några andra områden.

Maij-Weggen
Herr talman! I den här debatten om förberedelserna inför den årliga konferensen om mänskliga rättigheter i Genève och Europeiska unionens bidrag till denna, skulle jag vilja koncentrera mig på tre frågor. Jag vill säga något om situationen i Burma, i Indonesien samt förekomsten av barnsoldater.
Det är nästan tio år sedan Aung San Suu Kyi valdes till Burmas president och hennes parti, NLD, fick majoritet i det burmesiska parlamentet. Sedan dess lider Burma under en militärdiktatur, ett stort antal parlamentsledamöter har avrättats eller flytt, och det förekommer en exempellös terror mot politiska motståndare och minoriteter. Jag har länge varit medlem av Pidi-Burma, en grupp som leds av Norges tidigare statsminister Bondevik, och jag har besökt de burmesiska flyktinglägren i Thailand. Jag tycker mig ha en god uppfattning om vad som sker i landet. Jag hör nu att det är tal om samtal mellan Aung San Suu Kyi och den militära ledningen och att Europeiska unionen kommer att skicka en delegation under svensk ledning till Burma nästa månad. Jag vill då framföra en varning: låt er inte bli förda bakom ljuset. Den militära regimen där har redan tidigare gjort så kallade eftergifter som senare visat sig vara helt värdelösa, och det har ofta skett strax före ett EU-Asean-toppmöte eller strax före konferensen i Genève. Vi råder er till att ändå ha en mycket kritisk resolution om Burma tillhands i Genève, och tveka inte att yrka på sanktioner eller investeringsförbud i fråga om Burma. Jag säger detta med eftertryck; jag ingen större förespråkare för sanktioner, men om det är något land som förtjänar det så är det Burma.
Så till Indonesien, det landet befinner sig just nu mitt i en demokratiseringsprocess, och regeringen utsätts för hårt motstånd. Landet har oerhörda problem med ett antal regioner, som exempelvis Aceh, Moluckerna, Irian Jaya och Timor. Man talar nu om mer än en miljon flyktingar och tiotusentals döda och sårade. Det är framför allt illojala militärer och fundamentalistiska muslimska grupper som gör sig skyldiga till allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Regeringen ingriper inte i tillräcklig utsträckning, och därför är en resolution i Genève meningsfull och nödvändig. Inte för att angripa regeringen Wahid, utan för att uppmana regeringen att göra någonting åt de här kränkningarna och ställa de skyldiga inför rätta.
Till sist vill jag fästa uppmärksamheten vid det, framför allt i Afrika, växande problemet med barnsoldater som med hjälp av droger hetsas till att utföra de mest fruktansvärda handlingar. Vi ser det i Sudan, i Sierra Leone och även i andra länder förekommer det i allt större utsträckning. Här handlar det om en dubbel kränkning av de mänskliga rättigheterna. Först blir dessa barn kidnappade, och sedan drillas de med hjälp av droger och andra tekniker till att mörda och lemlästa andra människor. Och när jag ser till regeringen i Sudan, så förtjänar den extra hård kritik eftersom den tillåter dessa grupper på sitt territorium i södra Sudan, varifrån de utövar terror i Uganda. Dessa grupper kidnappar också flickor från skolor i norra Uganda för särskilda tjänster. Därigenom uppstår egentligen en tredubbel orätt mot dessa barn. Jag anser att det är högst angeläget med ett hårt uttalande i Genève om dessa metoder, och jag uppmanar således Europeiska unionen att lägga fram en sådan resolution.
Herr talman! Jag instämmer naturligtvis med den kritik som riktas mot Kina för deras agerande gentemot Tibet, kritiken mot Ryssland för deras agerande i Tjetjenien, kritiken beträffande kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i konflikten mellan Israel och palestinierna, även när det handlar om de motbjudande offentliga dödsstraff som har utförts. Jag instämmer med kritiken mot Iran och mot bristen på religionsfrihet, frihet för kvinnor och tryckfrihet, men vi får inte glömma Burma, Indonesien och barnsoldaterna. Det är framför allt det som är mitt budskap.

Mann, Thomas
Herr talman! Förra året hängde det på några få röster, som förhindrade att de ihållande brotten mot de mänskliga rättigheterna i Kina fördes upp på dagordningen i Genève. Jag hoppas att vi de kommande månaderna har mer framgång och kan vinna över på vår sida de länder som nu är medlemmar av den 57:e kommissionen för de mänskliga rättigheterna. Förra helgen deltog jag i egenskap av ordförande för Europaparlamentets intressegrupp för Tibet i en konferens i Schweiz. Parlamentariker från EU:s medlemsländer, kandidatländerna och USA diskuterade möjligheterna att få sina länder att ta upp Kinas allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. Tibetanerna är drabbade, men även ugurerna och mongolerna. Yttrandefriheten, mötesfriheten och den fria rörligheten undertrycks. Tibetanerna får inte uttrycka sig självständigt i vare sig religiöst eller kulturellt hänseende, och absolut inte politiskt. Tiotusentals förföljs, fängslas, torteras. Det görs ihärdiga försök att få troende buddister att bli ateister. Vi kan inte blunda inför denna andra kulturrevolution.
Kommissionär Vitorino, jag underskattar inte Europeiska unionens dialog med Kina. Jag underskattar inte heller Kinas roll som WTO-medlem och som framtida världsmakt. Ansträngningar görs för att bli mer mottagliga i umgänget med viktiga handelspartner. Jag slår vad om att en vacker dag kommer det gamla gardet, med centralistiskt inriktade ledare utan insikt, att ersättas med nya reformvänliga krafter. Men vi kan inte vänta tills det en dag händer. Vi kan inte passivt stå och titta på, vilket drabbar de många människor som utsätts för fysiskt och psykiskt våld.
Mänskliga rättigheter är ingen västerländsk uppfinning. I Europeiska unionens nya avtal med tredje land står det med all rätt att båda sidor skall utsättas för åtgärder när de inte följer de mänskliga rättigheterna. Vi vädjar därför till rådet och EU:s medlemsstater - herr Danielsson, ni sade att vi är en central aktör -, att ta initiativ i Genève den här gången. Vid sidan av USA, Kanada och, har jag fått veta, även Schweiz och EU:s kandidatländer, skall vi försöka att övertyga Afrikas, Asiens och Sydamerikas länder om att punkten äntligen Kina skall sättas upp på dagordningen i Genève. Mänskliga rättigheter är inte av underordnad betydelse, mänskliga rättigheter är universella grundläggande rättigheter!

Danielsson
. Herr talman, ärade ledamöter! Först ber jag att få tacka för det starka stöd som jag uppfattar att denna församling och de ärade ledamöterna har givit för ett aktivt agerande från Europeiska unionens sida under den kommande kommissionens sammanträde i Genève. Jag tackar också för de många konkreta synpunkter som har kommit fram i debatten. Låt mig få kommentera några av dem.
Först gäller det Ryssland och mer specifikt Tjetjenien. Den ärade Bethell har rätt; jag nämnde inte Ryssland men jag nämnde Tjetjenien. Jag vill bara understryka att det är rådets uppfattning att situationen i Tjetjenien fortfarande är allvarlig. Kanske kan den inte betecknas som lika akut som tidigare år men det är vår bedömning att vi bör följa upp den resolution som presenterades och antogs förra året på grund av de allvarliga förhållanden som råder i Tjetjenien. Vi har således inte på något sätt glömt bort denna viktiga fråga.
Flera talare tog upp situationen i Kina. Jag vill bestämt tillbakavisa påståenden om att unionen försöker gömma sig bakom andra länder när det gäller att bekämpa brott mot de mänskliga rättigheterna i Kina. Samtidigt är det viktigt att vi, när vi gör någonting åt MR-situationen i Kina, faktiskt kan samla en tillräckligt stor grupp av länder i FN:s kommission för mänskliga rättigheter för att få framgång. Här finns det problem, som flera av ledamöterna har påpekat i sina inlägg.
Just nu för vi en dialog med Kina. Det blir ett tillfälle här nästa månad att ha en diskussion med kineserna om hur unionen ser på situationen. Men vi behöver också föra ytterligare diskussioner med den nytillträdande administrationen i Förenta staterna eftersom USA traditionsenligt är förslagsställare och har varit det vad gäller denna resolution. Jag kan således lova de ärade ledamöterna att situationen i Kina får fortsatt uppmärksamhet av unionen.
Den ärade ledamoten Frahm tar upp frågan om dödsstraff, vilken är oerhört viktig. Självklart måste unionen ta avstånd från dödsstraff varhelst det förekommer - givetvis inklusive Förenta staterna.
Jag är särskilt tacksam för att den ärade ledamoten Johan Van Hecke och andra tar upp situationen för de mänskliga rättigheterna i Afrika och kan bara beklaga att jag inte själv gjorde det i mitt inledande anförande. Det är ju inte bara en fråga om bekymmer för de mänskliga rättigheterna, utan vi vet alla att i många afrikanska länder har problemen en större dignitet än så - det är alltså inte bara de mänskliga rättigheterna som är problemet. Detta skall givetvis inte hindra oss från att uppmärksamma de problem som finns. Jag kan lova den ärade ledamoten att vi från unionens sida noga skall ta i beaktande det som har sagts i denna debatt just vad gäller Afrika.
Avslutningsvis några ord om situationen i Burma/Myanmar. Unionen förbereder även i år ett förslag om situationen i Burma/Myanmar att läggas fram vid MR-kommissionens sammanträde. Det kan bara ses som ett element i en allmän strategi för att ta upp situationen för de mänskliga rättigheterna i Burma/Myanmar. T.ex. har vi från svensk sida i många år varit ansvariga för en resolution i FN:s generalförsamling om situationen i Burma/Myanmar, och unionen i sin helhet är aktivt engagerad i diskussionerna i International Labour Organization, ILO, när det gäller det faktum att Burma fortfarande har kvar tvångsarbete. Där förekommer en rad åtgärder som unionen starkt stöder.
Jag tackar således för alla konkreta synpunkter och lovar att ta med dem i rådets fortsatta övervägningar inför MR-kommissionens viktiga sammanträde i Genève senare i år.

Vitorino
. (EN) Herr talman, rådets ordförande, mina damer och herrar! Låt mig kort säga och upprepa att kommissionen kommer fullt ut att ta hänsyn till de åsikter som uttryckts av parlamentsledamöterna och understryka att i mitt inlägg berörde jag inte alla de frågor som kunde övervägas. Det är skälet till att denna diskussion i dag är ytterst viktig liksom den parallella diskussionen med icke-statliga organisationer, så att vi kan samla in så mycket information som möjligt och få med den i Europeiska unionens ståndpunkt inför förberedelsen till mötet i kommissionen för de mänskliga rättigheterna.
Några konkreta ord om några av inläggen. Först av allt till herr Thomas Mann, jag understryker på nytt att kommissionen ser fram mot att utvärdera dialogen om mänskliga rättigheter med Kina och vi hoppas se konkreta slutsatser från den utvärderingen vid mötet med rådet (allmänna frågor) denna månad, som rådets ordförande nämnde.
Bland våra angelägna frågor glömde vi naturligtvis inte Afrika, eller Ryssland, eller Burma eller ens några övergripande frågor som är ytterst viktiga, som skydd av minoriteter, diskriminering av alla slag eller avskaffandet av tortyr - jag anser att dessa är återkommande angelägna frågor när det gäller att försvara de mänskliga rättigheterna.
Jag vill avsluta med att understryka att vi lägger stor vikt vid förberedelsen av Europeiska unionens ståndpunkt till FN:s generalförsamlings session om barns rättigheter och jag välkomnar det svenska ordförandeskapet beredvillighet att föra fram denna ståndpunkt mycket seriöst i september. Låt mig också säga herr Van Hecke att jag delar helt hans oro om hotet med handel med människor. Får jag påminna er om att kommissionen just har antagit två förslag till rambeslut, ett som skall bekämpa människohandel för sexuellt utnyttjande och den andra för att bekämpa människohandel för ekonomiskt utnyttjande. Dessa kommer att vara två viktiga straffinstrument för att harmonisera lagstiftningen för att bekämpa kriminella gränsöverskridande nätverk som bedriver handel med människor. Vi står i frontlinjen för att öka medvetenheten och ge polis och domstolarna i de 15 medlemsstaterna de nödvändiga harmoniserade, rättsliga instrumenten för att bekämpa dessa hot mot mänskliga rättigheter och mot stabilitet i de 15 medlemsstaterna.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär António Vitorino.
Jag har mottagit sju resolutionsförslag, ingivna i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts till kl. 16.10 i väntan på uttalandet från rådets ordförandeskap.)

Det svenska ordförandeskapets verksamhetsprogram
Talmannen
Jag har det mycket stora nöjet att välkomna statsminister Persson. Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag skulle vilja säga att vi är mycket glada över att för första gången välkomna er här i kammaren så här i början av det svenska ordförandeskapet, som vi önskar all framgång. Jag ger er genast ordet.

Persson
. Fru talman, kommissionens ordförande och ärade ledamöter av Europaparlamentet!
Bara under det senaste decenniet har Europa förändrats på ett sätt som saknar motstycke. Det kalla kriget har ersatts av samarbete. Den tekniska utvecklingen har exploderat och våra ekonomier har flätats tätt samman på en global marknad.
Hoten mot demokratin och freden kan inte längre enkelt pekas ut som totalitära regimer på andra sidan järnridån. I dag växer i stället hotet mot demokratin inifrån de mogna demokratierna själva. Detta framgår av det sjunkande förtroendet för de folkvalda, det minskande valdeltagandet, populistiska partiers framgångar och högerextrema rörelsers radikalisering.
Få av de stora utmaningar vi står inför i Europa kan vi lösa helt på egen hand i varje nation för sig. Därtill är vi alltför beroende av varandra. Behovet av samarbete har aldrig varit större. Samtidigt vågar jag påstå att utsikterna för samarbetet heller aldrig har varit mer lovande.
Det svenska ordförandeskapet i Europeiska unionen inleds i ett viktigt skede, under en period i Europa präglad av stora förändringar och utmaningar.
Unionen står inför sin största utvidgning hittills. Efter det att vi kommit överens om den ekonomiska och institutionella ramen för denna historiska händelse stundar nu de verkliga förhandlingarna.
Unionen har antagit ett program med nya samarbetsformer för att bli den mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomin i världen. Vi har full sysselsättning som strategiskt mål. Inom den ekonomiska och monetära unionen stundar snart den viktiga introduktionen av sedlar och mynt.
De medborgarnära frågorna står allt tydligare i fokus. Unionen är i dag en sammanslutning av aktiva välfärdsstater. I dag växer insikten om att välfärden inte utgör en broms för utvecklingen, utan att välfärd och utveckling tvärtom är varandras förutsättningar.
Sverige övertar nu ordförandeskapet för första gången. Vi skall verka i hela unionens intresse, svara för öppenhet och kontinuitet och föra Europas utveckling framåt. Vi vill också konsolidera vunna framsteg. Det är en ära för mig att som svensk statsminister få redovisa vårt arbetsprogram för er. Jag kommer att lyssna på era synpunkter och kommentarer med största intresse.
På unionens omfattande dagordning kommer vi att prioritera tre områden: utvidgningen, sysselsättningen och miljön. Det är tre omfattande politikområden, som vart och ett har avgörande betydelse för hur framtiden kommer att gestalta sig för medborgarna i Europa.
Jag börjar med frågan om utvidgningen. Ingen fråga är så avgörande för EU:s framtid och för utvecklingen i Europa som välkomnandet av nya medlemmar i unionen. Det handlar om vår möjlighet att befästa grunden för fred och frihet, demokrati och välstånd i Europa. Vi är i färd med att slutföra det historiska skeende som sätter stopp för uppdelningen av Europa i öst och väst. Det är med ödmjukhet, stolthet och stark vilja som den svenska regeringen vill söka bidra till detta arbete, denna historiska utveckling.
Under det franska ordförandeskapet slutfördes framgångsrikt den regeringskonferens som syftat till att förbereda unionens institutioner så att de kan fungera väl i en utvidgad union. En ekonomisk ram fastlades redan i Berlin våren 1999. I Nice klargjordes att nästa regeringskonferens inte skall utgöra något hinder eller något villkor för utvidgningen. Mycket arbete återstår, men möjligheten finns att välkomna nya medlemsländer efter utgången av år 2002.
Under det första halvåret 2001 kommer utvidgningsprocessen att gå in i en fas av konkreta förhandlingar på många områden. Sveriges målsättning är att försöka bana väg för ett politiskt genombrott i förhandlingarna. Principen om differentiering kommer att utgöra en grundsten i detta arbete. Varje kandidatland skall bedömas utifrån sina egna meriter, alla skall ges möjligheten att hinna ifatt.
Stora framsteg har gjorts i kandidatländerna. För att ett genombrott skall nås krävs dock att kandidatländerna fortsätter att med kraft genomföra reformer för att uppfylla villkoren för medlemskap samt att medlemsländerna konstruktivt bidrar till att förhandlingarna förs framåt. Kommissionen måste underlätta processen. Vi måste alla gemensamt sträva efter att utvidgningen kan ske med starkt stöd bland unionens medborgare.
Det svenska ordförandeskapet kommer att tillvarata möjligheterna att gå fram fortare med de bäst förberedda kandidatländerna. Europeiska rådet kommer i juni 2001 i Göteborg att utvärdera framstegen i utvidgningsprocessen och ge nödvändiga riktlinjer för dess framgångsrika slutförande.
EU:s förhållande till Turkiet som kandidatland kommer att ägnas fortsatt uppmärksamhet. Antagandet av partnerskapet med Turkiet och landets framläggande av den nationella anpassningsplanen blir här centrala instrument.
Mycket arbete återstår, men möjligheten finns nu att välkomna nya medlemsländer efter utgången av år 2002. Det är min förhoppning att ansökarländer skall kunna delta i valet till Europaparlamentet år 2004.
Ett annat område som skall prioriteras är sysselsättningen. I dag sjunker arbetslösheten i EU-länderna och allt fler får ett arbete. Vi får dock inte slå oss till ro med det. Fortfarande går 14 miljoner människor i EU utan arbete.
Arbetslösheten är ett gigantiskt slöseri, med ekonomiska resurser och - vad värre är - med människors kunskap och ambitioner. Ingenting är viktigare för individens utveckling och frihet än att ha ett jobb och en egen försörjning. Ingenting är viktigare för demokratin och jämlikheten än arbete åt alla. En union som inte tar arbetslösheten på allvar kan aldrig vara den medborgarnas union vi alla vill se.
Ambitionen att göra EU till en sysselsättningsunion har tidvis i debatten beskrivits som bara en önskedröm, men här har något nytt hänt. Europeiska rådet lade i Lissabon i mars förra året fast ett nytt strategiskt mål för unionen. EU skall inom tio år ha världens mest konkurrenskraftiga och kunskapsintensiva ekonomi. Samtidigt slogs fast att full sysselsättning skall utgöra en grundläggande målsättning för unionens ekonomiska och sociala politik. Jag ser detta som en stor framgång och som oerhört viktiga milstolpar i unionens utveckling.
Dagens Europa är bättre rustat än på mycket länge att utsträcka möjligheten till arbete åt alla - de som vill och kan arbeta. Utsikterna för den europeiska ekonomin förblir goda. De offentliga finanserna är starka. Priserna är stabila. Reformer av produkt- och kapitalmarknaderna har dragits i gång över hela Europa.
Vägen till full sysselsättning går över fortsatta ekonomiska reformer, utvecklad social trygghet och stärkt välfärd. Den går också över satsningar på utbildning och forskning, ny teknik och entreprenörskap, miljöinvesteringar och jämställdhet mellan män och kvinnor.
Europeiska rådet i Stockholm den 23-24 mars kommer att vara det första i en serie av toppmöten under våren som är ägnade att driva på utvecklingen mot de mål som lades fast i Lissabon. Vi bör i Stockholm på ett öppet och självkritiskt sätt bedöma de framsteg som gjorts. Arbetet drivs framåt med gemenskapsrätt, där så är lämpligt, men främst med den nya öppna metoden för samordning. Som ordförandeland är det vår strävan att inte urholka Lissabonstrategin genom att tillföra alltför många nya frågor. Vi behöver inte heller några nya processer. Stockholmsmötet bör i stället peka ut vissa prioriterade områden.
Vi är mitt uppe i en rasande snabb utveckling där tillväxten allt mer drivs av hjärnkraft och allt mindre av muskelkraft. Samtidigt ökar rörligheten. Humankapital blir företagens främsta konkurrensfaktor, och utbildning blir arbetstagarens. Vård, skola, omsorg, utbildning och andra välfärdstjänster blir länders och orters konkurrensmedel.
Den svenska välfärdsmodellen har alltid byggt på tanken att jämlikhet och rättvisa i sig är produktivt, att utvecklingen blir starkare om alla ges möjlighet att bidra till den och alla får del av dess frukter. I dag visar utvecklingen att nationer som har en hög sysselsättningsgrad och en välutbildad befolkning, som lyckats sprida den tekniska utvecklingen, och som har en rättvis fördelning och ett väl täckande välfärdssystem också är de länder som ligger längst framme i utvecklingen i de nya teknologiska sektorerna. Nationer som inte tar till vara alla medborgares kompetens och kreativitet kommer att tappa i konkurrenskraft.
Till detta skall läggas Europas förväntade demografiska utveckling. Låga födelsetal och en stigande andel äldre hotar att kraftigt öka försörjningsbördan för personer i arbetsför ålder från omkring år 2010 och framåt. Den demografiska utvecklingen måste mötas på bred politisk front. Det kommer att krävas en omfattande översyn av pensionssystemen och systemen för sjukvård och äldreomsorg. Det kommer att krävas åtgärder för att öka deltagandet på arbetsmarknaden. Betydelsen av förbättrade villkor för barnfamiljer, ökad jämställdhet och ett livslångt lärande bör lyftas fram på ett tydligt sätt.
I takt med att fler får jobb kommer också arbetslivets villkor allt mer i fokus. Målet är att vi skall kunna enas om en definition av begreppet kvalitet i arbetet och dess betydelse för tillväxt och sysselsättning.
Dessutom bör vi i Stockholm betona vikten av ny teknologi genom vidareutveckling av handlingsplanen för eEurope och större uppmärksamhet åt bioteknikens betydelse för innovation och tillväxt.
Jag vill också understryka den vitala betydelse det har för stabilitet och välfärd i Europa att den ekonomiska och monetära unionen utvecklas framgångsrikt. Som ordförandeland kommer Sverige att aktivt verka för att den introduktion av sedlar och mynt i euro som skall ske i valutaunionen i början av 2002 blir en odelad framgång. Det ligger i vårt gemensamma intresse.
Det tredje viktiga området är miljön. De stora miljöhoten kan inte avvärjas utan ett aktivt internationellt samarbete. EU-samarbetet på miljöområdet måste fördjupas. Vi måste utgå från en helhetssyn på politiken. Det ekologiska perspektivet betraktas ofta som ett bakåtsträvande och visionen om det hållbara samhället som en vision i konflikt med mål som rättvisa och ökad materiell välfärd. Det är fel - det är precis tvärtom.
Med kretsloppstänkande och utnyttjande av nya forskningsrön och ny resurssnål teknik är det i dag fullt möjligt att bruka jordens resurser utan att förbruka dem. Samtidigt öppnar den utvecklingen unika möjligheter för ekonomisk tillväxt på nya marknader. Här finns en enorm potential och möjligheter som jag vill se att vi tar till vara. Jag vill att EU går före och visar vägen mot en utveckling där ekologiska, ekonomiska och sociala hänsyn samverkar och förstärker varandra.
Miljöhänsyn måste integreras i EU:s samtliga samarbetsområden. Behandlingen av EU:s sjätte miljöhandlingsprogram måste föras framåt. Det skall gälla de kommande tio åren, och bör inriktas på tydliga och väl motiverade miljömål och miljöindikatorer. Programmet bör bli ett av fundamenten i den övergripande strategin för långsiktigt hållbar utveckling som skall antas vid Europeiska rådets möte i Göteborg. Denna strategi bör fokuseras på ett antal nyckelområden där vi i dag identifierar utvecklingen som ohållbar samt på åtgärder som kan vända trenden. Kommissionen kommer senare att presentera ett förslag till en sådan strategi.
Den snabbt växande kemikaliemarknaden måste också uppmärksammas. Sverige kommer att verka för att enighet uppnås kring en ny kemikaliestrategi där försiktighetsprincipen är en viktig utgångspunkt.
Sist, men definitivt inte minst, klimatfrågan. Det gäller t.ex. översvämningar, jordbävningar och smältande isar. Få saker oroar så som risken för att miljöförstöringen är på väg att skapa långtgående och farliga klimatförändringar. Klimatfrågan är central på EU:s dagordning. Vi kommer att ge den fortsatt prioritet. Klimatförhandlingarna måste återupptas.
Miljöfrågorna rymmer en djup moralisk dimension. Vi lånar jorden av våra barn och barnbarn. Vår generations uppdrag är att lämna efter oss ett Europa där de stora miljöproblemen är lösta.
Fru talman! Det nya fördraget från Nice möjliggör på flera punkter en fördjupning och effektivisering av samarbetet. Närmare samarbete mellan mindre grupper av medlemsländer underlättas. Ännu fler beslut skall fattas med kvalificerad majoritet och med ett medbestämmandeförfarande med Europaparlamentet. Klarhet har skapats om de förhandlande kandidatländernas ställning i ett utvidgat EU. Jag räknar med att det nya fördraget skall kunna undertecknas inom drygt en månad. Medlemsländerna har för sin del redan förbundit sig att verka för en snabb och framgångsrik ratifikation av det nya fördraget.
Unionen är inte statisk. Samarbetet har sin egen dynamik. Unionen ställs oupphörligen inför nya krav från omvärlden, och från sina egna medborgare. Vi har dessutom anledning att diskutera helheten i den europeiska arkitekturen.
En rad framtidsfrågor presenterades i debatten parallellt med den nu avslutade regeringskonferensen. Därför tillkom den särskilda deklarationen i Nice om EU:s framtid. Den föreskriver en ny regeringskonferens 2004 och uppmanar det svenska och det kommande belgiska ordförandeskapet att under 2001 öppna en debatt i framtidsfrågorna med alla intresserade parter. Detta skall ske i samarbete med kommissionen och med medverkan från Europaparlamentet. Bland de frågor som skall diskuteras under processen fram till nästa regeringskonferens specificeras fyra: för det första hur man skall upprätta och övervaka en mer precis avgränsning av kompetenser mellan medlemsländer och unionen, för det andra den s.k. rättighetsstadgans status, för det tredje hur fördragen kan förenklas utan att deras innebörd ändras samt för det fjärde de nationella parlamentens roll.
Det svenska ordförandeskapet ser det som en angelägen och stimulerande uppgift att uppmuntra till en mer intensiv och bred debatt såväl i medlemsländerna som i kandidatländerna. Vi räknar med att Europaparlamentet skall medverka aktivt och utnyttja sin unika roll för att ta egna initiativ för att uppmuntra debatten. Jag hoppas att även nationella parlament och regeringar kommer att vilja ta lämpliga initiativ. Vi bör också göra särskilda ansträngningar för att engagera våra ungdomar, och vi behöver bättre kartlägga medborgarnas syn på det framtida samarbetet i EU.
Fru talman! Det vi i dag kallar EU bildades en gång för att omöjliggöra krig på den europeiska kontinenten och har varit utomordentligt framgångsrikt i detta avseende. Konflikter förekommer dock alltjämt i Europa och i dess närhet. Europas säkerhetspolitiska utmaningar kommer under överskådlig tid att handla om att hantera kriser och förebygga konflikter. Detta förutsätter en kombination av såväl civila som militära krishanteringsinstrument. Vidare måste en nära samverkan utvecklas med FN och OSSE.
Det svenska ordförandeskapet kommer att ge hög prioritet åt att genomföra de beslut som har fattats av Europeiska rådet i Nice rörande unionens militära och civila krishanteringskapacitet. Målsättningen är att Europeiska unionen skall fatta beslut om att bli militärt och civilt operativ så snart som möjligt under år 2001.
På det militära området handlar det i första hand om att inrätta permanenta strukturer samt om att föra vidare arbetet med samverkansarrangemangen mellan EU och Nato.
På det civila området kommer vi att driva vidare arbetet med att utveckla förmågan att planera och leda civila insatser, i första hand när det gäller polisen. En särskild konferens om kapacitetsmålen för polisinsatser skall äga rum under det svenska ordförandeskapet. Konkreta mål skall också utvecklas för att stärka rättsväsendet, den civila administrationen och räddningstjänsten.
Parallellt med arbetet för att stärka EU:s krishanteringskapacitet kommer Sverige att göra betydande ansträngningar för att utarbeta en samordnad och effektiv EU-politik inom det konfliktförebyggande området. Vi avser att ta fram ett europeiskt program för konfliktförebyggande som skall presenteras vid Europeiska rådet i Göteborg.
Jag vet att det finns ett starkt intresse i Europaparlamentet för såväl krishantering som konfliktförebyggande. Ni har utarbetat värdefulla förslag, och viktiga diskussioner har förts i parlamentet. Jag ser fram emot ett fortsatt nära samarbete.
Fru talman! Utvecklingen i Ryssland har betydelse för hela Europas framtid. Europa och Ryssland behöver varandra. Ett fördjupat samarbete mellan EU och Ryssland bör därför ges hög prioritet. Samtidigt måste våra förbindelser präglas av uppriktighet och konsekvens, inklusive beredskap att ge kritik när så är befogat. Det gäller t.ex. utvecklingen i Tjetjenien, som fortsätter att ge anledning till djup oro. Det gäller också situationen beträffande den oberoende opinionsbildningen i Ryssland. EU:s budskap bör vara att ett genuint partnerskap måste vila på en gemensam värdegrund. I en modern demokrati måste en stark stat balanseras av ett starkt civilt samhälle.
Ordförandeskapets ambition är att fullfölja en Rysslandspolitik inriktad på såväl samarbete som uppriktighet, i syfte att nå en ökad förutsägbarhet och stabilitet i våra relationer. Konkret vill vi se en fördjupad dialog mellan EU och Ryssland i såväl politiska som ekonomiska och rättsliga frågor. Vi vill utveckla samarbetet för att förebygga konflikter, hantera kriser och främja nedrustning och icke-spridning. Vi vill främja Rysslands integration i världsekonomin, bl.a. genom att stödja landet i dess ansträngningar att bli medlem av WTO. Vi vill se mer av samverkan för att möta de gemensamma utmaningar vi står inför på vår kontinent, bl. a. hoten mot miljön och från den internationella, organiserade brottsligheten. Vi vill se fortsatt stöd till reformer i Ryssland, inte minst för att stärka det civila samhället och modernisera förvaltningen.
Utvecklingen på västra Balkan, i Mellanöstern och på den koreanska halvön kommer också att ägnas stor uppmärksamhet. I fallet västra Balkan handlar det verkligen om ett förebyggande av kriser, men också om ekonomiska reformer och finansiella insatser. Regionens gradvisa närmande till EU genom stabiliserings- och associationsavtalen står i centrum. För att ett sådant närmande skall bli verklighet krävs dock tydliga samarbetsansträngningar mellan regionens länder.
I konflikten i Mellanöstern har unionen spelat en viktig i roll i stödet till de amerikanska fredsansträngningarna. Sverige kommer under sitt ordförandeskap att verka för en fortsatt aktiv europeisk roll i fredsprocessen.
Om några dagar kommer en ny amerikansk president att svära sin ämbetsed. Det finns goda möjligheter att ge ny stimulans till samarbetet med USA. Handelsfrågorna och genomförandet av handlingsplanen inom det transatlantiska ekonomiska partnerskapet är centrala delar av samarbetet. Utestående handelspolitiska tvister måste föras fram till ömsesidigt godtagbara lösningar, men får inte överskugga de många gemensamma politiska intressena och den rika dialog vi har med USA.
Fru talman! I en union som sätter medborgarna främst måste den politiska diskussionen föras öppet, handlingar vara tillgängliga, beslutsvägar gå att följa och ansvar kunna utkrävas av dem som fattar besluten. Det kräver ett fortsatt arbete för att göra EU till en öppnare och modernare union.
Genom Amsterdamfördraget skapades en rättslig grund för regler om handlingars offentlighet i institutionerna. Sverige fäster stor vikt vid arbetet på den rättsakt om öppenhet som skall antas under denna fördragsbestämmelse. Kommissionen, som inom ramen för sina interna reformer tagit flera egna steg till ökad öppenhet, har framlagt ett förslag i ärendet. I rådets arbete på denna rättsakt avser Sverige att hålla nära kontakt med Europaparlamentet, som visat stort engagemang i frågan om öppenhet. Vi avser att driva denna fråga med ambitionen att komma fram till ett resultat till våren.
Som jag berörde i inledningen av mitt anförande har unionens grundläggande värderingar fått en centralare plats i unionens verksamhet. Det framgångsrika arbetet på stadgan om fundamentala rättigheter är ett viktigt uttryck för detta. I konsekvens med detta bör mänskliga rättigheter med större kraft tas upp i den politiska dialogen med andra länder i fredsförebyggande syfte, liksom i avtal med länder utanför EU. Unionen skall även agera aktivt i FN:s kommission för mänskliga rättigheter och inför kommande världskonferenser på detta område.
Fru talman! Det är betydelsefullt att Europas medborgare, genom sina direktvalda representanter, har inflytande och insyn i det europeiska samarbetet. Europaparlamentets roll är här central.
Det svenska ordförandeskapet är angeläget om ett gott och nära samarbete med parlamentet under det halvår vi har framför oss. Vi kommer att aktivt delta i det viktiga europeiska politiska samtal som pågår i denna byggnad, i detta parlament.
Viktiga beslut ligger framför oss. Europas framtid formas i samarbete. Låt oss tillsammans arbeta för ett Europa i fred, frihet, välstånd och social sammanhållning!
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar rådets ordförande för hans inlägg.
Ordet går nu till kommissionen och ordförande Prodi.

