Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Valdivielso de Cué
Herr talman! Jag vill bara ta upp Strasbourg såsom huvudsäte, det är en underbar stad, men den fungerar bristfälligt. I går åkte jag hemifrån kl. 13.00 och kom hit strax före kl. 20.00, eftersom jag rörde mig mellan flygplatser. Därefter har som tur är Strasbourgs stad kommunikationer för att ta sig hit, men det handlar om en buss som transporterar ett stort antal resenärer och vi förlorar helt enkelt mycket tid. Jag tycker att det är en vacker stad, en stad där vi kanske skall samlas en gång om året, men resten av tiden måste vi vara praktiska, vi måste vara ekonomiskt förnuftiga och arbeta på ett enda ställe, där vi bör vara allihop. Det är mycket lämpligare, mycket mer rationellt, och jag tycker att vi måste se det så; utan att upphöra att berömma dess karaktär av huvudsäte, måste vi vara effektiva.

Doyle
Ett liknande problem. Jag antecknade mig inte i går kväll, eftersom jag hade rest hela dagen och anlände ganska sent i går kväll. Jag skulle uppskatta om ni kan sätta upp mig som närvarande i protokollet. Jag var i Strasbourg i går kväll, men jag antecknade mig inte.

Posselt
Herr talman! I går kom jag punktligt till Strasbourg, men förra veckan i Bryssel hade mitt flyg flera timmars försening, jag fick vänta 1 ½ timme på taxin, och drabbades slutligen av tågstrejken. Jag ber om att man också noterar detta.

Esclopé
Herr talman! Jag instämmer också i vad som nyss sades och jag skulle gärna ha velat vara här i går i början av sammanträdet. Eftersom jag kommer från en region i södra Frankrike som för närvarande befinner sig i chock skulle jag ha velat höra vad fru talman sade.
Jag är tyvärr i högsta grad berörd av det som hänt och utöver dessa ord skulle jag bara vilja att vi bortom dessa signaler om medkänsla - och det uppskattar offrens familjer verkligen - för Europaparlamentets räkning kan inleda ett solidaritetsförfarande för stöd till denna hårt prövade region i söder, till förmån för familjerna till att börja med, och till dem som förlorat allt, men också när det gäller det ekonomiska instrument som förstörts. Det föreligger för närvarande enorma behov och jag skulle önska att mina kolleger i Europaparlamentet ansluter sig till denna solidaritetssatsning som är på väg att inledas.
Jag har här - och jag skall överlämna det till er - en särskild utgåva från den lokala dagstidningen där bilderna tydligt visar det osannolika i det som hänt, med över 30 offer och ett stort antal personer som fortfarande är försvunna. Jag tror att det är en av vårt lands största katastrofer när det gäller översvämningar. Jag hoppas att Europaparlamentet bifaller min önskan och jag tackar er för det.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr Esclopé. Mottag också, på parlamentets vägnar, vår solidaritet med offren för denna naturkatastrof.
(Parlamentet justerade protokollet.)

Vattimo
Herr talman! Jag vill rikta parlamentets uppmärksamhet mot den intervju - publicerad igår - som vår talman, fru Fontaine, gav en italiensk tidning, La Stampa, och i vilken hon öppet och tydligt tar ställning för att den italienska staten finansierar privata skolor.
När det gäller den frågan pågår för närvarande en mycket häftig politisk debatt i mitt land, och jag anser det vara fullständigt olämpligt, för att inte säga otillbörligt, att vår talman så tydligt tar ställning för den ena av parterna i den debatten, med tanke på hennes institutionella ställning, och att hon dessutom struntar i att en artikel i den italienska konstitutionen uttryckligen nämner friheten för alla att starta privata skolor utan kostnader för staten.
Jag vill därför uppmana fru talmannen att vara mer uppmärksam - när det gäller en pågående politisk debatt i någon av unionens medlemsstater - såväl när det gäller att inte ta ställning för någondera parten som att respektera eller åtminstone vara medveten om förekomsten av gällande konstitutioner i unionens olika medlemsstater.

Tajani
Herr talman! Jag måste få säga att det som Vattimo påstod överensstämmer inte med sanningen, för talmannen för detta parlament sade bara vad som blev resultatet av en omröstning i kammaren om en av Europaparlamentets resolutioner som uppmanar samtliga medlemsstater att uppfylla löftet om jämlikhet i skolfrågor, dvs. att underlätta jämlikheten på utbildningsområdet. Det var inte ett ställningstagande: hon noterade bara vad som hade skett. Jag tycker däremot att försöken att även i denna kammare utnyttja den politiska kamp som vänstern för i Italien mot jämlikheten på utbildningsområdet är absurd, och att den inte hör hemma i detta parlament.

Talmannen
Tack så mycket, herr Tajani.

Systemet för EU:s egna medel
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0052/1999) av Haug för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut om systemet för Europeiska unionens egna medel (KOM(1999) 333 - C5-0092/99 - 1999/0139(CNS)).

Haug
Herr ordförande, kära kolleger! Nu blir det faktiskt allvar, nu handlar det om våra pengar, eller rättare sagt om Europeiska unionens intäkter. Det vi i dag diskuterar beträffande reformeringen av de egna medlen står i direkt samband med våra diskussioner och beslut i våras. Jag vill erinra om kommissionens omfångsrika rapport, som presenterar en omfattande analys av de egna medlen och som tar upp många av de möjligheter till reformer som diskuteras.
När vi tagit del av denna rapport fastslog vi från parlamentets sida, efter en mycket utförlig diskussion, vår inställning till att reformera systemet med de egna medlen. Tyvärr kunde man vid rådets möte i Berlin inte enas om något verkligt reformsteg. Det blev det vanliga schackrandet. Det resultat som framgår av slutsatserna från Berlin innebär en ytterligare komplicering av systemet med de egna medlen och en inskränkning av den ekonomiska handlingsfriheten för Europeiska unionen.
Så får det inte fortsätta! Vi måste äntligen få ett slut på att alla regeringschefer och finansministrar i rådet endast ser till sitt eget lands kortsiktiga intressen när de utformar våra intäkter! Denna gemenskap kan bara leva och utvecklas om man också tar hänsyn till den gemensamma helheten och våra mer långsiktiga perspektiv, och om det finns en beredskap att investera här. Rådets politik kan särskilt kritiseras i detta sammanhang, eftersom man vid internationella givarkonferenser ständigt tar på sig utgifter som drabbar den europeiska budgeten, utan att på motsvarande vis sörja för intäkterna. Detta sätt att hantera Europeiska unionens intäkter är alltså inte särskilt seriöst från rådets sida - det är mycket milt formulerat - och det kan bli en verklig belastning för oss i den förestående utvidgningsprocessen, som förhindrar våra utvecklingschanser.
Men jag är också besviken på kommissionens förslag till att förändra systemet med de egna medlen. Naturligtvis är vi inga trollkarlar, vi vet också att rådet inte kunde göra någon saltomortal från i våras fram till i dag, att man inte kunde åstadkomma någon långtgående reform. Naturligtvis accepterar jag att både kommissionen och parlamentet måste ta hänsyn till opinionen och ståndpunkterna inom rådet när vi kommer med våra förslag, om vi vill uppnå ett effektivt resultat.
Ändå skulle kommissionen ha kunnat göra mer, ja, jag påstår till och med att de hade måst göra mer. Kommissionen kryper fram som en snigel i rådets spår, för att nu använda sig av rådets överenskommelse och lägga fram den som ett förslag här, i exakt samma form. Men kommissionens roll är också att vara motor för integrationen, åtminstone måste den vara fördragens väktare och avvärja regleringar som kan vara skadliga för gemenskapen. Det anser jag inte att den har gjort med föreliggande förslag. Men jag vill inte heller undanta vårt parlament från en viss självkritik. Vi hade också kunnat vara modigare i våra krav på en reformering av systemet med de egna medlen, och vi hade kunnat snegla mindre på våra nationella diskussioner.
I vart fall måste vi vid nästa reformgenomgång, som inte får vänta alltför länge på sig, vara mer konsekventa, om vi vill att unionen också efter en utvidgning och när den fått nya uppgifter skall kunna fortsätta att vara ekonomiskt handlingskraftig. Därför vill vi ålägga kommissionen att sätta tidsramen snävare än den gjort i sin rapport. Låt mig med hjälp av ett par punkter klargöra vad vi nu kan och måste sätta i gång med för att förändra systemet med de egna medlen, så att det också kommer att utvecklas i riktning mot en reform.
För det första måste utformningen av Europeiska unionens intäkter ske i enlighet med några grundläggande principer, utan vilka systemet inte kan fungera på lång sikt. Det betyder att vi behöver ett system som är öppet, enhetligt och balanserat. På lång sikt måste det finnas en direkt relation mellan finansieringen av unionens utgifter och medborgarna, och för dem som nu åter ropar på en skattehöjning, vill jag mycket tydligt tillfoga: Belastningen på medborgarna i form av skatter och avgifter får naturligtvis inte öka totalt sett. Den ståndpunkten intog vi redan i mars.
Inom överskådlig tid, så länge som budgeten finansieras via medlemsstaterna, betyder genomförandet av denna princip följande: Finansieringen måste ske på samma villkor för alla. Det får i framtiden inte längre finnas några undantagsregler och rabatter. Detta krav har vi enats om inom Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, även med dem som kommer från medlemsstater som hittills dragit nytta av sådana undantag eller snart kommer att göra det. Detta är ett stort framsteg, och jag är mycket stolt över det, och jag uppmanar också alla andra grupper att hjälpa till och stödja denna kompromiss, som kommer att läggas fram för er som ett ändringsförslag.
För det andra: Att säkra och bygga ut den ekonomiska handlingsförmågan betyder också att möjliggöra nya, äkta egna intäkter, som ersätter de hittillsvarande. Men det betyder framför allt att inte skada de enda verkliga egna intäkter som unionen har, våra traditionella egna medel. Men det är den skadan som inträffar om kommissionens förslag genomförs. Om den kompensation, som medlemsstaterna skall behålla för de kostnader som uppstår vid uppbörden av dessa traditionella egna medel, ökar med 150 procent, så är det förvisso en berättigad farhåga. Tyvärr har majoriteten i utskottet inte gått med på min begäran att behålla ersättningen på en nivå om 10 procent. Personligen kan jag dock känna mycket sympati för föreliggande ändringsförslag, där man inte vill höja det belopp som skall behållas till 25 procent. Därigenom förhindrade man nämligen en urholkning av de traditionella egna medlen.
För det tredje: Det hör till öppenheten, balansen och hanterbarheten att grundvalen för finansieringen är klar. Den väsentliga pelaren för den aktuella finansieringen är medlemsstaternas bruttonationalprodukt. Det måste också fortsätta att vara så, så länge finansieringen går genom medlemsstaterna; allt annat skulle snedvrida systemet och göra det ologiskt. Den övre gränsen om 1,27 procent för de egna medlen säger också vilken andel av bruttonationalprodukten som skall betalas till den europeiska budgeten. Denna siffra har blivit en politiskt tillförlitlig grund både för parlamentet och rådet med tanke på partnersamarbete. Därför måste den bibehållas och får inte ändras godtyckligt. Det är några beståndsdelar i förslaget som jag kommer med för att förändra systemet med de egna medlen.
I dag finns det tyvärr ingen möjlighet att göra mer, eftersom vårt handlingsutrymme är begränsat. De samrådsförfaranden som gäller i dag, och framför allt de restriktiva ramvillkoren i Europeiska rådets överenskommelser från Berlin, medger bara ett försiktigt agerande. Men jag ber er alla att åtminstone godkänna dessa mina ändringsförslag.
(Applåder)

Mulder
Herr talman! Berlin kanske inte är det mest idealiska, så har i alla fall budgetkontrollutskottet tänkt, men under de nuvarande omständigheterna finns det ingen bättre lösning. Det centrala i budgetkontrollutskottets tänkande har var varit - och vad skulle det annars ha varit: på vilket sätt kan vi bäst kontrollera det som skall kontrolleras? Vi har intagit den ståndpunkten att, vilket Haug just sade, 1,27 procent måste kvarstå som det högsta värdet för de egna medlen, men att vi då skall vidhålla den gamla beräkningsmetoden.
Vad övervakningskostnaderna beträffar har budgetkontrollutskottet inte kommit med några invändningar mot höjningen av dessa från 10 till 25 procent. Vad procentsatsen för medel som härrör från mervärdesskatt beträffar anser budgetkontrollutskottet att det är godtagbart att den sänks och även att det sker ett år tidigare än vad som planerats i kommissionens förslag.
Vi anser vidare, och det har budgetkontrollutskottet självt uttalat redan tidigare, att det är nödvändigt att skapa en reserv för de utgifter som avser Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket för att ta hänsyn till oförutsedda utgifter. Som jag sade är det naturligtvis kontrollen av inkomsterna som är det viktigaste för budgetkontrollutskottet. Vi har vad det beträffar velat falla tillbaka på det arbete som utfördes av den första undersökningskommittén i detta parlament, undersökningskommittén som ägnade sig åt bedrägeri inom transittrafiken. Sedan rapporten från den kommittén offentliggjordes har det varit ganska lugnt i fråga om detta. Vi vill inte att det skall förbli så. Vi vill gärna få regelbunden information från kommissionen.
Innebär det någon förbättring att låta nationella enheter driva in unionens inkomster som tillhör unionen? Vi har därför fått ett ändringsförslag antaget som föreskriver att kommissionen måste komma med en utförlig rapport år 2003 för att visa vad som har förbättrats tack vare det arbete som denna undersökningskommitté utfört. Budgetkontrollutskottet anser slutligen, herr talman, att vi på halva vägen, ungefär vid samma tidpunkt, återigen måste ta itu med ett nytt system för egna medel, för när nya länder har tillkommit skulle det nuvarande systemet kunna visa sig vara litet för invecklat.

Garriga Polledo
Herr talman, ärade ledamöter! Systemet med egna medel är kärnan i den europeiska politiken; den berör direkt 370 miljoner medborgare med mycket olika och ekonomiskt nationella känslor.
Föredraganden använder sig av vissa tvivelaktiga kriterier, exempelvis att anklaga kommissionen för att ha tillämpat rådets riktlinjer i begränsad omfattning. Vi måste påminna föredraganden om att detta var rådets uppgift: att göra ett konkret och möjligt förslag om en politisk balans för 15 länder.
Vi håller med föredraganden i hennes krav på ett öppnare och enklare system, förståeligt för alla europeiska medborgare. Vi håller också med om behovet av att tänka på medborgarnas skatteförmåga och behovet av att finna nya intäkter. Det befintliga systemet innehåller även regressiva element som måste förändras.
Vi tycker dock inte att det varken är rätt tidpunkt eller plats att fastställa förfallodag för den brittiska rabatten och vissa länders andel av den brittiska rabatten, ännu mer som dessa förslag till beslut ännu inte har godkänts av de olika nationella parlamenten. Vi anser att det är olägligt att ta upp denna diskussion nu.
Vinsterna med att höra till Europeiska unionen, ärade ledamöter, kan inte mätas enbart i budgettermer, eftersom det är möjligt att det uppstår obalans. Berlinavtalen är en kombination mellan den totala nivån och sammansättningen på utgifterna, de politiska reformerna och systemet med egna medel. Denna kombination bör garantera likheten inom en budgetram som inkluderar utvidgningen. Därför anser vi att det är mycket olämpligt att ändra beslutet i Berlin utan en fast grund.
Vi delar inte heller misstron mot tillämpningen av SEK (1995). Det är ett bokföringssystem som möjliggör en bredare grund för BNP-resursen och därmed en av de största finansiella resurserna, utan att passera det relativa index som uttryckligen tagits upp i Berlinavtalen och i det interinstitutionella avtalet. Rädslan att modifiera de 1,27 procenten korrigeras helt enkelt av en anpassning nedåt av taket för dessa resurser. Det är således ett onödigt ändringsförslag.
Vi anser inte heller att ändringsförslagen om de traditionella egna medlen är nödvändiga. Medlemsstaternas 25-procentiga avdrag för kostnader för uppbörd kommer att möjliggöra en förbättrad administration i tullens effektivitet och i kampen mot bedrägerier, en aspekt som revisionsrätten ofta påpekat. Vi avvisar också tanken på att premiera uppbördsframgångar, då det går emot likhetsprincipen.
Slutligen instämmer vi inte med de ändringsförslag som syftar till att förändra tidsplanen för när beslutet om egna medel skall träda i kraft. Varken unionens politiska verklighet eller behovet av en utvidgning, och inte heller svårigheten att sätta i gång ett system som bara under 1997 innebar 82 460 miljoner euro, uppfordrar till att detta parlament skall rösta igenom en förändrad tidsplan.
För att avsluta, ärade ledamöter, uppskattar vi föredragandens fortsatta ansträngningar sedan mer än ett år för att närma olika ståndpunkter till varandra och kunna avge en gemensam ståndpunkt från detta parlament. Det finns redan stora områden med enhällighet, där vi kan bidra till att förbättra finansieringen av unionen, men resultatet av omröstningen i budgetutskottet visar att det finns vissa frågor där det är långt kvar till enhällighet.
Hur många av oss som till slut röstar kommer att bero på resultatet av omröstningen om de olika ändringsförslagen, men i dess nuvarande version föredrar vi att luta oss mot kommissionens text.

Gill
Jag vill börja med att gratulera föredraganden, Haug, till att hon har tagit upp vissa av nyckelproblemen i det nuvarande systemet för egna medel. Haug gör rätt i att i sitt betänkande kontrollera kommissionens godtyckliga förändringar som införs bakvägen, genom en matematisk beräkning som har att göra med taket för våra egna resurser. I det interinstitutionella avtalet ingick nu rådet ett bindande avtal med Europaparlamentet om procentsatsen av BNP, dvs. 1,27 procent. Kommissionen säger nu att detta innebär nuvärdet av 1,27 procent. Detta är inte godtagbart. Föredraganden betonar att vi bör sträva efter att inrätta ett mer rättvist system för finansieringen av EU. Det bör finnas ett mer rättvist system i gemenskapsbudgeten för insamling av intäkter. De traditionella egna medlen, t.ex., är en systematisk källa till orättvisa bördor för medlemsstaterna och, som nämnts, lätt drabbas av bedrägerier och överdriven byråkrati. EU:s budget bör istället finansieras på grundval av kriterier som förbättrar rättvisan i systemet, och vad jag därför skulle vilja se, är ett rättvist system för nettobidrag.
Jag talar här på den socialdemokratiska gruppens vägnar, men om jag hade uttalat mig i egenskap av brittisk ledamot hade jag ifrågasatt vissa hänvisningar till den brittiska rabatten. Om budgeten skall bli rättvis, skall det inte bara finnas ett rättvist bidragssystem, utan också ett rättvist utgiftssystem. Det verkar tyvärr som om ett dylikt rättvist system inte är nära förestående. Jag anser att ett verkligt seriöst försök till att reformera gemenskapens finanser bör inledas med att se till att alla medlemsstater får sin rättvisa andel av utgifterna. Innan detta sker kommer försöken att reformera systemet för de egna medlen inte att förbättra situationen.
Jag vill därför se en lämplig reformering av EU:s finanser i framtiden. Men en reformering kan inte fokuseras på enskilda sakfrågor som t.ex. rabatten och jag känner mig olustig till mods när jag diskuterar denna sakfråga på detta stadium i det nya parlamentet. Det är för tidigt att fatta beslut om detta ämne och fastställa saker för tid och evighet, när alla fakta inte finns på bordet.

Virrankoski
Herr talman! Först av allt vill jag tacka Haug för ett väl utarbetat betänkande. Den fortsätter den serie betänkanden, i vilka Haug på ett mångsidigt och förtjänstfullt sätt har analysera systemet för unionens egna medel.
Det betänkande som nu är under behandling grundar sig på besluten från toppmötet i Berlin, som innehåller många kompromisser. Som det starkaste argumentet fördes beräkningarna om medlemsstaternas betalningsandelar fram, vilkas sammanjämkning blev viktigare än tryggandet av EU:s betalningar. Hörnstenen i systemet för unionens egna medel utgörs emellertid fortfarande medlemsavgifternas procentuella andel av BNI. Taket för anslagen för åtaganden förblir 1,27 procent av BNI vilket garanterar att EU:s intäkter stiger i takt med inflationen och den allmänna ekonomiska tillväxten.
Men här slutar också systemets tydlighet. För det första höjs de traditionella egna medlen, det vill säga ersättningen för inkasseringen av tull- och jordbruksavgifterna till 25 procent. Denna höjning av ersättningen är i själva verket en klar betalningslindring för de länder, som samlar in relativt sett mest tullavgifter. Ersättningshöjningen motiverades med en effektivisering av inkasseringen, men det är inte ett tillräckligt argument.
De största politiska svårigheterna vållas av är sänkningen av Förenade kungarikets medlemsavgift. Förenade kungariket har varit EU-medlem i hela 30 år, så det kan inte vara fråga om någon övergångsordning. Det samma kan sägas om det avtal som slutits om betalningen av denna sänkning. Sänkningarna av betalningsandelarna för Tyskland, Nederländerna, Sverige och Österrike har inte mer sakliga grunder.
I Haugs betänkande ingår en förslag, enligt vilken det bör författas en rapport om översynen av systemet före år 2004. I denna måste i synnerhet en granskning göras av lättnaderna i betalningsandelar, samt möjligheten att skapa ett nytt system för unionens egna medel, som är kopplat direkt till medborgarna utan att öka deras skattebörda. Liberalerna stöder denna reform, under förutsättning att skattebördan inte ökar. Som nya egna medel skulle kunna räknas miljömässiga straffavgifter, eftersom miljöfrågorna berör alla och inte bara de nya medlemsländerna. Det är emellertid viktigt att systemet, i enlighet med betänkandet till alla delar kan träda i kraft från början av år 2007.

Buitenweg
Herr talman! Jag vill framföra mina hjärtliga gratulationer till föredraganden för hennes betänkande. Hon slår huvudet på spiken när hon konstaterar att politiska ideal och ambitioner besegrats av kortsiktig bokhållarmentalitet på toppmötet i Berlin.
Europeiska unionens egna medel har karaktären av nationella bidrag. Det leder till att diskussionen om systemet för de egna medlen domineras av nettotänkandet: vilka är Europeiska unionens nettobetalare och vilka är nettoprofitörerna? Det står klart att det då företrädesvis handlar om de ekonomiska fördelarna för de individuella medlemsstaterna och att sådana värden som stabilitet, solidaritet och välfärd på längre sikt förbigås.
Det är beklagligt att nettobetalarna huvudsakligen riktar in sig på budgetens inkomstsida. Nettotänkandet leder då framför allt till missade chanser. Nederländerna har till exempel vänt sig mot flyktingfonden. En fond som - enligt vad man själv säger - oproportionerligt många kommer att dra fördel av. Men Nederländerna hade prioriterat "pengar tillbaka från Europa" framför "valuta för dina pengar".
Berlins trånga kostym innebär framför allt att Europa inte kan ta sitt ansvar. Det leder till förslag där Turkiet, av rent finansiella skäl, får erbjudande om ett annat anslutningsförlopp. Det leder till mycket långa övergångsperioder för de andra kandidatländerna på miljöområdet på grund av att detta annars, och jag citerar ur regeringsdokumentet: "skulle leda till höjning av den finansiella ansträngningen".
Oväntade händelser - som man alltid kan förvänta sig - leder till krumsprång, till förslag där återuppbyggnaden av Kosovo går ut över utvecklingsländerna.
Toppmötet i Berlin kan också beskrivas som den nationella undantagsställningens toppmöte. Fyra länder har här undantagits från att bidra till Förenade kungarikets undantagsställning. Föredraganden har här intagit en mycket förståndig ståndpunkt och formulerat ett mål som jag stöder, nämligen att alla dessa undantagsställningar avskaffas. De fyra länder som, med rätta, anser att den brittiska korrigeringsmekanismen är oacceptabel bör verkligen bemöda sig om detta.
I fråga om uppbörderna har det föreslagits att medlemsstaterna nu skall få behålla 25 procent i stället för 10 procent. I motsats till föredraganden anser jag att det är en positiv utveckling, och jag skulle till och med vilja gå längre. För mig får medlemsstaterna behålla 100 procent så länge vi höjer inbetalningen via procentsatsen av BNI. Det finns inget annat instrument än BNI som återger den ekonomiska utvecklingen i medlemsstaterna så väl. Det förefaller mig också vara det mest rättvisa medlet för att fördela Europas ansvar över medlemsstaterna.

Markov
Herr talman, ärade fru Haug! Tack så mycket, till att börja med. Det var både ett politiskt och intellektuellt nöje att befatta sig med ert betänkande. Jag tror mycket väl att betänkandet beskriver det som för närvarande bedöms vara politiskt genomförbart, men jag tror att vi har ansvaret för att det görs ett utkast till en principiell reform med tanke på de utmaningar som ligger framför oss, ett utkast som inte bedöms efter vad som är politiskt genomförbart, utan efter vad som betraktas som politiskt nödvändigt. Om man vill ändra ett system måste man göra klart för sig vilka nackdelarna är med det nuvarande systemet, och jag anser att tyngdvikten främst ligger vid följande omständigheter.

För det första: Det existerande systemet med egna medel inom EU har en mycket rigid ram. Intäkterna är begränsade, de minskar delvis, och nya utgifter kan enbart finansieras genom att man stryker andra utgifter. Men den europeiska integrationen har nu nått en sådan nivå att man med en sådan ram helt enkelt spränger sina gränser. Det betyder att uppgifter som exempelvis att utvidga unionen, att omsätta de mänskliga rättigheterna i hela världen samt att skapa ramvillkor för att undanröja den graverande arbetslösheten inte längre kan bemästras inom denna ram.
För det andra: Om vi effektivt vill diskutera en reform i parlamentet måste vi som parlament, när allt kommer omkring, också ha möjlighet att kunna bestämma den i detalj. Här är Europaparlamentets rättigheter när det gäller budgetfrågor fullständigt otillräckliga.
För det tredje: De strukturer som finns för budgetbesluten gör det utomordentligt svårt att genomföra några principiella reformer. Det är helt naturligt att medlemsstaterna inte utnyttjar de avsatta medlen fullt ut om de i sina hemländer är utsatta för påtryckningar att sanera sina budgetar och iaktta stabilitetskriterierna.
För det fjärde: Diskussionen om den s.k. rättvisa utjämningen är å ena sidan berättigad, men å andra sidan också absurd. Den är absurd därför att medlemsstaterna tolkar begreppet "rättvisa" på så vis att de som sluteffekt också vill få tillbaka det som de betalar in till Europeiska unionens budget. Då kan man faktiskt bespara sig omvägen via Europeiska unionen. Rättvisa inom Europeiska unionen kan bara innebära att de ursprungliga målen, nämligen ekonomisk utveckling, välstånd och utjämning av skillnader i utveckling är ett kriterium på rättvisa.
Slutligen skildrar varje budget hur de politiska strategierna skall genomföras ekonomiskt. Europeiska unionen har gjort stora åtaganden för de närmaste åren. Om man parallellt med detta försöker att alltid skära ned utgiftssidan, då kan man helt enkelt inte göra rättvisa åt de politiska behoven. Om man dessutom inför rabatter, bidragskorrigeringar m.m., kan man bara påpeka att alla företag skulle gå bankrutt, om de gjorde på samma vis.
Det betyder att vi nu måste ta itu med frågan hur man skall förbättra intäktssidan. Europa behöver ett ekonomiskt instrument som, bortsett från medlen från bruttonationalprodukten, är oberoende av medlemsstaternas särintressen. Det betyder att vi behöver egna skatteintäkter. I det första betänkandet från i mars finns en hel rad positiva saker, en ekologisk skatt, en koldioxidskatt, en skatt för att avgiftsbelägga kortfristiga spekulationsvinster och vinster från Europeiska centralbanken. Det är denna väg vi måste gå för att Europaparlamentet och Europeiska unionen även i framtiden skall förfoga över tillräckliga egna medel.

Kuntz
Herr talman! Haugs betänkande som överlämnats till kammaren formulerar ett i högsta grad politiskt problem, nämligen finansieringen av unionen genom egna medel.
Tidigare skulle Frankrikes ledare inte ha tvekat att tillämpa en frånvaropolitik när det gäller en sådan fråga. I dag är tyvärr vårt land den stora förloraren efter toppmötet i Berlin då medlemsländerna kom överens om att revidera systemet med unionens resurser.
I Berlin godtog vi principen att vissa rika länder, nämligen de i unionens norra del, betalar för mycket, vilket leder till en ny viktning av kvoterna för medlemsstaternas finansiering och därmed till att Frankrikes bidrag blir större, i storleksordningen flera miljarder francs.
Det är ju uppenbart att begränsningen av vissa medlemsstaters bidrag till finansieringen av den brittiska återbetalningen kommer att leda till att övrigas bidrag ökar. När det gäller denna brittiska korrigering ansluter vi oss självklart till Haugs betänkande, där man föreslår att detta privilegium gradvis skall försvinna, medan kommissionen bara föreslår tekniska justeringar av korrigeringen.
Vi motsätter oss däremot den del av Haugs betänkande där man föreslår att systemet successivt skall bli mindre beroende av medlemsstaternas bidrag, och så småningom uppnå ekonomisk självständighet. Ekonomisk självständighet, skattemässig självständighet är vi inte, utan att egentligen vilja erkänna det, på väg mot en europeisk skatt? Denna ekonomiska självständighet följer i vilket fall som helst samma logik som vi självfallet fördömer. Alltid mera integration, alltid mera federalism i detta Europa, alltid på bekostnad av staterna, genom att här ta ifrån dem vad som återstår av suveränitet, nämligen deras skattemässiga suveränitet. Vi kan därför inte bestämma oss för detta och vi kommer att rösta emot detta betänkande.

Dell'Alba
Herr talman, kära kolleger! I mars förra året granskade parlamentet ett första betänkande från Haug om egna medel. Och här kommer nu ett till, ett slags Haug 2, en återkomst, men en försvagad återkomst.
Den 11 mars röstade vi bl.a. i vår resolution för en punkt som lydde: "anser att systemet med inkomster på ett grundläggande sätt måste rensas från varje undantag och varje särskild regel", osv., osv. Vi vet mycket väl vad Europeiska rådet i Berlin gjorde med den och vad rådet grundade sitt Berlinavtal på. Nu i november, alltså 6 månader senare, granskar vi ett betänkande som på denna punkt inte innehåller någonting, utom ett ändringsförslag som jag för min del önskar få godkänt, men det är ett beaktande där man försöker säga ungefär samma sak, men i svagare termer.
Det grundproblem vi står inför kan sammanfattas så här: antingen ger man oss systemet med egna medel som delägarskap, att det ingår i ett åtgärdspaket som parlamentet kommer att be regeringskonferensen att ta hand om så att det så att säga blir mer demokratiskt, mer delaktigt, eller också måste vi när gäller denna punkt tyvärr konstatera att bollen ligger hos rådet och att den kommer att stanna där länge om våra förslag inte beaktas.
Jag hoppas och tror alltså att parlamentet utifrån detta betänkande kommer att kunna tillföras intäkter såväl utifrån denna referens som andra, och utifrån kända beståndsdelar, att det ansluter sig till ett formellt krav som innebär att regeringskonferensen får tillstånd att ge sig på såväl de reformer som man föreslagit oss som denna grundläggande aspekt av parlamentets fullständiga delaktighet i unionens budget, inte bara i "utgiftssidan" utan också i "intäktssidan".

Costa Neves
Herr talman! För ungefär 30 år sedan beslutades att det då gällande inkomstsystemet, som grundades på medlemsstaternas bidrag, skulle ersättas med ett system med egna medel. Beslutets betydelse är uppenbart. När tre decennier har gått är svagheterna i det nuvarande systemet påtagliga. Det är inte tillräckligt, det är inte enkelt, det är inte logiskt, det är inte öppet och det är inte rättvist.
Det är helt enkelt ohållbart. Det är ett resultat av upprepade och förlorade tillfällen, på grund av behov, påtryckningar och intressen från dem som i olika sammanhang och vid olika historiska tillfällen skulle haft förmåga att skydda dessa. Den snedvridna relationen mellan varje medlemsstats bidrag och deras relativa förmåga att garantera dem är oacceptabel.
Systemet med positiv diskriminering av Förenade kungariket, grundad på det orimliga konceptet om rättvist återflöde, är oförsvarligt. Intentionen att ge Europeiska unionen av egna medel har just därför förblivit en intention. Nyligen begränsade sig rådet i Berlin, i stället, till att lansera den brådskande reformen, till en samling små framgångar genom stora kompromisser.
Att insistera på den nuvarande utgiftsordningen, där den gemensamma jordbrukspolitiken utökas, vilken förutom att ifrågasätta varje likhetsmål som är principer i fördragen, bara är politik till namnet, att insistera på ett gällande inkomstsystem som är ett resultat av olika motsägelsefulla intressen, är totalt oförenligt med önskan om att fördjupa den geografiska utvidgningen.
Allt detta är mer än väl undersökt, mer än väl känt, mer än väl genomdiskuterat. Vi talar inte ens om oproportionerliga resurser. Vi diskuterar ett värde som i rådets förslag till budget för år 2000, bara uppgår till 1,10 procent av gemenskapens BNP och som i år skulle kunna uppgå till 1,27 procent. Detta är en viktig fråga. Europeiska unionens framgång inför sina medborgare och världen är avhängigt av förmågan att visa att vi kan ta itu med den nödvändiga reformen.
Jag vet att frågan är komplex, liksom jag vet att det är en utopi att vilja börja om från början. Det förflutna försvinner inte och det innehåller mycket positivt. Men att fortsätta att skjuta upp besluten i denna fråga är att skjuta upp mycket mer än ett svårt beslut om systemet för finansiering av Europeiska unionen. Det är att sätta villkor för ett projekt som jag medvetet vill ha, liksom så många av våra medborgare, lika medveten om svårigheterna som om möjligheterna. Bara en ny inriktning på frågan om egna medel, som inte ökar skattebördan för skattebetalarna och som gör systemet öppnare, enklare och mer rationellt kan ge framgång åt Europeiska unionen.

Colom i Naval
Herr talman! När jag hör företrädaren för Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, undrar jag ärligt talat varför vi alls använder rådfrågningsrätten i denna fråga. Ärade ledamöter, Berlin innebar ett steg bakåt i frågan om egna medel och i allmänhet vad gäller europeisk solidaritet och bygget av en politisk union. Dessa båda saker hör troligen samman, men jag skulle inte nu våga hävda den riktiga ordningen av orsak och verkan. I våras kritiserade i alla fall parlamentet detta hårt.
Beslutet om egna medel som vi diskuterar i dag, vilket bara är en överföring från kommissionens sida av Europeiska rådets politiska beslut, är det bästa beviset på denna tillbakagång. Alla drag i systemet som kan ge upphov till förvirring mellan egna medel och nationella bidrag är betonade. Nationella bidrag som jag för övrigt undrar varför de avskaffades i Maastricht.
Parlamentets ståndpunkt är att fördöma och avvisa tillämpningen av den så kallade principen om ett rättvist återflöde till den europeiska budgeten. Nåväl, ärade ledamöter, Berlin fastställde den och, naturligtvis utan att erkänna det, ger man Thatcher rätt.
Det fanns en omdiskuterad brittisk rabatt som grundades på historiska skäl som har försvunnit men som går att förstå. I Berlin såg man till att bibehålla den, men dessutom ger man fyra små rabatter till Tyskland, Österrike, Sverige och Nederländerna, vilka inte direkt är de fattigaste länderna i unionen.
Kostnaderna för uppbörden som skall behållas ökar från den befintliga redan skandalösa 10 procenten till de helt obeskrivliga 25 procenten. Det enda i detta felgrepp som kan vara verkligt motiverat är att sänka den nederländska avgiften, trots att saldot - för att använda rådets terminologi - sväller till förmån för den nederländska statskassan genom Rotterdam-effekten. Och det är vad man vill dölja.
Ärade ledamöter, kommissionens förslag är djupt otillfredsställande, liksom rådets beslut var. Vi kommer inte att lösa problemet med de egna medlen förrän vi ser till att det är medborgarna och inte staterna som är skattebetalare. För det orättvisa är att två europeiska medborgare med lika stor inkomst, betalar olika mycket bara för att den ena bor i Frankfurt och den andra i Sevilla. Det är det som är orättvist. Det bör därför stå klart att målet är att medborgarna direkt skall bära gemenskapens budgetkostnader utan ett ogenomträngligt system med egna medel som döljer processen och förhindrar en demokratisk redovisning. Under tiden borde vi försöka få dessa skönhetsfläckar att få en viss grad av rättvisa och öppenhet och inte tvärtom.

Cauquil
Herr ordförande! Enligt förslaget skall Europeiska unionens egna medel utökas och fördelas på ett annat sätt mellan staterna. Det verkliga fördelningsproblemet föreligger inte mellan stater, eller mellan stater och Europeiska unionen, utan mellan olika socialgrupper. Naturligtvis slår man i resolutionen hycklande fast att detta inte får leda till att trycket på den europeiska medborgaren ökar. Men det förefaller ändå uppenbart att det här handlar om en from önskan och att de framtida europeiska skatterna tillkommer utöver andra.
Jag vänder mig desto mer emot alla idéer om att öka skatterna som både det nationella och det europeiska skattesystemet framför allt drabbar arbetarklassen. Överallt i Europa är det de indirekta skatterna som utgör skattesystemets huvudsaklig resurs, trots att de är särskilt orättvisa, eftersom de betalas med samma procentsats av både de fattigaste och miljardärerna. Genom att betala mervärdesskatt på maten bidrar därför de sämst betalda och t.o.m. de arbetslösa och hemlösa till att finansiera de europeiska institutionerna, som ändå inte vidtagit en enda åtgärd till deras förmån.
Europeiska unionens grundläggande existensberättigande är att gynna de stora företagen genom att undanröja hindren för dem, genom att ena deras marknad i Europa och genom att stödja dem på världsmarknaden. Om det skall betalas mer till de europeiska institutionerna, till deras enheter, då får faktiskt de stora företagen betala, då bör deras vinster och aktieägarnas utdelning beskattas och man bör tvinga dem att betala.

Ilgenfritz
Herr talman, mina damer och herrar! Ökad självständighet när det gäller att införskaffa de egna medlen kommer automatiskt - och här håller jag med föregående talare - att innebära en större belastning för de europeiska medborgarna. Den kommer till slut också att leda till att det införs nya skatter och inte avskaffas några. En reform av de egna medlen kan enligt vår åsikt genomföras enbart i samklang med de nationella parlamenten, eftersom man också måste ta hänsyn till deras synpunkter.
Naturligtvis är vi positiva till öppnare och enklare system, och slutligen också till en minskad och inte en ökad belastning av Europas medborgare, för att också vi i Europa skall få en högre tillväxt och på så sätt kunna erhålla mer skatteintäkter för unionen respektive för de enskilda länderna. Innan vi börjar arbeta för mer autonomi måste vi dock utnyttja respektive undersöka samtliga sparmöjligheter i EU:s budget och även förklara för unionens medborgare varför vi kostar på oss utgifter för två parlament och inte hittar några enklare system, så att vi avlastar och inte belastar medborgarna. Vi kommer att arbeta för enklare och öppnare system, men vi kommer inte att arbeta för att unionens medborgare skall belastas ytterligare via extra skatter.

Bourlanges
Herr talman! Ett system med egna medel kräver fyra frågor: vem skall betala, på vilka grunder skall man betala, vad skall man betala och vem skall bestämma vilka som skall betala? På dessa fyra frågor har vare sig kommissionen eller parlamentet möjlighet att svara. I detta ärende är vi fantasiaktörer i en pjäs som skrivits av andra. Haug, och hennes betänkande har den stora förtjänsten att ta upp en rad problem och går i rätt riktning.
Vem skall betala? Staterna eller de enskilda och de ekonomiska aktörerna? Den nuvarande utvecklingen går i riktning mot staterna och inte i riktning mot de enskilda och de ekonomiska aktörerna. Det är en farlig tendens för vårt resurssystem, i riktning mot mellanstatlighet och en FN-inriktning.
På vilka grunder skall man betala? Proportionellt, progressivt? Det är tveksamt. Det man i dag kan konstatera är att vi gått ett steg i rätt riktning mot ett proportionellt system, man håller på att utarbeta ett nytt system som innebär att bidraget grundas på utgiften. Jag betalar, alltså får jag - jag får, alltså betalar jag, jag ger er anslag under förutsättning att ni betalar dem. Det är absurt! Rena surrealismen.
Vad skall man betala? Anser man att vi kan fungera under lång tid med en så begränsad skattesats, medan Europeiska unionen tar alltmer ansvar i anslutning till den monetära unionen, unionens utvidgning och beaktandet av ansvaret inom utrikes- och säkerhetspolitiken? På den punkten råder rena schizofrenin.
Vem skall slutligen besluta om betalning? För närvarande är det enbart staterna. Vi måste absolut reformera denna mekanism. Kära kolleger! Frågan om egna medel bör stå i centrum vid den kommande regeringskonferensen.

Guy-Quint
Herr talman, fru kommissionär, fru föredragande, kära kolleger! Till följd av Berlinavtalet, det interinstitutionella avtalet, var det nödvändigt att revidera Europeiska unionens system med egna medel för att korrekt väga vars och ens andel.
I Jutta Haugs betänkande erinras om denna omstöpning. Den består av fyra delar: förenkla systemet, tillföra större öppenhet och alltså göra det mer begripligt, förstärka Europeiska unionens ekonomiska självständighet och minska obalansen mellan medlemsstaternas bidrag till budgeten. Det planerade återupprättandet av balansen mellan de fyra slagen av resurser, och särskilt sänkningen av mervärdesskattens andel till förmån för den andel som är knuten till varje lands BNI, är särskilt intressant eftersom den är mycket rättvisare. Den representerar bättre varje medborgares verkliga möjlighet att bidra. Vi är måna om det och vi bör fortsätta i den riktningen.
Olika beståndsdelar har framhållits av de föregående talarna och jag vill nu återkomma till två specifika punkter. För det första är det grundläggande att den nuvarande obalansen i budgetbidragen, som beror på återbetalningar som kanske kan förklaras historiskt, gradvis och successivt men ändå envist raseras och att varje lands bidrag reduceras till vad de objektivt borde vara, bokföringsmässigt sett. Denna förenkling är nödvändig för att systemet skall vara rättvist och förvaltningen öppen, två villkor för att garantera Europas framtid. Framför allt inför en utvidgning är inte de nuvarande systemen med rabatter eller återbetalningar längre motiverade och bör alltså obönhörligen avskaffas.
Den andra punkten jag vill fästa er uppmärksamhet på förefaller extremt underlig. Det är begäran från medlemsstaterna att dra av kostnader för förvaltning och uppbörd som skulle kunna öka från 10 till 25 procent. Hur kan en sådan ockerökning motiveras? En förstärkning av arbetet med kontroll och övervakning, för livsmedelssäkerheten - dessa verksamheter är normala för staterna. Vi måste därför absolut behålla grundnivån på 10 procent, vilket utan vidare räcker för att täcka de kostnader som denna funktion medför. För parlamentets räkning förväntar jag mig att kommissionen accepterar de önskemål som tagits upp tidigare, eftersom de är grundläggande för våra politiska målsättningar om tydlighet, öppenhet och rättvisa.

Miranda
Herr talman! Jag anser att det är nödvändigt med en reformering av systemet med egna medel för att stärka principerna om öppenhet, likhet, solidaritet och sammanhållning, där dessa utvidgas till att gälla för gemenskapsinkomsterna. Ur detta perspektiv avvisar vi också sådana koncept som principen om ett rättvist återflöde, eller den falska frågan om ekonomiska nettobidrag. Jag anser att reformen måste gå mot nationella bidrag som faktiskt hör ihop med respektive lands ekonomisk utveckling, varför BNP bör stärkas som viktig indikator för dessa bidrag. Vi hävdar hela tiden detta, främst som motsats till de upprepade men inkonsekventa förslagen om att skapa nya skatter som källa till de egna medlen.
Vi följer därför, på detta område, kommissionens aktuella förslag. Men vi vill understryka att de egna medlens klara otillräcklighet är speciellt betydelsefull just nu, i en situation som beror bara på en klar avsaknad av politisk vilja och inte på grund av någon reformering av systemet med egna medel.

