Effekterna av den globala finansiella och ekonomiska krisen på utvecklingsländerna och utvecklingssamarbetet (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är en debatt om en muntlig fråga till kommissionen från Eva Joly, för utskottet för utveckling, om effekterna av den globala finansiella och ekonomiska krisen på utvecklingsländerna och utvecklingssamarbetet - B7-0209/2009).
Eva Joly
Herr talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Jag får visserligen ställa denna muntliga fråga till er för utskottet för utveckling men tyvärr får jag inte lägga fram resolutionen i samma fråga, vilken antagits enhälligt av utskottet.
Vi i utskottet för utveckling arbetade outtröttligt för att resolutionen skulle gå till omröstning och debatt i kammaren före G20-mötet i Pittsburgh.
Utöver min grupp, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, och gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, stödde ingen annan politisk grupp vår begäran att resolutionen skulle sättas upp på föredragningslistan. Ändå är det avgörande om vi vill att Europaparlamentet ska spela en större roll när det gäller att fastställa Europeiska unionens utrikespolitik och ha en verklig tyngd bakom förslagen.
Vilken nytta har vi av att rösta om resolutionen, som innehåller Europaparlamentets krav och förslag till G20-ledamöterna och, framför allt till dem bland våra medlemsstater som ingår där, liksom till Europeiska kommissionen vid oktobersammanträdet, om vi gör det först efter toppmötet i Pittsburgh?
Bortsett från att detta minskar värdet av det arbete vi utfört kan vi inte heller nöja oss med den här rollen som kommentator till aktuella frågor. Det är inte vår uppgift. Låt oss lämna det till dem som har det som arbete och som gör det professionellt: nämligen journalisterna.
Utvecklingsländerna behöver oss nu mer än någonsin. Även om våra landsmän inte har skonats har den globala ekonomiska och finansiella krisen haft en betydligt mer bestående inverkan på befolkningen i utvecklingsländerna. Finansinstituten har emellertid inte gjort dessa befolkningar till huvudmottagare av nödlånen eftersom mycket få av dem uppfyller de uppställda villkoren.
Länderna i Afrika har därför endast erhållit 1,6 procent av de lån som IMF beviljat sedan det senaste G20-mötet i London och ökningen av IMF:s resurser. Resten har gått till utvecklade länder, framför allt i Europa.
Att bibehålla det europeiska ekonomiska systemet var naturligtvis absolut nödvändigt men vi får för den skull inte glömma bort den oerhörda fattigdom som grasserar vid våra gränser och som förvärrats av en kris som vi bär ansvaret för.
Det offentliga utvecklingsbiståndet måste snarast öka. Redan nu är det så att flertalet medlemsstater inte uppfyller de krav som OECD ställer sedan 1970 och det inträffar nya katastrofer utan att vi har nya medel. Vi måste därför hitta nya finansieringskällor, inte minst genom att reformera det nuvarande systemet.
Utskottet för utveckling ber er att vidta åtgärder för att utrota missbruk i form av skatteparadis, skatteflykt och olagliga kapitalflöden från utvecklingsländerna.
Enligt en norsk rapport som offentliggjordes i juni och vars siffror har kontrollerats är de olagliga belopp som flödar ut från utvecklingsländerna tio gånger högre än vårt utvecklingsbistånd. Det visar hur mycket som står på spel.
Vi behöver ett nytt bindande ekonomiskt avtal som tvingar transnationella företag att deklarera hur stor vinst de gör och vilka skatter de betalar, uppdelat per land, och öppet redovisa vad de betalar i de länder där de arbetar.
Dessutom behövs en genomgripande reformering av systemet, som framför allt innefattar nya demokratiska och öppna föreskrifter för handel och det internationella finanssystemet.
Ansvaret är enormt, utmaningarna många och uppgiften krävande, men Europeiska unionen måste nu mer än någonsin ta tag i saken och leda dessa reformer.
