
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 11 mars 2004. 
Talmannen.
   –Kolleger! Vid återupptagandet av sessionen i dag anser jag det passande att högtidligt markera bortgången av det tidigare statsöverhuvudet prinsessan Juliana av Nederländerna, som var mycket älskad och beundrad och vars jordfästning kommer att äga rum i morgon.
Drottningmodern var Nederländernas monark från september 1948 tills hon avgick 1980. Som sådan fick hon uppleva den fantastiska omvandlingen av sitt land från det svåra läget omedelbart efter kriget, via avkoloniseringen fram till den sjudande och välmående nation som vi känner i dag, och som spelar en så konstruktiv och ledande roll i Europeiska unionen.
Hon vann sitt folks kärlek genom sin anspråkslöshet, naturlighet och solidaritet med folket – i synnerhet under översvämningarna 1953 – och genom sitt engagemang för fred, samarbete och försoning.
Vi framför våra kondoleanser till drottning Beatrix, hennes familjemedlemmar och till alla nederländska medborgare.
Jag ber er nu att hålla en tyst minut.
(1) 

Talmannen.
   – Jag har informerats om att Christos Folias har utnämnts till minister i den grekiska regeringen.
Jag gratulerar honom till utnämningen och noterar i enlighet med artikel 8.4 i arbetsordningen att hans mandat i Europaparlamentet upphör den 10 mars 2004.
Genom en skrivelse av den 24 mars 2004 informerade den grekiska inrikesministern oss om att Meropi Kaldi har utsetts till ledamot av Europaparlamentet och ersätter Christos Folias från och med den 24 mars 2004. Jag hälsar vår nya kollega välkommen och påminner ledamöterna i enlighet med artikel 7.5 om att varje ledamot, vars mandat inte har prövats eller för vilken det inte har fattats beslut i en tvist, får delta i parlamentets och dess organs sammanträden med oinskränkta rättigheter.
De lettiska myndigheterna har informerat mig om att mandattiden för följande tre lettiska observatörer vid Europaparlamentet har upphört: Juris Dobelis den 18 mars 2004, Aldis Kuskis den 18 mars 2004 och Rihards Piks den 24 mars 2004. Följande personer har utsetts till observatörer vid Europaparlamentet: Silva Golde, som ersätter Rihards Piks från och med den 24 mars 2004, och Inese Slerere, som ersätter Aldis Kuskis från och med den 24 mars 2004.
Schulz (PSE ).
   – () Herr talman, mina damer och herrar! Jag ber er att för ett ögonblick fästa uppmärksamheten på något som inte finns med på föredragningslistan, nämligen en ganska ovanlig händelse. Jag hoppas att ni inte protesterar mot att jag nämner det och ber om er hjälp.
En ledamot här i kammaren har i dag i den tyska pressen och till framfört omfattande och allvarliga anklagelser mot – enligt hans egna ord – närmare 200 ledamöter av Europaparlamentet, som han anser är skyldiga till brott mot kammarens regler. Det har att göra med utbetalningen av närvaroersättning och vem som har rätt att underteckna närvarolistan. Detta är inte något nytt, vi har tvingats diskutera det vid flera tillfällen. Vad jag emellertid anser vara mycket allvarligt är att ledamoten i fråga i dag har sagt till att han känner till 7 200 specifika fall där detta har hänt – 7 200 specifika fall!
Herr talman! Jag anser att denna anklagelse är så allvarlig att jag måste be er att ta kontakt med ledamoten i fråga. Jag skulle vilja att dessa 7 200 fall läggs fram för er och jag tycker att de behöriga kontrollorganen – vilka det än är som ansvarar för detta, det må vara kvestorerna, budgetkontrollutskottet, revisionsrätten eller OLAF – bör ta hand om dem. Om det finns bevis för olagligheter här, måste sådana lagöverträdelser undersökas. Om det inte finns sådana bevis får inte 7 200 anklagelser stå oemotsagda. Jag ber er att hjälpa de ansvariga myndigheterna att fullgöra sina skyldigheter och klara ut alla eventuella lagbrott som förekommit. Om det som skett däremot är förenligt med våra regler måste det slås fast.
Talmannen.
   – De kolleger som reser till Strasbourg från Irland på en måndag vet att det tar många timmar att komma hit. Det kände jag inte till förrän nu. Det är ett synnerligen allvarligt problem och jag kommer att behandla det som sådant. Efter att ha lyssnat på er, herr Schulz, kommer jag att kontakta ledamoten i fråga och be honom ge mig närmare upplysningar.
Jag vill försäkra er – så som jag redan har gjort vid talmanskonferensen – att det inte funnits ett enda fall som kommit till min kännedom som politisk instans i denna kammare som inte till fullo har hanterats i enlighet med arbetsordningen. Jag ger denna försäkran i dag och om det finns bevis som stöder dessa anklagelser kommer vi att följa upp dem. Men om det å andra sidan inte finns några bevis måste man agera hedervärt och dra tillbaka anklagelserna.
Schulz (PSE ).
   – () Herr talman! Jag vill vidareutveckla detta. Även om jag är tacksam för detta uttalande vill jag be er om något. Det här är allvarliga anklagelser och de berör människors heder och integritet, även om de visar sig grundlösa. Om det finns någon som helst substans i dessa anklagelser måste de handlingar som åsyftas leda till straff.
Vi anklagas alltid för att bevaka våra egna intressen, så om något görs tillgängligt för er som talman anses det inte som om det undersökts tillräckligt. Låt mig därför återigen be er att samråda inte bara med kammaren utan också vid behov med andra myndigheter utanför kammaren, exempelvis revisionsrätten, som säkerligen kan kontrollera om ledamöterna följer reglerna. Jag tycker att det ligger i allas vårt intresse att dessa anklagelser förs fram i ljuset och granskas av en myndighet som har befogenhet att göra det.
Talmannen.
   – Herr Schulz! Jag vill inte dölja något från någon behörig myndighet men som talman vill jag inte att detaljerna och fakta bakom anklagelsen skall döljas för mig. Om det finns något värt att titta på, låt oss för all del göra det. Den första kollegiala plikten är att tillhandahålla upplysningarna. Till skillnad från er har jag inte sett anklagelserna. Jag vill se fakta, inte bara anklagelser. 
Banotti (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tyvärr har vår arbetsordning så vitt jag vet inte några bestämmelser om hantering av en ledamot som framför falska anklagelser mot sina kolleger, vilket detta uppenbart är, i synnerhet i samband med en valkampanj. Eftersom det tog mig, precis som er, nio timmar att komma hit, har inte heller jag haft möjlighet att se anklagelserna, men ni behöver inte betvivla att kvestorskollegiet kommer att ägna dem den omedelbara uppmärksamhet de kräver, eftersom jag vet att de orsakar oerhörda bekymmer för många kolleger. Under ett valår ökar kanske människors paranoia när det gäller dessa frågor. 
Talmannen.
   – Tack fru Banotti.(1) 

Talmannen.
   – Den 12 januari 2004 meddelade jag att jag mottagit en skrivelse från den franska utrikesministern, inklusive en bilaga som innehöll ett dokument om skiljandet av Michel Raymond från hans uppdrag. Enligt artikel 7.4 andra stycket i arbetsordningen hänvisades ärendet till behörigt utskott, dvs. till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden.
Den 17 mars informerade ordföranden för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden mig om att en majoritet av hans utskott, efter att ha granskat ärendet vid sina sammanträden den 27 januari, 19 februari, 8 mars och 17 mars, hade kommit fram till att parlamentet inte bör beakta att Michel Raymond skilts från sitt uppdrag förrän franska , som Michel Raymond överklagade till den 26 januari 2004, har fattat beslut om den franska regeringens dekret av den 25 november 2003.