McCartin
Jag vill först och främst förkasta det argument som framförts av en rad personer här, att en ökning av de egna medlen är en ökning av skattebördan för Europas medborgare. Detta är, naturligtvis, inte nödvändigtvis sant. Europeiska unionen förpliktelser grundas på den principen att det finns vissa saker som vi kan göra effektivare på gemenskapsnivå. Om vi beslutar oss för att överföra ansvar för jordbrukssektorn från medlemsstaterna till Europeiska unionen och verkställa detta ansvar på ett mer effektivt sätt, kan slutresultatet faktiskt bli en minskning av skattebördan. Om vi på liknande sätt bestämde oss för att överföra ansvar för, låt säga, utvecklingssamarbete från medlemsstaterna till Europeiska unionen, tror jag att vi skulle kunna åstadkomma oerhört mycket mer i världen med samma summa pengar, och vi kunde öka de egna medlen samtidigt som de inte skedde en ökning av skattebördan för Europeiska unionens medborgare.
Vi talar om demokrati och öppenhet. Låt mig först säga att allt som vi på ett demokratiskt sätt, genom unionens institutioner, beslutar om de egna medlen, är just vad dessa är. Om Europeiska unionen, genom ett demokratiskt förfarande, beslutar att de egna resurserna helt enkelt är en viss procentuell andel av den totala bruttonationalprodukten i medlemsstaterna och som överlämnas i en klumpsumma, så är detta inte mer än rätt: Detta är vad de egna medlen består av och detta är demokratiskt. Ju fler element vi drar in, desto mer slutet och ogenomträngligt blir systemet. Det är därför jag inte är det minsta bekymrad av de 10 procenten eller de 25 procenten. Om vi har en fastställd summa som Europeiska unionen behöver i fråga om egna medel, och om vi ger medlemsstaterna mer av det som vi kallar traditionella egna medel, så måste vi uppenbarligen samla in mer av detta som procentuell andel av BNP. Så detta argument är inte alls viktigt.
Nettoeffekterna rörande fördelarna eller avkastningen för medlemsstaterna är oerhört svåra att beräkna. Låt mig ta upp en annan sak om detta. Om man tar en titt på Nederländerna eller Tyskland, på vilkas vägnar det har klagats mycket i detta parlament, upptäcker man att den inre marknaden gett oerhörda fördelar för dessa länder, och de har fått mycket goda överskott i sina handelsbalanser med resten av unionen under årens lopp.

Stenmarck
Herr talman! EU står inför mycket stora ekonomiska satsningar när i olika omgångar tio eller fler länder i Öst- och Centraleuropa samt i Baltikum skall bli medlemmar. Det är självklart så, att det då finns anledning att diskutera EU:s ekonomiska förutsättningar för att klara detta. I dag har EU ingen egen beskattningsrätt och skall, som jag ser det, inte ha det i framtiden heller. Haugbetänkandet innebär inte att vi med automatik inför EU-skatt, men den öppnar dörren för det, vilket är illa nog.
Det som inte uttrycks i klartext är ändå någonting som uppenbarligen många tänker. I svenska massmedia har det de senaste dagarna skrivits om att EU har för avsikt att införa skatt på mobiltelefoner och flygresor. Det är kanske ingen tillfällighet att det är just i Sverige, som har EU:s i särklass högsta skattetryck, som fantasin flödar som allra mest när det gäller att hitta nya skatteintäkter. Om man överhuvudtaget skall diskutera skatter direkt i EU så måste, enligt min mening, medlemsländerna först visa klart och tydligt vilka nationella skatter som samtidigt skall sänkas. I annat fall blir det enbart nya skattepålagor för medborgarna; EU:s medborgare behöver inte ännu högre skatter.
Hur skall då utvidgningen finansieras? Ja, alternativet till nya skatteintäkter är fortfarande minskade kostnader. Det innebär krav på bättre prioriteringar, att vi koncentrerar oss på de stora och avgörande frågorna. Utvidgningen är en sådan prioritering. Så länge som nästan hälften av EU:s budget går till stöd till jordbruk och, inkluderande strukturfonderna, 5/6 går till stöd av något slag, kan det inte råda någon tvekan om att det fortfarande går att åstadkomma förändringar.

Schreyer
Herr talman, fru Haug, mina damer och herrar ledamöter! Naturligtvis är intäktssidan i budgeten lika viktig som utgiftssidan i kommissionens budget, även om den inte debatteras varje år. Vid Europeiska rådets möte i Berlin beslutades om ändringar på intäktssidan beträffande den maximala andel av mervärdesskatten som skall överföras på EU, beträffande den brittiska bidragsrabatten och finansieringen av den, samt beträffande vilken andel av tull- och jordbruksavgifterna som kan hållas inne av medlemsstaterna.
Kommissionen anser att en höjning av denna kompensation till 25 procent kan försvaras. Men jag vill också med all tydlighet säga att jag i gengäld förväntar mig att medlemsstaterna i motsvarande omfattning vidtar fler åtgärder för att kontrollera de egna medlen, och inte längre kommer med bortförklaringar, att alltså dessa kontrollåtgärder också får en faktisk effekt på räkenskaperna. Det beslutades också om när kommissionen skall granska det nuvarande systemet med finansieringen och rapportera om möjligheten att skapa autonoma egna medel.
Det gläder mig att parlamentet på nytt så intensivt har diskuterat frågan om finansieringsstrukturen, och jag gläder mig personligen ännu mer över att jag kan fastslå många gemensamma drag mellan de ståndpunkter som i dag har framförts i debattinläggen, och min grundläggande ståndpunkt.
I oktober 1998 lade kommissionen fram en rapport om budgetens intäktssida och om möjligheter till reformer. Många argument i rapporten delas av parlamentet i dess tidigare betänkande Haug I och i föreliggande betänkande Haug II. I synnerhet gäller det vid alla reformöverväganden att utforma intäktssidan öppet, effektivt och enkelt. Det finns inte längre någon öppenhet i det nuvarande systemet, på grund av många enskilda bestämmelser i fråga om procentsatsen för uppbörd av mervärdesskatt, den brittiska rabatten och finansieringen av den. Medborgarna kan inte längre urskilja hur mycket av deras skattemedel som går till Europeiska unionen. Denna brist på öppenhet är illa och är enligt min åsikt därför en anledning till att sträva efter reformer.
Som jag påpekade redan vid parlamentets utfrågning av mig i september delar jag den åsikten att en reform av finansieringssystemet bör ha ett ökat finansiellt eget ansvar för gemenskapen som mål. Det bör skapas möjlighet att bestämma om intäkter, utan att man - och det vill jag också påpeka - totalt sett ökar belastningen på skattebetalarna. Jag delar också åsikten att en rättvis utformning av budgeten inte uteslutande kan ske på intäktssidan av budgeten, och jag håller med om att man inte skall vänta till år 2006 med en reformdebatt, utan att debatten, med ert stöd, skall föras under denna mandatperiod.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Budgetdisciplin
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0055/1999) av Averoff för budgetutskottet om förslaget till rådets förordning om budgetdisciplin ((KOM(1999) 364 - C5-0141/1999 - 1999/0151(CNS)).

Averoff
Herr talman! Det råder inget tvivel om att det gällande beslutet från 1994 om budgetdisciplin på många punkter har blivit föråldrat. Vi får inte glömma hur lång tid som har gått sedan det trädde i kraft och hur många betydelsefulla förändringar som har ägt rum under denna tid. Som de viktigaste skulle jag kunna nämna bildandet av Ekonomiska och monetära unionen (EMU) den 1 januari 1999, den eftersträvade utvidgningen till länderna i Öst- och Centraleuropa, Cypern och Malta och slutligen Agenda 2000, som bl.a. behandlar de förändringar som måste vidtas på jordbruksområdet.
Dessa förändringar, liksom det stärkande av budgetdisciplinen som klart framgår såväl av besluten vid toppmötet i Berlin som i det nya interinstitutionella avtalet, ger oss de viktigaste incitamenten till den nödvändiga modifieringen och kompletteringen av det gällande beslutet. Kommissionen utgår för övrigt från denna utveckling och från erfarenheterna av hur beslutet har tillämpats, när den i dag lägger fram ett förslag som avser att modifiera och stärka det gällande direktivet, som framför allt avser kostnaderna för jordbrukssektorn. Förutom en anpassning av vissa bestämmelser innehåller förslaget även bestämmelser som innebär skärpt budgetdisciplin och förbättrade möjligheter att uppnå detta mål. Denna skärpning framgår av de föreslagna åtgärdernas förebyggande karaktär, som vittnar om en ny inställning och som kombineras med ökade befogenheter för Europeiska kommissionen.
De ändringsförslag som det aktuella betänkandet innehåller innebär ett godtagande av flertalet av de förslag som gäller anpassning av reglerna. Jag tror emellertid dessutom att vissa av reglerna förbättras och blir mera lätthanterliga utan att förlora i effektivitet. Man undviker överdrifterna och undanröjer den automatik som präglat vissa åtgärder. Innan dessa åtgärder börjar tillämpas, bör man utnyttja de möjligheter som det interinstitutionella avtalet erbjuder. Utskottet anser att beslutet i sig är en garanti för åtgärdernas effektivitet och avvisar förslaget att ändra rättsaktens rättsliga form från beslut till förordning. Det aktuella ändringsförslaget syftar helt enkelt till att bevara balansen mellan de olika organens befogenheter. Strängheten i de grundläggande reglerna bibehålls i stort sett, och inget av ändringsförslagen riktar sig mot principen om budgetdisciplin. Jag anser nämligen att budgetdisciplinen är nödvändig och att den bör prägla inte bara gemenskapens utan även de enskilda medlemsländernas budgetar. Budgetdisciplinen är uppenbart grunden för en sund budgethantering. Jag bör emellertid också understryka att budgetdisciplinen inte får vara ett självändamål, och att den inte får motverka en korrekt och effektiv tillämpning av de grundläggande bestämmelserna i gemenskapslagstiftningen, och att den heller inte får drabba de grundläggande principerna för gemenskapens jordbrukspolitik.
Herr talman, jag anser att det betänkande vi nu diskuterar, med de förslag som utformats i budgetutskottet, bidrar till att skapa en väl avvägd, sträng och effektiv metod att stärka budgetdisciplinen. Budgetdisciplin är något som angår oss alla och som kan garanteras endast genom ett reellt samarbete mellan gemenskapens olika organ och, självfallet, genom samarbete med medlemsstaterna.
Avslutningsvis, herr talman, skulle jag vilja påtala en viss brist på medverkan vid utarbetandet av detta betänkande. Förutom utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling och vissa kolleger som medverkat till ändringsförslagen kan jag nämligen inte säga att det har förekommit någon större medverkan. Och eftersom jag vet att min föredragning inte är fullkomlig och det skulle kunna finnas ganska många ändringsförslag, är jag rädd att kanske ordet disciplin påverkar parlamentet negativt.

Rodríguez Ramos
Herr talman! För utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling är de viktigaste aspekterna i detta betänkande om budgetdisciplinen, till vilket vi har ingivit följande ändringsförslag, följande:
För det första, den nya omfattningen av jordbruksriktlinjerna och dess framtida revidering. Kommissionen inkluderar inom ramen för riktlinjen de disponibla belopp som tas upp i budgetplanen för anslutningen, vilka figurerar i utgiftsområde 8 i den interinstitutionella överenskommelsen. Detta utgiftsområde innehåller ett hypotetiskt scenario efter utvidgningen, för ren upplysning och orientering. Vi anser alltså att det inte är möjligt att ta med den inom riktlinjen. Det riktiga är tvärtemot, att ompröva riktlinjen före den första tillämpningen, utifrån verkliga behov, för att inte blockera en rad orienterande anslag med en total osäkerhet om deras överensstämmelse med såväl belopp som tidsplan.
För det andra, den lämpliga finansieringen av landsbygdens utveckling och tilläggsåtgärder. Vi uppmanar kommissionen att införa tillräcklig flexibilitet i förvaltningen för att kunna ge ett lämpligt svar på utgifternas fleråriga och icke-obligatoriska karaktär. Vi anser det också nödvändigt att förbättra finansieringsvillkoren och därför föreslår vi möjligheten att göra överföringar av icke-utnyttjade anslag från de obligatoriska till de icke-obligatoriska utgifterna.
För det tredje, genomförandet av flexibilitetsprincipen inom vissa gränser för jordbruksutgifterna, genom att föreslå överföringar till följande budgetår för utgifterna eller icke-utnyttjade medel. Vi bedömer att detta inte enbart skulle förbättra finansieringen av andra pelaren i den gemensamma jordbrukspolitiken, utan också göra det möjligt att möta katastrofer och oförutsägbara situationer med den snabbhet och effektivitet som dessa kräver.
Slutligen, vad gäller kommissionens ökade makt, genom vilken den kan minska beloppen för direktstöd eller dra in utbetalningen av de månatliga förskotten till medlemsstaterna, anser vi att parlamentet inte har tillräckligt inflytande över dessa åtgärder. Vi tycker också att man inte kan använda den på ett systematiskt sätt, eftersom det skulle kunna leda till att budgetöverskridanden överförs från år till år på bekostnad av de verkliga budgetbehoven, vilket till och med kan riskera själva freden.

Virrankoski
Herr talman! Betänkandet från Averoff om budgetdisciplin är utmärkt och berör det kommande genomförandet av budgeten. Europaparlamentet har alltid varit för disciplin. Detta betyder att parlamentet har avhållit sig från utgiftshöjningar, trots att det i marginalerna, i budgetplanerna och även enligt konstitutionen har funnits utrymme för sådana. Parlamentet har varit mycket återhållsam vad gäller ökningen av personalen.
Det betänkande som nu behandlas avser jordbruksutgifter. Jordbruksutgifterna utgör EU:s största utgiftspost, och omfattar cirka 45 procent av budgeten. Därför är jordbruksutgifterna den allra centralaste frågan, då man talar om EU:s budget. Taket för jordbruksutgifterna utgörs av jordbrukets riktlinjer. I praktiken utgörs taket av avtalet mellan organen, som ligger på en avsevärt lägre nivå än riktlinjerna. Även detta är ett klart tecken på parlamentets ansvarstagande i budgetfrågor.
Jordbruksutgifterna är en mycket känslig fråga inom EU, eftersom jordbrukspolitiken är det enda politiska området inom vilket EU direkt påverkar medborgarnas försörjning. I sin tillämpning av jordbrukspolitiken har EU ett synnerligen stort ansvar. Detta gäller i synnerhet de inskränkningar av de direkta stöden som nämns i artikel 5 punkt 7. En sådan situation får inte uppkomma, eftersom det gäller försörjningen för enskilda personer och därmed en inskränkning som är direkt kopplad till de grundlagsmässiga rättigheterna. Det vore liktydigt med ett tillbakahållande av löneutbetalningar.
Jordbruksutgifterna fördelas nu på obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter. I synnerhet stödet till mindre gynnat område och miljöstödet är viktiga inom många ogynnsamma jordbruksområden. Av detta följer att parlamentet i fortsättningen har ett än större ansvar för jordbrukspolitiken. I detta hänseende är andan i betänkandet, som betonar samarbetet mellan rådet och parlamentet, mycket positiv.

Schreyer
Herr ordförande, herr Averoff, parlamentsledamöter! Budgetdisciplin spelar en viktig roll inom alla politiska områden, för att man på lång sikt skall kunna garantera en budgetbalans. Särskilt viktigt är detta naturligtvis på de politiska områden som kvantitativt är av stor betydelse för budgeten, och jordbruksområdet är fortfarande det största utgiftsområdet.
Vid toppmötet i Berlin och sedan i det interinstitutionella avtalet kom rådet, parlamentet och kommissionen överens om att slå fast de övre gränserna för jordbruksutgifterna och därmed långsiktigt stabilisera jordbruksandelen i den totala budgeten. Vidare har Europaparlamentet, rådet och kommissionen beslutat att det inte får finnas någon genomsläpplighet mellan utgiftsområdena som rör åtgärderna för organisationen av marknaden på jordbruksområdet och dem som rör landsbygdens utveckling.
Kommissionens förslag siktar till väsentlig del på att se till att de övre gränserna av de bägge underrubrikerna kan iakttas strikt. Vad gäller garantifonden är det svårare därför att det kan finnas avsevärda svängningar på grund av beroendet av produktions- och prisutvecklingen. Under dessa omständigheter är det nödvändigt för kommissionen att kunna vidta erforderliga lämpliga åtgärder när det under förberedelserna inför eller vid verkställigheten av budgeten visar sig att de övre gränserna överskrids respektive hotar att överskridas. För budgeten 2000 har man ju nu i förfarandet redan vidtagit en första motsvarande omarbetning, eftersom det visade sig att denna övre gräns under vissa omständigheter skulle ha överskridits om inte en generell minskning hade gjorts.
Jag är positiv till att parlamentet principiellt stöder det av kommissionen föreslagna förfarandet för att iaktta de övre gränserna. Jag konstaterar att parlamentet vid behov skulle vilja tillgripa en revidering av budgetplanen. Låt mig härtill säga att någon revidering av budgetplanen enbart kan komma i fråga för kommissionen vid en verkligt oförutsebar utveckling av behoven. Det gäller att de i Agenda 2000 inledda reformstegen i fråga om jordbrukspolitiken även tar sig uttryck i unionens budget, och för detta behöver vi ett fast beslut om budgetdisciplin.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman, fru kommissionär! Kan ni förstå mina reflexioner om att man genom ert förslag faktiskt kommer att upphäva rådets förpliktelser i fråga om de obligatoriska medlen, men att rådets rättigheter att återföra de oanvända medlen bibehålls, och att vi därigenom faktiskt växlar från obligatoriska medel till icke-obligatoriska medel, utan att parlamentet får några maktbefogenheter över detta område i budgeten?

Schreyer
Herr talman! Jag delar inte den åsikten. Men totalt sett känner ni till min syn på frågan om indelning i obligatoriska och icke-obligatoriska utgifter. Denna uppdelning är förvisso en situation som vi konstaterat, och som vi säkert måste fortsätta att diskutera.
Vad gäller frågan om genomsläpplighet mellan dessa båda kategorier vill jag göra er uppmärksamma på att vi inom ramen för debatten om nästa betänkande kommer att diskutera hur man kan omfördela de medel, som inte behövs inom jordbruksområdet - nämligen inom utgiftsområde 1A, åtgärder för organisation av marknaden - på grund av pris- och marknadsutvecklingen, och som då kan utnyttjas för andra åtgärder.

Colom i Naval
Herr talman! I min egenskap av föredragande för det interinstitutionella avtalet, från vilket detta beslut kommer, skulle jag vilja veta kommissionens ståndpunkt, vilken inte har uttalat sig i frågan, om förslaget vi har lagt om att utesluta utgifterna för den framtida anslutningen från riktlinjen.
Jag säger detta för att de i det interinstitutionella avtalet endast är ungefärliga och placerade utanför budgetplanen, i bilaga II; det enda som hör till budgetplanen är bilaga I. Kommissionens förslag innehåller däremot några utgifter som inte utgör en del av budgetplanen inom riktlinjen.

Schreyer
Herr talman! I Agenda 2000 beslutades det att man skulle skapa en separat rubrik för utgifterna i samband med utvidgningen. Det fattades ju dessutom beslut om att redan nu vidta åtgärder för hjälpen inför anslutningen på jordbruksområdet. Jag tror att det var ett viktigt avgörande.
Vad gäller frågan huruvida de utgifter som planerats inom ramen för utvidgningen för det jordbrukspolitiska området kommer att räcka till är det säkert nödvändigt att hela tiden iaktta hur situationen i kandidatländerna utvecklar sig och vilka antagandet man utgått från när man uppskattade de nödvändiga utgifterna i Berlin. Om jag kommer fram till den slutsatsen att dessa antaganden måste revideras, skall jag omedelbart underrätta parlamentet och naturligtvis särskilt diskutera med budgetutskottet om hur man skall hantera situationen.

Talmannen
Kära kolleger! Jag har tillåtit två inlägg utanför talarlistan, eftersom vi ligger bra till tidsmässigt. Det låter sig inte alltid göras, men om det går, anser jag att man bör göra det, eftersom det inte alls skadar kammaren om debatterna blir litet mer spontana och mer politiska än som vanligtvis är fallet!
(Applåder)
Men som sagt, det är inte något precedensfall som ger rättigheter för framtiden. Det beror på er egen talardisciplin om det går eller inte.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tilläggs- och ändringsbudget nr 5/1999
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatt om betänkande (A5-/1999) av Dührkop Dührkop för budgetutskottet om det preliminära förslaget till tilläggs- och ändringsbudget nr 5/1999 till Europeiska gemenskapernas budget för budgetåret 1999.

Dührkop Dührkop
. (ES) Herr talman! Jag skulle kunna begränsa mig till att bara presentera tilläggs- och ändringsbudget nr 5 och att förklara min rekommendation till omröstningen i kammaren.
Men, herr talman, vi måste förstå att tilläggs- och ändringsbudget nr 5 inte kan ses som en isolerad sak, utan att den utgör en enhet tillsammans med tilläggs- och ändringsbudget nr 4 och det vi kallar den samlade överföringen eller Notenboom-förfarandet. Låt mig därför börja med några reflektioner riktade till kommissionen.
När tilläggs- och ändringsbudget nr 4 lades fram och i trepartsmötet den sjunde, innan denna tilläggs- och ändringsbudget nr 4 antogs, meddelade kommissionen att de extra och nödvändiga betalningsbemyndigandena - 650,5 miljoner speciellt för Phare, Tacis, Obnova och Fyrom och de program som avser stöd till de republiker som uppstått ur före detta Jugoslavien - täcktes eller skulle täckas genom tre instrument: tilläggs- och ändringsbudget nr 4, den samlade överföringen och tilläggs- och ändringsbudget nr 5, vilken är föremål för dagens debatt och resolution. Tilläggs- och ändringsbudget nr 5 skulle också öka antalet tjänster till OLAF från 15 till 30, så som övervakningskommittén rekommenderade i sin rapport om denna enhet, för att OLAF skulle kunna börja arbeta med de prioriteringar som hade slagits fast.
Den 15 september diskuterade parlamentet tilläggs- och ändringsbudget nr 4 och därefter godkändes den såväl av parlamentet som av rådet, i kammarens omröstning. I dag diskuterar vi också tilläggs- och ändringsbudget nr 5. Men i den samlade överföringen, som utgör en del av de tre instrumenten, och som kommissionen presenterade för att öka betalningsbemyndigandena, går en del av denna helhet inte genom detta förfarande i kammaren. Den går litet obemärkt igenom utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott.
Men jag skall göra några anmärkningar, då detta är en del av helheten, och ta tillfället i akt att citera några små pärlor ur kommissionens argumentering för att överföra betalningar mellan de olika posterna och överföra dem till externa åtgärder.
Jag börjar med en kuriositet som är en minskning av en post som kallas "Firande av millennieskiftet i Europeiska unionen". Kommissionens motivering för att ta bort alla betalningar där lyder: "De åtgärder som har planerats här kommer inte att äga rum."
Därefter har jag tre poster, "Speciella åtgärder för Baltikum", "Införlivande av könsrollsaspekter i utvecklingssamarbetet" och "Förberedande åtgärder för icke-statliga organisationer i kampanjen mot barnmisshandel". Där säger kommissionen: "Inga beslut har ännu fattats". Vi är i mitten av november. Det kommer att ske, men här ser vi att genom att besluten fattas så sent, framför allt om de förberedande åtgärderna vilka alla dessa budgetposter var, och som är prioriteringar för parlamentet, kan man avskaffa betalningar, eftersom man inte har fattat besluten.
Jag vill för det första fråga: vem beslutar att de inte skall genomföras eftersom det, efter vad jag kan förstå, är parlamentet som bestämmer de politiska prioriteringarna? För det andra: vad är skälet till denna försening av beslutsfattandet? Jag skulle vilja lämna en rekommendation till förbättring för år 2000.
Jag vill inte vara hårdare mot er, men jag tycker att det är viktigt, eftersom vi sade att budgeten för 1999 var en bro, inte bara när det gäller finansiering utan också när det gäller att sätta de politiska prioriteringarna för det nya millenniet.
Slutligen har vi, bland de tre instrumenten, tilläggs- och ändringsbudget nr 5 som vi i dag behandlar med 202 miljoner extra i betalningsbemyndiganden för de externa åtgärderna och dessa 15 extra tjänster till OLAF. I denna föreslås, enligt kommissionens förslag, vilket gläder föredraganden mycket, att de skall finansieras helt genom EUGFJ:s garantidel, eftersom det kommer att finnas outnyttjade anslag där.
Jag skulle vilja be parlamentet, kollegerna i kammaren, att godkänna resolutionen som är kort och koncis. I den noteras tilläggs- och ändringsbudget nr 5 och konstateras att beräkningarna för jordbruksutgifterna återigen varit för höga. Det konstateras också i resolutionen - och det är kanske den viktigaste punkten, punkt 4 - i vilken kammaren ombeds att godkänna beslutet att öka beloppet i den föreslagna tilläggs- och ändringsbudget nr 5/99 med 25 miljoner euro i betalningsbemyndiganden till Phare-programmet i överensstämmelse, fru Schreyer, med de brådskande behov som kommissionen har påtalat.
Jag vill också avslutningsvis ge en uppmaning till rådet. Jag vill be det att också, utan ändringar, godkänna denna tilläggs- och ändringsbudget nr 5, som ändrats av parlamentet, för att inte fördröja tilläggsbetalningarna.

Theato
(PPE-DE), ordförande för budgetkontrollutskottet. (DE) Herr talman! Jag vill redan i början tacka fru Dührkop Dührkop så hjärtligt för detta betänkande om kommissionens tilläggs- och ändringsbudget nr 5, och vill genast meddela att vi röstar för det. Det är kanske ägnat att förvåna att man vid slutet av budgetåret här lägger fram tilläggs- och ändringsbudget nr 5. Men jag vill erinra om att parlamentet respektive unionen under de gångna åren totalt sett har utvecklat Notenboom-förfarandet så långt att anslagsöverföringarna vid årets slut nästan inte längre kunde överblickas, och att vi därför har insisterat på att man gör detta med hjälp av tilläggs- och ändringsbudgetar, för att få en bättre överskådlighet. Och se här: Antalet ökar alltmer. Men jag tror att vi därigenom har fått ökad öppenhet och även kontrollerbarhet, och därför välkomnar jag dessa steg.
Ni blir nu inte förvånade över att jag särskilt vill hänvisa till OLAF och de femton extra tjänsterna. OLAF, som startade sin verksamhet den 1 juli i år och därigenom ersatte UCLAF, kommissionens hittillsvarande bedrägeribekämpningsenhet, är en ny instans, och vi vill göra allt för att den skall arbeta effektivt. Jag utgår från att kommissionen också är mycket angelägen om det, liksom de övriga institutionerna, som för ögonblicket fortfarande håller på att besluta om att ansluta sig med hjälp av det interinstitutionella avtalet.
Ursprungligen har man i ändringsbudget nr 4/99 räknat med femton tjänster för OLAF, som skall erhålla totalt 300 tjänster. Totalt sett står redan 120 poster - jag vill inte säga personer, utan poster - till förfogande för OLAF ur det tidigare UCLAF, och utbyggnaden måste nu ske i rask takt. Därför var vi nog mycket besvikna över att det ändå behövdes mycket övertalning för att lägga till ytterligare femton tjänster till de i tilläggs- och ändringsbudget nr 4/1999 planerade femton tjänsterna, alltså totalt sett 30 tjänster för detta år. Jag är väldigt tacksam mot budgetutskottet för att det mycket tydligt har stött budgetkontrollutskottets begäran, och att vi nu alltså har dessa 30 tjänster för 1999. För år 2000 kommer man att ta upp 75 tjänster i budgeten. Senast till år 2001 måste man emellertid garantera full funktion med hjälp av en fullständig personalplan.
Fru Schreyer, jag vill ställa ett par direkta frågor till er: Jag tror att ni nu har kunnat ta kontakt med övervakningskommittén, för vilken man ju framför allt har planerat en förstärkning av sekretariatet med kvalificerad arbetskraft. Denna övervakningskommitté inom OLAF består av fem oberoende sakkunniga, som emellertid har en normal yrkesverksamhet vid sidan om. Detta är visserligen inte något hedersuppdrag för dem - de erhåller en viss kostnadsersättning, men inte någon betalning i ordets verkliga innebörd - och de behöver lämpligt stöd. Ni bör nu ha haft kontakt med övervakningskommittén och också ha blivit övertygad om att detta arbete är nödvändigt för att garantera OLAF:s oberoende.
I går beslutade vi i budgetkontrollutskottet om förfarandet för att utnämna direktören för OLAF. Jag vill ställa följande fråga till er, fru Schreyer: Den 28 oktober skrev jag till er för att av er och av hela kommissionen få en officiell bekräftelse på listan med elva kandidater för detta ämbete. Tyvärr har jag hittills inte fått något svar på skrivelsen. Jag vill mycket vänligt be er här i kammaren att genast ge mig ett svar. Genast betyder att jag räknar med det denna vecka - det säger jag mycket tydligt - för att vi här i parlamentet skall kunna gå vidare. Rådet trycker på, parlamentet trycker på. Kommissionen borde också hjälpa till att trycka på för att vi skall kunna tillsätta direktören redan i år. Om det är möjligt för er ber jag er vänligen bekräfta att det officiella uppdraget med listan på de elva kandidaterna nu kommer oss tillhanda.

Walter
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar, kära kolleger! Först vill jag uttryckligen tacka fru Dührkop Dührkop för det utmärkta arbete som hon här har gjort när det gäller ändringar av budgeten för budgetåret 1999. Jag tror att det mycket sällan har inträffat att en föredragande under ett budgetår har behövt ägna sig åt mer än 60 anslagsöverföringar och fem tilläggsbudgetar, en mängd ändringar och kompletteringar av den ursprungliga budgeten, vilka vid den senaste diskussionen om tilläggs- och ändringsbudget nr 4 föranledde henne att säga att hon inte längre känner igen sitt eget barn, alltså budgeten för budgetåret 1999.
Om jag nu anslår mycket kritiska tongångar så riktar de sig inte i första hand mot er, fru Schreyer, eftersom det inte var ni som bar ansvaret de senaste veckorna, men när vi som parlament i slutet av ett år, alltså på hösten, ställer upp en budget, då utgår vi från att vi i budgeten fastslår prioriteringar och att det är dessa prioriteringar som faktiskt skall komma till uttryck under budgetförfarandet, att de skall leda till att det som vi betraktar som viktigt också faktiskt skall genomföras i politiken.
Det vi upplever är emellertid en mycket graverande ändring av denna budget för femte gången. Vi krävde denna femte ändring, det vet jag, just på grund av OLAF, och vi står också för den, men vi måste ändå fundera över om det är klokt att fastställa prioriteringar vid budgetdiskussionerna, som sedan upphävs.
Ett exempel från det senaste året: Budgetutskottet och även parlamentet har avslutningsvis engagerat sig mycket starkt för en höjning av budgetposten för hjälpen till Armenien och Georgien. Vi visste att alla inte skulle vara införstådda med det. Trots detta genomförde vi det. Vi märkte att vårt tilläggsanslag om tre miljoner över huvud taget inte utnyttjades under årets lopp, utan föll bort komplett, eftersom åtgärderna inte var genomförbara eller därför att man inte ville genomföra dem. Det är vårt problem.
I framtiden vill vi veta - och vi kommer därför också att följa genomförandet mer noggrant än hittills - vad som sker med våra prioriteringar. Vi kommer under året alltid att fråga er vad som sker i respektive enhet. Vi kommer även att ge våra utskott följande uppdrag: När ni beskriver politiska områden och i budgetförfarandet faktiskt skärskådar oss in i minsta detalj och säger att här måste vi ha ytterligare 100 000 euro, då skall ni också noga följa detta när det verkställs. Det säger jag också med adress till de egna utskotten. Det räcker inte att man kämpar för något här i budgetförfarandet. Det vi har gjort under de senaste åren är att alltid bygga in fler reserver i budgeten för att kunna förbättra kontrollen, och för att i högre grad kunna vara med vid genomförandet. Men det kan väl ändå inte vara rätt metod!
Låt mig i fråga om tilläggs- och ändringsbudget nr 5 också säga en sak med adress till kommissionen: Ni känner naturligtvis till att vi var ett nytt parlament, och - det måste jag säga mycket kritiskt i slutet av året - trots detta införde ni en tilläggsbudget under sommaruppehållet, när vi över huvud taget inte kunde reagera, eftersom det nya parlamentet ännu inte var funktionsdugligt. Det är inte något fint uppträdande! Vi kommer att - det kan ni lita på - i egenskap av självmedvetet nytt parlament i framtiden här mycket noga hålla ögonen på hur ni behandlar oss och vilka chanser vi har att faktiskt göra rättvisa åt vår uppgift!
Jag vill säga en sak till, eftersom det som jag hittills sagt rör det löpande budgetförfarandet. Vi går nu in i mycket svåra förhandlingar, och inom ramen för dessa förhandlingar handlar det återigen om siffror, där vi alla inte är helt övertygade om att de faktiskt utgör en riktig grund. I början av detta år beslutade vi om ett interinstitutionellt avtal, som skulle öka förtroendet för samarbetet mellan rådet, kommissionen och parlamentet.
Om detta förtroende skall rättfärdigas, så måste det vi baserar våra beslut och våra diskussioner på ha en solid grund. Det vill jag säga mycket tydligt, och med syfte på de siffror som man har lagt fram för oss beträffande Kosovo. Här måste vi få mycket gedigna siffror, annars bygger vi upp en budgetkonstruktion som inte kommer att bestå under det närmaste året. Följden skulle bli att vi återigen flyttar om, omfördelar, från vänster till höger, i en storleksordning om hundratals miljoner, och detta kan inte vara avsikten med ett budgetförfarande! Vi vill nu ha en solid grund, vi vill att det skall vara klart att Kosovo är flerårigt, vi måste där agera tillsammans under flera år. Vi vill ha en solid, långsiktig grund. Metoden med oändligt många omfördelningar, med oändliga anslagsöverföringar och tilläggsbudgetar kan inte rättfärdigas om det väcker intryck av att man inte arbetat tillräckligt ordentligt i början.
(Applåder)

Fabra Vallés
Herr talman! Jag skulle för det första vilja tacka fru Dührkop Dührkop, vilket har blivit en vana, för hur bra hon informerade om denna tilläggs- och ändringsbudget nr 5/99.
Förutom Dührkops betänkande, har vi tidigare fått höra debatten om egna medel och budgetdisciplinen, och sanningen är att inget av allt detta gagnar skattebetalarna om vi inte gör framsteg i kampen mot bedrägerier.
Theato kommenterade just på ett mycket bra sätt att vi har gjort om UCLAF till OLAF, vi diskuterar hur vi skall få den mest idealiska chefen, men denne kommer inte att vara till någon nytta om vi inte ger OLAF nödvändiga medel. Därför gratulerar jag till att vi med denna tilläggs- och ändringsbudget på 202 miljoner euro kan öka de nya tjänsterna från 15 till 30, och att det denna gång dessutom kan ske i överensstämmelse med rådet.
De frågor som OLAF skall arbeta med ökar för varje dag. Det geografiska området ökar hela tiden och därför anser jag också att OLAF hela tiden måste få tillräckliga medel, såväl vad gäller personal som materiella medel, för att kunna ta hand om nya frågor. Jag tycker till exempel att en av de delar som ännu inte studerats tillräckligt är böternas proportionalitet: jag tänker på att ett större bedrägeri skall ha högre böter. Vi saknar också detaljer för när ett bötesbelopp minskas eller efterskänks.
Jag har alltid sagt - och jag säger det återigen i dag - att för att göra framsteg räcker det inte med god vilja, utan det är också nödvändigt att rådet, kommissionen och Europaparlamentet har samma inriktning. Också för att - som i detta fall - kunna räkna med ett starkt och effektivt OLAF som gagnar de europeiska skattebetalarna.

Bösch
Herr talman! Denna tilläggs- och ändringsbudget nr 5/99 är ett viktigt steg för att snabbt göra den nya byrån för bedrägeribekämpning, OLAF, handlingsduglig. Det gläder mig att man denna gång även tar fullständig hänsyn till de kompetenta rekommendationerna från OLAF:s övervakningskommitté. Det har, som vi hörde, inte alltid varit fallet hittills. Det har rättats till, och det är bra för OLAF. Det understryker vår önskan att säkra OLAF:s oberoende. Beslutet om hur dessa tjänster skall tillsättas kommer att ligga hos den blivande direktören för OLAF.
Budgetkontrollutskottet lade i går fast ett förfarande för utfrågningen av kandidaterna. Det är vår målsättning att ställa upp en lista med tre namn, med vilken sedan ordföranden i kammaren kan gå in i medlingsförfarandet tillsammans med rådet och kommissionen. Vi följer därigenom rekommendationerna från vårt utskott för konstitutionella frågor.
Det som vi dessutom behöver ha från kommissionen för att kunna påbörja förfarandet - här stöder jag Theato och riktar mig helt konkret till er, fru Schreyer - är ett formellt beslut om vilka kandidater som kommer i fråga. Det fanns 450 sökande till tjänsten. OLAF:s övervakningskommitté har sållat fram en lista med 11 namn. Vice ordförande Kinnock och ni själv har låtit oss veta att kommissionens ansvariga enheter ansluter sig till övervakningskommitténs utlåtande. Kommissionen själv har dock, såvitt jag vet, ännu inte fattat något formellt beslut, och vi har till och med fått höra att kommissionen i dag skall besluta om en lista, där det bara står fyra namn. Var vänlig och rätta mig om jag har fel.
Det är helt klart att ett sådant beslut skulle innebära en överträdelse av OLAF-förordningen, som föreskriver att ni som kommission behöver ett positivt yttrande från övervakningskommittén. Det beslutet antog parlamentet och rådet för att säkerställa den nye direktörens oberoende gentemot kommissionen. Ett sådant positivt yttrande har ni emellertid bara fått för listan med 11 namn, inte för en lista med mer och inte heller med färre namn.
Detta är inte några spetsfundigheter, utan det handlar om att förfarandets förlopp måste vara höjt över allt tvivel. Särskilt efter incidenterna under de senaste månaderna och krisen i kommissionen anser jag att det skulle vara en svår belastning om den nye direktören inte tillsattes med fullt beaktande av de europeiska lagarna.

Dührkop Dührkop
. (ES) Herr talman! Jag skulle vilja svara Schreyer i allmänhet angående det vi har kommenterat. Fru Schreyer, jag tror att ni har kunnat sluta er till - även av mitt anförande i september - att vår oro inför korrigeringen, anslagsöverföringen av belopp inom själva budgeten är mycket djup.
Fru Schreyer, jag skulle vilja ställa en kort fråga till er: har kommissionen med tanke på vad ni har hört här i september och nu, någon tanke eller någon fråga om hur vi i budgeten för 2000 skulle kunna undvika att vi fortfarande, i mitten på november, håller på med en tilläggsbudget där vi korrigerar och överför anslag?
Den sista frågan: finns det något mer på väntelistan innan slutet av året för 1999 års budget? Jag skulle vilja veta det, som föredragande.

Schreyer
Herr talman, fru föredragande, ärade ledamöter! Denna tilläggs- och ändringsbudget till budgeten för budgetåret 1999 överensstämmer med de riktlinjer som föreslogs i maj under budgetbehandlingen. Anslagen för programmen Phare, Tacis, för f.d. Jugoslavien samt för den makroekonomiska hjälpen till Makedonien kan höjas respektive säkras nu. Bland annat tar man därmed också hänsyn till de negativa effekter som Kosovokonflikten och Kosovokriget haft på situationen i Makedonien, och den budgethjälp som man godkände redan under våren respektive sommaren, och som är absolut nödvändig för detta land, kan äntligen genomföras.
Vidare skapas det med denna tilläggs- och ändringsbudget 15 nya tjänster för OLAF, och jag vill naturligtvis gå in på frågorna som man här har ställt mig beträffande tillsättandet av direktören vid OLAF. Det är riktigt att den oberoende övervakningskommittén - och jag vill här betona ordet "oberoende" även när det gäller övervakningskommittén -bland de många sökandena valde ut 11 kandidater, som man ansåg lämpliga. Därpå gjorde kommissionens nomineringskommitté ett urval, och jag kan försäkra er att ni under dagen kommer att få listan med de kandidater som nomineringskommittén ansåg lämpliga.
Jag anser att förfarandet bör tolkas så att det naturligtvis står budgetkontrollutskottet fritt att å sin sida fråga ut de 11 kandidaterna och komma fram till ett beslut. Jag hoppas verkligen att kommissionens förfarande och det förfarande ni använder er av vid er utfrågning leder till jämförbara resultat. Kvalifikationerna hos de kandidater som står på listan gör att jag är optimistisk om att man kan finna en mycket bra kandidat för att utöva detta svåra ämbete.
Jag vill än en gång gå in på anslagsöverföringen. Parlamentet hade totalt redan gjort en anslagsöverföring som var 30 miljoner euro lägre. Föredraganden föreslår därför att man nu skall förstärka Phare-programmet med 25 miljoner. Jag vill än en gång försäkra er, vilket jag också gjorde vid trepartssammanträdet, att vi stöder detta förslag, och ber rådet anta detta ändringsförslag.
Om denna ändrade tilläggs- och ändringsbudget antas, så kan, om man tar hänsyn till samtliga förändringar, totalt ytterligare 670 miljoner euro ställas till förfogande under 1999 och användas för att finansiera programmen Phare, Tacis, för Sydösteuropa och för andra program, huvudsakligen med hjälp av icke-utnyttjade anslag från jordbruksområdet. Jag anser att det i sin helhet är glädjande att man tack vare dessa minskade utgifter kan öka anslagen på det utrikespolitiska området.
Ni har här flera gånger kritiskt påpekat att det även föreslagits och möjliggjorts anslagsöverföringar i denna storleksordning. Här vill jag påpeka att det ändå är en budgetpolitisk realitet att det under loppet av ett budgetår, under verkställandet av en budget, kan ske en utveckling som omöjliggör att man fullständigt utnyttjar samtliga budgetposter. Det betyder inte att kommissionen inte godtar parlamentets beslut. Jag kommer att se till att man tar hänsyn till parlamentets beslut. Trots detta kommer vi alltid att råka ut för den situationen att det sker en utveckling åt det ena eller andra hållet, som inte medger ett fullt utnyttjande. Jag kommer alltid, när situationer i den storleksordningen kan förväntas, att underrätta er, och jag anser att vi då gemensamt måste överväga att inte spärra respektive utnyttja dessa medel, utan just föra över dem till områden där även parlamentet säger: Bra, detta är en klok användning av dessa anslag, som finns till extra förfogande. Jag anser, som sagt, att det totalt sett innebär en positiv utveckling om det på grund av marknads- och prisutvecklingen på jordbruksområdet krävdes mindre anslag, om man behövde mindre medel, som då står till förfogande för så aktuella och viktiga utrikespolitiska program som dem vi här har framför oss.

Theato
Herr talman! Jag har en konkret fråga: Fru Schreyer, ni sade att vi i dag kommer att få listan. Vilken lista? Listan med de elva eller en lista med fyra? Bösch har förklarat det mycket utförligt. Jag vill varna för en osnygg tillämpning av förfarandena. De är klarlagda i förordning 1037/1999 och i det interinstitutionella avtalet. Det är inte så att parlamentet kan säga att vi skall fråga ut elva, och finns det en annan lista så frågar vi ut fyra! Det går inte! Vi får inte ge någon möjlighet till klagomål från dem som av övervakningskommittén satts upp på listan. Ni måste till att börja med vara överens med övervakningskommittén och sedan officiellt överlämna listan till oss, för att vi skall kunna fortsätta vårt förfarande, sedan medla tillsammans med rådet och därpå lämna över förslaget till er för en utnämning. Ni gör sedan i slutfasen bara en nominell utnämning, men innan dess måste förfarandet vara i sin ordning. Var snäll och säg oss exakt vilken lista det är som ni vill överlämna till oss i dag.

Dührkop Dührkop
Herr talman! Jag lyckönskar er. Detta är verkligen ett parlament, för här går vi in i en debatt. Vi bör vara tacksamma över det. Fru Schreyer, jag håller med er och jag är mycket glad över att det faktiskt är jordbrukskostnaderna som skall finansiera denna senaste tilläggs- och ändringsbudget. Men jag håller också med er när ni säger att vi mycket uppmärksamt skall vaka över att anslagsöverföringarna i budgeten inte ändrar de prioriteringar som Europaparlamentet har slagit fast. De exempel jag gav förut var egendomligt nog prioriteringar. Jag håller även med er vad gäller år 2000, för att vi från början, genom ett gemensamt arbete, mycket mer intensivt och öppet, skall kunna undvika att prioriteringar som Baltikum eller åtgärder för barn skall vara de första att påverkas, för man misstänker att det kanske inte är ni som inte vill utföra dem, utan att det ligger andra instanser bakom.