Prodi
. (IT) Fru talman, herr statsminister, ärade ledamöter! Det är mig en stor glädje att stå här framför er i dag, i början av ett nytt ordförandeskap, och jag önskar er alla ett gott nytt år. Jag hälsar den tillträdande ordföranden Persson välkommen och gratulerar honom till Sveriges val av slogan, en slogan som är ovanligt slagkraftig och bygger på bokstaven E.
Bokstaven E står framför allt för " Europa" , som är vårt gemensamma mål och som Sverige under de kommande sex månaderna kommer att lägga ned alla sina krafter på att föra framåt, särskilt när det gäller utvidgningen, enlargement, sysselsättningen, employment, och miljön, environment. Men bokstaven E står också för " euro" . 2001 är året då den gemensamma valutans fysiska omlopp skall förberedas och också det sista året som många nationella valutor finns till. En del av dessa kan skryta med en mer än hundra år lång historia och har ett affektionsvärde för oss, också personligen. Det svenska ordförandeskapet kommer alltså att följa oss på en del av vägen mot det historiska datumet 1 januari 2002.
Jag skulle vilja uppehålla mig ett ögonblick vid de tre E:n runt vilka det svenska ordförandeskapet kretsar, som statsminister Persson nyss beskrev. Dessa tre prioriterade frågor är väl valda eftersom de alla tre avser sektorer där unionen och Europa som helhet måste bemästra enorma utmaningar och kan få enorma möjligheter. Det handlar inte bara om prioriteringar för detta halvår, som kan glömmas bort direkt efteråt, utan om långsiktiga utmaningar, som har utsetts till primära mål för alla de fem åren i mandatperioden.
E som i enlargement, utvidgning. Utvidgningen är den största utmaningen för Europeiska unionen - det behöver inte upprepas. Vi befinner oss i ett avgörande skede för hela Europas framtid: vi har möjlighet att skapa ett område med fred, välstånd och stabilitet som omfattar 500 miljoner medborgare, som förenas av samma värderingar. För att denna process skall bli möjlig har vi tvingats göra ett visst antal interna reformer. Nicefördraget är, även om det inte är helt tillfredsställande - tvärtom allt annat än tillfredsställande - hur som helst ett steg i rätt riktning som gör att vi kan fortsätta på den inslagna vägen. Av detta skäl och också eftersom Nice i medvetande om sina begränsningar innefattar ett efter-Nice, skulle jag här vilja insistera på att denna församling när tiden är mogen rekommenderar de nationella parlamenten att ratificera Nicefördraget. Enligt min mening är det uppenbart att fred, stabilitet och välstånd inte kan stanna vid Europeiska unionens gränser, utan måste omfatta alla grannländer och vänländer i så hög grad som möjligt. Därför gläder det mig att se att även förbindelserna med Ryssland ingår i det tillträdande ordförandeskapets prioriteringar.
I denna strategi som syftar till att bygga upp en substantiell grannskapspolitik ingår också min resa till Nordafrika nyligen. När vi enar vår kontinent på nytt måste vi nämligen akta oss för att glömma bort denna dimension. Också partnerskapet Europa-Medelhavsområdet är grundläggande för våra intressen och vi håller på att undersöka olika sätt att nylansera det och förstärka det. Låt oss inte heller glömma - och det är tydligt att ordförandeskapet verkligen inte kommer att glömma det - unionens nordliga dimension som är av grundläggande vikt.
Den andra bokstaven E står för employment, det vill säga sysselsättning. Denna prioriterade fråga motsvarar i stort sett den nya ekonomiska och socialpolitiska dagordning som vi kom överens om i Lissabon. Jag instämmer helt i att den skall drivas vidare. Kommissionen är särskilt nöjd med den betoning ordförandeskapet gör av moderniseringen av arbetsmarknaden och behovet att tillförsäkra kvinnor och män lika möjligheter i vårt samhälle. En modernisering av våra ekonomier innebär fler arbetstillfällen och främjandet av lika möjligheter för kvinnor och män är en viktig del i kampen mot diskriminering. Kommissionen kommer att arbeta i nära kontakt med ordförandeskapet för att bidra till att toppmötet i Stockholm, som till stor del kommer att handla om dessa frågor, blir lyckat. I detta sammanhang har kommissionen för avsikt att föreslå en ny strategi för att skapa en europeisk arbetsmarknad före 2005. Detaljerna i denna kommer att beskrivas i de sammanfattande rapporter som vi håller på att färdigställa inför mötet i Stockholm.
Den tredje bokstaven E står för environment, det vill säga miljö. Våra landsmän är oroliga för skyddet av miljön och konsumenterna, däribland livsmedelssäkerheten som är särskilt viktig i dessa dagar. Den senaste utvecklingen inom galna ko-krisen erinrar på ett högst dramatiskt sätt om detta och kommissionen har redan sjösatt konkreta åtgärder för att ta itu med denna kris. Gentemot kommande generationer har vi ett ansvar för att garantera en hållbar utveckling i våra samhällen och för att göra våra ekonomier förenliga med balans på jorden på lång sikt. Jag räknar med att samarbeta med det svenska ordförandeskapet för att ge Europeiska unionen en effektiv strategi som är förenlig med hållbar utveckling. Vid toppmötet i Göteborg måste man fatta beslut om konkreta och operativa åtgärder - jag upprepar detta, konkreta och operativa - när det gäller denna grundläggande fråga.
I detta sammanhang måste unionen bevara sin beslutsamhet att ta på sig en ledande roll i frågorna om klimatförändringar. Vi måste leva upp till de åtaganden som gjordes i Kyoto och ständigt sätta tryck på våra internationella partner så att de lever upp till sina åtaganden från Kyoto. Vad detta anbelangar antyder bokstaven E också ett mer medvetet engagemang för energin och djuplodande överväganden av alla de frågor som sammanhänger med energiförsörjning samt energikällornas användning, bevarande och förenlighet med en god miljö. Jag gratulerar alltså ordförandeskapet till att man har betonat dessa frågor.
Flera gånger har jag inför denna församling uttryckt önskemål om fördjupad insyn i den europeiska politiken och det gläder mig att statsminister Persson tryckte på detta och ägnade en stor del av sitt inlägg åt detta. Att medborgarna skall delta både i de stora besluten och i EU:s och dess institutioners vardagsliv är en prioriterad fråga för kommissionen. Jag vill därför försäkra ordförandeskapet om vårt fulla stöd för dess ansträngningar att främja öppenhet och insyn.
Fru talman, herr statsminister, ärade ledamöter! De initiativ som har planerats för detta halvår är ambitiösa och kommer att lämna varaktiga spår hos våra landsmän - det är jag säker på. Men trots detta betraktar jag inte ordförandeskapens övningar under ett halvår som isolerade gester, utan snarare som en kontinuerlig ansträngning, som någonting som varar över tiden.
Därför uppskattar jag mycket att Sveriges statsminister bemödade sig om att försäkra oss om att hans verksamhet kommer att baseras på de grundvalar som det föregående franska ordförandeskapets intensiva arbete lade för att det följande skulle kunna bedriva ett effektivt arbete. Detta är så mycket mer sant om man betänker det avgörande temat för det så kallade efter-Nice, det vill säga den särskilda diskussionen om unionens framtid. Förra gången när jag talade inför denna församling klargjorde jag att jag var besviken inte bara på vissa aspekter i det nyss antagna fördraget, utan framför allt på den stämning som härskade under hela toppmötet. I Nice klarade femton medlemsstater, som var och en förståeligt nog koncentrerade sig på sina nationella intressen, inte av att sluta annat är ett bristfälligt avtal.
(Applåder)
Dessutom visade sig större delen av stats- och regeringscheferna - och detta är den viktigaste punkten - mer benägna att försöka tillskansa sig en möjlighet att blockera unionens framtida handlande än att hitta ett sätt att främja den gemensamma saken.
(Applåder)På så sätt visade Nice tydligt vad som avses med avtal baserade på minsta gemensam nämnare. Det vore riskabelt att inbilla sig att man kan gå vidare på denna väg. Jag kom tillbaka från Nice med bekräftelsen på en övertygelse som jag redan hade och som jag redan har visat för er: övertygelsen om att det, tvärt emot vad man ibland hör, inte är " Monnet-metoden" som har nått vägs ände utan att det däremot är regeringskonferensmetoden som är luggsliten.
(Applåder)Därför måste vi dra några lärdomar när det gäller diskussionen om unionens framtid, som för oss fram till år 2004, även om det fortfarande är för tidigt att ha en klar ståndpunkt om detta.
Den första läxan är att man inte kan göra någonting positivt eller varaktigt för att säkerställa Europas framtid utan att omedelbart involvera alla de europeiska levande krafterna, däribland självfallet krafterna i alla kandidatländerna.
Enligt min uppfattning kan man dela in vägen fram till 2004 i tre väl åtskilda faser: en första fas som redan har påbörjats och som vi också skulle kunna kalla öppet övervägande - det gör vi i dag - under vilken det är bra om en så bred debatt som möjligt om Europas framtid fortgår på alla nivåer i det civila, politiska och vetenskapliga samhället. Var och en av oss måste bidra till att stimulera och mångfaldiga diskussionen. Vi måste alltså omedelbart ge vårt mål en konkret inriktning, nämligen den att år 2004 komma fram till ett balanserat och stabilt system som gör att den utvidgade unionen kan fungera på ett demokratiskt, legitimt och effektivt sätt.
De demokratiska politiska partierna i Europa kan ge ett avgörande bidrag till att förankra denna diskussion i det civila samhället. Med detta i sikte skulle jag särskilt inom kort vilja organisera ett möte med gruppledarna för de politiska partierna i parlamentet. I och med detta åsiktsutbyte hoppas jag att vi kan komma fram till operativa slutsatser om vilka mål vi skall sätta upp och vilka redskap vi skall använda för att nå dem. Denna diskussion skall vara öppen och utan i förväg uppsatta gränser. Särskilt är det självklart att det sämsta sättet att ge sig i kast med den vore att stänga in sig i de fyra frågorna från Niceförklaringen, för här handlar det om " efter-Nice" . Dessa frågor - stadgan om grundläggande rättigheter, förenklingen av fördraget, klargörandet av befogenhetsområdena och hypotesen om en andra kammare - är verkligen mycket viktiga. En del av dem har varit föremål för betydande arbetsinsatser, som i fallet med omstruktureringen av fördraget, men dessa frågor är inget annat än element i en grundläggande tankegång som samtidigt måste bli både bredare och djupare
(Applåder)
och som funktionellt sammanfattades i själva titeln på stats- och regeringschefernas förklaring, där de ställde sig frågan: " Hur skall Europas framtid se ut omåttligt?" Jag hoppas att denna församling via de politiska partier som här är företrädda fullt ut kommer att utöva inte bara sin roll som uttryck för den demokratiska legitimiteten i gemenskapens beslutsprocess, utan också rollen som bro till de nationella politiska partierna, till den allmänhet som dessa företräder.
(Applåder)Jag ber er å det livligaste att göra det och jag kommer att stå vid er sida i denna verksamhet. Jag tror att det är nödvändigt för Europas framtid. Kommissionen å sin sida har för avsikt att starta en bred och öppen dialog med de europeiska samhällena och med huvudrollsinnehavarna i de politiska systemen i unionen. Detta är den första fasen.
Den andra fasen skall inledas direkt efter toppmötet i Laeken, i december. Denna fas, som vi skulle kunna definiera som en fas av strukturerade överväganden, är den mest ömtåliga och skall utkristallisera sig runt en operativ syntes av de insamlade synpunkterna under den föregående fasen. Den får inte begränsas till förhandlingar enbart regeringarna emellan bakom lyckta dörrar. Detta är läxan ifrån Nice. I Laeken måste vi uppfinna en ny formel, som motsvarar behoven av öppenhet och legitimitet.
Den tredje och oundvikliga fasen blir med nödvändighet en ny regeringskonferens i ordets rätta bemärkelse. Jag anser att denna konferens skulle kunna bli kort, slutgiltig och beslutande. Alla dessa tre adjektiv är viktiga: kort, slutgiltig och beslutande.
Som jag sade måste de överväganden vi lanserar vara öppna eftersom det, vilket har slagits fast de senaste dagarna, egentligen handlar om att fråga sig vilken struktur det politiska livet skall ha i en union med tjugofem eller fler medlemmar.
Jag skulle emellertid inte leva upp till min övertygelse och min plikt om jag inte än en gång påminde om den oro som jag gav uttryck för här 3 oktober förra året, eftersom den fortfarande är aktuell. Jag är nämligen fast övertygad om att en rationalisering, förenkling och utvidgning av gemenskapsmetoden tillhör unionens framtid och inte dess förflutna. Unionens dynamik har sedan femtio år här och särskilt sedan Maastricht, skapat ett politiskt system sui generis som inte kan reduceras till en nationell modell. Unionen är faktiskt demokratisk, det vill säga att den grundar sig på en dubbel legitimitet: den som härrör ur de europeiska folken som ni, ärade ledamöter, representerar och den som härrör ur medlemsstaterna som är representerade i rådet, vilket i sin tur grundar sig på nationella demokratiska val. Det finns alltså en dubbel legitimitet: det är inte sant att det saknas en legitimitet. Unionen är effektiv, inte bara demokratisk, eftersom den är uppbyggd kring en institution, kommissionen, som är ett självständigt verkställande organ, men som bevakar jämvikten och alla medlemsstaternas intressen, små som stora. Kommissionen är det nödvändiga villkoret för att man skall kunna förena de suveräna makterna i gemenskapen och på så sätt kunna ta itu med framtidens stora utmaningar, såsom utvidgningen. För det tredje är unionen möjlig att kontrollera, eftersom EG-domstolen garanterar att alla följer de gemensamma reglerna.
I detta sammanhang kommer debatten om vad man skall och inte skall göra, på europeisk och nationell nivå, i fråga om konkreta regeringsinsatser lägligare än någonsin och är en konsekvens av denna debatt. Konsekvensen och sammanhållningen i unionen och dess medlemsstater måste gå stärkta ur den. Vi måste absolut säga nej till all fragmentering av gemenskapens beslutsprocess och särskilt all fragmentering av den verkställande makten, eftersom denna strider mot det mål vi har satt upp. Så mycket mer som vi, om man vill ge uttryck för mångfalden av synpunkter på vilken integrationsnivå som är önskvärd, numera förfogar över mycket viktiga instrument - jag upprepar det, mycket viktiga - för förstärkt samarbete, som Nicefördraget nu möjliggör inom ramen för gemenskapsmetoden. Bara ett konsekvent handlande som ses över i ljuset av subsidiaritetsprincipen och en klarare vision av Europas styre och struktureras omkring den institutionella triangeln enligt gemenskapsmetoden kan säkerställa detta resultat.
Fru talman, herr statsminister, ärade ledamöter! Framför oss ligger en period full av åtaganden och initiativ. Utmaningarna är stora, men vår beslutsamhet är lika stor. Kommissionen kommer att arbeta i nära kontakt med de olika ordförandeskapen för att slutföra vår stora uppgift. Jag litar på er, europeiska politiker och ledamöter av detta parlament, och jag litar på er vilja att samarbeta med oss.
(Livliga och ihållande applåder)

Poettering
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Herr rådsordförande Persson, ni erbjöd Europaparlamentets och de politiska grupperna ett gott samarbete. Vi tar gärna fasta på det, goda kontakter finns det ju. Jag kan å min grupps vägnar säga att ni också innehållsmässigt har vårt fulla stöd om det gemensamma Europa som står i förgrunden, och inte det mellanstatliga samarbetet, regeringarnas samarbete, vilket vi definitivt förkastar inom gemenskapsramen. Det får inte ske något återfall till det mellanstatliga!
(Applåder)
Ni har ett mycket trevligt grannland - och Sverige är också trevligt. Man hör mer om det gemensamma Europa i Finland, och jag skulle önska mig att Finland och Sverige hade samma åsikt i de här frågorna. Ni befinner er i en kontinuitet av tidigare ordförandeskap, och därmed övertar ni ett hypotek, nämligen Nicefördraget. Jag kan inte hålla med om er uppfattning om att Nicefördraget är en framgång, vilket ni här framställde det som. Men ett hypotek är också en möjlighet eftersom man kan dra av inteckningen. De kommande veckorna och månaderna skulle vi tillsammans med er vilja inteckna hypoteket från Nice. Därför säger vi som Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater för tillfället varken ja eller nej till Nicefördraget.
Jag har precis till ordförandeskapet, företrätt av Danielsson, överlämnat resolutionen från Europeiska folkpartiets kongress i Berlin. Romano Prodi, vår kommissionsordförande, talade om nödvändigheten av att arbeta tätt tillsammans, inte bara inom den gemenskapsram som våra europeiska partier utgör, utan med de nationella partierna. EPP:s kongress beslutade enhälligt, med röster från alla de 42 nationella partierna, om de principer som jag skulle vilja presentera för er. För det första handlar det om regeringskonferensens systematik. En konferens som drar ut på tiden över veckor och månader tillhör det förflutna, det är ingen framtidsmodell. Vi är bestämt emot att man håller fast vid det gamla systemet.
(Applåder) För det andra: Vi uppmanar er att ganska snabbt - förberedelserna måste börja under ert ordförandeskap och skall sedan i Laeken, under belgiskt ordförandeskap, leda fram till ett beslut - tillsätta en konferens, inriktad på konventets metodik och modell, med stort deltagande från Europaparlamentet, de nationella regeringarna givetvis, och framför allt från kommissionen. Vi uppmanar er att inom kort inleda debatten och vi uppmanar er också, herr rådsordförande, att åtgärda de fel som finns i Nicefördraget innan fördraget undertecknas.
Vi har hört att man ville ge Polen färre röster än Spanien i ministerrådet. Detta rättades till eftersom det påstods bara vara ett skrivfel. Det finns ett skrivfel till: Tjeckien och Ungern, som har samma befolkningsantal som Belgien och Portugal, skall bara få 20 Europaparlamentariker, de andra båda länderna 22. Låt oss också ge Tjeckien och Ungern 22 ledamöter av Europaparlamentet och inte börja med utvidgningen med att diskriminera dessa båda länder! Detta kan ni rätta till innan ni skriver under, för är det bara ett tekniskt fel så krävs ju inga politiska beslut.
Slutligen frågan om öppenhet: Vi ser mycket bekymrat på, att det, också genom ministerrådets generalsekretariats agerande - och Solana, som jag uppskattar mycket, bryr sig ju mer om uppgiften som hög företrädare - i spetsen för ministerrådets generalsekretariat finns vissa bromsklossar, att man varken vill ge kommissionen eller Europaparlamentet information. Sörj för öppenhet, det är det stora hopp vi sätter till ert ordförandeskap.
(Applåder)Herr talman! Eftersom jag noggrant läser allt som den framstående statsministern och rådets ordförande säger har jag tagit notis om ert tal den 5 oktober inför Nordiska rådet, och i det sätter ni stort hopp till ministerrådet. Jag hoppas att Maastricht förde er på bättre tankar! Ministerrådet får inte stärkas, det måste bli öppnare och det måste reformeras så att ministerrådets dörrar även öppnas för allmänheten.
Slutligen den tredje punkten som är utvidgningen: Där har vi samma åsikt - utvidgningen är för oss en moralisk historisk och politisk förpliktelse. Och den får inte försenas, vilket än vårt beslut om Nice blir.
En avslutande anmärkning: Europas konkurrenskraft måste stärkas. Ni har sagt många glädjande saker om euron. Jag håller med er, men ha modet att stärka euron i Europa genom att tala om för befolkningen i ert land att euron är nödvändig och att Sverige följer oss på denna väg.
(Applåder)Jag önskar er framgång, och om ni har framgång har vi tillsammans framgång. Ni tillhör inte vårt parti, ändå önskar jag er framgång eftersom det handlar om det största E:t, nämligen om Europa, och låt oss därför arbeta tillsammans.

Barón Crespo
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade ledamöter! Jag vill först av allt hälsa rådsordföranden, statsminister Persson, välkommen. Det är första gången Sverige innehar rådets ordförandeskap och man har uttryckt sina prioriteringar, de berömda tre E:na, vilka sammanfaller med de europeiska socialisternas och socialdemokraternas vilja, för jag kan med stolthet säga, att Persson och hans parti hör till min politiska familj, och dessutom har Sveriges statsminister här hållit ett försvarstal för den europeiska sociala modellen och dess anpassningsförmåga i globaliseringstider som fyller oss med stolthet.
(Applåder)
Jag vill säga att beträffande sysselsättningen så kan ni räkna med oss vid toppmötet i Stockholm, för att tala om sysselsättning, innovation och om det ord ni avslutade ert tal med: social sammanhållning. När det gäller utvidgningen hoppas jag att Sveriges entusiasm för utvidgningen hjälper svenskarna att förälska sig mer i Europeiska unionen. Och beträffande miljön stöder vi Sveriges initiativ att ge innehåll åt den hållbara utvecklingen.
Fru talman! Rådets ordförande har nämnt en av de frågor som är grundläggande för oss, nämligen den europeiska allmänhetens situation. Den Eurobarometer som i dagarna publicerats i olika tidningar pekar på den schizofreni vi befinner oss i. Medborgarna, inklusive de i Förenade kungariket, kräver fler europeiska lösningar på problemen och trots det har de en låg tillit till institutionerna. Detta är ett ämne som gäller oss alla, kommissionen och parlamentet, och även de nationella regeringarna. Beviset ligger i galna ko-sjukeproblemet. Kommissionen, och jag talar om Santerkommissionen, fyllde sin uppgift, och även Prodikommissionen. Parlamentet inrättade en undersökningskommitté 1997 och i helgen har vi återigen fått se hur regeringarna, när det gäller Österrike och Italien, erkänner problemet först när de inte har något annat val. De fortsätter med sin strutspolitik när vi behöver europeiska lösningar på de europeiska problemen.
Nästa fråga som det svenska ordförandeskapet kommer att ägna sig åt och som vi alla kommer att arbeta med från år 2001, som börjar nu, fram till år 2004 - det är fyra år och många val däremellan, inklusive valet till Europaparlamentet - är frågan om " efter Nice" . Jag skulle här vilja rikta en uppmaning till det svenska ordförandeskapet. Ni är säkerligen inte några stora experter på gemenskapens institutionella labyrint. Däremot har ni erkända erfarenheter av vad demokrati och öppenhet är, och det är vad vi just nu behöver. Därför har ni ett särskilt ansvar. Jag välkomnar också den vilja ni har uttryckt att nå ett klart avtal om ett så känsligt ämne som tillgång till dokument, men vi måste gå längre än så. Ni deltog de fem dagarna i Europeiska rådet i Nice, och åkte säkert därifrån lika utpumpad som era kolleger. Här är det inte Monnets metod som gäller, och där ger jag ordförande Prodi rätt. Det är den mellanstatliga metoden som gäller, och dessutom vill jag peka på - vi befinner oss i den skandalen -, att ambassadörerna fortfarande håller på att avsluta förhandlingarna. Ni sade att fördraget kommer att skrivas under inom en månad. Och då får vi se vilka förändringar som förs in i fördraget. Så får det inte gå till. Denna metod måste upphöra.
(Applåder) Därför finns det, frånsett vad ni sade när ni åkte därifrån, en positiv sak i bilaga IV: där talas det inte om en regeringskonferens; ni talar om en medlemsstaternas konferens. Och ni sade konkret att parlamentet har en unik initiativroll, och som vi här håller på att förändra, jag håller mig till det förslag ordförande Prodi har lagt fram - och det är ett initiativ från kommissionen som jag applåderar. Vi har fyra år på oss. Han har föreslagit tre faser: den första, en öppen reflektion. Jag skulle vilja uppmana rådet att ta med detta i den första fas som ni skall inleda och som avslutas i Laeken, där vi måste hitta den bästa metoden för att gå framåt, och inte bara tala om unionens framtid, utan också debattera det utvidgade Europas framtid, för efter Nice är dessa länder redan med oss och de måste lära sig hur vi fungerar, vilket är en ganska besvärlig fråga. Jag ber alltså rådets ordförande att ni också lägger fram initiativ inför toppmötet i Laeken i slutet av året.
För det andra, vilken metod? För mig och min grupp måste metoden vara den demokratiska metod som används i alla våra länder; att debatten sker i parlamentet och att det sker i ljus och med stenografer. I dag sker det redan med Internet. Detta är en anpassning och förbättring av konventionsmetoden. Inte mer än så. Och givetvis att föra ut debatten i alla medier, men inte sätta det civila samhället framför parlamenten, för vi har representativa demokratier och vi måste utforma ett komplext system.
Slutligen, fru talman, och med detta slutar jag, anser jag att medlemsstaternas konferens skall vara den sista händelsen, där man beslutar om konkreta frågor, och inte en långsam och oändlig process.
Med detta, fru talman, och nu slutar jag på riktigt, hade ni kunnat lägga till ytterligare ett E i den europeiska processen, och jag säger som spanjor: E som i esperanza (förhoppning).
(Applåder)

Malmström
Fru talman! Kommissionen! Välkommen hit, herr statsminister! De kommande sex månaderna blir spännande. Det är viktiga politiska uppgifter som väntar, och förhoppningsvis kan ett lyckat ordförandeskap också ha positiva effekter på opinionen. Det kan visa våra landsmän där hemma att det går att uträtta bra saker tillsammans i EU. Det kan visa de europeiska kollegerna här att Sverige inte är motvalls utan konstruktivt vill delta i det europeiska bygget.
Den liberala gruppen står helt bakom Sveriges beslut att prioritera utvidgningen. Ingen uppgift är viktigare än att skapa ett helt Europa, och förhandlingarna skulle verkligen behöva ta ett rejält kliv framåt under våren. Vi skulle också önska oss ett datum för när de första länderna kan komma med.
En annan fråga, som statsministern har både liberalernas och stora delar av parlamentets stöd i, rör öppenheten. Frågan om allmänhetens tillgång till dokument är en viktig demokratifråga, den är central för medborgarnas förtroende för hela EU-projektet. Under hösten har rådet trampat vatten i denna fråga - arbetet med artikel 255 - och nu vill vi se resultat. Vi har stora förhoppningar på Sverige och Sveriges roll vad gäller att driva och att med kraft försvara den modell som finns bl.a. i Sverige och i Nederländerna. Varför inte som ett gott exempel börja med att öppna upp ministerrådets möten?
Demokratifrågan är också nära relaterad till vad som skall hända efter mötet i Nice. Fördragen skall förenklas. EU:s arbetsuppgifter och kompetens måste definieras tydligare. Vi liberaler tycker dessutom att européerna behöver en gemensam europeisk författning. I arbetet med resultaten från Nice skall medborgarna involveras. Det är upp till Sverige att inleda den fas som ordförande Prodi kallar öppen reflexion. Det vore roligt att lite mer konkret höra hur statsministern ser på denna uppgift, på metoden och på dessa frågor som skall bearbetas innan det belgiska ordförandeskapet tar vid.
(Applåder)

Hautala
Fru talman, kommissionsordförande, rådsordförande! Jag väljer att tala svenska i dag, eftersom det är mitt lands andra inhemska språk.
Herr rådsordförande! Jag tror faktiskt att förväntningarna inför det svenska ordförandeskapet är mycket höga efter våra erfarenheter med det franska ordförandeskapet. Jag är personligen övertygad om att Sverige åter kommer att bekräfta regeln att de mindre medlemsländerna ofta är mer opartiska, vilket gynnar det gemensamma europeiska intresset framför smalare nationella intressen. Det är ert första ordförandeskap och er ambassadör - om jag får lov att berätta detta offentligt - har på ett mycket trevligt sätt jämfört ett första ordförandeskap med att förlora sin oskuld. Den ville han faktiskt inte förlora på ett våldsamt sätt. Jag kan övertyga er om att Europaparlamentet kan underlätta ett ordförandeskap och således kommer ni att förlora er oskuld på ett mycket mjukt och vänligt sätt.
Min grupp önskar framför allt framsteg på följande områden. Den hållbara utvecklingen måste bli verklighet nu. Det är nu eller aldrig. I Göteborg måste man bekräfta målsättningarna och indikatorerna i enlighet med vad ni har berättat. Den civila krishanteringen är någonting som kan främjas under ett svenskt ordförandeskap. Förebyggandet av konflikter på alla utrikespolitiska områden är mycket viktigt för vår grupp. Vi välkomnar ert löfte om ett program på detta område.
Någonting som kanske inte framstår lika tydligt på den svenska dagordningen är en omfattande reform av EU:s jordbrukspolitik, som utgår från det faktum att vår mat åter måste bli trygg. Miljön skall inte längre skadas och djuren inte längre plågas. Jag har följt med i den svenska debatten och fått reda på att ni, herr rådsordförande, plötsligt har upptäckt att ni egentligen är vegetarian, eller åtminstone deltidsvegetarian. Jag får kanske lov att välkomna er till klubben.
Herr rådsordförande! Här kommer ni kanske att finna en möjlighet att överraska er själv och de svenska medborgarna - på vissa områden behövs det faktiskt mer Europa, inte mindre. Miljöskatter är ett tydligt exempel. Alla förstår att man på det området måste slopa kravet på enhällighet. Här krävs en gemenskapsmetod, alltså starka gemensamma institutioner - kommissionen och parlamentet - i stället för regeringssamarbetsmetoden, vilket mina kolleger också har påpekat. Till stor del består regeringssamarbetsmetoden av möten bakom lyckta dörrar, utom parlamentarisk kontroll. Det kommer inte att leda till den öppenhet ni vill sträva efter. Jag skulle vilja kalla detta en Swedish paradox. Ni måste inse att öppenheten förutsätter att man slopar regeringssamarbetsmetoden.
Efter toppmötet i Nice är det viktigt att vi inleder en omfattande reform av EU, i vilken de natonella parlamenten och Europaparlamentet medverkar. Jag hoppas att ni antar den utmaning som kommissionsordföranden har uttryckt.
(Applåder)

Sjöstedt
Fru talman, kolleger och rådsordförande! I det svenska ordförandeskapets program finns flera punkter som vi i den förenade vänstern stöder. Vi anser att prioriteringarna - utvidgningen, miljön och sysselsättningen - är både viktiga och riktiga. Det finns även andra positiva inslag i programmet som är värda att lyfta fram. Dit hör åtgärder mot kvinnohandel och ansträngningarna för att uppnå en varaktig fred i Palestina.
När det gäller förhandlingarna om utvidgningen anser vi det vara avgörande att EU tar hänsyn till ansökarländernas speciella behov och att dessa inte erbjuds ett andra klassens EU-medlemskap.
I förhållande till denna målsättning är Nicemötets resultat ett misslyckande. Där gjordes egentligen inga reformer av EU som underlättar utvidgningen. Tvärtom blev beslutsprocessen krångligare. Det är också helt oacceptabelt att ansökarländer som Tjeckien och Ungern blev direkt diskriminerade genom att få färre platser i Europaparlamentet än EU-länder med lika stor befolkning. Detta är ett pinsamt misstag som måste rättas till. Min första fråga till det svenska ordförandeskapet är därför: Är ni beredda att ta upp och att rätta till detta misstag i de anslutningsfördrag som nu skall förhandlas fram?
Vissa EU-länder vill utestänga medborgare från de blivande EU-länderna från unionens arbetsmarknad under en lång tid. En sådan diskriminering är inte acceptabel. Avgörande är i stället att alla som arbetar i ett EU-land måste följa landets avtal och lagar på arbetsmarknaden så att den fria rörligheten inte leder till dumpning beträffande sociala villkor.
En verklig vänsterpolitik måste sätta sysselsättningen först även i den ekonomiska politiken, i stället för den dogmatiska monetarism som i dag dominerar EU och den monetära unionen. Med en sådan politik skulle det också krävas demokratisk kontroll över Europeiska centralbanken. Men för dagens EU-regeringar har, oavsett politisk färg, anpassningen till EMU prioriterats före välfärden och kampen mot arbetslösheten. Denna politik måste omprövas.
På olika håll i Europeiska unionen växer kraven på att den otyglade kapitalismen måste styras genom politiska beslut i stället för de fortsatta avregleringar och den fria spekulation vi ser i dag. Ett av de krav som ställs är en beskattning på valutatransaktioner, en så kallad Tobinskatt. Flera av den svenska regeringens ledamöter har uttalat sig positivt om idén. Nu har ni ert gyllene tillfälle att ta initiativ under ordförandeskapet. Min andra fråga till ordförandeskapet är därför: Vilka initiativ för en Tobinskatt planerar ni under ert ordförandeskap?
Den viktigaste frågan på miljöområdet under det kommande halvåret blir förhandlingarna inom Kyotoprotokollet för att minska utsläppen av växthusgaser. Där är det oerhört viktigt att komma fram till ett avtal, men det är ännu viktigare att komma fram till ett avtal med innehåll. Vi anser att ett sådant avtal måste bygga på verkliga minskningar av utsläppen, inte på att de rika länderna som redan släpper ut mest får rätt att köpa sig fria genom handel med utsläppsrätter.
I den förlikning om utsättning av genmodifierade grödor som nyligen har avslutats var Sveriges agerande en besvikelse. Sverige motsatte sig aktivt offentliga register över GMO-grödor. Vi hoppas att Sverige bättrar sig och inte verkar för att häva det de facto-moratorium som finns på området. EU:s lagstiftning på området är fortfarande helt otillräcklig ur ett miljöperspektiv.
Tyvärr verkar det som om det svenska ordförandeskapet inte vill göra något för att i grunden ändra EU:s ansvarslösa flyktingpolitik som med Schengenavtalet som verktyg dagligen skapar nya tragedier. Tvärtom har vi sett hur Sverige godtar försämringar, nu senast genom att skärpa transportöransvaret. Det innebär ett slags privatisering av asylprövningen där många asylsökandes öden i praktiken får avgöras av flygplatspersonal utanför Europeiska unionen.
Den största besvikelsen i Sveriges agerande är nog ändå militariseringen av EU. Sverige ger inte bara upp sin alliansfrihet och självständiga politik, utan skall nu också aktivt verka för att genomföra EU:s militarisering. I EU-armén skall även turkiska trupper ingå. De trupper som ena dagen kan begå övergrepp i sitt eget land eller ockupera ett grannland kan nästa dag tjänstgöra i EU-armén. Nato-landet Turkiet kräver också inflytande över EU:s politik på detta område för att upplåta Natos militära resurser. Min tredje fråga till Göran Persson blir därför: Kan ni lova att Turkiet inte får något sådant inflytande?
Jag ser fram emot svaren på mina tre frågor om möjligheten att ändra Nicefördragets diskriminering av Ungern och Tjeckien, om vad ni skall göra för att Tobinskatten skall kunna bli verklighet och om hur ni ser på Turkiets medverkan och inflytande över EU:s militär. Med de orden vill vi i den förenade vänstern önska det svenska ordförandeskapet lycka till.
(Applåder

Collins
Fru talman! Först vill jag önska det svenska ordförandeskapet lycka till i vetskap om att deras framgång likaså kommer att bli Europas framgång.
Jag uppskattade det svenska ordförandeskapets presentation här denna eftermiddag som verkar vara ytterst konstruktiv och pragmatisk. Jag välkomnar också synpunkterna från kommissionens ordförande, herr Prodi.
Den svenska regeringen har klargjort att den avser att prioritera det som kallas för tre E:n under sitt ordförandeskap för unionen och dessa gäller arbete med viktiga problem för unionens utvidgning, sysselsättningsfrågor samt miljöfrågor.
Jag skulle verkligen välkomna en intensifiering av utvidgningsförhandlingarna mellan ansökarländerna och Europeiska unionen. Vi bör komma ihåg att anslutningsförhandlingarna är indelade i nästan 40 olika kapitel som skall diskuteras och som täcker varje område för social och ekonomisk aktivitet som genomförs av Europeiska unionen. För närvarande har samtalen om många av de mer komplicerade kapitlen fortfarande inte påbörjats och dessa inbegriper jordbruksfrågor, fri rörlighet för personer, genomförandet av EU:s social- och sysselsättningslagstiftning samt införlivandet av många av EU:s direktiv och förordningar på miljöområdet.
Detta är kärnproblemen när det gäller utvidgningen av Europeiska unionen. Ansökarländer vill att EU:s ledare skall bestämma ett datum för nästa utvidgning av unionen. EU försöker emellertid avsluta samtalen om de mer komplicerade kapitlen mellan ansökarländerna och Europeiska unionen, innan ett sådant datum kan bestämmas.
Det faktum att EU:s ledare kunde komma överens om en reform av beslutsförfarandena inom EU:s institutioner i Nice före jul är förvisso ett steg i rätt riktning. Ansökarländer kan nu finna tröst från det faktum att EU har reformerat sina interna beslutsförfaranden så att mekanismerna för utvidgningen kan tillämpas på ett rationellt och strukturerat sätt.
Jag välkomnar det faktum att den svenska regeringen skall se till att sysselsättnings- och miljöfrågor ligger högst på dagordningen under dess ordförandeskap för unionen. Det är absolut nödvändigt att Europeiska unionen ser till att fördelarna med ny informationsteknik utnyttjas i alla europeiska industrisektorer. Likaså är det viktigt att det sker ett ökat stöd till sysselsättningsinitiativ för svagt utvecklade stads- och landsbygdsområden.
Till sist hoppas jag att Europeiska unionen och USA kan komma överens i Bonn i maj detta år för att säkerställa att miljömålen för att minska de globala uppvärmningseffekterna kan uppnås.
(Applåder)

Dupuis
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag tackar för att ni kommit hit och talat länge. Jag skulle vilja ställa en liten fråga, om ni tillåter, med tanke på att det brådskar. Unionen skall om några dagar uttala sig om Afghanistan och anta en gemensam ståndpunkt. Säkerhetsrådet har under de senaste veckorna infört embargo enbart för talibanerna. Jag skulle vilja veta, herr ordförande, om det också blir Europeiska unionens ståndpunkt.
När det gäller Europeiska unionens framtid har vi ägnat oss åt många virila gester och annonseffekter. Vissa aviserar att vi kommer att rösta emot Nicefördraget vilket, tror jag, är fullständigt berättigat. Det har inte funnits några svar i demokratiska termer, det har inte funnits några rättsprincipiella svar, det finns en programplanering för att förstöra kommissionen som förbrukades i Nice. Det är därför fullständigt berättigat att ett stort antal kolleger och, hoppas jag, majoriteten uttalar sig mot detta fördrag.
Parlamentet har vant oss vid mycket muskelbygge, vi får se vad som kommer att hända när det går in i ringen, när det skall rösta. Herr rådsordförande! Jag vet inte om ni behöver vara särskilt orolig, eftersom det förgångna finns där för att lära oss en rad saker. Jag ber er naturligtvis inte, herr ordförande, att uttala er emot Nicefördraget, jag ber er bara om lite medlidande. Vid Kölnöverenskommelsen kastade rådet, som ni tillhör, ett ben att gnaga på till parlamentet, nämligen stadgan om de grundläggande rättigheterna. Parlamentet upptäckte lite sent att det handlade om ett ben att gnaga på och, vilket är viktigt, det var vad ni löste i Nice, på det sätt som ni löste det, nämligen med röstviktningen i rådet och kommissionens sammansättning.
I Nice var det inte ett nytt ben ni kastade till parlamentet, det var en strykninkula, herr rådsordförande. Genom att föreslå parlamentet och kommissionen, genom att föreslå oss en regeringskonferens 2004 gjorde ni inget annat än att kasta till oss en kula med stryknin, för 2004 kommer inte parlamentet att existera. Under 2004 kommer det att befinna sig i den förberedande kampanjen till valet i januari och februari för primärvalen, det kommer att befinna sig i valkampanjen i mars, april och maj. Det blir val i juni, och välförtjänt ledighet i juli och augusti. I september blir det små nödvändiga sammanträden för att lära känna varandra, i oktober och november kommer den berömda budgetfrågan och i december slutligen regeringskonferensen. Om ni därför, herr ordförande, kunde visa prov på visst medlidande och be era kolleger i rådet att flytta fram denna konferens till 2003 eller skjuta upp den till 2005, skulle ni eventuellt kunna rädda äran för parlamentet, som mycket ofta inte alltför väl vet vad det innebär.