Karel De Gucht
Herr talman! Som EU:s företrädare i G20 tillsammans med ordförandeskapet förespråkar kommissionen ett starkt ökat stöd till låginkomstländer, särskilt de fattigaste, som en av de avgörande prioriteringarna bland G20-åtagandena.
Det är nu viktigt att låginkomstländerna erhåller lämplig finansiering för att klara de behov som uppstår, särskilt som en motreaktion mot den finansiella krisen. Fattiga och sårbara länder saknar ofta institutionella och administrativa möjligheter och vi anser därför att vi behöver öka deras tillgång till resurser och krediter från internationella finansinstitut och andra givare.
Jag kommer personligen att försvara detta synsätt vid mötet i rådet för utvecklingsfrågor i november och den globala finanskrisen kommer att vara min största prioritering under de närmaste veckorna. Jag hoppas jag kan räkna med ert stöd hela vägen.
Vårt instrument ”Sårbarhets-FLEX” är särskilt relevant i det här sammanhanget. Kommissionen har samarbetat med Världsbanken och IMF för att identifiera de länder som är mest sårbara vid kriser och komplettera det lånebaserade stödet från dessa två institutioner med målinriktat gåvobistånd i rätt tid inom ramen för Sårbarhets-FLEX.
Mellan 2009 och 2010 kommer upp till 500 miljoner euro att beviljas till de AVS-länder som begär stöd till prioriterade offentliga utgifter, bland annat på det sociala området. Ni kan vara lugna för att förhandstilldelningen av budgetstöd via Sårbarhets-FLEX inte kommer att leda till någon finansieringsbrist eftersom kommissionen använder icke öronmärkta reserver.
De länder som inte kan omfattas av Sårbarhets-FLEX kommer också att omfattas av andra åtgärder som kommissionen föreslog i sitt meddelande från april, t.ex. omfördelning efter särskilda landsöversikter och den avancerade halvtidsöversynen, stöd enligt det traditionella FLEX-programmet, förhandstilldelning när det är möjligt, etc.
När det gäller budgetstödets inriktning är jag övertygad om att instrumentets flexibilitet redan gör att mottagarländerna kan utnyttja medlen på bästa sätt för att hantera ekonomiska och sociala problem.
Den avancerade halvtidsöversynen av den tionde Europeiska utvecklingsfonden (EUF) kommer dessutom att utgöra ett bra tillfälle för att identifiera nya behov och bedöma huruvida dessa bättre skulle kunna hanteras via allmänt eller sektorsvis budgetstöd.
Den avancerade halvtidsöversynen ger också ytterligare en möjlighet att titta på profiler för budgetstöd i respektive AVS-land och överväga ändringsförslag, omfördelningar eller ytterligare medel från reserven.
När det gäller reformeringen av Bretton Woods-institutionerna har vi naturligtvis små möjligheter att främja denna. Frågan om röster och representation kommer att diskuteras vid IMF:s och Världsbankens årliga möte i Istanbul i oktober och där kommer kommissionsledamot Almunia och jag att delta. Vi välkomnar i det sammanhanget att länderna söder om Sahara fått en plats i Världsbankens råd och vi tittar med intresse på förslag som lagts fram om ytterligare reformer.
När det gäller olagliga finansiella flöden vill jag lugna Eva Joly med att jag redan har instruerat kommissionens tjänsteavdelningar att undersöka möjligheterna att förbättra det skattemässiga och finansiella styrelseskicket i utvecklingsländerna för att hindra olagliga finansiella flöden. Krisen har också visat att vi måste stärka mekanismerna för att leverera offentligt utvecklingsbistånd (ODA).
Den internationella dagordningen för biståndseffektivitet som ingår i Parisförklaringen och handlingsplanen från Accra är nu viktigare än någonsin. I dessa ekonomiskt svåra tider har vi ett särskilt ansvar gentemot världens fattigaste att se till att vårt utvecklingsbistånd kanaliseras effektivt.