Med hänsyn till detta och de råd jag fått tänker jag följa rådet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. 
Berès (PSE ).
   – Som ni minns protesterade jag mot att frågan skulle hänvisas till utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Jag vidhåller min ståndpunkt och jag ber er att titta närmare på detta precedensfall.
När vi nu snart skall inleda en valkampanj anser jag att det faktum att parlamentet kan skydda sina ledamöter, även om de begår bedrägerier mot gemenskapsbudgeten, är en mycket allvarlig fråga. Yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden kännetecknas av trolöshet och dålig tolkning av texterna. Det hedrar inte kammaren att man jagar en kommissionär som begår minsta lilla dumhet när det gäller att hantera budgetmedel, eller att man otillbörligt skyddar någon av våra ledamöter som för egen vinning använt och missbrukat gemenskapsmedel från den gemensamma jordbrukspolitiken. Jag beklagar att kammaren fattat detta beslut. 
Talmannen.
   – Jag noterar er synpunkt, fru Berès. Ni har faktiskt tagit upp frågan förut. Jag anser att jag enligt protokollet gjorde rätt i att hänvisa ärendet till behörigt utskott. Som jag sade har det diskuterats vid flera tillfällen. Jag har inte gett några direktiv eller på något vis försökt påverka utgången av utskottets arbete. Jag anser att det råd jag fått följer föreskrivet förfarande. Det är inte ett försök att otillbörligt skydda någon parlamentsledamot.
Om det kommer fler inlägg i denna sak från er eller era kolleger kommer jag att hänvisa dem till behörigt utskott.(1) 

Nogueira Román (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka den sorg jag känner, som vi alla kände, över den förfärliga ödeläggelsen som orsakades av terroristattacken i Madrid, och uttrycka vår sympati och solidaritet med de mördades och de skadades familjer. Jag skulle också vilja framföra min djupa beundran för det ansvarskännande och värdiga uppträdandet som Madrids folk visat, och för de mycket effektiva akutinsatserna från alla institutioner på statlig och kommunal nivå, liksom i de autonoma regionerna och staden. Den mognad som det spanska samhället visat, i likhet med andra kommuner som drabbats av hemska katastrofer som människan åstadkommit, bekräftar att Spanien är ett land som är både medborgerligt och demokratiskt rotat i Europa. Allt detta skedde utan några främlingsfientliga reaktioner eller uttalanden och utan några häftiga motreaktioner mot särskilda religioner eller länder. Mot bakgrund av allt som skedde och folkets beundransvärda uppträdande är det grundläggande att vi inom EU vidtar kraftfulla, demokratiska åtgärder i kampen mot terrorismen. Vi måste emellertid också kämpa idogt för att förhindra att en militaristisk åsiktspolarisering och en ideologi som helt enkelt är antiterroristisk slår rot i Europa, och vi måste kämpa för att våra samhällen aldrig skall styras av sådan ideologi. 
Villiers (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vädjar till parlamentet och till talmannen att göra sitt yttersta för att försöka få slut på brotten mot de mänskliga rättigheterna i Iran. Den iranska regimen har alltför länge gjort sig skyldig till allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. Jag vädjar till talmannen att framföra parlamentets protester till den iranska regimen och begära att den snarast sätter stopp för dessa brott mot de mänskliga rättigheterna. En stor sammankomst för Europas iranska grupper ägde rum i Bryssel den 21 mars, och iranier i exil gav där starkt uttryck för sina krav på en förändring av den iranska regimens inställning. Alla parlamentsledamöter bör stödja Europas iranska grupper i kravet på mänskliga rättigheter och rättvisa för iranierna. 
Thors (ELDR ).
   – Herr talman! Natten till den 19 mars dog 23 unga människor i en fruktansvärd bussolycka i Konginkangas, i mellersta Finland. Denna krock mellan buss och långtradare är den värsta vägtrafikolyckan i vårt lands historia.
En utredningskommission har tillsatts av regeringen för att utreda olycksorsakerna. Var orsaken det extremt hala väglaget, löst lastade pappersrullar eller berodde olyckan som tog 23 unga människors liv på något annat? Jag hoppas att också parlamentet i framtiden skall kunna dra nytta av denna kommissions utredning. Samtidigt ber jag att när ni, herr talman, om två veckor besöker Finland framför parlamentets kondoleanser till vårt folk för denna fruktansvärda olycka. 
Alyssandrakis (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Jag vill fördöma de väpnade styrkorna i Colombia för deras arrestering av Rubiel Vargas, som är medlem av det verkställande utskottet i det colombianska kommunistiska ungdomspartiet och korrespondent för den oberoende nyhetsbyrån Ancol. Arresteringen ägde rum två månader efter att Gabriel Becerra, som är generalsekreterare i det kommunistiska ungdomspartiet och företrädare för Colombias sociala och politiska front, arresterades den 23 januari. Luz Perly Córdoba, fackföreningsman från jordbruksrörelsen Campesina de Arauca, arresterades den 18 februari och kommunisten María Lucero Henao mördades tillsammans med sin make av soldater den 6 februari.
Detta är bara ett litet prov på de förföljelser som drabbar kommunister och gräsrotskämpar i allmänhet i Colombia. Det illustrerar president Uribes hyckleri när han talade om nationell försoning för några veckor sedan, under den officiella mottagning som ni och det fåtal ledamöter som var närvarande i kammaren höll för honom. 
Tannock (PPE-DE ).
   – Herr talman! I dag utvidgas Nato officiellt från 19 till 26 medlemmar då de tre baltiska republikerna följer efter Slovakien, Slovenien, Rumänien och Bulgarien – det vill säga alla de nuvarande anslutningsländerna utom Malta och Cypern. Förra veckan var jag i Österrike där det finns ett starkt politisk tryck på att överge den omhuldade neutraliteten och gå med i Nato. 
Det är viktigt att vi stöder ett fortsatt stabilt Nato, som aktivt kan bekämpa den internationella terrorismen, vilket dess insatser så långt bort som i Afghanistan visar. Vi får inte låta EU:s säkerhets- och försvarspolitik undergräva vår allians med Förenta staterna – den enda militära kraft som i stor skala satsar pengar på försvaret – medan hela EU skär ned på utgifterna. Vi måste också undvika en dubblering av insatserna inom de separata planerings-, kommando- och kontrollstrukturerna i EU:s säkerhets- och försvarspolitik.
Slutligen bör vi försäkra våra ryska grannar om att Nato-utvidgningen – i synnerhet till Baltstaterna – inte utgör något hot mot deras säkerhet, och dessa staters snabba ratificering av CFE-avtalet bör starkt bidra till att stilla de ryska farhågorna. 
Katiforis (PSE ).
   – Jag vill uppmärksamma parlamentet på ett mycket egendomligt och absurt uttalande i förra veckan av rektorn för universitetet i Istanbul. Av allt att döma – det var på teve jag såg honom säga dessa saker – sade han att Turkiet inte hade någon anledning att göra några eftergifter till EU i fråga om Cypern och att det är enkelt för Turkiet att lösa frågan genom att offra 135 000 – han hade till och med räknat ut antalet – av sina soldater för att ockupera både Cypern och Grekland. Han gjorde dessa absurda uttalanden under starka applåder från sina åhörare, som jag alltså såg på teve.
Jag säger inte att detta misstänkliggör den turkiska regeringen eller att det misstänkliggör majoriteten av den turkiska allmänna opinionen, men om en del av den allmänna opinionen uttrycker sig på detta sätt i Turkiet, då måste vi vara mer försiktiga när det gäller att acceptera Turkiet och i stället samarbeta med progressiva krafter i det landet för att få till stånd en verklig åsiktsförändring, som är en förutsättning för en verklig förening mellan Turkiet och Europeiska unionen. 