Bonde
Fru talman, EDD-gruppen vill gärna gratulera Sverige till ordförandeskapet, vi tycker det är ett bra system att ordförandeskapet alternerar. Vi gläder oss åt toppmötet i Göteborg och hoppas att riktigt många medborgare kommer att infinna sig till de alternativa arrangemangen. Vi uppmanar ordförandeskapet i rådet till att åter öppna förhandlingarna om Nicefördraget, så att det kan få en demokratisk genomgång. I dag är resultatet mer centralisering och mindre parlamentarisk demokrati. Det är också chockerande, att förhandlingen slutade med ett beslut om att hålla alla toppmöten i Bryssel, utan att den svenska statsministern, som vi trodde var med och fattade beslutet, kände till beslutet. Det är provocerande att man kan behandla tjecker och ungrare som undermänniskor och ge dem färre platser i parlamentet än länder med färre invånare har. Det är oklokt att införa majoritetsbeslut om utnämning av de enskilda ländernas kommissionärer, för då blir de ju EU:s företrädare i medlemsländerna i stället för ländernas företrädare i EU. Med en EU-regering, som har bildats genom majoritetsbeslut, går man mot ett EU med statsbildning i stället för den vision av nationernas och demokratiernas Europa, som väljarna önskar se. Vi uppmanar Sverige till att införa äkta flexibilitet i förhandlingarna om utvidgningen, så att de flesta av länderna kan upptas i samarbetet och delta i nästa val till Europaparlamentet 2004. Nicefördraget kallas för ett utvidgningsfördrag, men röstvikt och platser i parlamentet står i en icke-bindande förklaring, medan Amsterdamfördragets bindande utvidgningsprotokoll skall försvinna. Vi uppmanar det svenska ordförandeskapet till att säkra att ett förbättrat Nicefördrag först träder i kraft samtidigt som EU upptar nya länder, annars slutar det ju med att vi skulle säga ja till ett utvidgningsfördrag, utan att vi får någon utvidgning. Vi riskerar att Nicefördraget allena blir ett fördjupningsfördrag med mer union och mindre demokrati, och det är jag säker på att den nya svenska rådsordföranden inte skulle tycka om.

Hager
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Det är visserligen av en tillfällighet jag har Nice-slipsen på mig i dag, men jag kan ändå inte låta bli att konstatera att vi i likhet med i Amsterdam i Nice återigen måste uppleva att regeringskonferensen är slut som instrument. Det så många gånger lovordade konventet är däremot enligt min åsikt inte tillräckligt moget som förfarande. Dock kan det tjäna som inledning till ett fungerande förfarande. Låt mig därför i anslutning till den befogenhetsavgränsning mellan medlemsstaterna och unionen som både rådets ordförande och kommissionens ordförande talat om skissera ett effektivt förfarande - som jag föreställer mig det.
I en första fas måste, parallellt med den diskussion som inleds under det svenska ordförandeskapet på inbjudan av Europeiska rådet - och det snarast möjligt - en diskussion och opinionsbildning äga rum på de nationella parlamentens nivå. Dessa måste sedan, i likhet med Europaparlamentet, vart och ett lägga fram ett förslag om denna kompetensavgränsning till våren 2002. Först på grundval av detta skall ett konvent sammankallas med deltagande av författningsexperter, Europarättsexperter, företrädare från nationella parlament, Europaparlamentet, nationella regeringar, men också regeringar från kandidatländer och naturligtvis domstolen och det civila samhället, och ges i uppdrag att producera ett förslag till katalog och det till ungefär våren 2003. På grundval av detta förslag i sin tur måste sedan kommissionen i fas III få i uppdrag av Europeiska rådet att lägga fram ett förslag till en kompetensbegränsning - detta vore tänkbart i slutet av 2003.
Innan regeringskonferensen sammankallas måste slutligen i fas IV - jag har i min plan räknat med något fler faser än kommissionens ordförande - en ny diskussion föras på nationell nivå, vilken måste vara avslutad i mitten av 2004. Då inleds i fas V regeringskonferensen, vilken skall vara kort och effektiv. På det här viset garanteras ett förfarande där de nationella parlamenten är inbegripna på ett effektivt sätt, vilket inte var möjligt i konventet, och som lägger fram ett samstämmigt förslag för regeringskonferensen. I stället för att som tidigare arbeta sida vid sida, skulle institutionerna arbeta tillsammans med varandra.

Schierhuber
Fru talman! För att undanröja alla tvivel måste jag nu komma med ett klargörande. På söndag, den 14 januari, hade Österrike sitt första misstänkta BSE-fall. Jag kan meddela kammaren att institutet i Tübingen i går meddelade att detta fall var negativt. Jag hoppas att även alla ytterligare misstänkta fall blir negativa för Österrike.
(Applåder)

Carlsson
Fru talman, herr rådsordförande, kära kolleger och kommissionärer! Det är så roligt att se Sverige som ordförandeland i EU för första gången. Vi moderater har alltid slagits för Sverige i Europa men måste tyvärr konstatera att Sverige bara svarar för ett "halvt ordförandeskap". Eurofrågorna är det i stället Belgien som har ansvaret för. I gengäld hoppas vi att Sverige som ordförandeland kan nå nödvändig framgång i utvidgningsarbetet.
Under det svenska ordförandeskapet måste den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken konkretiseras. Utvecklingen har på detta område gått förbluffande snabbt, men ambitionerna måste nu fyllas med innehåll. EU:s relationer med Nato kommer att vara av största vikt. För att undvika förvirring och för att ge EU en kompletterande roll till Natos militära förmåga krävs engagemang och förmåga att lösa ouppklarade uppgifter. Jag hoppas därför att det faktum att Nato inte ens nämns i det svenska programmet är mer en tillfällighet än en del i en strategi.
EU skall ha världens mest dynamiska ekonomi om tio år. Sverige är ett av de länder som kommit längst i utvecklingen av den nya ekonomin. Vi har världsledande företag inom telekommunikation och Internet. Den främsta anledningen till detta är de avregleringar som skedde under den moderatledda regeringen 1991-1994. Marknaderna för telekommunikation, post, el och tågtrafik samt jordbruksmarknaden liberaliserades. Göran Persson var då mestadels motståndare men tycks ha ändrat uppfattning. Det gläder mig, och jag hoppas att Sverige med stöd av goda erfarenheter kan driva på en sådan utveckling. Stockholmstoppmötet är ett utmärkt tillfälle! Låt det bli ett avregleringstoppmöte för jobb och välstånd!
Debatten kring globalisering och frihandel har fått större uppmärksamhet. Det är dags att avskaffa EU:s sista protektionistiska hinder. EU och den nya administrationen i USA kan tillsammans avskaffa tullhinder för jordbruksvaror och textilindustri. Det om något är solidaritet med världens fattiga.
Till skillnad från den svenska regeringens stödparti, Vänsterpartiet, tycker jag att det är glädjande att det svenska ordförandeskapet i sitt program skriver att en av dess främsta prioriteringar blir att verka för att EU driver på utvecklingen i WTO mot konkreta liberaliseringar. Denna deklaration ligger helt i linje med Sveriges tradition av frihandel och öppenhet mot omvärlden. Sveriges handelsminister Pagrotsky har dock framställt den s.k. Tobinskatten som en " sympatisk idé" , och statsministern har uttryckt förståelse för dem som genom att ställa till med kravaller och upplopp saboterade WTO-mötet i Seattle. Tobinskatten är ett hot mot världens fattiga. En Tobinskatt skulle enbart försämra marknadens effektivitet. Därför vill jag fråga: Kan rådsordföranden här inför parlamentet ge ett tydligt besked huruvida det svenska ordförandeskapet är för eller emot införandet av en Tobinskatt?

Andersson
Fru talman, ledamöter av kommissionen och ledamöter av parlamentet! Jag hälsar med glädje Sveriges statsminister Göran Persson välkommen till parlamentet. Jag brukar se fram emot alla ordförandeskap, men detta ordförandeskap är något alldeles speciellt och jag har särskilt stora förhoppningar.
Jag tycker att de prioriteringar som Sverige har fastställt är bra - de tre E:na. Det rör sig om ett begränsat antal områden, viktiga områden, som ligger väl i linje med EU:s dagordning. Viktigast är naturligtvis utvidgningen. Det är en historisk uppgift att förena öst och väst på vår kontinent efter år av kallt krig. Jag kan själv inte se en större och viktigare uppgift att få vara med och slutföra under mitt politiska liv.
Sveriges ambitioner att kunna påskynda processen på detta område är vällovliga. Jag hoppas att förhandlingarna snart kan föras i hamn med de första länderna och att man snart kan sätta ett måldatum för när de första länderna kan bli medlemmar. Jag inser att detta är svårt. Jag inser också att det måste bygga på realism och att man inte skall skapa falska förhoppningar. Men samtidigt är det viktigt för befolkningarna i kandidatländerna att de inte misströstar och att de ser ljuset i tunneln.
Den andra prioriteringen gäller jobben. Sverige har varit pådrivande när det gäller sysselsättningen. I Stockholm är det meningen att man skall binda ihop sysselsättning, socialpolitik, kunskapsutveckling och näringspolitik till en samlad politik. Den metod som används är den öppna samordningsmetoden. Vad vi i parlamentet skulle vilja är att vi, precis som i lagstiftningen, får en roll i denna metod, eftersom den blir allt viktigare. Jag skulle vilja få signaler angående detta.
Det tredje prioriteringen gäller långsiktigt hållbar utveckling. Det rör sig om ekonomisk hållbarhet och social hållbarhet, men också om hållbarhet på miljöområdet. När det gäller miljöpolitiken är ju EU ganska framgångsrikt. Det beror på att de som har minst ambitioner inte kan blockera beslut, men det beror också på att parlamentet har medbeslutanderätt på miljöområdet. Det som saknas i strategin är att miljöpolitiken kopplas samman med de tidigare nämnda områdena. Detta bör ske inför mötet i Stockholm och bli ett resultat av mötet i Göteborg.
Att man kom överens i Nice var viktigt, inte minst för utvidgningsprocessen. Allt var dock inte bra, t.ex. de krångliga reglerna för medbeslutande. Det sätt på vilket man fattade beslut bakom lyckta dörrar var inte heller bra. Sverige har öppenhet på sin dagordning och skall driva frågan om offentliga handlingar. Jag hoppas att Sverige också går i bräschen för att få en öppnare beslutsprocess. Jag hoppas verkligen att Sverige kan bidra på detta område.
Låt mig också säga något om krishanteringen. Aktiv krishantering och militär alliansfrihet är inte detsamma som passivitet och har aldrig inneburit passivitet. Aktiv krishantering handlar om att försöka förebygga konflikter. Att tillämpa civil krishantering och först i sista hand ta till militära medel är det som Sverige och Finland har gått i spetsen för, vilket är bra och vilket kommer att utvecklas. Det finns en stor majoritet för det.
Jag hälsar än en gång Sverige välkommet som ordförandeland.

Schmidt, Olle
Fru talman, herr statsminister! Också jag vill hälsa statsministern välkommen hit! Det är inte riktigt som hemma i riksdagen men man vänjer sig ganska snabbt.
Mycket kretsar kring de tre E:na. Tillåt mig lyfta fram ett fjärde E, nämligen för empati. Vi upprördes alla djupt när vi efter julbordets gåvor kunde se hur människor kämpade för sina liv utanför Turkiets kust för att komma till Europa. Många dog i sin kamp för ett bättre liv. Jag vet att ni, herr statsminister, uttalade bestörtning efter den oerhörda tragiken förra året då man fann 58 döda kineser i en container i Dover.
Europa skall inte bli någon fästning. Europas asyl- och flyktingpolitik skall präglas av värdighet och humanism - det var ert budskap då. Men vad har sedan hänt? Jo, utvecklingen i Europa har gått i fel riktning.
Straffen för människosmuggling föreslås skärpas. Det är nödvändigt men förslagen slår blint. Ideella krafter - kyrkor, kloster, asylorganisationer och privata nätverk som bistår asylsökande - hotas med straff. Dessa förslag måste stoppas. I Sverige råder kyrkofrid sedan medeltiden.
Europas ledare borde fundera över varför människosmugglingen till Europa ökar dramatiskt. Europa stängs. Att visumbelägga 130 länder är inte värdigt det demokratiska Europa. Grundregeln måste vara att människor har rätt att fritt resa in i EU. Är det svenska ordförandeskapet berett att verka för att visumlistan görs avsevärt kortare?
Jag är en varm anhängare av EU och har länge efterlyst gemensamma regler inom asyl- och flyktingpolitiken men något inhägnat Europa är vi liberaler inte beredda att acceptera. Här kan det nya ordförandeskapet, herr statsminister, spela en viktig roll för humanism och människovärde i Raoul Wallenbergs anda, vars minne ni så förtjänstfullt hedrat. Empati, herr statsminister!

Maes
Herr talman! Som företrädare för folken och regionerna ser vi Sverige som en bundsförvant i försvaret av de ting som är oss kära, som exempelvis mångfalden av språk och kulturer, men när ni talar om att i högra grad göra de nationella parlamenten delaktiga, så skulle vi vilja fästa lika stor uppmärksamhet vid våra konstitutionella regioners, våra regeringars, institutioner. Vi önskar att våra regioner skulle kunna föra en direkt dialog, exempelvis för att arbeta bort den skillnad i sysselsättning som kan finnas mellan olika regioner och ett land.
Vi välkomnar Sverige som ett ekologiskt vänligt ordförandeskap, men Sverige skulle agera mycket motsägelsefullt om man skickade MOX-bränsle till Sellafield. Detta i strid med undertecknandet av Ospar, i vilket alla uppmanas försvara the non-reprocessing option.
Till sist, utvidgningen: Vi ser inte enbart gemenskapens regelverk på materiellt område som det grundläggande för utvidgningen; vi ber framför allt om uppmärksamhet för det etiska regelverket. Det gäller i första hand demokratin, respekt för de mänskliga rättigheterna och minoriteterna, så att Europa kan bli en verklig värdegemenskap, kort sagt en gemenskap.

Blokland
Herr talman! Det svenska arbetsprogrammet ser mycket bra ut, men frågan kvarstår hur det rent konkret skall genomföras. Hur skall det svenska ordförandeskapet förverkliga det här ambitiösa verksamhetsprogrammet? Vid sidan av de svenska prioriteringarna väntar också alla de ärenden som det franska ordförandeskapet har lämnat över.
När Sverige för första gången innehar ordförandeskapet i Europeiska unionen har man med rätta valt att ge utvidgningen hög prioritet. Men ser man inte alltför optimistiskt på beredvilligheten inom Europeiska unionen att låta kandidatländerna ansluta sig? Det faktum att man inte nämner några datum för anslutning vittnar om en sund realism, med tanke på att detta avgörs av anslutningskriterierna. Det är viktigt att kandidatländerna erbjuds en bättre framtid i frihet. Ökad sysselsättning i anslutningsländerna är i det sammanhanget en nödvändighet, liksom främjande av hållbar utveckling genom miljövänlig teknik. Strävan efter att under det kommande halvåret nå så långt som möjligt i förhandlingarna med kandidatländerna är bra.
Vi bör emellertid komma ihåg att den inre marknaden i den utvidgade unionen måste fortsätta att fungera effektivt. Jag vill be om särskild uppmärksamhet för genomförandet av miljödirektiv. Hur tänker ordförandeskapet behandla de direktiv, som de nuvarande medlemsstaterna sedan länge inte genomför på ett korrekt sätt, i utvidgningsförhandlingarna?
Till sist, något mycket positivt är föresatsen att integrera miljön i andra områden, som exempelvis energibeskattning. Denna integrering är en bra utgångspunkt för det sjätte åtgärdsprogrammet för miljön, liksom de konkreta målsättningar och indikatorer som kommer att innefattas i detta program. Hur man tänker kombinera detta med avregleringen av WTO anser jag dock vara oklart.

Van Velzen
Herr talman! Sverige är med rätta stolt över sin politik för att i praktiken skapa lika rättigheter för män och kvinnor. Döm då om min förvåning när jag såg att den långa kortegen i ert följe endast består av män.
En väsentlig del av ert anförande är att medborgaren måste komma i första hand i Europeiska unionen. Nu kommer jag från ett land där man gärna använder mottot "inga ord, utan handlingar", och inom kort har ni chansen. Det har nämligen lagts fram en förordning som reglerar tillgången till dokument från rådet, kommissionen och parlamentet. Jag har fem frågor som jag skulle vilja ställa till er.
Första frågan: vad kommer ni att göra med kommissionens hårt kritiserade förslag på det området?
Andra frågan: kommer ni på ett genomgripande sätt att anpassa det nuvarande förslaget från rådet under det franska ordförandeskapet i riktning mot större insyn?
Tredje frågan: är ni beredd att omgående samla rådets arbetsgrupper, så att vi så snart som möjligt når en överenskommelse med Europaparlamentet?
Fjärde frågan: vågar ni er på en revolution och redan nu lägga ut dokument från rådet på Internet, så att ni kan tillämpa öppenheten i praktiken?
Femte frågan: anser ni att europeiska medborgare har mindre rätt till öppenhet med avseende på administrationen i Bryssel än amerikanska medborgare har med avseende på administrationen i Washington?
Till slut en sista fråga: vågar ni nu, efter toppmötet i Nice, skapa en egen process för öppenhet, i enlighet med det som kommissionens ordförande också nyss framförde? Vad är ert svar på det? Jag tror, herr rådsordförande, att det är av stor vikt att vi inte bara får höra vackra ord, utan att det också resulterar i handlingar.

Rocard
Herr tjänstgörande rådsordförande! Jag önskar Sverige lycka till med sitt första ordförandeskap. De tre E:na är tre bra prioriteringar som vi instämmer i. Några ord om utvidgningen. Vi fäster lika stor betydelse vid den som ni. Den måste lyckas. Vi får aldrig glömma att ett av de viktigaste villkoren för att den skall lyckas är att vi har förmåga att korrekt förvalta våra interna frågor också. Arvet från Nice är dåligt. Ni kommer att få ta hand om det.
Jag kommer nu till er andra prioritering, sysselsättningen, som motsvarar min tillfälliga funktion här i parlamentet. Det tog fem år för unionen att förbereda den stora marknaden, men med tvingande lagstiftningsinstrument. Det var samma sak med euron. Vi går mot en ny utmaning, förbättrad sysselsättning, och till och med en återgång till full sysselsättning, vågade man säga i Nice, med vårt godkännande, och utan tvingande lagstiftningsinstrument har vi alla bedömt dess begränsningar. Men det innebär att man måste ge mer kraft till instrumenten för konvergens och övertygelse. För Europeiska unionen innebär det till att börja med en bättre samordning mellan den makroekonomiska politiken, och särskilt den makrofinansiella, i vår historia och sysselsättningspolitiken. Herr rådsordförande! Ni kommer att vara ordförande för det nya Europeiska rådet under våren, vilket blir det första där de makroekonomiska målsättningarna skall konfronteras med dem för sysselsättningen. Ni kommer där att skapa praxis genom att inrätta skyldigheten att det finns något att säga och att regeringarna bemöter resultat och inte bara intentioner. Vi behöver också en samordning som är mer gynnsam för sysselsättningen mellan de olika sidorna av all europeisk politik. Vår konkurrenspolitik, en av de bäst definierade, en av dem som fungerar bäst, skall den bara ha en sund ekonomisk konkurrens som mål? Fusioner och omstruktureringar ökar. Vad har de för mervärde för sysselsättning och tillväxt? Kommissionen tillämpar de aktuella kriterierna. Man kommer sannolikt att föreslå rådet att åter balansera sina kriterier. Konkurrensen måste fungera också till förmån för sysselsättningen. Samma behov av intern politisk samordning när unionen reformerar sina förfaranden för offentlig upphandling eller sätter upp regler för sina tjänster i allmänhetens intresse. Jag hade några övriga frågor. Min tid är slut. Detta parlament, herr ordförande, är en plats där man inte talar så mycket. Ni kommer att vänja er vid det, och ni kommer bara att bli lite sorgsen över det. Jag är sorgsen över det.

Olsson
Herr talman, herr rådsordförande! Jag vill gratulera statsminister Persson till ett ambitiöst och resultatinriktat program. Jag hoppas att det innebär att EU kommer att ta flera steg framåt, och att det också kommer att förstärka bilden av EU i Sverige.
Bland de människonära frågorna är livsmedelssäkerheten i dag en av de viktigaste. Jag har noterat att statsministern har uttalat sin tveksamhet inför att äta kött, med hänsyn till hanteringen av djur och köttprodukter. Trots att jag är gammal bonde och inbiten köttätare kan jag i dag förstå de människor som känner så.
Parlamentet kommer att ta ställning till ett åttiotal direktiv om livsmedelssäkerhet. Vi börjar nu behandlingen av förslaget om en europeisk livsmedelsmyndighet. Jag skulle gärna vilja veta vilken statsministerns inställning är till en sådan myndighet.
På en gemensam marknad måste man ha gemensamma regler, gemensamma kontroller och, om reglerna inte följs, ett gemensamt sanktionssystem. En sådan helhet kräver mer än den föreslagna livsmedelsmyndigheten. Jag anser att den måste fungera i samarbete med EU:s veterinärbyrå i Dublin och med kommissionen. I kraftfältet av en sådan triangel skulle rådgivning, riskbedömning, riskhantering och sanktioner kunna hanteras inom ramen för gällande regelverk och ge en likvärdig livsmedelssäkerhet i hela unionen. Jag hoppas på ordförandeskapets stöd för denna idé.

Schörling
Herr talman, råds- och kommissionsrepresentanter, kolleger! Att det svenska ordförandeskapet har högprioriterat miljön är oerhört glädjande och helt nödvändigt, och det förpliktar.
För att vända den negativa utvecklingen med försämrad livsmiljö behövs radikala politiska beslut - ett trendbrott. Förväntningarna är stora med tanke på att rådsordförande Persson uttalat att hållbar utveckling på EU:s agenda skall leda till en grön strategi för 2000-talet. Det innebär att ge ekonomin ekologiska spelregler, att integrera miljö i all annan politik och att införa nödvändiga styrmedel. Det är därför obegripligt att den svenska regeringen agerar mot miljörelaterade skatter på EU-nivå som miniminivåer på koldioxid- och energiskatt. Varför sade man nej till detta i Nice?
En annan högaktuell fråga är hur det svenska ordförandeskapet tänker ta sig an uppgiften från Nice att formulera en strategi för EU:s politiska framtid. Ni, herr rådsordförande, är ju, liksom en stor del av befolkningen i medlemsländerna, mot en federalistisk utveckling av EU. Hur ser er vision och framtida kompetensfördelning och subsidiaritet ut?
Hur tänker rådsordföranden klara en bibehållen svensk alliansfrihet och neutralitet, samtidigt som uppgiften under ordförandeskapet är att fortsätta att bygga upp EU:s militära kapacitet?
Till slut vill jag lyckönska det svenska ordförandeskapet.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Jag vill först av allt önska det svenska ordförandeskapet för EU lycka till.
Som rådets ordförande vet består ordförandeskapets arbete inte bara i att försvara de nationella intressena, utan att också söka enhällighet för att föra Europeiska unionens projekt framåt. Det enda sättet att gå framåt är att etablera ett harmoniskt samarbete mellan de tre institutionerna: Rådet, kommissionen och parlamentet. Därför är ert erbjudande om samarbete i parlamentet i dag lugnande, framför allt i ljuset av de uttalanden som Poettering nyss nämnde, där ni tydligen har sagt att kommissionen är en institution som lider av ett allvarligt demokratiskt underskott och att detta parlament, efter valen 1999 och det låga deltagandet från medborgarnas sida i ert land, borde upplösas. Jag vet inte om de är sanna eller falska, om de har dementerats eller ej, men jag tror, herr ordförande, att dessa uttalanden kräver en förklaring.
Därefter vill jag säga att ni, när ni talade om värdegemenskapens Europa, tog upp behovet av att exportera systemet med stadgan om grundläggande rättigheter till tredje land. Jag vet inte vad ni exakt menade med det. Om vi skall kräva vissa värden från tredje land som vi inte har kunnat kräva av oss själva, så kanske den mest logiska tolkningen är att ni nu har blivit en passionerad anhängare av en obligatorisk tillämpning av stadgan om grundläggande rättigheter, och kanske föra in den i fördragen.
I början av ert inlägg tog ni upp unionen och definierade den som en sammanslutning av välfärdsstater. Jag vill säga att denna tolkning av välfärden, av ett påtagligt Europa, ett konkret Europa, nettovinst och nettosaldo, är en legitim men ofullständig vision av Europa. Välfärdens Europa måste underordnas, herr rådsordförande, värdegemenskapens Europa, med tanke på att Europeiska unionen utgör och representerar en ständig uppmaning till fred, förståelse, enighet och solidaritet. Och vi hoppas verkligen att rådsordföranden inte glömmer detta.

Persson
. Herr talman, kommissionsordförande och ledamöter! Jag kan naturligtvis inte kommentera alla synpunkter. Däremot kan jag ta upp några huvuddrag i ett flertal av inläggen. Jag går naturligtvis inte in på det som rör svensk inrikespolitik, eftersom vi kan hantera sådana ärenden i andra sammanhang, utan jag koncentrerar mig på de stora europeiska frågorna.
Jag känner en stark vilja från flera av företrädarna, inte minst från de stora partigruppernas företrädare, att tillsammans med ordförandeskapet arbeta för ökad öppenhet. En fråga som ni alla vet spänner över olika synsätt inom unionen, varför vi kommer att få en svår och komplicerad hantering under de närmaste månaderna. Vi menar dock att en central förutsättning för att bygga ett förtroende för Europeiska unionen, för politiken och för institutionerna är att det råder öppenhet, att man kan följa en frågas behandling, att ansvar kan utkrävas och att debatt kan föras. Därigenom kan man skapa ett europeiskt politiskt rum där en diskussion kan föras, som i sin tur utgör förutsättningen för att bygga institutioner som i sin tur skapar en ökad demokratisk legitimitet. Det som har sagts av Poettering, Barón Crespo och andra är naturligtvis oerhört bra på denna punkt och något som jag tar till mig.
Många har nämnt utvidgningen, inte minst Barón Crespo i sitt kraftfulla visionära inlägg. Jag har också fått frågan från ledamot Malmström om vi kan ange ett datum för när ett första land träder in i unionen. Jag vill det, vi vill det, men vi gör inte den markeringen. Vi för inte den debatten förrän vi vet att de substansförhandlingar som måste bedrivas också blir framgångsrika. Jag tror att vi skulle ge fel signal om vi uppgav ett visst tillfälle då de första länderna, av dem som nu förhandlar om medlemskap, skulle bli medlemmar av unionen. Det vore en felaktig signal, eftersom vi först vill se att de svåra förhandlingar vi har framför oss resulterar i genombrott. Ett sådant genombrott kan äga rum under det svenska ordförandeskapet och då kan vi i Göteborg mycket väl ange ett datum. Jag hoppas att det blir så. Jag vill det, men jag är inte säker.
När vi talar om de stora frågorna och utvidgningen är vi uppenbarligen nästintill överens. Ett fastare stöd för utvidgningen än det Europaparlamentet ger finns inte. Detta är Europaparlamentets projekt mer än någon annan institutions projekt. Det är parlamentet som har stått för utvidgningen. Det är klart att jag är oerhört angelägen om att det fördrag som vi tecknade i Nice också kan godtas, eftersom det i sin tur är förutsättningen för att utvidgningen skall vara möjlig att genomföra. Jag hoppas att vi kan lösa de skiljaktigheter i sakfrågorna som finns mellan kommissionen, rådet och parlamentet, så att vi kan komma framåt i utvidgningsfrågan. Utvidgningen är vårt gemensamma ansvar, en historisk möjlighet att stoppa uppdelningen av Europa i öst och väst.
Jag menar, i likhet med vad Andersson framförde i sitt inlägg, att Nicefördraget trots sina fel och brister ändå öppnade för utvidgningen, vilket är viktigt att nämna.
I inläggen har flera ledamöter också talat om miljöfrågan. Jag sätter stort värde på vad Hautala och andra har framfört. Jag menar att miljöfrågan inte skall ses som en broms för den ekonomiska utvecklingen, utan tvärtom som en drivkraft. Alla de stora miljöproblem vi nu ser löser vi med ny teknik. Det är jag övertygad om. Jag är också övertygad om att vi redan nu i praktiken har den tekniken; den finns tillgänglig. Vi vet hur man rimligen borde göra. När våra medborgare ser vad som händer, exempelvis i klimatfrågan, och vi inte kan samla oss till någon typ av gemensamt svar, blir detta naturligtvis något som kommer att drabba förtroendet för våra institutioner. Jag tror därför att toppmötet i Göteborg blir en viktig utgångspunkt för att kunna redovisa en framgångsväg där man med insatser på politisk nivå faktiskt lyfter fram ny teknik, forskning, utveckling och tron på människans förmåga. Om vi lyfter fram detta kommer vi också att ligga i spetsen för den teknologiska utveckling som är en förutsättning för att Europa skall vara konkurrenskraftigt. Se miljön som en drivkraft, inte som en broms och en dröm om tider som har varit. Se miljön som ett visionärt bidrag till ett bättre och modernare Europa. Den ansatsen bör vi kunna ha tillsammans med det förtjänstfulla arbete som kommissionär Wallström utför med sitt miljöhandlingsprogram för kemikaliefrågorna och deras reglering. Lägg ihop detta och i Göteborg bör vi kunna få ett resultat som är löftesrikt. Jag noterar det ni har sagt om miljöfrågan och delar i stor utsträckning era uppfattningar.
Sysselsättning är ju i stora delar en politik som fortfarande är, och under överskådlig tid kommer att vara, ett ansvar för de nationella parlamenten. En form för att bedriva utvecklingen gemensamt i unionen har vi hittat i den öppna samordning som finns i Lissabonprocessen. Jag delar fullständigt ledamot Rocards uppfattning att om vi skall komma ännu närmare full sysselsättning kommer den makroekonomiska diskussionen att bli allt mer central. Enklare uttryckt: Hur kan vi utnyttja det faktum att vi samarbetar i en europeisk union för att t.ex. stimulera ekonomisk tillväxt ytterligare? Vi befinner oss i en situation där vi inte är sårbara för stimulans. Ett enskilt land är sårbart, men inte en union av länder. Detta är något som vi bör diskutera och det är - det erkänner jag öppet - särskilt angeläget för de länder som redan befinner sig i ett samarbete kring euron. De har större möjligheter att utnyttja sin situation eller stimulera till kraftfullare ekonomisk tillväxt och därmed ökad sysselsättning. Jag är ganska säker på att det i gruppen av euroländer kommer att föras sådana diskussioner. Det arbete som utgör unionens kärna finns ju i anslutning till den inre marknaden och det gemenskapsrättsliga arbetssättet i Monnets anda. Denna kärna har ju redan byggts. Det som nu har tillkommit har varit samarbete inom ett annat fält, det vi exempelvis kallar Lissabonprocessen. Det är olika uttryck. Oavsett vilken väg vi väljer för samarbetet gäller samma krav på öppenhet, samma krav på transparens. Jag vill inte ha en situation där vi stater emellan, regeringar emellan, för diskussioner som kan betraktas som slutna, hemliga, och som omöjliggör insyn. Oavsett vilka metoder vi använder oss av är öppenheten fundamental.
Det har sagts många andra saker som jag känner starkt för. Låt mig dock säga att det är två inlägg som jag finner avvikande och av speciell karaktär, men som är politiskt centrala och som jag vill understryka att jag har tagit till mig. Det som Olsson säger om livsmedelspolitik, matkvalitet och konsumenternas intresse av ett berättigat skydd och ett återskapat förtroende, ligger i allra högsta grad i linje med mitt eget resonemang om ordförandeskapets synsätt.
Olle Schmidt talade om flyktingpolitiken, om en generös hållning från unionens sida gentemot de människor som söker sig till oss för att få trygghet och skydd. Genèvekonventionen skall naturligtvis alltid ligga till grund för ett sådant resonemang, men vi bör också ha ambitioner därutöver. Det borde vi som en rik del i en global gemenskap faktiskt kunna kosta på oss. Gemensamt, inte var för sig. Detta är ambitioner som vi mycket väl skulle kunna föra resonemang och diskussioner om, och ett område på vilket vi skulle kunna föra unionen framåt. Jag sympatiserar starkt med det Olle Schmidt sade i sitt anförande om en humanistisk flyktingpolitik.
Låt mig avslutningsvis säga att vi från svenska ordförandeskapets sida ofta kommer att befinna oss i er vackra byggnad för att föra samtal och diskussioner. Men vi ser också gärna att ni söker kontakt med oss. Vi ser er även gärna som gäster i vårt något avlägsna och kalla land, ett land som dock i sådana sammanhang kommer att präglas av värme och gemenskap; det kan jag försäkra er om. Välkomna! Jag ser fram emot ett samarbete med alla partigrupper i parlamentet för en utveckling av unionen.