I sitt meddelande av den 8 april betonade kommissionen också det användbara bidraget från innovativa mekanismer för finansiering som ett kompletterande och ömsesidigt förstärkande instrument tillsammans med ODA. Vi har uppmanat medlemsstaterna att använda alla medel för att åtgärder som inte är offentligt utvecklingsbistånd ska hamna i nivå med det offentliga utvecklingsbiståndet, t.ex. genom aktuella frivilliga solidaritetsuttag, såsom skatten på flygbiljetter för att finansiera hälsoprogram. Frågan kommer att diskuteras på hög nivå, bland annat vid en stor konferens 2010 som arrangeras av Frankrike och där kommissionen deltar i det förberedande skedet.
Enrique Guerrero Salom
Herr talman, herr kommissionsledamot! För exakt ett år sedan bevittnade vi hur finansinstitutet Lehman Brothers kollapsade. Enligt experterna var vi då på gränsen till en finansiell kollaps och vi stod på tröskeln till ytterligare en stor depression.
Finanskrisen intensifierades och utvidgades till realekonomin och vi har haft en period av negativ ekonomisk tillväxt och förlorade arbetstillfällen.
De utvecklade länderna börjar nu komma ut ur krisen. Frankrike och Tyskland har exempelvis gjort det och kommissionens ekonomiska prognos som presenterades i dag visar att Europeiska unionen kommer att komma ut ur depressionen under andra halvåret i år.
De mindre utvecklade länderna befinner sig däremot mitt i krisen och kommer att vara kvar där under lång tid. De orsakade inte krisen men konsekvenserna drabbar dem värre än någon annan. De lider av konsekvenserna med lägre tillväxt, en snabbt stigande arbetslöshet, färre direkta investeringar, färre utländska krediter, mindre hemskickade pengar från dem som har utvandrat, minskat officiellt utvecklingsbistånd och naturligtvis fler handelsbegränsningar.
Vår stabilitet och bekvämlighet har minskat under en begränsad tid, men dessa länder riskerar att förlora ett helt årtionde i kampen mot fattigdomen, och det innebär att en hel generation går förlorad.
Vi kan göra mycket för dem inom många områden och jag vill särskilt poängtera att vi måste angripa protektionismen. Förra veckan lade kommissionen fram sin fjärde rapport om handelsbegränsande åtgärder som visar att många länder antar nya begränsande åtgärder vilket är katastrofalt för utvecklingsländerna.
Många utvecklade länder kommer inte heller att uppfylla sina åtaganden när det gäller officiellt utvecklingsbistånd just när vi mer än någonsin behöver nya resurser för att ta itu med krisens allvar.
Jag föreslår därför att vi ökar samordningen av utvecklingsbiståndet med en bredare överenskommelse mellan givarländer, finansinstitut och partner och hanterar det effektivare och öppnare så att det inte skapar kostnader och inte blir en byråkratisk börda.
Jag uppmanar kommissionen, jag uppmanar kommissionsledamoten, att genomföra den plan man presenterat för oss, vilket jag är säker på att kommissionsledamot Almunia kommer att gå med på.
Louis Michel
Herr talman, herr De Gucht, fru Joly! Jag är självfallet högst medveten om att vi i denna typ av debatt oundvikligen kommer att höra en rad inlägg om samma sak. Det gör mig emellertid ingenting. Jag tycker det är viktigt att om och om igen upprepa det starka samförstånd som Europaparlamentet har en skyldighet att bygga upp och det behöver dessutom göras tillsammans med kommissionen. Skälet till det är att trots att man påstått att utvecklingsländerna knappast påverkas av finanskrisen, det är alla experter överens om i dag, kommer tvärtom effekterna av krisen att vara katastrofala för de flesta utvecklingsländer.