Schreyer
Herr talman, fru ordförande i budgetkontrollutskottet! I budgetkontrollutskottet diskuterade vi också hur man skall kunna garantera att formella fel undviks. Naturligtvis har vi en ny situation när det gäller att nominera direktören vid OLAF. Det har beslutats om ett speciellt förfarande. Samtidigt har man i beslutet - helt förståeligt vill jag säga - inte fastslagit alla detaljer, så alla steg är inte föreskrivna där. Vi måste alltså hantera det gemensamt så att man kan ta hänsyn till å ena sidan de bestående förfarandena, som för kommissionen utgör formella förfaranden, nämligen inkopplingen av nomineringskommittén, och å andra sidan parlamentets rätt till utfrågning av kandidaterna och övervakningskommitténs ståndpunkt.
Kommissionen har nu en rekommendation från sin nomineringskommitté, och detta urval har gjorts med utgångspunkt från listan med de elva kandidaterna. Det har alltså här skett en kombination av förfaranden. Jag kan försäkra er att jag i dag i diskussionen om det fortsatta förfarandet - ni beslutade i går hur allt skall fås att stämma överens - kommer att ta upp allt i kommissionens debatt. Jag kan bara än en gång säga och verkligen bekräfta att jag är mycket intresserad av att det kan fattas ett beslut i år. Det är ändå relativt sent, men avgörandet bör träffas i år, för att direktörens arbete också skall kunna börja snart, och jag är egentligen mycket optimistisk om att vi genom ett interinstitutionellt förfarande här skall kunna komma fram till en bra lösning.
Jag vill säga till fru Dührkop Dührkop att de prioriteringar som detta parlament fastslår för budgetförfarandet och budgeten är måttstockar för kommissionens agerande inom ramen för genomförandet av budgeten. Jag hade därför påpekat att ni i god tid kommer att få information om var det kan uppträda svårigheter. Ni har just nämnt exempel där jag kan försäkra er att detta är utgifter som jag också anser vara mycket viktiga. Därför kommer jag naturligtvis å min sida att se till att man här skapar grundvalar för att sedan också verkställa dessa utgifter. Men om besparingar å andra sidan - exempelvis - kan göras på grund av en positiv utveckling, då kan man också gemensamt överlägga om hur dessa utgifter sedan kan utnyttjas på ett klokt sätt.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.

Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.

Miljön i gemenskapens energipolitik
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0039/1999) av Chichester för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om meddelandet från kommissionen att förstärka integrationen av miljön i gemenskapens energipolitik (KOM(1998) 571 - C4-0040/1999).

Chichester
föredragande. (EN) Herr talman! Både Maastricht- och Amsterdamfördraget fokuseras på åtgärder för miljöskydd. I och med detta meddelande från kommissionen utvecklar man denna fråga inom energisektorn.
Man har fastställt tre mål: För det första vill man främja energieffektiviteten; för det andra vill man öka andelen rena energikällor inom produktionen - målet är 12 procent från förnybara energikällor senast år 2010 - för det tredje vill man minska produktionens effekter på miljön och användningen av energiprodukter.
Man har fastställt tre prioriteringar för integration av dessa miljömål i energipolitiken. För det första måste de genomföras på ett balanserat sätt som tar hänsyn till konkurrenskraft och försörjningssäkerhet. Sedan måste de vara realistiska och kostnadseffektiva. För det tredje måste de vara flexibla vid genomförandet och hänsyn tas till snabba förändringar på marknaderna och på teknikområdet. Global uppvärmning är en viktig fråga, men det är naturligtvis inte den enda miljöfrågan som vi måste ta hänsyn till. Inom energi- och transportsektorerna finns det stora källor till utsläpp som orsakar global uppvärmning. Vi i Europeiska unionen måste ta vårt ansvar för att statuera ett gott exempel för resten av världen, samtidigt som vi inser att den största efterfrågan av energi i framtiden kommer från sådana länder som t.ex. Förenta staterna, som är ganska slösaktiga när det handlar om energikonsumtion, och även från utvecklingsländer som, när deras ekonomier växer och de höjer sin levnadsstandard, kommer att konsumera mer energi vilken förmodligen kommer från ganska förorenande energikällor.
I betänkandet uppmanar jag också kommissionen att främja bästa metoder, att uppmuntra utbyte av åsikter och erfarenhet, att främja en ökad medvetandegrad hos allmänheten, samtidigt som man respekterar subsidiaritetsprincipen. Man måste inse att energipolitiken fortfarande till stora delar bestäms på medlemsstatsnivå. Men det råder ingen tvekan om att energieffektivitet är en fråga som borde engagera oss alla.
I betänkandet uppmanar man också kommissionen att stödja processen vad gäller integration av dessa miljömål i energipolitiken, genom forskning om effekterna av klimatförändringar, genom forskning om all tillgänglig teknik, genom forskning om bestämning av de bästa indikatorerna för att mäta insatser som syftar till en minskning av utsläppen och genom regelbundna rapporter till parlamentet.
I betänkandet uppmanar jag även kommissionen att överväga en ändring av den befintliga lagstiftningen eller att införa nya åtgärder som kommer att hjälpa till med att uppnå dessa mål, jag uppmanar också kommissionen att följa upp och undersöka effekten av alla lagstiftningsåtgärder fram till nu och att rapportera om deras totalkostnader och totaleffektivitet till parlamentet.
I betänkandet uppmanar jag också till att miljömålen skall beaktas vid utvidgningsprocessen. Det finns många frågor om energikonsumtionen och energiförsörjningen i ansökarländerna, som man måste ta itu med. I betänkandet betonar jag att vi behöver en dialog och samförstånd med både våra handelspartner och utvecklingsländerna, för att åstadkomma betydande förbättringar rörande åtgärder för det globala miljöskyddet och utsläppsminskningar.
Kommissionen har utelämnat en viktig fråga genom att inte ta upp kärnenergi i detta meddelande. Vilka åsikter vi än har om denna källa till energi och elektricitet, är det ett faktum att den producerar en betydande del av vår elektricitet i Europeiska unionen och detta sker på ett sätt där det inte blir några koldioxid- eller andra växthusgasutsläpp, och detta är skälet till - det enda skälet - att den nämnts i detta betänkande. Det skulle vara ett misstag om denna hänvisning till kärnenergin styrde bort fokus från huvudämnet i detta betänkande, dvs. frågan om hur man skall förbättra energieffektiviteten, genom att i större utsträckning använda sig av förnybara energikällor och integrationen av miljön i vår energipolitik. Det är en bra början, men det finns mycket mer att göra.

Mombaur
Herr talman, mina damer och herrar kolleger! Tack så mycket! Under kollegan Chichesters ledning har ett betänkande i denna fråga kommit fram till parlamentet, och jag gratulerar honom till det. Det är ett bra betänkande. Europeiska unionen främjar miljöpolitiken på energiområdet också genom program som främjar effektiviteten hos anläggningarna.
Men jag vill i dag än en gång klargöra att den viktigaste miljöpolitiska åtgärden var att vi i direktiven om ström och gas 1996 och 1998 avskaffade monopolet och införde konkurrens. Det är först i denna omgivning som de tidigare monopolen måste upphöra med driften vid alla oekonomiska anläggningar där man låter konsumenterna bära kostnaderna. Först nu har de en sporre för att driva sina anläggningar på ett så effektivt sätt som möjligt. Jag vill också göra er uppmärksamma på en speciell synpunkt. Det är först med hjälp av konkurrens som man kan komma fram till olika taxor, vilket vi alla känner till från telekommunikationssektorn. De olika taxorna kommer att leda till att konsumtionen jämnas ut under dygnet, och genom att konsumtionen jämnas ut, utnyttjas anläggningens kapacitet bättre och det krävs färre anläggningar. Med andra ord behöver det produceras mindre mängd energi, och det är det viktigaste bidraget till miljöpolitiken som gjorts med dessa direktiv.
Därför vill jag för övrigt också påpeka att de framlagda övervägandena från den tidigare kommissionen om den så kallade integrerade resursplaneringen - ett mycket otrevligt uttryck - kommer att dö ut av den anledningen, eftersom det inte krävs någon reglering. Ty energiproducenterna och energidistributörerna kommer av egen kraft att anstränga sig för att styra efterfrågan på lämpligt sätt.
När vi godkände direktiven påpekade vi som PPE-grupp att vi också saknar en harmonisering av miljöpolitiken. Därför kommer vi med detta betänkande i dag, och vi väntar på vidare initiativ från kommissionen. Jag vill också erinra om att dessa direktiv innebär tekniska prioriteringsbestämmelser för matning av energi från förnybara energikällor och kraftvärme. Allt detta är tydliga förtjänster för miljön. Men det som fortfarande saknas och som den gamla kommissionen inte har lyckats med, och det som vi hoppas äntligen skall lyckas är ett europeiskt direktiv där man inte bara tekniskt reglerar matningen av energi från förnybara energikällor utan där också de modeller klarläggs, i överensstämmelse med den europeiska konkurrensrätten, med vilka man kan främja den på så vis producerade energin i enlighet med gemenskapens fördrag.
Där borta sitter kollegan Linkohr. Vi kunde på sin tid inte rösta för hans förslag i detalj, men vi är ense om marschriktningen, och om att det här måste fastställas en europeisk lag. I det sammanhanget vill jag också säga att vi i utskottet inom kort kommer att mycket noga överlägga med kommissionen om vilket ytterligare regleringsbehov som finns vad gäller ström och gas, ty vi har mot alla bedyranden fortfarande inte någon europeisk marknad, utan vi har i stor utsträckning fortfarande 15 enskilda marknader. Det måste upphöra!
Jag vill göra ett sista mycket personligt påpekande. Den som tror att han kan åstadkomma miljöskydd med hjälp av en koldioxidskatt, honom kan jag inte tro på. Jag citerar här generalsekreteraren i Internationella atomenergiorganet (IAEA), som nyligen docerade inför oss alla om att han inte kände till någon modell där man med hjälp av en skatt som är knuten till utsläpp av skadliga ämnen verkligen bidrar till att minska konsumtionen av energi och utsläppen av skadliga ämnen. Därför anser jag att fram till dess man bevisat motsatsen är alla koldioxidfunderingar en kamouflerad skattehöjning, och den vore jag personligen endast beredd att medverka till om man dessförinnan sänker andra skatter, och inte bara meddelar en höjning.
(Applåder)

Linkohr
Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag tacka herr Chichester för hans betänkande och för de impulser han gett. Det kommer säkert inte att vara den sista debatten i denna kammare om miljö- och energipolitik. Men med hjälp av betänkandet har vi säkert kommit en bra bit framåt.
Om vi hade fört denna debatt för 10 eller 20 år sedan, så hade helt andra saker stått i förgrunden. Då hade man talat om svaveldioxid, kväveoxid eller damm. Gudskelov har vi under de senaste åren gjort framsteg på det området. Luftkvaliteten i Europa har blivit bättre, och där det fortfarande krävs förbättringar har man satt i gång en hel rad initiativ. Det största problemet här är säkert fortfarande Östeuropa, alltså de länder som vill ansluta sig till Europeiska unionen, och jag tror att vi inte skall ignorera detta problem.
Dessutom bör man inte glömma bort att en del av dessa kvalitetsförbättringar helt enkelt uppnåtts genom att man ersatt kol med gas. Vilken fördelen är med detta, kan man tvista om. I varje fall har vi genom denna förändring och även med hjälp av ny teknik absolut förbättrat luftkvaliteten, och det har ju också anförts i betänkandet.
Mombauer har med all rätt påpekat - i varje fall tolkar jag honom så - att denna inre marknad, som vi nu har skapat, säkert kräver ansträngningar från medlemsstaternas sida. Men från Europeiska unionens sida krävs också ramdirektiv, en ram, där konkurrensen kan äga rum på miljövänliga villkor. Det är den nya uppgiften för Europeiska unionen. Vi behöver alltså på det här området inte mindre, utan mer Europa.
För det andra vill jag påpeka att de fossila energikällorna kol, olja och gas, så långt man kan se kommer att fortsätta att dominera länge än, även i Europa, helt bortsett från resten av världen. Det betyder att om vi vill förbättra luftkvaliteten, om vi vill bekämpa drivhuseffekten, måste vi även i fortsättningen lägga tonvikten vid bekämpning av dessa effekter som uppstår på grund av förbränning av fossila bränslen. Tyvärr talar man alltför litet om detta, men den största vinsten på detta område utlovas faktiskt av allt bättre förbränningsteknik, för övrigt även av energisparande utrustning, men framför allt av bättre förbränningsteknik. Jag tror att vi här kan göra en hel del när det gäller forskning, alltså uppnå högre verkningsgrad. Bränslecellen kommer säkert att ge oss fördelar under de närmaste åren, men även kraftvärmen. Dessa typer av teknik, som har hög verkningsgrad, måste främjas, eventuellt också skattemässigt, om inte marknaden själv ordnar det.
Sedan tror jag att det är mycket viktigt att vi mobiliserar den enskilde medborgaren starkare inom energipolitiken och utnyttjar hans fantasi. Det är nyttigt med aktionsgrupper inom energiområdet. De mobiliserar fantasin och även riskbenägenheten hos den enskilde. Det finns en hel mängd exempel på att aktionsgrupper i byar eller städer eller enskilda grupper har lett till stora energibesparingar eller till att ny teknik genomförts snabbare än som normalt är fallet. Det bör vi lägga stor vikt vid.
Låt mig avslutningsvis också gå in på två fenomen som inte har direkt att göra med Europeiska unionen, utan med världens klimat. I Kina - det har kanske några av er läst om - existerar det ett fenomen med pyrande bränder. Jättelika mängder kol förbränns, de pyr. Det är pyrande bränder, som delvis har naturliga orsaker, delvis orsakas av människor. Där produceras enorma mängder koldioxid, mycket mer än vi här sparar in.
Det andra är förbränningen av s.k. associerad gas i Ryssland och även i Mellanöstern. Där frigörs koldioxidmängder som är långt större än de som vi har sparat in här i Europa under de senaste åren. För övrigt förbränns där större mängder gas än vad vi importerar från Ryssland. Jag ville bara göra er uppmärksamma på detta fenomen. Det krävs mer än bara ett betänkande. Här efterfrågas faktiskt också politik - kanske rent av på högsta nivå. Jag ville absolut än en gång beröra detta fenomen.

Plooij-van Gorsel
Herr talman, kolleger och fru kommissionär! Jag skulle gärna vilja komplimentera föredraganden, Chichester, till hans betänkande. Den liberala gruppen kan godta övervägande delen av rekommendationerna i resolutionen. Vi har dock invändningar mot skälen C och L och punkterna 4 och 5.
Herr talman! Kärnkraftens välsignelse är inte så oomstridd som dessa punkter låter förmoda. Där kärnkraften bidrar till att vi uppnår våra koldioxidmålsättningar innebär den samtidigt att våra miljöproblem ökar genom kärnavfallet, och det går rakt emot målsättningarna i det meddelande från kommissionen som föreligger, nämligen en kraftigare integrering av miljön i energipolitiken.
Min andra punkt, herr talman, gäller den liberala gruppens ändringsförslag 7 till punkt 1. Min grupp gläder sig åt att föredraganden godtar detta som tillägg. Energipolitik faller under subsidiaritetsprincipen, men de gränsöverskridande miljökonsekvenserna av den är i allra högsta grad ett europeiskt problem. Nu när hållbar utveckling är en fördragsmässig målsättning, skulle det då inte vara logiskt att ta upp en energiparagraf i fördraget som möjliggör ett integrerat tillvägagångssätt i fråga om energi och miljö?
Avreglering leder på sikt till lägre energipriser. Detta kommer dock inte att leda till någon högre energiförbrukning. Det är ju så att energi är och förblir en hög kostnadspost för såväl företag som enskilda.
Ytterligare en ansats till integrering av energi- och miljöpolitik är införande av en sådan miljöskatt som redan finns i Nederländerna och Sverige. Införande av denna miljöskatt kan leda till högre energieffektivitet och således också till en lägre energiförbrukning. Min grupp uppmanar kommissionen och medlemsstaterna till ett samordnat införande av en sådan skatt för att det inte skall uppstå någon konkurrensförfalskning inom unionen; naturligtvis måste denna skatt vara kostnadsneutral för våra medborgare.

Ahern
Det viktigaste kravet på energi- och miljöpolitiken när vi nu närmar oss 2000-talet är att åtagandena enligt Kyotokonferensen följs, och här kan naturligtvis en koldioxidskatt spela en viktig roll. Man har tyvärr ännu inte kommit överens om en sådan skatt, men vi skall uppmana kommissionen att verka för en dylik skatt.
Faktum är att vi inte alls följer våra energiåtaganden enligt Kyotokonferensen. Man har kommit överens om att energibevarande, rationell planering och förnybara energikällor utgör de viktigaste stegen framåt, förutom koldioxidskatten, om vilken man alltså ännu inte slutit några avtal. Dessa åtgärder är de rätta om man vill uppnå hållbarhet, men vi främjar dem inte tillräckligt kraftfullt. Den senaste statistiken om energiintensitet visar att vi befinner oss på en oförändrad nivå för 1996. Det sker faktiskt en negativ utveckling efter sju års försök att uppfylla åtagandena rörande klimatförändringarna: Detta är inte bara oacceptabelt, det är fullständigt skandalöst. Jag hänvisar till denna statistik - jag är säker på att ni vet vilken jag avser, och vi måste prestera bättre resultat. Medborgarna förväntar sig - ja, de t.o.m. kräver - att vi skall prestera bättre resultat.
Kommissionen och parlamentet har tillsammans verkligen försökt att hålla den redan lilla budgeten för Save och Altener på rätt kurs, och jag tackar er för detta och hoppas att vi kan fortsätta utvecklingen.
Något som inte hör hemma inom energi och miljö är kärnenergin, eftersom denna inte är hållbar. Vi har inte förmåga att hantera kärnavfallet även om olika fantasifulla lösningar har föreslagits, inklusive att skicka det till månen; och vi skulle verkligen befinna oss på en annan planet om vi instämde i Chichesters påstående att kärnkraften är en lösning. Det är den inte, och jag tycker att det var mycket oklokt av honom att ta upp denna stridbara fråga i samband med ett annars mer eller mindre acceptabelt betänkande. Jag anser också att kommissionen gjorde mycket klokt i att undvika några hänvisningar till kärnkraften i kommissionens egna förslag, och jag råder er att behålla detta förhållningssätt, eftersom det är ett förslag som skapar mycket splittring och vi kommer absolut inte att stödja det.
Den kärnkraftsolycka som nyligen inträffade i Japan har återigen avslöjat kärnkraftsindustrins brottsliga försummelser, och de lögner som nyligen uttalades i samband med säkerhetskontroller av BNFL i Sellafield, är ytterligare bevis på att vi verkligen måste vara vaksamma när det rör kärnkraftsindustrin och det sätt på vilket den fungerar. Vad är det vi vill och vilken väg leder framåt? Vi vill t.ex. att det sker ett genomförande av åtagandena i enlighet med vitboken om förnybara energikällor. Vi vill att dessa åtaganden skall fyllas ut med en åtgärdsplan från kommissionen om förnybara energikällor. Det har gjorts hänvisningar till den inre marknaden, och detta är den viktigaste miljön som vi nu verkar i: Det är här de stora statsstöden på kol- och kärnenergiområdet måste stoppas och stödet till förnybara energikällor som en viktig aspekt av miljöpolitiken måste nå realistiska volymer. Rättsligt bindande mål för förnybara energikällor är en viktig del av denna strategi, men vi måste också på ett mycket tydligt sätt externalisera de interna kostnaderna beträffande den traditionella energiproduktionen. Jag tror slutligen att om vi tillämpar gemensamma bestämmelser och om vi stoppar statsstöden, i synnerhet för kärnenergin, så får vi se andra energiformer bryta fram.

Boudjenah
Herr talman! Energin står i centrum för all ekonomisk och social verksamhet. Alla medborgare berörs av tillförsel, transport och distribution av energi. Det återstår mycket att göra för att rätten till energi skall bli en realitet överallt, såväl i de fattigaste länderna som i de industrialiserade, där alla kategorier av befolkningen inte har samma tillgång till den: behoven är alltså inte fyllda och energifrågorna blir avgörande.
Europeiska unionens energiberoende är högt. Man har ännu inte lyckats stabilisera koldioxidutsläppen och energiresursernas diversifiering har ännu inte uppnåtts. Att utarbeta en energipolitik som innebär att man respekterar miljön kräver alltså avsevärda ansträngningar. FN:s femte konferens om klimatförändringar bekräftade i det hänseendet skillnaderna mellan dem som håller på den voluntaristiska politiken och dem som alltid försöker att kringgå de åtaganden som gjordes i Kyoto. Europeiska unionen åtar sig att senast år 2002 ratificera protokollet från Kyoto och arbetar för differentierade åtgärder för utvecklingsländer och industriländer. Dessa koldioxidutsläpp minskade med 19 procent under 1997. Jag tror att unionen på det sättet kan bidra till att förhindra att den liberala och enbart kommersiella amerikanska uppfattningen, som går så långt som till att ifrågasätta de åtaganden som gjordes i Kyoto, inte vinner.
De europeiska ansträngningarna räcker emellertid inte och det är inte säkert att vi kan anta alla dessa utmaningar. Det finns därför anledning till oro över att kommissionen och rådet fortsätter att betrakta avregleringen av energimarknaden som en nödgad övergång. Såsom det också noteras i Chichesters betänkande föreligger ett motsatsförhållande mellan avregleringen och minskningen av koldioxidutsläpp. Men det är inte den enda motsättningen. Marknadens påtryckningar utövas också på public service-uppdrag: de offentliga företagen är en av de mest effektiva platserna för en ohejdad fri konkurrens och de är hotade. Konkurrensutsättningen begränsar dessutom staternas möjlighet att ingripa i valet av energi och garantera att alla användare har samma tillgång. Energin är inte en vara som andra utan måste särbehandlas. Den kräver mer samarbete, en samordning av den nationella politiken och inte en integrerad europeisk politik.
Föredraganden förvånar sig slutligen med rätta över att kommissionen fullständigt tar avstånd från kärnkraften trots att den bidrar till att minska koldioxidutsläppen och trots att den är säkrare och miljövänligare. Allt detta är utmaningar som kräver en bred, offentlig debatt, som gör det möjligt för var och en att kontrollera utmaningarna och energipolitikens val.

Gallagher
Låt mig börja med att gratulera herr Chichester till utarbetandet och framläggandet av detta betänkande.
Kommissionens meddelande om en förstärkning av integrationen av miljön i gemenskapens energipolitik är mycket välkommet mot bakgrund av dess realistiska förhållningssätt till frågan. En hållbar utveckling är inte bara ett sublimt mål, det är ett åtagande i enlighet med fördragen och måste därför utgöra huvudprincipen för all energipolitik i Europeiska unionen framöver, och samtidigt måste man nå en balans. Vissa tydliga mål har redan fastställts av unionen på energiområdet för att minska koldioxidutsläppen med 8 procent fram till mitten av nästa årtionde, och naturligtvis för att fördubbla andelen förnybara energikällor från nuvarande 6 procent till 12 procent senast år 2010.
Initiativen på gemenskapsnivå kompletterar de som sker i medlemsstaterna. I mitt eget hemland, Irland, skall t.ex. 160 miljoner euro användas för utveckling av en miljömässigt hållbar energisektor. Genom de kombinerade initiativen från gemenskapen och medlemsstaterna, vilka har huvudansvaret för energipolitiken, tror jag att dessa mål kan uppnås. Vi måste vara noga med att tillåta en tillräcklig flexibilitet som innebär att hänsyn tas till de nödvändiga anpassningarna på energimarknaden under dess omvandling, och av detta skäl måste våra mål förbli realistiska och förslagen måste förbli öppna när det rör detaljerna. Chichester inser den begränsade roll som parlamentet kan spela inom energipolitiken, givet det faktum att den i det stora hela faller inom medlemsstaternas behörighetsområde. Men vi har en tydlig och konsekvent röst när det rör miljöfrågor, och de miljömässiga övervägandena när det gäller energiförsörjningen är självklara och avsevärda. Jag stöder initiativ på gemenskapsnivå som bidrar till medlemsstaternas initiativ, för att uppfylla deras åtaganden enligt Kyotoprotokollet om begränsning av utsläpp av växthusgaser från energisektorn. Vi röstade nyligen för att förnya samma program med ökade medel, och detta kommer att ge ett värdefullt bidrag till medlemsstaternas initiativ.
Sammanfattningsvis, så tror jag att man kan lära sig mycket genom ett åsiktsutbyte om energipolitik mellan medlemsstaterna, och jag stöder Chichesters uppmaning till kommissionen att denna skall belysa exempel på bästa metoder vid integrationen av miljön i energipolitiken.

Belder
Herr talman! I Amsterdamfördraget fastställs att miljö skall integreras inom andra politiska områden. Detta gäller mycket tydligt för den europeiska energipolitiken med tanke på att denna politik har stora följder för miljön.
Såväl i Europeiska kommissionens meddelande som i resolutionsförslaget från utskottet för industrifrågor tittar man mycket ensidigt på koldioxidproblematiken. Det finns stor risk för att andra miljöeffekter inom energipolitiken glöms bort. Här tänker jag på utsläpp av försurande ämnen och partiklar vid produktionen av bland annat elektricitet. För direktiv som nu är under behandling, såsom direktivet om nationella utsläppstak och direktivet om stora förbränningsanläggningar - se Oomen-Ruijtenbetänkandet - är dessa ärenden av stor vikt. Därför tror jag att det är nödvändigt att också ta upp följande överväganden i resolutionen. I ändringsförslagen 1 till 4 hänvisas till det faktum att vid traditionell energiproduktion frigörs, vid sidan av koldioxid, även skadliga ämnen som bidrar till smogbildning och sura regn. Politiken i fråga om koldioxidreduktion får inte gå ut över ansträngningarna för att minska ovannämnda utsläpp.
I ändringsförslagen 2 och 5 rekommenderas användning av värmekraft för att på så sätt spara energi och följaktligen minska koldioxidutsläppen.
I ändringsförslag 3 betonas att vid användning av kärnkraft spelar också andra miljöeffekter av olika slag en roll vid sidan av en möjlig koldioxidreduktion, såsom lagring av radioaktivt avfall.
I ändringsförslag 6 ber vi kommissionen att överväga alla miljöeffekter vid de jämförande undersökningarna av de olika energikällorna. Enligt min bestämda övertygelse har detta ännu inte skett. Man har med rätta tittat på koldioxidutsläppen och energibesparing, vilket jag helhjärtat skriver under på. Men, som jag redan angett, det finns ett stort antal andra miljöaspekter som inte har uppmärksammats. Detta innebär att det fortfarande totalt sett inte är tal om en kraftigare integrering av miljön i energipolitiken.

Dupuis
Herr talman! Jag skulle till att börja med vilja lyckönska föredraganden, framför allt för hans skicklighet att plocka bort kärnkraftsfrågan ur betänkandet. Men utöver det tror jag som han att vårt parlaments problem är att vi inte ser någon möjlighet att för närvarande på ett allmänt och fördjupat sätt ge oss in på frågan om energipolitiken. Det beror på brister i fördraget, fördragen, och kanske också vårt parlament. Med utarbetandet nyligen av ett betänkande om förnybar energi, får vi en uppdelning av frågan som ändå är grundläggande, och även där är jag överens med föredraganden och med ett stort antal talare.
När det gäller detta betänkande kan vi inte begränsa det till de miljökonsekvenser som koldioxiden orsakar. Det är en mycket viktig aspekt av problemet, men såsom Belder och andra talare sade finns det många andra aspekter, bl.a. kärnkraften, men inte bara den, som har miljökonsekvenser och som vi måste ta itu med.
Problemet gäller också anslagen. I brist på en enda politik på energiområdet ökar Europeiska unionen anslagen, särskilt till forskning. Det är ett bevis på att det mellan raderna finns en politik som ännu i dag främjar kärnkraften, vilket i mina ögon inte längre kan tolereras. Målsättningen med 12 procent av den förnybara energin är fullständigt otillräcklig och ändå riskerar vi att inte uppnå den. Det är alltså bråttom att ena denna energidebatt så att vi exakt kan fastställa våra val av investeringar och sätta stopp för dessa motsatsförhållanden som gör att minst fem av Europeiska unionens medlemmar, Österrike, Italien, Danmark, Portugal och Grekland, som inte utnyttjar kärnkraft, är skyldiga att finansiera en politik som till mer än 50 procent fortfarande subventioneras av Europeiska unionen när det gäller kärnkraft. Jag tror att vi snarast måste inleda en debatt för att få en verklig diskussion om energifrågan och inte längre tillämpa den uppdelningspolitik vi hittills gjort.

Kauppi
Herr talman, kommissionärer! Trots att miljöaspekternas betydelse har vuxit under årens lopp, bör målet för unionens energipolitik även i fortsättning vara att garantera energiförsörjningen för Europas industri och hushåll på ett konkurrensmässigt sätt. Även miljöaspekterna spelar en roll i uppfyllandet av detta mål. Men miljön är inte - och kan inte heller bli - huvudsyftet med energipolitiken.
Europeiska unionen har under senare år gjort mycket för att åstadkomma en allt hållbarare energihushållning. Vi har förbundit oss att genomföra betydande minskningar av koldioxidutsläppen före år 2005. Vi har satsat på ett ökat användande av förnybara energikällor, och vi har deklarerat vår fasta vilja att uppmärksamma kraven på en hållbar energihushållning i utvidgningsprocessen. På samma gång måste vi emellertid erkänna, att kraven på unionens energipolitik delvis är motstridiga.
I samband med detta betänkande har målet varit att föra en diskussion om kärnkraften och dess ändamålsenlighet som en produktionsform även i framtiden. Motstridigheten i de kärnkraftfientliga inlägg som gjorts här, åtminstone från ett par håll, och målet med sänkta koldioxidutsläpp kan inte förnekas. Kärnkraftens andel av elproduktionen måste behållas åtminstone på nuvarande nivå och möjligen till och med höjas en aning, för att möjliggöra ett uppnående av de stolta målen med minskade koldioxidutsläpp, till vilka ni kära vänner, även Plooij-van Gorsel och Ahern och alla ni andra i denna kammare har förbundit er. Detta förutsätter, om miljöaspekterna vederbörligen beaktas, att medlemsstaterna i sina egna nationella strategier - eftersom detta är en fråga om nationella strategier - i tid förbereder sig för i ersättnings- och nyinvesteringar.
Inte heller målet med en gemensam europeisk energiskatt bör begravas. Utgångspunkten för reformen bör emellertid vara att den totala skattebördan för Europas industrier inte höjs. I detta avseende delar jag kollega Mombauris oro över att en möjlig åtstramning av energibeskattningen måste kompenseras genom ändringar i andra skatteformer som berör företagen. Samtidigt måste det till garantier för att energiskattemodellen inte blir ett hinder för den i Finland så viktiga torveldningen i framtiden.

Paasilinna
Herr talman, kära kolleger! Detta betänkande är viktigt, det är utformat av en yrkesman. Den är emellertid mycket allmänt hållen, och jag efterlyser en aning konkreta fakta i denna fråga, och tänker därför tala om gas och en aning om Ryssland. De förnybara energikällornas andel i Europeiska unionen fördubblas under en tioårsperiod från sex till tolv procent, och en viktig och närmast avgörande faktor i minskningen av koldioxidutsläppen anses just nu vara utvecklingen av kol- och naturgasdrivna anläggningar för el- och värmeproduktion - kombianläggningar. I mitt eget land är flisproduktionen - energi som utvinns ur träavfall - på väg att bli konkurrenskraftig och viktig.
Utredningar visar, att gasanvändningen växer inom unionen, men samtidigt sinar våra källor inom unionen inom loppet av 10-20 år. Ryssland är vår största producent, och där finns världens största gasfyndigheter, av vilka många ligger på relativt nära håll, det vill säga i norra Ryssland, Sibirien och området vid Barents hav.
Det beräknas att behovet av gas år 2020, alltså om tjugo år, kommer att ligga på 150 miljarder kubikmeter. Även Rysslands gasproduktion börjar minska inom ett par år. Produktionen minskar alltså både inom EU och i Ryssland, medan vår efterfrågan ökar. Detta gaskonsumtionsområde behöver gas som motsvarar fyra eller fem gasledningar till.
Häri ligger problemet. Vi har ett partnerskaps- och samarbetsavtal med Ryssland, vars genomförande kräver konkreta objekt samtidigt som Ryssland befinner sig i en kaotisk situation, som förhoppningsvis stabiliseras i någon riktning efter valet. Här skulle vi ha ett gemensamt investeringsobjekt, gas, som vi är i stort behov av och vars produktions- och satellitområden i norr ligger relativt nära oss. Egentligen skull man kunna säga att Ryssland är tvingat att förlita sig på sina resurser i norr även av det skälet att krigens och konflikternas tidevarv tycks fortgå i söder. Med andra ord vänder sig Ryssland till ett område, där dessa problem inte finns. Europeiska unionen sträcker i denna fråga ut samarbetets hand även via den nordliga dimensionen.
Jag föreslår därför att kommissionen vidtar kraftfulla åtgärder, och vill samtidigt fråga, vad kommissionen har gjort för att lösa naturgasfrågan med hjälp av Ryssland?

Pohjamo
Herr talman, ärade kolleger! Chichester har helt riktigt i sitt eget betänkande konstaterat att miljöaspekterna har integrerats på ett bättre sätt i energipolitiken, men enligt närhetsprincipen bär medlemsstaterna huvudansvaret för energipolitiken. Miljödimensionen måste även integreras i energipolitiken på regional och lokal nivå. Även detta konstateras i detta betänkande.
Save- och Altener-programmen som nyligen genomgått en översyn är hörnstenar i en hållbar och miljövänlig energipolitik. Energieffektiviteten och användandet av förnybara energikällor måste ökas för att bringas minst i nivå med unionens stolta målsättningar. Detta förutsätter forskning, pilotprojekt, utbyte av erfarenheter och tekniska tillämpningar. Vi bör garantera ett nätverken är tillgängliga även för små företag och företag som producerar förnybar energi inom hela unionen.
De största hindren för den ökade användningen av förnybar energi och energibesparingarna är attityder och okunskap. Därför har informationen en viktig del i främjandet av den miljövänliga energiproduktionen och -användningen. Allt detta kräver pengar. Främjandet av en hållbar energipolitik har beklagligt små medel i unionens budget. De måste ökas, om man skall stå fast vid målen. Medlemsstaterna måste också på ett modigt sätt använda skattemässiga lösningar och andra incitament för att öka energieffektiviteten och användandet av förnybar energi. Även torv som en långsamt förnybar energikällor måste fås in i kretsen av de energikällor som gynnas av sådana incitament.
Kärnkraften har förts fram i en alltför gynnsam dager i betänkandet. Jag anser att kärnkraften inte är en lösning på problemen med energiproduktionen. Kärnkraften behövs fortfarande, men säkerhetsfaktorerna och lagringen av kärnavfallet är fortfarande allvarliga problem.

Sandbæk
Herr talman! Det är utomordentligt viktigt att det vidtas åtgärder för att man skall ta miljöhänsyn inom energipolitiken, och jag välkomnar därför kommissionens meddelande. Kyoto-målen ställer oss inför en viktig utmaning, och hållbarhet bör vara en genomgående princip för den framtida energipolitikens utveckling. Atomkraft är inte lösningen. Härigenom kan man kanske minska utsläppen av koldioxid, men samtidigt skapar denna energiform långt flera nya miljöproblem. Av samma anledning stöder jag ändringsförslag 8 om att lägga särskild vikt vid försiktighetsprincipen. Det är verkligen på tiden att EU börjar prioritera sina egna målsättningar om en fördubbling av energiproduktionen, när det gäller förnybara energikällor.
Så sent som i förra veckan var kommissionen färdig att lägga fram ett förslag till ett nytt EG-direktiv, som skulle sätta stränga gränser för nationella stödinsatser till förnybar energi. Nu drogs förslaget lyckligtvis tillbaka, bl.a. på grund av en god dansk alarmberedskap. Direktivet gick ut på att nationella stödinsatser till elektricitet från förnybara energianläggningar utöver de första 5 procenten skulle kunna gå till producenter i alla EU-länder. I praktiken skulle ett sådant förslag betyda att utbyggnaden av den förnybara energin skulle stanna vid 5 procent, för det finns ju ingen finansminister i något land som vill finansiera utvecklingen av projekt i andra länder. Och den danska energiplanen, som siktar på att 20 procent av energiförsörjningen skall komma från förnybara energikällor år 2003, skulle få stora problem. Jag hoppas därför att kommissionen, när den kommer med ett nytt förslag, kommer att läsa sitt eget meddelande om stärkandet av miljöhänsynen i gemenskapens energipolitik och aktivt bidra till att användningen av förnybara energikällor främjas.
(Applåder)

Rübig
Herr talman, mina damer och herrar! Det är viktigt med miljöaspekter på energiområdet, och därför vill jag tacka Chichester så hjärtligt för hans betänkande, som i sin kärnpunkt går in på de rätta frågorna. Vi täcker ca 50 procent av energibehovet i Europa med råolja och 25 procent med gas, vilket betyder att närmare ¾ av vår energi nu utvinns ur fossila energikällor. Om vi antar att vi importerar mer än 50 procent av hela Europeiska unionens energibehov, så måste vi verkligen fråga oss hur vi skall kunna garantera vår försörjning med tanke på de klimatförändringar som inte bara kan och kommer att drabba oss på grund av koldioxid, om vi inte reagerar, utan framför allt också om det sker politiska klimatförändringar?
När det gäller de politiska klimatförändringarna vill jag påpeka att vi är särskilt beroende av vissa områden. 39 procent av den gas som används måste importeras, och 41 procent av den kommer från de oberoende staterna i f.d. Sovjetunionen. Gaskonsumtionen växer mycket snabbt i Europeiska unionen, och energiimporten i Europeiska unionen ökar fortfarande med 0,9 procent per år. Vi har redan gjort framsteg på miljöområdet. Koldioxiden är konstant respektive stiger lätt, svaveldioxiden har minskat med 30 procent från 1990 till 1994, för kväveoxider har vi uppnått 9 procents minskning. Kärnkraft kan inte lösa problemet. Därför kommer den österrikiska delegationen att avstå från att rösta vid stycke L i ingressen, punkt 5.
Kärnenergin ersätts i ökande utsträckning av gas. Därför är försörjningssäkerheten på detta område av särskild betydelse för oss, och därför kommer inte heller parlamentet att ge vika vid förhandlingarna med rådet om Altener och Save - det gäller 81 miljoner euro respektive 68 miljoner euro. Vi behöver försörjningssäkerhet, vi behöver konkurrenskraftig energi!

Caudron
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag mottar med stor tillfredsställelse kommissionens meddelande om att integrera miljödimensionen i energipolitiken, även om jag som många andra beklagar de allvarliga förseningar som uppstått på detta område i Europa.
Många medlemsstater som är behöriga på området har alltför ofta struntat i denna fråga, vilket resulterat i verkliga miljökatastrofer. När detta krav väl ställts, uppenbarligen under stor enighet, återstår att reglera problemet hur det skall genomföras och det är långtifrån enkelt att få de olika föreslagna politiska inriktningarna att stämma överens. Det leder till en rad oenigheter av samma omfattning som de andra utmaningar som Europeiska unionen måste anta.
De huvudsakliga utmaningarna är för mig, liksom för en rad andra naturligtvis, följande. Först har vi den om Europeiska unionens försörjningssäkerhet och energiberoende, ett beroende som kommer att öka och som riskerar - säger man oss - att uppgå till 70 procent år 2020, med alla de politiska risker det kan medföra. Vi har sedan också åtagandet från Kyoto att minska koldioxidutsläppen med 8 procent jämfört med 1990 års nivå. Inför dessa två utmaningar försvarar vissa lösningen med enbart kärnkraft, medan andra anser att kärnkraften helt skall överges.
Personligen tror jag inte att man i dessa två ytterligheter kommer att kunna finna en lösning för att bevara miljön. Jag skulle snarare vare positiv till en balanserad utveckling av energikällorna, där kärnkraftsdelen behålls och framför allt förnybara energikällor utvecklas. Europeiska unionen har som målsättning att öka andelen av dessa från 6 till 12 procent till år 2010 men då behövs ekonomiska medel för det och i dag står vi långt därifrån, att döma av de senaste diskussionerna i förlikningskommittén.
En annan stor utmaning är motsättningen - som förefaller mig mycket stark - mellan avregleringen av energinäten, som förvisso är gynnsam när det gäller att sänka priserna, men också samtidigt gynnar slöseriet och främjandet av en rationell och ekonomisk användning av energin. Vi måste vara medvetna om detta, herrar liberaler, att marknaden kan inte reglera allt och ultraliberalismen får underliga effekter.
För att kunna bemöta dessa utmaningar och överbrygga motsatsförhållandena krävs det därför mycket snabbt samråd på alla nivåer, med staterna och med kandidatländerna, och att vi tar med kandidatländerna i Europeiska unionen och arbetar inom ramen för det femte ramprogrammet. Vår föredraganden har gjort ett utmärkt jobb och lämnat utmärkta förslag. Jag vill avslutningsvis lyckönska honom till det.

Schmidt, Olle
Herr talman! Jag är liberal, dock icke ultraliberal. Miljö- och energifrågorna måste ses i ett sammanhang, och energisystemen måste utformas på ett balanserat och väl avvägt sätt. Eftersom nästan all produktion och användning av energi har en negativ påverkan på miljön, måste energipolitiken också ses som en viktig del i miljöpolitiken. God tillgång till energi är en förutsättning för vårt välstånd, för jobb, för utveckling. Omställningen av energisystemen måste därför ta hänsyn till Europas behov av tillväxt och ökad sysselsättning. Helt klart är att om kärnkraften och tillgången till kärnenergi hanteras på ett oansvarigt sätt kommer det att allvarligt skada såväl Europas möjligheter till tillväxt som möjligheter att klara det, enligt min mening, allvarligaste miljöhotet, nämligen klimatförändringarna, de ökande utsläppen av koldioxid. Låt oss därför, kolleger, sluta "köra huvudet i busken" i tron att avvägningsproblemen försvinner. Snabb avveckling av kärnkraften, minskning av koldioxidutsläppen, bättre miljö, bevarad välfärd och ekonomisk kraft - detta går inte ihop!
Chichesters betänkande präglas i huvudsak av en helhetssyn som jag är övertygad om måste finnas i miljö- och energipolitiken. Dock ett tillägg: En gemensam miljöskatt för hela Europa måste bli verklighet! Det kommer att krävas!
Slutligen: De osäkra och i vissa fall direkt farliga kärnkraftverken i Öst- och Centraleuropa måste däremot stängas mycket snabbt. Det är en osedvanligt dålig politik att stänga väl fungerande kärnkraftverk i medlemsländerna, vilket betyder ersättningskraft med ökande koldioxidutsläpp, samtidigt som man har kvar kärnkraft som utgör ett allvarligt miljöhot mot hela vår kontinent.

Wijkman
Herr talman! Jag vill också gratulera Chichester till hans betänkande. Det är tveklöst så, att bland de miljöproblem som vi upplever som allvarliga svarar nog dagens energisystem för minst 50 procent av orsakerna. Därför är det naturligtvis viktigt att unionen tar ett ökat grepp kring energipolitiken i framtiden.
Ännu sju år efter Riokonferensen och undertecknandet av klimatkonventionen fortsätter koldioxidutsläppen att öka; det har berörts av många talare här i dag. Huvudproblemet, som jag ser det, består i att industriländerna har gjort för litet på hemmaplan. Inte minst gäller detta USA, som verkar vara mest intresserat av att köpa s.k. hot air från Ryssland och Ukraina och den vägen lösa sina åtaganden.
Detta dödläge måste brytas. Som jag ser det, kan bara EU göra detta, genom en aktiv strategi, dels med betoning av insatser på hemmaplan och ett aktivt samarbete med framför allt u-länderna samt stöd till dem för att de skall kunna miljöanpassa sina energisystem, dels genom att visa att det faktiskt går att ändra kurs utan att kostnaderna är stora, eftersom vi får så många andra miljövinster när vi begränsar fossilberoendet.
För att klara detta krävs naturligtvis en rad olika styrmedel, t.ex. normer och standarder, men också ekonomiska styrmedel. Vi måste titta mycket noga på trafiken, eftersom utsläppen på detta område fortsätter att öka mycket kraftigt. Det finns tyvärr en tendens, när energin blir billigare genom effektiviseringar, att sparandet äts upp genom en s.k. rebound-effekt, dvs. vi ökar efterfrågan. Därför menar jag att beskattning är ett viktigt styrmedel. En koldioxidskatt som innebär att man samtidigt sänker skatten på arbete skulle vara ett utmärkt steg i rätt riktning. Det skulle visa världen att vi tar allvarligt på dessa frågor. Det är min förhoppning att kommissionen under de kommande månaderna tar initiativ i denna riktning, så att vi kan gå från ord till handling.