Talmannen.
   – Jag talade nyligen vid möten med ett antal frivilligorganisationer i Istanbul, där även studenter från universitetet deltog, som föreföll påtagligt mer upplysta i sina åsikter än rektorn, som har förmånen att vara den som bestämmer. 
Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag tar till orda för att ta upp fallet med Hans-Martin Tillack, en journalist som för tio dagar sedan greps av den belgiska polisen på uppdrag av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF). Det var ganska hårda tag, tror jag, där mannen i fråga blev inspärrad i tio timmar utan tillgång till advokat. Och dessutom är det många andra problem med fallet. Jag undrar om ni kan ta upp frågan med OLAF, eftersom det i fråga om Eurostat inte tycks ha varit den oerhörda brådska som krävdes för det här fallet och eftersom det skulle vara ett mycket mer intressant fall för oss i parlamentet. 
Jag är också mycket oroad över pressfriheten i Belgien och jag önskar att ni tar upp saken med det belgiska inrikesdepartementet.
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! En diskussion har uppstått i Italien, närmare bestämt i min region, Trentino-Alto Adige/Sydtyrolen, om den etnisk-språkliga folkräkning som organiserats i enlighet med regionens särskilda autonoma ställning, och som ihärdigt genomförts av de tysktalande myndigheterna. Folkräkningen strider mot principen om fri rörlighet och mot direktiv 95/46/EG om skydd av personuppgifter, särskilt artikel 8 om skydd av medborgarnas etniska ursprung.
Samtidigt som överträdelseförfaranden kan komma att inledas mot den italienska staten, förefaller det som om kommissionär Bolkestein direkt godkände en lösning med guvernören för provinsen Bolzano, vilket talmannen själv aviserade efter sin resa till Bryssel. Med tanke på att den italienska regeringen, som är ansvarig för detta slags förhandling, redan har lämnat en officiell protest skulle jag vilja be kommissionär Bolkestein att berätta vad som skedde vid detta möte: om det stämmer att man kom överens om en lösning, eller om frågan endast diskuterades. 
Talmannen.
   – Jag ser att kommissionär Frits Bolkestein är här. Han kan välja att svara på er fråga vid något annat tillfälle och på annat sätt, men det är inte lämpligt att ställa frågan direkt till honom nu. 
Maes (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vänder mig till er för vår kollega Eurig Wyns räkning, som för närvarande befinner sig i Turkiet som observatör vid de lokala valen. Han har bett mig informera er och våra kolleger i parlamentet om att han nekats tillträde till de lokaler där valet äger rum på olika platser i östra Turkiet. Jag tror att han kommer att redogöra ytterligare för dessa erfarenheter, och denna redogörelse bör läggas till rapporterna om våld under detta val nyligen i Turkiet, som till och med har skördat dödsoffer. Detta visar återigen att Turkiet misslyckas med att uppfylla Köpenhamnskriterierna. 
Lage (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Förenta nationernas organisation för utveckling, vetenskap och kultur (UNESCO) delade nyligen ut sitt World Press Freedom Prize till den kubanske journalisten och författaren Raúl Rivero. Detta orsakade sedvanlig vrede från den kubanska diktaturen och ledde till protester mot UNESCO för att man gett priset till en författare och journalist som dömts till 20 års fängelse tillsammans med 74 andra dissidenter. 
Herr talman, mina damer och herrar! Efter att kammaren tilldelat Oswaldo Payá Sacharovpriset och därmed uppmuntrat kubanska dissidenter och gett sitt stöd åt kampen för frihet kan vi inte förbli tysta. Vi måste om och om igen påpeka att Kuba måste respektera de mänskliga rättigheterna och att den kubanska regimens tyranni är omodern och i otakt.
Herr talman! Jag skulle vilja be er att kontakta de kubanska myndigheterna och framföra vår oro angående de politiska fångarnas hälsa och det faktum att de tynar bort i kubanska fängelser. 
Talmannen.
   – Det kan jag göra. 
Korakas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Den grekiska regeringens uppmaning till Nato att ta ansvar för säkerheten under de olympiska spelen orsakade en häftig reaktion från ett mycket brett politiskt spektrum i Grekland. Detta är inte bara en förolämpning mot den olympiska fredsandan, med tanke på att Nato är en krigshetsande terroristorganisation , det är också en förolämpning mot det grekiska folkets pacifistiska anti-Natokänslor, vilka dagligen uttrycks i landet. Detta gör Grekland till en magnet för terroristiska motattacker, vilket påtalats från flera håll.
Åtgärderna med att undertrycka och kväva demokratiska friheter och rättigheter och samtidigt låta Nato blanda sig i det offentliga och privata livet i Grekland kommer helt klart inte att upphöra när de olympiska spelen avslutats; de kommer att fortsätta och bli ett permanent inslag. På detta sätt kränks de olympiska idealen och en nation blir i stort sett bunden till händer och fötter, under förevändningen att det handlar om säkerhet och terrorismbekämpning. Det omfattande hyckleriet med uttalandena om den olympiska freden framstår sålunda klart.
Vi tolkar det grekiska folkets pacifistiska och antiimperialistiska känslor och fördömer denna situation, och vi uppmanar också alla i kammaren som fortfarande har åtminstone ett rudimentärt intresse av demokrati att kräva att Nato inte ingriper i de olympiska spelen. 

Duthu (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag skulle vilja återkomma till frågan om den israeliska regeringens utomrättsliga avrättning av Sheikh Yassin, vilken Europeiska unionen fördömt våldsamt. Jag hoppas att de europeiska institutionerna kan ta ett kraftfullt diplomatiskt initiativ i frågan, eftersom vi alla vet att processen kommer att äventyras permanent om vi inte gör en ordentlig insats.
Jag skulle vilja att beslutet att skjuta upp associeringsavtalet mellan EU och Israel – ett beslut som parlamentet redan antagit – förnyas. Jag skulle också vilja att vi tittar på möjligheten att sända en fredsbevarande styrka som effektivt kan skydda den palestinska befolkningen, och att vi äntligen genomför ett omfattande initiativ för att hålla en internationell konferens som verkligen ger hela processen en rivstart. 
Bonde (EDD ).
   – Fru talman! När det gäller den fråga som Christopher Heaton-Harris tog upp samlades sex belgiska poliser klockan tio över sju i fredags morse i en journalists privata bostad och avlägsnade adress- och telefonlistor, visitkort och fyra telefoner och tömde till slut hans kontor vid ett internationellt presscentrum på bland annat 17 lådor med handlingar. Hans begäran att få tillstånd att ringa sin fru, arbetsgivare och advokat avslogs. Poliserna tog också med sig kopior av privata konton. Vi befinner oss nu i en situation där OLAF är intresserat av att se konton som tillhör journalister som skriver om bedrägerier, men fortfarande inte har begärt kontoutdrag från dem som har gjort sig skyldiga till bedrägerier.
Jag skulle vilja be talmannen att se till att vi får en fullständig förklaring och rapport om OLAF:s roll i frågan, men även kommissionens roll när det gäller beslutet att kontakta den belgiska polisen. Jag skulle också vilja be talmannen att se till att vi får en garanti för att EU:s institutioner i framtiden kommer att respektera pressfriheten och särskilt den viktiga principen om att journalisters källor skall respekteras. Det är i detta sammanhang nödvändigt att regeringen i Belgien, där det inte finns någon lag om skydd av källor, kan garantera att de inte kommer att ingripa inom institutionerna när journalister skriver om skandaler. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om:
- Betänkande (A5-0079/2004) av Peter William Skinner, för utskottet för ekonomi och valutafrågor, om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om harmonisering av insynskraven med avseende på upplysningar om emittenter vars värdepapper tas upp till handel på en reglerad marknad och om ändring av direktiv 2001/34/EG
och
- Andrabehandlingsrekommendation (A5-0114/2004) av Theresa Villiers, för utskottet för ekonomi och valutafrågor, om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om marknader för finansiella instrument och ändring av rådets direktiv 85/611/EEG och 93/6/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/12/EG samt upphävande av rådets direktiv 93/22/EEG. 