Alla sociala sektorer i fattiga länder kommer att drabbas av avsevärt ökade framför allt sociala behov, men även ett behov av tjänster, parallellt med en högst betydande minskning av tillväxten. Ur det perspektivet uppskattade jag dessutom mycket er hänvisning till betydelsen av att bemöta dessa behov på ett mycket mer flexibelt sätt och jag tror ni vet att när det har varit möjligt - självfallet i samband med tillräcklig övervakning - har jag alltid varit en stor anhängare av statligt och direkt stöd, vare sig det handlar om direkt stöd eller sektorsvis stöd, men budgetstöd i vilket fall som helst. Jag anser att det finns en anslagseffekt och en annan betydligt större effekt som har att göra med respekt och det ger medlemsstaterna makt.
Trots allt detta noterar jag att G20 inte har tagit itu med reformen av de internationella finansinstituten - jag tänker på Internationella valutafonden och Världsbanken - för att ge större tyngd åt det som är viktigast för de fattiga länderna i söder.
Precis som Eva Joly sade gick 80 procent av de senaste lånen från IMF till europeiska länder och endast 1,6 procent av dessa nya lån beviljades exempelvis till afrikanska länder. De resurser som utlovats till utvecklingsländerna i G20-paketet kommer inte att räcka - det vet vi också - och de kommer inte heller att vara tillräckligt inriktade på de svagaste länderna. Ännu värre är att resurserna inte kommer att komma fram tillräckligt snabbt.
Den verkliga utmaningen blir att tvinga medlemsstaterna att uppfylla sina åtaganden från 2005, vilket ni uppenbarligen har insett, herr kommissionsledamot. Inget motiverar en sänkning av det offentliga utvecklingsbiståndet. Men som redan har sagts har flera europeiska länder aviserat drastiska sänkningar. Jag tänker på Irland (-10 procent), Italien (-50 procent) och Lettland (-100 procent). Det är en fullständigt oacceptabel inställning. Och den är dessutom oansvarig.
Jag skulle vilja höra er uppfattning på en rad punkter. Jag hörde er positiva reaktion om den sårbarhetsfond som Världsbanken föreslår ska inrättas. Ni svarade också positivt när det gäller att bekämpa skatteparadis. Länderna i söder förlorar 1 000 miljarder US-dollar varje år i medel som överförs olagligt till norr, och av dessa passar 350 miljarder US-dollar genom skatteparadis.
Frågan om internationellt styrelseskick har redan diskuterats.
En annan fråga som jag tycker skulle belysas är självfallet handelsrelaterat stöd. Jag är en entusiastisk anhängare - till skillnad från vissa, jag vet - av ekonomiska partnerskapsavtal, självfallet under förutsättning att den specifika situationen beaktas och övergångsperioder införs och framför allt under förutsättning att medlemsstaterna uppfyller sitt åtagande att tillhandahålla detta nesliga belopp om en miljard euro varje år till handeln. Det är uppenbart att det är viktigt, precis som andra också har påpekat.
Vi måste nu fördöma de dubbla budskapen från vissa medlemsstater som talar i entusiastiska ordalag om utvecklingsländer och lämnar stora löften, samtidigt som de cyniskt minskar sitt utvecklingsbistånd.
Gabriele Zimmer
Herr talman! Eva Jolys fråga för utskottet för utveckling handlar om vad vi, som politiskt ansvariga för biståndet, faktiskt försöker uppnå i den här debatten.
Löftena från de senaste toppmötena inom G8 och G20 blev en skrivbordsprodukt. Man kommer dragandes med dessa löften om och om igen men de har aldrig lett till tillräckligt och påtagligt stöd. Jag kan därför inte begripa varför vi inte diskuterar parlamentets resolution före Pittsburgh så att vi kan utöva lämpliga politiska påtryckningar. Mot bakgrund av kommissionsledamotens korrekta analys av Louis Michels iakttagelser tycker jag det är uppenbart att vi vet vad det är frågan om. Ändå befinner vi oss inte i ett läge där vi kan utöva politiska påtryckningar för att äntligen tvinga medlemsstaterna bort från den här ”välgörenhet börjar hemma”-politiken. När vi ser fram emot Pittsburgh förefaller det mig vara den stora faran. Om vi inte lyckas utöva påtryckningar och göra det tydligt att vi behöver nya institutioner just för att stödja de fattigaste länderna i världen, då kommer vi fortfarande att sitta här efter Pittsburgh och säga att i slutändan har ingenting förändrats.