De Palacio
Herr talman! För det första vill jag tacka och gratulera herr Chichester för hans positiva och konstruktiva betänkande om kommissionens meddelande till rådet och parlamentet om att förstärka integrationen av miljön i gemenskapens energipolitik. Jag vill också tacka alla parlamentsledamöter som har deltagit i denna debatt med konstruktiva och positiva bidrag.
På toppmötet i Helsingfors, som äger rum i december, kommer stats- och regeringscheferna att diskutera frågan om integrationen av miljön och hållbar utveckling i politiken inom olika sektorer, och särskilt energipolitiken. Därför är vår debatt i dag särskilt lämplig.
För det första vill jag påpeka att just energisektorn är den första som har utarbetat ett meddelande om integration av miljön i sin politik. Detta återspeglar den framträdande roll som den måste ha inför miljöhoten. Energisektorn har på ett substantiellt sätt bidragit till att förbättra luftkvaliteten på lokal och regional nivå gentemot den tidigare situationen. Direktivet om stora förbränningsanläggningar som syftar till att minska svaveldioxid och kväveoxider och Auto-Oil-programmet för att ta itu med luftkvaliteten i städerna är några mycket framträdande exempel.
Jag vill framhålla det befintliga samarbetet mellan energi- och miljösektorerna. Detta visar att det finns möjligheter att stärka integrationen och tack vare den, etablera miljökvalitetsnormer till en kostnad som inte påverkar den europeiska konkurrenskraften, en fråga vi alltid måste ha framför ögonen.
Detta samarbete har speciell betydelse med tanke på klimatförändringshotet. Energin fortsätter att ha en framträdande plats i förberedandet av de internationella förhandlingarna för att tillämpa Kyotoprotokollet. Kommissionen tar på det hela taget emot parlamentets åsikter mycket positivt. Framhållandet av behovet att påverka befolkningens reaktioner och konsumtionsvanor och att få i gång en kommunikation med medborgarna och de små och medelstora företagen bekräftar den betydelse det politiska ledarskapet kommer att ha för att förändra våra konsumtionsvanor och att främja en hållbar utveckling. Som jag ofta brukar upprepa måste vi börja ge exempel i just offentliga anläggningar, i offentliga byggnader, inom den offentliga sektorn och i institutionerna, genom ett mer effektivt och rationellt energianvändande.
Tekniken kommer att ha en viktig plats, men upprättandet av nya och mer krävande miljöbestämmelser måste helt enkelt få medborgarnas stöd. Att söka efter ren och lönsam teknik är en av kommissionens främsta ambitioner. Parlamentets resolution påminner oss alla om den externa dimensionen, det vill säga, utvidgningsprocessen och förbindelserna med tredje land, speciellt med utvecklingsländer; den bjuder oss att anta en realistisk, balanserad och flexibel uppläggning i utarbetandet av politiken, en speciellt viktig aspekt när det är dags att behandla de kombinerade energisystemen och dess utveckling i tiden.
Kommissionen, ärade ledamöter, håller med parlamentet om att det är nödvändigt att anta en bred uppläggning för att stärka användandet av energikällor med lågt innehåll av kol för att tillfredsställa efterfrågan. I våra program trycker vi på de förnybara energikällorna och på energieffektiviteten. Denna politik för efterfrågan är en central pelare i vår plan för hållbar energipolitik för att möta medborgarnas stora miljöoro.
Parlamentet ber också om vår uppmärksamhet av en sektor som inte har fått den uppmärksamhet den förtjänar. Det gäller utvecklingen av förmågan att separera och lagra koldioxid, vilket utgör ett alternativ som måste studeras grundligt.
Sammanfattningsvis, herr talman, ärade ledamöter, mottar vi denna resolution positivt. Den påminner oss om den verkliga definitionen av en långsiktig hållbar utveckling, en varaktig utveckling. I vår politik måste också den mänskliga dimensionen beaktas. Vi måste noggrant analysera de ekonomiska och sociala konsekvenserna av våra politiska beslut i energi- och miljösektorerna.
För att avsluta, herr talman, så har flera talare nämnt en bredare debatt för att diskutera alla aspekter angående inte bara efterfrågan och miljöaspekterna utan också våra energikällor och vårt energiberoende enligt framtidsprognoserna. Utan tvekan, ärade ledamöter, är detta en debatt som vi måste ägna all vår uppmärksamhet, och jag hoppas att vi under de närmaste månaderna och givetvis innan mandatet för denna kommission är slut, kan bedriva fullständiga, öppna, intensiva och kvalitativa diskussioner, såsom i diskussionen om detta betänkande.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Om några minuter, nämligen kl. 12.00, kommer omröstningen att äga rum.

Barón Crespo
Herr talman! Jag har fått kännedom om att parlamentets sekretariat - jag vet inte om det var på ordförandeskapets anvisning - har förbjudit Europeiska revisionsrättens ordförande att hålla en presskonferens i parlamentets lokaler. Jag vill från min grupp framföra den allra kraftigaste protest. Jag tycker att denna typ av behandling av ordföranden för en annan europeisk institution är en skam och en vanära för denna kammare. Jag ber er framföra min protest till ordförandeskapet, och jag förväntar mig en förklaring av denna händelse.
(Applåder)

Talmannen
Jag garanterar er att era kommentarer har vidarebefordrats. Personligen har jag ingen information om detta, men jag skall se till att ordförandeskapet informeras om ert ärende. Vanligtvis är det kvestorskollegiet som ger eventuella tillstånd till dylika sammanträden, så jag känner inte till situationen.

Cappato
Herr talman! Jag vill bekräfta att inte heller denna gång kommer de radikala ledamöterna att delta i omröstningen. Skälet till det, som ni vet, är att vi på det viset vill påtala vårt underläge vad gäller parlamentariska rättigheter och rätten att yttra oss. Jag hoppas att kammaren inte börjar tycka att våra inlägg bara är en tröttsam vana, eller något som kan behandlas ytligt eller lättsinnigt. Det skulle vara allvarligt om parlamentet skulle vänja sig vid denna diskriminering gentemot vissa ledamöter, och vi skulle inte ha något emot om det från ordförandeskapets sida kunde komma ett tecken på uppmärksamhet och förståelse när det gäller detta problem som vi ständigt påpekar.

Bigliardo
Herr talman! Jag instämmer i det som Cappato sade. Eftersom jag tillhör MSFT fortsätter även jag röststrejka som ett stöd åt de ledamöter som kämpar för frihet och bättre villkor i Europaparlamentets arbetsordning. Jag förklarar därför att jag avstår från att rösta i den här omgången, på samma sätt som mina kolleger i Radikala partiet.

OMRÖSTNING
Talmannen.
Före omröstningen vill jag be kommissionen att ange sin ståndpunkt rörande ändringsförslagen.
De Palacio, kommissionen. (ES) Herr talman! Kommissionen kan godta ändringsförslag 2, 3, 4 och 8 i sin helhet. Dessutom kan vi i princip godta ändringsförslag 6, 7 och 9, vilka behöver några klargöranden och en viss omarbetning i formuleringen. Det är bara tre ändringsförslag, ändringsförslag 1, 5 och 10, som kommissionen inte kan godkänna. Detta är i huvudsak kommissionens ståndpunkt.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0043/1999) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om åtgärder mot utsläpp av gas- och partikelformiga föroreningar från motorer med kompressionständning som används i fordon samt om ändrat förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv mot utsläpp av gasformiga föroreningar från motorer med gnisttändning drivna med naturgas eller motorgas (LPG) vilka används i fordon och om ändring av rådets direktiv 88/77/EG (5734/1/1999 - C5-0028/1999 - 1997/0350(COD)) (föredragande Bernd Lange)
Talmannen. Jag ger återigen ordet till kommissionen för en kommentar om ändringsförslagen.

De Palacio
Herr talman! Såsom kommissionär Liikanen i går under debatten om detta betänkande av Lange, kan kommissionen godta ändringsförslag 3, den första delen, 6, 7, 10, 16 till 26 och 29 till 47.
Den kan i princip godta, men med en viss omarbetning, ändringsförslag 1, 4, 5, 13, 12 - de två delarna av ändringsförslag 12 och 15.
Den delar inte innehållet i ändringsförslag 2, ändringsförslag 3 i dess andra punkt, och inte heller ändringsförslag 8, 9, 11, 14, 27 och 28.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (efter dessa ändringar).)

Betänkande (A5-0039/1999) av Chichester för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om meddelande från kommissionen att förstärka integrationen av miljön i gemenskapens energipolitik (KOM(1998) 571 - C4-0040/1999)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Röstförklaringar
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0041/1999) av Smet

McNally
Jag respekterar skälen till varför den brittiska delegationen har avstått att rösta om ändringsförslag 5 och 8 - läkare under utbildning - men jag har inte följt denna linje därför att detta, för det första, är en förhandlingsståndpunkt och, för det andra, min familjeerfarenhet av en överstressad och utarbetad barnmorska som arbetar i den offentliga sektorn, tillåter inte att jag föreslår längre arbetstid för viktiga tjänstekategorier inom sjukvården än vad som är absolut nödvändigt.

Morgan
Jag kanske bör inleda med en historisk, inte föreliggande, intresseförklaring till varför jag röstat för ändringsförslag 5, artikel 1.6, om läkare under utbildning.
Min make, Dr Rhys Jenkins, som för närvarande arbetar som allmänpraktiserande läkare och under ett begränsat antal timmar per vecka, arbetade förr över 100 timmar i veckan när han gjorde sin AT-tjänst. Denna personliga erfarenhet har visat mig vilka risker det finns om man kräver att läkare skall arbeta så många timmar under en vecka. Det utgör en potentiell risk för patienternas liv och kan naturligtvis vara skadligt för läkarnas hälsa. Jag anser att en mycket fördröjd och tveksam övergång, som den som föreslås av ministerrådet, är onödig och olämplig.
Det finns dessutom ett särskilt akut problem i Wales där Brittiska läkarförbundet har beräknat att 30 procent av läkarna under utbildning arbetar fler än de rekommenderade 40 timmarna per vecka. Som jämförelse beräknas denna övertid till 10 procent i Skottland. Det finns enorma problem när det gäller att rekrytera personer till läkarutbildningen och utflödet av färdigutbildade läkare till andra länder beroende på de långa arbetsdagarna.

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen och Theorin
Dagens förhållande vad gäller att stora grupper av arbetstagare är utestängda från EU:s grundläggande arbetstidsregler är oacceptabelt. Därför menar vi att Smetbetänkandet innebär ett viktigt steg för att förbättra hundratusentals arbetstagares arbetssituation och för att förhindra att arbetstider görs till ett otillbörligt konkurrensmedel. Vi anser dock att förslaget om att reglera söndagsarbete, ursprungligen ett förslag från PPE-gruppen, är omotiverat. Vi kommer därför att rösta nej till ändringsförslag 1.
Vidare anser vi att ändringsförslag 7 om fiskares arbetstider är alltför långtgående. Vi anser att de speciella förhållanden som gäller i fiskerisektorn bättre beaktas i rådets gemensamma ståndpunkt.

Scallon
Under sin utfrågning sade kommissionsledamot Byrne att den framtida politiken inom sjukvårdssektorn inte bara bör sammanlänkas med befintliga kriser; att det måste finnas en hög hälsoskyddsnivå i all gemenskapspolitik; att vi måste arbeta i förebyggande syfte inom den offentliga sjukvården.
Jag upprepade dessa ord för de läkare i Irland som gör sin AT-tjänstgöring och som, för övrigt, har den längsta arbetsveckan i EU. De blev mycket glada.
Låt oss mot bakgrund av kommissionsledamot Byrnes uttalanden granska formuleringen från Europeiska AT-läkarnas ständiga arbetsgrupp: "Forskning visar att utdragen vakenhet som, t.ex., erfars av läkare under utbildning (vid övertidsarbete), minskar prestationsförmågan till en nivå som kan liknas vid den som är aktuell vid konsumtion av en större mängd alkohol."
Dessa totalt oacceptabla förhållanden undergräver inte bara hälsan hos de läkare som är under utbildning, utan de undergräver också vårt sjukvårdssystem och utsätter patienten för risker. Jag uppmanar den irländska regeringen att stödja detta arbetstidsdirektiv i enlighet med föredragandens förslag. Jag uppmanar också kommissionen att stödja kommissionsledamot Byrne i hans strävanden att arbeta på ett förebyggande sätt när det gäller den offentliga vården, genom att se till att patientomvårdnaden och hälsan hos och utbildningen av icke-konsulterande sjukhusläkare skyddas.

Blak
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för Smets betänkande om ändring av vissa aspekter i fråga om förläggning av arbetstiden. Vi anser det vara bra att de löntagare som hittills inte omfattats av arbetstidsdirektivet nu gör det.
Vi har inte röstat för ändringsförslag 6 från utskottet. Vi håller med om att referensperioden för offshorearbete kan utsträckas till 12 månader. En kortare period skulle kunna få betydelse för säkerheten, då det skulle kunna innebära flera flygningar till och från borrplattformen. Dessutom måste man också ta hänsyn till de anställdas välbefinnande på borrplattformerna, där det är mycket ont om plats. Vi anser det viktigt att arbetsmarknadens parter blir involverade i så viktiga frågor som förläggningen av arbetstiden. Vi anser dock att i EG-lagstiftningen måste man respektera de strukturer och traditioner som finns på de nationella arbetsmarknaderna. Därför kan vi inte rösta för detta förslag från utskottet.
Vi har röstat mot ändringsförslag 7 från utskottet. Bakgrunden till det är att man med detta förslag inkräktar på medlemsstaternas valfrihet att reglera antingen arbetstid eller vilotid, så som det fastställs i ILO-konvention nr 180 om sjömännens arbetstid. Vi menar att havsfiskarna kan få ett bättre skydd genom att man reglerar arbetstid eller vilotid per dag eller vecka, så som rådet föreslår, än genom en fast gräns på 48 timmar under en referensperiod på 12 månader.

Skinner
Labourpartiet i Europaparlamentet (EPLP)avstod från att rösta om ändringsförslag 5, 7 och 8 till Smetbetänkandet om arbetstidsdirektivet. Även om EPLP stöder en utvidgning av arbetstidsdirektivet till att omfatta de sektorer och verksamheter som inte omfattas av direktivet, förstår vi behovet av att detta görs på ett förnuftigt sätt.
Vi stöder en minskning av arbetstiden för läkare under utbildning, men det är avgörande att detta görs på ett planerat och strukturerat sätt som inte undergräver patientomvårdnaden. Detta direktiv kräver en lämplig övergångsperiod med stegvisa minskningar av arbetstiden.
Fiskeindustrin krävde flexibilitet. I detta ändringsförslag erkänner man inte fiskeindustrins verkliga behov och det kommer att få en motverkande effekt.

Caudron
. (FR) Äntligen fyller vi ett tomrum som funnits sedan 1993, det år då direktivet om arbetstid antogs. Denna lagstiftning innebar ett visst framsteg men uteslöt samtidigt sex miljoner anställda från att omfattas av den. Bland dem fanns personal som arbetade inom transportsektorn men även verksamhet till havs (bl.a. offshore och "läkare under utbildning").
Denna uteslutning av arbetstagare kunde inte längre tolereras då deras arbete inte skilde sig från det som utfördes av arbetstagare som omfattades av bestämmelserna i direktivet. Det förslag vi i dag diskuterar har därför som mål att ändra på det. Diskussionerna var skarpa särskilt när det gällde frågan om "offshoresektorn" och läkare under utbildning.
När det gäller det senare området innebar kommissionens ursprungliga förslag att läkare under utbildning skulle införlivas i direktivets tillämpningsområde under en övergångsperiod på sju år. Vi krävde att denna tidsperiod skulle minskas till fyra år, med en mellanliggande gräns på femtiofyra timmar per vecka (förhandlingsbart).
Det är det minsta man kan begära om man beaktar yrkets art. Det gäller ju dessa läkares välbefinnande på arbetet och säkerhet och hälsa för deras patienter! Därför skulle vi inte kunna godta rådets gemensamma ståndpunkt, där man förespråkar en övergångsperiod på nio år!
När det gäller "offshorearbetarna" krävde vi att arbetstiderna enbart skulle kunna uttryckas i årliga siffror i enlighet med kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter. Denna bestämmelse måste på nytt övervägas med tanke på arbetarnas hälsa och säkerhet, inom fem år efter att direktivet trätt i kraft.
Arbetstidens förläggning och den förbättrade samordning mellan yrkes- och privatliv som blir möjlig måste komma så många som möjligt tillgodo. Det är först då som vi kan börja tala om det sociala Europa. Det är verkligen på tiden.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0043/1999) av Lange

Laguiller
 - (FR) Jag avstår från Smets betänkande som syftar till att begränsa arbetstiden för läkare under utbildning, även om det innebär ett visst framsteg i förhållande till den nuvarande situationen.
Jag tycker faktiskt att det är chockerande att en övergångsperiod planeras, även om den är kortare än vad kommissionen föreslagit. Jag ser för min del ingen anledning till att åtgärden inte skulle kunna tillämpas omedelbart.
Jag är ännu mer chockad över att långtradarchaufförer inte omfattas av direktivet som begränsar arbetstiden, och av de förbehåll som framkommit i frågan när det gäller "offshorearbetarna".
Betänkande (A5-0060/1999) av Chichester

Andersson, Färm, Hedkvist Petersen, Schori och Theorin
Utsläpp från tunga nyttofordon bidrar alltmer till koldioxidutsläppen, genom ökande transporter. Vårt mål med detta betänkande är att minska dessa utsläpp för att bidra till en renare luft. För att uppnå våra åtaganden i Kyotoprotokollet måste vi fatta beslut som innebär hårda åtaganden för industrin, framför allt vad gäller koldioxidutsläppen. Det är ett av syftena med detta betänkande. Vi är medvetna om att beslutet kan upplevas som betungande för vissa producenter. Det är dock vår övertygelse att den svenska industrin, med sitt stora tekniska kunnande, har goda förutsättningar att klara av dessa krav inom den tidsram, till 2006, som föreslås i betänkandet.
Vår uppfattning är att förslagen i betänkandet inte låser sig vid en viss teknik utan rymmer möjligheter att välja teknisk lösning. Därmed är det konkurrensneutralt. Det är vår övertygelse att svenska företag i längden vinner på att ligga långt framme i miljöanpassning. Vi utgår från att den bedömningen delas av berörda företag.
Som ledamöter av Europaparlamentet ser vi det som vår uppgift att driva på en sådan utveckling.

Grossetête
 - (FR) Detta förslag till ändring av direktiv 88/77/EEG ingår i det så kallade "Auto-Oil"programmet som fastställdes av Europeiska kommissionen 1996. I det sammanhanget hade parlamentet redan möjlighet att godkänna förslagen till ändring av flera direktiv som syftade till att förbättra motorernas och bränslets kvalitet.
Jag vill inte att vi skall förlora den strategi som "Auto-Oil"programmet bygger på: målsättningen är att minska de luftföroreningar som orsakas av utsläppen från fordon. Vid den andra behandlingen är det viktigt att Europaparlamentet tydligt gör skillnad mellan de beståndsdelar som bör prioriteras och de övriga.
Vissa kommer att anse att det handlar om något självklart. Andrabehandlingen av en text, som granskats genom medbeslutandeförfarande, är alltför ofta ett tillfälle att börja bjuda över rådet. Denna frestelse måste till varje pris undvikas av flera skäl. För det första riskerar Europaparlamentet att förlora den allmänna målsättningen i förslaget det fått. Vidare försvagar parlamentet sin ställning genom att den blir mindre tydlig. Slutligen förlorar parlamentet sin trovärdighet gentemot den befolkning och den miljö som är direkt berörd.
I sin motivering förklarar föredraganden att de ändringsförslag som antagits vid Europaparlamentets första behandling till stor del bidragit till att förbättra kommissionens ursprungliga förslag. Han preciserar att rådet i sin gemensamma ståndpunkt accepterade viktiga ändringar från parlamentet. Jag instämmer helt i detta synsätt. Föredraganden har emellertid börjat bjuda över och genom att stödja 47 ändringsförslag riskerade han att ikraftträdandet av de bästa bestämmelserna i texten skulle försenas.
Rådets gemensamma ståndpunkt kommer att göra det möjligt att genomföra verkliga framsteg när det gäller utsläpp från lastbilar. Jag var inte positiv till att anta de ändringsförslag som överlämnats till kammaren för omröstning, då de skulle ha försenat textens ikraftträdande och därmed inrättandet av investeringar och industriella strategier. Detta direktivs fördel för miljön blir desto viktigare som det kommer att träda i kraft snabbt.

Bernié
Herr talman! Chichesters betänkande får sannolikt viktiga återverkningar på den europeiska energipolitiken. EDD-gruppen har röstat för det eftersom det är viktigt för oss att tillämpa subsidiaritetsprincipen.
Energin är fortfarande ett strategiskt och känsligt område för staterna. De måste få välja och fastställa politiken på området, då Europa och framför allt kommissionen bara skall spela en åtföljande roll och inte censurera. Detta mycket realistiska betänkande tyder på ett obestridligt öppet sinne. Det fördömer inte och stänger ingen dörr, exempelvis kärnkraftens. De olika energikällorna räknas upp som kompletterande och inte som en ersättning till de energikällor som för närvarande används.
Avslutningsvis, måste vi se till att tillämpa så stor öppenhet som möjligt, och samtidigt respektera de strategiska teknik- och säkerhetsreglerna. Genom seriösa och uttömmande studier och utvärderingar kommer alla att kunna bedöma hur relevant det ena eller andra valet är, vilket gör det möjligt att genomföra de ändringar som framtvingats genom utvärderingen av kunskapen.
Vi vill att energi och miljö skall kunna samsas på ett intelligent sätt, men vi måste till varje pris undvika att offra energin på miljöns altare. Konsekvenserna skulle vara katastrofala för medlemsstaterna.

Krivine och Vachetta
. (FR) Trots den allmänna överskriften, visar det sig att när väl presentpapperet plockats bort syftar det resolutionsförslag som lagts fram av Chichester framför allt till att främja kärnkraftsindustrin, under förevändningen att den producerar litet koldioxid, åtminstone i anläggningarna. Medan resolutionen är mycket vag när det gäller de flesta miljöfrågorna beträffande energisektorn, kräver denna resolution att EU-ländernas elproduktionen från kärnkraft i framtiden skall stå för minst den andel den har i dag. Och detta när ett ökande antal europeiska länder beslutar att gå ifrån kärnkraften.
Minskningen av koldioxidutsläppen resulterar i betydligt högre grad än elproduktionen i problem med att organisera transporterna - och om detta sägs ingenting i resolutionen. På samma sätt som den tiger om de avsevärda farorna med kärnkraftsproduktion och ackumulering av radioaktivt avfall under mycket lång tid!
Vi kan inte göra annat än rösta emot detta förslag till resolution.

Talmannen
Jag förklarar omröstningen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.40 och återupptogs kl. 15.00.)

Cashman
Jag hoppas att ni kan stödja mig. Detta är ingen ordningsfråga, utan enligt min mening ett historiskt tillkännagivande. Som kammaren förmodligen känner till, har det nyligen skett tillkännagivanden av David Trimble från Ulsters unionistparti och Gerry Adams från Sinn Fein. Båda har uttalat sig positivt om fredsprocessen och om en fredlig utveckling i Nordirland. Jag är säker på att talmannen kan tänka sig att skriva ett brev på Europeiska unionens vägnar och gratulera alla berörda parter till deras åtgärder, deras mod och deras beslutsamhet att föra fredsprocessen framåt, och jag är säker på att ni håller med om att fred i Nordirland inger hopp till alla överallt.

Talmannen
Herr Cashman! Jag tackar för informationen. Jag är säker på att ordförandeskapet och vi alla gratulerar detta. Jag vet inte om ni känner till det, men jag var själv föredragande för budgeten för det första stödet som gavs fredsprogrammet för Nordirland, varför jag på något sätt känner mig personligen delaktig.

Civilrättsligt samarbete
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0060/1999 av Lechner för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets direktiv om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (KOM(1999) 219 - C5-0044/1999 - 1999/0102(CNS)):
A5-0057/1999 av Gebhardt för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till rådets förordning om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn (KOM(1999) 220 - C5-0045/1999 - 1999/0110(CNS)).

Lechner
Herr talman, ärade kolleger! Föreliggande förslag gäller delgivning av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Detta kan vid första anblicken snarast verka oväsentligt, till och med betydelselöst. Men faktiskt börjar en medborgares försök att få rättvisa skipad oftast med att han i händelse av tvist, alltså vid civila rättstvister, tillställer sin partner, sin kontrahent, sin motståndare skrivelser med stämningsansökningar, genmälen, handlingar som är upprättade av en exekutor eller inför notarius publicus, nämligen i form av en formell, rättsligt godkänd delgivning. Men om detta sker över gränserna, från ett land till ett annat, tar försöket att slåss för sina rättigheter ofta slut redan vid detta första hinder, ty de gällande förfarandena för delgivning från ett land till ett annat är oftast oförståeliga, komplicerade, tidsödande, för övrigt också kostsamma, och de utgör en avsevärd felkälla. Den folkrättsliga överenskommelse som ligger till grund för detta - i vårt fall framför allt Haagkonventionen av år 1965 - är försedd med otaliga nationella förbehåll, det är oöverskådligt och svårt att förstå och hantera.
För att förbättra denna situation slöt medlemsstaterna redan 1997 en motsvarande överenskommelse, som parlamentet yttrade sig om. Denna överenskommelse ratificerades dock inte. Det förslag som kommissionen nu lägger fram stöds på denna överenskommelse. Därigenom utövar kommissionen initiativrätten i gemenskapens rättsliga samarbete i civila ärenden, och stöder sig på artikel 61c i EG-fördraget i enlighet med förfarandet i artikel 67, alltså enhälligt beslut från ministerrådet efter att ha hört parlamentet. Förenade kungariket och Irland har förklarat sig vilja delta i full utsträckning i gemenskapens arbete vad gäller det rättsliga samarbetet i civila ärenden. Danmark har hittills inte bekräftat om det också vill ansluta sig till förfarandet.
Föremålet för direktivet är, som rubriken säger, delgivning av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, alltså inte i brottmål. Det handlar om åtgärder på detta område som föreslagits av många.
Om innehållet kan man till att börja med säga att redan ersättandet av Haagkonventionen och andra avtal med en enhetlig, sluten rättsakt för gemenskapen utgör ett avsevärt framsteg. Det rättsliga förfarandet blir därmed lättare åtkomligt, standardiserat och överskådligt. De väsentligaste punkterna är att delgivningen i framtiden skall ske decentraliserat, direkt mellan så kallade sändande respektive mottagande organ, och att man därmed undviker förseningar som uppkommer genom att ytterligare instanser kopplas in i de enskilda länderna. Dessutom inrättas så kallade centrala enheter som skall bistå i händelse av problem. Det kommer på gemenskapsnivå att utvecklas enhetligt utformade formulär, gemensamma föreskrifter kommer att finnas om användning av språk och översättningar, och, inte att förglömma, även bindande tidsfrister.
Om nu förslaget skildrar en genomgående anmärkningsvärd förbättring av situationen vid gränsöverskridande rättstvister, så stannar det ändå, enligt min uppfattning, upp på halva vägen. Detta beror till att börja med på att det föreslås ett direktiv. Det lämpligaste instrumentet vore däremot en förordning, varigenom man ökar rättsaktens bindande kraft och undviker eventuella felkällor.
Dessutom innehåller förslaget alltför många undantagsbestämmelser och särbestämmelser beträffande nationella avvikelser, en kvarleva från bruket vid folkrättsliga fördrag. Det är svårt att inse varför det skall finnas en mängd nationella särbestämmelser när det gäller delgivning av skrivelser, som ändå bör vara snabb och effektiv. Här handlar det ändå inte om den integritet hos de materiella, nationella rättssystemen, som absolut bör skyddas, och inte heller om det likaledes berättigade skyddet som en stat vill ge sina medborgare i händelse av tvister, utan det handlar om att jämna vägen när det gäller civila tvister mellan våra länder, att göra dem kortare, bättre, men framför allt snabbare, och varför inte också billigare.
Av dessa orsaker föreslår vi er en rad strykningar och ändringar, så att sådana särbestämmelser skall försvinna eller åtminstone tillåtas enbart i undantagsfall, exempelvis i fråga om artikel 2, 9, 12 och 15. Vidare har några andra förbättringar gjorts, exempelvis vad gäller översättningar, vid språkliga problem, i fråga om kostnader och vid meningsskiljaktigheter mellan de ansvariga enheterna.
Mitt hjärtliga tack till ledamöterna i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för deras samarbete och de förslag som lämnats. Mitt tack gäller också kommissionen för det helt riktigt framlagda förslaget, med vilket man avsevärt förbättrar garanterandet av rättvisa över de nationella gränserna.
Men förslaget går inte tillräckligt långt. Man tar så att säga tre steg framåt och ett och ett halvt tillbaka. Våra förslag går ut på att man skall stanna när man tagit tre steg framåt, och avstå från att ta några steg tillbaka - undantags- och särbestämmelserna. Därför ber jag om ert godkännande och jag ber kommissionen och ministerrådet att anta våra förslag, så att vi bättre skall kunna säkerställa rättvisa för våra unionsmedborgare.

Gebhardt
Herr talman! Kära kolleger! Att åstadkomma ett enhetligt rättsområde är en elementär uppgift för Europeiska unionen. Den måste erbjuda medborgarna tillförlitligt skydd och säkerhet, ja trygghet. Annars kommer människorna inte att känna sig hemma i det framväxande Europa, utan avvisa det. Det enhetliga europeiska rättsområdet måste alltså omfatta mer än rättsligt samarbete mellan medlemsstaterna på basis av internationella avtal. Det måste vara överskådligt, överallt garantera samma höga skyddsnivå och framför allt utesluta varje form av diskriminering, även om det bara är av rättslig administrativ natur.
Med Amsterdamfördraget har vi kommit ett bra stycke framåt. I fråga om civila ärenden har det på ett principiellt sätt harmoniserat det rättsliga samarbetet. Medlemsstaterna måste nu på detta område i stället för internationella avtal tillgripa europeiska rättsliga instrument, förordningar och direktiv som åstadkoms med deltagande av Europaparlamentet som den valda folkrepresentationen. Med detta utkast till en förordning om familjerätten har vi nu en viktig byggsten för det europeiska rättsområdet. När den är färdig kommer den att bli godtagbar, ty kommissionen har åstadkommit ett bra förslag. Det är inte någon motsägelse om jag som föredragande trots detta anser att det är nödvändigt med en rad ändringar, vilka utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter - bespara mig den outtalbara korrekta beteckningen - enhälligt har godkänt.
Herr talman, kära kolleger! Tillåt mig en avstickare in i vardagen, som vår lag refererar till. När gränserna försvann mellan medlemsstaterna skapade det inte bara en inre marknad i Europa, som låter ekonomin blomstra. När gränserna försvunnit har det också gett människorna i Europa ett hittills okänt mått av fri rörlighet. Allt fler människor drar nytta av den nya rörligheten. De lär känna varandra, finner varandra, bildar partnerskap. Kärleken har sina egna regler och ett tempo, som lagstiftningen bara med svårighet kan hålla jämn takt med. Detta märker man om inte förr i händelse av uppbrott från det partnerskap som har överbryggat nationalitetsgränser och gränser för rättssystem. Då står tidigare partner och olika rättssystem snart som varandras motståndare med alla obehagliga följder som ofta barnen lider allra mest av.
Ni känner alla till de braskande rubrikerna när sådana konflikter trappas upp ända till att man för bort de egna barnen. Lagar kan inte förhindra att människor blir osams och lider av följderna. Men lagar kan bidra till att lidandet håller sig inom vissa gränser och att det inte uppstår något extra lidande därför att man tillämpar olika, inte överensstämmande rätt. Enbart egendomligheterna i förfarandet kan göra människor förtvivlade, när det exempelvis handlar om vilken domstol som är behörig eller om erkännande av beslut. Förordningen om behörighet samt erkännande och verkställande av beslut i äktenskapliga ärenden samt i förfaranden som rör föräldraansvaret för de gemensamma barnen försöker ge det rättsligt möjliga bidraget för att lindra och undvika lidande på grund av upplösta partnerskap.
Som föredragande för Europaparlamentet hade jag till uppgift att se till att den nödvändiga förordningen uppnår sina målsättningar och trots detta inte blir lika oöverskådlig för medborgarna som dess titel är. Det är i det ljuset man skall betrakta ändringsförslagen vilka, som redan sagts, godkändes enhälligt i utskottet efter en intensiv diskussion. Endast på en punkt fanns det vid slutet av omröstningen i utskottet fortfarande olika uppfattningar. Det gällde att barnet får komma till tals vid förfarandet beträffande vårdnadsrätten. Jag anser personligen att det är absolut nödvändigt att höra barnet, om allt skall göras för barnets bästa. Den andra uppfattningen är att detta mål också kan uppnås på annat sätt.
Nu har jag tillsammans med kollegan Watson funnit en annan lösning, som gör att hänsyn tas till båda uppfattningarna. Jag tackar Watson uttryckligen för detta, ty också för honom gäller det i synnerhet barnens väl, som ofta är de som lider mest vid en separation. Den kompromiss vi kommit fram till kommer jag att lägga fram vid omröstningen som ett muntligt ändringsförslag, och jag hoppas att kammaren i morgon också godkänner detta förfarande. Naturligtvis bör vi sedan också anta förslaget.
Också på en annan punkt gäller det att göra något för förordningen. Det kan Europaparlamentet inte besluta, utan bara be om. Som ni vet är tre medlemsstater principiellt inte delaktiga i rättsakter som faller under avdelning IV i enlighet med tilläggsprotokollen till Amsterdamfördraget, och är därför inte heller bundna av dem. Två av dessa stater är dock beredda att anta den förordning som det i dag gäller. Jag vädjar till den sista staten att också låta förordningen gälla. Då skulle vi ha tagit ett avsevärt steg framåt när det gäller att göra familjerätten mer enhetlig i Europeiska unionen.
Låt mig avslutningsvis understryka tre punkter, där det efter många samtal med drabbade parter och domare var viktigt att förbättra kommissionens bra förslag. För det första: I händelse av konflikt måste barnens väl prioriteras, alla andra intressen måste underordnas detta. För det andra: Inte heller vid en tvist får det ske någon diskriminering. Rätten måste överallt i Europeiska unionen garantera en jämförbar hög nivå av skydd för individen. För det tredje: Domstolarnas behörighet måste vara entydig och överskådlig. Erkännandet och verkställandet av beslut får inte användas som vapen för att hämnas. Jag tror att kommissionen är ense med mig, och jag tackar alla som med sin konstruktiva medverkan har underlättat detta betänkande för mig, bortom den parlamentariska rutinen. Dessutom vill jag undantagsvis i här i kammaren också ge riktigt rejält beröm åt rådet, som också har lagt manken till i denna sak och sagt att man här mycket snabbt måste komma fram till ett bra beslut!
(Applåder)

Wallis
Herr talman! I båda de betänkanden som ligger på våra bord i dag har man noterat den ökade rörligheten bland medborgarna och ökningen av kontraktsenliga och kommersiella transaktioner i vår union. Beroende på den inre marknadens utveckling behöver verkligen våra medborgare en rättslig ram som garanterar dem tillträde till rättsväsendet varhelst de befinner sig och vilka problem de än har.
Jag begränsar huvudsakligen mina kommentarer till betänkandet om delgivning av handlingar. Jag instämmer med Lechner att de bestämmelser som tidigare styrde detta är ca 25 år gamla; de är komplicerade och föråldrade. I och med ökningen av kommersiella transaktioner inom den inre marknaden, behöver vi nya, enkla och säkra bestämmelser. När våra medborgare eller våra företag måste vända sig till domstolarna, måste de ta sig förbi första steget, dvs. delgivning av handlingar, möjligen inom en annan jurisdiktion, innan förhandlingarna kan inledas. Här behöver vi ett enkelt förfarande.
Som privatpraktiserande advokat i Förenade kungariket har jag ofta själv i dessa sammanhang brottats med stora mängder text i syfte att hitta de rätta bestämmelserna och det rätta sättet att gå vidare för mina klienter.
Förslagen på våra bord gör saker och ting mindre komplicerade, men kanske når de inte tillräckligt långt. Min grupp kommer igen att lägga fram vissa ändringsförslag som lades fram i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, för att utveckla frågan ytterligare i syfte att göra de system som skall träda i kraft mer lättillgängliga och öppna för praktiserande jurister. Vi måste ta detta rättsområde i besittning, så att inte bara ett fåtal specialister förstår sig på det och kanske därmed kan ta mycket betalt för sina tjänster. Vi vill ge våra unionsmedborgare verkligt tillträde till rättsväsendet, så att när de måste gå till domstol kan de få saker och ting snabbt gjorda och utan svårighet.

Lehne
Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tala om Gebhardts betänkande om det rättsliga samarbetet när det gäller familjeangelägenheter. Den som har kontakt med domare och byråtjänstemän just i de regioner i de medlemsstater som ligger nära gränserna, han vet att detta är ett problem som absolut behöver lösas. Det har länge funnits ett växande antal - ett antal som gudskelov blir allt större - äktenskap och familjära relationer som knyts över gränserna i de europeiska staterna. Detta resulterar naturligtvis ofta i en mängd problem. Det finns också allt fler människor som flyttar från en stat i Europeiska unionen till en annan stat, som utvandrar dit för att arbeta och leva där.
I själva verket är det så att de nuvarande familjerättsliga bestämmelserna och även de internationella bestämmelserna för detta helt enkelt inte räcker till för att klara av detta problem. Därför vill jag liksom Gebhardt uttryckligen berömma rådet och kommissionen för deras initiativ att nu beslutsamt ta itu med att lösa detta problem. Det är i själva verket absolut nödvändigt. De brister som förslaget uppvisar är enligt min åsikt begränsade. Det finns en rad mindre aspekter som även berörts vid utskottets diskussion. Jag har till exempel hittills ännu inte helt förstått varför egentligen negativa beslut bör undantas från denna förordnings användningsområde.
Det finner jag framför allt problematiskt eftersom det faktum att negativa beslut inte gäller som bindande i alla stater till slut kan resultera i att ett positivt beslut från ett annat land möjligen inte kommer att erkännas i den stat, där ett negativt beslut har fattats, så att vi återigen får en upplösning av vad som är rätt i Europeiska unionen, vilket vi ju egentligen inte önskar oss.
Jag vill be rådet att i sina fortsatta diskussioner i denna fråga än en gång överväga denna aspekt och fundera över om man inte också kan lösa detta problem. I övrigt stöder jag detta initiativ, jag anser att det är mycket bra och att man skall fortsätta på det viset!

Klamt
Herr talman! Föreliggande förslag beträffande äktenskapsmål och vårdnadsrätt utgör en tydlig förbättring för medborgarna i Europeiska unionen och välkomnas uttryckligen av PPE-gruppen. Jag vill uttala mitt tack till kommissionen och föredraganden för detta.
Målet med förordningen är att se till att beslut om skilsmässor och andra former av separation, som har fattats i medlemsstaterna, snabbt kan erkännas i de andra medlemsstaterna, och dessutom sörja för tidsenliga och enhetliga regler om behörigheten med tanke på föräldraansvaret för makarnas gemensamma barn. Detta möjliggjordes när Amsterdamfördraget trädde i kraft den 1 maj i år, vilket i avdelning IV, artikel 61 och 65, förankrar det rättsliga samarbetet i civila ärenden i EG-fördraget. De mål som eftersträvas kan inte uppnås enbart av medlemsstaterna själva och måste därför förverkligas på gemenskapsnivå, på grund av sin gränsöverskridande betydelse. Därigenom blir det möjligt att skapa ett europeiskt rättsområde, som äntligen förmedlar en gemensam känsla av rättssäkerhet i hela EU och garanterar ett civilstånd som är enhetligt över hela Europa. Hittills har det i samband med äktenskap mellan personer av olika nationalitet uppträtt problem i Europeiska unionen genom att de dokument som intygar civilståndet vid ingående av äktenskap inte erkändes i lika mån av alla medlemsstater.
Ännu mer problematiska visade sig frågorna vara om domstolarnas behörighetsområde och giltigheten av deras beslut för makar med olika nationalitet, som ville skiljas. De visade att man inte kunde lita på ett domstolsbeslut som fattats en gång, och att i synnerhet beslut i vårdnadsrättsfrågan ofta skedde på barnens bekostnad.
Med föreliggande förordning eftersträvas en förbättring och ett påskyndande av giltigheten för domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar på den inre marknaden. Det är Europeiska unionens mål att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där man garanterar fri rörlighet för personer och där unionsmedborgaren kan göra sina rättigheter gällande med samma garantier som i det egna landet. Erkännandet av beslut i gränsöverskridande familjetvister bör alltså underlättas genom att Europeiska gemenskapen reglerar erkännandet av de skilsmässodomar som utfärdats av de behöriga domstolarna.
Oklarheter och diskrimineringar kan i ett så flerspråkigt rättsområde som Europeiska unionen också uppstå på grund av bristande språkkunskaper. Därför stöder vi föredragandens krav att medlemsstaterna skall se till att processakterna utfärdas på ett språk som parterna kan förstå.
Förutom att reglera behörigheten och erkännandet av beslut om upplösning av äktenskap inbegriper förordningen också förfarandet beträffande vårdnadsrätt, som i många fall ingår i en skilsmässa. Detta bör särskilt framhävas, ty det utgör en väsentlig komplettering av skyddet för de drabbade barnen, vars intressen man måste garantera.
Hittills har man bara kunnat konstatera ett fåtal framsteg när det gäller att skapa ett europeiskt rättsområde till nytta för medborgarna. I och med erkännandet av skilsmässodomar och beslut om föräldraansvar löser man problem av juridisk och administrativ art, som medborgarna konfronteras med i vardagen. När denna förordning träder i kraft åtgärdar man en brist i fråga om den internationella privaträtten, och det är ett viktigt steg för att bygga ut unionen till ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.

Marinho
Herr talman! Vi applåderar detta förslag som, förhoppningsvis, genom en gemenskapsförordning kommer att lösa de svårigheter för medborgarna och familjerna med att inte domar i äktenskapsmål och om föräldraansvar erkänns.
Detta alltså för att det stora rättslösa område, i denna viktiga fråga om familjerätt, som blir resultatet av att domar förlorar sin giltighet över gränserna, har rättsligt och moraliskt berört tusentals medborgare, och skadat den sociala och psykologiska stabiliteten i familjerna, framför allt för de svagaste länkarna kvinnorna och barnen.
Vi har alla någon gång konfronterats med de dramer och paradoxer som uppstår när den fria rörligheten för domslut saknas, vilket innebär en rättskränkning för människor och en tydlig brist och frånvaro av obligatoriska europeiska instrument och imperativ, på gemenskapens område, som kan ersätta inkongruenserna i den rättsliga splittring som givetvis uppstår mellan de nationella systemen.
Denna förordning är en signal på en kreativ förbättring av gemenskapens rättsliga ordning och innebär att en ny samling gemensamma bestämmelser föds. Bestämmelser som är lämpliga för att skydda de europeiska medborgarna genom att förvandla ett splittrat europeiskt område, vad gäller skyddet av rättigheter och påbud av skyldigheter, till ett mer organiserat och strukturerat område där det är möjligt för varje medborgare att dra nytta av, inte bara den nationella rätten utan nu också av en gemensam europeisk rätt som är tillämplig på familjerna över hela unionen vilken inte anför några undantag i denna fråga.
Herr talman! Den väg vi har slagit in på inom det rättsliga och civila samarbetet är den rätta vägen. Därför vill jag uppmuntra min vän och kommissionär António Vitorino att fortsätta på den vägen. Det finns inte, herr talman, formella europeiska medborgarskap, det finns ett europeiskt medborgarskap när Europa inom den närmaste av alla grenar i rätten, civilrätten, också har legitimitet och styrka för att garantera medborgarnas rättigheter och införa rättvisa.