Bolkestein,
   . – Fru talman! Jag vill tacka Europaparlamentet för de stora ansträngningar som har gjorts att i tid godkänna två direktiv som är av avgörande betydelse för genomförandet av en inre marknad för finansiella tjänster, nämligen direktivet om marknader för finansiella instrument och insynsdirektivet.
Jag är glad att få detta tillfälle att tacka de båda föredragandena. Herr Skinner! Jag hoppas ni ursäktar, men damerna först som ni vet. Jag vill tacka Theresa Villiers för hennes betänkande. Utan hennes insatser och öppenhet skulle vi inte ha kunnat åstadkomma detta balanserade resultat som präglas av samförstånd. Jag vill också tacka ordföranden för utskottet för ekonomi och valutafrågor, Christa Randzio-Plath, som lyckades sammanjämka olika ståndpunkter hos såväl politiska partier som nationella företrädare.
Kommissionen anser att det kompromisspaket som snart går till omröstning är en förbättring både av kommissionens förslag och av den gemensamma ståndpunkten. Kommissionen kan godta kompromisspaketet i dess helhet, dvs. ändringsförslag 54 till och med 82. Kommissionen avvisar alltså samtliga övriga ändringsförslag. Omfattningen av skyldigheten att lämna information före handel är nu tydligare, i synnerhet när det gäller vilka transaktioner som omfattas av denna skyldighet. Andra tekniska ändringsförslag – till exempel de som gäller derivat – är bra förtydliganden som inte ändrar inriktningen hos kommissionens förslag. Kommissionen är tacksam för att kompromisspaketet inte innehåller ändringsförslag som rör politiska frågor som har diskuterats intensivt i rådet. Att öppna diskussionen igen skulle ha äventyrat direktivets antagande.
Sluttexten kommer att innebära ett betydande framsteg i integrationen av Europeiska unionens marknader för finansiella tjänster. För första gången har vi kunnat enas om en gemensam rättslig ram som placerar vår marknad i främsta ledet när det gäller flexibilitet, nytänkande och investerarskydd. Den förtjänar stöd av en stark, absolut majoritet av parlamentsledamöternas röster.
Nu går jag över till insynsdirektivet och Peter Skinners betänkande. Jag vill gratulera föredraganden och ännu en gång tacka Theresa Villiers och även Christopher Huhne, skuggföredragande i utskottet för ekonomi och valutafrågor, samt Klaus-Heiner Lehne i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, för deras bidrag och nära samarbete.
Kommissionen är beredd att godta det kompromisspaket som överenskommits med föredraganden och skuggföredraganden, men avvisar alla andra ändringsförslag. Jag skall lämna över en detaljerad förteckning över kommissionens ståndpunkt till Europaparlamentet efter den här debatten.(1)
När det gäller delårsrapporter för aktieemittenter godtar vi den kompromiss som har lagts fram. Kommissionen kommer nu att noga övervaka hur den överenskomna lösningen fungerar i praktiken. Kompromisspaketet innehåller också övergångsbestämmelser för emittenter i tredjeländer när det gäller obligationer som redan upptagits till handel på en reglerad europeisk marknad före den 1 januari 2005. Vissa medlemsstater – men inte alla – kommer att utnyttja dessa förfaranden 2006, dvs. då direktivet skall vara införlivat med nationell lagstiftning. Jag ber de nationella tillsynsmyndigheterna i dessa medlemsstater att göra sitt bästa för att garantera kontinuitet för sådana emittenter av obligationer, i avvaktan på att bedömningen av överensstämmelsen mellan internationella redovisningsstandarder och tredjelands redovisningsstandarder på europeisk nivå är klar. Det ligger i vårt intresse att vi gör våra kapitalmarknader så attraktiva som möjligt för emittenter utanför EU.
Om ni sålunda beslutar er för att anta det kompromisspaket som lagts fram för er kommer ett av de sista initiativen i handlingsplanen för finansiella tjänster att ha slutförts på rekordtid, endast ett år efter det att kommissionen lade fram sitt förslag. Ett antagande efter första behandlingen skulle vara en betydande prestation. 
Skinner (PSE ),
   . – Fru ordförande! Det var mycket givande att höra kommissionär Frits Bolkesteins uttalande. Det kommer att bidra starkt till att skicka de rätta signalerna, utöver de många som redan har skickats, till obligationsmarknaderna och marknaderna i allmänhet. Kommissionär Bolkestein! Ni har helt rätt i att dagens betänkande om insynskrav är en central punkt i handlingsplanen för finansiella tjänster. Den ger de finansiella marknaderna visshet och förtydligar det förfarande som företag måste följa vid information till investerare. Det var mycket diskussion mellan de olika intressenterna, och ibland blev vi ganska förvirrade samtidigt som slutresultatet såg tveksamt ut, men jag tror att vi här har fått den rätta blandningen och en mycket användbar lag som vi kan gå vidare med. 
Det är några frågor som bör understrykas. Den första är att trots den ursprungliga planen kommer vi inte längre att ha obligatorisk kvartalsrapportering. Det är klart. Parlamentet gjorde helt rätt i att avvisa detta och också helt rätt i att stödja en kompromiss varigenom utförliga förklaringar regleras och standardiseras, men där den planerade obligatoriska delen stryks.
Skälet till det är att vi vill förebygga kortsiktighet och till varje pris balansera detta mot behovet. I synnerhet hoppas jag att detta kommer att avgöra en rad frågor och att vi inte kommer att se en upprepning i tyska domstolar av det vi för närvarande ser i diskussionerna mellan vissa företag och vissa börser.
Vidare behandlas också den typ av redovisningsmetoder vi behöver och den nödvändiga sammanjämkningen med emittenter i tredjeland. Den överenskommelse som uppnåtts mellan parlamentet, ordförandeskapet och kommissionen om att genomföra en sammanjämkning är av absolut avgörande betydelse. Vi får därför inte släpa fötterna efter oss i denna fråga.
Jag nämner också den tioåriga övergångsperioden – ”grandfather clause” – i artikel 26, som avser halvårsrapporter. Frits Bolkestein, detta är också en tvistefråga och det är därför som artikel 29 innehåller ytterligare en hänvisning till en översyn av lagstiftningen inom fem år efter dess fullständiga ikraftträdande. Det har varit svårt att ta reda på kalla fakta på denna korta tid. Vi behöver bevaka detta mycket noga och jag är glad att ni också använde orden ”bevaka detta mycket noga”.
Parlamentet välkomnar ett beslut att skyndsamt få till stånd lagstiftning i handlingsplanen för bolagsrätt som tvingar alla i företagsledningen att redovisa sin ersättning för investerarna någon gång inom den närmaste framtiden. Vi kommer att driva denna sak mycket starkt. Vi ser det som något som vi kunde ha haft här, men vi lät det vara eftersom vi kommer att ta upp det senare. Men vi kommer som sagt var att bevaka detta mycket noga.