Det är också min önskan till er, herr kommissionsledamot. Jag ber er att, här i parlamentet just nu, återigen uttryckligen kommentera resultaten och berätta vad som faktiskt kan begäras med stöd av vilka medlemsstater och i vilken utsträckning vi faktiskt har gjort framsteg här.
Vad vi behöver är snabba och effektiva åtgärder eftersom människor dör inför våra ögon på grund av omständigheter som vi har bidragit till. Jag uppmanar oss alla att agera gemensamt!
Corina Creþu
(EN) - Herr talman! Bidragen till katastroffonder minskade som ni vet med rekordhöga 4,8 miljarder euro när det gäller det belopp som var avsett för humanitära kriser i de fattigaste länderna. Detta är det högsta gapet någonsin mellan de medel som behövs och de medel som samlats in av givarländerna och när man ser dessa siffror kan man inte låta bli att tänka på de enorma summor som används för att rädda bankerna.
Varje regering är ansvarig för att lösa sitt eget lands problem men samtidigt är det orättvist och oanständigt att bortse från att utvecklingsländerna drabbas hårdast av den ekonomiska krisen, trots att de är mindre ansvariga för den.
Av världen omkring oss har vi lärt oss att man inte ska förvänta sig alltför mycket från humanitära upprop, särskilt under perioder av recession. Jag vill därför uppmärksamma er på risken att försumma utvecklingsländerna och därmed ytterligare öka fattigdomen, vilket kan leda till en bumerangeffekt i form av ökade internationella spänningar, blodiga konflikter, mänskliga tragedier och massiv migration, som ändå återigen diskuteras av de utvecklade länderna. Vi måste därför satsa på att ta vårt ansvar. Det innebär ett ökat internationellt stöd och effektivare utvecklingsbistånd.
Jag tror också att vi borde inrikta oss på att minska vissa mottagares beroende av humanitärt stöd. Jag vill också fråga kommissionsledamoten om han har för avsikt att komma med ett förslag till toppmötet i Istanbul - med tanke på vad den tidigare kommissionsledamoten Louis Michel sade förut om behovet av att öka Världsbankens och IMF:s engagemang.
Innan jag avslutar mitt inlägg vill jag säga att jag uppskattar hur ert kommissionsmandat har inletts. Jag tänker på toppmötet mellan Förenta staterna och Sydafrika, ert besök i Zimbabwe i slutet av den här veckan och katastrofhjälpen de senaste dagarna till de 100 000 offren för översvämningarna i västra Afrika. Samtidigt vill jag framhålla att inte bara Burkina Faso drabbas av naturkatastrofer - även Niger behöver internationellt stöd. Människoliven hotas inte bara av översvämningar utan även av det lömska och permanenta hotet från torkan. Jag uppskattar också att ni avsatte 53 miljoner euro förra veckan för att bekämpa torkan i länderna söder om Sahara. Dessa indikatorer är uppmuntrande och jag hoppas de påverkar samtalen vid G20-toppmötet i Pittsburgh och under Köpenhamnskonferensen. Dessa möten är nu avgörande med tanke på att Förenta nationernas utvecklingsmål löper stor risk att misslyckas.
Zuzana Roithová
(CS) Herr kommissionsledamot! Även jag vill framhålla hur besviken jag är över att G20-löftena om stöd till de fattigaste länderna under den ekonomiska krisen tydligen inte var allvarligt menade. Verkligheten är att IMF:s stöd hittills har varit försumbart. Jag skulle också vilja uppmana till en reform av processen för beslutsfattande så att de fattigaste länderna kan ha mer att säga till om, särskilt inom Bretton Woods-systemet. Samtidigt vill jag fråga er, herr kommissionsledamot, om det har varit möjligt att bibehålla framför allt stöd till hälsovård och utbildning i AVS-länderna åtminstone på samma nivå som före krisen? Jag frågar huvudsakligen eftersom det ekonomiska stödet från många länder, däribland europeiska, har minskat drastiskt. Avslutningsvis önskar jag er lycka till i er nya roll, herr kommissionsledamot.