Thors
Herr talman! Ärade kommissionär, det känns viktigt att med er debattera detta ärende som också det egentligen gäller barnets bästa. Vi hade glädjen att med er diskutera detta också i går. Att vi har denna förordning på dagordningen är också ett väldigt bra sätt att fira barnens rättigheter på. Jag vet att föredraganden Gebhardt har tänkt just på det i de ändringsförslag som jag hoppas att kommissionen tar upp. Hon hänvisar däri till att alla domar, all verkställighet på detta område, uttryckligen skall ske med tanke på barnens bästa. Tack, Evelyne Gebhardt, för dessa ändringsförslag.
Jag tycker vidare, liksom alla tidigare talare har sagt, att detta behövs i dagens rörliga Europa. Det behövs i dagens rörliga Europa, där vi ändå trots det upplever diskriminering. Till exempel behövs artiklarna 16 och 18 så att man inte på nytt omprövar ärenden efter olika fall av bortrövande. Vi vet nämligen att bortrövande av barn och möjligheten till omprövning är det som kan leda till väldigt uppslitande konflikter.
Jag delar också min gruppkollega Wallis åsikt, att vi måste gå vidare, dels genom att vi stödjer hennes ändringsförslag, dels hoppas jag också att kommissionären ser på nya möjligheter i ljuset av Tammerforsmötet och hur vi kan gå vidare på detta område. Ta t.ex. underhållstvister; jag uppfattade att de inte omfattas av detta förslag, dvs. den ekonomiska sidan av upplösning av äktenskap samt föräldraansvar; det behandlas inte här, men kan i praktiken också innebära problem som är väldigt svåra att lösa.
Jag vill dessutom be om stöd från kollegerna när vår grupp kommer att stödja ändringsförslag 3 samt motsvarande från Lehnes yttrande till det ansvariga utskottet, för att vi skall kunna reformera den nordiska konventionen på samma område. Jag hoppas att den nordiska konventionen skall kunna gå vidare och stödja samma ändamål, men då behöver vi också dessa klarlägganden som fanns i juridiska utskottets yttrande över detta förslag. Till slut vill jag säga att detta samarbete skall syfta till att vi börjar lita mer på varandra i Europa.

Ceyhun
Herr talman! Efter att kommissionär Vitorino i går avgett en förklaring på tionde årsdagen av den internationella barnkonventionen gläder det mig att vi i dag här talar om konkreta saker som barnen verkligen kan dra nytta av. Inom Europeiska unionen ingås det allt oftare äktenskap mellan personer av olika nationalitet på grund av den tilltagande fria rörligheten. När dessa äktenskap ingås och även när de upplöses uppstår det ofta särskilda problem på grund av den olika rätt som gäller i två stater. Det är oftast barnen som lider av detta, som måste komma till rätta med extra problem, som om de andra problemen inte vore nog.
Med rådets nya förslag till förordning om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och i mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn garanteras nu ett enhetligt civilstånd för Europas medborgare. Dokument som rör ingående av äktenskap och skilsmässa liksom domslut skall följaktligen erkännas i alla länder i Europeiska unionen. Men vi måste se till att det vid tillämpningen av dessa principer inte även i fortsättningen uppstår oenighet och diskrimineringar, vilket tyvärr för närvarande ofta är fallet.
Man bör särskilt garantera barnets välbefinnande i dessa äktenskap. Förfarandet som gäller vårdnadsrätt bör äga rum och avslutas på ett sammanhängande sätt. Resultatet måste erkännas överallt. Barnens grundläggande intresse skall sättas främst. Det enskilda barnet skall ha möjlighet att höras av domstol, för att man därigenom skall klargöra att man tar hänsyn till dess välbefinnande, och jag hoppas att kompromisslösningen som min kollega Watson har lagt fram här inte skapar några ytterligare problem, och att vi kan reglera just denna viktiga fråga till gagn för barnet.
Endast på så vis kan vi undvika mångåriga mellanstatliga processer och förebygga kidnappning av barn, som tyvärr ofta sker till följd av rättslig oreda. Vi måste ta itu med problemet med de olika kolliderande rättigheterna i äktenskapliga ärenden. Endast på så vis kan vi uppnå rättssäkerhet på det mellanstatliga området för Europas medborgare och barn. Av den anledningen vill jag också för min grupp tacka föredraganden Gebhardt för hennes utmärkta betänkande, och i den andan hoppas jag att vi nu kan förverkliga ett viktigt steg framåt till gagn för barnen.

Frahm
Det problem vi arbetar med här är ju i själva verket inte bara ett europeiskt utan ett globalt gränsöverskridande problem. Egentligen borde vi arbeta för en global konvention på området, men vi kommer ändå ett stycke på väg genom föreliggande initiativ, för det råder ju inget tvivel om att det - som i stort sett alla talare varit eniga om - är mycket viktigt att vi erkänner varandras beslut i äktenskapsmål och i mål om föräldraansvar, i synnerhet i en tid som den vi nu upplever, då familjestrukturen genomgår en våldsam förändring. Jag kan i detta sammanhang bara uttrycka min glädje över att det hela tiden blir allt fler länder - även EU-länder - som erkänner äktenskap mellan två personer av samma kön och inser att sådana par också kan önska sig barn, och att detta är ett krav som de med all rätt kräver att få uppfyllt. Man kan bara hoppas att man i dessa frågor framgent i högre grad kan låta hjärtat tala - som man har gjort när det gäller skilsmässor - och låter religionen och moralismen tiga. Min grupp kan således stödja betänkandet. Självfallet har jag som dansk ett särskilt problem, när vi talar om att fatta beslut om rättsliga frågor i den första pelaren, men jag är säker på att det är ett problem som kan lösas, för det är utan tvivel ett område där Danmark också önskar få ordnade förhållanden.

Poli Bortone
Herr talman! Jag hoppas att det som vår danske kollega beskrev aldrig kommer att bli verklighet och att familjerna förblir vad de alltid varit. Nej, nej, detta är verkligen inget att skratta åt. Familjen bör enligt mitt sätt att se saken aldrig definieras på annat sätt än det som hör till en normal social ordning. Vi diskuterar här ett mycket känsligt problem, nämligen relationerna inom familjerna och framför allt hur de påverkas av medborgarnas rörlighet inom Europeiska unionens gränser. Vi talar framför allt om skyddet av de minderåriga, något som är svårt nog när barnen lever i familjer som vi kan definiera som normala, eller kanske snarare traditionella.
Ett speciellt svårt problem är just hur man skall kunna lyssna på barnen. Många av oss från de olika medlemsstaterna i Europeiska unionen, har redan mött problemet att stötta det egna barnet just när familjerna befinner sig i en speciellt svår fas av sina liv som att makarna skiljs åt, med alla de återverkningar - framför allt psykologiska - som drabbar barnen.
Under den korta tid som står till mitt förfogande vill jag understryka ett par punkter. Ett problem som är särskilt intressant är det som gäller nationaliteten, framför allt när det gäller de nomadiska befolkningar som numera återfinns inom hela det europeiska territoriet. Alltför ofta ställs vi, även i vår egenskap av kommunala administratörer, inför situationer som är mycket otrevliga och där det inte finns något regelverk.
Det regelverk vi nu diskuterar innebär utan tvekan ett betydande framsteg - och för det tackar vi föredraganden - men vi måste återkomma till frågan, framför allt med tanke på de nomadiserande barnen, de zigenska barnen, och därmed till allt det som hör samman med de interna problemen i de familjerna, bland annat just med avseende på rörligheten i Europa.

Mathieu
Herr talman! När det gäller Gebhardts betänkande tvivlar jag inte på våra föredragandes goda avsikter och jag delar deras vilja att förstärka den rättsliga säkerheten för personer när det gäller äktenskapsärenden som är lika känsliga som smärtsamma för de inblandade. Men eftersom vår målsättning är att tillföra en förbättring önskar jag fästa er uppmärksamhet på förslaget till ändring av skäl 10 som förefaller mig problematisk.
Är det särskilt klokt att anförtro EG-domstolen ansvaret för att fastställa begreppet föräldraansvar när förslaget till förordning innebar att man skulle hänvisa till nationell rätt i respektive berörd stat?
Blir det enkelt för EG-domstolen att definiera begreppet föräldraansvar, oberoende av förekomsten av en gemensam äktenskapsrätt, vilket inte är vare sig önskvärt eller planerat i dag?
Jag fruktar att med detta ändringsförslag leder tillämpningen av texten, vars mål är att förstärka rättssäkerheten, bara till en skadlig oklarhet. Dessutom skulle denna nya behörighet för domstolen bara öka antalet tvister som redan är alltför många.
Föredragandena själva konstaterar att det föreligger mycket tydliga skillnader när det gäller personrätt mellan medlemsstaterna, vilket förklarar de starka förbehållen i det rättsliga utskottet.
Jag föreslår föredragandena att nöja sig med ett gemenskapsmässigt rättsligt instrument utan att försöka harmonisera de rättsliga koncepten i grunden. Om dessa ändringsförslag skulle godtas skulle det vara svårt att stödja detta förslag.

Gollnisch
Herr talman, kära kolleger! Jag skulle inte vilja dämpa - utan att det blir en dålig ordlek - kammarens entusiasm när det gäller det europeiska rättsliga området.
De lösningar vi måste uppnå skall vara användbara på två sätt. För det första har varje kärande rätt att få en domare, annars skulle det vara att förneka rättvisan. Han har rätt att få sitt fall prövat och domen verkställd. Det är ett rättssäkerhetskrav. För det andra måste man ändå garantera att skiljaktigheterna i medlemsstaternas lagstiftning respekteras, vilket ju bara är en rättslig tolkning av respekten för deras kulturella eller nationella olikheter.
Vi måste alltså komma bort från den strävan efter att ena lagstiftningen som alltför ofta pågår här, under förevändning att harmonisera. Lösningen är helt självklart att enbart tillnärma reglerna för internationell privaträtt med undantag för grundreglerna. Tillnärma reglerna för internationell privaträtt, dvs. regler för skillnader i domsrätt och regler för skillnader i lagar. Vi måste veta exakt vilken rätt domstolen kommer att tillämpa eftersom en domstol som är territoriellt behörig inte nödvändigtvis tillämpar sin nationella rätt och i flera sammanhang är detta helt riktigt.
När det gäller utveckling av verkställandeförfaranden - det man kallar för exekvatur av utländska domar - är detta sannolikt användbart på det civila området, när det gäller skilsmässor eller rätt till vårdnad, precis som vissa aspekter av ömsesidig rättshjälp är användbara, men man får passa sig för att gå för långt i den riktningen. Det får inte bli så att man, under förevändning av ömsesidig rättshjälp, till slut lamslår Europa för det politiskt korrektas skull. Jag skall inte ta upp den skamliga utlämningen av en gammal man på 90 år från Schweiz till Frankrike, eftersom det gäller ett land som inte är medlem i Europeiska unionen, jag skall bara ta upp den allt mer repressiva lagstiftningen som gör gällande att den dikterar de politiska och historiska talen, och som jag hoppas inte skall lyckas sprida sig från en europeisk stat till en annan.

Karamanou
Herr talman! Det direktiv som föreslås av Europeiska kommissionen är förvisso ett viktigt steg i utvecklingen mot enhetlighet i fråga om frihet, rättssäkerhet och rättvisa, genom juridiskt samarbete inom gemenskapen och genom införande av likartade regler inom den internationella privaträtten, där det verkligen har funnits ett stort tomrum.
Om samma regler införs för alla Europas medborgare i fråga om familjetvister och vårdnadstvister vid äktenskapsskillnad, så kommer detta helt säkert att befria tusentals familjer från stora besvär och bekymmer med byråkratin, samtidigt som medborgarna kan känna större trygghet och förtroende för Europeiska unionen.
De framlagda ändringsförslagen syftar framför allt till att tillvarata barnens rättigheter och intressen, som t.ex. kravet att man skall lyssna på barnet, innan man fattar beslut, och att Haagkonventionen skall respekteras fullt ut. Jag hoppas att Gebhardt, som är en erkänt skicklig person, skall finna den lämpliga formuleringen, så att det kommande ändringsförslaget kan tillfredsställa alla parter.
Trots min i stort sett positiva uppfattning om direktivet anser jag dock att många frågor fortfarande återstår att lösa. Det gäller bl.a. att det nya systemet skall kunna tillämpas fullt ut för de medborgare från tredje land som bor i Europeiska unionen, men också för dem som sammanbor utan att vara gifta. Det är ett bra direktiv, men det behövs större djärvhet, för att vi snart skall kunna skapa en enhetlig europeisk familjerätt, som innebär att hänsyn tas till de stora sociala, ekonomiska och kulturella förändringar som sker i vår tid.

Hermange
Den europeiska integrationen har alltför länge negligerat personrätten, och det medborgarnas Europa som vi är uttrycket för måste hädanefter beakta, vi sade det i går i samband med tioårsfirandet av barnkonventionen, familjernas konkreta orosmoment och barnens välbefinnande. Vi minns alla ett antal affärer, såsom Lancelin-Thiemann-affären som förra året smutsade ned debatten mellan Tyskland och Frankrike när det gällde dramat med detta pars barn.
I Gebhardts betänkande betonas, med rätta, att den ökande fria rörligheten inom Europeiska unionen medför och alltid kommer att medföra en ökning av antalet äktenskap mellan två nationer, och det är därför viktigt att titta på frågan. I dag har man inom den europeiska rätten inte kunnat dra slutsatserna av denna utveckling som försätter makar, och framför allt barnen, i en mycket komplicerad situation.
Den förordning som överlämnats till oss för yttrande i dag är därför särskilt välkommen, eftersom den innehåller obestridliga fördelar jämfört med den så kallade Brysselkonventionen II, som undertecknades 1998, men som ännu inte ratificerats. Om förordningen antas enhälligt i rådet skulle den mycket snart kunna träda i kraft och tillämpas omedelbart och harmoniskt i Europeiska unionen, och på så sätt kunna förebygga långa behörighetskonflikter, som skadar alla. Jag vill tillägga att detta förslag till förordning uttryckligen gäller rättsliga beslut rörande föräldrarnas ansvar för gemensamma barn, vilket motsvarar de krav som parlamentet ställt vid ett flertal tillfällen. Men liksom andra kolleger oroas jag av två ändringsförslag: ändringsförslag 2 och ändringsförslag 5, som kommer att ge EG-domstolen ett antal ansvarsområden när det gäller föräldraauktoritet. Jag är rädd för att det inte faller under domstolens behörighet och att det dessutom gör domstolens tvister mer omfattande. Jag anser att vi borde hålla oss till kommissionens text. Om så är fallet kommer jag att stödja Gebhardts betänkande, som jag då hoppas kommer att antas med majoritet av parlamentet.
Om jag bara skulle nämna en anledning att ta upp det, skulle det vara för barnens skull, och jag undrar om det skulle gynna barnen om parlamentet skulle anta dessa två ändringsförslag, dessa barn som förväntar sig mycket av ett snabbt genomförande av en förordning som ger dem den enkla rätten att inte behöva finna sig i sina föräldrars val att leva i olika europeiska länder. Naturligtvis kommer stora problem att finnas kvar, bl.a. frågan om skillnad i rätt som tillämpas vid skilsmässa och dess konsekvenser, men denna förordning är bara ett första steg och jag lyckönskar föredraganden till detta initiativ.

Vitorino
Herr talman, ärade ledamöter! Jag skulle från kommissionens sida vilja gratulera, i första hand till antagandet av de yttranden som handlar om förslag till direktiv om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, liksom förslaget till förordning om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål. Jag skulle alldeles särskilt vilja gratulera ledamöterna Lechener och Gebhardt till det utmärkta arbete de har gjort som föredraganden för dessa två initiativ. Dessa två instrument utgör en av de första stenarna i den gemenskapsbyggnad vi håller på att resa och vars centrala mål är att ge alla medborgare och rättsliga aktörer i unionen en enklare, snabbare och effektivare tillgång till rättvisa, som skyddas av bestämmelserna om rättssäkerhet.
Vad gäller förslaget till direktiv, vilket minskar tidsfristerna för vidarebefordran av rättsliga och extrajudiciella akter från en medlemsstat till en annan medlemsstat, håller vi på att skaffa ett instrument som kommer att låta rättsprocesserna bedrivas under de bästa förhållanden av snabbhet och rättssäkerhet och som skall skydda alla intressenters rättigheter i fallen.
Jag vill särskilt understryka betydelsen av att anta förslaget till förordning, vilket består av en grundsten i skapandet, på gemenskapsnivå, av ett europeiskt rättsligt område. Europeiska rådet i Tammerfors gjorde i detta syfte, det ömsesidiga erkännandet av domar till en av grunderna för utvecklingen av området med frihet, säkerhet och rättvisa. Och stats- och regeringscheferna själva erkände den prioritering som bör ges familjeförhållandena, och framför allt, regleringen av skilsmässor och föräldraansvar.
För att det inte skall bli ett fåfängt ord, måste personers rörlighet i Europeiska unionen åtföljas av nödvändiga åtgärder inom familjerättsområdet. Detta förslag utgör det första, och bara det första, av dessa åtgärder eftersom det erbjuder enhetliga bestämmelser om behörigheten för medlemsstaternas domstolars i frågor om äktenskapsskillnad och hemskillnad, liksom om processer som handlar om reglering av föräldraansvar, och erbjuder även en tydlig och sammanhängande ram för ett snabbt och praktiskt taget automatiskt erkännande i varje medlemsstat av domarna i en annan medlemsstat inom förordningens tillämpningsområde. Det handlar om rättsliga instrument som banar väg för att i framtiden kunna anta andra djupare lösningar i den riktning som man strävade efter vid Europeiska rådet i Tammerfors.
Vad gäller direktivet kan praktiskt taget alla ändringsförslag godtas av kommissionen, med undantag bara för ändringsförslag 3, 5 och 10, som vi inte tycker stämmer med förslaget.
Ändringsförslag 3 tillför inte - om ingen har en bättre åsikt - någonting nytt till den bestämmelse vi diskuterar, då medlemsstaterna som skall utse en gemensam myndighet, alltså en central myndighet, är just de som i sin rätt inte tillåter en direkt överföring av domar. När det gäller ändringsförslag 5, tycker vi att det lägger alltför stor börda på de centrala myndigheterna inom ramen för ett system i direktivet där dessa centrala myndigheter bara har en kompletterande roll. Slutligen, angående ändringsförslag 10, tycker vi att det står i motsättning till artikel 11.2 i förslaget till direktiv.
Angående förslaget till förordning kan större delen av ändringsförslagen godtas: det vill säga, ändringsförslag 1 till 8, 13 till 18 och 20.
Vi tycker att ändringsförslag 9 och 10 delvis kan godtas, det vill säga, genom en liten förändring som inte förändrar deras karaktär. Vi motsätter oss tre ändringsförslag: 11, 12 och 19. Vad gäller ändringsförslag 11 - jag väntar på att ett nytt muntligt förslag skall formuleras så att jag kan uttala mig om den nya versionen - som kräver ett beaktande av barnens bästa, anser vi att den öppnar dörren för domslut - vad gäller grunden från den medlemsstatens sida som förväntas ta emot domen - som inte ryms inom ramen för denna typ av instrument. Vi är alltså överens om principen att höra barnet, men inte om nya domslut i saken. När det gäller ändringsförslag 12 tycker vi att det gynnar en mekanisk verkställighet av ett eventuellt gammalt domslut till förfång för ett senare domslut i samma fråga. Ett senare domslut måste gå före, eftersom det är det som bäst tar hänsyn till barnets situation vid tidpunkten för domens utfärdande. Till sist, när det gäller ändringsförslag 19, förstår jag förslagets mening, men jag vill uppmärksamma det faktum att bestämmelsen om översättning av domar inte ryms inom en förordning om behörighet, erkännande och verkställighet av domar: det korrekta stället för bestämmelsen om översättningar är direktivet om överföring av rättsakter, eller ett annat instrument som vi debatterar i dag, och där just möjligheten till översättning tas upp.
Slutligen är jag, herr talman, övertygad om att, den fria rörligheten för personer, genom godkännandet av dessa instrument, i dag får en stor knuff framåt. Den får en balanserad knuff framåt eftersom det å ena sidan handlar om att främja den inre marknaden, att främja den ekonomiska integrationen genom direktivet om rättsliga och extrajudiciella akter i privaträttsliga frågor, men det handlar också om att ge företräde åt personers rättigheter, människors rättigheter, barns rättigheter, vilka, förutom att behöva utstå det trauma som en skilsmässa alltid är, inte dessutom skall behöva utstå det trauma som det byråkratiska dramat i erkännandet av domar är. Det är i slutändan beviset på att unionen har ett mervärde för våra medborgares konkreta liv. Således hedrar vi ett större värde i det europeiska bygget som är skapat med tanke på människor, som är byggt för människor, och som är till för människor.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kontroll av kärnkraftsanläggningar i Öst- och Centraleuropa
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om kommissionens genomförande av kontrollprogrammet för kärnkraftsanläggningar i Öst- och Centraleuropa.
Herr Verheugen har ordet, för kommissionen.

Verheugen
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! I Agenda 2000 och i talrika yttranden från Europeiska rådet, Europaparlamentet och andra europeiska instanser har man alltid påpekat att kandidatländerna i Öst- och Centraleuropa måste garantera en hög säkerhetsstandard i sina kärnkraftsanläggningar som ett villkor för ett medlemskap i EU.
Jag vill här upprepa vad jag redan flera gånger sagt: I fråga om den nukleära säkerheten godtar inte kommissionen några kompromisser. Europeiska unionen har ställt det utom allt tvivel att kärnreaktorer, som på grund av principiella tekniska brister i planeringen klassats som omöjliga att uppgradera, måste tas ur bruk under förberedelserna inför inträdet. Det handlar här om åtta reaktorer vid kärnkraftverken i Ignalina i Litauen, Kosloduj i Bulgarien och Bohunice i Slovakiska republiken.
Unionen har under de gångna åren ställt omfattande hjälp till förfogande inom ramen för Phare-programmet. Från 1991 fram till i dag har kommissionen finansierat konkreta åtgärder för en kortsiktig förbättring av säkerhetsnivån i en storleksordning om närmare 2 miljoner euro. Men den har dessutom också eftertryckligen bemödat sig om att iaktta målet att stänga de reaktorer som ej kan uppgraderas.
Jag vill sätta in min fortsatta redogörelse i detta politiska sammanhang och närmast rapportera att två av de tre berörda länderna har gjort åtaganden i fråga om en nedläggning av reaktorerna. De har därvid bundit sig vid konkreta tidpunkter. Med det tredje landet pågår förhandlingar, och jag är helt viss om att vi kommer att uppnå en lösning före Europeiska rådet i Helsingfors.
I början av september beslutade den litauiska regeringen om en ny nationell energistrategi. Den innehåller åtagandet att stänga block 1 fram till år 2005 och att fastslå datum för när block 2 skall tas ur bruk inom ramen för nästa nationella energistrategi, som kommer att antas år 2004. Kommissionen utgår från att block 2 kommer att stängas senast år 2009. I det litauiska parlamentet antogs denna nya energistrategi den 5 oktober med en klar majoritet om 63 röster mot 31.
Den slovakiska regeringen har den 28 september officiellt meddelat kommissionen sitt beslut att stänga reaktorerna 1 och 2 i kärnkraftverket Bohunice V 1 i förtid, fram till år 2006 respektive år 2008. Detta beslut fattades efter att Slovakien under de närmast föregående åren hade investerat mer än 200 miljoner euro i förbättringar av reaktorsäkerheten. Jag vet att några av era förväntningar vad gäller stängningen av Bohunice inte infriats. Jag tar denna oro på allvar.
I själva verket vore det önskvärt med en tidigare stängning av reaktorblocken. Men jag måste också säga att en stängning av kärnreaktorer ingenstans och aldrig kan verkställas över en natt. Dessutom måste det vara klart att respektive berört land behöver avsevärt tekniskt och ekonomiskt stöd. Jag måste också påpeka att gemenskapens regelverk beträffande den nukleära säkerheten och i synnerhet beträffande strålskyddet är mycket begränsat. Nu står det varje medlemsstat och därmed också varje kandidatland fritt att välja sin egen form av energiproduktion. Den enda princip som alla i unionen måste hålla fast vid är att garantera de högsta internationellt accepterade säkerhetsnormerna.
Kommissionen anser därför att Litauen och Slovakien med sina nedläggningsbeslut har gjort de nödvändiga åtagandena för att rättfärdiga att man tar upp inträdesförhandlingar med dem.Detta utesluter inte att det skulle kunna finnas utrymme för ytterligare flexibilitet. Kommissionen betraktar Litauens och Slovakiens samtycke som nödvändiga framsteg i riktning mot en effektiv nedläggning. Men själva målet har ännu inte uppnåtts.
Vi koncentrerar oss nu på att konkret genomföra den beslutade stängningen. Litauen måste anta en nedläggningslag, med vilken ledningen regelrätt anvisas att inleda nedläggningsförfarandet. En åtgärdsplan för att genomföra den nationella energistrategin utarbetas för närvarande. Slovakien måste också börja planera nedläggningen. I vårt samarbete med dessa länder kommer vi nu att övergå till genomförandefasen.
Kommissionen har åtagit sig att ställa ekonomisk hjälp till förfogande i form av bidrag ur Phare-programmet för 1999 vilka ej behöver återbetalas, att användas för nedläggningen av de båda nämnda kärnkraftverken i Litauen och Slovakien. De flesta av dessa bidrag skall betalas ut via en internationell kreditfond som förvaltas av Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling.
Från och med år 2000 har vi för avsikt att årligen lämna ett stöd om 20 miljoner euro för varje nedläggningsåtgärd. Dessa bidrag är emellertid inte enbart tänkta för nedläggningsåtgärderna, utan man skall med dem snarare även stödja de följdåtgärder, som faller på den konventionella energisektorn. I Litauen har exempelvis inom den icke-nukleära elektricitetssektorn en avreglering av marknaden och en teknisk modernisering påbjudits som kompensation för stängningen av kärnkraftverket i Ignalina.
Kommissionen uttalade sig den 13 oktober i slutsatserna i sitt samlingsdokument beträffande framstegsrapporterna om att år 2000 även ta upp inträdesförhandlingar med Bulgarien. Vi rekommenderar dock att man gör detta avhängigt av att den bulgariska regeringen fram till slutet av 1999 beslutar om acceptabla stängningsdatum för block 1 - 4 i kärnkraftverket Kosloduj, och att man uppnår betydande framsteg i den ekonomiska reformprocessen. Jag vill betona att det är ett avgörande villkor att man beslutar ta Kosloduj ur bruk. I Helsingfors kommer man knappast att kunna uppnå något samförstånd om att ta upp förhandlingar med Bulgarien om detta problem inte lösts.
För närvarande står jag i nära kontakt med den bulgariska regeringen i denna fråga. Man hänvisar till den politiska viljan att finna en godtagbar lösning, efter att det bulgariska parlamentet har godkänt möjligheten att avvika från de stängningsdatum som nämnts i landets energistrategi. Helt visst har man hittills inte kunnat uppnå något genombrott i förhandlingarna.
Kommissionen är beredd att på samma sätt som i fallet med Litauen och Slovakiska republiken också garantera stöd åt Bulgarien inom ramen för liknande kreditmöjligheter, så snart Sofia också har beslutat om nedläggning av de farliga reaktorblocken. Vidare är kommissionen beredd att ställa ett Euratom-lån till förfogande för modernisering och komplettering av block 5 och 6 i kärnkraftverket i Kosloduj. Om detta lån skall ges eller inte beror emellertid nu på om man uppnår något samförstånd om tidpunkten för nedläggningen av de fyra äldre blocken.
Efter att jag nu utförligt har rapporterat om den senaste utvecklingen beträffande de kärnkraftverk i kandidatländerna som ej kan uppgraderas, vill jag säga ett par ord om de reaktorer inom de nya oberoende staterna som kan respektive inte kan uppgraderas. Förra veckan tillstyrkte ledamöterna i Phares förvaltningskommitté kommissionens program som ställer 11 miljoner euro av Phare-medel till förfogande för att finansiera säkerhetsåtgärder i kärnkraftverk i kandidatländer, och åtgärder som skall beslutas av de tillståndsgivande myndigheterna i kandidatländerna. Kommissionen avser att fortsätta denna hjälp under hela perioden för budgetplanen för år 2000 - 2006. Parallellt med detta erhåller mottagarna av Tacis-programmet fortsatt ekonomiskt stöd för att förverkliga målen i Agenda 2000, till vilka hör att stärka säkerhetskulturen, förbättra hanteringen av utbränt kärnbränsle, anstränga sig för att stänga och lägga ned Tjernobyl, och dit det hör en gemensam arbetsgrupp med Armenien för kärnkraftverket Medzamor och andra åtgärder.
Kommissionen vet - och jag är säker att även parlamentsledamöterna ansluter sig till denna uppfattning - att stängningen av kärnkraftverk är en svår belastning för de nationella ekonomier som befinner sig en radikal förändringsfas, och i synnerhet för de länder som efter att de blivit oberoende av Sovjetunionen först för kort tid sedan har konstituerat sig som oberoende stater.
Kommissionen ser det som sin plikt att uppnå detta mål så snart som möjligt. Men vi kan ändå inte göra detta ensamma. Det internationella samfundet måste handla gemensamt! Det har ett gemensamt intresse av att etablera europeiska säkerhetsnormer. Även medlemsstaterna och det internationella samfundet måste stödja kandidatländerna med hjälp och råd. Höjningen av säkerhetsnormerna i kärnkraftsanläggningarna antingen genom uppgradering eller nedläggning av de reaktorer som klassats som icke uppgraderingsbara kommer även i fortsättningen att orsaka stora kostnader.
Av den anledningen vill kommissionen tillsammans med respektive kandidatland arrangera givarkonferenser för att inrätta särskilda kreditfonder för Litauen, Slovakien och Bulgarien. Den första av dessa konferenser skall inkallas i början av år 2000 för Litauen. Vi rekommenderar absolut medlemsstaterna liksom även tredje land och i synnerhet dem som har ett regionalt intresse i Nordeuropa, Centraleuropa eller Sydösteuropa att ge ett bidrag till dessa tre fonder. Vi kommer att planera dessa fonder noga, och ta hänsyn till att det krävs extra anslag nästa år också för den av G7-länderna understödda fonden för ommantling av Tjernobylreaktorn.
Vi har visserligen uppnått en hel del, men man kommer även i framtiden att kräva mycket av oss. Vi måste insistera på att den nukleära säkerheten vid unionens östra yttre gränser skall ha högsta prioritet. Nu finns det realistiska utsikter till att man verkligen skall stänga de problematiska kärnreaktorerna i kandidatländerna. Det är en politisk och samtidigt ekonomisk uppgift. Europaparlamentet kan vara visst om att kommissionen kommer att fortsätta att ägna sig åt denna uppgift med största eftertryck. Jag hoppas att kommissionen även kan räkna med ert stöd, mina damer och herrar ledamöter, när det gäller att bemästra denna svåra uppgift till gagn för våra medborgare.
(Applåder)

Swoboda
Herr talman, kommissionär, kära kolleger! Först vill jag uttrycka mitt medlidande med kommissionären för hans snuva, som förhoppningsvis bara är faktisk och inte politisk, och jag hoppas att han snart blir frisk, så han kan åka iväg på en viktig resa som han också vill göra denna vecka. Jag vill tacka kommissionären så hjärtligt för hans rapport, men framför allt också för hans grundläggande utsaga att det inte skall göras någon kompromiss beträffande den nukleära säkerheten. Kommissionären sade detta mycket tydligt redan under utfrågningen i Europaparlamentet, och det är också en princip som skall iakttas. Kanske har det inte framgått så klart av det ena eller andra yttrandet under debatterna de senaste veckorna, men jag betonar det och gläder mig mycket över denna utsaga.
Vi har i dag i kammaren röstat om kollegan Chichesters betänkande och där mycket tydligt sagt att vi avvisar varje tvång eller varje slag till indirekt rekommendation om att gå över till nukleär säkerhet. På det villkoret röstade vi med stor majoritet för kollegan Chichesters betänkande. Naturligtvis måste vi notera att även motsatsen gäller. Det finns inte något tvång för ett land att lägga ned kärnkraften. Men det finns - och där var kommissionärens ord mycket entydiga - en absolut nödvändighet att sätta den nukleära säkerheten i förgrunden, och jag hoppas att det som ni, herr kommissionär, har sagt även är riktlinjen och grunden för förhandlingarna med våra östeuropeiska grannar. Det gäller att sätta den högsta internationellt erkända säkerhetsstandarden som kriterium.
Såtillvida är det ett nationellt avgörande om man för energiproduktion i ett land vill förfoga över nukleär säkerhet. Men beslutet om säkerhetsstandarden går dock längre, eftersom det inte bara angår de egna medborgarna. Nu finns det ju den åsikten att länderna hur som helst även i sitt eget intresse skall tillämpa stränga säkerhetsnormer. Men vi alla vet att det i realiteten är så att det naturligtvis också hänger ihop med ekonomiska problem, med välståndsnivån, och att vi snarare kan kosta på oss det, inom citationstecken, och bry oss mer om den nationella säkerheten än en del av våra grannländer. Därför är det också rätt och viktigt med omsorg här från Europeiska unionens sida.

Naturligtvis gäller abstrakt sett det som kollegan Chichester sade: Antingen är de säkra eller osäkra. Men om man skall ta itu med sakerna på ett realistiskt sätt måste man naturligtvis också ge länderna en tidsfrist för anpassningen till motsvarande säkerhetsstandarder och inte förfara enligt systemet att antingen stänga reaktorerna genast eller låta dem vara i drift hela sin livslängd.
Jag vill bara tydligt säga en sak som kommissionären har klart för sig, men som också detta parlament bör ha klart för sig: För oss är problemet med den nukleära säkerheten inte ett hemligt instrument för att skjuta upp utvidgningen. Nej, det är inte det som det handlar om! Det betraktas ibland kanske på så vis, och därför vill jag helt klart och tydligt säga: Det är snarare motsatsen som gäller. Ju förr våra grannar erkänner att den nukleära säkerheten är vårt gemensamma bekymmer, desto tidigare blir det också möjligt att föra förhandlingarna på ett konstruktivt och öppet sätt med våra grannländer och också att slutföra utvidgningsförhandlingarna.
Om man erkänner denna gemensamma grundval för säkerheten också från våra grannars sida, blir det förnuftigt. Därför är det nu inte heller så att säga ett veto mot förhandlingarna, om man inte har uppnått allt före förhandlingarna. Det är inte heller ett egensinnigt fasthållande vid ensidigt beslutade nedläggningsplaner från olika regeringars sida. Det handlar snarare om att erkänna att man också kan och måste tala om det beslut som regeringarna har fattat.
I detta sammanhang måste man naturligtvis ta hänsyn till att stängningen av kärnkraftverk i olika länder också leder till ekonomiska problem, att energiförsörjningen, energipriserna och exportmöjligheterna berörs och naturligtvis också att det kan uppstå miljöproblem, om man växlar över till gamla och dåliga fossila kraftverk. Därför vill jag också klart understryka det som kommissionären sade om ekonomisk hjälp. Om vi gemensamt sörjer för en nukleär säkerhet, då måste vi även gemensamt vara beredda att ge våra grannländer ekonomiskt stöd när de accepterar motsvarande standarder.
Därför är jag mycket tacksam även för givarkonferenserna. Vid givarkonferenserna måste det sedan också visa sig om Europeiska unionen som helhet, men även medlemsländerna, är beredda att betala något för den nukleära säkerheten. Vi i Europaparlamentet stöder detta, och vi vill hjälpa våra grannar, för att de med sikte på en gemensam säkerhet skall kunna modifiera sina kärnkraftverk.

Thors
Herr talman! Tack, herr kommissionär, för informationen. Låt mig säga att jag efter den blev lite grann ställd inför samma situation som när man läser nyheter, t.ex. i sitt eget land, om att ett sjukhus skall läggas ned som det just har satsats tiotals miljoner på att renovera. Ni nämnde att man har satsat 200 miljoner euro inom Phare-samarbetet för att förbättra säkerheten. Jag tror att vi vad gäller detta behöver en ärlig utvärdering. Vad har vi gjort tidigare? Vad har visat sig vara onödigt nu i ljuset av den kanske lite strängare linje som Europa har intagit i medlemskapsförhandlingarna? Jag tror att vi lite grann har ägnat oss åt dum verksamhet, "bembölisk verksamhet", som man skulle säga i mitt hemland.
Jag tycker vidare att osäkerheten i fråga om vad vi har haft rättslig grund för att göra har visat att vi i gemenskapen skulle behöva lite mer bestämmelser om energi, vilket vi skall diskutera under de kommande dagarna vad gäller regeringskonferensen. När det gäller den slovakiska kärnkraftsanläggningen Bohunice är det uppenbart att vi behöver mer information om hur det faktiska läget är där i fråga om säkerheten. Tyvärr har vi en sådan situation att ingen av oss vet något om detta; vi har inte tillgång till samma information som kommissionen. När det gäller Ignalina vill jag säga att jag inte tycker att den information som vi har fått är riktigt tillfredsställande i ljuset av t.ex. den så kallade WENRA-rapporten, där det talas om att vi inte har säker vetskap om säkerheten i så kallade reactor shutdown systems.

Echerer
Herr talman, kära kolleger, ärade herr kommissionär! Till att börja med önskar även jag er ett snabbt tillfrisknande, så att ni snart blir av med er snuva. Ni sade i dag - tack för era redogörelser till att börja med - att kärnkraftverk måste betraktas politiskt och ekonomiskt och att man inte kan begära att de skall stängas över natten. Man behöver ett koncept för nedläggningen och tid för den. Jag tror att Bohunice har haft tillräckligt med tid för det. Jag vill erinra om Hermes-avtalet, där det sades att Bohunice skulle läggas ned senast år 2000. Därför var jag mycket förvånad över era berömmande ord om nya stängningsdatum för Bohunice år 2006 och 2008.
Nu kommer jag fram till min fråga, herr kommissionär. Sedan i somras har det funnits en undersökning som görs av institutet för riskforskning i Wien. Den har nu samlat litet damm i en av konsumentskyddsminister Prammers skrivbordslådor, men tack vare det goda samarbetet med de icke-statliga organisationer som ägnar sig åt miljöskydd har vi fått kännedom om undersökningen, och har sedan i torsdags kunna studera materialet mycket noggrant. Säkerhetsbristerna i Bohunice behöver inte diskuteras, jag får kanske bara framhäva tre av de viktigaste punkterna: Det finns fortfarande inte någon ersättning för den stålbetong som saknas, det finns ingen tryckminskning eller andra säkerhetssystem. Seismologiskt sett är det inte tillräckligt med en uppgradering. Reaktorns tryckbehållare är så spröd att det inte kan uteslutas att den spricker.
Nu kommer jag fram till det som är pikant: UJD, den slovakiska kärnkontrollmyndigheten, har sedan 1995 inte längre medgett något vanligt flerårigt driftstillstånd utan enbart en provisorisk ettårig förlängning för att tvinga ledningen till nödvändiga uppgraderingar. Uppenbarligen förgäves! Och nu den slutliga punkten: Det nuvarande säkerhetscertifikatet för Bohunice löper ut år 2000. I Österrike säger vi att Bohunice från och med år 2000 inte har någon kvalitetsmärkning!
Denna undersökning översändes i början av september till den slovakiska regeringen, men inte till er, herr kommissionär. Denna underlåtenhet är inte bara ett österrikiskt politiskt problem, utan det är också ett problem inom EU. Samtidigt sägs det dock från minister Prammers kontor att hon skulle ha informerat er om de säkerhetsfrågor som fortfarande är öppna när det gäller Bohunice V1. Nu frågar jag er, herr kommissionär: Kände ni till denna undersökning? I så fall är kommissionens uppträdande skandalöst! Om inte, anhåller jag om att ni mycket snart än en gång tänker över alla dessa fakta. För den händelse ni ännu inte skulle ha fått detta underlag, har jag tagit med mig det från Wien. Ni själv - jag citerar er - har sagt: Det sista ordet har ännu inte sagts. Kanske skulle kommissionen också kunna byta ett ord med den slovakiska myndigheten för kärnkontroll. Vi kräver tidigare och bindande stängningsdatum för Bohunice och även klar hjälp med ett koncept till nedläggning.

Brie
Herr talman, herr kommissionär! Jag vill tacka er för att ni var så tydlig när ni föredrog kommissionens ståndpunkt. Det måste ju inte betyda att jag absolut är införstådd med den. Jag vill opponera mig mot er bedömning - jag citerar er ordagrant - "att det ingenstans och aldrig kan stängas över en natt". Eftersom ni kommer från Tyskland känner ni till att där det är nödvändigt - jag hänvisar till kärnkraftverket Greifswald - där kan det faktiskt ske över natten, naturligtvis under förutsättning att det finns en motsvarande politisk vilja och att man skapar en lämplig miljö.
Jag gör mig inga illusioner om att det naturligtvis i öst- och centraleuropeiska stater delvis nationalekonomiskt och till och med samhälleligt är ytterst svåra frågor. Men jag tror också att jag stött på en motsägelse, som kanske totalt sett har att göra med obeslutsamheten i Europeiska unionens energipolitik, när ni i de nämnda fallen anser att säkerhet när allt kommer omkring uppnås genom avstängning - det håller jag med om - men i fråga om jämförbara kraftverk i de oberoende staterna i f.d. Sovjetunionen vill garantera denna säkerhet genom uppgradering och garantera säkerhetsåtgärderna med hjälp av stöd från Europeiska unionen. Jag tror att detta kan uppnås inom Europeiska unionen och i kandidatländerna endast genom nedläggning. Att utanför gemenskapen använda sig av en annan måttstock, även i de här nämnda fallen, anser jag vara mycket problematiskt, och jag tror att vi alla skulle göra rätt i att göra nedläggning till en måttstock inte bara i Östeuropa, utan för energipolitiken inom hela Europeiska unionen, och inte genom ytterligare avreglering äventyra möjligheterna för detta.

Muscardini
Herr talman! Frågan om kärnkraftens säkerhet är av grundläggande betydelse när det gäller strategin inför utvidgningen. Ett av de villkor som ställts för att Bulgarien skall få inleda förhandlingar om medlemskap är just att man redovisar en rimlig tidsplan för avvecklingen av enheterna 1-4 i kärnkraftverket Kosloduj, vilket skall ske före utgången av 1999. Anläggningen är faktiskt obsolet enligt den definition som angavs av kommissionen i Agenda 2000, där kärnkraftverken delas in i tre kategorier: de av sovjetisk typ, eller de obsoleta, som måste monteras ner eftersom de är farliga; övriga kärnkraftverk som skall byggas om för att uppnå den säkerhetsnivå som är godtagbar inom unionen och så de anläggningar, ett mycket litet fåtal, av västerländsk typ, som kan drivas vidare eftersom säkerhetsnivån i dem kommer att vara hög under lång tid framåt.
Som föredragande för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om betänkandet som gäller åtgärder inom kärnenergisektorn för länderna inom Central- och Östeuropa och de nya oberoende staterna, som godkändes enhälligt den 27 oktober förra året, underströk jag säkerhetens avgörande betydelse och beskrev den som en förutsättning för att de nya staterna skall bli medlemmar av unionen.
Säkerheten på kärnenergiområdet gäller faktiskt livet för miljoner medborgare i Europeiska unionen och länderna i öst. Att avskaffa kärnkraften står inte på dagordningen och man måste komma ihåg de återverkningar av ekonomisk och social natur som blir resultatet av de beslut som unionen vill att länderna i Central- och Östeuropa skall fatta. Under alla omständigheter uttrycker medlemsstaterna, oavsett om de gränsar till de aktuella länderna eller inte, sin oro för och sitt avståndstagande från en anslutning där man inte tar hänsyn till frågan om kärnkraftens säkerhet.