Randzio-Plath
Herr talman! Jag skulle vilja tacka ordförandeskapet i rådet för att det tar upp toppmötet i Stockholm på ett så positivt sätt och vill uppnå ekonomisk hållbarhet, vilket är till gagn för sysselsättningen, de ekonomiska reformerna, innovationen och en tryggad framtid för Europeiska unionen. Vad vi behöver i Stockholm är inte ett avregleringstoppmöte. Vi behöver ett toppmöte som klargör på vilken nivå i Europeiska unionen allt regleras, så att när vi använder den inre marknaden inte bara gör framsteg i näringslivets intresse, utan också i arbetstagarnas intresse.
Därför skulle jag också gärna rikta en vädjan till det svenska ordförandeskapet: Om ni vill visa mer öppenhet och mer demokrati just i samband med den ekonomiska politiken, så ta första steget, gör Europaparlamentet delaktigt i den markoekonomiska dialogen, i alla initiativ och i utarbetandet av principerna för den ekonomiska politiken!
Vi kommer att för första gången lägga fram våra förslag inom ramen för ett lagstiftningsförfarande. Vi kommer att se om det svenska ordförandeskapet faktiskt också fångar upp den här bollen för att övervinna det demokratiska underskottet och går fram pragmatiskt i små steg. Detta är en verkligt hjärtlig begäran från Europaparlamentets sida, som sedan 1994 pläderar för att träffa ett interinstitutionellt avtal om detta.
Jag skulle vilja be rådets ordförandeskap att konsekvent fullfölja Lissabonprocessen, under det att alla politikområden som nämns där behåller samma betydelse. Det betyder att vi faktiskt förverkligar en avpassad och tillräcklig policy mix, under det att vi fullföljer en politik med social integration, full sysselsättning, ekonomiska reformer med tydliga tidsplaner, för även vi måste när det gäller investeringspolitiken vara på det klara med att människorna i Europa kan uppnå ett mervärde genom att samarbeta på europeisk nivå, genom investeringar i människor, men också i infrastruktur.
En sista anmärkning till det svenska ordförandeskapet: På er vilar vår förhoppning att de till stor del mycket oroliga medborgarna får uppleva ett bekymmersfritt införande av euron. Arbeta intensivt tillsammans med det belgiska ordförandeskapet och uppmana alla aktörer i byarna, städerna och huvudstäderna att samarbeta, för euron är ett djärvt historiskt projekt som bara kan lyckas om vi alla arbetar för samma mål!
(Applåder)

Beazley
Herr talman, herr kommissionär! Som ni har hört från vår gruppordförande tidigare under diskussionen besökte PPE-gruppen Berlin i förra veckan. Innan vi reste hade vi möjlighet att besöka Potsdam där den konferens ägde rum där president Truman, premiärminister Churchill - egendomligt ersatt av Atley mitt i konferensen - och marskalk Stalin kom överens om att bekräfta Jalta-uppdelningen av Europa. Det svenska ordförandeskapet, som vi har hört under debatten, har rest höga förväntningar om att vi under de kommande sex månaderna kan lyckas att återupprätta ett enat Europa, men jag anser att det är slut med retoriken och det som vi vill ha nu är resultat. Jag undrar om fyra frågor kunde överlämnas till det svenska ordförandeskapet.
För det första, har det för avsikt att sammankalla ett rådsmöte eller ett särskilt möte till vilket regeringsföreträdare från kandidatländerna skulle bli inbjudna, inte bara för att underlätta förhandlingarna, men för att ge den viktiga signalen till allmänheten att utvidgning är inte bara en politisk process, en hägring, ett hela tiden avlägset mål utan att vi verkligen gör de framsteg som krävs?
För det andra, kunde de byråkratiska förhandlingarna modifieras med en hänsyn till det förflutna? Det verkar otroligt svårt på ett sätt att på det sätt som utvidgningsprocessen framställs är det bara en fråga om anpassning till några tekniska regelverk, där man kanske inte tar hänsyn till de speciella svårigheter som de baltiska republikerna och andra Central- och Östeuropeiska länder drabbades av under Sovjetsystemet.
Med den tidtabell som vi själva har lagt fast: håller det svenska ordförandeskapet med om att detta kräver övergångsperioder, och till sist, kan vi bekräfta att inga nya hinder kommer att ställas i kandidatländernas väg.
I dag har det uppenbarligen varit Sveriges dag. Vi hoppas alla väldigt mycket att om sex månader i Göteborg, ännu en gång, kommer det inte bara att vara Sveriges dag, utan Europas dag.

Myller
Herr talman! Jag välkomnar det svenska ordförandeskapet av hela mitt hjärta även om situationen inför det är föga avundsvärd. Bakom oss har vi det kanske mest kaotiska toppmötet I EU:s historia. Ärendena diskuteras alltid fram till att fördraget ratificeras, vilket knappast ger någon smickrande bild av vare sig toppmötets eller rådets agerande. Därför måste man med verklig tillfredsställelse observera att Sverige som ordförandenation har låtit meddela sin önskan att få större insyn och öppenhet i rådets verksamhet.
Det program som gjorts upp för det svenska ordförandeskapet är ambitiöst och heltäckande, och det är verkligen på tiden att miljöfrågorna i hela sin omfattning tas upp som ett centralt ärende i den europeiska unionen. Utformningen av programmet för en hållbar utveckling i EU, som kommer att godkännas som en del av Rio plus-processen i toppmötet i Göteborg, bör innehålla samtliga de element för en hållbar utveckling som prioriterats för EU:s ordförandeskap. Jag anser att hållbarheten garanteras av dessa tre E:n.
Emellertid har jag ett litet bekymmer, och därför riktar jag mig till kommissionen angående tidtabellen för beredningen av ärendena till exempelvis toppmötet i Göteborg. Hur kommer det att vara möjligt för Europaparlamentet att med tillräckligt engagemang delta i utformningen av programmet för en uthållig utveckling med en så snäv tidtabell? Å andra sidan vill jag med tillfredsställelse konstatera att detta ordförandeskap garanterar att den nordliga dimensionen uppmärksammas. Jag vill även ställa en följdfråga till kommissionen om hur den garanterar tillräckliga resurser, exempelvis personalresurser, till denna nordliga dimension även i fortsättningen.

Wijkman
Herr talman! Även jag vill välkomna det svenska ordförandeskapet och dess program som innehåller många bra prioriteringar. Precis som en rad talare här i dag är jag oroad över tendensen att ofta och hårt markera den mellanstatliga modellen på bekostnad av det som vi brukar kallar the community approach, dvs. en modell som innebär att kommissionen ges en starkare roll och betydelse.
Jag noterar statsministerns försäkringar om öppenhet, oavsett vilken modell som väljs, men frågan sträcker sig naturligtvis längre än så. Kommissionär Prodis intressanta inlägg bestyrkte de utmaningar som vi står inför.
Jag lyssnade med intresse på statsministerns kommentarer om miljöområdet. De låter bra men det finns ett problem: De flesta av dagens miljöproblem är direkt kopplade till energianvändningen, och problemet är att Europa i dag saknar en energipolitik. Medlemsländerna har inte ens lyckats komma överens om en gemensam avgift på koldioxid. Den svenska regeringen har uttalat att man vill ha en sådan avgift, men bara om den beslutas under enighet, vilket dock är detsamma som inget beslut alls. I tio år har frågan blockerats av enstaka regeringar. Vad är det som får statsministern och regeringen att tro att det skulle lossna just nu? Utan en koldioxidavgift kan inte EU klara Kyotoprotokollets krav. Vidare kommer den strategi för hållbar utveckling som skall tas upp i Göteborg att halta svårt om inte EU tar ett samlat grepp om energifrågorna. Kommissionär Prodi tog upp frågan mycket förtjänstfullt, och flera andra talare har också gjort det. Frågan är om den svenska regeringen är beredd att tänka om.
Slutligen vill jag säga att jag, precis som Olle Schmidt, gärna hade velat se ett fjärde "E" - empati. Det skulle då inte bara gälla flyktingfrågorna utan också relationerna med tredje världen.
Tobinskatten har nämnts här i dag, men jag tror att den är omöjlig att genomföra. Ett sätt att samla mer pengar till globala problem vore att verka för att EU:s samtliga medlemsländer lever upp till kravet på att ge 0,7 procent av BNP i bistånd. Dessutom, precis som Carlsson sade: Sänk tullarna för u-ländernas produkter! Är den svenska regeringen redo att verka i den andan?

von Wogau
Herr talman, herr rådsordförande, ärade kolleger! I den här debatten har det klart och tydligt kommit till uttryck att majoriteten av Europaparlamentets ledamöter är mycket besvikna över resultatet från Nice. Den egentliga anledningen till detta är följande: I Nice gick öppenheten och demokratin för Europeiska unionen om intet. Vad hände? Vi upplever att kvalificerad majoritet gör sig gällande på allt fler områden i rådet. Därigenom blir de nationella parlamentens kontroll omöjlig, deras beslut kan köras över av motsvarande majoritet i rådet.
Som ersättning för denna demokratiska kontroll har det emellertid tyvärr inte inträtt någon kontroll från Europaparlamentets sida, och tyvärr inte heller medbeslutande från Europaparlamentets sida. Enligt min åsikt är det här den avgörande svagheten i det som hände i Nice ligger.
Herr rådsordförande, Sverige har en stark tradition av demokrati och öppenhet. Jag är övertygad om, och jag förväntar mig av det svenska ordförandeskapet att det kommer att stödja oss i vår strävan efter att kompensera denna brist från Nice och åter stärka legitimiteten för demokratiska beslut i Europeiska unionen.
Jag skulle vilja tala om en andra punkt. Under det svenska ordförandeskapet måste införandet av euron, det vill säga införandet av sedlar och mynt i tolv länder i Europeiska unionen, förberedas. Frågan som vi hela tiden ställer oss lyder: Vem företräder euron utåt? Enligt min åsikt måste kommissionen göra det mer kraftfullt än tidigare. Det franska ordförandeskapet gav oss ett tydligt besked. Därefter företräder ordföranden för Euro-12 euron utåt. Detta leder i sin tur till en paradoxal situation. I allmänna frågor som rör den ekonomiska politiken företräder den svenske finansministern Europeiska unionen utåt, medan denna uppgift faller på den belgiske finansminister när det handlar om euron, om valutan. Det här förstår inte ens vi i Europaparlamentet - hur skall då medborgarna i Europeiska unionen kunna förstå det? Hur skall marknaderna kunna förstå det? Här måste vi göra allt för att förhållandena skall bli förnuftiga!
Ni kan komma med ett viktigt bidrag till detta, herr utrikesminister. Om ni lyckas att övertyga era landsmän om att euron är ett bra projekt, att den är stabil inåt, att dess stabilitet utåt blir allt bättre, om ni kan övertyga dem om detta, bidrar ni också till att medborgarna kan förstå detta område inom Europeiska unionen.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0001/2001). Vi skall behandla frågor till rådet.

Maj-Britt Theorin
Fråga nr 1 från (H-0952/00):
Angående: EU-Kina-toppmötet IOM rapporterar i en ny rapport att den kinesiska kvinnohandelsmaffian är mycket välorganiserad och att kvinnor säljs på marknader i hela Kina. Samtidigt är vinsterna jämförelsevis höga (ofta mer än 30 000 euro) och IOM uttrycker oro för en dramatisk ökning av den kinesiska kvinnohandeln både internt och till framförallt Västeuropa.
Vid EU-Kina-mötet den 23 oktober 2000, diskuterade Europeiska rådet och kommissionen frågan om ansvar för repatriering av illegala kinesiska invandrare. Tog rådet också upp problemet med den utbredda handeln med kinesiska kvinnor och flickor?

Danielsson
. Rådet uppfattade det som mycket positivt att kunna inleda en dialog med Kina om migrationsfrågor, särskilt sådana som rör olaglig migration och återsändande av kinesiska medborgare som påträffats vid olovlig vistelse på medlemsstaternas territorium. Före toppmötet med Kina hölls i Bryssel ett möte med tjänstemän från ordförandelandet, kommissionen och en kinesisk delegation för att identifiera och fastställa områden som är tänkbara för ett framtida samarbete. Särskilt betonades informationsutbyte mellan myndigheter och organisationer som arbetar med frågor som rör människohandel och olaglig migration. Fler sådana möten är planerade och nästa skall hållas i Peking inom några veckor. Förberedelser inför det mötet pågår för närvarande på expertnivå.
Som Theorin säkert känner till uttryckte Europeiska rådet i Santa Maria da Feira sin oro över de tragiska händelserna i Dover förra året, och fördömde de brottsliga gärningar som begås av personer som profiterar på sådan människosmuggling. Europeiska rådet gav unionen i uppdrag att intensifiera samarbetet för att bekämpa sådan gränsöverskridande brottslighet. Det franska ordförandeskapet svarade på Europeiska rådets uppmaning och lade fram flera initiativ som led i kampen mot de kriminella nätverk som organiserar människosmuggling och handel med människor.
Även om det specifika problem som Theorin nämner inte diskuterades under EU-Kina-mötet den 23 oktober förra året, är rådet synnerligen medvetet om problemet med handel med kvinnor och flickor. Det rör sig om handel inte bara från Kina utan också från vissa andra länder som inte ligger långt från EU. Som ordförandeland har Sverige inom ASEM-samarbetet, i vilket Kina också deltar, under hösten 2000 tagit upp frågan om handel med kvinnor och barn. Det första steget var ett expertmöte i slutet av november förra året där experter på området från både Asien och Europa deltog. Rekommendationerna från detta möte kommer att presenteras vid ASEM:s utrikesministermöte i Peking i maj i år.

Theorin
Svenska ordförandeskapet! Det gläder mig att frågan behandlas seriöst och allvarligt av rådet, för den är mycket, mycket allvarlig. Tiotusentals kvinnor och flickor köps och säljs i Kina varje år, många till väst. De mest populära områdena är de fattiga provinserna. IOM har i en ny rapport konstaterat att myndigheterna i väst har mött större svårigheter när de försökt komma åt kvinnohandeln från Kina och att denna handel kommer att öka dramatiskt om kraftfulla åtgärder inte sätts in.
Även kvinnohandeln inom Kina är enorm. Som en direkt följd av ettbarnspolitiken och kinesiska familjers förkärlek för söner finns det i dag 70 miljoner ogifta män i Kina. Den internationella koalitionen mot kvinnohandel rapporterar om byråd som köper in hundratals kvinnor, vilka sedan delas ut till byns ensamstående män därför att det är synd om dessa män. Det är mycket bra att ni har bildat detta råd efter Doverskandalen. Jag undrar om expertorgan, t.ex. IOM och den internationella koalitionen mot kvinnohandel, kommer att ingå i detta råd? På vilket sätt är rådet redo att vid sina kontakter med Kina aktualisera kvinnohandeln i Kina?

Danielsson
Det finns all anledning för de arbetsgrupper som nu har tillsatts att inom ramen för unionens arbete snabbt och effektivt ta kontakt med andra internationella organisationer som arbetar med dessa frågor. IOM är nog den organisation som har störst kunskap på området. Jag utgår från att det mycket snabbt kommer att etableras sådana kontakter.
Låt mig också framhålla att kampen mot kvinnohandel generellt sätt lyfts fram som en viktig fråga i arbetsprogrammet för det svenska ordförandeskapet. Vi vill gärna arbeta mot denna hemska företeelse på bred front, alltså inte bara i fråga om Kina, utan även globalt.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 2.

David Robert Bowe
Fråga nr 3 från (H-0956/00):
Angående: Åtgärder för EU-medborgare i Mekka Enligt artikel 20 i EG-fördraget har varje unionsmedborgare i ett tredje land där hans/hennes stat inte finns representerad rätt till skydd av en annan medlemsstats diplomatiska eller konsulära myndigheter. Vilka åtgärder vidtar EU mot bakgrund av detta för de EU-medborgare som befinner sig i Mekka under pilgrimsfärden (El Haj)?

Danielsson
. Den ärade parlamentsledamoten görs uppmärksam på att två beslut har antagits som en tillämpning av artikel 20 i EG-fördraget. Det första rör bistånd till medborgare i Europeiska unionen genom de diplomatiska och konsulära representationerna. Det andra gäller genomförandeåtgärder till ovannämnda beslut. I bilagan till detta beslut anges det under vilka förhållanden medlemsstaternas diplomatiska representationer kan bistå varje unionsmedborgare. Storbritannien tillhandahåller konsulära tjänster i Mecka under pilgrimsfärden, hajj. Det finns flera konsulat i Jeddah som kan bistå EU-medborgare under pilgrimsfärden.

Bowe
Herr talman! Jag tackar den svenske företrädaren för hans svar men det var inte ett tillräckligt svar på min fråga. Han har helt rätt när han säger att vissa typer av konsulära tjänster tillhandahålls i Mecka under Hajj av Förenade kungarikets regering till brittiska muslimer. Dessa konsulära tjänster är dock inte tillgängliga för muslimer från andra EU-medlemsstater som skulle vara där under samma villkor och förhållanden, administrerade av de saudiska myndigheterna, som brittiska muslimer. Det verkar lite underligt att medan vi antas ha jämlik representation och behandling för alla unionsmedborgare finns det i de omständigheter som jag har beskrivit inte jämlik behandling och inte jämlik representation för unionsmedborgare. Kan den svenske ministern vara snäll och försäkra oss om att han kommer att ta upp denna fråga och undersöka omständigheterna för denna typ av ojämlik behandling för att säkerställa att människor, oberoende av religion eller nationalitet, får samma behandling från konsulära representationer från enskilda medlemsstater?

Danielsson
Jag kan inte bara försäkra den ärade parlamentsledamoten om att frågan skall tas upp. Jag kan t.o.m. lugna honom och säga att hans oro är något obefogad. I det beslut jag tidigare hänvisade till föreskrivs att om den som söker konsulär hjälp är medborgare i en av unionens medlemsstater skall den diplomatiska eller konsulära representationen från en annan medlemsstat behandla sökanden som om han vore medborgare i den medlemsstat som ambassaden eller konsulatet företräder. Alltså skall inte den diskriminerande situation behöva uppstå som den ärade parlamentsledamoten fruktar, utan en unionsmedborgare skall behandlas likvärdigt. Jag är övertygad om att Förenade kungarikets representation i detta fall ställer upp solidariskt och behandlar alla unionsmedborgare lika. Detta anges åtminstone i de beslut som har fattats.

Talmannen


Paul Rübig
Fråga nr 4 från (H-0957/00):
Angående: Marknadsövervakning av EG-märket Kan man för närvarande vara säker på att övervakningen av marknaden är tillräckligt effektiv när det gäller bestämmelserna om att CE-märket följs på europeisk nivå?

Danielsson
Rådet är mycket angeläget om att ha en effektiv marknadsövervakning för att man skall kunna försäkra sig om att de grundläggande kraven i de direktiv som rör CE-märkning, och som utarbetats med utgångspunkt i den s.k. nya metoden, uppfylls. Denna metod är en ny form för att i direktiven harmonisera tekniska krav på varor.
Övervakningen av hur denna CE-märkning av produkter används är en gemensam angelägenhet för kommissionen och medlemsländerna. Det är i första hand medlemsstaternas ansvar att genom godkännande, eller på annat sätt, se till att dessa organ uppfyller kraven på behörighet och att de fungerar effektivt. Kommissionen har tilldelats en central roll för att säkerställa enhetlighet och hög standard när det gäller de övervakande organen. Tillsynsorganen är nationella, och medlemsstaterna anmäler till kommissionen vilka nationella organ som skall utföra kontrollen.
Kommissionen fastställer i sin tur program för att säkerställa att marknadsövervakningen organiseras på ett enhetligt sätt mellan medlemsstaterna. För att övervaka den nya metoden upprättar de organ som anmälts av medlemsstaterna exempelvis samarbetsgrupper för varje direktiv.

Rübig
Herr talman! CE-märkningen är en viktig grundval för konsumentskyddet. Den är emellertid en rent kvantitativ åtgärd. Här måste enbart bevisas att befintlig europeisk lagstiftning följs. För konsumenterna är det säkert för lite. Konsumenterna vill också ha kvalitativa kontroll- och certifieringsförfaranden, så att de kan ta reda på om en produkt ligger över de genomsnittliga normerna och därmed också uppfyller deras krav.
Därför är tredjecertifiering, i synnerhet av säkerhetsställen, helt avgörande. Vid tågolyckan i Eschede såg vi att mycket stora olyckor kan inträffa om det bara är järnvägsbolagen själva som kontrollerar och inte genomför någon tredjecertifiering. Anser ni att vi skall förstärka tredjecertifieringen i Europeiska unionen i framtiden?

Danielsson
Såsom jag tidigare nämnde i mitt inledande svar till den ärade parlamentsledamoten är det i första hand kommissionen som skall säkerställa enhetlighet när det gäller bedömningen av s.k. överensstämmelser. Jag skulle därför vilja föreslå att den ärade parlamentsledamoten i första hand vänder sig till kommissionen för eventuella ytterligare uppgifter i denna fråga.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 5 från (H-0965/00):
Angående: Hungerstrejk bland politiska fångar i Turkiet De tiotals politiska fångar i Turkiet som i nästan två månader har hungerstrejkat för att protestera mot de omänskliga förhållanden som råder i turkiska fängelser ligger nu för döden. Samtidigt har Europarådet nyligen meddelat att tortyr fortfarande är vanligt på polisstationer i Turkiet och Amnesty International fördömer tortyren, att den kan utföras obestraffat och Turkiets brott mot de mänskliga rättigheterna. Amnesty kräver att EU skall begära att tortyren upphör omgående, och inte under 2002-2003 som anges i anslutningsprocessen för Turkiet. Kommer rådet att ingripa mot den turkiska regeringen för att den skall vidta åtgärder för att förbättra förhållandena i de turkiska fängelserna så att fångarna kan upphöra med sin hungerstrejk? Kommer rådet att godta Amnesty Internationals krav på att tortyren omedelbart upphör, inom ramen för Turkiets anslutning till EU?

Danielsson
. Den turkiska regeringen är med all sannolikhet väl medveten om unionens fasta övertygelse om att situationen i de turkiska fängelserna behöver förbättras och tortyren avskaffas. Rådet välkomnar det faktum att Turkiet har inlett en reform av fängelsesystemet och att landet också är villigt att samarbeta med Europeiska kommittén för förhindrande av tortyr. Tortyren är ett av de mest angelägna problemen i Turkiet. Rådet har också tagit med frågan som en prioritering i det utkast till partnerskap som finns för anslutning av Turkiet, nämligen" att stärka rättsreglerna och vidta alla åtgärder som krävs för att stärka bekämpningen av tortyr och se till att Europeiska kommittén mot tortyr efterlevs" . Detta innebär bl.a. att rådet förväntar sig att Turkiet gör betydande framsteg på området, före utgången av innevarande år.
Beträffande standarden i de turkiska fängelserna har EU upprepade gånger krävt ett fängelsesystem i Turkiet som överensstämmer med internationella normer. Rådet har därför i sina prioriteringar på medellång sikt i utkastet till ett sådant partnerskap för anslutning infört krav på att förhållandena i fängelserna i Turkiet skall anpassas till FN:s regler i fråga om miniminormer för behandlingen av fångar.
Vad avser de människoliv, som tyvärr krävts vid den senaste tidens oroligheter i turkiska fängelser, och rapporten om tortyr och misshandel vid fångtransporter har unionen tagit upp frågan vid bilaterala kontakter med turkiska myndigheter. Givetvis tolererar inte unionen tortyr och misshandel av fångar. De turkiska myndigheterna har i kontakterna med unionen förnekat alla påståenden om tortyr och misshandel. Rådet fortsätter givetvis sin nära övervakning av situationen.

Alavanos
Även jag är en av dessa parlamentsledamöter som i frågorna om de mänskliga rättigheterna ser på det svenska ordförandeskapet med stora förhoppningar. Detta beror på att ordförandeskapet innehas av ett land som i handling visat sin stora känslighet och sitt avståndstagande från opportunitetsskäl i samband med frågor om de mänskliga rättigheterna. Och jag skulle vilja säga att på något vis bekymrar mig denna motsägelsefulla formulering av herr ordföranden: Vi följer utvecklingen eftersom vissa dåliga händelser kanske har inträffat, Turkiet har naturligtvis försäkrat för oss att det inte är något att tala om...
Jag skulle vilja fråga herr ordföranden: Efter denna tragedi som vi följde med de drygt sextio officiellt döda, med denna misshandel, med människor som kan sitta i fängelse därför att de talat sitt modersmål och medan ungefär 200 fångar i dag fortsätter hungerstrejken - kommer det svenska ordförandeskapet att ta något initiativ officiellt, kommer det att begära förklaringar och utfästelser av den turkiska regeringen samt kommer det svenska ordförandeskapet att intressera sig för att parlamentsledamoten Leila Zana, som har tilldelats detta parlaments Zacharovpris, äntligen skall kunna befrias?

Danielsson
Låt mig bara erinra om att det partnerskapsavtal med Turkiet som nu finns i form av ett utkast enligt rådet erbjuder en utomordentlig förutsättning för att ständigt " hålla tummen i ögat" på Turkiet när det gäller tortyr, förhållanden i fängelser och mänskliga rättigheter i allmänhet. Rådet avser givetvis att använda alla de möjligheter som finns inom ramen för detta avtal för att se till att utvecklingen i Turkiet går i en riktning som är förenlig med de gemensamma värderingar vi har i unionen.

Sjöstedt
En stor del av de fångar som finns i turkiska fängelser måste betraktas som politiska fångar. I Turkiet döms också människor fortfarande på politisk grund. Jag närvarade själv vid en rättegång den 21 december förra året i Djarbakir i sydöstra Turkiet, där en syriansk präst hotades av tre års fängelse enbart därför att han hade talat om folkmordet mot armenier och assyrier 1915. Det var hans enda " brott" , och för det skulle han dömas.
Kommer rådet att kräva förändringar i den turkiska strafflagen och ta upp konkreta fall som detta, där det handlar om att fängsla människor på politisk grund?

Danielsson
Egentligen kan jag besvara Sjöstedts fråga på samma sätt som jag besvarade den tidigare frågan. I och med att unionen förklarade att Turkiet är ett kandidatland för medlemsskap, vilket gjordes vid toppmötet i Helsingfors, har vi nu helt andra möjligheter att noga följa utvecklingen i Turkiet och att påpeka varje avsteg från de normer som bör gälla för ett kandidatland. Jag ser det därför som en mycket angelägen uppgift, också under det svenska ordförandeskapet, att se till att utvecklingen i Turkiet går en sådan väg att vi så småningom kan se landet närma sig den europeiska familjen på ett mer konkret sätt än hittills.

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 6 från (H-0967/00):
Angående: Öppna rådsmöten Det svenska ordförandeskapet har uttalat att öppenheten är oerhört viktigt i Europeiska unionens arbete.
Hur många helt offentliga rådsmöten kommer att hållas under det svenska ordförandeskapet den 1 januari till 30 juni 2001?

Danielsson
. Såsom säkert också framgått av den presentation av arbetsprogrammet som statsministern gjorde för en stund sedan fäster det svenska ordförandeskapet särskild vikt vid att rådets arbete är offentligt och tillgängligt för europeiska medborgare och att lagstiftningsarbetet medger insyn. Det svenska ordförandeskapet arbetar aktivt för att så många debatter som möjligt skall vara öppna, inom de formella ramar som gäller.
Rådets arbetsordning tillåter inte helt offentliga rådsmöten, vilket Sjöstedt också är medveten om. Däremot kan offentliga rådsdebatter hållas. I Helsingfors i december 1999 beslutade Europeiska rådet att rådet (allmänna frågor) och Ekofinrådet varje halvår skulle hålla offentliga debatter om rådets arbetsprogram. Detta beslut har numera inarbetats i rådets arbetsordning. Även andra rådskonstellationer håller offentliga debatter.
En av det svenska ordförandeskapets första prioriteringar var därför att upprätta en förteckning över offentliga debatter som skulle täcka ett så stort område som möjligt av rådets arbete. Därför har vi nu presenterat en förteckning över de offentliga debatter som skall hållas under vårt ordförandeskap. Nio sådana debatter skall hållas i vad man kan betrakta som de viktiga och centrala rådskonstellationerna, med början redan nu på fredag när Ekofin håller en debatt om sitt arbetsprogram. Därefter fortskrider debatterna över halvåret, fram till den sista öppna debatten i rådet (kultur) som i juni skall diskutera skydd av minderåriga mot skadligt innehåll i medier. Vi har därmed genom dessa åtgärder fört öppenheten i rådsarbetet ytterligare ett steg framåt. Det finns säkert ytterligare steg att ta, men låt inte det bästa bli det godas fiende, herr Sjöstedt!

Sjöstedt
Nej, jag skall inte låta det bästa bli det godas fiende. Det är bara det att om man fortsätter att gå i ministerrådets takt är man nog inte framme förrän om hundra år vad gäller att ha offentliga möten på riktigt. Nio debatter är faktiskt inte speciellt imponerande, om jag får säga det.
Jag tycker att det är en demokratisk självklarhet att medborgarna har rätt att ha insyn i sin viktigaste lagstiftande församling, och det är ju till stor del EU:s ministerråd i Europeiska unionen. Det gäller helt enkelt ett grundläggande krav på demokrati. Om det nu är så att rådets arbetsordning hindrar att även omröstningar och hela rådsmöten där man så att säga lagstiftar blir öppna, borde man omedelbart ändra denna antika arbetsordning. Kommer därför inte ett sådant initiativ från det svenska ordförandeskapet, som ju driver öppenhetsfrågorna så hårt - vilket jag tycker är oerhört viktigt och positivt?

Danielsson
Som Sjöstedt säkert vet tänker det svenska ordförandeskapet använda all upptänklig energi för att försöka flytta fram positionerna i öppenhetsfrågan under Sveriges ordförandehalvår. Vi tycker nog att vi gör det genom det ökade antalet debatter som är öppna.
Vi kan dra paralleller till de flesta nationella parlament. Ta exempelvis den svenska riksdagen. Lagstiftningsarbetet i utskotten i den svenska riksdagen är inte offentligt utan det är slutet, och det finns skäl för det. Det finns ett behov av att politiskt kunna komma överens men det finns givetvis också ett behov av maximal öppenhet.
Jag kan försäkra, Sjöstedt, att vi kommer att göra allt för att flytta fram positionerna men Rom byggdes inte på en dag. Även en lång marsch börjar med ett litet steg.

Talmannen


Lennart Sacrédeus
Fråga nr 7 från (H-0970/00):
Angående: Demokrati och mänskliga rättigheter i Vitryssland Utifrån en gemensam värdegrund ser EU det som sin uppgift att försvara demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen. Granne till kandidatländerna Lettland, Litauen och Polen ligger Vitryssland, där ingen av de tre ovan nämnda principerna kan sägas respekteras på ett godtagbart sätt - med uppenbar risk för spridningseffekter till omgivande länder. Den parlamentariska trojkan av EU, Europarådet samt OSSE gav i Minsk den 16 oktober en synnerligen kritisk rapport kring den bristande demokratin i Vitryssland i anslutning till de val som ägde rum där. Bland många försvinnanden märks f d inrikesministern Jurij Zaherenko, f d vice talmannen Victor Gonchar samt den ryske filmaren Dmitrij Zavadskij.
Vilka konkreta initiativ avser det svenska ordförandeskapet att ta för att bidra till att situationen i Vitryssland förbättras i demokratisk riktning och vilka mått och steg kommer tas för att bringa klarhet i vad som hänt de försvunna?

Danielsson
. Tyvärr har den ärade parlamentsledamoten helt rätt i att demokratin, de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen inte respekteras på ett godtagbart sätt i Vitryssland. Rådet är starkt medvetet om den situation som sedan länge råder i detta land och följer utvecklingen mycket noga. EU har vid upprepade tillfällen vädjat till myndigheterna i Vitryssland om att de skall respektera internationella normer inom dessa ytterst viktiga områden. Samtidigt har unionen tagit vara på varje tillfälle till att främja utvecklingen av ett sunt civilt samhälle i Vitryssland.
Det svenska ordförandeskapet kommer att med stor beslutsamhet fortsätta de tidigare ordförandeskapens ansträngningar för att främja en förbättring av demokratin i Vitryssland. Rådet anser att det endast är genom en sådan förbättring som det vitryska folket till fullo kan utöva sin makt över landets framtid. Genom att rösta fram en ny president kommer folket i år att få möjlighet att fatta ett avgörande beslut om hur dess framtid skall gestalta sig. Inom de ramar som gäller kommer rådet att erbjuda de demokratiska krafterna all uppmuntran för att garantera att väljarna får ett äkta och trovärdigt urval av kandidater. EU:s stöd till det civila samhället, till enskilda organisationer och medier, är ett viktigt inslag i främjandet av demokratin.
Som granne med Lettland, Litauen och Polen kommer Vitryssland snart att gränsa till ett utvidgat EU. Rådet är därför särskilt angeläget om att Vitryssland utvecklas till en partner på lång sikt och om att garantera stabiliteten i regionen som helhet. Rådet har givetvis fullt förtroende för att de nya demokratierna i kandidatländerna mer än väl klarar av de utmaningar de kan komma att ställas inför. De tre nämnda länderna har alla spelat en viktig och aktiv roll genom sina bilaterala diplomatiska förbindelser med Vitryssland. Dessutom kan de tjäna som värdefulla förebilder för Vitryssland när det gäller framgång i fråga om reformer och demokrati.
I likhet med dessa länder har EU vidhållit att en politik som går ut på att isolera Vitryssland skulle motverka sitt eget syfte. Därför har EU strävat efter att hålla kommunikationsvägarna öppna med myndigheterna i Vitryssland och erbjuda dem incitament till bättre förbindelser. Samtidigt har unionen fortsatt att utöva påtryckningar för att landet skall uppfylla sina åtaganden och ge OSSE:s bistånds- och övervakningsgrupp frihet att agera när den fullt lagligt försöker fullgöra sitt mandat. Under de närmaste veckorna kommer unionen än en gång att framföra sin ståndpunkt direkt till myndigheterna i Minsk. Unionen kommer givetvis även att utnyttja detta tillfälle till att ta upp fallet med personer som nyligen har försvunnit.

Sacrédeus
Det är en stor glädje och ära att här få välkomna Lars Danielsson och det svenska ordförandeskapet. Aldrig har väl det svenska språket, ärans och hjältarnas språk, flödat så i denna sal som denna dag. Ett varmt tack för ert svar!
Jag vill ta upp några följdfrågor här. Det handlar om den politiska union som de facto finns mellan Vitryssland och Polen och om i vad mån det svenska ordförandeskapet också sätter press på att Ryssland, som en del av en politisk union med Vitryssland, inser de demokratiska implikationerna och den status som Ryssland har i världssamfundet genom att ha en union med ett land som knappast kan beskrivas som en demokrati.
Ni har nämnt om presidentvalet år 2001 i Vitryssland. Men 20 procent av kandidaterna i det s.k. parlamentsvalet i höstas - jag själv fanns med som observatör - sorterades bort. Dessutom vill jag lyfta fram värdet av att EU agerar så att det inte blir spridningseffekter. Vi märker ju en oroande utveckling, herr Danielsson, i grannlandet Ukraina. Vi kan inte underskatta att det som sker i Vitryssland kan sprida sig, för glöm aldrig att den regim som finns i Minsk faktiskt har blod på sina händer!

Danielsson
Jag tror att det är alldeles riktigt, som Sacrédeus gör, att se på utvecklingen i Vitryssland tillsammans med utvecklingen i Ryssland och utvecklingen i Ukraina. I det arbetsprogram som ordförandeskapet kommer att presentera rörande samarbetet mellan EU och Ryssland i rådet (allmänna frågor) på måndag nästa vecka talas det mycket om behovet att tala med Ryssland om situationen i grannländerna Vitryssland och Ukraina.
Vi hoppas att vi kommer att möta en något ökad förståelse från rysk sida även för det ansvar som Ryssland har när det gäller att faktiskt positivt kunna påverka utvecklingen i Vitryssland. Detta skall vi då para med de enträgna ansträngningar som jag tidigare beskrev i mitt inledande svar. Vi tror att det är viktigt att påverka Vitryssland, som ju ligger närmare övriga Europa än vad många kanske tror, om de inte har tittat på kartan ordentligt. Det är oerhört centralt att vi utnyttjar alla tillfällen från unionens sida för att få till stånd en demokratisk utveckling i Vitryssland.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 8 från (H-0974/00):
Angående: Förföljda kvinnor utan skydd och tillflykt I vissa länder utsätts kvinnor för grymma förföljelser och straff. Det är frågan om brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna som kan ta sig uttryck i stympningar och t.o.m. i straff som leder till döden. Detta beror ofta på att fundamentalistiska lagar tillämpas eller på att urgamla seder och traditioner verkställs. Europeiska unionen uppger att den önskar försvara kvinnorna inför dessa olidliga förföljelser och straff, men hittills har unionen emellertid inte lyckats omvandla sina förklaringar i politiska åtgärder och beslut som skulle kunna erbjuda hopp om en bättre situation.
Skulle rådet följaktligen vara berett att anta åtgärder för att de kvinnor som befinner sig i ovannämnda situationer skulle kunna beredas skydd och tillflykt, i politisk mening, inom Europeiska unionen?