Vidare finns det en stor förväntan på att rådet – liksom kommissionen – kommer att stå vid sitt ord att stödja det frivilliga initiativet att företag inom råvarubranschen öppet skall redovisa alla betalningar som de gör till regeringar. I Angola försvinner 25 % av statens inkomster – ungefär 1,7 miljarder US-dollar- varje år. Större delen av dessa pengar härrör från utvinning av olja och sättet som pengarna betalas och redovisas på gör att man vet mycket lite om korruptionen. Sanningen är att det är dolt därför att det är olagligt, och det går hela vägen upp till högsta regeringsnivå.
Oljebolagens möte i Kanada nästa vecka och regeringarna i Europeiska unionen och de institutioner som ansvarar för god finansiell styrning måste driva på i denna fråga. De måste förändra det som pågår. Investerare måste få information och företag skall inte sätta sitt anseende på spel. Dessutom bör de som stjäl från sina egna landsmän stoppas. Angolas behov av pengar efter kriget är en tragedi för tusentals utblottade familjer. Spädbarnsdödlighet, hälsa i allmänhet och utbildning är fortfarande frågor som måste prioriteras i denna region, men trots detta står ren och skär girighet fortfarande i vägen för stabila framsteg.
Att nu uppmana dessa företag att ge insyn skulle vara en grundval för god styrning och öppenhet. Inom fem års tid kommer parlamentet att bedöma de framsteg som gjorts i fråga om denna lagstiftning och kommer att försöka se till att de motsvaras av kommissionens och andra institutioners insatser för att främja dessa framsteg.
Slutligen vill jag tacka alla enheter som varit engagerade i betänkandet, i synnerhet Margaret Cazalet i utskottet för ekonomi och valutafrågor, min egen grupps sekretariat, Annabel Garner-Boulay, ordförandeskapet, kommissionen samt mina kolleger både i utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden för den stora hjälp de har gett mig i utarbetandet av ett mycket väl avvägt betänkande. 
Villiers (PPE-DE ),
   . – Fru talman! Jag vill först tala om insynsdirektivet och göra detta som talesman för PPE-DE-gruppen, som stöder det här paketet från ordförandeskapet. Vi anser att kvartalsrapportering är en ofruktbar idé. De ändringar vi har sett om kvartalsrapportering har varit mycket välkomna. Jag är inte säker på att vi behöver offentliggörandet av den rapport som ingår i kompromissen, men jag ser inte detta som något problem, utan det är en acceptabel del av kompromisspaketet. Obligatoriska kvartalsrapporter skulle ha varit oerhört skadligt och kostsamt och skulle inte ha gett några verkliga fördelar i form av insyn för investerarna.
Insynspaketet omfattar också väsentliga klargöranden om depåhållare och förvaltningsföretag liksom förnuftiga bestämmelser om offentliggörande av information, som garanterar en snabb spridning i hela Europa men som ger medlemsstaterna möjlighet att om de vill kräva offentliggörande i en dagstidning. Jag är särskilt nöjd med resultatet när det gäller obligationer utfärdade av emittenter i tredjeland. Många av problemen har lösts och jag är nöjd med att de delar i mitt ändringsförslag som rör årsrapportering och frågan om motsvarighet för emittenter i tredjeland har tagits med i ordförandeskapets paket.
När det gäller direktivet om investeringstjänster vill jag tacka en rad personer: Margaret Cazalet från sekretariatet, min assistent Sarah McCarthy, PSE:s skuggföredragande George Katiforis, som har gett mig enormt mycket hjälp, och Othmar Karas, samordnare för PPE-DE-gruppen, som har agerat på ett mycket bra sätt när det gäller detta mycket komplicerade dokument. Jag kommer att rösta för ordförandeskapets paket. Jag uppmanar övriga ledamöter att göra samma sak. Men jag är ändå bekymrad. Det finns många aspekter hos paketet som jag anser är otillfredsställande, men det är utan tvivel mycket bättre än den gemensamma ståndpunkten, och det är därför som jag tänker stödja det.
Det finns positiva punkter i paketet, som kommer att beslutas i morgon. Rena verkställande tjänster och direkterbjudna produkter kommer att fortsätta att tillåtas under direktivet. Regelverket för dessa produkter är mer komplext än vad jag önskar, men rent verkställande företag kan fortsätta. Jag skulle uppskatta att kommissionären Frits Bolkestein mycket tydligt kunde bekräfta i dag att det nya investeringstjänstdirektivet inte kommer att hindra människor att använda de rent verkställande tjänster och direkta produkterbjudanden som de finner så värdefulla.
Det är beklagligt att rådet har avvisat PPE-DE:s ändringsförslag om ursprungsland. Trots detta är avlägsnandet av merparten av värdländernas befogenheter mycket välkommet och kommer att bidra till den gränsöverskridande handeln. Vi har fått ett onödigt komplext regelverk för filialer men vi har tagit oss ett steg närmare verklig hemlandskontroll och ursprungsland.
Vi välkomnar också att investeringsrådgivning tagits med i det nya investeringstjänstedirektivet. Det kommer att täppa till de luckor som finns i vissa länder där rådgivning inte är ordentligt reglerat. Detta har effekt i hela Europa eftersom dessa tjänster från dåligt reglerade länder kan säljas i hela Europa i enlighet med e-handelsdirektivet. Det är väsentligt att vi täpper till dessa luckor och gynnar investerarna genom att införa uppföranderegler för företagen och rådgivningsskydd.
Jag tror också att investerarna kommer att få ett välkommet skydd av regeln om bästa verkställande. Jag är glad över att många av inslagen i Europaparlamentets ändringsförslag i första behandlingen ingår i bestämmelserna om bästa verkställande, i synnerhet en rimlig och pragmatisk inställning till bästa verkställande där det erkänns att det visserligen är en objektiv standard men inte en absolut sådan. Jag välkomnar ett omfattande system för insyn efter handeln, som kommer att göra det möjligt för marknaderna att fungera bättre och som också ger ett välkommet investerarskydd.
När det gäller kundklassificering hoppas jag att det andra direktivet om investeringstjänster är en förbättring av det första, där åtskillnaden mellan privata och institutionella investerare var otillräcklig. Det är viktigt att vi har en ordentlig åtskillnad, eftersom där krävs helt olika regelverk.
Välkomna tekniska klargöranden om råvaruderivat har också tagits med, vilket kommer att göra att regelverket i direktivet om investeringstjänster kan anpassas till framtida innovationer inom råvaru- och derivatmarknaderna. Detta säkerställer att nya derivat kan inkluderas i regelverket i framtiden och på så sätt ge bättre investerarskydd och ökad rättssäkerhet.
När det gäller artikel 27 och koncentrationsregeln, efter det som faktiskt var ett katastrofalt resultat i Ekofinrådet, har detta varit något av en övning i skadebegränsning för parlamentet. Från mitt brittiska perspektiv finner jag det beklagligt att Paul Boateng, den minister som vid tillfället representerade Förenade kungariket, inte kunde få till stånd ett bättre resultat. I vår andra behandling i Europaparlamentet lyckades vi reparera en del av skadan, men återhämtningen var hela tiden svår efter den extremt svåra omröstningen i Ekofinrådet förra året. Vi har visserligen tagit några steg framåt, men också några steg bakåt. I det avseendet är det andra direktivet om investeringstjänster en missad chans. Jag stöder helt kommissionens förslag att avskaffa koncentrationsregler, men det försöket har i hög grad undergrävts av det som nu har blivit överenskommet om artikel 27. Det är en stor lättnad att hotet att företag skulle tvingas att ge bud på aktier för miljontals euro har avvärjts. Ändringen från blockstorlek till normalstorlek på marknaden är mycket välkommen och det finns andra viktiga klargöranden, t.ex. att företagen får bättre skydd mot order som blir föremål för flera transaktioner.