Anna Záborská
(SK) Herr kommissionsledamot! Den fråga vi diskuterar är mycket viktig och aktuell inte bara för att EU för närvarande behöver ha en tydlig idé om biståndspolitik utan också på grund av att vi behöver förklara den tydligt och intelligent för våra landsmän. Mer än någonsin tidigare kan nivån av utvecklingsbistånd nu påverka den olagliga invandringen, den allmänna ordningen, epidemier och - vilket IMF också har påpekat - ökningen av den privata sektorns skulder i utvecklingsländerna.
Jag vill betona den regelbundna kontrollen av finanser både för givare och mottagare av finansiering. Vi lever i våra respektive länder och vi hör kritik av EU:s biståndspolitik. Det samförstånd inom Europaparlamentet som Louis Michel talade om är inte alltid så självklart i EU-länderna. Det är endast genom ett effektivt och öppet utvecklingsbistånd som vi kan övertyga människor om att det är motiverat och därmed begränsa alla nedskärningar.
Sari Essayah
(FI) Herr talman! Det är mycket viktigt att EU på det här stadiet visar moraliskt ledarskap och medlemsstaterna måste nu uppfylla alla sina åtaganden liksom Förenta nationernas utvecklingsmål. Vi lider självfallet av relativ fattigdom under den nuvarande ekonomiska nedgången men vi ska komma ihåg att i utvecklingsländerna lider man av absolut fattigdom och människor dör av hunger och sjukdom. Över tio medlemsstater i unionen har emellertid sagt att de vill minska sitt bidrag till biståndssamarbete eller åtminstone sänka ökningstakten. Självklart bör vi komma ihåg att hur viktigt det än är att öka biståndet är det lika viktigt att se till att det används effektivare. Det finns olika verktyg för denna samordning av stödet. Ett är det officiella datorprogrammet för utvecklingsbistånd som har provats mycket framgångsrikt i Moçambique och jag hoppas att det kommer att satsas tid och ansträngningar framför allt på denna typ av samordning. På så sätt blir det mycket enkelt för oss att bli framgångsrikare i en situation som den här, där mängden tillgängligt stöd minskar.
Karel De Gucht
Herr talman! Ja, en kris har drabbat de fattigaste länderna värst och det är egentligen inte mycket vi kan göra åt det. Vi kan endast tala om lösningarna för att få upp dem på banan igen, och det kommer självfallet att ta mer tid än i den utvecklade världen eftersom systemet för att åstadkomma ny ekonomisk tillväxt är betydligt mindre utvecklat i dessa länder.
En av de kommentarer som flera medlemmar lämnat är att ett stort antal medlemsstater faktiskt minskar de åtaganden de gjort enligt det offentliga utvecklingsbiståndet (ODA). EU:s medlemsstater kom 2005 överens om individuella minimimål för stödet på 0,51 procent för EU-15 och 0,17 procent för EU-12, som de nya medlemsstaterna ska uppnå senast 2010, och 0,7 procent respektive 0,33 procent senast 2015.
De länder som redan hade uppnått stödnivåer över dessa mål lovade att behålla dem. Utifrån dessa bekräftelser och högre nationella löften från vissa medlemsstater borde EU gemensamt nå 0,56 procent av ODA senast 2010.
Jag anser att krisen inte bör vara en ursäkt för att späda ut givarnas stödlöften och jag kommer att insistera på de åtaganden som gjorts om utlovade stödnivåer, både för EU:s medlemsstater och för andra givare.
Under 2008 har EU:s ODA ökat med cirka 4 miljarder euro till 0,40 procent av ODA och enligt prognoserna kommer EU:s totala ODA att fortsätta att öka.