Danielsson
. Rådets organ är mycket medvetna om den typ av förföljelse och stympning som den ärade ledamoten nämner i sin fråga. Inom Cirea, dvs. Centrum för information, diskussion och utbyte i asylfrågor, övervakas kontinuerligt läget i de asylsökandes olika ursprungsländer. De faktorer som här tas upp beaktas när medlemsstaterna behandlar asylansökningar från dem som utsatts för sådana övergrepp. Det bör emellertid erinras om att erfarenheten av de studier som Cirea har gjort visar att kvinnor som utsatts för våld, våldtäkt eller stympning inte alltid anger dessa skäl som främsta orsak till sin asylansökan.
Som den ärade ledamoten säkert minns, kom man vid rådets möte i Tammerfors 1999 överens om att arbeta för att upprätta ett gemensamt europeiskt asylsystem, grundat på en fullständig och absolut tillämpning av Genèvekonventionen, så att man på detta sätt garanterar att ingen skickas tillbaka för att bli utsatt för förföljelse, och att detta system bör omfatta en tillnärmning av reglerna för erkännande och innebörd av flyktingstatus.
Rådet har också kommit överens om att detta system borde kompletteras med åtgärder för andra former av skydd som erbjuder en lämplig status för dem som behöver sådant skydd.
I december i fjol enades rådet om ett antal slutsatser om hur asylsökande skall tas emot. Dessa slutsatser, som skall ligga till grund för det förslag till rådets direktiv som kommissionen kommer att lägga fram under våren, innehåller bl.a föreskrifter om att värdmedlemsstaten skall erbjuda specialistsjukvård till asylsökande som har utsatts för tortyr, våldtäkt eller andra grova övergrepp. Rådet inväntar nu kommissionens förslag, och när det väl kommer avser det svenska ordförandeskapet att behandla det som en prioriterad fråga.
Kommissionen har också uttryckt sin avsikt att senare i år lägga fram ett förslag till regler för erkännande och innebörd av flyktingstatus och kompletterande former av skydd. Frågan om hur förföljelse på grund av kön skall betraktas i detta sammanhang i unionen kommer säkert att bli föremål för en ingående analys.

Izquierdo Rojo
Jag skulle vilja fråga rådets ordförande om han är för att kvinnor, vid visering och asylansökan, skall behandlas som individer, utan att de måste vara beroende av sin man eller en förmyndare. Är ni, herr rådsordförande, för att vi skall behandla viserings- eller asylsökande kvinnor som personer? Var vänlig och ge mig ett svar. Jag hoppas att ert svar är positivt.

Danielsson
Givetvis är jag för en sådan ordning. Självklart skall varje individ behandlas just som en individ. Sedan måste vi också komma ihåg att vi i många asylfall talar om familjeåterförening av olika slag. Det kan då innebära att om en del i en familj har beviljats asyl, påverkar det prövningen av andra medlemmar av samma familj. Då frångår man ju lite grann principen om individuell behandling, men det grundläggande svaret på ledamotens fråga är: ja

Talmannen


Niall Andrews vilken har övertagits av Crowley
Fråga nr 9 från (H-0976/00):
Angående: Irak och hävande av sanktioner Kan rådet ange hur högt det kommer att prioritera situationen i Irak under det svenska ordförandeskapet? Kommer rådet i synnerhet att tydligt sträva efter ett hävande av sanktionerna, vilka har konsekvenser för mäns, kvinnors och barns hälsa och välfärd?

Danielsson
. Det irakiska folkets levnadsförhållanden utgör tillsammans med strävan att uppnå varaktig säkerhet och stabilitet i området de viktigaste frågorna för rådet när det gäller dess politik gentemot Irak. Rådet undersöker för närvarande vilka möjligheter unionen har att göra insatser på det humanitära och kulturella området inom ramen för befintliga resolutioner om Irak från FN:s säkerhetsråd. Det gäller särskilt resolutionen om programmet olja mot mat. Men det är också viktigt att den irakiska regeringen samarbetar för att ett sådant program skall kunna genomföras.
Europeiska unionen kommer även fortsättningsvis givetvis att fullt ut tillämpa de resolutioner som FN:s säkerhetsråd har utfärdat mot Irak. Genom resolutionen 1284 från 1999 ges möjlighet att häva sanktionerna, förutsatt att Iraks regering samarbetar fullt ut med FN:s inspektörer med ansvar för nedrustningen i Irak. I detta sammanhang noterar och välkomnar rådet också inrättandet av en arbetsgrupp inom FN som skall utarbeta allmänna rekommendationer om hur FN-sanktioner skall förbättras, hur de skall riktas bättre samt hur onödigt mänskligt lidande skulle kunna undvikas.

Crowley
Jag tackar rådets ordförande för hans svar och vill också önska honom lycka till under det svenska ordförandeskapet.
Men som en uppföljning till det som han redan framfört anser ordförandeskapet att verksamheten i Irak av kompensationskommissionen, med säte i Genève, bör fortsätta? Som ni känner till hanterar denna kommission också frågor som rör reparationer i Gulfkrigets spår.
Vi har redan sett sanktionernas negativa effekter ur publicitetssynpunkt och hur de utnyttjas av Saddam Hussein för att besegra Västeuropa liksom amerikanarna och FN och för att samla sitt folk. Uttalandet i går kväll gällde att detta var en seger av det goda över det onda och att Saddam Hussein var god och resten av världen var ond. Vi spelar honom i händerna genom att se till att människor förvägras mediciner, livsmedel och andra livsförnödenheter.

Danielsson
Jag tror att det är viktigt att komma ihåg att grundförutsättningarna för att sanktionerna mot Irak skall kunna avskaffas är att den irakiska regimen fullt ut samarbetar framför allt med FN:s inspektörer när det gäller kontrollen av huruvida Irak fortfarande har tillgång till massförstörelsevapen. Det är det som är den avgörande punkten också för unionen när det gäller att diskutera eventuella förändringar i sanktionerna.
När det gäller FN:s kompensationskommission med säte i Genève, som ju har arbetat alltsedan Gulfkriget med att reglera fordringar som är ett resultat av kriget, tror jag att det är klokt att avvakta en utvärdering från FN:s sida av hur detta arbete fortsätter innan man från unionens sida tar ställning till om denna verksamhet skall fortsätta eller inte.
Låt mig understryka att jag tror att det är nödvändigt att vi också från unionens sida rent allmänt sett medverkar till denna principiella diskussion om just sanktionsinstrumentet och dess effekter. Vi har många exempel i dag på att det finns goda politiska skäl för att införa sanktioner mot ett visst land, men vi har svårigheter med att se till att dessa sanktioner verkligen drabbar dem som vi vill att de skall drabba, nämligen regeringarna i dessa länder. Jag tycker att det finns all anledning från rådets sida att både när det gäller Irak och generellt sett fortsätta diskussionen om hur sanktionsinstrumentet skall vara utformat.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 10.

Van Hecke
Ferrer har bett mig överta hennes fråga och lär också ha informerat behörig instans om detta.

Talmannen
Herr Van Hecke! Enligt arbetsordningen skulle ni ha skickat en skriftlig begäran om detta övertagande, så som Crowley har gjort. Jag måste tillämpa arbetsordningen. Jag är nästan slav under arbetsordningen. Jag beklagar så mycket.
Eftersom de behandlar samma ämne kommer frågorna 11 och 12 att besvaras tillsammans.
Fråga nr 11 från Glenys Kinnock (H-0983/00):
Angående: Myanmar
Kan rådet ge en utvärdering av de eventuella framsteg som gjorts genom rådets politik för " konstruktiva åtaganden" gentemot militärregimen i Rangoon?
Fråga nr 12 från Richard Corbett (H-1004/00):
Angående: Asean och Myanmar
Vad anser rådet om det Asean-möte den 24 november 2000 vid vilket de ledande politikerna från Asean-länderna upprepade gånger insisterade på att EU:s möten med Asean måste inbegripa alla tio Asean-medlemsstater, inbegripet Myanmar?
Håller rådet med om att förtrycket i Myanmar i själva verket har ökat sedan EU skärpte sin gemensamma ståndpunkt i april 2000 och att det inte är lämpligt att delta i samarbetsdiskussioner på ministernivå med företrädare för denna regim?

 Danielsson
. Rådet delar de ärade ledamöternas oro för situationen i Burma/Myanmar, inbegripet de nya restriktioner som under de senaste månaderna införts mot National League for Democracy. Rådet noterar också den senaste tidens relativt positiva utveckling tack vare de ansträngningar som gjorts av Förenta nationernas generalsekreterares särskilda sändebud för Burma, Tan Sri Razali Ismail, och öppnandet av en kanal för en dialog mellan Aung San Sui Kyi och militärjuntan. Rådet har vid ett flertal tillfällen givit uttryck för sin oro i uttalanden och demarscher samt i EU:s gemensamma ståndpunkt från 1996.
Rådet har också upprepade gånger krävt att de mänskliga rättigheterna respekteras och att konkreta åtgärder vidtas för demokrati och nationell försoning. Rådet betecknar knappast dess politik som konstruktivt engagemang utan snarare som ett försök att få till stånd en förändring genom att utöva påtryckningar genom sanktioner och genom dialog. Som ledamoten Richard Corbett erinrar om skärptes EU:s gemensamma ståndpunkt betydligt i april förra året mot bakgrund av rådets oro över den försämrade situationen i Burma/Myanmar.
Samtidigt enades rådet om att sända en andra trojka på uppdrag till Rangoon. Det verkar nu som om uppdraget kommer att genomföras senare denna månad. Unionen har gjort klart, bl.a. vid det senaste ministerrådsmötet mellan EU och Asean i Vientiane i december förra året, att man förväntar sig att EU-trojkan kommer att ges samma möjligheter att möta samtliga inblandade parter, vare sig de kommer från regeringen, National League for Democracy eller etniska minoriteter.
Ministermötet i Vientiane, som Burma/Myanmar deltog i, erbjöd ett lämpligt tillfälle inte bara att lyfta fram de band som förenar EU och Asean utan också att direkt till den burmesiske utrikesministern framföra unionens oro över situationen i Burma/Myanmar. Rådet välkomnar också att både EU och Asean i det gemensamma uttalande som man enades om i Vientiane förbinder sig att stödja Förenta nationernas generalsekreterares särskilda sändebud för Burma, Tan Sri Razali Ismail, i hans ansträngningar att få till stånd en positiv utveckling i Burma.

Kinnock, Glenys
Herr talman! Jag vill också välkomna det tjänstgörande ordförandeskapet. Jag uppskattar svaret men jag måste, med kännedom om att Aung San Suu Kyi nu har befunnit sig i verklig husarrest under cirka 120 dagar fråga: hur kan ni föreslå att en fånge skall föra en meningsfull dialog eller förhandling med sin fångvaktare? Det är min första fråga. För det andra, bör inte hon och NLD-partiet i själva verket erbjudas grundläggande friheter, innan vi är beredda att omfamna SPDC på detta sätt?
Ni säger att trojkan kommer att ha tillgång till områden och få träffa så många enskilda människor som den önskar. Ställer ni villkor för detta trojkabesök, vilket skulle innebära att de är absolut tvingade att ge tillträde och tillgång till detta?
Till sist, bara en sista skeptisk synpunkt: år 1994 förhandlade Aung San Suu Kyi något med SLORC, som de kallades då, och de sade hela tiden att hon var alltför omedgörlig, det är omöjligt att förhandla med denna kvinna för hon begär hela tiden att vi skall respektera valresultaten från 1990. Jag undrar om ni är oroliga att de eventuellt fortfarande leker med Europeiska unionen och världssamfundet och på nytt kommer att säga: " Titta, den här kvinnan är omöjlig."

Danielsson
Låt mig inledningsvis säga att jag givetvis fullt ut delar ledamoten Kinnocks oro över situationen i Burma/Myanmar. Rådet har samma principiella uppfattning som den ledamoten ger uttryck för i sin fråga, nämligen att det är självklart att vi måste ställa höga krav på Burma/Myanmar när det gäller mänskliga rättigheter. Jag vill erinra om att unionen är aktiv på flera områden i fråga om kampen för mänskliga rättigheter i detta land. Unionen är aktiv inom ILO, i FN:s kommission för mänskliga rättigheter och i FN:s generalförsamling. En förutsättning för de kontakter jag beskrev och som vi hoppas kunna göra vid det planerade besöket med trojkan är givetvis att vi får full tillgång till alla s.k. parter i Burma/Myanmar. Detta är en självklarhet, men tyvärr kan vi nu konstatera att situationen i Burma/Myanmar också av andra skäl är mer orolig. Uppenbarligen pågår nu gränskonflikter mellan Bangladesh och Myanmar, som också kan påverka situationen inne i Burma/Myanmar.
Så låt mig försäkra att rådet fullt ut delar ledamotens oro över situationen. Det handlar absolut inte om att vi skulle spela på den burmesiska regeringens villkor. Vi ställer starka krav på full tillgänglighet, vad gäller både NLD och etniska minoriteter. De sistnämnda får ju inte heller glömmas bort i sammanhanget.

Corbett
Tack för det mycket uttömmande svaret. Som ni vet kommer nästa ministermöte mellan EU och Asean att äga rum i Europa. För ögonblicket har vi ett förbud att resa in i någon av EU:s medlemsstater för någon medlem av militärregimen i Burma och deras familjer. De kommer därför inte att kunna delta i det mötet.
Asean utövar påtryckningar på unionen för att få bort det förbudet. Kan jag få er försäkran om att ni inte kommer att ge vika för sådana påtryckningar?

Danielsson
Rådet ger inte vika för påtryckningar. Rådet har ännu inte fattat beslut om burmesiskt deltagande i det kommande ministermöte mellan EU och Asean som den ärade ledamoten hänvisar till. Rådet kommer så småningom att fatta beslut på grundval av den gemensamma ståndpunkt som unionen godkänt i fråga om relationerna med Burma/Myanmar. Jag kan försäkra den ärade ledamoten om att vi antagligen har exakt samma uppfattning om vad som krävs för att rådet skall kunna acceptera ett burmesiskt deltagande i detta ministermöte.

Talmannen


Pat the Cope Gallagher
Fråga nr 13 från (H-0985/00):
Angående: Fiskeri och svenskt ordförandeskap Kan rådet ange hur stor vikt det kommer att fästa vid fiskerisektorn under det svenska ordförandeskapet med tanke på den mycket svåra situation i vilken fiskare på Irland och i många andra EU-länder för närvarande befinner sig i? Kan rådet ange sina prioriteringar vad avser nästa utvecklingsprogram för fiskeflottan för perioden 2002-2006?

Danielsson
. Det framgår inte riktigt klart av frågan från den ärade ledamoten om den riktar sig till rådet eller till det svenska ordförandeskapet. Jag är ändå glad över att kunna ta tillfället i akt och, som den ärade parlamentsledamoten också önskade, helt kort ange några prioriteringar när det gäller den framtida politiken för gemenskapens fiskeflotta.
Låt mig först säga att ordförandeskapet fäster stor vikt vid den gemensamma fiskeripolitiken och att man är fullt medveten om den svåra situation som fiskeriindustrin står inför efter de drastiska nedskärningarna av kvoter m.m. vid rådets möte i december förra året. Nedskärningarna var dock nödvändiga mot bakgrund av situationen för fiskbestånden, särskilt när det gäller torsk och kummel, och berörde också ett antal andra arter.
Som rådet ser det är det uppenbara botemedlet för denna situation på lång sikt att upprätta en bestående balans mellan fiskekapaciteten och de tillgängliga resurserna för att möjliggöra ett varaktigt och hållbart utnyttjande av levande marina resurser och säkerställa fiskarnas framtida utkomst.
Ordförandeskapet har därför för avsikt att anordna en allmän debatt i rådet om uppföljningen av de fleråriga utvecklingsprogrammen efter det att det fjärde fleråriga utvecklingsprogrammet löpt ut, den 31 december 2001. Kommissionen kommer snart att lägga fram sina förslag. Vi är fullt medvetna om att balans inte har upprättats genom de nuvarande programmen och att de har varit omstridda i vissa läger.
Utöver de strukturproblem som särskilt nämns i frågan omfattar ordförandeskapets prioriteringar också att inleda arbetet med kommissionens grönbok om den gemensamma fiskeripolitikens framtid och att utarbeta ett förslag från ordförandeskapet om fisket och miljön, dvs. integreringen av miljöfrågor och principen om en hållbar utveckling i den gemensamma fiskeripolitiken. Detta ingår i Cardiffprocessen, och rådet är skyldigt att lägga fram ett sådant dokument till Europeiska rådets möte i Göteborg.
Ordförandeskapet anser inte att det finns något större utrymme för att vidta stödåtgärder till förmån för en enskild medlemsstat, utan snarare bör den gemensamma fiskeripolitiken utvecklas till gagn för fiskesektorn i hela unionen.
Det har säkert inte undgått den ärade parlamentsledamoten att de drastiska nedskärningarna i fiskemöjligheterna kommer att åtföljas av planer för återställande av de hotade bestånden. I detta sammanhang har vi anmodat Europaparlamentet att samarbeta genom att i januari avge sitt yttrande om förslaget till en räddningsplan för torsken i Irländska sjön samt att dessa åtgärder kan gälla redan från den 14 februari 2001. Vi uppskattar de insatser som Europaparlamentet har gjort i detta avseende men är ännu inte övertygade om att detta faktiskt kommer att bli verklighet. Jag hoppas därför att parlamentet är villigt att samarbeta med rådet på denna punkt.

Gallagher
Tack för ert svar och också för att ha gett oss lite mer tid. Det gläder mig att ni har varit så realistisk och beskrivit nedskärningarna som drastiska för det är bara vad de kan beskrivas som. Jag inser dock att det är nödvändigt att göra nedskärningar för att se till att vi har tillräckliga resurser för denna generation och kommande generationer.
Jag hänvisar till era synpunkter på planerna om ett återställande av bestånden. Jag vill be er att försäkra oss att ni kommer att göra allt ni förmår för att se till att när dessa återställningsplaner diskuteras är det inte bara forskarna utan även intressenter och yrkesfiskare som kommer att involveras i dessa diskussioner. Alla yrkesfiskare jag känner är realister och de förstår att det är nödvändigt att ha förbjudna områden för att skydda fiskarnas lekplatser.
Kort sagt, kan ni ge oss en försäkran om att ni kommer att anstränga er så att yrkesfiskare involveras i alla återställningsplaner?

Danielsson
Jag delar helt den ärade ledamotens uppfattning. När man diskuterar denna typ av viktiga frågor är det viktigt att alla berörda på lämpligt sätt får ta del i diskussionen. Jag tycker att det är alldeles självklart att en sådan här diskussion skall baseras på vetenskapligt underlag men givetvis skall alla berörda, inklusive fiskenäringens företrädare, ha möjlighet att ta del i den. Jag kan således försäkra att vi från ordförandeskapet sida skall göra allt för att se till att det blir en fullständig diskussion med så många inblandade som möjligt i dessa viktiga frågor.

Crowley
Jag skulle bara vilja fråga rådets ordförande om det kommer att finnas möjlighet till gottgörelse på grund av nedskärningarna och för den effekt som detta kommer att ha på yrkesfiskarnas utkomst?

Danielsson
Den fråga som den ärade ledamoten tar upp är givetvis mycket viktig, inte minst för de fiskare som berörs. Men jag är rädd att frågan är ställd till fel person, dvs. till rådsordföranden. Detta är, som vi ser det, en fråga som i första hand bör ställas till kommissionen, som ansvarar för detta område.

Talmannen
Tack så mycket, herr Danielsson, för att ni har fyllt mer än er plikt under detta första sammanträde.
Då frågestunden med frågor till rådet är över, kommer frågorna nr 14 till 22 att besvaras skriftligt..
Frågorna 23 och 24 behandlas inte då ämnet för dessa är upptaget på föredragningslistan för denna sammanträdesperiod.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19,43 och återupptogs kl. 21.00.)

Civil luftfart
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0393/2000) av Simpson för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) 3922/91 om harmonisering av tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart.

Simpson
. (EN) Herr talman! Jag har blivit tilldelad mycket generösa åtta minuter för mitt betänkande här framför denna packade kammare i kväll - jag misstänker att det är på grund av att många tycker att detta betänkande är ganska tekniskt och detaljerat.
Under det att man utarbetade det andra avregleringspaketet år 1989 kom rådet och kommissionen överens om att gemenskapens politik för flygtransporter måste inbegripa en harmonisering av det regelverk som gällde civil luftfart. Följaktligen fastställdes rådet förordning 3922/91 i vilken de tekniska kraven, de s.k. gemensamma luftvärdighetskraven, utformade av JAA, gällde som lag inom gemenskapen.
Det är mot den bakgrunden som Joint Aviation Requirements, s.k. JAR-OPS, som fastställdes av JAA år 1995, nu införlivas i Europeiska unionens lagstiftning. Detta i sig själv har visat sig vara ett svårt arbete. Men gemenskapen har förbundit sig att anta harmoniserade säkerhetskrav för luftfart. I detta avseende utgör förordningen JAR-OPS 1 en bra bas från vilken vi kan utgå i vårt arbete med ett minimum av ändringar för att förbättra de relevanta förordningarna.
Det finns dock områden som parlamentet måste titta på. För det första, i fråga om kabinbesättning: Operatörer bör ha ansvar för utbildning, men detta bör ske på en harmoniserad grund, med ett bestämt enhetligt tillståndssystem i hela Europa, som skulle godkännas av alla medlemsstaterna.
Jag är säker på att i de flesta fall är operatörerna bäst lämpade att organisera utbildningen. Men detta bör inte utesluta andra kvalificerade organisationer från att ges möjlighet att sköta utbildningen, under förutsättning naturligtvis att all utbildning godkänns av landets luftfartsmyndighet. Dessutom bör direktivet om kabinbesättning nu införlivas i denna förordning.
För det andra, den komplicerade frågan om begränsade flygarbetstider har kommissionen inte tagit itu med. Den relevanta delen, känd som delavsnitt Q, fattas. Detta är meningslöst för man kan inte ha ett direktiv som avser att ha säkerhet som en större ingående del och utelämna frågan om arbetstider för cockpitbesättningar. På detta område har arbetsmarknadens parter försökt att nå en uppgörelse under tio år. Tio år och ingen överenskommelse måste vara ett misslyckande, oavsett vilka mätmetoder ni vill använda.
Utskottet för regionalpolitik, transport och turism fastslår att de lämpligaste att hantera detta problem i själva verket är fackföreningar och flygbolag och i en anda av kompromiss har det gått med på att ge alla parter en tidsfrist fram till 1 maj 2001 för att nå en överenskommelse som skall bli texten till ett nytt delavsnitt Q.
Skulle de misslyckas i sina försök då kommer dock parlamentet vid andra behandlingen genom utskottet för regionalpolitik, transport och turism att agera och lagstifta på detta område. Jag är förhoppningsfull om att de arbetsmarknadens parter som är berörda kommer att nå en uppgörelse. Jag är tacksam för deras nuvarande ansträngningar.
Ändringsförslag har också lagts fram som även gäller problemet med handbagage. Sorgligt nog driver flygbolagen för närvarande inte strikt igenom bestämmelserna om handbagage, vilket har lett till att passagerare tar med sig mer och mer handbagage in i flygplanen. Ändringsförslag 16 tar upp detta problem, vilket påpekades för mig av kabinpersonalen själv och även några flygbolag.
Jag finner det helt förvånande att grupper i parlamentet kommer att rösta emot detta ändringsförslag. Detta är en säkerhetsfråga och som deras föredragande skulle jag vilja be dem att allvarligt överväga sin ståndpunkt på nytt. Detta ändringsförslag är helt godtagbart för alla flygbolag och kabinbesättningar och det hindrar inte på något sätt passagerare att ha med sig handbagage in i kabinen. Vad det gör är att det hindrar alltför mycket handbagage i kabinen, något som har lett till att passagerare skadats från väskor som fallit ut ur förvaringsfack uppe i kabinen; att passagerare har begränsat tillträde i det fall det krävs en nödevakuering och, vilket jag känner till av egen erfarenhet, att flygplanens toaletter används till att förvara handbagage.
Samtidigt som jag är medveten om att Europaparlamentets ledamöter är bland de värsta syndarna när det gäller för mycket handbagage i kabinen, hoppas jag att deras ansvarkänsla skall få dem att inse att det finns ett problem, att detta problem äventyrar säkerheten och att ändringsförslag 16 bör stödjas.
Jag anser att det betänkande som vi har framför oss är värt att stödja. Slutligen anser jag dock att jag måste upprepa den varning som jag gav tidigare att vi behöver en överenskommelse om begränsade flygarbetstider före den 1 maj från arbetsmarknadens parter. Om de kan lyckas med den överenskommelsen för oss då tror jag att vi kommer att ha ett dokument som vi kan vara riktigt stolta över. Jag måste säga att om de misslyckas i sina försök är jag säker på att parlamentet kommer att känna sig förpliktat att agera i deras ställe.

Schmitt
Herr talman, mina damer och herrar, kollega Simpson! Mycket av det ni säger kan man inte annat än hålla med om. Det stämmer att det 1989, inom ramen för avregleringspaketet, gjordes klart att Europeiska gemenskapen inte bara måste se till att konkurrensen blir rättvis, utan även måste se till att säkerheten inom luftfarten garanteras. Till detta syftar också den här ändringen av förordningen som lagts fram, och jag anser att det är rätt att de europeiska institutionerna tydligt tar sitt ansvar. Detta innebär att om vi har befogenhet att reglera luftfarten i Europa, då måste vi också handla i enlighet med detta.
Å andra sidan måste vi också göra det tydligt att parlamentet och politiska organ som kommissionen och rådet inte vill sätta sig över fackmäns uttalanden. Därför kan jag bara välkomna att vi i utskottet förde en mycket saklig diskussion, där egentligen ingen försökte gå in på tekniska regler, för att så att säga sätta den politiska kunskapen före fackmäns kunnande.
Ni pekade också mycket riktigt på något som är mycket klart ur min synvinkel, att det måste finnas en reglering av arbetstiderna. Jag är själv överraskad, för arbetsmarknadens parter har trots denna process ännu inte lyckats få en reglering till stånd. Därför anser jag också att det är rätt att vi som parlament ännu en gång gör det klart och tydligt att vi av arbetsmarknadens parter - både flygbolag och företrädare för arbetstagarna - förväntar oss att de uppfyller sina förpliktelser. Vi är beredda att ta med detta inom ramen för den andra behandlingen av den här förordningen. Vi är å andra sidan emellertid lika beredda att i stället införa egna regler om inte arbetsmarknadens parter uppfyller sina förpliktelser. För en sak är klar: Flygsäkerheten måste komma i första rummet.
Flygsäkerhet följer dock inte bara av regleringar, i synnerhet inte av överregleringar. Därför säger jag också mycket tydligt: Även om vi till stora delar kan rösta ja till ert betänkande anser vi inte att det är lämpligt att parlamentet för in egna detaljerade grundvalar i den här förordningen - exempelvis om " en enda kabinbesättningsmedlem" eller sysselsättningens längd, alltså hur länge någon har varit verksam som kabinbesättningsmedlem. Därför kommer vi tyvärr inte att rösta för era ändringsförslag 9 och 10, som påverkat detta lagförslag.
Jag var något överraskad över hur intensivt utskottet för regionalpolitik, transport och turism behandlade och diskuterade frågan om handbagage. Enligt min åsikt är det ingen fråga för ett parlament, och jag kan bara ropa till Simpson och mina övriga kolleger: Låt flygbolagen reglera det, det är ingen uppgift för ledamöter!

Bouwman
Herr talman, herr Simpson, fru kommissionär! Efter att ha sett nyheterna hoppades jag för ett ögonblick, och det verkade nästan så, att vi hade inlett en debatt om fox hunting, vilket man otvivelaktigt kommer att debattera mycket livligt i det engelska parlamentet i kväll. Här debatterar vi också farliga saker.
Den senaste tiden har vi i vilket fall som helst fört fram en punkt, och vi har i ett tidigare skede ställt frågor om saken till kommissionären, nämligen beträffande piloters flygtimmar. Det gläder mig att det under den mellanliggande perioden har uppstått en situation där parterna än en gång har visat att det fortfarande finns en möjlighet att komma till förhandlingar och nå avtal. Om man inte gör det, andra har redan nämnt det, då innebär det automatiskt att vi gör en framställan till kommissionen om att utarbeta bestämmelser rörande detta som innebär att vi åtminstone undviker olyckor till följd av att någon pilot har suttit för länge bakom spakarna.
Undersökningar som tidigare gav oss svar tar en evig tid nu för tiden, och dessa förhandlingar kan påskynda detta. På sikt får vi då en bättre insikt i allt vad som kan ha en inverkan.
En punkt som vi inte tog upp under samtalen, eftersom den kom att spela en roll först senare, är den aspekt som vi har lagt fram ett ändringsförslag om, nämligen den aspekt som berör långdistansflyget. Det börjar bli allt tydligare, och nu är det inte bara i Australien som skadeståndskraven kommer in, utan också i England hos British Airways, att de långa flygtiderna i vissa fall kan leda till att personer drabbas av trombos. All säkerhet och kunskap om saken finns inte än, men det är i vilket fall som helst så att vi inser allvaret i situationen och frågar oss om det inte vore förståndigt att i det här fallet be kommissionen via ett ändringsförslag, annars gör vi det på något annat sätt, komma med några initiativ på detta område.
Till sist något som vi ännu inte ägnat någon uppmärksamhet åt, nämligen det faktum att vissa flygbolag med stora flygplan börjar flyga på högre höjd, och det leder också till sjukdomstillstånd. Det återkommer vi till senare.

Speroni
Herr talman! Simpsons betänkande är verkligen utmärkt och det kan jag säga eftersom jag tror att jag är en av de få som känner till detta område, inte bara som politiker utan även ur teknisk synpunkt. Jag hade cirka tiotusen flygtimmar just som trafikflygare bakom mig när jag började ägna mig åt den verksamhet som förde mig till denna kammare.
Jag påminner er om att säkerheten är nummer ett inom flygtransporter, en säkerhet som vi kan anse grundar sig på två aspekter: den tekniska aspekten, det vill säga fordonen, flygplanen, flygplatserna, navigeringsutrustningen, flygledningen och så vidare, och den mänskliga aspekten som är mycket betydande och utan att vara den avgörande faktorn bidrar till flygolyckorna i mycket hög grad procentuellt sett. Den mänskliga faktorn är naturligtvis någonting mycket komplicerat som vi för att förenkla det hela kan dela in i två huvudkategorier: den enda är utbildningen, och här får man göra lämpliga kontroller och granska fall efter fall. Just av erfarenhet kan jag säga att besättningarna är tränade, för det finns inga dåliga piloter: de dåliga piloterna flyger inte, de ligger under jorden. Den andra kategorin är arbetsbelastningen.
Här är problematiken enorm: å ena sidan har vi behovet att hålla maskinerna och personalen i luften så mycket som möjligt, å den andra behovet att undvika att framför allt människan utnyttjas mer än hennes fysiska och psykiska gränser tillåter. Vi har sömnen, vi har störningar i dygnsrytmen och så vidare, som naturligtvis inverkar på flygsäkerheten förutom på flyg- och kabinbesättningarnas personliga hälsa.
Häri ligger alltså bristen i det reglemente som framför allt ser till den tekniska aspekten, fordonen, lastfaktorer för flygplan, lastningsmanövrer, landningsbanornas längd, överflygningen av hindret vid banans slut och så vidare, men faktiskt är bristfälligt vad gäller personalens arbetsbelastning. Här talar jag inte i egenskap av fackföreningsman utan just också som en användare av flygtransporter som verkligen skulle vilja ha en garanti - om än inte absolut, men högsta möjliga - för att man undviker extremt utnyttjande av den mänskliga faktorn som rent av kan få ödesdigra konsekvenser.
Sedan måste man beakta en annan faktor, konkurrensen. Om vi inte har enhetliga regler kan självfallet något av flygbolagen genom att utnyttja sin personal sänka kostnaderna omåttligt och därmed tillämpa mer konkurrenskraftiga priser och snedvrida det som borde vara en regelrätt konkurrens inom en sektor som nu är nästan helt avreglerad. Vi skulle rent av kunna tala om illojal eller orättfärdig konkurrens om man inte tar hänsyn till denna faktor och jag är förvånad över att varken unionen i allmänhet eller parlamentet i synnerhet ännu har klarat av att reglera detta som sig bör. Jag anser att parlamentet borde känna sig utskämt för att det efter decennier ännu inte lyckas uttrycka sig klart och avgöra frågan ur alla aspekter.

Jarzembowski
Herr talman, ärade fru vice ordförande! Jag anser att den här förordningen är mycket viktig, och vi som parlament har ju ända sedan 1987 arbetat för att förbättra säkerheten inom flygtrafiken. Till detta hör också att vi måste reglera flyg- och vilotiderna för både besättningen i cockpit och kabinbesättningen. Jag delar föregående talares åsikt att vi en sista gång måste ge fackföreningarna och flygbolagen chansen att sakligt och i samförstånd lösa den här frågan sinsemellan.
Men vi har ju kommit överens om att dessa måste komma överens till i maj nästa år. Fru vice ordförande, tala om för era avdelningar att när maj är över spelar vi inte länge med i det spel som man här har spelat i sex år, nämligen att kommissionen har väntat på att parterna skall enas. Parterna har emellertid inte enats. Kommissionen har varit så artig och inte heller kommit med några egna förslag. Antingen enar sig parterna till i maj, eller också väntar vi på att kommissionen lägger ett förslag, som vi kan baka in i den andra behandlingen, för det går inte an att den avgörande frågan för passagerarna, nämligen om kaptenen, besättningarna, är så utvilade att de kan utföra sina uppgifter, inte är reglerad. Dessa frågor måste regleras.
Låt mig tala om en andra punkt som slog mig i rådet i december. Om vi tar ställning i den första behandlingen, och det i morgon med detta parlaments avslutande omröstning, då insisterar jag på - och säkert mina kolleger också -, att rådet beslutar om en gemensam ståndpunkt. Den kan vänta till i maj, när båda parterna har enats. Men för passagerarnas säkerhets skull kan vi inte acceptera att inget beslutats tills Gibraltarkonflikten möjligen lösts. Det borde kommissionen och vi gemensamt se till.
(Applåder)

Foster
Herr talman! Såsom nämndes kom rådet och kommissionen 1989 överens om att de måste börja arbeta med harmoniseringen av det tillämpliga regelverket för civil luftfart för att kunna bibehålla en hög säkerhetsnivå och säkerställa rättvis konkurrens på den inre marknaden. Följaktligen antog gemenskapen rådets förordning 3922/91.
Förordningen innehåll en förteckning över ett antal tekniska krav - s.k. JAR-krav - framtagna av den gemensamma luftfartsmyndigheten (JAR). Det var inte syftet med denna förordning att på nytt öppna en debatt om substansen i JAR: syftet var att få en harmonisering. Dessutom bör man var medveten om att JAR-OPS har genomförts på nationell bas och är tillämpliga för europeiska länder utanför EU. Därför måste ändringarna bli minsta möjliga eftersom det inte kan finns två olika uppsättningar operativa föreskrifter som gäller i Europa.
I kommissionens ursprungliga förslag framhävdes fyra områden som man fann vara oförenliga i gemenskapens lagstiftning: undantag, leasing, registrering och utbildning av kabinbesättningar. Tyvärr har debatten hittills inriktats på handbagage och begränsade flygarbetstider för flygplansbesättningar.
På den första punkten - handbagage - motverkar ändringsförslagen konkurrens och kan inte tillämpas för flygbolag från tredje land. Tillräckliga föreskrifter finns redan som inte tillåter att handbagage förs ombord som inte kan stuvas undan på säkert sätt - jag kan garantera det som medlem av kabinbesättningar under 26 år.
Om min andra punkt - begränsade flygarbetstider, som redan är starkt reglerade och överenskomna genom nationella regeringar - omfattas nu civilflyget i arbetstidsförordningen.
Oavsett det beslut som fattades den 1 maj skulle denna fråga ha behövts hänvisas tillbaka till nationella regeringar för vidare diskussion. Det är inte parlamentets sak att lagstifta om begränsning av flygarbetstider.
Till sist tror jag att framtida betänkande som rör säkerhet och mycket tekniska frågor som detta skall vara föremål för ett förenklat förfarande för att få igenom nödvändiga ändringar snabbare.