Flemming
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag sover bra bredvid ett tyskt, ett franskt eller ett brittiskt kärnkraftverk. Mänskligt att döma bör det vid löpande drift vara uteslutet med en maximal katastrof. Jag sover inte lika bra eller inte alls bra bredvid kärnkraftverken i kandidatländerna. Jag kommer med en personlig bekännelse, eftersom Swoboda tidigare också har gjort en sådan: Jag är en passionerad förespråkare för en rask utvidgning av Europeiska unionen. Alla stater som hittills har lämnat in sin inträdesansökan, är en del av Europa. De hör till oss, och vi hör till dem.
Men jag tror att det inte bara är vår rätt utan också helt enkelt vår skyldighet att påpeka att det i kandidatländerna finns kärnkraftverk i drift som har mycket varierande säkerhetsnormer. Vi sätter oss ju i dag inte heller längre i någon zeppelinare, när vi flyger till Bryssel eller Strasbourg, utan vi är mycket glada över att ha mycket moderna flygplan till förfogande. Och vi måste också exakt veta hur dessa kärnkraftverk är beskaffade när det gäller problemen med uppdatering av datorerna för år 2000.
Låt mig citera Österrikes utrikesminister, doktor Wolfgang Schüssel, som den 9 november förklarade: "Om kandidaterna - Slovakien, Litauen och Bulgarien - vill ta upp inträdesförhandlingar med EU, måste man före Europeiska rådet i Helsingfors i mitten av december ha lagt fram konkreta stängningsplaner." Och Schüssel säger vidare den 11 november: "För de kärnkraftverk som är i drift bör EU-normer vara rättesnöret." Jag delar inte alls den åsikt en österrikisk socialdemokratisk minister hade som ansåg att vi inte skall föra några samtal så länge reaktorerna inte har stängts. Det är väl en helt och hållet felaktig väg, och det avvisar jag beslutsamt.
Jag är övertygad om att vi beträffande kärnkraftverken i väst inte heller kommer att ha några svårigheter när det gäller omställningen år 2000. Denna övertygelse har jag inte när det gäller kärnkraftverken i öst. Där kan det hända något, och det är nödvändigt att vi här kommer till hjälp. Vi känner till sedan Tjernobyl att begreppet "grannskap" när det gäller kärnkraftsanläggningar helt enkelt måste få en ny innebörd. När det hände befann vi oss alla i det omedelbara grannskapet. Ytterligare flexibilitet från kandidatländernas sida bör väl förväntas med tanke på det goda grannskapet. Även jag vill tacka kommissionären för hans ord, och eftersom jag är kristdemokrat vill jag inte bara ge honom goda råd med på vägen, utan också fråga honom om han inte behöver en aspirin med C-vitamin. Jag skall gärna se till så han får det.

Martin, Hans-Peter
Herr talman, herr kommissionär! Det är ett synnerligen tänkvärt ögonblick i parlamentet när man nu räcker över beska piller fram och tillbaka tillsammans med välgångsönskningar. Det gladde mig mycket, herr kommissionär, att ni i dag än en gång upprepade att det vore önskvärt om reaktorerna, i synnerhet Yaslovske Bohunice, kunde stängas tidigare. Jag tror att vi med ett par konkreta frågor kanske ändå skulle kunna komma vidare i denna debatt som ju har förts en tid. Hur anser ni att man skall betrakta det, herr kommissionär, att ändå relativt mycket pengar har gått från gemenskapsprogrammen, exempelvis Phare, till uppgraderingar i öst, och att det nu kan noteras så få positiva resultat?
Vad kan göras, och det är jag särskilt bekymrad över, så att de framlagda och nu angivna stängningsdatum som rör de olika kärnkraftverken, inte enbart Yaslovske Bohunice, också faktiskt kommer att iakttas? Vad planeras det här från kommissionens sida, eftersom vi ju också vet att det mellan ett tillkännagivande och en genomförd stängning föreligger mycket stora differenser?
Ytterligare en punkt: Även jag har fått denna undersökning från riskinstitutet vid det akademiska rådet vid Wiens universitet, som än en gång kastat annat ljus över frågan om Yaslovske Bohunice. Föregående talare, Echerer, påpekade redan att det inte finns någon inneslutning, och inte heller enligt bedömningar från den egna myndigheten för kärnkraftssäkerhet i Slovakien någon tillräcklig driftssäkerhet hos anläggningen. Vad avser kommissionen att göra där?
Är det inte också så - om vi nu än en gång refererar till Yaslovske Bohunice - att det inte alls stämmer att Slovakiska republiken är så beroende av dessa reaktorer? Jag citerar ur en rapport från Europeiska unionens och Slovakiens gemensamma arbetsgrupp om kärnenergi, där det mycket tydligt konstateras: "Even without Bohunice V1, the country is in a position to cover its average consumption needs with national production throughout the period to 2015." Det betyder i översättning att de argument som från Slovakiens sida alltid upprepas, att en stängning ekonomiskt sett skulle drabba den egna energiförsörjningen, inte stämmer.
Sammanfattningsvis kommer jag därför fram till slutsatsen att jag fortfarande är övertygad om att det krävs litet mer, nämligen en tidigare nedläggning och även en möjlighet att genomföra denna, varvid naturligtvis även motsvarande ekonomisk hjälp kan erhållas från EU:s sida.

Morillon
Herr talman! Jag skulle vilja tacka kommissionär Verheugen för den mycket fullständiga framställning vi fick om hans svårigheter inom ett område som är grundläggande för Europas framtid. När jag lyssnar till honom och till mina kolleger under debatten, kom jag att tänka på valkampanjen nyligen och de svar vi tvingades att ge då till våra väljare, om behovet av att grunda och avsluta den europeiska integrationen.
Det är självklart att det är ett av de områden, nämligen hotet med så många kärnkraftverk, men också alla dessa vapen som samlats på före detta Sovjetunionens territorium, där ingen av medlemsstaterna ensam kan utge sig för att agera för hela kontinentens säkerhet. Endast Europa och, herr kommissionär jag tackar er för att ni förstått det, endast ett enat Europa kan finna inte bara de länder som vill bli medlemmar i Europeiska gemenskapen, utan också alla dem som har kärnkraftverk som inte uppfyller säkerhetsnormerna, för att hjälpa dem att lösa problemet genom att ta hänsyn till deras egna ekonomiska krav.
Jag tackar alltså kommissionär Verheugen för att han erinrat om att det bara är genom ett bidrag från alla medlemsländer till nödvändiga anslag som vi kommer att uppnå den gemensamma målsättning vi alla talat om.

Verheugen
Mina damer och herrar ledamöter! Till att börja med ett mycket hjärtligt tack för era önskningar om god bättring. Det är verkligen bara en riktig snuva, inte någon politisk. Aspirin C skall jag sedan tacksamt ta emot, och jag hoppas att jag efteråt inte också får ont i magen.
Jag känner mig bekräftad av den debatt som ni har fört, och jag tackar er för det helt entydiga politiska stödet som framgått av era inlägg. Det är mycket viktigt för kommissionen att i de samråd som förs kunna hänvisa till att Europaparlamentet i fråga om nukleär säkerhet tillämpar den striktaste måttstocken. För de stater vi har att göra med är det ett viktigt argument, eftersom de ju är medvetna om att Europaparlamentet till slut måste godkänna inträdesförhandlingarna, att det alltså inte alls går utan Europaparlamentet och att därför Europaparlamentets önskningar i denna fråga är av stor betydelse.
Jag vill gärna klargöra att vi koncentrerar oss på de reaktorer där det i utlåtandet från G7-länderna står - jag tror det var år 1992 - att de inte kan uppgraderas, och detta inte på grund av brister i säkerheten i den löpande driften, utan på grund av konstruktionen. Det handlar alltså här om reaktorer som är osäkra i fråga om konstruktionen och som med tanke på sin konstruktion inte heller kan uppgraderas, i varje fall inte till försvarbara kostnader. I alla dessa fall finns det bara en enda klok lösning på problemet, och det är nedläggning, och detta utan varje tvekan så snabbt som möjligt. Alla som betraktar dessa reaktorer som en säkerhetsrisk, och det gör vi, måste anstränga sig för att de hellre skall stängas i dag än i morgon. Svårigheten är bara att inträdesförhandlingarna via acquis communautaire bara ger oss ett politiskt påtryckningsmedel i handen, och ingenting mer.
Europeiska unionen har, som jag redan sagt, endast en utomordentligt begränsad behörighet på detta område. Vi utövar här alltså politiska påtryckningar, det vill säga att slutresultatet är en politisk lösning. I fråga om denna politiska lösning skall man inte bara betänka vad som önskas från vår sida - jag är väl medveten om att denna fråga har en enorm sprängkraft i några medlemsstater, och, som ju debatten också har visat, särskilt för närvarande i Österrike - utan man måste i fråga om en politisk lösning naturligtvis också inse att denna fråga i kandidatländerna delvis har fått en nästan teologisk betydelse. I Bulgarien exempelvis kan jag säga er att frågan om att stänga Kosloduj nu sedan några månader är den nationella frågan nr 1, den fråga där alla inrikespolitiska motsättningar flammar upp. Jag måste verkligen säga att de steg som den bulgariska regeringen hittills har tagit med tanke på maktförhållandena i landet och det faktum att beredvilligheten att lägga ned Kosloduj används mot regeringen inför de förestående valen - samma sak kommer också att ske i Slovakien och Litauen - mot denna bakgrund är modiga beslut.
Vi kan inte komma ifrån att vi måste finna en medelväg, dvs. fastställa ett datum som vi i yttersta fall skulle kunna acceptera. Detta datum måste i varje enskilt fall ligga mycket tidigt i förhållande till den projekterade återstående löptiden för respektive reaktor. Det har vi uppnått när det gäller Ignalina och Bohunice. Beträffande Bohunice vill jag säga er en sak till, eftersom man länge försökt att dra in mig i denna österrikiska dispyt. Det kommer dock inte att lyckas, ty jag är helt ense med den österrikiska ståndpunkten, enligt vilken vi vill försöka att uppnå något bättre. Det sades i går i rådet också uttryckligen av Wolfgang Schüssel och mig.
Den österrikiske utrikesministern berörde frågan i går i rådet. Jag sade därför att jag stöder det, och alla ansträngningar här att utnyttja det spelrum som enligt min åsikt absolut finns till förfogande, stöder jag med full övertygelse. Problemet, fru kollega, är bara att jag när jag tillträdde ämbetet, som ni ju vet, fick en färdig överenskommelse med Slovakien. Den var färdig, den var avslutad. Den offentliggjordes visserligen först några dagar efter det jag tillträtt mitt ämbete. Men jag kunde inte gärna kritisera det som kommissionen hade förhandlat sig till med Slovakien. Det fanns ju inte någon annan möjlighet än att reagera som man gjorde. Men jag har redan från början och även här i parlamentet vid flera tillfällen sagt att jag när det gäller Bohunice anser att det är klokt med ytterligare samtal och att den slovakiska hållningen också ger anledning anta att man kan uppnå mer.
Några kolleger har berört frågan om det egentligen är klokt att investera i säkerheten hos kärnkraftverk som man vill stänga. Det är i själva verket en oerhört svår fråga, i mina ögon nästan en samvetsfråga. Kommissionen hade under de senaste åren också använt medel för att garantera säkerheten hos de kärnkraftverk som vi här talar om, så länge som de är i drift, varvid åtgärderna huvudsakligen koncentrerades på att förbättra säkerhetskulturen i dessa länder, på att skapa oberoende kontrollmyndigheter, även på att utbilda människor som kan utföra en sådan kontroll. Vi har inte finansierat några investeringar, som skulle förlänga livslängden hos dessa kärnkraftverk. Det kan inte heller komma i fråga.
Vi måste tyvärr också skilja mellan kärnkraftverken av sovjetisk konstruktion i kandidatländerna, som jag har talat om, och kärnkraftverken av sovjetisk konstruktion utanför kandidatländerna. Vi har här olika påtryckningsmedel. I det första fallet är påtryckningsmedlet politiskt sett mycket starkt, eftersom dessa länder vill ansluta sig till EU och vi kort och koncist säger att villkoret är att man reglerar frågan på ett sätt som vi kan godkänna.
När det gäller Ryssland, Vitryssland, Armenien, Ukraina eller andra länder har vi naturligtvis inte något sådant påtryckningsmedel. Trots detta - det är jag fast övertygad om - måste Europeiska unionen även i dessa länder arbeta för att höja säkerhetsstandarden. Det är verkligen ett förskräckligt dilemma. Vi vet att ett kärnkraftverk egentligen måste läggas ned. Men vi har att göra med en politisk situation där detta inte är möjligt. Då står man inför problemet att nu göra någonting för att åtminstone garantera en säker drift eller till och med stegvis förbättra den, i medvetande om att detta kärnkraftverk, som ni vill lägga ned, i så fall kommer att finnas kvar i drift längre än som annars vore fallet.
Jag måste säga att detta är frågor som verkligen stör ens nattsömn. Där har kollegan som sade det fullkomligt rätt. Men när det gäller den nukleära säkerheten får man, tror jag, inte lämna någon enda åtgärd oprövad för att i någon mån öka den säkerhet som vi har just nu. Jag ser inte någon annan möjlighet än att även när det handlar om kraftverk som vi vill lägga ned, men som vi från vår sida inte kan lägga ned av de nämnda politiska orsakerna, göra något för att åtminstone undanröja de värsta säkerhetsbristerna, hur svårt och komplicerat det än är. Det är alltså mitt svar på den mycket principiella fråga som ställts här.
Vi kommer med säkerhet att återkomma till denna fråga ännu oftare. Jag hoppas verkligen - det säger jag inte utan orsak - att jag kommer att vara i stånd att redan nästa gång, när frågan diskuteras här, kunna rapportera om ett läge som redan är betydligt bättre än dagsläget.
(Applåder)

Chichester
Herr talman! Låt mig säga till kommissionären att jag tyckte mycket bättre om hans sammanfattning än hans inledande uttalande. Jag gratulerar honom till detta, särskilt med tanke på hans hälsotillstånd och jag säger: Bra gjort, och kom tillbaka och säg mer som liknar detta, herr kommissionär!
(Sammanträdet avbröts kl. 16.49 och återupptogs kl. 17.00.)

Embargo på brittiskt nötkött - Produktion och försäljning av tobak
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om de beslut som fattades vid kommissionens sammanträde i dag.

Byrne
kommissionen. (EN) På mitt initiativ fattade kommissionen i dag beslut om att inleda ett formellt överträdelseförfarande mot Frankrike, därför att landet inte upphävt importförbudet mot brittiskt nötkött. Detta beslut påverkar inte förhandlingarna som verkar för en vänligt sinnad lösning på den föreliggande dispyten.
Låt mig tala i klartext. Vi är mycket nära en lösning, och jag är fortfarande övertygad om att en vänligt sinnad lösning ligger i alla parters intresse, dvs. Förenade kungariket, Frankrike och gemenskapen. Förhandlingar och kontakter fortsätter om de få kvarstående frågorna som fortfarande hindrar en överenskommelse. Jag hyser gott hopp om att med litet god vilja från alla parter så kan förbudet upphävas inom en mycket snar framtid. Jag är medveten om att det finns kritiska röster, även i denna kammare, mot de diskussioner som skett i detta fall. Dessa diskussioner är emellertid den bästa metoden för att nå en snabb lösning.
I frånvaro av formella förfaranden för upphävande av förbudet i EU, blir situationen ännu mer komplicerad. De brittiska initiativen för att upphäva förbudet i tredje land, inklusive Förenta staterna, och i dess partner inom samväldet, bekräftar detta påstående. I vilket fall är det nödvändigt för kommissionen att formellt ge en signal om att Frankrike inte har uppfyllt sina åtaganden vad gäller att upphäva förbudet. Jag har därför uppmanat Frankrike att inom två veckor redovisa sin ståndpunkt i frågan.
Jag har också informerat kommissionen om situationen rörande Tyskland, den enda övriga medlemsstat som fortsätter att tillämpa ett förbud mot import av brittiskt nötkött. I detta fall har emellertid inte de tyska myndigheterna förklarat att de inte kommer att häva förbudet. Deras ståndpunkt är i stället att en rad konstitutionella steg måste klaras upp, i synnerhet godkännandet från Bundesrat. I Tysklands fall finns det emellertid nu också ett behov av positiva åtgärder för att upphäva förbudet. Jag kommer i detta avseende att utvärdera situationen under de kommande dagarna med hjälp av mina tjänsteenheter: Tyskland kommer särskilt att uppmanas lägga fram en tidtabell för upphävandet av förbudet. Jag kommer att förorda att båda länderna behandlas på samma sätt, och ett meddelande kommer att skickas till Tyskland i vilket landet uppmanas att redovisa sitt förslag till en tidtabell för upphävande av förbudet.

Graefe zu Baringdorf
Herr talman, kommissionär Byrne! Jag är positiv till att man gör gemenskapsrätten gällande. Rättsmedvetandet när det gäller gemenskapsrätten måste skärpas i medlemsstaterna. Men jag vill fråga er om det kommer att ta lång tid om ni inleder ett förfarande beträffande brott mot fördraget. Kommer kommissionen i mellantiden att i förhandlingarna, i eventuella kompromissbeslut, se till att det som ni tillkännagav under utfrågningarna vid er installation, att alltså testen kommer till användning och att märkningen av nötkött, som ju hur som helst blir obligatorisk den 1 januari 2000 om vi inte kommer fram till andra bestämmelser, kommer till användning i samband med upphävandet av detta importförbud och genomförandet gentemot de länder som beslutat om importförbud?

Byrne
kommissionen. (EN) Detta är första steget i förfarandet enligt den gamla artikel 169, som numera heter artikel 226. I denna artikel fastställs att kommissionen kan skicka ett brev av denna typ innan man för ärendet vidare. Men det är en del av överträdelseförfarandet och betraktas som det första steget. Det fastställer den föreliggande ståndpunkten i kronologisk form - hur vi har nått detta stadium; det fastställer sedan den rättsliga ståndpunkten och kräver sedan att Frankrike att svara och fastställa de argument man vill framföra i sitt svar. Allt detta skall utföras inom en tvåveckorsperiod.
Under de senaste veckornas diskussioner har en rad frågor diskuterats, som ni förmodligen känner till, och en av dessa handlade om tester, som ni helt korrekt tar upp i er fråga. Ni uppmärksammar det faktum att jag under utfrågningen den 3 september inför utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor nämnde att jag hade för avsikt att inrätta diagnostiska tester för BSE över hela EU. Detta är fortfarande min avsikt. Detta meddelades också de parter som deltog i dessa diskussioner under de senaste två veckorna.
Som jag nämnde vid detta tillfälle är ett av syftena med att inrätta ett sådant testsystem att se till att det finns likvärdiga testsystem i hela Europeiska unionen, för att kunna fastställa smittans nivåer i hela EU, och särskilt för att fastställa vilka ytterligare åtgärder som kan bli nödvändiga. Avlägsnandet av specificerat riskmaterial är en särskild fråga jag tänker på i detta sammanhang.
När det gäller frågan om identifiering och märkning var kravet i lagstiftningen på spårbarhet en av de viktiga frågorna som vi har diskuterat under de senaste veckorna. Detta är en viktig fråga. Den diskuterades i Florens. Det utgör också en del av det datumbaserade exportprogrammet och är vad vi främst tänker på i samband med detta och har införlivats i våra diskussioner.

Jackson
Detta är en mycket tråkig dag för parlamentet och för rättssäkerheten. Jag undrar om kommissionären kan förklara varför han inte agerat på ett mer bestämt sätt och tidigare propsat på att ett enhälligt vetenskapligt yttrande inte är förhandlingsbart. Detta parlament har hand om lagstiftning; de som valde oss - inte minst i Förenade kungariket - väntar på att lagstiftningen skall tillämpas och har väntat sedan oktober. Detta är ett mycket dåligt prejudikat för kommissionären, givet det faktum att han snart skall författa en vitbok om livsmedelssäkerhet. Kommer alla enhälliga yttranden från vetenskapliga kommittéer som överlämnas till honom i framtiden att vara förhandlingsbara? Vi hoppas inte det. För det andra, exakt på vilka områden är det som Frankrike ställer till problem och kan kommissionären bekräfta att alla problem som Frankrike ställer till bara kan resultera i ett klargörande för fransmännen och inte i några förändringar av det brittiska datumbaserade exportprogrammet?

Byrne
kommissionen. (EN) Som jag har sagt vid ett flertal tillfällen, även i det utskott som fru Jackson är ordförande i, så är det datumbaserade exportprogrammet ingen förhandlingsbar fråga. Det har inte varit en förhandlingsbar fråga och inte heller har det på något sätt undergrävts vid de diskussioner vi har haft under de senaste veckorna.
Jag anser att detta är en bra dag för rättssäkerheten, jag anser att det är en bra dag för kommissionen och jag menar också att det är en bra dag för Europeiska unionens alla institutioner, inklusive parlamentet. Ett beslut fattades i kommissionen i dag för att inleda ett överträdelseförfarande och inte tvärtom. Med tanke på detta har jag svårt att förstå hur detta kan beskrivas som en tråkig dag för parlamentet eller som en tråkig dag för rättssäkerheten.
Detta förfarande har det, som sagt, fattats beslut om i dag och det kommer att inledas om inte de diskussioner som skett visar resultat inom de närmaste dagarna. Vi var nära att lösa problemet under förra veckan - jag hade förväntat mig att det skulle ha lösts, om inte i går, så absolut denna förmiddag. Detta gjorde mig besviken, men jag tror att vi till sist kanske kan lösa det under de kommande dagarna.
Jag vill också påminna ledamöterna av detta parlament om att, som jag har sagt vid ett flertal tillfällen, det är mycket bättre om man kan lösa problem av denna karaktär på ett vänligt sinnat sätt. Att driva rättslig process kan bli nödvändigt i de fall då parterna inte kan nå en överenskommelse. Vad gäller denna dispyt tycker jag att om dessa två medlemsstater kan lösa svårigheterna genom en diskussion, med kommissionens hjälp, skulle det tveklöst vara det bästa sättet att gå vidare. Det skulle också ge ett mycket snabbare resultat. Jag kan föreställa mig att de som fru Jackson företräder i Förenade kungariket vill se en snabb lösning av frågan, snarare än en lösning om två år genom ett beslut från domstolen. Detta är skälet till varför jag följt denna specifika linje och kommer att göra detta trots beslutet i dag om att inleda ett överträdelseförfarande.

Roth-Behrendt
Herr talman! Herr kommissionär! Jag delar er uppfattning att detta är ett problem som vi måste hantera mycket försiktigt. Ni har med all rätt påpekat att vi måste se allvarligt på vetenskapliga överväganden, och jag utgår från att de brittiska jordbrukarna är intresserade av att så snart som möjligt sälja säkert nötkött och inte vänta två år innan de kan göra det. Därför kan inte någon i denna kammare och inte heller någon annan vara intresserad av ett förfarande beträffande kränkning av fördraget, som varar i två till tre år och under denna tid bara skapar osäkerhet i Europeiska unionen.
Herr Byrne, kan ni säga mig hur ni kommer att se till att invändningar på forskarnivå granskas på kortast möjliga tid, så att medlemsstaterna inte alltid hinner komma med invändningar och även tillämpa lagar, utan att behöva bevisa varför? Kan ni också säga mig att ni kommer att klargöra för Tyskland att ni räknar med att få de konstitutionella hindren, exempelvis en resolution från tyska förbundsrådet, så snart som möjligt? Herr Byrne, avslutningsvis vill jag ställa ytterligare en fråga till er, som jag också redan har ställt i Bryssel. Kan ni vara litet mer exakt när det gäller testerna? När kommer ni att lägga fram ett förslag för denna kammare, som med tvingande verkan föreskriver BSE-tester i Europeiska unionen?

Byrne
kommissionen. (EN) I samband med vetenskaplig information och utvärdering av denna osv., är detta en fråga jag har övervägt, inte bara på grund av händelserna under de senaste veckorna när livsmedelsverket i den aktuella medlemsstaten redovisade en annan åsikt än den vetenskapliga styrkommittén. Detta oroade mig naturligtvis avsevärt. Men också på grund av att kommissionen och jag själv, och i synnerhet min tjänsteenhet, har undersökt inrättandet av en lämplig struktur för en myndighet för livsmedelssäkerhet.
En av de frågor som kommer att vara av enorm betydelse när det rör en sådan struktur kommer att vara dess jurisdiktion, och i synnerhet hur dess förhållande skall vara till de byråer för livsmedelssäkerhet som inrättats på medlemsstatsnivå.
Det är uppenbart att en sådan kontrovers mellan dessa två byråer som vi erfarit under de senaste veckorna inte kan tolereras om vi vill ha en gemensam och harmoniserad marknad. Förtroendet för en byrå för livsmedelssäkerhet på kommissionsnivå måste vara sådant att medlemsstaterna och myndigheterna och forskarna i medlemsstaterna har fullständigt tillträde till en sådan byrå, men också förtroende för den så att dess yttranden godtas snabbt och fullständigt.
Vad gäller situationen i Tyskland som ni frågade mig om, som jag nämnt tidigare, drog jag slutsatsen av mina diskussioner med den ansvarige tyske ministern, att den tyska förbundsregeringen har en önskan att häva förbudet och att de diskussioner som uppkommit genom dispyten med Frankrike kommer att dämpa varje kvardröjande oro som kan finnas i Tyskland. Jag har haft ständig kontakt med myndigheterna i Tyskland - de har deltagit i de diskussioner som skett under de senaste veckorna som observatörer, och jag är övertygad om att de har förstått vad som diskuterats under denna tid. Jag har därför all anledning att tro att den tyska förbundsregeringen nu kommer att vidta nödvändiga åtgärder för att häva förbudet.
Fru Roth-Behrendt! Vad gäller sista delen i er fråga, testhanteringen, är det min avsikt att ha något klart i fråga om detta vid slutet av året.

Watson
Herr kommissionär! Jag är tacksam för er försäkran om att detta är första steget i överträdelseförfarandet. I dag har jag haft besök av nötkreatursuppfödare från min valkrets. De har varit tvungna att vänta längre än 14 veckor sedan den 1 augusti och deras nötkött är fortfarande inte till försäljning på den franska köttmarknaden. De har nu fått beskedet att de måste vänta ytterligare 14 dagar innan vi får ta del av den franska ståndpunkten.
Låt mig tala i klartext. Känner ni inte redan till den franska ståndpunkten? Har inte tiden kommit då det är dags att kommissionen läser lagen för den brottsliga medlemsstaten? Gör inte allt annat att kommissionen verkar vek och räddhågad och att den undergräver allmänhetens förtroende i Europeiska unionen?
Kan ni vara vänlig och klargöra vid er presskonferens att lagstiftningens fulla kraft kommer att användas mot den brottsliga medlemsstaten om inte förbudet hävs.

Byrne
kommissionen. (EN) Jag har svårt att klargöra saken bättre än vad jag redan gjort. Vi har vidtagit rättsliga åtgärder, vi har fattat beslutet att inleda överträdelseförfarandet. Jag vet inte vilken lag ni vill att jag skall läsa, men det verkar som om ett inledande av överträdelseförfarandet är den enda åtgärd, förutom förhandlingar, som återstår för mig för att se till att gemenskapslagstiftningen följs. Under de senaste sex veckorna har jag förhandlat med avsevärd framgång och jag avser att fortsätta förhandlingarna parallellt med de institutionella förfarandena under de kommande dagarna.
Jag tycker, som jag sade till parlamentet vid förra tillfället jag var här, att ett lugnt sinne och en fast beslutsamhet är mycket bättre än ett annat förhållningssätt. Det är detta förhållningssätt som jag förespråkar, det är detta förhållningssätt som jag har valt, det är detta förhållningssätt som jag tror kommer att ge resultat och det är detta förhållningssätt som jag har för avsikt att fortsätta anamma.

Isler Béguin
Herr kommissionär! Jag är naturligtvis fortfarande fransman och jag är fortfarande för försiktighetsprincipen. Jag har redan kunnat ställa er ett antal frågor som jag ännu inte fått något svar på, bl.a. beträffande de olika utvärderingarna av vetenskapsmän. Därför kan jag i dag, i min egenskap av ledamot av Europaparlamentet, inte bedöma skillnaden mellan era experter och de franska.
Jag tror att professor Dormont är internationellt erkänd för sitt arbete om prioner. Det är inte en person som arbetar för eller emot den ena eller andra lobbyn. Han tillämpar bara det som konsumenterna, väljarna och det franska folket bett honom om, för livsmedelssäkerheten, försiktighetsprincipen. Han gör alltså vad han skall. Den franska regeringen som inrättat detta kontor för livsmedelssäkerhet gör därför vad de franska medborgarna begär.
Vi har alltså inte fått något svar på denna annorlunda bedömning och jag skulle vilja ha ett från er.

Byrne
kommissionen. (EN) Jag vill att ni än en gång uppmärksammar det faktum att vi fått ett enhälligt yttrande från den vetenskapliga styrkommittén, fastställt på gemenskapsnivå för några veckor sedan. Denna kommitté består av 16 sakkunniga från de flesta medlemsstaterna och dess ordförande är en av era landsmän. Yttrandet som gavs var enhälligt och stärkte två tidigare yttranden som samma kommitté hade utarbetat. Jag är alltså säker på att yttrandet från kommittén är ett bra yttrande. Jag är också säker på att den överenskommelse som nu är nära förestående mellan alla parter också kommer att godtas av den franska myndigheten. I den händelse vi åstadkommer detta, vilket jag uppriktigt hoppas att vi gör, kan det mycket väl vara slutet på de svårigheter vi har erfarit under de senaste sex veckorna.

Donnelly
Jag är mycket intresserad av det uttalande som kommissionären gjorde. Han gör helt rätt i att påpeka att vi vill undvika rättsliga åtgärder eller rättsliga processer om detta är möjligt. Men om han har rätt när han säger att de två parterna kan nå en möjlig överenskommelse om bara två dagar, är det fullständigt oförklarligt att han skall ge en av parterna två veckor för att lösa detta problem. Vi informerades för flera veckor sedan att tidsfristen löper ut i dag - och det stämmer att kommissionen har inlett ett överträdelseförfarande. Men för Guds skull, herr kommissionär, genom att nämna i dag, och förmodligen också på er presskonferens, att det är ytterligare två veckor kvar, kommer ni att se till att alla tolkar detta som om ni helt enkelt har förlängt tidsfristen! Hur i hela världen kan ni rättfärdiga det faktum att ni genom att sätta igång ett rättsligt förfarande i dag också i själva verket skickar en signal till fransmännen att de fortfarande har ytterligare två veckor på sig att fatta ett beslut om frågan?

Byrne
kommissionen. (EN) Man måste förstå de faktiska bestämmelserna i artikel 226. Det anges särskilt att det skall skickas ett brev av denna typ och att ett svar skall inges inom en tvåmånadersperiod. Jag ansåg att två månader var för länge; jag ansåg att en månad var för länge; jag ansåg att två veckor var lämpligt. Under dessa omständigheter är detta den tidsperiod jag har angett i brevet, vilket är det första steget i inledandet av överträdelseförfarandet.
Jag bör säga att detta inte innebär att man ger någon ytterligare två veckor. Beslutet i dag har skett för att inleda förfarandet. Detta var ett beslut som jag sade att jag skulle lägga fram för kommissionen för några veckor sedan. Det har jag också gjort. Det är det första steget. Det anger tidsramen för åtgärderna och den rättsliga ståndpunkten och uppmanar medlemsstaten i fråga att svara inom en tvåveckorsperiod. Ingen ytterligare tid har getts. Denna bestämmelse finns i det ändrade Romfördraget och är inget som jag kan göra något åt nu - förutom att förkorta perioden, vilket jag gjort. Jag bör emellertid säga att det faktum att det i brevet föreskrivs en tvåveckorsperiod inom vilken man skall svara, hindrar inte att det sker ytterligare diskussioner och att en överenskommelse nås inom de närmaste dagarna, om detta visar sig vara möjligt. Det undergräver inte på något sätt denna process, eftersom vi, så att säga, rör oss på två separata spår.
Jag försäkrar er alltså att angivandet av 14 dagar i brevet inte antyder ett syfte att uppskjuta förhandlingarna eller ytterligare diskussioner i två veckor. Dessa diskussioner fortsätter i hopp om att vi skall uppnå resultat.

Sturdy
Jag gratulerar herr Byrne till hans ståndpunkt. Han kanske kommer ihåg att jag frågade honom förra veckan i Bryssel om han skulle inleda rättsliga förfaranden i dag och uppenbarligen har han gjort detta, vilket gläder mig. Men han måste förstå vilka känslor det finns i kammaren. I dag finns halva den konservativa delegationen i kammaren för att höra hans svar - och jag måste säga väldigt få av mina socialistkolleger från Förenade kungariket. I dagsläget finns det 86 överträdelseförfaranden mot Frankrike, så detta är inget nytt för landet. Ett av dessa förfaranden rör nötkreatursprodukter - skulle kommissionären kunna svara på vad detta fall gäller? För det andra, har den brittiska regeringen ansökt om kompensation? Man bör göra det på de missgynnade brittiska jordbrukarnas vägnar.

Byrne
kommissionen. (EN) Förfarandet där någon kan ansöka om kompensation i samband med överträdelse av gemenskapsrätten, ligger under en annan artikel. En individs eller stats behörighet att driva dessa förfaranden är egentligen ingen fråga för kommissionen. Det är alltså inte en av mina arbetsuppgifter att vara informerad om dylika förfaranden. Men såvitt jag känner till har inga dylika förfaranden inletts. Men jag kan mycket väl ha fel när jag säger detta.

Ford
Enligt mina beräkningar, om det inte finns nya ledamöter från det konservativa partiet, är fördelningen av ledamöter från vår sida och deras sida ungefär densamma.

Breyer
Herr talman! Jag anser nog att det är en svart dag för konsumentskyddet! Herr Byrne, ni lovade när ni tillträdde ert ämbete att ni skall verka för ett förebyggande konsumentskydd och för öppenhet. Jag vill verkligen fråga er, liksom min kollega redan har gjort, hur ni förknippar detta med försiktighetsprincipen och trovärdigheten. I tvisten om hormonerna förespråkar vi försiktighetsprincipen, men inte här. Jag anser att det liknar något slags tvångsmatning, om konsumenterna inte har möjlighet att informera sig om det.
Hur hanterar ni ert löfte om öppenhet för konsumenten, när ni samtidigt förskjuter tidpunkten för märkningen? Hur skall konsumenterna få rätt att fritt bestämma sig för eller mot detta kött? Vad anser ni om att artikel 36 inte följs? Ty artikel 36 ger medlemsstaterna möjlighet att i händelse av hälsorisker införa ett embargo. Var finns det mer tvivel än här? Vi vet mycket litet om inkubationstiden. Ni vet att rådgivarna har uttalat stor tveksamhet även vad gäller smittorisken. Detta är alltså min fråga. Jag tror att ni urholkar artikel 36, och ni trampar på försiktighetsprincipen och öppenheten för konsumenterna, om ni nu i förtid fattar detta beslut, i stället för att verkligen se till att livsmedlen är det som de bör vara, nämligen medel till liv som är fria från hälsorisker!
(Applåder)

Byrne
kommissionen. (EN) Jag har sagt ända sedan jag intog denna ståndpunkt, att mitt syfte har varit att fatta beslut på vetenskaplig grund genom att granska de bästa vetenskapliga bevis som finns tillgängliga för mig och fatta mitt beslut på grundval av dessa. Jag har ett enhälligt yttrande från den vetenskapliga styrkommittén. Det är ett kompletterande yttrande från denna kommitté, till ett tidigare yttrande. Jag fattar beslutet på grundval av detta. Jag anser att det är en fullständigt öppen process. Beslutet grundas alltså på det vetenskapliga styrkommitténs yttrande. Jag kan inte förstå att det finns någon brist på öppenhet i detta sammanhang.
Ni tog upp frågan om försiktighetsprincipen. Tillämpningen av denna princip förstås inte alltid till fullo. Den skall bara tillämpas i fall då det antingen inte finns några vetenskapliga bevis eller då de vetenskapliga bevis som finns är så osäkra att de är opålitliga, och i fall då den skada som kan ske är irreparabel och den lösning som föreslås är proportionerlig, kostnadseffektiv och tidsbegränsad.
Att jämföra BSE-situationen med hormoner tycker jag verkar olämpligt. Försiktighetsprincipen tillämpas inte i förhållande till hormoner. Beslutet i samband med hormoner i nötkött och dess import grundas på vetenskapliga bevis - dessa gavs av den lämpliga vetenskapliga kommittén till kommissionen innan jag tillträdde min tjänst- som visar att särskilt en av hormonerna - 17 beta-estradiol - är cancerframkallande.
Givet detta bevis tycker jag att det är lämpligt att införa förbudet. Jag tycker också att det verkar olämpligt att häva förbudet mot bakgrund av detta yttrande.
I samband med BSE-frågan tycker jag alltså att tillämpningen av försiktighetsprincipen är olämpligt, eftersom vi har ett bestämt yttrande från den vetenskapliga styrkommittén. Dess ledamöter kommer från de flesta medlemsstaterna i Europeiska unionen. Det är forskare som befinner sig på toppen av sin karriär som rådgör i denna fråga. Jag följer därför deras råd. Eftersom det finns vetenskapliga bevis i denna fråga är tillämpningen av försiktighetsprincipen inte lämplig.
Vad gäller märkningsfrågan, håller hela frågan just nu på att granskas och behandlas också av parlamentet. Det står parlamentet fritt att ändra de rättsliga principerna om man så önskar.
Ni tog upp frågan om artikel 36. Enligt min mening skulle artikel 36 vara ett olämpligt försvar och skulle inte tillhandahålla ett försvar på grund av omständigheterna i detta specifika fall. Den täcker inte - som jag har förstått - en situation där det finns en harmoniserad marknad som i detta fall.
Vad gäller överföring, finns det inga bevis på någon annan form av överföring av BSE än de två som har identifierats, dvs. foder och överföring genom moderdjuret. Fram till dess sådana bevis finns tillgängliga, är det lämpligt att fortsätta enligt slutsatsen att dessa är de enda överföringssätten.

Dell' Alba
Herr kommissionär! Det finns minst 47 mycket viktiga länder, till exempel USA och många länder inom det brittiska samväldet, som bibehåller embargot på brittiskt nötkött. Den fråga jag vill ställa med anledning av ert beslut i dag, är följande: kommer ni att gå till botten med detta? Kommer ni med andra ord till exempel att uppmana Världshandelsorganisationen att uttala sig mot detta embargo? Jag tror inte att detta är något man kan bortse från. För det andra lade revisionsrättens ordförande fram sin årsrapport i går, i vilken han underströk de allvarliga brister som finns när det gäller hur registren över nötboskap förs i Storbritannien. Tog ni med detta i era överväganden i dag när ni fattade ert beslut?

Byrne
kommissionen. (EN) Ja, det är naturligtvis korrekt att säga att det finns en rad andra länder som upprätthållit ett embargo som riktat sig mot brittiskt nötkött. Jag måste säga att sedan jag tillträdde min tjänst för åtta veckor sedan, har jag koncentrerat mig på Europeiska unionen. Vad gäller brister i lagren, osv., har jag förstått att det datumbaserade exportprogrammets funktion är att skydda folkhälsan och säkerställa livsmedelssäkerheten i samband med exporten av brittiskt nötkött. Jag vill också rikta er uppmärksamhet på uttalandet i kommunikén från den vetenskapliga styrkommittén, att nötkött som exporteras enligt det datumbaserade exportprogrammet är lika säkert som annat nötkött i Europeiska unionen.

Lynne
Ordningsfrågan är följande: Detta är en så pass viktig fråga som påverkar brittiska jordbrukare över hela Förenade kungariket, att vi naturligtvis borde ha mer tid för att ställa frågor till kommissionären. Detta är första gången han har haft möjlighet att komma och berätta för oss att man definitivt bestämt sig för att vidta rättsliga åtgärder, och vi har många frågor. Kan jag begära att vi skall få ställa frågor till kommissionären vid någon annan tidpunkt?

Talmannen
Fru Lynne! Vi skall se vad vi kan ta oss till med detta förslag.

McMillan-Scott
Jag lade märke till just nu att en parlamentsledamot försökte att intervenera litet mer direkt än vad jag trodde var lämpligt. Jag antar att hon ville ha ordet och, i likhet med många ledamöter, inte fick någon möjlighet att ställa en fråga till kommissionen. Jag delar därför Lynnes åsikt att denna frågestund inte varit tillräckligt lång med tanke på ämnets betydelse.
Kan jag likväl be er att bekräfta att det är helt olämpligt för parlamentsledamöterna - liberaler eller andra - att försöka övertala er att lyssna på dem. Jag tycker att personalen bör se till att detta förhindras framöver.

Talmannen
Tack så mycket, herr McMillan-Scott! Jag hoppas att kollegerna inser att det fortfarande finns fler än 20 personer som vill ställa frågor om detta ämne. Jag försöker att nå en balans mellan politiska grupper och mellan nationaliteter för att se till att det blir en rättvis fördelning i kammaren. Jag tycker att kommissionären har besvarat frågorna på ett mycket bra sätt denna eftermiddag.
Jag ger ordet till kommissionären för ett uttalande om tobak.

Byrne
kommissionen. (EN) I dag har kommissionen också antagit ett förslag till ett mycket viktigt direktiv om tobak. Vi har nu kommit till slutet på ett långdraget samrådsförfarande med rådet och parlamentet. I allt väsentligt innehåller det följande: En sänkning av innehållet av tjära i cigarretter; införandet för första gången av en begränsning av nikotinhalten i cigarretter; införandet av gränsvärden för kolmonoxid; förbättrad och större märkning på cigarrettpaketen om riskerna med rökning och om innehållet av tjära, nikotin och kolmonoxid i cigarretterna; kontroller av den vilseledande användningen av beskrivningar som t.ex. "mild" och "lågt tjärinnehåll", etc., och nya skyddsbestämmelser om tobakstillsatser.
Skälet till ett sådant direktiv är tydligt. Gemenskapen har mycket viktiga åtaganden inom området för folkhälsa, i synnerhet efter ratificeringen av Amsterdamfördraget. Dessa inkluderar åtagandet att säkerställa en hög nivå för hälsoskyddet inom all gemenskapspolitik och alla verksamheter inom gemenskapen. Rökning dödar en halv miljon medborgare i Europeiska unionen varje år och är den största enskilda dödsorsak som kan förhindras. Vi måste därför vidta kraftfulla åtgärder för att ta itu med problemet.
När väl direktivet är antaget kommer detta att ge rökarna i Europeiska unionen det högsta skyddet i industrivärlden. De kommer att bli bättre informerade om vad som finns i cigarretterna och om riskerna med rökning. De kommer också att skyddas genom åtgärderna för att begränsa innehållet av tjära, nikotin och kolmonoxid. Direktivet är emellertid också proportionerligt. Vi har varit noga med att inte brännmärka rökarna. Vi måste undvika att vara allt för dogmatiska och blanda oss i medborgarnas vardagsliv. Syftet är i stället att skapa en ram där det finns fullständig information om tobaken och dess risker. Detta kommer att komplettera gemenskapens förbud mot tobaksreklam som kommer att bekämpa industriledda initiativ till att dra till sig nya rökare, särskilt yngre personer.
Kombinationen av dessa åtgärder bör innebära att rökning blir en mycket mindre omtvistad fråga i framtiden. Jag hoppas att parlamentet kommer att stödja kommissionens förslag under medbeslutandeförfarandet vid de kommande förhandlingarna.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0033/1999). Vi skall behandla frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen


José Salafranca Sánchez­Neyra
Fråga nr 42 från (H-0634/99):
Angående: Helms-Burton-lagen Har kommissionen tagit del av den amerikanska utrikesministern Albrights uttalanden om att den amerikanska kongressen inte kan ändra kapitel IV i Helms-Burton-lagen? På detta sätt bryter man mot ett av de centrala besluten i det avtal som ingicks mellan Europeiska kommissionen och Clintonregeringen inom den nya ramen för det transatlantiska toppmötet mellan Förenta staterna och Europeiska unionen i maj 1998.
Har kommissionen hört om att Förenta staternas utrikesministerium skulle ha inlett en undersökning eller begärt information eller rekommendationer för att uppnå avtal med hotellgruppen Sol-Meliá innan landet tillämpar ovannämnda lag på denna företagsgrupp och andra företag i EU (Club Med och LTU)? En tillämpning av denna lag står helt i strid med de avtal som ingåtts mellan Europeiska kommissionen och Clintonregeringen inom ramen för det transatlantiska toppmötet och som utesluter europeiska företag ur Helms-Burton-lagens tillämpningsområde.
Vilka åtgärder ämnar Europeiska kommissionen vidta för att garantera att denna lag inte tillämpas på europeiska företag?
Har Europeiska kommissionen för avsikt att hålla fast vid det åtagande som kommissionsledamot Brittan ingick inför Europaparlamentets utskott för utrikesfrågor och enligt vilket Europeiska unionen på nytt kommer att begära att WTO inleder en undersökning om avtalets villkor inte uppfylls till punkt och pricka?