Men jag tror fortfarande inte att vi har fått den bästa balansen när det gäller likviditet och konkurrens. Min ambition var att ta fram en text med effektiva insynskrav och garanterat god prisbildning utan att föreskriva betungande förpliktelser som är så hämmande att de bakvägen ger upphov till en koncentrationsregel och minskad likviditet.
Jag kommer att stödja ordförandeskapets paket men jag anser inte att den har fått rätt balans. Textens definition av systematisk internhandlare omfattar fortfarande för många företag och för många verksamheter, vilket kan äventyra en rad verksamheter i form av ”over-the-counter”-handel och traditionell institutionell handel. Företagen har fortfarande en mängd betungande förpliktelser om de vill konkurrera med börser, och ironiskt nog tvingar denna lagstiftning aktivt företag att utsätta sig för handelsrisker som de enligt Basel II-regelverket skall begränsa. Artikel 27 kommer på många sätt att göra det svårare för företag att konkurrera med börser, vilket tyvärr innebär att investerarna inte får alla de fördelar av ett stort urval av tjänster och minskade transaktionskostnader som skulle bli följden av en helt konkurrensutsatt marknad. Jag beklagar att vi mötte sådant motstånd mot mer konkurrens från vissa medlemmar av rådet.
Det är av avgörande betydelse att direktivet genomförs på ett förnuftigt sätt, både av kommissionen, av Europeiska värdepapperstillsynskommittén (EVTK) och av tillsynsmyndigheterna i respektive land. Om regleringen sker på ett förnuftigt sätt kommer det att ge utdelning i form av ökad konkurrens. Jag vädjar till kommissionen att se till att den genomförs på ett rimligt sätt eftersom det är vår enda möjlighet att uppnå verkliga vinster i form av konkurrens och likviditet för investerare i hela Europa. 
Lehne (PPE-DE ),
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Jag talar i egenskap av föredragande för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om insynsdirektivet.
Jag tycker att det kompromissförslag som man nu uppnått för första behandlingen är bra, och att man där på det stora hela på ett bra sätt behandlar de invändningar kammaren hade mot kommissionens ursprungliga förslag. Vi har här i kammaren lyckats undvika en rad regler som – om jag så får säga – har varit överflödiga och kostsamma. Låt mig som bara ett exempel nämna kravet på kvartalsrapportering vilket – såsom Skinner sade – skulle ha kostat företagen en hel del utan att ge särskilt mycket. Direktivet är trots allt avsett att förebygga sådana saker som skett inom Parmalat, Enron, WorldCom och andra företag, vilka alla i vederbörlig ordning lämnat in kvartalsrapporter, och vi ser vad slutresultatet blev – så låt oss inte tynga företagen med improduktiva åtgärder.
För det andra var det viktigt för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att texten skulle vara enhetlig och överensstämma med direktivet om elektroniska handelsregister, där vi införlivade en klausul om medier för offentliggörande som gör att medlemsstaterna utifrån sina respektive traditioner kan se till att den information som krävs offentliggörs i andra medier än på Internet. Vi har lyckats få med denna regel också i direktivet, och jag tror att vi därmed sett till att två direktiv med liknande innehåll kan hanteras på samma sätt av lagstiftarna i medlemsstaterna, vilket vi anser är grundläggande.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden är tillfreds med den lösning som uppnåtts när det gäller frågan om värdepapper. Resultatet av besluten i utskottet för ekonomi och valutafrågor gjorde oss ganska oroade över att eventuellt hamna i ett ofördelaktigt läge i förhandlingar med USA när det handlar om att genomföra IAS. Jag tror att den regel som nu utarbetats om att begränsa ”grandfathering” förhindrar detta, och att vår förhandlingsposition inte är sämre; vi gör det bara svårare för dem som redan befinner sig i EU.
När allt kommer omkring är jag nöjd med resultatet och jag tackar mina medföredragande och skuggföredragande varmt för deras samarbete. 
Karas (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, fru Villiers, herr Skinner! Låt mig börja med att säga att båda direktiven är en del av handlingsplanen för finansiella tjänster och därmed bidrar till att stärka och komplettera den inre finansmarknaden. För det andra är båda direktiven en framgång för kammaren och för parlamentets medbeslutandeförfarande. För det tredje har båda direktiven i sin nuvarande utformning inneburit avsevärda förändringar i kommissionens förslag och i den gemensamma ståndpunkten, och gjort att de i större utsträckning är i linje med kammarens uppfattning.
När det gäller insynsdirektivet har det redan nämnts att kommissionens förslag om kravet för börsnoterade företag inom EU att lämna in kvartalsrapporter nu inte längre finns på dagordningen, och det är också helt i sin ordning. Insynskraven för lån har också förbättrats kolossalt. Formuleringen om offentliggörande av företagsinformation som man nu kommit överens om garanterar att medlemsstaterna kan kräva att deras egna företag skall offentliggöra informationen skriftligt. Kravet på att informationen skall spridas samtidigt har däremot tagits bort.
Det enda jag kan säga om direktivet om investeringstjänster är att jag skulle ha känt mig nöjdare om artikel 27 hade innehållit en minimistorlek för konton eller om skäl 49 hade tagits bort, men det är viktigt att vi i och med betänkandet har kunnat hitta en medelväg mellan olika nationella intressen, EU:s intressen på den inre marknaden och vår egoism, och för det vill jag varmt gratulera föredragande Theresa Villiers. Tack vare henne är nu tre stater ombord som är mycket viktiga för finansmarknaden – Förenade kungariket, Danmark och Sverige – även om de inledningsvis inte instämde i den gemensamma ståndpunkten, och aktörerna på marknaden får nu ett bättre direktiv. 
Katiforis (PSE ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Direktivet om harmonisering av insynskraven och direktivet om finansiella tjänster gör att vi i dag kan avsluta ett svårt förfarande, vilket krävt en enorm ansträngning när det gäller finansiella tjänster, särskilt från föredragande Villiers. Detta är en fråga med stora tekniska och politiska svårigheter och jag tvivlar på att vi skulle ha uppnått en lösning utan hennes oerhörda uthållighet. Jag vill därför gratulera henne till detta svåra arbete.
Att vi i dag kan avsluta det hela är en prestation av parlamentet och utskottet för ekonomi och valutafrågor, och visar att eventuella förseningar när det gäller lagstiftning inte beror på parlamentets försumlighet. Syftet med direktivet om investeringstjänster, där jag som skuggföredragande skulle vilja säga mer, är att återuppliva EU-passet för företag inom finanssektorn. EU-passet är naturligtvis inte något nytt, men det hade kört fast på grund av svårigheterna med skillnaderna i medlemsstaternas nationella lagstiftning när det gäller företagens gränsöverskridande verksamhet och, i ett större perspektiv givetvis, den fria rörligheten för kapital inom EU.
I det nya direktivet föreslås åtgärder för ett enhetligt och harmoniserat skydd av investerare, särskilt mindre investerare, i de olika medlemsstaterna. Man föreslår också regler för rättvis konkurrens mellan börserna och investeringsföretagen. Frågan är en av de mest tvistiga och komplicerade vi har att hantera, eftersom vi ställs inför nya företeelser på marknaden där hela aktiemarknader omvandlas till privata företag och hela privata företag agerar som en slags miniaktiemarknad och utför ett stort antal transaktioner.
Vi har nått en kompromiss om denna mycket svåra fråga som liksom alla kompromisser inte är fullständigt tillfredsställande för alla, men det var nödvändigt för att vi skulle kunna gå vidare. Genomförandet och erfarenheterna kommer säkerligen att bringa problem och tillkortakommanden i dagen, och om några år är jag säker på att vi kommer att behöva ett nytt direktiv, som man hoppas blir ytterligare ett steg i riktning mot att bekämpa nationella gränser och skapa en verkligt alleuropeisk kapitalmarknad, vilket behövs för att utveckla den europeiska ekonomin. Detta är också i linje med Lissabonprocessen.