Rack
Herr talman, fru kommissionär! Inom den europeiska flygtrafiken är det en del saker som inte är som vi alla hade önskat oss. Framför allt visade det sig återigen förra året att det är hög tid att med fler gemensamma europeiska lösningar se till att flyget inom det europeiska luftrummet återigen sker under ordnade former, för att inte tala om den vackra drömmen med gränslös frihet över molnen som Reinhard Mey sjunger om.
Flyget måste framför allt vara säkert. Att flyget förblir säkert, att det sker förbättringar, det vill vi alla, men främst föredragande Simpson, som vi har att tacka för ett utmärkt betänkande.
Det finns dock olika åsikter om vägen till mer säkerhet. Jag - och jag är lyckligtvis inte ensam om denna åsikt - skulle önska att vi överlämnar den praktiska uppgiften att reglera säkerhetsföreskrifterna - i synnerhet för kabinbesättningen och de föreskrifter för utbildning av personalen som hör till - till de europeiska luftfartsmyndigheterna. Det måste väl ändå räcka att den europeiska lagstiftaren fastställer målen och inte förlorar sig i alltför många detaljer. Tyvärr fick inte denna ståndpunkt helt konsekvent majoritet i utskottet. Därför finns det i den text som vi skall rösta om i morgon också några alltför detaljerade riktlinjer, exempelvis om hur utbildningen skall utformas och även annat. Mindre vore mer i det här fallet!
Hur det än förhåller sig har Europa för mycket att göra på luftfartens område. I likhet med situationen i allmänhet efter Nice kan man här i synnerhet plädera för färre nationalstatliga lösningar och i stället för mer Europa. Simpsons betänkande är ett bra steg på denna väg. Låt oss gå den i morgon och fortsättningsvis försvara den på ett politiskt övertygande sätt!

Ripoll y Martínez de Bedoya
Herr talman! Fru vice ordförande i kommissionen! Parlamentet har alltid visat sin vilja för en harmonisering av säkerhetsbestämmelserna på högsta möjliga unionsnivå. Nu bör vi fortsätta att visa det och det är viktigt att medborgaren som varje år lider av problemen i Europa, får se det.
Vi är alla överens om att målet är att avskaffa alla nationella varianter för att få gemensamma säkerhetsnormer på så hög nivå som möjligt. Luftsäkerheten hejdas inte vid unionens gränser och det är viktigt att de europeiska medborgare som reser eller som bor nära flygplatserna kan vara säkra på att flygplanen från tredje land uppfyller alla nödvändiga krav. Därför måste unionen skaffa kontrollmetoder som garanterar att flygplan från tredje land som landar på våra flygplatser respekterar internationella säkerhetsnormer. Detta betyder gemensamma kontrollmetoder och en teknisk och administrativ organisation och assistans.
Det är alltså nödvändigt att säkerheten inom denna sektor blir en fråga om internationellt samarbete, inom ramen för de olika instrument för tekniskt bistånd och stöd till investeringar i tredje land.
Jag skall avsluta, herr talman, med att uttrycka behovet av att hjälpa kommissionen med dess arbete på detta så komplicerade område och med prioriteringen som måste ges inrättandet av den europeiska byrån för luftfartssäkerhet, liksom behovet av en oberoende lagstiftning, som vi nu behandlar, om de frågor som rör flygbesättningens vila.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Först vill jag tacka Simpson för hans utmärkta arbete som föredragande för detta förslag. Jag tycker att hans arbete på ett betydande sätt har bidragit till att kammaren kan förstå ett mycket tekniskt och komplicerat förslag, som det givetvis inte är lätt att överföra till ett tillgängligt språk för mannen på gatan. Där har det varit en stor framgång.
Det ändringsförslag vi föreslår för den nu gällande förordningen har dubbla mål: för det första försöker vi gå framåt i harmoniseringen av regelsystemet när det gäller säkerheten för den civila luftfarten genom dess utvidgning till harmonisering av luftfartygens operativa krav, för det andra att fastställa de förfaranden som gör det möjligt för gemenskapen att hantera de varianter och undantag som medlemsstaterna ibland tvingats anta av operativa skäl.
När det gäller tekniska krav behandlar betänkandet främst två aspekter. I enlighet med JAA-normerna, varifrån kraven kommer, innehåller inte kommissionens förslag någon föreskrift avseende flygtider och tjänstgöring eller om viloperioder. Detta är en mycket kontroversiell fråga och verkligheten är att man genom JAA inte har lyckats uppnå någon överenskommelse.
Kommissionen hoppas givetvis att arbetsmarknadens parter, som företräder operatörerna och besättningen, skall lyckas. Simpson uppmanar dem att skriva ett frivilligt avtal om säkerhetssystem för flygtider och tjänstgöringstid och viloperioder. Om de inte kan skriva ett avtal fram till maj måste vi fundera på om vi inte måste ingripa.
Hur som helst godtar kommissionen, bland de ingivna ändringsförslagen, andan i ändringsförslag 12, 13 och 17, men med andra formuleringar.
Beträffande ändringsförslag 1 delar kommissionen parlamentets önskan att reglera säkerheten för flygtid, tjänstgöringstid och viloperioder, men föredrar att man inte bara skall uppnå dessa mål med det konkreta förslag vi debatterar i dag. Det finns andra möjligheter, såsom en förändring av förordningen efter antagandet av detta förslag. Jag skulle också vilja lägga till att alla förslag som kommissionen lägger fram i framtiden bör garantera den höga säkerhetsnivå vi alla önskar. Så om kommissionen skulle använda sig av det frivilliga avtalet mellan arbetsmarknadens parter - som jag nämnde nyss - för att genomföra ett förslag, skulle det förändra avtalet när man försöker få så hög säkerhetsnivå som möjligt. Jag upprepar att, med denna reservation godtar kommissionen andan i ändringsförslag 1.
Man har också antagit flera ändringsförslag angående kraven för kabinpersonalen. Medan detta förslag tar upp de operativa kraven för kabinpersonalen, är krav om utbildning och certifikat över yrkesmässig kompetens föremål för ett separat och kompletterande förslag från kommissionen. Vi måste se till att båda texter överensstämmer och är förenliga.
Ändringsförslagen 9 och 10 kan godtas utan förändringar, men skrivningen i ändringsförslagen 6, 7, 8 y 11, som vi nu bara godtar i princip - precis som med ändringsförslagen 12, 13 och 17 - genom förändrade skrivningar.
Slutligen, av ändringsförslagen om tekniska krav är konkret förslagen 4, 5 och 16 godtagbara även om sluttexten i ändringsförslag 4 skall återspegla rådets lösning på problemet i fråga.
När det gäller förfarandena för att godkänna variationer och temporära undantag, godtar inte kommissionen ändringsförslagen 2, 14 eller 15. De rådfrågningar som tas upp i ändringsförslagen är redan en institutionell skyldighet i kommissionen.
Även ändringsförslag 3 måste förkastas eftersom förordningens upphävande är förutsedd när den europeiska byrån för luftfartssäkerhet är inrättad.
Slutligen, när det gäller ändringsförslag 18 så handlar de två saker som tas upp där snarare om passagerarhälsan och inte om flygens operativa säkerhet. Såsom redan har sagts i meddelandet om skydd för flygpassagerare, har kommissionen avsikten att inrätta expertgrupper för att undersöka passagerarnas hälsorisker, inklusive sådana som beror på kosmisk strålning, för att kunna fastställa dessa risker och föreslå nödvändiga åtgärder.
När det gäller den konkreta frågan om blodpropp - som några av er har tagit upp - har kommissionen skriftligen begärt att flygbolagen som skall förse passagerarna med information om risker, faktorer för mottaglighet och om vad de kan göra för att minimera riskerna, konkret när det gäller blodpropp, och hälsoproblem i allmänhet. Kommissionen anser att denna information skulle vara en mycket bra försiktighetsåtgärd och mycket lämplig för att stärka passagerarnas rättigheter.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Prioriteringar när det gäller vägtrafiksäkerheten
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0381/2000) av Hedkvist Petersen för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om prioriteringar när det gäller vägtrafiksäkerheten inom EU - lägesrapport och klassificering av åtgärder.

 Hedkvist Petersen
, föredragande. Herr talman! Jag vill börja med att tacka alla kolleger i parlamentet och utskottet för det stöd som jag har fått i arbetet med den här rapporten.
Säkerheten på våra vägar är något som berör oss alla, vare sig vi själva är trafikanter eller någon i familjen eller en vän har omkommit eller skadats. Transporter på väg är det vanligaste och snabbast växande sättet att resa och transportera varor och gods, men också det farligaste. Varje år dör drygt 42 000 människor på våra europeiska vägar. Det innebär mer än 800 personer i veckan och drygt 115 personer bara i dag. Vägtrafikolyckor är den vanligaste dödsorsaken för barn och unga - ja, för alla personer under 45 år - i EU i dag. Miljontals människor skadas också allvarligt varje år, och många blir handikappade för livet. Det handlar om ett stort mänskligt lidande och om stora samhällskostnader.
Dessa dödssiffror skulle vi aldrig tolerera inom flyget eller järnvägen, där vi har ett helt annat säkerhetstänkande. För att minska antalet dödsoffer på vägarna måste vi alltså få in samma tänkande vad gäller vägarna, för det är också ett komplicerat människa - maskin-system som måste tåla mänskliga misstag.
Det långsiktiga målet bör vara att inte någon människa skall dödas eller allvarligt skadas. För att nå dit måste vi ta ett helhetsgrepp där det yttersta ansvaret ligger på dem som utformar vägarna och den omgivande infrastrukturen. Trafikanterna har ett ansvar att följa regler och lagar som har satts upp.
Kommissionens meddelande innehåller en prioritering av åtgärder för den återstående programperioden. Jag instämmer med kommissionen vad gäller flera av dessa åtgärders betydelse. Det gäller t.ex. stödet till EuroNCAP, informationskampanjer, lagstiftning om hastighetsregulatorer i lätta lastbilar och, inte minst, lagstiftning om säkrare bilfronter.
Jag har i mitt betänkande sedan koncentrerat mig på den kommande programperioden, som bör sträcka sig över en längre period - förslagsvis över perioden 2002-2010 - för att möjliggöra en mer långsiktig strategi. Men om kommissionen verkligen menar allvar med sina ambitioner med att få ner antalet döda måste man i sitt arbete i första hand prioritera upp hela frågan om trafiksäkerheten på vägarna, för här krävs det krafttag.
Först och främst måste en trovärdig strategi mot vägdöden de närmaste tio åren innehålla konkreta numeriska mål för att minska antalet döda. Utskottet föreslår de mål som parlamentet satte upp redan för tre år sedan. Men målsättningar på EU-nivå är inte tillräckligt konkreta för medlemsstaterna, där ju en stor del av arbetet görs. Därför måste varje medlemsland självt göra egna trafiksäkerhetsprogram, vilket inte alla har i dag, med strategier för hur man skall nå de nationella målen. Det kan givetvis skilja mellan olika länder, beroende på tradition och kultur. Men sedan bör kommissionen följa upp hur staterna efterlever sina strategier och medverka i erfarenhetsutbyte och best practice. Vi behöver också en europeisk lagstiftning på några viktiga områden. Alkoholen dödar ungefär 9 000 människor på vägarna varje år. Utvecklingen visar dessutom att allt fler unga människor kör rattonyktra. Genom att införa ett direktiv med en maxgräns på 0,5 promille alkohol i blodet beräknas ungefär 1 000 liv kunna räddas. Tyvärr har kommissionen dragit tillbaka sitt gamla förslag om ett direktiv - det som parlamentet stödde 1997 och som utskottet stöder även nu. Kommissionen har sagt att rattfylleriet är en fråga om subsidiaritet. Men hur kan det vara det? Det kan väl inte vara mindre farligt att köra med alkohol i blodet i Storbritannien, Italien, Irland och Luxemburg, där 0,8 promille gäller, än det är i resten av Europa. Vi har en kompetens i trafiksäkerhetssammanhang i EU. Jag anser att vi skall använda den på just de områden där den har verklig effekt, och det har den när det gäller alkohol och bilkörning. Här väntar jag mig initiativ från rådet och det svenska ordförandeskapet.
Jag kan inte förstå hur vi skall kunna bli trovärdiga som europeiska politiker om vi å ena sidan säger att trafiksäkerhet är viktig och å andra sidan inte är beredda att ta viktiga beslut. Jag har förstått att kommissionen i dag har kommit med en rekommendation om 0,5 promille men jag måste säga att jag anser att det är anmärkningsvärt att denna kommer i dag, precis när parlamentet skall diskutera frågan och innan parlamentet har voterat. Kommissionen skulle alltså ha inväntat parlamentets diskussion.
Förutom detta och säkrare bilfronter finns det i betänkandet en del andra viktiga förslag till trafiksäkerhetsåtgärder. Jag tar upp frågor om bl.a. halvljus på dagtid, körkortsutbildning och telematiska system.
Till sist: En fråga som jag anser vara av yttersta vikt, men som tyvärr inte gick igenom i utskottet, är den om behovet av bättre arbetsförhållanden för professionella förare.
Herr talman! Europaparlamentet har alltid varit pådrivande beträffande ökad trafiksäkerhet på vägarna och vi måste fortsätta med det. Det är mångas, men främst de unga Europamedborgarnas, liv och hälsa som det gäller.

Vatanen
Herr talman! Fyrtiotusen dödsoffer på de europeiska landsvägarna är 40 000 för mycket. Kammaren reagerar snabbt på alla möjliga händelser runtom i världen, men vi beaktar inte i tillräcklig mån den driftige liemannens härjningar på landsvägarna i Europa. Utan att på minsta vis förringa galna ko-sjukan efterlyser jag ändå någon sorts sinne för proportioner. I jämförelse med dödssiffrorna för BSE-sjukdomen avlider tusen gånger så många av våra medmänniskor i trafiken. Det är alltså i denna fråga vi har all orsak att gripas av panik.
Jag vill ge kommissionen beröm för dess omfattande analys. EU-samarbetet fyller ett stort behov ty inom gemenskapens område är skillnaderna i trafiksäkerhet dramatiska. I förhållande till folkmängden är antalet omkomna i trafikolyckor i Portugal fyra gånger högre än i Storbritannien. I samtliga länder finns det emellertid mycket att förbättra. Utvecklandet av trafikmiljön bör sikta på maximal trygghet, men det är i sista hand bilföraren som är ansvarig för sin och medresenärernas trygghet. I garaget är bilen fullkomligt ofarlig, men i orätta händer är den som ett vapen. Trafikreglerna är inte en samling kokboksrecept som envar kan tillämpa efter sin smak. Individualismen på landsvägarna bör vara ett avslutat kapitel, nu behövs det lika villkorslösa krav på att följa reglerna som inom luftfarten.
Jag föreslår tre viktiga metoder för att minska antalet trafikoffer. För det första måste vi följa fartbegränsningarna: jag kör ofta bil i Medelhavsländerna som jag är mycket fäst vid, och tro det eller ej, så gott som alltid följer jag fartbegränsningarna, men jag blir oupphörligt omkörd. Det är i och för sig inte förvånande eftersom jag ytterst sällan ser några fartkontroller. Och mycket riktigt, olycksfallsstatistiken i regionen talar sitt bistra språk. Priset för denna ohörsamhet betalas med människoliv och de anhörigas tårar. I Europa bryter två av tre bilförare mot fartbegränsningarna i tätorterna och på landsvägarna hälften. Samtidigt som man avlägsnar alla galna kor från betesmarkerna borde alla fartdårar på vägarna hejdas. En effektiv men impopulär metod är att införa automatisk fartkontroll och kännbara straffpåföljder. Å andra sidan är de trafikböter på 100 000 euro som några tvingats betala i mitt hemland Finland rena rama rånet.
För det andra: in vino veritas - i vinet finns sanningen. Det är även sant att alkoholen är medskyldig till niotusen trafikoffer. Jag anser det viktigt att vi inför en promillegräns på 0,5 i samtliga medlemsstater, och att denna också följs. Om det saknas kurage att fatta ett sådant beslut i något medlemsland, bör ärendet skötas på europeisk nivå. Ibland måste medborgarna skyddas för sina egna regeringar. Vid grova och upprepade fall av rattfylleri bör långa körförbud utdömas och fordonet förklaras förverkat till staten.
Den tredje metoden berör beskattningen. Höga fordonsskatter leder till en föråldrad fordonspark som inte uppfyller moderna säkerhetsnormer. Mitt eget fosterland utgör ett bedrövligt exempel. Med avseende på hur gamla bilar vi har, är Finland ett europeiskt Kuba. Bilar som uppfyller strikta säkerhetsnormer borde beviljas sänkta skatter. Överhuvudtaget är det bilens användning och inte dess inköp som bör beskattas. Ärade kolleger! Jag önskar er en trygg resa. Kom ihåg att spänna fast bilbältet även i baksätet!

Watts
Herr talman! Först vill jag tacka föredraganden för hennes utmärkta arbete på alla våras vägnar och även tacka herr Vatanen för hans bidrag på PPE-DE gruppens vägnar. Jag stöder helt många av de synpunkter han framförde inte minst med avseende på gränser för alkohol i blodet. I själva verket finns det bara två punkter som jag vill ta upp i kväll. De gäller säkrare bilfronter och den mycket viktiga frågan om alkohol i blodet.
Vad gäller säkrare bilfronter anser jag det värt att påpeka hur uppenbart föredraganden pläderat för att kommissionären måste lägga fram ett direktiv. I själva verket lovade denne kommissionär denna kammare i januari förra året att vi skulle få ett direktiv om säkrare bilfronter. Ett år senare finns det inget direktiv. Det som vi har i februari är en utfrågning. Mera prat. Ingen åtgärd. Under tiden har två tusen människor under det senaste året onödigt mist livet på grund av att kommissionen snarare ville prata än agera. Jag hoppas att kommissionen i kväll och i morgon lyssnar på hur denna kammare röstar och beslutar att gå vidare med sitt åtagande att få ett direktiv om säkrare bilfronter. Inget mer prat tack. Låt oss se någon åtgärd.
Och samma sak gäller faktiskt för alkohol i blodet. Vi har fört samtal om denna fråga, år efter år. Vi vet alla att tio tusentals människor per år i Europa dödas i alkoholrelaterade bilolyckor. Vi måste lösa det speciella problemet. Men jag finner det högst ironiskt och jag är säker på att valet av tidpunkt inte är oavsiktligt att just den dag när vi diskuterar alkohol i blodet, rattfylleri, vägsäkerhet, dagen innan detta parlament skall rösta om rattonykterhet, har kommissionären redan bestämt sig. Hon har lagt fram en rekommendation om rattonykterhet. Det skulle ha varit trevligt, inte sant, om kommissionären åtminstone hade lyssnat på debatten, hört vad resultatet av omröstningen blev i morgon, innan hon beslöt att åsidosätta de parlamentariska förfarandena och lade fram denna rekommendation. Vi vet att en rekommendation tyvärr inte är värt det papper som det har skrivits på. Medlemsstaterna behöver och stöder tydlig vägledning. Vi anser att det är tid för kommissionären att bli tuff mot onyktra förare och rattonykterhet och lägga fram ett direktiv för att sänka maxgränsen till 50 mg.
Jag vet att i Förenade kungariket, där man traditionellt har haft bra statistik, har vi över julhelgerna sett en ökning av antalet människor som dricker alkohol och kör bil. I min egen region, i några delar av min region, hade 17 procent av testade förare mer än den lagstadgade gränsen på 80 mg som gäller i Förenade kungariket. Det är helt klart att vi behöver vidta åtgärder. Den brittiska regeringen begär en lösning på europeisk nivå, i ett europeiskt sammanhang. Så det jag gör är en mycket enkel begäran till kommissionären i kväll att lyssna på diskussionen och att ta hänsyn till utgången av omröstningen i morgon.

Sanders-ten Holte
Herr talman, fru kommissionär! Allra först vill jag tacka föredraganden för hennes utmärkta betänkande om ett ämne som berör medborgare över hela Europa dagligen, nämligen deras egen och våra barns säkerhet i trafiken. Jag skulle vilja gå in på tre punkter.
För det första vill jag yrka på europeisk lagstiftning på området för ett europeiskt pedestrian test och de fyra kollisionsprov som är förbundna med detta. Efter 22 år av subventionerad europeisk forskning råder det inga som helst tvivel om att dessa tester tjänar ett syfte och att man tack vare dem kan rädda hundratals liv varje år. I ett tätbefolkat land som Nederländerna är det av största vikt för många fotgängare och cyklister, men naturligtvis på annat håll också.
Det är naturligtvis sympatiskt av kommissionär Liikanen att än en gång ge bilindustrin mer tid för att komma fram till egna avtal, the bottom-up approach, och än en gång till juni men nu år 2001, men då tycker jag att det har gått alldeles för lång tid. Att leda är också att göra val. Tiden är mogen för det nu.
Ytterligare en punkt som jag vill ta upp är alkoholgränsen i blodet. Vissa ledamöter från min grupp kommer att stödja föredragandens förslag att införa en EG-förordning som fastställer den maximalt tillåtna alkoholhalten i blodet till 0,5 promille. Vi vill inte tänja på denna gräns, men vi anser dock att harmoniseringen av denna gräns kommer att öka medborgarnas rättssäkerhet i en union där många medborgare dagligen överskrider de inre gränserna och där vi vill främja arbetstagarnas rörlighet. Jag är för övrigt inte för att införa bestämmelser som föreskriver lägre gränser för en viss kategori av yngre trafikanter. Signalen måste vara tydlig. En norm är antingen säker eller inte säker. Och 0,5 promille är enligt min åsikt en socialt välgrundad, väl mätbar och hanterlig mängd.
Därtill, fru kommissionär, vill jag tillägga att jag anser uppträdandet gentemot vårt parlament vara allt annat än elegant när kommissionären, inför kvällens debatt i vilken man ju pläderar för en förordning för alkoholgränsen, nu tydligen redan har beslutat att en rekommendation till medlemsstaterna är tillräcklig. Därmed lämnar man fältet fritt för godtycke, och tydligheten kommer absolut inte att bli större för medborgarna.
En sista punkt är den långsiktiga nollmålsättningen. Den har jag svårt att ta till mig. En målsättning måste vara realistisk, möjlig att uppnå, för då har den en stimulerande och motiverande verkan. Naturligtvis kan vi minska antalet offer, men att kunna minska antalet offer till noll förblir en from förhoppning.

Bautista Ojeda
Herr talman, fru kommissionär! För det första vill jag tacka för Hedkvist Petersens utmärkta arbete. Olyckorna och det stora antalet trafikoffer på de europeiska vägarna har många orsaker. Det är många och olika skäl, och betänkandet har tagit upp och sammanfattat de viktigaste. Kommissionens meddelande om prioriteringar av vägsäkerheten i Europeiska unionen tar i sex punkter upp de aspekter som vi bäst kan påverka för att uppnå bästa resultatet.
Jag skall gå in på de aspekter som handlar om hanteringen av vägarnas svarta fläckar och minskningen av effekterna av kollisioner mot transportinfrastrukturen. Ett stort antal olycksoffer är användarna av tvåhjuliga fordon, motorcyklister och cyklister, som också använder vägarna. Dessa är väldigt många i vissa medlemsstater, på grund av kulturella eller klimatologiska skäl. Seriösa studier har kommit fram till att största delen av de allvarliga olyckorna, dödsolyckor eller skadeverkningar för dessa grupper, orsakas av krockar mot skyddsräcken eller mot lodräta skyltar, skydd som båda är utformade för fordon med fyra hjul.
En stor del av dessa olyckor inträffar vid dessa svarta fläckar som vissa medlemsstater redan har markerat och identifierat. Mitt ändringsförslag till lagstiftningsförslaget om utformning och placering av dessa mjuka skydd vid de svarta fläckarna är dock inte gratis. Vi får inte nöja oss med en liten rekommendation till staterna eller helt enkelt lämna över det till subsidiariteten, vilken i hög grad villkorar dess införande.
Vi måste vara modiga nu. Låt oss lagstifta och försöka få en större harmonisering, främja åtgärder för en rationell och säker trafik för fotgängare och cyklister, och låt oss hitta formler för att minska den tunga trafiken, åtminstone i samhällena, låt oss harmonisera hastighetsbegränsningarna genom en ambitiös rättslig ram, så som kommissionen föreslog 1986, och häva medlemsstaternas tröghet. Låt oss övervaka trafikens miljöpåverkan, såsom buller och miljöföroreningar. Jag vill också trycka på vikten av att lagstifta om högsta tillåtna alkoholvärden.
Avslutningsvis vill jag tacka kommissionären för hennes disposition när det gäller våra förslag.

Markov
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Det katastrofala antalet 42 000 dödsoffer som varje år rapporteras på Europeiska unionens vägar, de uppskattade 1,7 miljoner skadade uppmanar oss att ständigt betrakta frågan om trafiksäkerhet som ett mycket viktigt och prioriterat problem. Inte bara ligger det ett omätligt personligt lidande bakom de här siffrorna, de innebär också enorma ekonomiska förluster och kostnader. Uppskattningarna uppgår till 100 miljarder euro, vilket motsvarar ca 2 procent av alla europeiska medlemsstaters bruttonationalinkomst. Det är mer än vad alla Europeiska unionens medlemsstater tillsammans lägger ut på kultur.
Jag skulle vilja tacka föredraganden så hjärtligt. I synnerhet välkomnar jag hennes koncentration på tre huvudområden: olycksförebyggande, skadeförebyggande samt vård och rehabilitering. Enligt min åsikt blir det härigenom tydligt att trafiksäkerheten inte kan ökas med enskilda åtgärder i den mängd som krävs, utan detta kan bara göras med ett helt batteri av åtgärder, och till det hör trafikutbildning, hastighetsbegränsning, alkoholbegräsning, bättre utbyggnad av vägarna, trafikledningssystem, höjda säkerhetsstandarder för fordonen, strängare kontroller av att vägtrafikförordningen följs och en ständig bedömning av de fordon som befinner sig på vägarna.
Med anledning av detta beklagar jag verkligen att ändringsförslaget om att harmonisera reglerna för att återigen tillåta olycksdrabbade fordon inom Europeiska unionen inte antogs, trots att oberoende expertutlåtanden entydigt visar på ett påtagligt samband mellan fordon som tidigare varit med i olyckor och förnyat deltagande i olyckor med ökad dödlig utgång.
Jag skulle kort vilja gå in på vad föregående talare sade. Ni vet att jag har lämnat in ett ändringsförslag som i synnerhet behandlar problemet med motorcykelförare och vägräcken, och jag skulle bli glad om ni och er grupp i morgon kunde rösta för det, eftersom jag själv kör motorcykel och därför naturligtvis väl känner till det här problemet.

Jarzembowski
Herr talman! Jag kan inte göra annat än att stödja kommissionen när den inte lägger fram någon gemenskapsförordning om alkohol i blodet. Det är en skenhelig debatt som mina kolleger för, en fullkomligt skenhelig debatt! Socialisterna och vi bestämde oss för ett år sedan, när förslag från förra perioden åter togs upp, att vi inte vill ha någon gemenskapslagstiftning. Vår poäng är att vi vill att det kontrolleras! Detta är den avgörande frågan, inte vad som står i lagen. Avgörande är om det kontrolleras på plats. Jag kan bara passa tillbaka till mina engelska kolleger: Om er engelska polis skulle utföra kontroller över jul, då skulle de få bort folk från trafiken och därmed förhindra olyckor.
Därför kan jag bara upprepa att avgörande är kontrollen av mängden alkohol i blodet och inte någon gemenskapsförordning. Därför kommer vi också att rösta nej till den första delen av ändringsförslag 4. Om ni trots detta ändå driver igenom det kommer min grupp att rösta nej till Petersens resolution i sin helhet, eftersom det är en skenhelig debatt att kräva en gemenskapslagstiftning som över huvud taget inte behövs. Tala med era länder. De flesta länder är, i likhet med den gemensamma uppfattningen i denna kammare, för 0,5 promille. Det är fullt tillräckligt, vilket kommissionen med rätta har sagt. Vi rekommenderar alla länder det. De som inte gör det, kära kollega, det är dem ni skall tala med!
Det beror alltså inte på någon skendebatt, eller på vad som står i lagen, utan på att polisen på plats kontrollerar och plockar upp den som kör onykter. Då får vi störst säkerhet inom vägtrafiken.
För det andra, vi kommer inte heller att rösta för ändringsförslag 6. Med detta försöker de gröna återigen att införa en annan skendebatt, nämligen en allmän hastighetsgräns på 120 km/h. På de flesta vägarna i Europa har vi redan hastighetsbegränsningar. I mitt land finns det hastighetsbegränsningar på 95 procent av vägytan. Var inträffar olyckorna? På dessa 95 procent av vägytan, eftersom hastigheten inte heller här kontrolleras tillräckligt väl. Alltså, färre lagar och fler kontroller, då har vi gjort mer för säkerheten i vägtrafiken!

Mastorakis
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det är känt att om dödsfallen på grund av radioaktiva vapen orsakas av mänsklig okänslighet så orsakas dödsfallen på grund av trafikolyckor huvudsakligen av mänskligt oförnuft. Det organiserade samhället är emellertid skyldigt att inte bara visa förnuft i handling och att ogilla underlåtenhet utan även att skydda sina medborgare, och det till och med från resultatet av deras eget oförnuft.
Med inriktning på detta försök har min kollega Hedkvist Petersen utfört ett mycket gott arbete rörande kommissionens meddelande om prioriteringar när det gäller trafiksäkerheten, vilket fastställer den riktning som bör hållas därvidlag. Det är alltså inom tre områden som vi bör agera: det första är åtgärder genom lagstiftning och regelverk, det andra är att verka för ny teknik för fordon och vägbyggnad och det tredje är åtgärder från myndigheter och informationskampanjer.
Naturligtvis behöver man särskilt ge akt på att dessa åtgärder allmänt godtas så att de också blir mer effektiva samtidigt som hänsyn måste tas till medlemsländernas erfarenheter i sådana frågor så att alltid en gyllene medelväg utan överdrifter uppnås. Det skulle exempelvis kunna godtas av alla att alkoholhalten sänks drastiskt för vissa kategorier av förare, till exempel de som transporterar farligt gods. Därtill kan och bör modern teknik användas för att praktiskt verkställa beslutade åtgärder, men även för att kontrollera tillämpningen av gällande bestämmelser. Och givetvis bör vi närma oss medborgarna och aktivera och mer engagera de lokala samhällena och de regionala organen i frågorna om vägtrafiksäkerhet, samtidigt som det är säkert att informationskampanjerna bör fortsätta med mer intelligenta metoder för att nå allmänheten, särskilt de unga.
Det skulle heller inte vara olämpligt att undersöka möjligheten till premier för de säkraste bilarna genom fordonsskatten, men också kravet på en miniminivå gällande säkerheten enligt vägkategori så att vägplanering och vägbyggnad kan inordnas i program finansierade av Europeiska unionen. Slutligen ber vi kommissionen att " skynda långsamt" i sådana ärenden som det idag. Vägtrafiksäkerheten kräver det.

Costa, Paolo
Herr talman! Trafikolyckorna utgör ett så omfattande och undervärderat drama att de rättfärdigar alla initiativ som skall genomföras så snart som möjligt på alla regeringsnivåer och med alla inriktningar, både på mänskligt beteende, infrastruktur och transportmedel. Det enda urvalskriterium vi bör ha - men jag tycker att det verkar svårt att ha det, med tanke på den debatt vi har haft hittills - är att identifiera de insatser som kan ge störst vinst just eftersom de är lätta att genomföra.
Jag tror att områdena mänskligt beteende och infrastruktur är de områden där man kan vänta sig snabbast resultat: införandet av obligatorisk användning av hjälm och säkerhetsbälten har till exempel i mitt land gett exceptionella resultat. Hjälmtvånget, som infördes förra året, har minskat dödligheten hos motorcyklisterna med 45 procent oavsett ålder. Jag inser att det med dessa åtgärder - säkerhetsbälten, hjälmar - sedan finns ett enforcement-problem, ett tillämpningsproblem. Om de inte tillämpas blir de tomma ord, papperstigrar. Men jag tror inte att vi av detta skäl skall försumma sambandet mellan alkohol och trafik, och därför skulle jag inte ens vara emot en litet mer generell gräns, även om mitt land kanske skulle lida något av det.

Cauquil
Herr talman! Vi kommer att rösta för betänkandet om prioriteringar när det gäller vägtrafiksäkerheten inom Europeiska unionen, eftersom det innehåller ett antal konkreta åtgärder som, åtminstone delvis, kan minska dödligheten i trafikolyckor. Det är absurt att dessa olyckor skall vara den största dödsorsaken bland barn och vuxna under 45 år. Men de flesta åtgärderna, även de positiva, vänder sig endast till användarna och fråntar därmed såväl fordonstillverkare som staten deras ansvar, och mer allmänt den sociala organisationen.
Vad är uppmuntran värd, tvingande eller ej, som ber användarna att begränsa hastigheten, när biltillverkarna inte bara tillverkar bilar som överskrider tillåtna hastigheter med stor marginal utan också gör det till ett försäljningsargument? Vad är uppmaningar till försiktighet och till begränsad körtid värda, när strävan efter lönsamhet hos vägarbetsgivarna och de stora handels- och industriföretagen tvingar förarna att köra tills de är extremt trötta? Vad tjänar det till att beklaga att vägtrafiken står för 95 procent av olycksorsakerna för samtliga transporter, utan jämförelse alltså med järnvägen eller flyget, om alla regeringars politik består i att öppet och faktiskt uppmuntra vägtransport i stället för varje annan form av transport, vare sig det gäller personer eller varor? Även i Europas rikaste länder är kollektivtrafiken underutvecklad och för ett stort antal personer är det inte ett val men ett tvång att förflytta sig med bil, i brist på lämplig kollektivtrafik.
Jakten på lönsamhet, strävan efter att inte ha några lager, som får de stora företagen att betrakta vägtransporten som en del av produktionskedjan, allt detta omvandlar vissa motorvägar till ett långt i stort sett oavbrutet band av lastbilar. Även i den begränsade frågan om kombitrafik, går den verkliga tillämpningen direkt emot de officiella talen. Och mer allmänt skulle en rationell organisation av transporterna kräva en rationell organisation av själva produktionen, dvs. en organisation som inte eftersträvar vinst till varje pris. Men där är vi långt ifrån de futtiga åtgärder som föreslagits av såväl kommissionen som i detta betänkande.
(Applåder)

Hatzidakis
Herr talman, fru vice kommissionsordförande! Jag tittade på de statistiska uppgifterna då jag förberedde detta korta anförande och blev verkligen uppskakad när jag konstaterade att sedan vårt sammanträde började i morse har över 55 personer, statistiskt sett åtminstone, dödats på Europeiska unionens vägar. Europeiska unionen förlorar varje timme fyra personer. Trafikolyckorna är den vanligaste dödsorsaken för barn och ungdomar. Varje år förlorar vi faktiskt ett universitet eller en stor skola med unga människor då 15 000 unga varje år dör på våra vägar. Lägg därtill att jag personligen har det sorgliga privilegiet att komma från det medlemsland med det näst högsta antalet dödsolyckorna i Europa. Dessutom är Grekland det enda landet i Europa där tyvärr ingen minskande tendens märkts under den senaste tioårsperioden. Hela familjer offras i trafiken.
Herr talman! Vägtrafiksäkerheten kan och bör utgöra en prioritering både för Europa i sin helhet och för varje enskilt land. Därför skall jag också instämma med min kollega Hedkvist Petersens förslag, tillåt mig även att lovorda henne för hennes betänkande, att vi bör komma fram till en strategisk planering för vägtrafiksäkerheten och fastställa en rad stränga men också realistiska siffermässiga mål. På så vis kommer politikernas uppmärksamhet att öka och det kommer att bli en effektivt riktad fokusering. Vårt eget ansvar, mina damer och herrar kolleger, också här i Bryssel, är mycket stort. Det är, anser jag, negativt att det inte har lagts fram exempelvis något lagförslag om att obligatoriskt införa de fyra subsystemtesterna för bilfronter som är säkrare för fotgängare, ett program för forskning som Europeiska unionen anmärkningsvärt nog har bekostat i 22 hela år.
Dessutom bör det fortsatta stödet till det europeiska programmet för utvärdering av nya bilar, stödet till bilbälteskampanjer, utvecklingen av system för teleteknik, obligatoriet att köra motorcykel och bil med halvljuset på och andra förslag i betänkandet, till en relativt låg kostnad ge stora fördelar för vägtrafiksäkerheten och för folkhälsan.