Patten
Kommissionen drar sig till minnes att de beslut som fattades och de uttalanden som gjordes vid toppmötet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna den 18 maj 1998 rörande Helms-Burton-lagen och lagstiftningen om sanktioner mot Iran-Libyen, syftade till att bana väg för en slutlig lösning på denna betydelsefulla bilaterala dispyt. Kommissionen är fortfarande mycket bekymrad över att inga egentliga framsteg har gjorts på den amerikanska sidan rörande deras åtagande att försöka få stöd i kongressen för en ändring av avdelning 4 i Helms-Burton-lagen, inte minst eftersom den amerikanska förvaltningen regelbundet har påmint om att presidenten har ett ansvar att verkställa bestämmelserna i avdelning 4 i frånvaro av en sådan ändring.
Kommissionen har för sin del alltid gjort klart att om det vidtas åtgärder mot EU-företag eller enskilda personer från EU med hjälp av Helms-Burton-lagen, kommer man att begära ett nytt WTO-beslut mot Förenta staterna med hänsyn till denna lag. Kommissionen hade uppmanat den amerikanska förvaltningen att påskynda genomförandet av uppgörelsen från toppmötet i maj 1998. Kommissionen känner till det amerikanska utrikesdepartementets undersökningar av verksamheten hos vissa av de företag som nämndes av parlamentsledamoten och följer situationen mycket noga. Kommissionen kommer att fortsätta hålla Europaparlamentet informerat om alla nya händelser i samband med genomförandet av överenskommelsen från den 18 maj 1998.
Låt mig bara lägga till detta: Jag tog upp dessa frågor under ett sammanträde med utrikesminister Albright i förra veckan. Jag träffade också senator Helms under samma besök i Washington. Jag betonade två frågor. För det första: vår avsikt att protestera mot utomterritoriell lagstiftning, för det andra: vår avsikt att skydda äganderätten och avtalsrätten. Jag påpekade att om ett undantag gjorde det möjligt för oss att sätta igång åtagandena från maj 1998, skulle detta säkerställa ett omfattande angrepp på exproprieringen av egendom, inte bara i Kuba där överenskommelsen från maj 1998 blev starkt ifrågasatt. Jag hoppas att senatorn i synnerhet och hans kolleger i senaten och representanthuset mycket noga kommer att tänka över vad jag har sagt.

Salafranca Sánchez-Neyra
Tack så mycket även till er herr kommissionär för ert svar.
Jag skulle vilja säga, herr kommissionär, att jag uppriktigt sagt inte tycker att det faktum att kommissionen säger att man fortsätter att oroa sig över situationen är tillräckligt Jag tycker inte heller att det faktum att kommissionen i sina kontakter, de ni har haft med Albright, säger att de åtaganden som gjordes inom ramen för det transatlantiska toppmötet måste uppfyllas, är tillräckligt. Det är klart otillräckligt.
Jag vet inte om ni tror att Clintonadministrationen, efter tjugo månader utan att uppfylla dem, skall lyckas få kongressen att ratificera och förändra avdelning 4 i lagen.
Därför är frågan - och jag förstår och uppskattar er goda vilja, herr kommissionär - följande: Är kommissionen beredd att mot de trakasserier och påtryckningar som de europeiska företagen utsätts för, göra något mer än att bara uttrycka er bestörtning och oro, och vidta någon typ av åtgärder - och detta lovade er företrädare, Brittan, inför detta parlament: jag vet det väl eftersom jag ställde frågan till honom då - om man på ett absolut uppenbart och tydligt sätt fortsätter att vägra uppfylla sina åtaganden? Under ett år som föregår valet till senaten i USA kommer den inte att ändra lagen: Är kommissionen verkligen beredd att anmäla denna vägran att uppfylla åtagandena till Världshandelsorganisationens instanser?

Patten
Jag har faktiskt ett svar, dvs. att om möjligt ligger det fortfarande i allas intresse att få till stånd en överenskommelse som gör att åtagandena från 1998 träder i funktion. Det ligger i allas intresse att få ett undantag för avdelning 4, det ligger i allas intresse, inklusive potentiella investerare, att inte få en handelsdispyt som inte bara avskräcker investeringar, utan också förgiftar våra allmänna förbindelser. Hittills har vi inte tvingats att tillgripa motåtgärder, vi har inte tvingats att inhämta ett WTO-beslut, även om det är fullständigt klart att vi under vissa omständigheter inte kommer att ha något annat val.
Jag tror att det för tillfället är mycket förnuftigare om jag försöker att övertala amerikanska senatorer och den amerikanska förvaltningen att agera klokt, än att kasta in handduken och säga att vi går till WTO. Om ledamoten har ett bättre förslag än att resa och försöka övertala senator Helms - vilket jag inte är säker på att någon försökt att göra nyligen - skulle jag i all ödmjukhet bli mycket glad att få ta del av detta. För ögonblicket tror jag att vi gör klokt i att - under förutsättning att det inte vidtas några åtgärder som gör att man måste vända sig till WTO - försöka övertala den amerikanska förvaltningen och senaten.

Korakas
Herr talman! Denna skamliga lag, känd under namnet Helms-Burton, har förvisso förödande konsekvenser inte bara för det socialistiska Kuba och dess folk utan också för mänskligheten. Den syftar inte bara till att underkuva ett stolt folk, som självt vill avgöra sin och sitt lands framtid, utan den markerar de amerikanska imperialisternas helt uppenbara avsikt att genomdriva sin vilja, sin lag för de internationella ekonomiska och kommersiella relationerna och verksamheterna. Således har Helms-Burton-lagen mött och möter alltjämt ett välgrundat motstånd och krav på att denna lag omedelbart skall avskaffas.
Jag är rädd att kravet att de europeiska företagen skall undantas från denna brottsliga lag, hur nyttigt detta undantag än är för de europeiska företagen, inte löser problemet. I själva verket innebär det att man erkänner lagen och minskar kraften i påtryckningarna för att avskaffa den. Anser ni inte, herr kommissionär, att Europeiska unionen måste utöva allt sitt inflytande, med alla upptänkliga medel, för att omedelbart få denna oacceptabla lag avskaffad och inte får nöja sig med att bara göra vissa konstateranden?

Patten
Jag vill omedelbart försäkra ledamoten om att de åtaganden som gjordes i maj 1998 inte på något sätt innebar att vi godtog legitimiteten rörande Helms-Burton-lagen. Vår ståndpunkt i frågan om extraterritorialitet är fullständigt klar. Vi har klargjort den om och om igen. Vi har också gjort klart - och man behöver inte vara en benhård imperialist för att ha denna åsikt - att vi är emot expropriering av egendom. Jag kan tänka mig att ledamoten också är emot expropriering av egendom. Äganderättens okränkbarhet har mycket att göra med de pluralistiska samhällenas stabilitet. Om vi till sist kan få igenom ett undantag för avdelning 4 i Helms-Burton-lagen och ett inledande av de åtaganden vi kom överens om i maj 1998, så ligger detta i allas intresse. Det kommer att förhindra handelsdispyter med Förenta staterna och det kommer att ge, hoppas jag, investerare världen över - inte bara i Kuba - större säkerhet om vad det är de satsar sina pengar på.

Talmannen
Jag skall på ett exceptionellt sätt låta Salafranca framföra en ordningsfråga. Jag är rädd att det är en parlamentarisk spetsfundighet för att kunna fortsätta att ställa frågor, men vi får ta den risken.

Salafranca Sánchez-Neyra
Nej, herr talman. Kommissionären frågade mig, vad gäller den fråga jag i min tur ställde till honom, om det fanns något annat alternativ än att övertyga senator Helms.
Jag skulle vilja säga herr kommissionären att vi här har haft avtal som klart har slagit fast två skyldigheter från båda sidor: USA åtog sig att ändra avdelning 4 i lagen och inte tillämpa lagen mot europeiska företag. De har inte ändrat avdelning 4 och - som ni medgav i ert svar, herr kommissionär - utövar de påtryckningar på europeiska företag. Således kan man bara förstå handlingarnas språk. Och USA förhandlade utifrån klagomålets grund som ingavs till GATT:s instanser.
Därför, herr kommissionär, ber jag att ni, för kommissionens räkning, skall uttrycka något mer än oro.
Tack så mycket, herr talman, för er välvilja.

Talmannen
Ja, jag har varit välvillig och jag vill inte låta detta bli ett prejudikat, för man får inte ställa andra följdfrågor.

Korakas
Herr talman! Eftersom kommissionären väckte frågan om också jag är emot expropriationer, skulle jag vilja säga att när det gäller kolonial egendom, då är jag för expropriation. De amerikanska anläggningarna på Kuba var kolonial egendom, och man gjorde rätt i att expropriera dem.

Talmannen
Jag ber ledamöterna att inte utnyttja denna frågestund för att starta en politisk, och ibland ideologisk, dialog med kommissionärerna. Det är inte rätt tillfälle. Hur som helst kan herr kommissionären besvara dessa otypiska frågor eller dessa intressanta inlägg, men utanför arbetsordningen, om ni så önskar.

Patten
Jag skulle verkligen uppskatta ett polemiskt samtal med ledamoten vid något annat tillfälle och diskutera - också jag i egenskap av före detta kolonialistisk förtryckare - våra åsikter om det imperialistiska arvet, men kanske kan jag återigen svara ledamoten?
Det är fullständigt klart att om - vilket vi vill och försökt att få till stånd - det blir ett undantag till avdelning 4, så kan vi påbörja tillämpningen av avtalet från maj 1998. Om detta undantag inte kommer till stånd, träder inte avtalet i kraft. Det är fortfarande uppenbart - och det har ännu inte skett något som tvingat oss att vidta motåtgärder eller vända oss till WTO - om det fortfarande är möjligt för oss att nå en överenskommelse, att detta skulle vara det bästa för alla parter. Om det inte är möjligt att nå en överenskommelse, är det fullkomligt klart att vi måste vända oss till WTO. Men jag hoppas ännu så länge på att vi lyckas nå en överenskommelse.

Talmannen


Paulo Casaca
Fråga nr 43 från (H-0650/99):
Angående: Östtimor Vid sammanträdet den 5 oktober informerade kommissionär Patten parlamentet om att kommissionen prioriterar den humanitära hjälpen och det humanitära stödet till återuppbyggnaden av Östtimor. Vid samma tillfälle redovisade kommissionär Patten för det stöd som EU gett till Unamet samt för den nya utvärderingsresan som skall göras till Östtimor.
Har kommissionen fått några nya uppgifter om stödbehoven i Östtimor? Kan kommissionen för närvarande exakt ange hur den ämnar uppfylla sitt löfte om stöd till återuppbyggnaden av Östtimor?

Patten
Låt mig först ta upp det humanitära biståndet. För närvarande uppgår ECHO:s bistånd till 5 miljoner euro i två tranches på 2 miljoner euro och 3 miljoner euro. ECHO håller dessutom på att utarbeta underlag till ett ytterligare beslut för tillhandahållande av ett betydande belopp för kompletterande humanitär hjälp. Dessa projekt kommer att omfatta livsmedelsdistribution, logistikhjälp, vatten och sanitär utrustning, medicinsk hjälp, skydd och säkerhet för de återvändande och transport av återvändande från Dili till deras hembygd. En mycket viktig del av den humanitära hjälpen består av livsmedelsförsörjning. För några dagar sedan ingick kommissionen ett avtal med Världslivsmedelsprogrammet, att leverera 10 920 ton majs och 1 240 ton vegetabilisk olja. Detta bistånd kommer att kosta 8,5 miljoner euro.
Vad gäller vårt stöd till FN-förvaltningen, har kommissionen för avsikt att ge ett stöd på 10 miljoner euro till den nya UNTAET-fonden. Samråd med medlemsstaterna pågår redan. Kommissionen skall fatta ett formellt beslut i början av december. Ytterligare en tydlig demonstration av kommissionens syfte att hjälpa Östtimor, är det kommande besöket till Öst- och Västtimor under slutet av denna månad av min kollega Nielson i kommissionen.
Vad gäller de långsiktiga utsikterna för återanpassning, kommer rapporten från kommissionens företrädare som deltog i utvärderingsdelegationen som leddes av Världsbanken, att granskas så snart som han återvänder till Bryssel i morgon. Kommissionen kommer att hålla parlamentet informerat om detta.
Jag har för övrigt i eftermiddagens nyhetsrapporter sett att Världsbanken efter sitt besök har beräknat att det behövs mellan 260 miljoner och 300 miljoner amerikanska dollar till återuppbyggnaden under 2-5 år i Östtimor, och att banken kommer att försöka erhålla största delen av medlen från biståndsgivare i Tokyo under nästa månad. Vi kommer att delta i denna konferens för biståndsgivare.

Casaca
Herr talman, herr kommissionär! Den 5 oktober, när vi diskuterade frågan om återuppbyggnad av Östtimor, och som ett svar till Mário Soares, sade ni herr kommissionär i denna kammare, jag citerar: We have to put our money where our mouth is. Jag måste säga att jag inte tvivlade på att detta var er intention, för denna kammare känner till kommissionärens curriculum, speciellt er vistelse i Hong Kong, vilket visar på ett otvetydigt åtagande för försvaret av de mänskliga rättigheterna och ett demokratiskt system som inte enbart begränsas till Europa.
Jag skulle emellertid, herr kommissionär, ändå vilja ställa en fråga till er: detta parlament röstade i första behandlingen, av sin budget, för en inbjudan till kommissionen för att denna skulle skapa en task force för att leda återuppbyggnadshjälpen till Östtimor. Jag skulle vilja fråga herr kommissionären om kommissionen faktiskt kommer att sätta i gång denna task force för att organisera allt hjälparbete till Östtimor?

Patten
Jag tror att ledamoten tycker att det är förnuftigt att vi deltagit i Världsbankens utvärderingsdelegation och att vi väntar på att våra tjänstemän som deltagit i denna delegation rapporterar, innan vi vänder oss till budgetmyndigheterna och ber om specifika medel. Men för mig råder det ingen tvekan om att vi förväntas bli betydelsefulla biståndsgivare till återuppbyggnaden av Östtimor, även om jag kan tänka mig att ledamoten håller med mig om att andra också bör ge bistånd, och jag kan också tänka mig att ledamoten tycker det är förnuftigt om vi försöker att lära oss av återuppbyggnadsverksamhet på annat håll, inte minst i Kosovo, för att se till att de pengar vi använder i Östtimor utnyttjas så effektivt och så snabbt som möjligt.
Jag måste säga att det gör mig mycket lugn att Sergio Vieira de Mello skall bli FN:s administratör i Östtimor - jag arbetade mycket nära med honom under min förra tjänst i Hong Kong, i samband med problemen rörande flyktingar och illegala invandrare. Han är en man med utmärkta personliga kvaliteter och vi kommer alla att se fram emot att få stödja honom i det mycket viktiga arbete han måste utföra.
Låt mig också säga detta till ledamoten: Vi har också åtagit oss att ge en viss hjälp till Indonesiens nya regering under dess försök att klara av övergången från diktatur till demokrati. Det finns fruktansvärda sociala problem och miljöproblem där - jag skulle vilja hjälpa till så mycket som möjligt. Då tar jag en titt på storleken på vårt Asien-program, vilket omsätter ungefär 350 miljoner euro per år och kliar mig i huvudet och undrar hur vi skall kunna tillhandahålla den hjälpnivå som krävs till vad som mycket väl kan bli en av de absolut största och viktigaste demokratierna i världen. Så jag tror att vi måste ta vår del av ansvaret - kanske litet mer än vår del av ansvaret - i Östtimor, och vi måste också hjälpa till i Indonesien, om vilket vi ser fram emot att lägga fram ett meddelande till rådet i början av nästa år.

Talmannen


Ioannis Souladakis
Fråga nr 44 från (H-0608/99):
Angående: Skydd av EU­företags intressen i Kosovo Organisationen för grekiska telekommunikationer (OTE) och italienska STET International som äger 49 % av Srbija Telekom är utsatta för hotelser och påtryckningar från UCK och "andra" vars syfte är att, i strid med internationella överenskommelser, fördriva de två företagen från området trots att de är de har lagliga äganderättigheter till telefonnätet i Kosovo. På samma sätt möter företaget Mytilinaios AB, som har investerat över 52 miljoner dollar i RMHK TREPCA-gruvorna, hinder och svårigheter och utsätts för påtryckningar vars slutgiltiga syfte är att upphäva företagets rättigheter till gruvdriften.
Eftersom detta gäller EU-företag ,och eftersom det finns tecken på att företrädare för Europeiska unionen skyddar dessa strävanden, undrar jag vilka konkreta åtgärder som vidtagits för att trygga ovannämnda företags intressen och hur man skall kunna garantera dem möjligheter till ohindrad verksamhet samt förhindra att andra företag och organiserade anonyma kretsar och intressen tar över denna verksamhet?

Patten
Kommissionen har faktiskt inte erhållit några rapporter om hot eller trakasserier från UCK mot EU-företag med intressen i Kosovo; om detta skulle ske, skulle emellertid detta omedelbart meddelas till UNMIK och KFOR. UNMIK som är ansvarigt för den interimistiska civila förvaltningen i Kosovo lägger ned avsevärd energi och resurser på att försöka återuppliva ekonomin i Kosovo. Detta inkluderar återinrättandet av rättsliga och institutionella ramar, såväl som ett samordnande av de mycket stora summorna biståndshjälp som stöder ekonomin. För närvarande är det liten eller ingen ekonomisk aktivitet i Trebce-industriområdet, inklusive minorna som vaktas av KFOR.

Souladakis
Herr kommissionär! När det gäller frågan om det har kommit något meddelande eller ej, så har jag här framför mig ett skriftligt svar från Dickson på en skriftlig fråga som rör detta ämne, med stämplar från alla organisationerna. Detta är i alla fall sekundärt. Det primära är att man i ett område med synnerligen onormala förhållanden rimligen inte på något mera officiellt sätt registrerar effekterna, i synnerhet inte bieffekterna, av vissa system som inte har med laglighet eller befogenhet att göra. Vad som är säkert är att om ni just nu frågar om situationen för telekommunikationerna i Kosovo, så kommer svaret automatiskt. Ni vet mycket väl att telekommunikationerna i Kosovo, som en del av Serbien, sköttes gemensamt av det grekiska OTE och det italienska STET, och ni vet mycket väl hur situationen är nu. Denna investering skyddas alltså inte. Ni vet mycket väl att TREPCA-gruvorna drevs av bolaget Mytileneos. Ni vet hur situationen är nu. Och allt detta måste ni sätta i samband med att man begär resurser av Europeiska unionens skattebetalare för återuppbyggnaden av Kosovo, och att det finns företag där som faktiskt motarbetas och inte får något skydd, detta är en schizofren situation, och så tycker jag att ni bör uppfatta den.

Patten
Låt mig göra saken fullständigt klar för ledamoten, att om han har specifik information om hot mot ett företag, om han kan låta mig få den, skall jag ta upp saken så snart som möjligt med både UNMIK och KFOR, eftersom jag bedömer dessa hot som extremt allvarliga. Jag tar gärna hand om dessa handlingar. Ledamoten har fullständigt rätt när han betonar betydelsen av telekommunikationsindustrin i själva skapandet av ekonomisk aktivitet i Kosovo. Den är viktig för hela den ekonomiska framtiden för denna del av Balkan, och jag skall sannerligen ta upp detta under mina samtal med Bernard Kouchner och med UNMIK-myndigheterna.

Talmannen
Jag påminner ledamöterna om att denna runda är till för att ställa följdfrågor, inte för att förklara doktriner för kommissionen. Kanske tycker kommissionen att det är passande, jag vet inte. Men det är bara för att ställa frågor.

Alyssandrakis
Herr kommissionär! Ni sade i ert svar att återuppbyggnadskommittén försöker skapa en rättslig och konstitutionell ram i Kosovo. Jag skulle vilja påminna er om att Kosovo har både rättslig och konstitutionell ram och att det fortfarande är en del av Förbundsrepubliken Jugoslavien, att detta erkänts genom beslut av Förenta nationerna. Vi kan naturligtvis inte undgå att märka att KFOR agerar som en ockupationsstyrka, men Kosovo är fortfarande, åtminstone formellt, en del av Jugoslavien. Det har kommit många meddelanden om att KFOR-styrkorna gjort sig skyldiga till en rad kränkningar, som innebär att de inte respekterar denna Kosovos status. Jag skulle vilja be er om en kommentar.

Patten
Ledamoten har varit oerhört uppfinningsrik, eftersom han ställt en fråga om något som jag inte har sagt. Jag kan inte påminna mig att jag använt orden "rättslig ram" överhuvudtaget i mitt svar, men kanske var det problem med översättningen. Låt mig emellertid ta itu med denna fråga och låt mig utan att tveka säga att FN:s säkerhetsråds resolution 1244 styr fullständigt, det finns inga försök att försvaga denna, vad mig beträffar; den utgör grunden för vår aktivitet i Kosovo, och jag har ingen önskan om att avvika från resolution 1244 och dess tillämpning med en enda centimeter.
Vad gäller KFOR, måste jag säga att jag vid mitt besök i Kosovo blev imponerad av förbindelserna mellan KFOR och de civila myndigheterna. KFOR gör sitt bästa under extremt svåra förhållanden och man förtjänar t.ex. allt vårt stöd i försöken att se till att det inte sker någon upprepning av den typ av grymheter mot båda sidor som tyvärr har försvårat livet i Kosovo. Jag upprepar: KFOR har samarbetat mycket bra med de civila myndigheterna och jag är säker på att detta kommer att fortsätta.

Talmannen


Ria Oomen­Ruijten
Fråga nr 45 från (H-0619/99):
Angående: Genomförandet av nitratdirektivet Känner kommissionen (och då i synnerhet kommissionärerna med ansvar för miljöfrågor och jordbruksfrågor) till att Europeiska unionens nitratdirektiv (91/676/EEG) inte slutgiltigt garanterar grundvattnets kvalitet eftersom direktivet uteslutande tar upp nitrater från kreatursgödsel och därigenom bortser från ett antal andra nitratkällor?
Anser även kommissionen att det för närvarande förefaller nästintill omöjligt att genomföra direktivet i dess helhet och inom den avsedda tiden, med hänsyn till att man i nio medlemsstater har svårigheter med detta?
Inser kommissionen att kontrollen av direktivets genomförande inte fungerar eftersom man inom unionen tillämpar olika mätmetoder?
Då genomförandet av nitratdirektivet nu uppenbarligen vållar problem i så många medlemsstater är kommissionen då beredd att på nytt diskutera frågan om förbättringar och ett stegvis genomförande, för att slutligen komma fram till den eftersträvade standarden för nitrater?

Wallström
Frågan handlar om det kan tänkas att det i nitratdirektivet bortses från en rad andra nitratkällor. Det handlar om det är omöjligt att genomföra, det handlar om övervakning och man ställer också frågan om kommissionen är redo att på nytt överväga förbättringar.
Detta är mitt svar. I nitratdirektivet tas inte bara hänsyn till nitrat från djurgödsel, utan också från kemiska gödningsmedel, både vad gäller utspridda kvantiteter, se artikel 5 och bilaga 3, och metoder och perioder rörande denna spridning, se bilagorna 2 och 3. Kommissionen känner till de svårigheter som åtskilliga medlemsstater har stött på under genomförandet av detta direktiv, men anser att kampen mot vattenföroreningar är en viktig del av kommissionens politik.
I detta sammanhang kommer kommissionen att fortsätta påtryckningarna för att det skall ske ett fullständigt genomförande av direktivet, vilket parlamentet krävde i sin resolution av den 20 oktober 1998. För närvarande håller kommissionen på att utarbeta riktlinjer för övervakning och rapportering tillsammans med medlemsstaterna, vilka kommer att möjliggöra jämförelser och samlande av resultat och kartor från och med år 2000, när medlemsstaterna rapporterar om effekterna av deras första handlingsprogram.
En fullständig undersökning av eutrofiering och grundvattenproblem och medlemsstaternas förteckning av känsliga områden har redan gjorts av kommissionen. Alla nödvändiga instrument för en god förvaltning av nitrat på fält- och flodområdesnivå finns i det befintliga direktivet, så snart som det genomförts inom alla områden i Europeiska unionen där det bedrivs intensivt jordbruk och boskapsuppfödning.

Oomen-Ruijten
Jag tackar kommissionären för svaret. Men svaret som hon ger är ett svar på frågor som jag inte formulerat på det sättet. Min fråga till henne var att om det visar sig att ett stort antal medlemsstater på grund av de stora skillnaderna i nitratkällor, såväl animaliska som artificiella, inte eller ännu inte kan uppfylla direktivets målsättning, skulle man då inte välja ett annat tillvägagångssätt? Jag har inte fått något svar på detta.
Jag har inte heller fått något svar på min fråga om överträdelseförfarandena. När det visar sig att ett överträdelseförfarande startas mot minst nio av de femton medlemsstaterna och kommissionären då säger: jag vill yrka på att direktivet genomförs, vad är det då? Är det så att ni vill hantera det rättsliga instrumentet? Eller kommer ni kanske att dra tillbaka detta? Eller säger ni: nej, jag kommer bara att fortsätta att yrka på detta? Jag skulle verkligen uppskatta ett tydligt svar på alla frågor såsom de ställts skriftligen plus dessa kompletteringar.

Wallström
Vi kommer naturligtvis att verka för att direktivet genomförs. Ni kan naturligtvis undra om kommissionen kommer att överväga en granskning av direktivet i det kortfristiga perspektivet. Kommissionen anser att huvuddelen av de åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna, t.ex. rörande införlivande av övervakningsbestämmelser, förteckning och god jordbrukssed, åtgärdsprogram och rapportering, är godtagbara. De flesta åtgärder enligt bilagorna 2 och 3 är mycket effektiva vad gäller att minska förlusterna av, t.ex., fosfor från jordbruket, och det framtida vattenramdirektivet kommer att slutföra detta genom olika förvaltningsplaner på flodområdesnivå.
Det finns alltså inget behov av nya interimsdirektiv eller en granskning av de befintliga direktiven; vi behöver i stället ökade påtryckningar för att de genomförs på ett effektivt sätt inom känsliga områden och på jordbruksnivå. Jag tror inte att direktivet kan vara tydligare, problemet existerar fortfarande och håller på att öka, så vi måste bara fortsätta enligt samma mönster. Vi har ökat våra rättsliga påtryckningar - 11 länder är för närvarande inblandade i överträdelseförfarandet på hög nivå - domstolen har nyligen fällt Italien och Spanien och tack vare dessa påtryckningar håller det nu på att röra sig åt rätt håll.
Alla länder måste nu införliva direktivet. En ny förteckning av känsliga områden har nyligen skett i Spanien, Grekland, Italien och Förenade kungariket, och innehållet i handlingsplanen har stärkts i en rad länder. En allmän förbättring av situationen kan sålunda förväntas inom de närmaste åren.

Mulder
I likhet med Oomen-Ruijten hyser jag mina tvivel i fråga om kommissionärens svar, men det kommer jag inte att tala om.
I den första behandlingen avsatte detta parlament ett belopp på 250 miljoner euro för att underlätta genomförandet av nitratdirektivet. Även om parlamentet bara godkänner en del av detta i den andra behandlingen, på vilket sätt tänker kommissionären använda detta belopp? Jag förutsätter åtminstone att hon kommer att ta parlamentet på allvar.

Talmannen
Fru kommissionär! Ni måste förklara hur ni skall använda pengarna. Det är alltid en svår fråga att besvara, framför allt inför ett parlament. De övriga frågor som man vill ställa, som den från Oomen-Ruijten, får ställas i en sidodialog i korridoren. Som ni vet är korridoren mycket viktig i det politiska livet. I kammaren skall vi bara svara på denna fråga.

Wallström
Jag är glad att kunna besvara denna fråga. Jag vet naturligtvis vad som ligger bakom det, och kommissionen förstår vilka viktiga ekonomiska och sociala initiativ som krävs i medlemsstater med högintensiv produktion, för att anpassa jordbrukets strukturer och seder till bestämmelserna i direktivet. Man kände till dessa svårigheter redan 1991 när direktivet undertecknades under det nederländska ordförandeskapet. Detta är skälet till att medlemsstaterna fick fem år för att förbereda sig för antagandet och ytterligare fyra för att genomföra det och se till att nödvändiga omställningar skedde på ett framåtblickande sätt.
Trots detta har vi vissa problem, men en ny fördröjning skulle inte förändra de sociala konsekvenserna av de nödvändiga åtgärderna. Det är alltså mycket viktigt att länderna genomför detta direktiv. Det finns en mängd olika finansieringssätt på nationell nivå och EU-nivå - t.ex. jordbruksmiljöfonder och strukturfonder - och denna kan tas i bruk för att hjälpa till vid omställningen och vid förvaltningen av dess sociala effekter under en övergångsperiod.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär. Fru Oomen-Ruijten ni måste veta att vi har överskridit tiden. Fru Oomen-Ruijten, tio sekunder.

Oomen-Ruijten
Jag vill bara konstatera att vi inte får svar på våra frågor. Den verkliga fråga som jag nu ställer är: om elva medlemsstater inte är i stånd att genomföra ett nitratdirektiv och om kommissionen då anhängiggör ett överträdelseförfarande, vilken slutsats drar ni då av detta? Det är bara en fråga.

Talmannen
Denna dialog kommer att hållas utanför kammaren, skriftligt och bilateral, om inte kommissionären vill svara på 15 sekunder. Om inte, berövar vi andra ledamöter och kommissionärer möjligheten att tala. Ni har 15 sekunder, fru kommissionär.

Wallström
Om vi beslutar oss för ett direktiv som skall skydda miljön mot eutrofiering, om vi förstår att detta är ett mycket allvarligt problem och att det är ett växande problem, måste vi vidta åtgärder. Vi har beslutat oss för ett direktiv och detta direktiv skall genomföras. Det finns naturligtvis problem som förutsågs för nio år sedan när beslutet om direktivet fattades. Det har varit en mycket långsam process i vissa länder och mycket snabbare i andra. Men den nederländska regeringen måste vidta åtgärder för att genomföra detta direktiv, och det är detta allt handlar om. Det är oerhört viktigt att förstå att man inte kan välja det som passar, utan att man måste genomföra direktivet i sin helhet. Vi kan nu se att det rör på sig tack vare de rättsliga instrument som finns tillgängliga för oss, och vi måste helt enkelt fortsätta, annars kommer vi att få mycket större problem med eutrofiering.

Talmannen
För att försvara alla ledamöters intressen, hos dem som i dag är här för att ställa frågor, kommer det inte att bli några ordningsfrågor när det inte råder någon oordning och alla kommer att få hålla sig till arbetsordningen. Jag måste uppfylla min plikt.

Talmannen


Samuli Pohjamo
Fråga nr 46 från (H-0590/99):
Angående: Godkännande av mål­2­förslag Kommissionen har bett medlemsstaterna lämna in förslag till mål-2-områden och mål-2-program. En del av medlemsstaterna har lagt fram sina planer för stödområden enligt bestämmelserna medan andra inte har gjort det.
Det är ytterst viktigt för områdena att programmen kan komma igång redan i början av år 2000. EU:s stöd är av avgörande betydelse för näringslivets utveckling i områdena och därför bör det inte förekomma något avbrott mellan de gamla och de nya programmen.
Hur ämnar kommissionen agera då den fattar överliggande beslut om detta så att de länder som i tid lämnar in sina förslag till stödområden, och senare sina mål-2-program, inte skall behöva lida på grund av att andra länder blir försenade?

Andra delen
Barnier
Mina damer och herrar! Den fråga som er kollega Samuli Pohjamo ställer ger tillfälle att erinra om den metod som vi använder för att fastställa förteckningen över stödberättigade regioner för mål 2, samt villkoren för planering med respekt för strukturfondernas allmänna bestämmelser.
Herr Pojhamo, mina damer och herrar parlamentsledamöter! När det gäller förteckningen över stödberättigade regioner, skulle jag vilja erinra om att kommissionen den 1 juli 1999 sände ett brev till medlemsstaterna och bad dem lämna sina förslag före den 31 augusti 1999. Det minsta jag kan säga är att vi när tiden gått ut inte hade fått så många förslag. Det är på det sättet jag förstår den oro ni uttrycker, herr parlamentsledamot, och som för övrigt starkt uttryckts av Hatzidakis, ordförande för utskottet för regionalpolitik.
Kan det inte vara så att de försenade förslagen från vissa medlemsstater riskerar att straffa dem som ansträngt sig för att respektera tidsfristen bättre än andra? Det är just för att inte straffa de medlemsstater som kunnat lägga fram sina förslag tidigare och i en godtagbar form, i enlighet med förordningens bestämmelser, som kommissionen beslutat att godkänna förteckningen med grupper per land. Det är på det sättet som kommissionens beslut om stödberättigade regioner i Belgien, Danmark, Nederländerna och Finland fattades den 26 oktober.
Jag vill emellertid erinra om att detta beslut är ett principbeslut eftersom medlemsstaterna i enlighet med förordningen måste tillfrågas via utskotten, innan kommissionens slutgiltiga beslut fattas. Och det är bara utifrån detta slutgiltiga beslut som programplaneringen kan påbörjas, i en förhandling mellan kommissionen och medlemsstaterna. Mina damer och herrar! Jag vill i sammanhanget säga att kommissionen kommer att sträva efter största möjliga pragmatism under denna programplanering. Det var exempelvis därför som jag nyligen meddelade de grekiska myndigheterna i Aten att vi i programplaneringen för de kommande anslagen på ett relativt grundläggande sätt skulle ta hänsyn till den senaste jordbävningens dramatiska konsekvenser. Jag kan säga samma sak med hänvisning till vad som hänt i Frankrike, och de likaledes dramatiska konsekvenserna av de översvämningar som ägt rum i fyra franska departement. Vi kan anpassa eller justera de totalanslag som tilldelas varje land i unionen, för att ta hänsyn till aktuella händelser, bl.a. när de har sådana konsekvenser.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Enligt förordningen föreskrivs en tidsfrist på fyra månader för framläggandet av planer för ekonomisk utveckling från de nationella myndigheterna, och en annan tidsfrist på fem månader för godkännande av dessa förslag. Man räknar alltså med att de första programmen för mål 2 kommer att godkännas i mitten av år 2000. Ett likadant förfarande kommer att tillämpas för de återstående åtta medlemsländer som fortfarande berörs av mål 2. På grund av de extra tidsfrister som fastställts för godkännandet av förteckningarna - en tidsfrist som, vilket jag just sade, kommissionen inte är ansvarig för - bör godkännandet av programmen kunna äga rum under andra halvåret 2000, för de flesta av dessa åtta medlemsstater.
Mina damer och herrar! Inget program kommer alltså att ha trätt i kraft den 1 januari 2000. Jag skulle emellertid vilja lugna de parlamentsledamöter som är oroliga, genom att berätta för dem att verksamheten med investeringar på fältet inte kommer att avbrytas eftersom resurserna för den aktuella perioden, som ännu inte avslutats, måste utnyttjas i sin helhet före den 31 december 1999. Genomförandet av projekten från föregående period, som kommer att avslutas den 31 december, kommer alltså att fortsätta under de kommande två åren.

Pohjamo
Herr talman, ärade kommissionär! Tack för detta svar! Att programmen startar direkt i början av år 2000 är oändligt viktigt för de aktuella områdena. EU:s stöd har en betydande effekt för försörjningskällornas utveckling i området, och därför får det inte ske något avbrott mellan de gamla programmen och de nya programmen. Jag vill slutligen försäkra mig om att jag uppfattade saken rätt, och att dessa nya program kan börja genomföras på egen nationell risk direkt i början av år 2000, såvida ansökningarna givetvis har inlämnats i vederbörlig ordning.

Barnier
Herr Pohjamo! Jag tror att vi har förstått varandra rätt. När det gäller ert land är det hela ovanligt i sin ordning, eftersom de första förslagen var föremål för ett principbeslut från kommissionen den 26 oktober. Vi befinner oss nu i stadiet med samråd i utskotten, som bl.a. består av övriga medlemsstater, och jag skulle därför, före detta års slut, kunna föreslå ett definitivt och formellt beslut för att godkänna kartan för mål 2 i ert land, liksom antagligen för de tre övriga länder som omfattades av kommissionens första beslut den 26 oktober, nämligen Belgien, Danmark och Nederländerna. Det är alltså under första halvåret nästa år som investeringarna kan inledas, så snart vi tillsammans med myndigheterna i ert land avslutat förhandlingarna om programmen.
Jag är alltså skyldig att respektera strukturfondernas allmänna bestämmelser, men när det gäller ert land kan jag lugna er.

Khanbhai
Jag är intresserad av att bedöma EU:s effektivitet när man ger utvecklingsbistånd till länder i tredje världen. Så kommer kommissionen att svara på mina frågor om jag tar ett av länderna i tredje världen som modell och försöker att bedöma hur effektivt vårt bistånd är och vad delegationen gör?

Talmannen
Herr Khanbhai, jag är ledsen att behöva säga att de frågor som kan ställas är följdfrågor till frågan. Den ni har ställt är en allmän fråga, allomfattande och den kan alltså inte ställas här i dag.

Hatzidakis
Herr kommissionär! Som ordförande för utskottet för regionalpolitik vill jag säga att era uttalanden om mål 2 är lugnande och vittnar om rätt inställning. Med anledning av vad ni sade om naturkatastroferna i Grekland och Frankrike vill jag be er att uttrycka er tydligare. Hittills har vi vetat att det funnits en viss tveksamhet i juridiskt avseende, när det gällt hjälp med bostäder i de områden i Grekland som drabbats av jordbävningen. Man har i juridiskt avseende godkänt bistånd till den offentliga infrastrukturen, men det har rått viss tveksamhet beträffande bostäder. Vi vet att man vid ett tidigare tillfälle i Italien gett bistånd även till ett antal bostäder som drabbats av jordbävningar. Har ni ändrat ståndpunkt, eller är kommissionens ståndpunkt att gemenskapens bistånd också skall gälla de invånare vilkas bostäder förstörts?

Barnier
Det skulle vara mycket tråkigt om jag inte kan göra mig hörd, för jag har viktiga saker att säga er.
Ordförande Hatzidakis! Kommissionens ståndpunkt har inte förändrats. Under de dramatiska förhållanden som för några år sedan drabbade Portugal och Italien, och nyligen Grekland, dit jag rest vid två tillfällen bl.a. med vår kollega Diamantopoulou för en månad sedan, och sedan för bara några dagar sedan, stöder vi oss på samma allmänna regler för strukturfonderna och det är vi som är ansvariga. Ni kan inte begära annat av kommissionen än att vi ser till att förordningen respekteras och att vi själva respekterar den.
Men det finns ändå i förklaringen till denna förordning möjliga svar, och det är vad jag bekräftade till ert lands premiärminister Simitis, och till de olika regeringsledamöter som jag träffade. De offentliga skadorna i Grekland efter den senaste jordbävningen den 6 september, och jag tar siffrorna ur minnet, mina damer och herrar, uppskattas till ca 2,5 miljarder euro. För att inte äventyra Greklands stora ansträngning som inletts, bl.a. när det gäller att stabilisera budgeten och förbereda landet för att komma med i eurosamarbetet, har man utnyttjat yttre anslag för ungefär 1,9 miljarder euro.
Vi har bedömt att inom ramen för strukturfondernas förordning kunde en miljard euro av offentliga utgifter användas som anslag. Utan att ändra förordningen, och det är verkligen så, kunde i dag en miljard euro i offentliga utgifter ge rätt till bidrag ur det europeiska stödet, inom ramen för totalanslaget till Grekland. Vi kommer att omfördela och ändra spridningen av anslagen för att genomföra nödvändigt arbete till följd av jordbävningen, och dessa arbeten kommer att subventioneras i medeltal till 80 procent. För återstoden kommer ert land sannolikt att under de närmaste dagarna erhålla ett lån i storleksordningen 900 miljoner euro till mycket låg ränta från Europeiska investeringsbanken.
Det förefaller mig därför som om, och jag säger det för att det handlar om ett solidaritetsproblem mellan alla länder i unionen, att till följd av jordbävningen i Grekland, en bra lösning föreslagits när det gäller de materiella skadorna. Men man kan naturligtvis inte reparera de mänskliga skadorna eller ersätta de offer som skördats. På samma sätt som det inte heller är möjligt inom ramen för de översvämningar som nyligen drabbat Frankrike och orsakat flera tiotals döda. Jag vill bara säga att i dessa fall kommer jag att visa prov på pragmatism för att utifrån kraven från de nationella myndigheterna kunna anpassa mål 1 eller mål 2, så att dessa länder kan få hjälp med sin återuppbyggnad. Det kan man verkligen kalla regional utveckling.

Dell'Alba
När det gäller mål 2 har Italien haft enorma problem, att döma av vad pressen rapporterat om den första förteckningen över stödberättigade platser och områden. Det föreligger uppenbarligen en konflikt mellan kommissionens och de italienska myndigheternas bedömning. Jag vet att ni träffat ekonomi- och finansministern. Kan ni berätta för oss om läget? Har Italien äventyrat starten av mål 2 eller kan detta möte leda till en kompromiss mellan kommissionens ståndpunkt och den italienska regeringens ståndpunkt?

Barnier
Herr parlamentsledamot! Jag nämnde att fyra länder av de tolv som berörs av mål 2 varit föremål för ett första principbeslut från kommissionen. Av de återstående 8 länderna har situationen i Tyskland i stort sett avslutats i de diskussioner vi haft. För de sju övriga, däribland Italien, återstår det för oss att utifrån de förslag som kommit från mina enheter kontrollera, land för land, att den föreslagna kartan verkligen motsvarar alla kriterier i förordningen om strukturfonderna. Det är vad ni bör be kommissionen om och det är vad jag kommer att försöka göra på ett pragmatiskt sätt, och i en anda av enighet med varje medlemsstat.
Vi har en relativt korrekt men svår diskussion med Italien, med tanke på den karta vi erhållit och som faktiskt på en bestämd punkt inte motsvarar en av reglerna som antogs av stats- och regeringscheferna i Berlin. Om jag har tid vill jag precisera att stor öppen flexibilitet är på sin plats för varje medlemsstat, men vi måste i den karta som slutligen antas enligt mål 2 återfinna minst hälften av den befolkning som ursprungligen identifierades som boende i stödberättigade områden enligt gemenskapskriterierna. Den karta jag erhållit motsvarar inte helt det kriteriet.
Jag diskuterade därför detta mycket ingående med minister Amato för några dagar sedan, och vi kom överens om att fortsätta diskussionen i en konstruktiv anda, för att våra uppfattningar skulle närma sig varandra. Jag kan säga att mötet var positivt och att vi kommer att fortsätta att arbeta under de närmaste veckorna för att uppnå en karta över mål 2, från de olika italienska regionerna, som överensstämmer med den allmänna förordningen.

Talmannen
Ärade kommissionär och kära kolleger! Vi är mer än 20 minuter försenade och har mindre tid. Jag vill be er alla att samarbeta. Jag tror att vi måste hoppa över en av följdfrågorna till varje fråga, alltså att bara ställa en. Vi måste vara överens, men i motsatt fall berövar vi en kommissionär eller flera ledamöter möjligheten att kunna komma med inlägg. Vi skall försöka hålla oss till denna begränsade tid.
Frågor till Vitorino

Talmannen


Maj Theorin
Fråga nr 47 från (H-0628/99):
Angående: Våld mot kvinnor Insatser som syftar till att komma till rätta med våld mot kvinnor är ofta av kurativ karaktär och inriktade på kvinnor och flickor - till exempel stöd till särskilda hem dit kvinnorna kan ta sin tillflykt tillsammans med barnen, och rehabilitering av våldets offer. Sådana åtgärder är nödvändiga, men man måste också se längre än till symptomen och våldets verkningar för att komma till rätta med problemet. Bekämpning av våld kräver en tvåfaldig strategi: våld måste bekämpas genom inriktning på strukturella orsaker till våld - genom att fokusera på mäns attityder och beteende; och våld måste bekämpas genom lagstiftning som förbjuder allt våld mot kvinnor, det vill säga även våld i hemmet. Flera medlemsländer saknar idag sådan lagstiftning.
Vilka konkreta åtgärder avser kommissionen vidta för lagstiftning mot allt våld mot kvinnor och för att bekämpa de strukturella orsakerna till våld mot kvinnor?