På grundval av den information som samlats in från medlemsstaterna räknar vi med att EU:s kollektiva ODA kommer att öka till 53,4 miljarder euro under 2009, vilket motsvarar 0,44 procent, och 58,7 miljarder euro, motsvarande 0,48 procent under 2010.
Det innebär även att utan extra åtgärder från medlemsstaterna för att uppfylla sina individuella mål kommer de kollektiva målen för 2010 inte att uppnås. Den förutspådda trenden med fortsatt ökning av EU:s ODA bygger på de medlemsstater som försöker respektera sina åtaganden, men det krävs satsningar av alla medlemsstater och jag kommer att fortsätta att insistera på detta hos respektive medlemsstat. Det är deras ansvar. Det är ett åtagande de har gjort och krisen ska inte vara en ursäkt för att minska sina åtaganden. Jag skulle till och med vilja säga att det är tvärtom.
Flera medlemsstater har också insisterat på att de internationella finansinstituten ska reformeras. Det är ett mål jag kan instämma i helt och fullt. G20 har upprättat en exakt tidsplan för att reformera styrelseskicket för Bretton Woods-instituten där de uppmanas att påskynda genomförandet av de egna reformplanerna som föregår toppmötet i London. Vissa resultat förväntas så tidigt som i april nästa år och jag är övertygad om att det går att hitta lösningar på utestående frågor.
Med tanke på den nuvarande kraften hos den IMF-reform som G20 tog itu med betonar kommissionen hur viktigt det är att påskynda den andra fasen av reformen inom Världsbanken så att den kan avslutas under våren 2010.
Toppmötet i London den 2 april 2009 kommer att gå till G20:s historia som ett där biståndsfrågor hanterades av egen kraft och i närvaro av företrädare för utvecklingsländerna. Under förberedelserna inför nästa G20-möte har de senaste månaderna kännetecknats av intensiv aktivitet hos de institutioner som arbetat med uppföljningen.
I augusti godkände IMF:s råd ett allmänt anslag på 250 miljarder US-dollar ur IMF:s särskilda dragningsrätter, varav 18 miljarder US-dollar ska gå till låginkomstländer, och IMF kommer i Pittsburgh att uppmanas redovisa andra åtgärder för långinkomstländer. Jag tror därför att detta är en positiv utveckling.
Min företrädare Louis Michel har också betonat flexibiliteten och hävdat att budgetstödstrategin är det mest flexibla vi har och detta är uppenbarligen sant, men det innebär självfallet även att vi behöver en motpart med utvecklingsländerna och vi behöver kunna föra en politisk dialog med dem och även ha system för övervakning. Det förutsätter därför ett minimum av samarbete från deras sida men så snart det har inrättats tror jag också att särskilt budgetstöd är ett mycket lämpligt förfarande.
Jag förstår inte riktigt varför denna resolution som har lagts fram av utskottet för utveckling och hänvisar till G20-mötet i Pittsburgh inte kan gå till omröstning före G20-mötet. Jag begriper inte det. Det kommer sannolikt att finnas en eller annan teknisk förklaring till detta men jag anser att det ger fel signal från detta nyvalda parlament om vi ska diskutera en sådan resolution efter G20-mötet i Pittsburgh, vilket ska äga rum, om jag minns rätt, den 22-24 september, alltså före vårt nästa sammanträde i Strasbourg i oktober.
Det här ligger inte inom min bestämmanderätt men jag måste i likhet med de ledamöter som har förespråkat detta säga att jag i högsta grad beklagar att vi inte kunnat rösta om resolutionen under denna sammanträdesperiod.
Talmannen
Låt mig bara nämna att beslutet att rösta under den första sammanträdesperioden i oktober fattades av talmanskonferensen eftersom det under samma sammanträdesperiod kommer att hållas en debatt om G20-mötet. Det är min förklaring till er fråga.
Debatten är härmed avslutad. Omröstningen kommer att äga rum under den första sammanträdesperioden i oktober.