Fava
Herr talman, fru De Palacio! Jag tror inte att det har undgått er att det finns ett stycke i ert meddelande som skildrar en bekymmersam skillnad mellan medlemsstaterna i fråga om vägarnas skick, säkerhet och antal offer. Det pinsamma är att denna skillnad på ett symmetriskt sätt avspeglar den ojämnhet som finns mellan Europeiska unionens olika medlemsstater när det handlar om kvalitet och hastighet i den ekonomiska utvecklingen: å ena sidan är det säkraste landet Sverige, å den andra sidan är de minst säkra länderna Grekland och Portugal. Vad betyder det? Jag skall försöka att svara mig själv på ett positivt sätt: det betyder att man bara kan investera i säkerhet om man investerar i gemenskapsinsatser.
Jag tror att detta parlament, med något legitimt undantag, begär större mod av kommissionen och därför tackar jag kollegan för hennes betänkande som gör kommissionens meddelande helt otvetydigt och mer användbart. Mer mod - jag skall fatta mig kort - innebär två saker: först och främst ett åtagande att fastställa gränser och regler för förebyggande åtgärder, annars tjänar kontrollerna ingenting till - bli inte arg på mig, kollega Jarzembowski. Om vi skall kontrollera hastighetsgränser gör det stor skillnad om gränsen är hundra eller tvåhundra kilometer i timmen.
Detsamma gäller alkohol. Vi tycker att kommissionen bör lägga fram ett direktiv i vilket man fastställer att maximigränsen för alkoholhalten i blodet skall vara 0,5 promille i alla medlemsstaterna. Detta säger jag i egenskap av medborgare i ett land som har satt upp en högre gräns, just för att undgå alla misstankar om bypolitik i det resonemang vi för. Subsidiaritetsprincipen är bra - fastän jag ändå tycker att det är helt groteskt att ta ifrån alla onyktra förare deras körkort - men problemet är att förstå när förarna skall anses vara onyktra enligt vår vägtrafikförordning.
Detta mod, fru kommissionär, tror jag är det enklaste och mest effektiva sättet, och också det enda, att leva upp till det ambitiösa mål vi har satt upp, det vill säga att under de närmaste åren minska antalet dödsoffer på Europeiska unionens vägar med 40 procent.

Stenmarck
Herr talman! Låt mig få tacka föredraganden för hennes stora engagemang i denna fråga.
Förra året dödades i det närmaste 43 000 människor på EU:s vägnät. En av de främsta orsakerna till detta är bruket av alkohol. Det kan man aldrig någonsin komma ifrån. Sex år i Europaparlamentet har gett mig en stor respekt för att vi ser väldigt olika på många frågor, men vi borde alla vara överens om att alkohol och bilkörning aldrig någonsin hör ihop. Ändå dödas varje dag människor på EU:s vägnät just på grund av denna kombination.
Vi kan också ha väldigt olika åsikter om huruvida vi skall ha gemensamma regler inom EU eller om varje land självt skall lösa detta problem. Låt mig påpeka två saker för den som tvekar inför denna fråga:
Det ena är att inget EU-land skulle acceptera om ett annat medlemsland tolererade att en flygkapten som flyger ett plan med 300 passagerare, en sjökapten som ansvarar för 1 000 personers säkerhet eller en lokförare dricker alkohol innan han eller hon tar ansvar för sina resenärer. Varför ställer vi då inte samma krav på den som kör på våra vägar?
Det andra som jag vill påpeka är att 95 procent av trafikolyckor som leder till att någon dödas faktiskt sker på vägarna. Det enda jag önskar är att vi skall ta problemet med dessa 95 procent på samma allvar som problemet med de fem procent av olyckor som inträffar inom de andra transportslagen. Just därför anser jag att betänkandet är en bra bas att arbeta vidare utifrån, och just därför kommer jag också att rösta för det i morgon.

Schierhuber
Herr talman, fru kommissionär, ärade damer och herrar! Säkerheten på Europas vägar är ett livsviktigt kapitel, och siffrorna talar för sig själva: 42 000 dödsfall varje år och 1,7 miljoner skadade. Här måste något göras. Vi måste arbeta för att våra vägar skall bli säkrare. Lidandet för de familjer som förlorar en medlem i en bilolycka är mycket stort. Vårt samhälle blir allt rörligare, och det stöder jag. Just därför är det vår plikt att ta itu med farorna. Här ställs det krav på oss som politiker på europeisk nivå, men också på nationell och regional nivå, att vi tar vårt ansvar gentemot samhället och kämpar för bättre och mer lämpade åtgärder för vägtrafiken.
Utslagsgivande är analysen av trafikolyckorna. Innehållet i verksamheten vad gäller olycksstatistiken är följaktligen en inventering, utvärdering och tolkning av de uppgifter som finns om olyckor. En systematisk undersökning av det som händer i trafiken kan ge viktiga uppgifter, för att sörja för mer säkerhet och för att förebygga olyckor. Både det sätt som fordonen är byggda på, vägarnas utformning och människorna själva utgör svaga punkter. Vi måste erkänna dessa och försöka att så långt det är möjligt eliminera dem. För mig är det här en mycket viktig punkt. Jag anser därmed att det är viktigt med trafikutbildning.
Att göra befolkningen medveten om vilka faror och risker som är kopplade till vägtrafiken är förutsättningen för att åtgärderna accepteras. Redan för barnen, som utgör en särskilt hotad grupp i vägtrafiken, måste man på ett lekfullt sätt förklara ett korrekt uppträdande. Ungdomar måste informeras om farorna för sig och för de medtrafikanter som de möter efter att ha tagit körkort.
En fråga ligger mig särskilt om hjärtat: Åtgärder mot alkoholkonsumtionen, men också mot intagandet av medicin och droger vid bilkörning. Mot rattonykterhet har redan flera åtgärder vidtagits och mycket upplysningsarbete uträttats. Vad som fattas är dock ofta medvetenheten om att konsumtion av droger och mediciner kan åstadkomma samma sinnesbedövning och bristande körförmåga.
I EU:s program för vägsäkerhet skall de huvudsakliga prioriteterna definieras klart och tydligt. Framför allt är det viktigt med ett systematiskt tillvägagångssätt på detta problemområde. Det krävs ett samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna!

Koch
Herr talman, ärade fru kommissionär! Den vanligaste orsakerna till dödsfall och svåra skador hos barn och unga, egentligen hos alla EU-medborgare under 45 år, är trafikolyckor. Detta får vi inte längre acceptera som ett ovillkorligt öde, utan vi måste göra något åt det. Förutsättningen för detta är dock att vi inte länge tror att trafiksäkerhet i första hand beror på hur mycket trafikanterna uppför sig eller tar sig samman.
Artiklarna 41 och 94 i EG-fördraget ger oss jämte en tydlig skyldighet också den rättsliga grund som många i denna kammare ifrågasätter för ett antal effektiva åtgärder på området vägtrafiksäkerhet. Det hänger på oss att problematiken äntligen får vederbörlig politisk prioritet. Därvidlag finns det väl knappt något känt politikområde där både EU, medlemsstaterna, regionala och lokala myndigheter är gemensamt ansvariga. Här gäller alltså subsidiariteten på ett alldeles särskilt sätt.
Just därför skall vi inte underskatta EU-åtgärdernas mervärde i förhållande till medlemsstaternas ansträngningar. Beräkningar av de ekonomiska kostnader som uppstår på grund av trafikolyckor visar att dessa ligger avsevärt högre än kostnaderna för att förhindra olyckor. Därför kan ropet efter mer ekonomiska medel rättfärdigas även i besparingstider. En varning är dock på sin plats, vi får inte lura oss själva. Inte i varje fall gäller att ju högre den ekonomiska insatsen är, desto högre är den säkerhetsnivå som nås.
Detta kan bevisas av informationskampanjer om bästa praxis i EU:s stater och bindande åtgärder för att minska olycksorsakerna som alkohol, droganvändning och intagande av medicin, men också ett direktiv som främjar kreativiteten från bilindustrins sida för att främja program för att utvärdera nya fordon, EuroNCAP. Jag gratulerar föredraganden, fru Hedkvist Petersen, till hennes utmärkta betänkande och rekommenderar kammaren att rösta ja.

Hedkvist Petersen
Herr talman, fru kommissionär! Det är intressant att lyssna på diskussionen och det skall bli intressant att fortsätta att arbeta med vägtrafiksäkerheten i parlamentet efter denna diskussion och efter vårt beslut i morgon. Jag hör att de flesta politiska grupperna anser att en reglering på Europanivå när det gäller alkoholhalten är att föredra därför att det är en exklusiv kompetens som vi kan nyttja enligt fördraget. Jag håller med Stenmarck när han säger att vi - och detta visar den förra diskussionen - aldrig skulle acceptera lägre säkerhetsnivåer än vad vi har möjlighet att skapa. Men det gör vi på vägarna, däremot naturligtvis inte inom flyget. Jag anser att det är viktigt med en sådan reglering på Europanivå när det gäller alkoholen.
Herr Jarzembowski hade intressanta synpunkter men till skillnad från Jarzembowski tycker jag att man skall använda såväl möjligheten till direktiv som poliskontroller och andra möjligheter. Vi behöver använda alla möjligheter, och det skall vi göra. Vi har inte sagt nej till ett direktiv tidigare. Nu kan vi ta ett politiskt initiativ, och låt oss göra det!
Sedan när det gäller vad de gröna tog upp om svarta fläckar, herr Bautista, anser jag att det är viktigt att vi håller ett öga på vad som sker. Det vore intressant att se en rapport om hur det ser ut ute i unionen. Jag är väl medveten om att detta är en viktig fråga för cyklister och motorcyklister.
Till sist gäller det utbildning och barns situation. Precis som fru Schierhuber sade behöver vi ha trafikuppfostran. Vi skall använda oss av den möjligheten, tillsammans med alla andra åtgärder på nationell, lokal, regional och europeisk nivå. Vi måste ta krafttag tillsammans.

De Palacio
Herr talman! Jag vill först uppriktigt gratulera fru Hedkvist Petersen till det kompletta resolutionsförslag hon har arbetat fram om vägtrafiksäkerhet och som tydligt visar Europaparlamentets intresse - och i dag har vi sett det i ledamöternas inlägg - av att genomföra en ambitiös politik för att bekämpa trafikolyckorna. Jag vill också tacka de ledamöter som har talat och sagt sin mening och därigenom berikat denna debatt.
Som svar på en begäran från Europaparlamentet vill jag påminna om att kommissionen i mars lade fram ett meddelande om vägtrafiksäkerhet med en rad konkreta åtgärder som skulle genomföras de närmaste åren, konkret de två sista genomförandeåren av det andra åtgärdsprogrammet om vägtrafiksäkerhet.
Jag vill betona att jag i stort är helt överens med vad som sägs i betänkandet och i dess resolution, såväl när det gäller det pågående handlingsprogrammet, vars genomförande kommer att avslutas inom kort, som det framtida vägtrafiksäkerhetsprogram som kommissionen planerar att lägga fram de närmaste månaderna.
Det är också min önskan att Europeiska unionen skall ha en effektiv och varaktig politik för att minska det fullständigt oacceptabla antalet olyckor. I en första etapp måste vi genomföra de senast fastställda prioriterade åtgärderna i ramprogrammet för vägtrafiksäkerhet, som genomförs nu, och särskilt genom att föreslå att skyldigheten att installera hastighetsbegränsningsanordningar skall tillämpas på fler lastbilar, konkret genom att sänka den viktgräns från vilken denna typ av anordningar krävs. Likaså bör informationsutbyte om svarta fläckar främjas liksom tekniken för att minska dem. Säkerheten i allmänhet bör ökas för transportinfrastrukturen och åtgärder bör vidtas för att förbättra bilarnas frontdel för de fall man kolliderar med känsliga användare av vägnätet. När det gäller vägförbättringar bör nuvarande skyddsräcken utformas annorlunda, eftersom de är enormt aggressiva mot cyklister och motorcyklister.
I en andra etapp bör en mer systematisk planering göras med blicken inställd på det framtida åtgärdsprogrammet, och kvantifierbara mål bör fastställas på europeisk nivå och utarbetas i samarbete med medlemsstaterna för att bli effektivare och förena de åtgärder som antagits i Bryssel och de som fastställs på nationell nivå. För det står klart att fastställandet av konkreta mål - vi har sett det i de länder där det har gjorts - är stimulerande och har en psykologiskt sporrande effekt för de myndigheter som genomför en bättre kontroll och därigenom minskar olyckorna.
Jag tänker dock inte diskutera de aspekter vi är eniga om - ni känner till dem genom meddelandet -, utan jag skulle vilja breda ut mig litet mer om skälen till att vi är oeniga om två punkter. Den första gäller alkoholgränsen. Ärade ledamöter! Ni har faktiskt helt rätt. I går eller i förrgår avslutades det skriftliga förfarandet för rekommendationen om 0,5 promille som högsta tillåtna alkoholhalt i blodet, i kommissionens version. Datumet är helt på måfå. Det stod i meddelandet från i mars. Tro inte, ärade ledamöter att det har varit några intriger från något håll. Jag trodde att detta hade kommit längre. Jag beklagar. Tro inte att datumet har valts utifrån denna debatt, absolut inte. Men jag vill förklara varför inte ett direktivförslag planeras. Det finns två huvudsakliga skäl till att det inte sker. För det första måste jag säga att Förenade kungariket, ett av de länder där alkoholhalten ligger över de 0,5 promille vi rekommenderar, - som Watts påpekade nyss -, är det land som kommer på andra plats efter Sverige i lägst olycksnivå i Europeiska unionen. Om Förenade kungariket hade maximalt 0,2 promille i stället för 0,8 så kanske de skulle vara första landet i stället för det andra eller i alla fall ha mycket färre olyckor. Jag vet inte. Vad jag menar är att det är ett faktum, ett objektivt faktum, att Förenade kungariket med 0,8 promilles gräns ligger på andra plats i lägst antal olyckor i unionen.
Jag rekommenderar inte 0,8 utan 0,5 promille. Det räcker dock inte att rekommendera eller göra det obligatoriskt att respektera en alkoholnivå, om de nationella myndigheterna därefter inte verkligen kontrollerar alkoholhalten i blodet. Jag vill också säga att om några medlemsstater inte för närvarande kontrollerar alkoholhalten i blodet, för att vi utan vidare går ner till 0,5 promille, tvivlar jag på att vi får något bättre resultat. Vi måste få en bättre kontroll från myndigheternas sida.
För det andra finns det vanor och bruk, som får mig att tänka att detta är det klassiska ämnet som måste lämnas till subsidiariteten, och därför ger vi bara en rekommendation på 0,5 promille. Jag förstår att ni har en annan åsikt - jag har märkt det - och det har dessutom faktiskt inte funnits tillräcklig majoritet i rådet hittills för att föra fram ett initiativ av den här typen. Om plötsligt alla medlemsstater skulle vara överens skulle det vara mycket lätt för dem att bland annat inför gränsen på 0,5 promille i sina länder. Kom inte och säg att det krävs ett europeiskt direktiv i Förenade kungariket för att lösa ett problem i Storbritannien, för det kan jag inte förstå. Låt dem sätta 0,5 promille då i Förenade kungariket. Varför skall vi tvinga dem? Om Förenade kungariket vill göra det och vi redan har en rekommendation så kan de anpassa sig till den.
När det gäller bilarnas frontpartier har jag lyssnat tydligt på Watts kritik: kommissionen föredrar att prata och inte agera. Jag håller inte med om den kritiken. Kommissionen vill agera så effektivt som möjligt, och att fördröja ett initiativ några månader kan ibland, i sina faktiska effekter, vara en mycket snabbare metod för dess genomförande. Vi har gett bilindustrin sex månader för att uppnå ett avtal. Det är inte 2002, ärade ledamöter, det är i juni 2001. Därför vill jag säga att detta initiativ inte bara beror på mig utan också på den kommissionär som ansvarar för industrin, Liikanen och detta är vad vi har beslutat.
Med detta vill jag säga att vi inte på något sätt har avvisat en reglering om en mjukare frontpartier för bilarna som är mer respektfull mot oskyddade människor vid olyckor, utan helt enkelt att vi försöker vara effektivare och få stöd från bilbranschen.
När det gäller det framtida handlingsprogrammet för perioden 2002-2010, är vi öppna a priori för alla idéer i resolutionsförslaget. Jag är till och med beredd, ärade ledamöter, att omvärdera frågan om 0,5 promille. Jag menar att jag i denna fråga inte tänker inta en rigid hållning. Jag tror inte att det är det stora problemet. Problemet med kontrollen är mycket viktigare. Hur som helst räknar jag med ert samarbete och stöd och jag gratulerar än en gång föredraganden.

Watts
Herr talman! Mitt namn nämndes. Det är viktigt att klargöra situationen i Förenade kungariket med hänsyn till regeringens ståndpunkt om alkohol i blodet. Jag är säker på att generaldirektoratet för transport och energi har en kopia av Förenade kungarikets strategi för vägsäkerhet som offentliggjordes i mars 2000. Den klargör mycket tydligt att den nya regeringen i Förenade kungariket förbundit sig för en lösning inom en europeisk ram. Jag tror att ni nu skulle få ett mycket positivare svar på ett direktivförslag än kanske fallet var med den tidigare administrationen.

Jarzembowski
Herr talman! Om en ordningsfråga. Om jag har förstått min kollega rätt så är det tillräckligt att ha en rekommendation att Förenade kungarikets regering kommer att sänka nivån för alkohol i blodet.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Intermodalitet och intermodial godstransport
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0358/2000) av Poli Bortone för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén om genomförandet av åtgärdsprogrammet i meddelandet om intermodalitet och intermodal godstransport i Europeiska unionen.

Poli Bortone
. (IT) Herr talman, fru kommissionär! Jag skall hoppa över definitionen av intermodalitet och betrakta den definition som kommissionen tidigare har använt som giltig. Emellertid tycker jag att behovet blir allt mer trängande av att i dag definiera insatserna till stöd för intermodaliteten, av en rad skäl: behov att rationalisera trafiken och optimera transporttiderna för varorna, behov av ekonomisk och miljömässig natur eftersom intermodaliteten är ett avgörande element i den hållbara rörligheten.
Intermodaliteten uppvisar i dag en samling flaskhalsar som sammanhänger med bristen på integration mellan olika transportmedel, liksom med specifik ineffektivitet hos vissa av dessa. Effektiviteten hos erbjudna järnvägstjänster har primär betydelse för utvecklingen av intermodalitet, men dessa kännetecknas i stället i många medlemsstater av bristfällig kvalitet och effektivitet liksom av låg kostnadseffektivitet.
Dessutom, som kommissionen många gånger har betonat, fortsätter infrastrukturen att utvecklas huvudsakligen unimodalt, medan de intermodala transporterna fordrar en nätverkssyn som grundar sig på komplementaritet och sammankoppling av olika transportsätt.
Slutligen finns det ännu inga öppna system med intermodal information som kan hantera de intermodala transporterna och nätverkstjänsterna på ett effektivt sätt och säkerställa ett flöde av information och meddelanden i realtid som är rationellt och kontinuerligt.
Om man analyserar de friktionskostnader som sammanhänger med godstransporter i detalj visar det sig att de mest kritiska elementen, vad gäller traditionella unimodala transporter, kan urskiljas vara höga priser, längre tidsåtgång, ökning av den genomsnittliga transportsträckan, minskad kvalitet, större risker för skador på lasten, begränsningar av vilka slags varor som kan transporteras och mer komplicerade administrativa rutiner. Dessa friktionskostnader kan i första hand hänföras till bristen på sammanhållna nätverk och samtrafikförmåga, vilket skapar effektivitetsförluster och höjer transportkostnaderna.
Dessutom är skillnaderna mellan transportslagen i fråga om avkastning och kvalitet så stora att de inte lämpar sig för ett resonemang om customer satisfaction och godstransporter i realtid. Orsakerna ligger i att det saknas utbredda system för elektronisk kommunikation mellan olika partners i den intermodala kedjan och system för att identifiera och ge information om godset som är organiserade på intermodal basis.
Slutligen kännetecknas hela systemet av en rad brister, som sammanhänger med avsaknaden av harmoniserade transporttider och tidtabeller mellan de olika transportmedlen. Detta skapar bristande överensstämmelse mellan de behov som har med godstransportkedjan att göra och operativa behov för de resurser som används i processen: till exempel är förarnas arbetstider inte anpassade efter intermodala manövrer. Terminalerna kan inte alltid rätta sig efter tidtabeller för tåg och fartyg som är i trafik dygnet runt.
Det är uppenbart att bilden av de intermodala transporterna på europeisk nivå är mycket splittrad, med totalt skilda situationer i de olika medlemsstaterna. Man måste därför prioritera en övervakning av dessa skilda förutsättningar med stöd av task force för intermodalitet i syfte att urskilja specifika funktionella handlingslinjer som motsvarar de prioriteringar som framkommer i de enskilda staterna.
De mål som Europeiska unionen har för avsikt att försöka uppnå för utvecklingen av intermodaliteten sammanhänger med behovet att skapa ett integrerat system av de olika transportmedlen som erbjuder kundinriktade dörr-till-dörr-tjänster och som möjliggör ett effektivt och lönsamt utnyttjande av transportsystemet, som gynnar konkurrensen mellan aktörerna. I rapporten om intermodalitet och intermodala godstransporter i Europeiska unionen betonade kommissionen de mål som skulle uppnås för de intermodala transporterna och delade upp dem i prioriteringsområden för insatser i syfte att åtgärda specifika flaskhalsar, de så kallade " nyckelåtgärderna" . Den första nyckelåtgärden gäller infrastrukturen och de integrerade transportmedlen, den andra integrering av transporter och logistik, den tredje de gemensamma tjänsterna och standarderna för alla transportslagen.
Målet är: att skapa ett informationssystem som gör att man kan administrera transporterna i realtid samt utnyttja elektroniska transaktioner vid transporter genom att utveckla intermodala system för transaktioner och elektronisk information i realtid att harmonisera kommunikationsstandarder, rutiner och transporthandlingar på EDI-basis att göra ansvarsfördelningen enhetlig så att slutanvändaren får en klar bild av villkoren och insyn i förfarandena vad gäller ansvaret för eventuellt skadat eller förkommet godsatt utveckla informationssamhällets teknologi till förmån för intermodala transporter genom att skapa en öppen struktur som gör att man kan följa godsets intermodala väg att möjliggöra papperslösa transporter genom att harmonisera reglerna för dokumentering och skapa ett enda elektroniskt forum
Kommissionen har också tänkt sig en samling horisontella aktiviteter via projekt med inriktning på forskning och teknologisk utveckling som syftar till att införa nya koncept där man använder ny teknik för att utveckla nyskapande tjänster och öka produktiviteten. Det är självklart att talet om intermodalitet förutsätter stora förändringar i företagskulturen. Globaliseringen och avregleringen av marknaderna har redan lett till en betydande ökning av efterfrågan på transporter av varor och tjänster. Den höga tillväxten medför en konkurrens som alltmer grundar sig på transportvolymerna och därmed blir det helt oundvikligt att operatörerna inom sektorn går samman.
Till slut vill jag tacka de kolleger som har bidragit aktivt till att en resolution som i det stora hela alla instämmer i har kunnat utarbetas.
Jag vill också förvarna om att jag, när det gäller de ändringsförslag - som faktiskt var få - som har lämnats in, i stort sett instämmer i alla utom ändringsförslag 3 där jag inte riktigt förstår statsbidragen.

Peijs
Herr talman! Intermodalitet är något som fortfarande ligger i sin linda. Det är inte mer än 8 procent av vårt gods som transporteras via ett flertal transportformer. Ända sedan 1970 har de genomsnittliga transportsträckorna ändå ökat, vilket är fördelaktigt om man vill använda sig av mer än en transportform. Även godsmängderna kommer att öka oerhört, enligt vad som förväntas med 70 procent under de kommande tio åren. Man kan förundras över det faktum att inget genombrott äger rum för de intermodala transporterna. Kanske är trycket på transportörer och avlastare inte tillräckligt stort än för att verkställa detta genombrott. Men då är det ändå på sin plats med ett par varningar för de berörda sektorerna.
Vägnätet, för det första, kommer inte att räcka till för tillväxten på 70 procent, inte för urban eller regional distribution, inte för fjärrtransporterna. Att uteslutande räkna med vägtransporter måste betraktas som ett uttryck för övermod, vilket tidigare var en dödssynd.
För det andra kommer miljöaspekter att spela en allt större roll under de kommande tio åren. Att köra med lastbil genom vissa områden i Europa kommer att bli svårare allteftersom man motverkar just detta. Medborgarna kommer allt kraftigare att motsätta sig transporter som inverkar på deras boendemiljö. Det såg vi redan när det direktiv som avsåg att harmonisera körförbuden under helgerna misslyckades. Nu är det alltså inte tal om att vi har något val i fråga om intermodalitet. Vi blir tvungna. Men om man nu utgår ifrån det, så går det inte med någon större fart.
Naturligtvis måste sektorerna anstränga sig ännu hårdare och bli mer innovativa, men även myndigheterna måste ta i med krafttag och till exempel förenkla och rationalisera administrativa förfaranden. Det transeuropeiska vattenvägnätet måste snabbt förverkligas och med hög prioritet. Alla talar om järnvägen, men vattnen, där det verkligen finns plats fortfarande, ser jag över huvud taget aldrig på de europeiska eller nationella prioriteringslistorna längre.
Det finns ingen som samordnar de enskilda staternas ansträngningar, samtidigt som det ju ändå är en av Europeiska kommissionens mest väsentliga uppgifter. Det är synd, för i Nordeuropa och nordöstra Europa skulle vägtransporter i kombination med inlandssjöfart kunna innebära en oerhört stor skillnad. Men innan vi kommer så långt måste ett stort antal hinder på lagstiftningsområdet undanröjas, saker av teknisk och praktisk natur. Samma sak gäller för övrigt för den uråldriga kustfarten som länge har låtit sig trängas undan, men som nu med det moderna namnet short sea shipping kommer tillbaka mycket starkt, åtminstone om alla samarbetar med varandra.
Om vi ser till de framsteg som har uppnåtts sedan det utmärkta åtgärdsprogrammet från 1997, då ser vi ett antal positiva punkter, exempelvis The task force transport intermodality. Även förlängningen av Pact-programmet (pilotåtgärder till förmån för kombinerade transporter), ger en positiv impuls.
Med tanke på att unionen inom kort kommer att utvidgas med ett antal länder, måste man ha den nya situationen i åtanke vid anslutningsförhandlingarna. Men tyvärr är intermodala transporter fortfarande för dyra. Det beror på brister på infrastrukturområdet, ineffektivitet på området för administration och information, samt bristande innovation
Ändå måste vi utveckla ett transeuropeiskt transportnät i form av en multimodal infrastruktur. Därvid måste näringsliv och myndigheter samarbeta på alla nivåer.

Stockmann
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Inom trafikpolitiken får intermodal transport ännu inte den uppmärksamhet den förtjänar. Hittills har bara 8 procent av den europeiska godstransporten utvecklats i intermodal riktning, vilket min kollega just har förklarat. Därför tas den fortfarande ofta inte på tillräckligt stort allvar. Men intermodal godstransport är samtidigt ett uttryck och en prövosten för den europeiska integrationen, som inte bara vill integrera de enskilda nationella transportmarknaderna, utan också de olika transportsätten.
Efter den avregleringsstrategi som ännu inte helt har avslutats och den påbörjade harmoniseringen, behöver den inre marknaden denna integrationsstrategi för att trygga sin framtid. Därför kan man samtidigt avläsa framstegen för den europeiska transportpolitiken i framstegsrapporter om förverkligandet av åtgärdsprogrammet för intermodal transport.
Kommissionens meddelande och betänkandet har tagit upp alla viktiga problem. Förändringen av de transeuropeiska nätverken till att bli ett verkligt intermodalt nät, åtgärder för att skapa ett logistiskt mervärde, de harmoniseringar som fortfarande är nödvändiga för lastenheterna, och ännu mer för andra, verkligt intermodal information och mycket mer. Som vi alla vet är en hel rad åtgärder nödvändiga för att verkligen trygga den intermodala transportens framtid.
Eftersom ramvillkoren är så komplexa och utvecklingen av intermodal transport ännu inte på länge är någon självbärande process behöver vi en mångfald lyckade demonstrationsprojekt. Jag hoppas därför att vi får ett välutrustat nytt Pact-program som också kandidatländerna kan utnyttja, för där händer det mycket som gäller vår framtid. Där är man ännu inte inne på helt fel spår. Jag hoppas också att vi för in intermodal transport på lämplig plats i det sjätte ramprogrammet för forskning.
Ur vår synvinkel borde mindre pilotprojekt i framtiden användas mer enligt strategiska aspekter, det vill säga för att knyta samman befintliga intermodala delnät. En annan aspekt, som ännu inte har behandlats på detta vis är följande: Kanske kan man undersöka förutsättningarna för att skapa nya europeiska intermodala aktörer. För det fattas ju fortfarande verkliga aktörer på detta område. Kanske skulle ett internationellt bolag på ett exemplariskt sätt kunna vara huvudman för transittrafiken genom Alperna, åtminstone teoretiskt.
Naturligtvis förordar vi också ett europeiskt referenscentrum, vilket gång på gång har annonserats, och hoppas att det snart förverkligas.

Pohjamo
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill tacka föredraganden för ett gott arbete. Vår grupp stöder ett godkännande av det ändrade betänkandet.
För tillfället är intermodaliteten dyrbar på grund av friktionskostnaderna, låg effektivitet och avsaknad av infrastruktur men också på grund av att landsvägstransporterna gynnas. I betänkandet och även i kommissionens tillkännagivande föreslås många beaktansvärda åtgärder för att öka de intermodala transporternas volym. Den nya tekniken bör utnyttjas effektivt, bland annat vid den ökande elektroniska handeln så att varje transaktion kan skötas med bästa möjliga val av rutt och optimal service.
Jag vill också poängtera att denna transportform är effektivast när det gäller fjärrtransporter. Vid utvecklingen av detta transportsystem bör man ge förtur åt glesbygderna och områden med outvecklad beredskap att utnyttja nätverk som omfattar hela Europa. I tättbebyggda områden bör särskild vikt läggas vid att utveckla insamlings- och distributionssystemen.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär! Allra först vill jag tacka såväl kommissionen som vår föredragande för det arbete de har lagt ned i detta ärende. Vi har redan sagt mycket om den här saken. Jag kommer därför att fatta mig kort. Vi har kunnat konstatera att ett byte mellan olika transportsätt har ägt rum under de senaste åren, emellertid är sättet och omfattningen ännu mycket ringa. Det vill vi i hög grad stimulera. I det avseendet är det viktigt att transportsätten i sig, främst järnvägen, inlandssjöfarten och kustfarten, är i ett skede med snabb utveckling, och att även politiska friheter har organiserats i form av avreglering, driftskompatibilitet och ytterligare några företeelser med vars hjälp branschen får nya möjligheter.
Ändå skulle vi vilja stimulera att främst små och medelstora företag får fler möjligheter, men för det behöver de ibland stöd. Det är av den anledningen vi har lagt fram ett ändringsförslag för olika former av statligt stöd till små och medelstora företag, även för miljöändamål.
För övrigt anser jag inte att Galileo-projektet skulle innebära någon fördel i detta sammanhang, men det får vi tala om en annan gång. Jag vill påpeka att den oroväckande ökningen av transporter i allmänhet, även till följd av den elektroniska handeln, tyvärr leder till att den intermodala transporten för tillfället är försvinnande liten, men måste komma att bli framgångsrik.

Caveri
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledmöter! Trafiksäkerhet, intermodalitet, infrastrukturkostnader för transporterna: jag ser dessa ämnen, som följer på varandra i dagens dagordning, ur perspektivet hos den som ägnar sig åt bergsområdenas problem, särskilt Alpernas. Trafiksäkerheten påminner tyvärr om tragedin i Mont Blanc-tunneln, ett typiskt exempel på behovet av en europeisk samordning som garanterar säkerheten i de tunnlar som är i drift och under konstruktion.
Sedan har vi frågan om intermodalitet genom Alperna där det bortsett från Schweiz som har valt att göra stora investeringar i järnväg finns en allvarlig eftersläpning i byggandet av fler axlar och fler nya järnvägstunnlar, som finns med i gemenskapens handlingar, såsom Turin-Lyon-Brenner, eller diskuteras, såsom Aosta-Martigny. Om nu frågan om vägkostnader frammanar det riktiga talesättet " den som förstör betalar" eller " den som förorenar betalar" står det klart att transporterna i Alpområdet i framtiden behöver färre långtradare och fler tåg. På kort sikt fordras att man på allvar begränsar transittrafiken med lastbil liksom trafiken i Mont Blanc-tunneln som öppnar i slutet av året.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill först uttrycka min tacksamhet till Poli Bortone för det ambitiösa och konstruktiva betänkandet och för hennes anförande, vilka utgör ett stort stöd till kommissionens arbete på detta område. Jag vill också tacka alla ledamöter som har deltagit i dagens debatt.
Kommissionen håller med om att ett effektivt intermodalt godstransportsystem är en nyckelfråga för unionen och kandidatländerna och är givetvis grundläggande om vi vill garantera rörligheten de närmaste åren. Jag anser att detta är avgörande för effektiviteten i en utvidgad inre marknad, vår industris konkurrenskraft och en hållbar utveckling i unionen.
Kommissionen kommer att utvärdera infrastrukturen för de intermodala transporterna i de central- och östeuropeiska länderna för att på så sätt underlätta revisionen av inriktningen för de transeuropeiska transportnäten. Referenscentrum för de europeiska intermodala transporterna, i Strasbourg, kommer att vara i gång i år och få den information som är nödvändig för den intermodala industrin och som kan användas i utformningen av en ny politik.
Kommissionen avser att fortsätta stödja de intermodala transporterna genom forskning i ramprogrammen för forskning och teknisk utveckling, och genom att förlänga och utöka pilotprojekten för kombinerad transport, de så kallade pilotåtgärderna till förmån för kombinerade transporter (Pact-programmet). Såsom visas i betänkandet måste man genomföra investeringar i nödvändig infrastruktur och dess underhåll. För detta har flera ledamöter talat - Caveri till exempel - och krävt att de stora trafikleder som redan finns med i TEN ( transeuropeiska näten) skall utvecklas.
Vi vill studera användningen av de befintliga budgetresurserna och ompröva dess användning, för att främja en assimilering i stor skala, från industrins sida, av det intermodala transportsystemet. Jag måste också säga, ärade ledamöter, att jag hoppas att det nu har utvecklats och ändrats i så hög grad att vi nu håller på med den sista finputsningen.
När det gäller vitboken om den gemensamma transportpolitiken, liksom hänvisningen till de reviderade transeuropeiska näten, som jag har lovat ledamöterna, hoppas jag att kommissionen de närmaste veckorna definitivt kommer att kunna godkänna en text. De intermodala transporterna är ett av nyckelinslagen i denna.
Vi befinner oss i en viktig fas i utvecklingen av de intermodala transporterna, då vi måste gå över från att syssla med pilotåtgärder och pilotprojekt till att få industrin att i allmänhet använda sig av systemet. Vårt arbete har bekräftat att det i Europa finns kunskaper, system och teknologi som gör denna typ av verksamhet möjlig som underlättar ett säkert och hållbart godstransportsystem. Avgiftspolitiken som vi skall lägga fram kommer att stödja de intermodala transporternas konkurrenskraft.
Slutligen vill jag säga att jag instämmer helt i förslagen om att utveckla kompatibla elektroniksystem, som flera talare har lagt fram, bland annat föredraganden Stockmann och Pohjamo. Kompatibla elektroniksystem som i konkret stöder de intermodala transporterna: dessa stödinstrument är en förutsättning för att få ett effektivt europeiskt transportsystem, med ett bra förhållande mellan kostnad och effektivitet och som respekterar miljön.
Jag är också glad över avtalet mellan parlamentet och kommissionen i denna fråga, och jag kan försäkra er att avdelningarna i generaldirektoratet för transport och energi även i fortsättningen kommer att spela en aktiv roll för att främja de intermodala transporterna.
Jag vill avsluta med att tacka föredraganden och alla talare och jag hoppas jag även fortsättningsvis kan räkna med ert arbete och samarbete i denna fråga, när det gäller debatten om vitboken om transporter.