Vitorino
Herr talman! Kommissionen ansluter sig helt och hållet till ledamotens oro vad gäller frågan om våld mot kvinnor och behovet av att stödja rehabiliteringen av offren och deras familjer.
Frågan om att kriminalisera våldet och om bestraffning är framför allt medlemsstaternas ansvar. Alla typer av våld, mot män, kvinnor eller barn, är förbjudna i alla medlemsstater genom respektive strafflagstiftning.
Europeiska rådet kräver i sin gemensamma åtgärd den 24 februari 1997, om åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn, att medlemsstaterna skall se över lagstiftningen och gällande förfaranden på dessa områden för att garantera att dessa beteenden skall kunna straffas på ett effektivt sätt. I slutet av innevarande år kommer rådet att debattera de framsteg som har gjorts i denna gemensamma åtgärd i medlemsstaterna. Från 1997 som kommissionen har ansvaret för verkställande av Daphne-åtgärden, vilket är specifikt inriktat på att bekämpa våld mot kvinnor, ungdomar och barn, och som kommer att följas av programmet (som har godkänts just i dag) Daphne 2000-2003, vilket har samma mål.
Under dessa initiativ finns det nödvändiga behovet av att försvara de mänskliga rättigheterna, speciellt för kvinnor och barn. Inom ramen för den nämnda åtgärden stöder kommissionen en rad initiativ som hör ihop med de strukturella orsakerna till våldet, framför allt mäns agerande och beteende, liksom åtgärder till stöd för och rehabilitering av offren. Kommissionen kommer också att fortsätta att lägga fram initiativ i denna riktning.
Kommissionen har också ansvaret för Stop-programmet, som syftar till att ge nödvändig utbildning och information till de yrkesverksamma, främst domare, poliser och socialtjänstemän, i kampen mot människohandel och sexuellt utnyttjande av kvinnor.
Vår främsta angelägenhet, förutom att fortsätta på denna linje, är att uppfylla beslutet från Europeiska rådet i Tammerfors om att finna gemensamma definitioner, brottsbeskrivningar och påföljder för brott avseende människohandel och övergrepp på barn.

Theorin
Bakgrunden till min fråga är väldigt tydlig: 15-25 procent av alla kvinnor misshandlas under graviditeten; 50 procent av alla mördade kvinnor mördas av sin man eller sin sambo; våld mot kvinnor är den största enskilda skada som riktas mot kvinnor, vida överlägsen rån och bilolyckor sammantaget; bara 2-3 procent av alla män som våldtar kvinnor sätts i fängelse.
Det är tyvärr så, att våld mot kvinnor inom familjerna inte finns inom alla länders lagstiftning. Det är viktigt att det blir en sådan lagstiftning. Samtidigt är det också oerhört viktigt att man förstår att det är männens beteende och attityder som måste förändras. Det är i fråga om detta som jag vill se en handling från kommissionens sida. Vad är man beredd att göra konkret, för att se till att denna strukturella orsak till våldet, dvs. mäns beteende, förändras? Vad är man beredd att göra, för att se till att de länder som inte har en lagstiftning som förbjuder våld mot kvinnor i hemmet också får en sådan lagstiftning?

Vitorino
Fru ledamot! Min åsikt är klar och otvetydig: våld mot kvinnor inom familjen skall straffas på samma sätt genom brottspåföljder. Dessa straff ryms i grunden inom varje medlemsstats rättsordning. Det kommer att bli tillfälle att göra en bedömning av den situation som ledamoten precis har beskrivit när rådet i slutet av detta år, skall uppskatta resultaten av den gemensamma åtgärden från 1997 för att bekämpa våld mot kvinnor.
Orsakerna till våldet är som ledamoten sade, vilket jag instämmer i, många: det är sociala, kulturella, ekonomiska orsaker och det är ibland till och med politiska inställningar och det är uppenbart att vi måste agera vad gäller orsakerna. Det är klart att den viktigaste åtgärden som kan genomföras, inte bara på nationell utan också på gemenskapsnivå, är att påtala, varna, informera, vilken måste ledas av de icke-statliga organisationerna; för vår del är målet som vi har ägnat oss åt, att medvetandegöra de offentliga myndigheterna, polisen till vilken polisanmälan görs eller ej, till domarna som skall döma i varje konkret fall, för att alla skall förstå den brottsliga karaktären av våldet mot kvinnor även när det sker inom familjen. Jag tror också att några av de konkreta åtgärderna i det framtida Daphne-programmet kommer att svara mot just denna inriktning.

Martin, David W
Jag undrar om kommissionären kan hålla med om att utbildning är avgörande när det gäller att ta itu med våld mot kvinnor? Känner han till projektet som kommunfullmäktige i Edinburgh tagit initiativ till, vilket kallas "nolltolerans för våld mot kvinnor"? Detta har varit vägledande för många lokala myndigheter. I kampanjen betonas att våld, vare sig det sker av sociala, kulturella eller ekonomiska skäl, är oacceptabelt och bör behandlas som sådant av de lokala myndigheterna, socialarbetarna och polisen. Kan han titta på detta program och överväga en spridning av det i medlemsstaterna som ett exempel på bästa metod för att ta itu med detta mycket svåra, men ändå viktiga område?

Vitorino
Jag håller fullständigt med ledamoten om att vi måste ta itu med orsakerna. Alla dylika program är mycket användbara för kommissionen för att bedöma de effektiva resultaten av de åtgärder som finansieras med skattemedel. Vi bör inte anamma idén som innebär att allt vi behöver göra är att ändra lagstiftningen. Detta är inte sant. Att ändra lagstiftningen är en mycket viktig åtgärd i kampen mot våld mot kvinnor och barn, men vi måste gå ännu längre. Detta är skälet till varför vi lägger stor vikt vid programmen om rättsligt och polisiärt samarbete, för att göra myndigheterna - de poliser som hanterar sådana fall varje dag - mer medvetna om hur de skall hantera denna typ av händelser.
Jag vet att det sätt på vilket man hanterar denna fråga skiljer sig åt i de olika medlemsstaterna. I vissa medlemsstater finns en viss tendens att man betraktar våld inom familjen som mindre relevant. Vi måste starkt betona det faktum att våld mot kvinnor alltid är straffbart.

Talmannen


John Cushnahan
Fråga nr 48 från (H-0631/99):
Angående: 1983 års konvention om ersättning till brottsoffer Kommissionen uppmanade nyligen alla medlemsstater att ratificera 1983 års konvention om ersättning till brottsoffer. Vilka medlemsstater har redan ratificerat konventionen och vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att säkerställa att alla medlemsstater ratificerar denna konvention?

Vitorino
Herr talman! Kommissionen lade nyligen inför rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén, fram ett underordnat meddelande på temat "Europeiska unionens brottsoffer - reflektion om bestämmelser och åtgärder som bör vidtas".
Kommissionen lägger i den texten fram fakta för en debatt om bestämmelser för åtgärder till förmån för brottsoffren i Europeiska unionen. Ett av dessa viktiga element i kommissionens meddelande är just att alla medlemsstater skall ratificera Europarådets konvention från 1983, och jag kan informera er om, herr ledamot, att denna konvention har ratificerats av Tyskland, Danmark, Finland, Frankrike, Luxemburg, Nederländerna, Förenade kungariket och Sverige.
Vissa medlemsstater har redan skrivit på konventionen men ännu inte avslutat ratificeringsprocessen i enlighet med sina egna lagar. Det är fallet med Belgien, Grekland och Portugal. Slutligen har fyra medlemsstater ännu inte skrivit på konventionen: Österrike, Spanien, Irland och Italien.
Innan presentationen av ett förslag till specifik åtgärd i denna fråga, bjöd kommissionen in medlemsstaterna, på rådsnivå, och Europaparlamentet att komma in med sina iakttagelser om de punkter som tas upp i meddelandet om skydd för brottsoffer. Jag kan säga er att mottagandet av detta meddelande hos rådet för justitie- och inrikesministrar den 4 oktober, var mycket positivt.
Kommissionen väntar på parlamentets och medlemsstaternas åsikter för att utarbeta handlingsförslagen till genomförande av målen i det meddelande jag har tagit upp.

Cushnahan
Jag är säker på att ni håller med mig om att ett offer för ett allvarligt brott utsätts för mycket smärta och lidande, och detta blir dubbelt så traumatiskt när det händer i ett främmande land. Jag välkomnar verkligen kommissionens meddelande. Jag välkomnar bredden hos förslagen, inte bara de som handlar om ersättning, utan också betoningen på behovet av tillgänglighet för brottsoffren till medicinsk, psykologisk och rådgivningshjälp.
Denna konvention antogs 1983. Vi har fått Amsterdamfördraget i vilket man kan läsa om skapandet av ett område för frihet, säkerhet och rättvisa. Vi har haft toppmötet i Tammerfors. Samtidigt som jag inser att ni vill använda detta meddelande och denna debatt i parlamentet som ett instrument för att öka pressen på medlemsstaterna, vill jag uppmana er att skapa denna press nu och inte väntar till detta dokument gått igenom alla nödvändiga kanaler i EU. Folk har redan väntat tillräckligt länge. Ni bör öka trycket på de sju medlemsstater som antingen misslyckats med att ratificera konventionen eller misslyckats med att underteckna den.

Vitorino
Jag håller fullständigt med ledamoten. Om man granskar slutsats 32 från Europeiska rådets sammanträde i Tammerfors, är det tydligt att vi har ett mandat att lägga fram konkreta åtgärder inom Amsterdamfördragets rättsliga ram. Jag hoppas att vi före slutet av året kan få svar från medlemsstaterna och detta parlament, så att vi kan starta omedelbart i början av år 2000 med att lägga fram särskild gemenskapslagstiftning i denna fråga, såväl som att fortsätta påtryckningarna för ratificeringen av 1993 års konvention.

Rübig
Herr talman, herr kommissionär! Finns det egentligen statistik över våldsförbrytelser och framför allt också över skadeståndsbetalningar inom Europeiska unionen, och framför allt, hur har det utvecklat sig under de senaste åren?

Vitorino
Detta är det exakta syftet med den utvärdering som vi har för avsikt att utföra tillsammans med rådet före slutet av året. Vid slutet av året kommer vi inte bara att kunna utvärdera utvecklingen hos den nationella lagstiftningen för skydd brottsoffer som råkat ut för våldsbrott, utan också de konkreta åtgärder som varje enskild medlemsstat är redo att genomföra. De omfattar ersättning, psykologisk och medicinsk behandling, hjälp till offer att inkassera skulder, överföring av beslut från en medlemsstat till en annan i syfte att förbättra brottsofferskyddet, eller uppmana domstolar att godta skriftliga utsagor från brottsoffer som inte kan infinna sig i rätten, eftersom de nu är bosatta i en annan medlemsstat. Alla dessa aspekter kommer - hoppas jag - övervägas före slutet av året och kommer att utgöra grund till det initiativ som kommissionen har för avsikt att lägga fram under år 2000.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 49 från (H-0633/99):
Angående: Andalusien och EU:s nya gränspolitik För varje dag som går ökar Andalusiens behov av EU-åtgärder för att angripa den besvärliga situationen vid Europas gräns söderut. Relativt sett är detta en mycket missgynnad region. Dagligen måste Andalusien ta itu med de problem en massiv illegal invandring medför, utan att ha de medel som behövs för att angripa dem, tillfälligt avhjälpa dem eller lösa dem. Dessa problem är i sig inte ens lokala andalusiska frågor, utan uppstår därför att gränsen till EU går här. Därför borde problemen självklart också vara EU:s ansvar, men hittills har kostnaderna nästan helt betalats av regionen, som är ett mål 1-område (vilket innebär att EU ger med den ena handen och tar med den andra) och som knappast har råd med en effektiv gränspolitik. Resultaten från Europeiska rådets möte i Tammerfors visar förvisso att man vill försöka förebygga dessa problem, men kommer denna vilja att ta sig uttryck i konkreta åtgärder? Kommer man äntligen att hörsamma vårt önskemål om program för interregionalt samarbete och ekonomisk och social utveckling i norra Marocko?
Vilka konkreta åtgärder tänker kommissionen vidta under de närmaste månaderna för att situationen vid EU-gränsen i Andalusien verkligen skall förbättras? Vilka budgetresurser kommer att anslås? Vilka särskilda program kommer att användas?

Frågor till de Palacio
Vitorino
Herr talman! Europeiska rådet i Tammerfors fastställde riktlinjer för en gemensam asyl- och invandringspolitik.
Slutsatserna slår fast element för en allmän inriktning, vilken är viktig att genomföra från och med nu. Kommissionen kommer i detta syfte att ha ett särskilt ansvar, såväl vad gäller att ta lämpliga initiativ som att i allmänhet följa genomförandet av riktlinjerna genom det scoreboard som beviljades.
En av de främsta politiska slutsatserna vid det extra toppmötet för stats- och regeringscheferna, pekar på behovet, i beaktande av en verklig invandringspolitik, att passera de traditionella gränserna för rättsliga frågor och inrikes frågor och ta till en rad instrument, inom ramen för andra politikområden i unionen, en uppfattning som kommissionen redan har förespråkat sedan 1994 och som alltid har fått stöd av Europaparlamentet.
Samma sak händer också med förbindelserna till tredje ursprungs- och transitland. Europeiska rådet bekräftade förlängningen av mandatet till högnivågruppen om asyl och invandring, och tryckte på tillämpningen av de planer som redan antagits.
Ledamöterna känner till att en av dessa planer handlar om Marocko, och innehåller en mängd rekommendationer, framför allt på området för den ekonomiska utvecklingen, vilka stämmer överens med den oro som ledamoten här uttryckte i sin fråga.
Kommissionen kommer de närmaste veckorna, i tätt samarbete med medlemsstaterna att inleda en inventering av befintliga åtgärder eller att anta sådana åtgärder som kan bidra till införandet av de nämnda bestämmelserna. Jag tror alltså inte att man kan anse att detta initiativ är kommissionens enda bidrag på detta område.
Kommissionen har faktiskt sedan flera år särskilt uppmärksammat utvecklingen i norra Marocko, vid genomförandet av det tekniska och ekonomiska samarbetet med Marocko. Genom detta har nära hälften av finansieringen av Meda-programmet gått till dessa norra provinser, mellan 1996 och 1999, vilket har inneburit projekt till ett totalt värde av 330 miljoner euro.
Förutom detta har flera projekt, inom ramen för de tredje och fjärde ekonomiska protokollen, liksom andra budgetposter, genomförts eller håller på att genomföras i området, till ett belopp av mer än 80 miljoner euro. Förutom detta har gemenskapsinitiativet Interreg-II redan finansierat samarbetsåtgärder mellan Spanien och Marocko, under den aktuella programplaneringsperioden, vilket inkluderar ett gränsöverskridande specifikt program mellan Andalusien och Marocko. Det handlar om att främja utvecklingssamarbetet mellan länder, i skydd av det nya gemenskapsinitiativet Interreg-III för perioden 2000-2006, vilket fortsättningsvis kommer att finansiera det gränsöverskridande samarbetet i Europeiska unionen och med tredje land.
Vad gäller gränsområdet Spanien-Marocko, skall både de spanska och de marockanska myndigheterna, i samarbete med kommissionen, fastställa gemensamma åtgärdsprioriteringar för perioden 2000-2006.

Izquierdo Rojo
Jag tackar kommissionär Vitorino mycket för hans så hoppingivande svar, och jag hoppas att få se denna förteckning över konkreta åtgärder som ni säger att vi inom kort kommer att ha framför oss. Men jag skulle vilja fråga kommissionären om kommissionen har förstått att det kommer att bli nödvändigt att planera en komplettering av Interreg- och Meda-programmen för att den associerade staten - i detta fall Marocko - skall kunna förfoga över de finansiella medel som är förutsedda för samarbetet. Jag ber kommissionären att beakta denna aspekt, så att det blir möjligt att komplettera Interreg-programmet med Meda-programmet, för i annat fall kommer inte Marocko att kunna förfoga över de ekonomiska medel som är avsedda för samarbete. Detta sker i länderna i Central- och Östeuropa och det är också nödvändigt att göra likadant i detta nya gränsöverskridande samarbetet.

Vitorino
Fru Izquierdo Rojo! Jag är helt överens med er och jag tror att slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors understryker det faktum att det skall finnas en horisontell inriktning över pelarnas gränser som omfattar asyl- och invandringspolitiken och övriga politikområden i Europeiska unionen, bland vilka vi har politiken för utvecklingsåtgärder. Jag är säker på att kommissionen kommer att garantera sammanhållningen i unionens utrikes- och inrikespolitik - i de gränsöverskridande programmen och programmen för utvecklingshjälp - och där det också är av intresse för de länder som berörs av det gränsöverskridande samarbetet - Marocko och Spanien - att tidigarelägga förslag inom samma fråga. Jag tror att detta nya synsätt på samordningen av inrikes- och utrikespolitiken, och på programmen som är inriktade på den ena eller den andra, kan vara ett mycket positivt steg framåt i unionens åtgärder i dessa frågor.

Purvis
Gränsen mellan Andalusien och Gibraltar har blivit en plats för absurda och överdrivet långa förseningar under de senaste månaderna. Vilka åtgärder håller kommissionen på att vidta eller skall vidta för att se till att resenärer fritt och enkelt kan röra sig mellan denna inre EU-gräns utan att drabbas av otillbörliga formaliteter?

Vitorino
Jag är ytterst tacksam för att ni är så vänlig mot mig och jag kan försäkra ledamoten att när det gäller Gibraltar - jag tycker inte att Marocko egentligen har något med saken att göra - följer kommissionen mycket noga inte bara situationen vid gränsen, utan också dialogen mellan de brittiska och spanska regeringarna om situationen i Gibraltar. Jag tror uppriktigt att vi inom en snar framtid skall kunna fatta beslut om vissa av de klagomål som framförts till kommissionen om dessa förseningar. Jag är också mycket hoppfull vad gäller den direkta dialog som nu sker mellan Förenade kungariket och Spanien.

Talmannen


Per Stenmarck
Fråga nr 50 från (H-0606/99):
Angående: Transportpolitik/luftfart Det uppstår allt fler förseningar i flygtrafiken över Europa. IATA:s senaste statistik visar att antalet flygpassagerare i Europa har ökat med sex procent under 1999. Med detta har följt en ökning av antalet förseningar med 74 procent. EU saknar beredskap för den fördubbling av antalet flygrörelser som vi kommer att uppleva under det närmaste decenniet. Den gångna sommaren har visat på det kaos som snart kan vara allmänt förekommande.
Det finns idag 66 nationella och lokala flygövervakningscentra i Europa. Det behövs ett gemensamt luftrum i Europa och ett gemensamt flygövervakningssystem. Med tanke på den korta tid som står till vårt förfogande krävs ett omedelbart agerande från kommissionen.
Vad tänker kommissionen göra för att förhindra att flygkaoset över Europa blir ännu värre nästa år?

De Palacio
Jag måste först säga att såväl ordförande Prodi i juli här i kammaren, som jag själv vid andra tillfällen, har sagt att luftfartstrafiken i Europa är ohållbar.
Vi måste göra framsteg på detta område om vi vill ge verkliga lösningar på de problem vi har framför oss. Jag tror att alla ledamöter, som vana flyganvändare, känner väl till vad vi talar om.
Kommissionen håller på att avsluta ett meddelande till rådet och parlamentet om förseningarna i flygtrafiken. Jag har intentionen att lägga fram en handlingsplan just för att driva på verkliga förändringar som kan ge en lösning på de krav vi alla ställer. Utan att föregå kommissionens definitiva beslut, är det uppenbart att vårt mål, varken mer eller mindre, är att skapa ett gemensamt område i Europa: femton länder och en enda himmel. Hur skall vi uppnå det?
För det första finns det åtgärder som redan har påbörjats och som vi måste fortsätta att driva på, som anslutningen av Europeiska gemenskapen till Eurocontrol, en process som kommer att göra det möjligt, inte bara att få ett större politiskt ansvar från Europeiska unionens sida, utan dessutom att inleda den sista konventionen och alltså kunna vidta åtgärder när det gäller majoritetsomröstningar, genom majoriteter, utan att systematiskt behöva sträva efter enhällighet. Vi tror inte att denna åtgärd är något universalmedel, men vi tycker den är oerhört viktig för att kunna lösa denna fråga.
För det andra, inom området för Eurocontrol, och inte bara inom Eurocontrol utan inom alla områden, måste vi garantera effektivitet och öppenhet i flygbolagens verksamhet och dessutom genomföra uppdelningen mellan ansvar för reglerna och utförande av tjänster. Skötseln av luftfarten får inte vara ett undantag i förhållande till de andra offentliga tjänstesektorerna som har varit tvungna att konfronteras med den inre marknaden.
Det finns en tredje aspekt att ta hänsyn till: en bättre fördelning av de femton ländernas civila och militära användning av luftrummet. Där behövs en större flexibilitet och ett bättre samarbete just för att förbättra hanteringen och användningen av detta luftrum. Ambitionen är att försöka undvika det kaos som vi, enligt alla prognoser, kommer att stå inför nästa sommarsäsong. I denna riktning vill jag försöka behandla saken vid nästa ministermöte i Europeiska konferensen för civil luftfart, som kommer att äga rum den 28 januari, och som jag har sagt tidigare kommer kommissionens meddelande i denna fråga att presenteras för parlamentet i slutet av året och för transportministerrådet under mötet den 6 december.

Stenmarck
Låt mig först få tacka kommissionären för svaret, som jag tycker låter mycket positivt. Nu gäller det dock verkligen att gå från ord till handling. Vad gäller det har vi naturligtvis stora förhoppningar på kommissionen.
Det är ju så att flygtrafiken över Europa har upplevt en tid av mycket omfattande förseningar. Det beror till väldigt stor del på att antalet flygningar för tillfället ökar mycket dramatiskt; enbart i år har ökningen varit uppemot 6 procent. Skall man kunna undvika detta, krävs det nu verkligen politisk handlingskraft. Det är bara att hoppas att kommissionen har det.
Kommissionären säger här att det gäller att se till att vi får gemensam flygövervakning i Europa. Det tror jag är väldigt viktigt. Vi kan i längden inte ha 66 olika nationella eller lokala organ som hanterar detta, utan det krävs ett organ. Jag tycker därför att det är bra att kommissionären nu talar i den riktningen. Låt mig bara ställa en kort följdfråga: När bedömer kommissionären att det är möjligt att vi har genomfört ett sådant system?

De Palacio
Strävan är att först få stöd för det förslag jag skall lägga fram - såväl för kommissionen som, senare om kommissionen gör det till sitt, till ministerrådet och parlamentet - just för att inte bara fortsätta framåt i införlivandet av kommissionen i Eurocontrol, utan att också gå framåt på de femton ländernas område för att försöka uppnå ett gemensamt område och således en gemensam förvaltning av detta gemensamma område för de femton länderna.
Om jag får kommissionens stöd, skall vi försöka få fram en högnivågrupp där de främsta civilt ansvariga kommer att delta, och även militärerna skulle behövas, för att hjälpa kommissionen att utveckla de lämpliga riktlinjerna. Men det är inte bara detta som är nödvändigt, utan också att driva på en dialog med de viktigaste aktörerna, inte enbart flygbolag och användare, utan också luftfartskontroll och alla flygplatser etc. Det vill säga, alla aktörer som deltar i denna komplexa luftfartsvärld.
Som ni säger här, kan en del av förseningarna läggas på luftfartskontrollen, flygledningen, som utgör mer eller mindre 50 procent av förseningarna; de övriga 50 procenten fördelas mer eller mindre mellan bolagen och interna flygplatsproblem.
Men jag anser att vi måste agera på alla fronter. Vi måste agera på kort sikt och med brådskande åtgärder. Detta innebär allt från att få en bättre distribution och större flexibilitet i ledningen av luftrummet i dess civila och militära delar - och detta går att uppnå relativt snabbt i vissa länder, vi måste driva på det och vi jobbar med det - så att vi kan ingripa, också på kort sikt, i flygplatsernas ledning och även i flygbolagens flygplaneringar och i organiserandet av dessa flygningar, för att förbättra användandet och effektiviteten av utrymmet på flygplatserna, av deras slots. Men vi måste också agera på medellång sikt, jag vill trycka på det, med mer ambitiösa åtgärder, genom detta gemensamma luftrum och förvaltningen av detta gemensamma luftrum för de femton länderna. Därefter måste vi utsträcka det, också inom ramen för Eurocontrol, till större europeiska områden med tanke på att en stor del av dessa länder ansöker om anslutning till unionen och kommer att anslutas de närmaste åren.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Jag vill tacka kommissionären för hennes mycket resoluta svar.
Herr talman! Nu tillbaka till frågorna. I fråga om den avgränsning som kommissionären vill ha mellan den civila och den militära luftfarten, kan hon förverkliga denna före den kommande semesterperioden? Fråga två: förslagen från high level group, skulle de vara möjliga att genomföra på kort sikt? Går det möjligen att redan ange ett datum för detta?

De Palacio
I frågan om civilt och militärt flyg ankommer detta på varje medlemsstat och det kommissionen alltså kan göra är att uppmana medlemsstaterna att genomföra detta större samarbete, driva på det och samarbeta och hjälpa till där det är möjligt: vi arbetar med var och en av medlemsstaterna.
Vad gäller högnivågruppen, om kommissionen och rådet godkänner den - som jag har sagt kommer kommissionen att presentera det den 24 denna månad, för rådet den 6 december -, skulle strävan vara att denna högnivågrupp började arbeta i början av februari eller till och med i slutet av januari. Det vore bra om en åtgärd av denna typ fick någon typ av stöd från själva Europeiska rådet i Helsingfors.

Talmannen


Konstantinos Hatzidakis
Fråga nr 51 från (H-0613/99):
Angående: Reformen av Olympic Airways I oktober 1994 inledde den grekiska regeringen i samarbete med Europeiska kommissionen ett reformprogram för flygbolaget Olympic Airways. Programmet verkar emellertid ännu inte ha producerat väntade resultat. Skulle kommissionen kunna upplysa mig om vari problemen med genomförandet av detta program består, i vilken fas diskussionerna med de grekiska myndigheterna befinner sig och vad kommissionen förväntar sig skall ske inom den närmaste framtiden?
Jag ber er fru kommissionär - detta gör ni för övrigt redan - att hålla er så konkret som möjligt eftersom tiden har gått ut. Våra kontroller, inte luftfartskontrollerna men kontrollerna över talen, har inte fungerat bra.
Frågor till Verheugen
De Palacio
. (ES) Kommissionen beviljade, genom ett beslut den 7 oktober 1994, ett viktigt stöd till omstruktureringen av Olympic Airways. Som alltid krävde detta beviljande vissa åtaganden från företagets sida, åtaganden som skulle garantera en verklig återhämtning av företaget och minska konsekvenserna för konkurrensen och i för den inre marknaden.
Tyvärr har inte dessa åtaganden respekterats och därmed var kommissionen tvungen att ta upp detta fall igen 1996. De grekiska myndigheterna erbjöd sig på nytt att ta på sig extra åtaganden för att få nya stöd under 1998 och alltså häva hindren för den sista delen av stödet till Olympic Airways som fortfarande var kvar.
Emellertid visade rapporten om genomförandet av omstruktureringen, som de grekiska myndigheterna presenterade i april i år, att bolagets ekonomiska resultat var lägre än beräknat. Detta fick myndigheterna i landet att lägga utarbetandet av en ny omstruktureringsplan på en ny ledning av specialiserade handläggare.
Så snart kommissionen får den nya omstruktureringsplanen - vi hoppas den kommer under november månad - skall vi behandla innehållet i de nya åtagandena, och vi hoppas att den ger tillräckliga garantier för att kunna betala ut de kvarvarande beloppen.

Hatzidakis
Herr kommissionär! Av ert svar framgår det tydligt att det fortfarande finns en del svårigheter när det gäller Olympic Airways, som kunnat iakttas sedan 1994. Grekland har under tiden gett detta bolag statligt stöd på flera miljarder drachmer. Och problemet kvarstår. Jag anser att de grekiska skattebetalarna måste få veta vilka svårigheter kommissionen har i fråga om Olympic Airways, vilka problem det är som tidvis får kommissionen att visa sådan tveksamhet inför de grekiska myndigheternas krav. Så vitt jag kunde förstå av ert svar, gör dessa problem att kommissionen fortfarande ställer sig tveksam till att för tredje gången ge bidrag till Olympic Airways.

De Palacio
. (ES) Ärade ledamöter! Under 1994 fattades en rad beslut - just för att bevilja stöd till olika europeiska bolag - för att genomföra omstruktureringar av dem vilket å ena sidan skulle möjliggöra en eventuell privatisering, men i vilket fall som helst skulle avsluta de statliga subventionerna och stöden som på något sätt ledde till snedvridningar av den inre marknaden och den fria konkurrensen mellan de olika aktörerna på den avreglerade flygmarknaden. Dessa stöd gavs på villkor att bolagen skulle ha en kommersiell förvaltning - och alltså ingen närvaro av ländernas myndigheter eller förvaltningar -, vilken skulle genomföra den lämpliga omstruktureringsprocessen och att man till slut skulle få några lönsamma bolag som kunde utvecklas utan behov av fler offentliga stöd.
Verkligheten är - enligt den information de grekiska myndigheterna själva har givit - att det har varit en för hög närvaro från förvaltningen i ledningen av bolaget och att åtagandena för år 1998 en gång för alla borde ha gjort slut på denna situation.
Beviljandet av olika stöd från myndigheterna som har getts under dessa år har framför allt gått till att finansiera den sociala delen i omstruktureringsplanen, konkret avgångsvederlag till de uppsagda anställda. Därför minskades det beviljade stödet under 1998, så att den totala tilldelningen inte har ökat. Vi anser att dessa bidrag till den sociala aspekten skall räknas av det totala belopp som gavs till Olympic Airways.
Slutligen måste jag säga att de ekonomiska resultaten för bolaget under 1998 är en besvikelse. Detta har lett till att de nuvarande grekiska myndigheterna har fattat ett mycket viktigt beslut, att utse en ny ledning, där man har anlitat bolagsexperter - konkret från Speedway, en filial till British Airways - som skall aktualisera bolagets återhämtningsplan och som, vilket jag är säker på, kan ge oss tillräckligt med fakta och nödvändiga garantier under denna månad för att vi en gång för alla skall kunna ge den sista delen av stöden till Olympic Airways och lyckas få detta att lyfta adekvat och flyga på utan större problem.

Talmannen
Tack, fru de Palacio.
På grund av den totala tidsbristen blir vi tvungna att gå över till frågorna till kommissionär Verheugen. Frågorna nr 52 till 55 kommer att besvaras skriftligt så snabbt som möjligt. Jag ber ledamöterna om ursäkt för detta.

Talmannen


Jan Andersson
Fråga nr 56 från (H-0625/99):
Angående: Kommissionens insatser i utvidgningsprocessen för att främja kandidatländernas förberedelser De central- och östeuropeiska ländernas EU-anslutningar och därmed deras anslutning till den inre marknaden kommer att innebära ett konkurrenstryck som påskyndar strukturförändringar i dessa länder. För att klara politisk och ekonomisk stabilitet, öka den sociala välfärden för kandidatländerna medborgare och förhindra risken för social dumpning i de nuvarande medlemsländerna kommer en framgångsrik utvidgning att ställa krav på att kandidatländerna moderniserar sina sociala trygghetssystem. Unionens insatser i detta avseende kommer i sin tur att ha betydelse för kandidatländernas möjligheter att klara en sådan modernisering, och därmed också för vårt gemensamma intresse att klara en effektiv utvidgning som sker snabbast möjligt.
Kan kommissionen dels ge en lägesbeskrivning av situationen när det gäller kandidatländernas förberedelser att modernisera sina sociala trygghetssystem och dels beskriva pågående och planerade åtgärder för att främja kandidatländernas ansträngning i detta avseende?

Verheugen
Herr talman! Kommissionen har klart för sig vilken betydelse reformen av socialförsäkringssystemen i kandidatländerna har i samband med deras inträde i EU. Med undantag för rättigheterna för gästarbetare, och samordningen av de bestämmelser som gäller dem, är gemenskapens regelverk när det gäller den sociala tryggheten inte särskilt omfångsrik. Som kommissionens meddelande av den 14 juli 1999 om moderniseringen av de sociala trygghetssystemen bevisar, eftersträvas en vidareutveckling av regelverket. Kandidatländerna kommer att tvingas underordna sig denna process.
I sina årliga rapporter, som lades fram för rådet och parlamentet den 13 oktober, redovisar kommissionen den hithörande situationen i kandidatländerna. Kommissionen konstaterar där att moderniseringen på socialområdet och inom hälsovården i allmänhet visserligen endast sker i långsam takt, men att det görs ansträngningar för att åstadkomma bärkraftiga sociala trygghetsnät.
Exempelvis har man nyligen infört ändringar i socialförsäkringssystemen och sjukvårdssystemen i Rumänien, Slovakien, Slovenien, Tjeckien, Litauen, Ungern, Malta, Bulgarien och Polen. Redan detta innebär avsevärda ansträngningar, men de räcker inte till. Detta föranleder kommissionen att fortsätta att genomföra program för att reformera socialförsäkringssystem i kandidatländerna. Dessa program heter Konsensus 1 och Konsensus 2. De skall fortsättas jämsides med det tekniska bistånd som de flesta av dessa länder redan har erhållit i form av nationella överföringar av Phare-anslag.
Från och med år 2000 kan reformer och modernisering av socialförsäkringssystemen i kandidatländerna också stödjas med hjälp av Konsensus 3-programmet. Från och med i år, alltså 1999, stöds detta område med 18,6 miljoner euro. Dessa anslag tjänar till att åstadkomma institutionella förbättringar av den sociala sektorn i kandidatländerna, varvid partnerskapspolitiken spelar en viktig roll.
Inom ramen för partnerskapen inför anslutningen har den förstärkning av förvaltningsstrukturerna, som krävs för en samordning av den sociala säkerheten i länderna Rumänien, Tjeckien, Ungern, Polen, Cypern, Slovakien, Malta, Bulgarien, Lettland, Litauen och Slovenien, förvisats till en mindre prioriterad plats. Europeiska kommissionen har för övrigt upprepade gånger påpekat för kandidatländerna vilken nyttig roll arbetsmarknadens parter skulle kunna spela i anslutningsprocessen, och har samtidigt erinrat om att när man tar mer hänsyn till de sociala problemen, krävs det en utveckling av dialogen mellan arbetsmarknadens parter i kandidatländerna.

Andersson
Jag delar kommissionärens uppfattning att dessa frågor är viktiga, att mycket återstår att göra samt att vi också själva måste modernisera våra sociala trygghetssystem och koppla utvidgningsfrågorna till detta.
Jag har en följdfråga som delvis kan kopplas till det som kommissionären sade sist i sitt svar, nämligen arbetsmarknadens parters roll, bland annat för att förhindra social dumpning. Frågan är: Är det så att kommissionen ställer krav på kandidatländerna att de skall upprätta någon form av social dialog, t.ex. genom trepartssamverkan, vilket vi har i de nuvarande medlemsländerna? Ställs sådana krav på kandidatländerna nu under anslutningsprocessen?

Verheugen
Herr ledamot! Uttrycket "kräva" är förmodligen inte lämpligt i detta sammanhang. Vi förhandlar här med suveräna stater. Det sätt på vilket vi umgås med våra partner är inte sådant att jag här skulle vilja använda ordet kräva", framför allt inte när det gäller något som det inte finns någon acquis för. Vi kan naturligtvis kräva, eftersom grundvalen för affären är att kandidatländerna skall överta allt som är rättsligt reglerat i Europeiska unionen. Men vad som så att säga utspelar sig i den sociala interaktionen är inte rättsligt reglerat. Här är det så att det i den politiska dialogen, som ju också ingår i anslutningsstrategin, alltid hänvisas till nödvändigheten av en intensiv dialog mellan arbetsmarknadens parter. Det har vi gjort tidigare, och det kommer vi även att göra i framtiden, och jag vill också påpeka att erfarenheterna här är mycket olika, det är alltså inte på något sätt som om majoriteten av kandidatländerna i denna fråga skulle ligga under standarden i medlemsstaterna.

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 57 från (H-0627/99):
Angående: EU:s utvidgning och Schengenavtalet Kandidatländerna skall godta EU:s regelverk vad avser visering och gränskontroll vid inträdet i EU. Detta innebär betydande förändringar för flera av kandidatländerna. Inte minst så kan det innebära krav på visum och striktare gränskontroll gentemot grannländer. Har det gjorts någon analys av vilka förändringar detta kommer att kräva för de kandidatländer som påbörjat förhandlingar? Finns det någon lista över vilka grannländer för vars medborgare de aktuella kandidatländerna måste införa visumplikt? Har några undantag/övergångsordningar diskuterats för att underlätta omställningen?

Verheugen
Herr talman! I anslutning till inledandet av anslutningsförhandlingarna den 31 mars 1998 genomförde kommissionen gemensamt med respektive ansökarland en analytisk granskning av EU:s regelverk. Inom ramen för kapitel 24 i anslutningsförhandlingarna, som gäller samarbetet i fråga om rättsväsen och inrikespolitik, behandlades kontrollerna vid de yttre gränserna och EU:s viseringspolitik. Granskningen gav till resultat att det krävs ytterligare framsteg för en tillnärmning till regelverket. Även under loppet av de av kommissionen organiserade expertuppdragen, där företrädare för förvaltnings- och justitiemyndigheterna i medlemsländerna deltog, konstaterade man att det förelåg ett ytterligare behov av reformer.
Kandidatländerna är förpliktade att överta och tillämpa det regelverk som gäller vid tidpunkten för anslutningen. Detta omfattar följaktligen även den viseringslista som gäller vid tidpunkten för anslutningen, som fastslås av rådet efter att man har hört Europaparlamentet. Vad gäller frågan om övergångsbestämmelser, som kandidatländerna inom ramen för detta kapitel av anslutningsförhandlingarna skulle kunna begära, är Europeiska unionens principiella förhandlingsståndpunkt att sådana åtgärder är möjliga endast i undantagsfall och endast för en begränsad period och ett begränsat giltighetsområde. Övergångsbestämmelserna får inte föra med sig några ändringar av unionens föreskrifter eller politik, får inte hindra en friktionsfri tillämpning av dem och inte orsaka någon betydande snedvridning av konkurrensen.

Sjöstedt
Tack för det detaljerade svaret. Detta är ju en ganska svår och känslig fråga, som också kan ställa till en del problem för de kandidatländer som är tvungna att införa en mer restriktiv politik mot grannar som de egentligen skulle vilja ha stor öppenhet mot.
Min följdfråga är om det i dagsläget är så att något av kandidatländerna har begärt undantag från viseringslistan, om det rent konkret diskuteras i något fall. Jag skulle också gärna vilja höra om ni anser det vara sannolikt att den inre gränskontrollen kommer att kunna tas bort gentemot de nya medlemsstaterna från första dagen av deras medlemskap.

Verheugen
Men ja, naturligtvis, herr ledamot. Det är ju det som är meningen med hela saken, visserligen under bestämda förutsättningar. Den första förutsättningen är att vi vad gäller viseringsplikten inte vill tillåta några undantag. Rådets förordning är här klar. Om vi här gör vissa undantag, då har vi gett upp principen om ett enhetligt område med frihet, säkerhet och rättvisa. Jag måste här påpeka, vilket ni med all rätt har sagt, herr ledamot, att frågan är synnerligen känslig. Det är inte känsligt därför att det är svårt för kandidaterna att genomföra det. Det är känsligt därför att det, som jag vet, finns en rad medlemsstater som inte kommer att acceptera utvidgningen om denna fråga inte är fullständigt klarlagd. Vi behöver ju inte bara ett godkännande från kandidaterna, utan vi behöver också ett godkännande från medlemmarna, och för de flesta medlemmar är det en central punkt, där det inte är möjligt med någon kompromiss.
Med tanke på kontrollerna vid de yttre gränserna förväntas det av kandidatländerna att de från och med anslutningen övertar och tillämpar EG:s regelverk, som jag redan sagt. Kontrollerna vid de inre gränserna kommer dock först att avskaffas när EU bekräftar att kandidatlandet fullständigt kan garantera ett effektivt genomförande av EG:s regelverk på detta område. Men er fråga lydde: Kommer de inre kontrollerna att försvinna? Svaret är ett entydigt ja. Det är det som det handlar om!

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 58 från (H-0638/99):
Angående: Tillnärmning av lagstiftningen i Tjeckiska republiken Känner kommissionsledamoten till en undersökning som riktar sig till kommissionen och gjorts av fyra tjeckiska oppositionspartier och som handlar om att genomförandet och tillnärmningen av lagstiftningen i Tjeckiska republiken går trögt? Vilka slutsatser drar kommissionsledamoten?

Verheugen
Kollega Posselt! Kommissionen känner till den undersökning som lagts fram av fyra tjeckiska oppositionspartier om en harmonisering av rätten i Tjeckiska republiken. Jag måste ändå påpeka att denna undersökning först lades fram för pressen och den tjeckiska allmänheten, innan en kopia skickades till EU:s delegation i Prag. Själv har jag inte fått något exemplar, inte heller när jag förra veckan sammanträffade i Prag med företrädare från de partier som sammanställt denna undersökning, så jag kan av egen erfarenhet tyvärr inte säga något om innehållet i denna undersökning.

Posselt
Herr ordförande! Det anser jag är mycket intressant. Man har sagt mig att denna undersökning sänts till er personligen. Men oberoende av detta vill jag säga att jag stöder dessa fyra oppositionspartier och även många socialdemokrater, som arbetar mycket intensivt för den europeiska integrationen. Jag beklagar också att Lansky, som här har gjort sådana ansträngningar, har trätt tillbaka, men jag ser nu en gång risken att det uppstår en debatt i Tjeckiska republiken, och det vill jag ta upp med er. Från ett annat parti, som tidigare innehaft regeringsställning, från ett stort oppositionsparti sades det att det skulle kunna bli ett medlemskap à la carte; man talar om en Turkietstatus, om en politisk rabatt, och jag vill egentligen fråga er om ni anser att sådana modeller är tänkbara, eller om ni förutsätter ett fullständigt genomförande av acquis communautaire.

Verheugen
Det försiktiga tvivlet i er fråga om huruvida jag har fått dokumentet, måste jag tillbakavisa, herr ledamot. Om jag säger er att det inte har skickats till mig och att man vid samtalen i Prag inte ens hänvisat till det, att det är så, då får ni lov att tro mig.

Det är bra, då känner jag mig lugnad. Det lät litet annorlunda.
Beträffande frågan: Jag har haft ett utförligt samtal med ordföranden i det parti som ni nämnde under den gångna veckan i Prag. Jag har också samtalat med andra ledande medlemmar av detta parti. Jag vill inte beteckna det så precist som ni gjorde, inte som den politik som förs av det största icke regerande partiet i Tjeckiska republiken, ty det är ju det vi talar om. Men vi känner till att den tidigare ministerpresidenten Klaus, som är ledare för detta parti, har andra åsikter om Europeiska unionens karaktär än den nuvarande regeringen och de flesta partier som är företrädda i tjeckiska parlamentet. Ur EU:s synvinkel kan jag bara säga att det för Tjeckiens del inte gäller något annat än för alla andra kandidater. Strategin lyder så att kandidatländerna vill och skall bli fullständiga medlemmar, med samtliga rättigheter och med samtliga plikter. Den fullständigt absurda tanken om ett medlemskap à la carte, ett partiellt medlemskap eller vad det nu kan vara, har inte någon gång eller i något sammanhang ens antytts av företrädare för Tjeckiska republiken i förhandlingarna med kommissionen. Vi förhandlar med Tjeckiska republiken på exakt samma sätt som med alla andra.
I samband med er fråga vill jag också påpeka att jag har en viss förhoppning att den mycket skarpa polariseringen i den tjeckiska inrikespolitiken ändå kommer att övervinnas. I varje fall var resultatet av mitt besök under föregående vecka att intressant nog alla partier som är företrädda i parlamentet, alltså även partierna på höger- och vänsterkanten, med anledning av mitt besök offentligt förklarade att de stöder regeringens politik för en europeisk integration. Det var mycket intressant att höra att de stöder denna politik och att de - och här kommer den avgörande punkten - också är beredda att mycket snabbt utveckla förfaranden med vilka man kan se till att det synnerligen omständliga förfarandet med en tillnärmning av den tjeckiska lagstiftningen i framtiden kommer att ske något snabbare.

Talmannen
Frågorna nr 59 till 115 kommer att besvaras skriftligt.
Posselt har ordet för en ordningsfråga. Jag ber er att vara precis så att det inte uppstår ytterligare en dialog.

Posselt
Herr talman! Jag vill bara avge en kort personlig förklaring. Jag hade inte ens en avlägsen tanke på att insinuera att kommissionären hade fått det och sagt något osant, utan det sades bland den tjeckiska allmänheten att denna undersökning hade skickats till er och att ni hittills inte hade reagerat. Det var detta som var anledningen till min fråga, och jag tackar för klargörandet. Alltså, jag ville inte på något vis pådyvla er något. Det kan ju finnas vilken annan orsak som helst till att ni inte fick det, men jag insinuerade aldrig att ni här skulle ha talat osanning!

Talmannen
Vi tackar herr Posselt för detta klargörande, vilket jag hoppas att herr kommissionären har lyssnat mycket uppmärksamt på.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.35.)