Europeiska socialdemokratiska partiets grupp stöder överenskommelsen med rådet om direktivet om investeringstjänster och stöder självfallet även betänkandet om harmonisering av insynskraven för finansiella tjänster. 
Schmidt, Olle (ELDR ).
   – Fru talman! Herr kommissionsledamot! Ett stort tack till de två föredragandena fru Villiers och herr Skinner för deras utomordentliga arbete och för deras energi och envishet under förhandlingarna med rådet. Ett tack till kommissionären Bolkestein för dessa två viktiga delar i handlingsplanen för finansiella tjänster.
Vi kan nu skapa en gemensam finansiell marknad inom EU. Detta är oerhört viktigt, och det ger möjlighet till ekonomisk tillväxt, fortsatt konkurrens och fler arbetstillfällen, precis som Katiforis säger i linje med Lissabonprocessen, som går alldeles för långsamt. För att vi skall kunna nå våra mål är det viktigt att investerarna och konsumenterna kan lita på finansmarknaderna och dess aktörer. Skandalerna har tyvärr varit många på senare år och medborgarnas förtroende har tagit skada. Därför måste vi skapa ett trovärdigt regelverk, inte för tungt och byråkratiskt, men inte heller för lättviktigt.
Vad gäller direktivet om investeringstjänster och reglerade marknader har föredraganden lagt ned ett enastående arbete. Jag tycker att Villiers har visat en särskild förmåga att nå rimliga och förståeliga kompromisser. Jag skulle vilja säga att hon har varit en riktigt god europé. Det är den liberala gruppens uppfattning att utskottets ändringsförslag väl balanserar kraven på valmöjligheter för investerare och investerarskydd samt att det skapar regler för väl fungerande finansmarknader inom EU.
Jag erkänner att jag och herr Chris Huhne skulle ha gått längre, men vi kan leva med kompromisserna. De ger möjlighet till fortsatt konkurrens mellan olika handelsplatser. Ändringsförslagen medför också att de så kallade koncentrationsreglerna försvinner.
Slutligen några ord om Skinners betänkande. Själv har jag haft svårt med att utskottet vill stryka kommissionens förslag om obligatorisk kvartalsrapportering. De länder som infört sådan rapportering tycker att den fungerar bra. Det är också Stockholmsbörsens uppfattning. En marknadsaktör som jag pratade med ansåg att de företag som inte kan redovisa sina resultat och sin syn på företagets framtid varje kvartal inte hade något att göra på börsen. Nu finns en rimlig kompromiss som man till nöds kan leva med – halvårsvis rapportering med möjlig översyn av direktivet inom fem år. 
Herzog (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Tack vare rådets ändringar – som Theresa Villiers inte är nöjd med men accepterar – har vi uppnått en text för investeringstjänstedirektivet som bedöms som godtagbar av alla parter. Jag vill inte sätta näsan i vädret, men jag vill samtidigt säga att vi går med på en förändring utan att riktigt veta vart det kommer att leda oss.
Genom att avskaffa koncentrationsbestämmelsen i de områden där den fortfarande finns möjliggör vi konkurrens mellan tre olika system. Kommer konkurrensvillkoren att vara rättvisa? De företag som är etablerade i Londons finans- och bankcentrum, huvudsakligen amerikanska företag, har gjort mycket för att främja sina egna intressen. Risken är att de tar en stor del av den europeiska marknaden, på bekostnad av andra aktörer, och att de på så sätt kommer att utöva en betydande kontroll över de finansiella resurserna i unionens medlemsländer. Rådet och kommissionen har emellertid åstadkommit ett visst mått av balans och har inte undantagit några företag från insynsskyldigheten. Företagen kan fortfarande komma ifrån dessa skyldigheter om transaktionerna omfattar belopp över genomsnittet. Jag har hört att små länder, och till och med vissa större länder, fortfarande kontrollerar den inhemska marknadsdelen, men jag tvivlar på att detta blir hållbart. Vi vet inte heller vilka strategier de olika aktörerna kommer att anta, och det gäller även aktiemarknaderna. Är villkoren för allmänhetens intresse ordentligt fastställda? Kan vi förhindra det missbruk och den insiderhandel som blomstrar på grund av internationaliseringen, eller åtminstone blomstra, och kan vi garantera en prisbildningsprocess av hög kvalitet? Det förefaller osannolikt. Volymen transaktioner över genomsnittet som kommer att undantas från förpliktelsen att offentliggöra information kan exempelvis motsvara 50 procent av den totala volymen för de mest likvida aktierna på Parisbörsen.
Våra efterträdare kommer därför att tvingas övervaka genomförandet av ett direktiv som är grundläggande och komplext, men som saknar en tydlig balans. Vi skulle vilja råda dem att vara så vaksamma som möjligt.
När det gäller direktivet om insynsskyldigheten har vi slutligen nått en övergripande kompromiss som är resultatet av ett väl utfört arbete. Jag vill ändå framföra några reservationer. Det som är mest positivt är att skyldigheten att lämna in kvartalsrapporter tagits bort. Lika positivt är att ursprungslandets lagar inte gäller för emittentens ansvar. Å andra sidan avvisade rådet våra krav när det gäller fullständig information om omfattningen av ett företags finanser och om den sociala och ekonomiska inverkan, och sköt upp detta till ett senare direktiv. Det gäller för övrigt också våra krav på information om ersättning till företagsledare. Jag tror att det är ett misstag. Det allvarligaste misstaget är emellertid att informationskvaliteten huvudsakligen beror på redovisningsstandarder och att situationen på detta område är mycket allvarlig – och det är varken föredragandens eller direktivets fel. Jag tror att de europeiska institutionerna gjorde ett mycket allvarligt misstag när de gav styrelsen för de internationella redovisningsstandarderna fulla befogenheter, och åtog sig att tillämpa dessa regler från och med 2005. Att bedöma det grundläggande värdet av företag, banker och försäkringsbolag huvudsakligen utifrån marknadspriset – som bedöms som det ”verkliga värdet” i det rådande klimatet – ger upphov till en vinkling och grundläggande osäkerhet. Jag föreslår därför att vi agerar mycket bestämt mot varje orättmätig kompromiss om artikel 39 och 42, att European Financial Reporting Advisory Group (Efrag) och dess resurser snarast utökas, och att tidsfristen 2005 vid behov skjuts upp. 
Berès (PSE ).
   – Fru talman! Jag tror att alla här är lättade över att dessa två direktiv äntligen har antagits, efter så mycket arbete. Trots den kollektiva lättnad vi känner skulle ändå några av mina kolleger och jag vilja fortsätta att ställa frågor om direktivet om investeringstjänster. Det är ett system vars inverkan få av oss har utvärderat.
Vi stiftar lagar för framtiden för att undvika finansiella svårigheter och obalanser, och med förhoppningen att det system vi genomför skall vara det bästa sättet att säkerställa finansieringen av våra ekonomier som helhet, inte bara på det finansiella området.
Jag undrar nu om vi äntligen har nått en kompromiss som gör det möjligt att på ett hållbart och öppet sätt harmonisera våra finansmarknader? Har vi verkligen skaffat oss medlen för att undvika chocker och skandaler på den europeiska aktiemarknaden så att vår ekonomi kan skydda allas intressen? Vi öppnar upp monopolet på den reglerade marknaden och vi kan hoppas att denna nya konkurrens ger tillgång till billigare produkter och leder till mer likvida marknader och därmed till att resurserna används på bästa sätt.