Talmannen
Tack, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Avgiftsbeläggning av transportinfrastruktur
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0345/2000) av Costa Paolo för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om avgiftsbeläggning av transportinfrastruktur.

Costa, Paolo
. (IT) Herr talman, fru kommissionär! Jag har nöjet att presentera detta initiativbetänkande som har utarbetats av parlamentets utskott för regionalpolitik, transport och turism för att driva en fråga som jag hoppas kan verka litet mindre komplicerad efter detta arbete.
Betänkandet uppstod som ni vet ur en grönbok från kommissionen 1995, i vilken man begärde åtgärder för att räkna med externa kostnader för miljö, säkerhet, trafikstockningar i transportkostnaderna för att göra fördelningen av transporternas infrastrukturkostnader mer rättvis och effektiv för användarna. I det ber vi i huvudsak kommissionen att ingripa genom att harmonisera definitionen av företagsinterna och -externa kostnader, harmonisera eller fastställa metoder för att beräkna, mäta dessa och sedan naturligtvis överlåta tillämpningen av dessa åtgärder till subsidiariteten och de beslut som medlemsstaterna fattar.
Huvudpunkten i betänkandet är enligt min mening att tillämpningen av principen " den som förorenar betalar" införlivas i den vidare principen om att användaren betalar. Detta är det bidrag det ger, och det har två konsekvenser som jag vill understryka i denna presentation: den första är att vi, om vi tack vare den metodik vi hoppas få från kommissionen och kunna bifalla, lyckas få en tydligare definition och fördelning av de interna och externa kostnaderna på användarna, skapar förutsättningar för att kunna flytta frågan om finansieringen av infrastruktur från rena offentliga medel, allmän skattefinansierad verksamhet, till användarna som sådana. Därigenom kan man alltså föreställa sig den stora insats som Europa - dagens och morgondagens Europa - står inför i processen att göra om infrastrukturen för sina medel, insatsen att använda också privat kapital för detta, vilket inte hade varit möjligt om vi inte hade lyckats identifiera denna situation.
Nästa steg som måste tas är att betänka att de kostnader som finns i dag, på de ställen där det inte längre är meningsfullt att fördela ut dem - jag tänker på de italienska motorvägarna som är amorterade flera gånger om - skulle kunna bilda fonder som kan användas för en tänkt korsvis subventionering, för att tillse att vissa kostnader som allokeras till dem som använder vägarna kan utnyttjas för att förbättra konkurrerande infrastruktur som är klart mer miljövänlig.
Jag påpekar än en gång att hela detta system, som förflyttar den finansiella bördan från staten till användarna, måste ha en säkerhetsventil. Detta är den sist införda principen, enligt vilken de som har de svåraste omständigheterna, rörelsehindrade eller människor som bor i landsbygdområden eller randområden med svårigheter på något sätt kan undantas, och man kan då igen få en mängd ingrepp i denna riktning, också statliga.
Den ambition som vi har försökt att uppehålla med detta betänkande är att sätta samman några grundläggande principer, som jag redan har nämnt: den om att användaren betalar, det om att den som förorenar betalar, den om möjlighet till korsvisa subventioner och så vidare. Hur uppnår vi detta? Det förslag till metodik som ges här är att det numera finns en rad exempel på god praxis i Europa. Dessa har vi försökt utforska och sammanställa till ett seminarium som vi fick hjälp av kommissionen att finansiera, och handlingarna därifrån kommer vi att tillhandahålla till var och en som vill fördjupa sig i frågan. Nåväl, denna praxis kan i dag enligt min uppfattning generaliseras och göras tillgänglig för alla. Härur skulle möjligheten uppstå att få operativa indikationer för hur den europeiska politiken skall gå fram konkret i denna riktning. Jag tror att tiden är mogen för detta.

Jarzembowski
Herr talman, kära fru vice ordförande, käre föredragande, kära kolleger! Jag skulle vilja berömma min kollega Paolo Costa efter det att vi i flera år i denna kammare intensivt har diskuterat frågan om vilken metod som är den rätta för att användaren skall stå för vägkostnaderna. Han har med sitt betänkande lyckats uppnå bred samstämmighet.
Fru kommissionär, fru vice ordförande! Jag hoppas att ni i morgon efter omröstningen ännu en gång går igenom alla utkast till vitbok om transportpolitiken och kontrollerar om den motsvarar den linje som denna kammare föreslår. För kommissionen lägger ju i vanliga fall förslag med hänsyn till medlemsstaterna, och kanske i framtiden med större hänsyn till parlamentet.
Jag tror att Costas betänkande ger anledning att ännu en gång tänka över vissa omtyckta vanor inom kommissionens avdelningar. Jag hoppas också att vi inte blandar ihop frågan om vitboken med frågan om de transeuropeiska nätverken. Ändringen av de transeuropeiska näten kommer sedan, båda är viktiga frågor, Att lägga fram dem för parlamentet i ett paket vore enligt min åsikt ytterst oklokt, eftersom det handlar om olika frågor.
Tillåt mig bara komma med några små kommentarer om Costas betänkande. I ändringsförslag 1 uttrycks det klart och tydligt att vi inte vill ha användningsberoende vägkostnadsersättningar som kan täckas med hjälp av byggnads-, utbyggnads- och förbättringskostnader. Till att börja med handlar det om detta. Vid harmoniseringen av ansvaret för vägkostnaderna finns det två mål som man inte får tappa ur sikte.
För det första, att man äntligen förverkligar den inre marknaden på detta område. Om ni tänker på att vi fortfarande har stora konkurrenssnedvridningar mellan medlemsstaterna på grund av olika skatter och andra pålagor, och detta 8-9 år efter fullbordandet av den inre marknaden 31 december 1992, då infinner sig oundvikligen frågan om konkurrensjämlikhet.
För det andra är vi egentligen alla överens om att efter den explosionsartade höjningen av råoljepriset får, hur gärna vi än vill ställa om för att få ett rättvist mer miljövänligt system, inte den totala belastningen av företagen stiga. Vi vill inte att priserna skall drivas upp.
Sista punkten: När det gäller de externa kostnaderna vill jag be om två saker: För det första, parlament beslutade för ungefär tre år sedan in toto att på vetenskaplig grund utarbeta vad externa kostnader egentligen är. Hur kan de räknas fram och hur skall användaren stå för kostnaderna? Vi fick aldrig den här rapporten. För det andra, att man också gör en differentiering när man räknar fram de här externa kostnaderna. Bara ett exempel: kökostnaderna. Det vore absurt om ett företag skulle belastas för att åkarna står i kö eftersom medlemsstaterna inte har byggt ut vägarna, och att därför det företag som har högre bensin- och arbetskostnader skall betala ytterligare avgifter till den stat som har orsakat kön.

Watts
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, herr Costa, för hans utmärkta arbete med vad som är ett mycket svårt, detaljrikt men viktigt dokument.
Trafikstockning, miljöförstöring, trafikkaos, global uppvärmning, översvämningar, nyckfullt väder. Är det slutet på världen? Nej, det är bara rusningstrafik i min region. Samma problem finns i regioner och medlemsstater i hela Europeiska unionen. Vi har alla samma transportkris och det kan finnas gemensamma lösningar till dessa gemensamma problem. Vi måste alla acceptera faktum, till exempel att den snabbast växande källan till global uppvärmning är avgaser från transportsektorn. Någonting, kolleger, måste förvisso göras.
Som vi alla vet vill alla emellertid att någon annan gör det. Det är vår utmaning. Jag hoppas att Costas arbete, hans betänkande och de slutsatser som vi skall komma fram till i morgon skall utgöra en ram inom vilken vi kan börja ta itu med dessa problem. Vi måste främja en bättre förståelse för våra gemensamma problem och verkligen hitta gemensamma lösningar på dem för hela Europeiska unionen, men baserat på samsyn och ömsesidigt samförstånd.
För det andra måste vi verka för ett utbyte av idéer. På många platser och regioner finns det utmärkta idéer och den kunskapen och informationen måste spridas i hela Europeiska unionen.
I själva verket är det min tredje punkt: Europa har en nyckelroll att spela här med att sprida kunskap om bästa metod för hur vi på bästa sätt skall lösa transportproblemet.
För det fjärde och till sist, när det gäller vad Europas bidrag kan vara inom ramen för detta speciella initiativ, hoppas jag att regeringer, lokala myndigheter och de som ansvarar för skatter och avgifter kan göra detta inom ett regelverk som har utvecklats och integrerats på europeisk nivå och göra det tillsammans.
Jag vill dock säga att det finns stor oro och farhågor om detta speciella initiativ av kommissionen och för den delen om Costas betänkande, även om jag personligen anser att många av dessa farhågor behandlades noga i utskottet där jag vet att det fanns en brett stöd över partigränserna för Costas arbete. Det fanns farhågor exempelvis om subsidiaritet. Men denna fråga löstes på ett tillfredsställande sätt när vi sade till kommissionen: ni har en nyckelroll att spela för att försöka samla denna forskning. Men helt klar kommer medlemsstaterna och deras roll att respekteras fullt ut vad gäller deras rätt att bestämma om de egna skattenivåerna.
Det arbete vi har gjort har faktiskt redan vunnit och säkrat ett brett stöd. Jag kan hänvisa till ett brev från en organisation som företräder motorklubbarna i hela Europa, inbegripet till exempel AA och RAC, vilka är mycket välvilliga och stöder vårt arbete då de inser att om inte Europa tar ledningen i denna fråga, om vi inte börjar samla ihop de bästa idéerna från hela Europeiska unionen, kommer storstäder, städer och områden på landsbygden att fortsätta drabbas av oacceptabla nivåer av trafikstockning och miljöförstöring.
Jag rekommenderar Costas betänkande, hans arbete och framför allt hans förmåga att föra oss tillsammans mot ett enda gemensamt mål för att försöka lösa transportkrisen.

Pohjamo
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill ge betänkandets föredragande Costa en eloge för ett i sanning utomordentligt utfört värv. Dessutom vill jag tacka för ett intressant seminarium där ärendet behandlades med belysande exempel.
Jag anser det viktigt, att parlamentet nu behandlar ärendet. Den helt korrekta utgångspunkten i betänkandet är att konsumenterna betalar uppbyggandet och underhållet av infrastrukturen för transporterna. I prissättningen av transportsystemets basstrukturer skall kostnaderna för samhället beaktas, men också solvensprincipen och behovet att stödja glesbygderna. I fortsättningen kommer betydelsen av prissättningen för basstrukturerna i transportsystemet att öka som styrmedel. Prissättningssystemen bör även vara tillräckligt flexibla och dynamiska för att sporra ibruktagandet av nya tekniska tjänster. Under planeringen av olika kombinationer av avgifter och skatter måste man tillse att skatterna inte fördubblas.
Det finns ännu problem med prissättningen. I områden med hög trafik kan totalkostnaderna täckas med avgifterna. De regionala skillnaderna är emellertid ansenliga och följaktligen kan ingen enhetlig avgiftspraxis upprätthållas. Långa avstånd, glesbygder och besvärliga naturförhållanden måste beaktas då grunderna för prissättningen fastslås, vilket även konstateras i betänkandet. Det är viktigt att utföra förundersökningar av prissättningarnas inverkan innan de förverkligas i praktiken.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär! Först vill jag rikta ett tack till Costa; han har när allt kommer omkring uträttat ett digert arbete, till att börja med genom att följa högnivågruppen för detta ämne, för det rör sig här om ett initiativbetänkande. Till slut har vi fått ett betänkande, men vi hade under alla omständigheter velat ge en annan signal till i första hand kommissionen. Egentligen förväntar vi oss mer av kommissionen än den signal som man ger i det som i någon mening har blivit över i Costabetänkandet.
Låt mig förklara det enligt följande. Måhända ger jag då också uttryck för en viss irritation. Ibland hyser jag en förhoppning om att vi är så smarta att vi under en viss period skaffar oss insikter och att vi sedan handlar med utgångspunkt från dessa. Jag har sedan länge förväntat mig att debatten om fair pricing skulle vara förståndig och rationell, och att den skulle leda till åtgärder. När jag märker hur lång tid det hela tar, då blir jag irriterad. Om jag får göra en jämförelse med hur man nu i bland annat Tyskland, men också i några andra länder, även i mitt land, för en debatt om att ändra jordbrukspolitiken mot bakgrund av problemen runt livsmedelssäkerheten, så förutspår jag att någonting liknande kommer att inträffa när det gäller transportpolitiken och de miljöproblem vi upplever nu, oavsett misslyckade miljökonferenser och så vidare.
Min irritation grundar sig också på det faktum att i stort sett alla fortfarande gömmer sig bakom alla möjliga ting som har att göra med att man säger sig inte kunna påvisa kostnaden för olika saker vetenskapligt, för olyckor går det bra, för andra saker går det inte. Jag har svårt att förstå det resonemanget. Än en gång, vi har mer än tillräckligt med uppgifter för att vidta åtgärder i detta ärende. Jag hoppas således på konkreta åtgärder i själva vitboken, vilket för övrigt förekom i den första versionen av Costas betänkande, och vi har mycket medvetet lagt fram ett antal av dessa på nytt. Vi förväntar oss inte att alla kommer att instämma med dessa, utan de är framför allt avsedda att fungera som en signal till kommissionen, bland annat att en gång för alla mer eller mindre samordna, alternativt harmonisera, en kilometeravgift på Europanivå, så att inte vissa länder gör det och andra inte. Det ena landet säger att det över huvud taget inte är vetenskapligt möjligt medan det andra landet helt enkelt genomför det, vilket naturligtvis är mycket märkligt.
Av den anledningen har vi alltså på nytt tagit upp ett antal ämnen till diskussion, och vi hoppas att vissa går igenom. I övrigt önskar jag alla lycka till med utarbetandet.

Ainardi
Herr talman! Efter mina kolleger skulle jag också vilja säga att ett viktigt arbete utförts av föredraganden och utskottet för regionalpolitik, transport och turism, vilka fört in ett stort antal ändringsförslag.
Jag vill emellertid återkomma till ett antal punkter som det förefaller mig nödvändigt att betona, för att detta betänkande skall bli så effektivt som krävs.
För det första förefaller det nödvändigt att erinra om att det framför allt handlar om att främja hållbarheten för transporterna, ett nödvändigt långsiktigt medel för att skydda vår miljö och undvika trafikstockningar. I det sammanhanget anser jag att det inte är möjligt att placera transport av varor och transport av personer på samma plan. Den förra främjas till stor del för närvarande, i sin egenskap av ekonomisk verksamhet, medan den senare motsvarar en grundläggande frihet, den att kunna förflytta sig. Vi måste utveckla utbudet av kvalitetsval i mångfalden transportmedel. Och det måste få oss att fundera över behovet av att främja kvalitativa tjänster i allmänhetens intresse inom sektorer som är så viktiga för befolkningen och ekonomin.
För det andra förefaller det mig också nödvändigt att identifiera de prioriterade problemen. Man kan inte heller placera användarna av järnvägen och vägdirektörerna på samma plan. Vägens betydelse påverkar alla kostnader som samhället har: miljökostnader och kostnader vid olyckor. Det framgår tydligt av alla studier. Det är en uppgift som bör beaktas prioriterat i samband med gemenskapens åtgärder.
När det avslutningsvis gäller ändringen av avgiftsbeläggningen anser jag att dessa avgifter inte skall läggas på kostnaderna, bl.a. dem som användarna betalar. Varje avgiftssystem måste, såsom föreslås i ett av ändringsförslagen från min grupp, främja satsningen på tjänster av allmänt intresse som vissa transporttjänster upprätthåller, i syfte att garantera kvalitet, säkerhet och lika tillgång för alla medborgare till dessa tjänster till en rimlig kostnad.

Van Dam
Herr talman, fru kommissionär! Det är måhända bekant att vår grupp inte är övertygad om nödvändigheten av alla nuvarande befogenheter. På området för den europeiska transportpolitiken är de emellertid oomstridda. Gränsöverskridande problematik kräver ju gränsöverskridande svar. Det är vi överens med varandra om i denna kammare.
Därför förvånar det mig att åsikterna går så vitt isär i detta ärende. Vi har ju till syvende och sist kommit överens med varandra om att vi måste sträva efter en hållbar transportpolitik, där vi inte endast ser till rörligheten här och nu, utan också till att rörligheten måste förbli möjlig i framtiden.
Betraktat ur den synvinkeln är det nödvändigt att användare av olika transportformer står för de kostnader som dessa transporter orsakar, så att skador kan återställas eller förebyggas. Detta gäller såväl de interna kostnaderna för infrastrukturen som de externa kostnaderna, som är svårare att härleda och tilldela.
I den föreliggande resolutionen ligger tonvikten i hög grad på de interna kostnader som måste beräknas med stor noggrannhet på detta stadium. Trots att dessa kostnader utgör en påtaglig del av de totala kostnader som har förorsakats, kan man inte i och med det utgå ifrån att de totala kostnaderna är kända. Avsaknaden av fullständiga kunskaper om storleken på en viss kostnadspost utgör inget legitimt skäl för att utelämna denna post i den metodik som skall utarbetas. På den punkten håller jag helt och fullt med kollega Bouwman, vilket jag även gjorde i fråga om hans anförande.
Jag är också överens med de tveksamma kollegerna om att uttaget av alla kostnader inte får leda till att transportörernas marginaler blir så små att deras existens hotas. För att förebygga det bör vi emellertid inte försöka hålla transportpriserna så låga som möjligt och därigenom ta ut så lite kostnader som möjligt, utan vi bör i stället erbjuda transportörerna rättsligt stöd för att styra de kostnader som har förorsakats till den grupp som de tillhör, det vill säga slutanvändarna.
Till sist vill jag påpeka att det från konkurrenssynpunkt är optimalt när alla transportsätt behandlas på ett likadant sätt. Det får emellertid inte vara vår enda utgångspunkt. Med utgångspunkt från vår strävan mot hållbar rörlighet måste vi framför allt inrikta oss på de transportsätt som tillfogar samhället och den miljö vi lever i minst skada. Att stödja utvecklingen av ett sådant transportsätt är förvisso inte idealiskt från konkurrenssynpunkt, men med tanke på det mål vi måste uppnå är det på alla sätt och vis, även politiskt, berättigat.
Som ni förstår kan jag inte ge den föreliggande resolutionen mitt oreserverade stöd.

Lisi
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill också börja med att tacka föredraganden, inte bara för det arbete han har lagt ned, vilket verkligen är betydande, utan också och framför allt för att han har varit så tillmötesgående när det gäller att ta emot de synpunkter, ändringsförslag och förslag som hela utskottet framförde, så till den grad att jag tror att man kan säga att detta är ett betänkande som är starkt förankrat i hela utskottet. Å andra sidan står den aktuella situationen klar för oss, den beskrevs i vitboken och grönboken: det finns stora svårigheter med de miljökostnader vi måste bära och de sociala kostnaderna, med det angrepp på den fria konkurrensen som skillnaden mellan skattesystemen, skillnaderna mellan skatterna i våra länder innebär på våra ekonomiska system.
Vi har därför i detta betänkande utmålat ett möjligt scenario, ett spår att följa och nu är det kommissionens sak att fortsätta. Jag erinrar om de huvudpunkter vi alla instämmer i: större proportionalitet i kostnadsfördelningen, hänsyn till sociala kostnader men också skydd för geografiska områden och befolkningsskikt med ogynnsamma omständigheter, " ja" till miljömässig hållbarhet men samtidigt en ny bekräftelse på att rättigheten till rörlighet är en rättighet för alla.
Fru kommissionär, den enda rekommendation jag tillåter mig att göra är att allt detta är bra, särskilt är det bra att vi övergår till principen att användaren betalar - men med en varningssignal: vi får inte göra denna princip till någonting som straffar medborgarna eller företagen. Att övergå till principen att användaren betalar innebär att ge sig in i ett resonemang som handlar om leverans av en tjänst som åsätts ett pris och därför måste vi garantera medborgarna och företagen det de vill ha och är beredda att betala för: kvalitet. När det gäller transporter innebär kvalitet för mig framför allt säkerhet, tillgänglighet, hopkopplade infrastrukturer. Om vi kan garantera detta har vi samtidigt överbryggt den klyfta vi befinner oss i och skaffat oss nya perspektiv.

Savary
Herr talman! Jag skulle vilja ansluta mig till hyllningarna till Paolo Costa, föredraganden, eftersom det är ett mycket svårt ämne och det finns uppfattningar som mycket skiljer sig från varandra. Han fick bl.a. behandla ett stort antal ändringsförslag. Jag tror att när allt kommer omkring är den text som lagts fram en enhetlig och tydlig text, vilket inte var så lätt. Jag tror att detta bidrag från Europaparlamentet kommer att vara användbart när det gäller att få det senare arbetet i kommissionen att gå framåt.
Frågan om avgiftsbeläggning av infrastrukturen är sannolikt en av de svåraste när det gäller att få allmänheten att förstå, men den är sannolikt också nyckeln till vår målsättning med hållbar rörlighet, inför prognoserna om en avsevärd ökning av transporter av både varor och personer inom unionen. Man vet i dag att det mest förorenande transportslaget, dvs. vägen, har avgiftsfördelar såväl när det gäller finansieringen av infrastruktur, som ofta bekostas av samhället, som när det gäller utnyttjande. Det kommer därför att bli absolut nödvändigt att på nytt balansera avgifterna, dvs. betalningen av kostnaderna för olika transportsätt med det verkliga priset, om man verkligen vill uppnå betydligt mer miljövänliga transporter.
Jag tror ändå att man mycket klart måste veta att järnvägen i dag och sannolikt under många år inte på ett avgörande sätt kan konkurrera med vägen, särskilt för transporter eller intermodalitet som är bestämda prioriteringar. Kostnaderna för och behovet av infrastruktur och investeringar är fortfarande avsevärda och de ersätts inte tillräckligt av järnvägsföretagens inkomster. När det gäller utnyttjandet belastas den av avgifter som fortfarande är alltför stora i förhållande till vägen.
Frågan om avgiftsbeläggning är alltså en fullständigt central fråga och det blir nödvändigt, om man verkligen vill lyckas med den modala övergången, att ha modet att effektivt gå i riktning mot att införliva de yttre kostnaderna, som man säger, dvs. att vägen betalar vad den kostar, järnvägen betalar vad den kostar och att en prisverklighet motsvarar en öppenhet i kostnader.
Men man får heller inte dölja att det finns ett politiskt hinder mot detta. Det politiska hindret är att våra landsmän vill ha rörligheten. De anser att det finns en rätt till rörlighet, jag tror inte man skall glömma bort det, och ofta kombinerar de varutransport med privat körning. Det såg vi i september förra året.
Vårt synsätt måste därför vara försiktigt på politisk nivå och det måste dels genomföras gradvis, dels selektivt. Det måste genomföras gradvis, dvs. att man inte kan påtvinga vägen ytterligare kostnader så länge järnvägen inte kan ta över, och det kan inte järnvägen för närvarande. Det måste vara selektivt för jag tror att man måste skilja på persontransport och varutransport och man måste kanske också försiktigt börja beskatta långtradarna, om man verkligen vill uppnå att genomfartsregioner som våra på ett avsevärt sätt befrias från sina olägenheter.

Lynne
Herr talman! Vi måste göra det mycket klart att detta inte handlar om att EU höjer skatter eller inför en ny skatt på och ovanpå de nuvarande nationella skatterna. Det är ett försök att hitta en gemensam uppsättning av kriterier, av kostnadskomponenter för transport-infrastruktur och att minimera betydande avvikelser inom EU.
Det är dock medlemsstaternas ansvar att fastställa och ta ut avgifter, om än inom en gemensam ram. För närvarande är intäkter inte öronmärkta för transport- infrastruktur. Jag vet att i Förena kungariket används det ganska ofta för att stärka statens kassakistor. Jag är säker på att det är samma sak i andra EU-medlemsstater. Transportkostnader bör betalas av användaren, men regeringar bör inte beskatta användare på landsbygden om det inte finns några allmänna kommunikationer och i detta betänkande fastslås detta mycket tydligt.
Detta betänkande handlar om ett spel med nivåer: avgiftsbelägg inte mer utan effektivare. Långtradarchaufförer i Förenade kungariket klagar på att de har ofördelaktigt konkurrensläge och det är sant. Långtradarechaufförer från andra länder betalar inte vägskatt i Förenade kungariket. Genomsnittet i andra EU-länder är tio gånger lägre än HTV-skatter. Samma sak gäller dieselbränsle: det är tre gånger dyrare i Förenade kungariket. Det leder till en snedvridning av konkurrensen i hela EU. I stället för att Euroskeptikerna i Förenade kungariket kritiserar detta betänkande bör de välkomna det för det kommer att ge stor hjälp till våra hårt pressade långtradarchaufförer.

Peijs
Herr talman! Jag har ännu inte kommit så långt som vissa av de kolleger jag har hört tala i kväll. Som det är nu har vi infrastrukturinvesteringar i exempelvis sjöfartsleder och andra vägar. Ingen vet exakt hur mycket. Å andra sidan har vi statliga intäkter från transporter, som exempelvis vägavgifter. Ingen vet exakt hur mycket, men en sak vet vi, och det är att dessa inkomster inte återinvesteras direkt i vägar och annan infrastruktur.
Detta betänkande handlar om balansen mellan inkomster och utgifter, vilket innefattar immateriella kostnader som miljökostnader och bullerkostnader. Somliga vill också att kostnaderna för bilköer skall krävas igen av medborgarna i dessa köer enligt principen " förorenaren betalar" . Jag anser att det är en bra princip som jag vill tillämpa i dess helhet, men inte på bilköerna. Bilköer är ett tecken på statsmakternas misslyckade politik på infrastrukturområdet, och därför måste statsmakterna själva, i synnerhet i Nederländerna, betraktas som nedsmutsarna.
Vi talar i detta betänkande om balansen i betalningen av de samhälleliga kostnaderna mellan de olika transportformerna. Låt oss ta en titt på järnvägen mot bakgrund av detta. Det har alltid framstått som att vägtransporter orsakar mycket mer föroreningar än järnvägstransporter. Undersökningar har påvisat att detta inte stämmer. Nu är frågan vad vi egentligen vill uppnå genom att synliggöra samhälleliga kostnader på detta sätt. Vill vi verkligen ha en objektiv, rationell avvägning av kostnaderna för transportformerna, eller kommer vi till slut att ändå göra en politisk avvägning om något inte faller oss i smaken, till exempel om järnvägen därigenom skulle bli för dyr? Vi vill att folk åker tåg, alltså måste det bli billigare. För min del går det för sig, men enligt den här metoden går det inte. Vi kan inte först betunga vattenburna transporter och vägtransporter med avgifter enligt en teoretisk modell och sedan bortse från järnvägen. Väg- och persontransporter betalar redan mycket mer än sin samhälleliga del. Vi kallar alltså saker vid deras rätta namn så att alla vet vad de kan vara för eller emot, eller så använder vi ett rationellt och proportionerligt system med garantier för funktionshindrade, ofrivillig landsortsbefolkning och unionens konkurrensförmåga.
Fru kommissionär! Jag måste säga att ni befinner er i ett getingbo. För varför skulle ett sådant system endast behöva tillämpas på transportsektorn? Varför inte på aluminiumfabriker, sjukhus, skidbackar, stormarknader, parlamentsbyggnader och högspänningsnät?

Izquierdo Collado
Herr talman! Jag ansluter mig till gratulationerna till föredraganden Costa, men jag vill specificera att denna gratulation inte beror på hans psykologiska förmåga att förena olika viljor, utan på att han i betänkandet har tagit upp vissa faktorer som gör det möjligt för oss alla att enas.
Jag vill framhäva två av dessa, vilka är de som gör att jag stöder hans övriga förslag. Det första är att betänkandet " understryker att genomförandet måste ske gradvis och steg för steg samt bygga på insyn och tillräcklig information" .
Den andra faktorn som ger grund för ett godkännande av detta betänkande är subsidiariteten, för det framgår utan tvivel tydligt av Costas betänkande - och det har han sagt öppet - att det kommer att innebära ökade kostnader för användarna, att finansieringskostnaderna kommer att läggas över från länderna till användarna. Detta kan vi inte förbigå. Denna reglering behövs alltså, och jag anser att den är absolut nödvändig eftersom vi när vi talar om avgifter för interna och externa kostnader, med ordets verkliga betydelse som är svår att konkretisera just nu, så talar vi om ökade kostnader för användarna.
Vi talar alltså om att gynna järnvägstrafiken. Jag menar att detta är ett av skälen som rättfärdigar avgiftsbeläggningen. Vägtransporterna - bilarna - ger en oerhört allvarlig nettopåverkan på miljön, så mycket att dessa i sig själva äter upp, och alltså ökar, alla minskningar vi gör inom andra industriella områden av växthusgasutsläppen.
Det är alltså dags att börja reglera bilen. Ingen vill avstå från bilen, men vi måste börja reglera den. Å ena sidan bör vi minska konsumtionen, genom forskning. Men å andra sidan även genom att påverka förarna. Det är uppenbart att denna avgiftsbeläggning innebär ökade kostnader för användarna så att de börjar fundera på möjligheten att använda allmänna transporter och på möjligheten att på ett rationellt sätt använda sig av tåget, både för gods- och passagerartrafik. Jag tror att detta är den nyckel som verkligen motiverar kommissionens och Costas förslag till avgiftsbeläggning. Därför kommer vi att stödja det, och jag anser att denna reglering för att få konsumenten att acceptera denna process utan tvekan är grundläggande.

Sanders-ten Holte
Herr talman, fru kommissionär! Till att börja med vill jag gratulera min kollega Costa för arbetet med detta svåra ärende. Det är ett motsträvigt material, och de 126 ändringsförslagen ger en antydan om i hur hög grad åsikterna går isär, men det har åtminstone lett till en mer realistisk hållning.
I och för sig instämmer jag i stora drag med betänkandet om att låta de marginella sociala kostnaderna för transport komma bättre till uttryck på prislappen. I praktiken kommer det emellertid att visa sig att sådana åtgärder kommer att föra med sig oväntade och oönskade effekter. Därför kommer långt mer omfattande undersökningar att behövas för att man skall kunna räkna ut de rätta priserna. Vad den saken beträffar delar jag inte Bouwmans åsikt.
En av de oönskade effekterna är att kostnaderna för vägtransporterna kommer att stiga i relativt ringa mån, med cirka 10 till 15 procent, i motsats till kostnaderna för järnvägen, mer än 100 procent, och för inlandssjöfarten, 50 procent. Det eftersträvade bytet mellan olika transportsätt kommer då att ligga i stöpsleven.
Mitt andra bekymmer är att transportkostnaderna kommer att öka avsevärt. Det är inte bra för Europas ekonomiska ställning. Till sist instämmer jag inte i föredragandens förslag om att avvika från principen " användaren betalar" genom att vilja ge extra stöd till exempelvis avlägsna regioner. Först måste man undersöka i praktiken om detta inte leder till snedvridning av konkurrensen och en höjning av de totala kostnaderna. Av samma anledning är jag också emot korssubventionering.

Stockmann
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Costas betänkande har den förtjänsten att det återigen har satt i gång en diskussion om en gemensam ram för att ta ut avgifter för infrastruktur. Den som vill ha en fungerande inre marknad behöver ett fungerande transportsystem, där det råder lika, eller åtminstone jämförbara, konkurrensvillkor för alla trafikanter. En stegvis harmonisering av avgifterna för transportinfrastruktur är det viktigaste steget för detta.
Säkert är det för infrastrukturens bevarande, drift och nybyggnation viktigt vilken beräkning av kostnaderna man är överens om, om det är fullständiga kostnader eller gränskostnader, om det är sociala gränskostnader eller sociala nettokostnader. Nästan ännu viktigare för lika möjligheter inom konkurrensen är det dock att man kommer överens, och det snarast möjligt. En sak måste då beaktas: Skall det bli en rättvis konkurrens också mellan de olika transportsätten, då behöver vi det som vi alltid diskuterar i fråga om införlivande av externa kostnader. Att förhindra denna diskussion betyder att man samtidigt förhindrar en integration av olika transportsätt, och är ett rent lobbyarbete eller lobbypolitik för status quo. Frågan om vem som för skendebatter i denna kammare, den skall jag reda ut med Jarzembowski på annan plats, nu har jag bara två minuter.
För den tunga lastbilstrafiken behöver vi akut, och det över hela Europa, en avgift för tung trafik som är beroende av kilometertalet, varvid också en minskning av lastbilsskatterna vore tänkbar. Vid det här laget ser till och med många transportförbund det på det viset. Bara om vi tar ut vägkostnader som är kopplade till dem som orsakar dem får vi ett instrument som är likformigt på marknaden för att få bukt med den kris som kan urskiljas inom godstransporten. För vilket nästa steg framåt på godstransportavtalets område blir vet vi alla: Tillväxt genom östutvidgningen, genom e-commerce, och det som komplement till tidigare tillväxtsiffror.

De Palacio
Herr talman! För det första vill jag tacka herr Costa för hans utmärkta betänkande och alla talare för deras deltagande i denna debatt. Jag är glad över att kunna säga att kommissionen med stor tillfredsställelse välkomnar betänkandet och dess slutsatser. Jag är medveten om den mängd arbete och den enorma ansträngning som Costa har lagt ned för att få största möjliga enhällighet, och detta har tagits upp av Jarzembowski och andra talare. Jag vill också säga att i en så känslig och besvärlig fråga som den om avgiftsbeläggning av infrastrukturen, är det en stor förtjänst - och jag vill framhålla detta - att vi nästan har uppnått cirkelns kvadratur, för det är verkligen svårt att nå enhällighet kring ett förslag som detta.
Betänkandet baseras på en rad seminarier med medlemmar i kommissionens egen högnivågrupp för avgiftsbeläggning av infrastruktur och på en informationskonferens om bästa sättet att genomföra avgiftsbeläggning av infrastruktur. Jag menar med detta att det handlar om ett mycket genomarbetat dokument, välarbetat, genomstuderat, och detta har vi främst Costa och övriga talare att tacka för, vilka har visat ett djupt intresse för en så besvärlig och mödosam fråga. Betänkandet är alltså väl sammanhållet och innebär ett solitt bidrag till förståelsen för en politik för avgiftsbeläggning av infrastruktur, liksom dess tillämpning, en nyckelfråga för att styra transportpolitiken och för att kunna föra fram en politik som garanterar transporterna och en varaktig rörlighet i framtiden, samt att på ett rationellt sätt möta de oerhörda krav vi måste lösa de närmaste åren.
Betänkandet sammanfaller också med kommissionens avgiftspolitik för transporternas infrastruktur. Kommissionen anser att den bristande samordningen av skattepolitiken, den bristande avgiftssamordningen mellan medlemsstaterna, förhindrar effektiva transporter och begränsar utvecklingen av den inre marknaden och den ekonomiska integrationen. Hanteringen av de olika transportmedlen är likadan, den inför reella kostnader för de europeiska företagen och samhället i allmänhet.
Kommissionen har alltså föreslagit ett gradvis införande - och jag beklagar att Izquierdo har gått för han har inte sett att inte bara Costa har accepterat detta ändringsförslag, utan även kommissionen gläds åt att detta har skett - av en harmoniserad avgiftsram för infrastrukturen i Europeiska unionen som kan tillämpas på alla transportmedel. Kommissionens politik för avgiftsbeläggning av infrastruktur skapar en ram för avgifts- och skattereformen för transporterna, så att de avspeglar kostnaderna för miljön, infrastrukturen och löser transportefterfrågan.
Vi har uppnått framsteg, genom exempelvis godkännandet i december av åtgärderna för järnvägsinfrastrukturer genom förlikningsförfarandet. Det återstår dock mycket att göra. Därför är jag glad över att kunna försäkra parlamentet att den oro som betänkandet om avgiftsbeläggning av infrastruktur väcker kommer att beaktas fullt ut i kommissionens nästa vitbok om den gemensamma transportpolitiken, vilken jag tidigare har nämnt, och som kommer att leda framåt, om än med en viss försening i förhållande till de inledande datumen, mot en lösning av ett av de mest komplicerade problemen i transportpolitiken: avgiftsbeläggning av infrastruktur. Allt detta blir möjligt tack vare de ärade ledamöternas arbete, och i synnerhet Costa.

Talmannen
Tack så mycket, fru De Palacio.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.40.)