Den ursprungliga kompromissen, den enda som fungerar – den som bestod av att ge allt tillträde till marknaden och samtidigt garantera en väl fungerande marknad genom större öppenhet – följdes inte helt, och det var syftet med den diskussion som ägt rum hittills.
Om vi vill ha rationella beslut vet vi sedan länge att marknaderna behöver bästa möjliga finansiella information för att prisbildningen skall fungera optimalt, och så att aktörerna har tillgång till samma indikatorer. Ur den synvinkeln beklagar jag att parlamentet tillsammans med rådet inte kunnat gå längre när det gäller att fastställa marknadens storlek, och att vi även i denna fråga överlät en central fråga i förhandlingarna och i textens jämvikt till våra experter och nästa steg i lagstiftningsprocessen. 
Beysen (NI ).
   – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I den här debatten skulle jag vilja be er att särskilt uppmärksamma artikel 17 i direktivet om insyn, som handlar om spridning av vad som kallas priskänslig information. Kompromissförslaget, som antogs av utskottet för ekonomi och valutafrågor, skapar enligt min uppfattning ett annat problem. I ändringsförslaget hänvisas det till officiellt fastställda mekanismer för central lagring av officiell information. Självfallet har jag inget emot en central lagring av priskänslig information, men jag undrar om sådana system bör fastställas officiellt på nationell basis. Enligt min uppfattning kommer detta att leda till att man i mycket hög utsträckning skapar eller bibehåller monopolet när det gäller spridning av information. Som jag ser det överensstämmer monopol inte alls med direktivets målsättning, särskilt undanröjandet av nationella hinder när det gäller krav på insyn och förbättrad effektivitet, öppenhet och integritet på den europeiska kapitalmarknaden. 
Radwan (PPE-DE ).
   – Fru talman, herr kommissionär! Antagandet av båda direktiven i dag är en välkommen utveckling. Till att börja med är jag glad över att antagandet av direktiven i denna form innebär att två direktiv som är avgörande när det gäller handlingsplanen för finansiella tjänster har antagits innan parlamentets mandattid löper ut. Det är viktigt att vi under det här parlamentets livstid, före valet och före utvidgningen, har lyckats lägga grunden till en integrerad finansmarknad som kommer att förbättra Europas dragningskraft, särskilt i jämförelse med Förenta staterna. 
För det andra är jag glad att vi har kommit så här långt, och det är i stor utsträckning tack vare parlamentet och kommissionen. De kompromisser och riktlinjer som parlamentet kom fram till vid första behandlingen visade på den goda viljan hos alla berörda, och bland dem vill jag särskilt framhäva Theresa Villiers, som genom en dialog där hon bortsåg från partier och nationella uppdelningar lyckades hitta en väg framåt som medlemsstaterna slutligen kunde godta. Jag beklagar att medlemsstaterna upprepade gånger, ända till slutet, visat hur lite de vill och kan fullfölja en gemensam målsättning. En av de frågor som behandlas i investeringsdirektivet är större konkurrens mellan systemen, vilka skiljer sig åt inom EU. Det handlar om ökad konkurrens, tillsammans med insyn, prissättning och konsumentskydd. Om vi skall bygga ett EU måste stats- och regeringscheferna inse att det inte kan bli fråga om att ett system får företräde framför ett annat. Å ena sidan har vi de stora investeringsbankerna och å andra sidan de mindre bankerna, sparbankerna och de kooperativa bankerna. Jag tycker att vi här i kammaren har gjort ett bra jobb, både när det gäller innehållet och den tid det tagit.
Jag vill säga något kort om insynsdirektivet, nämligen att jag är glad – även om jag har en ganska annorlunda syn på saken än kommissionen – över att vi inte fick de regler om kvartalsrapportering som föreslagits, och som jag tror skulle ha tillfört lite i förhållande till den extra ansträngningen och byråkratin. Jag tror därför att om dessa två direktiv antas denna vecka, och under detta parlaments återstående tid, kommer det att vara en god arbetsinsats från vår sida för att göra EU till en finansiell marknadsplats. 
Van den Burg (PSE ).
   – Fru talman! Vi har tagit ytterligare två steg framåt i handlingsplanen för finansiella tjänster, och som väl är inga steg bakåt. Jag talar huvudsakligen om insynsdirektivet och kritiken mot den obligatoriska kvartalsrapporteringen. Även om jag kan nöja mig med den kompromiss vi nu har framför oss, beklagar jag att betänkandena inte omfattas av större krav när det gäller innehåll. Jag har lämnat tre förslag om detta.
Det första gällde information om ledningens löner och bonus i årsredovisningar. Kommissionen har sedan dess aviserat att den avser att lämna in ett separat förslag om detta, så det var en framgångsrik åtgärd.
Mitt andra förslag gällde rapporter om betalningar till regeringar, särskilt från råvaruindustrin. Detta var ett önskemål från de icke-statliga organisationerna – i likhet med kampanjen ”publish what you pay” – liksom de välmenta elementen bland företagen själva. Dessa företag står gärna fast vid en skyldighet, och konkurrenter som ännu inte redovisar dessa betalningar eller mutor frivilligt skulle därför inte längre kunna delta i en illojal konkurrens. En rekommendation om detta har nu införts i anslutning till direktivet. Det är en partiell framgång som förtjänar att följas upp.
Den tredje punkten var att företagen i ett kontrollerbart och lättbegripligt format skulle redogöra för vad de påstår sig göra när det gäller en socialt ansvarstagande affärsledning. Tyvärr har denna punkt ännu inte införlivats i texten, men jag skulle ändå vilja uppmärksamma er på den ännu en gång. Det handlar alltså inte om att tvinga företag att göra affärer på ett socialt ansvarstagande sätt, men när ett företag skryter om allt bra det gör bör det framgå öppet och tydligt i en kontrollerad rapport, vilket sker på det finansiella området.
Jag är tämligen nöjd med investeringstjänstedirektivet. Jag har redan från början försökt att bygga en bro mellan motsatta uppfattningar och intressen, och har använt mina egna kriterier i processen. Att stora banker gör en intern matchning, vilket bryter börsernas monopol, är ur min synvinkel positivt, och kan under de förhållanden vi nu föreskriver i kompromissen erbjuda ytterligare fördelar för de investerare och entreprenörer som behöver kapital. Kompromissen har varken blivit enbart ett direktiv för Londons finans- och bankcentrum eller ett direktiv för aktiemarknaden, vilket på grund av det teoretiska slopandet av koncentrationsregeln ändå skulle leda till ett faktisktmonopol för aktiemarknaden. Denna medelväg har lett till att de förslag jag lade fram vid första behandlingen har antagits. När det gäller övervakning tror jag att rådet införlivat ytterligare åtgärder, vilket jag också välkomnar. Även i detta hänseende har direktivet därför godkänts. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Fru talman! Först av allt skulle jag vilja tacka vår föredragande Theresa Villiers som har visat prov på ett anmärkningsvärt tålamod mot bakgrund av vissa ståndpunkter och ändrade riktningar under detta långa förfarande, som äntligen har mynnat ut i en kompromiss som vi skall rösta om i morgon. Som vår föredragande så riktigt sagt har man med kompromissen misslyckats med att uppnå det grundläggande målet. I direktivet borde det särskilt slås fast gemenskapsregler för alla medlemsstater om att skapa lika villkor för alla aktörer och göra det möjligt för banker och andra finansinstitut att konkurrera med aktiemarknaden och erbjuda sina kunder möjligheten att internalisera. Som ni vet tillåter för närvarande Frankrike, Italien, Spanien och Belgien inte denna försäljning utanför aktiemarknaden. Det som fick Frankrike och Italien att instämma i den gemensamma ståndpunkten var att finansinstitutioner måste offentliggöra sina bud före transaktionen och hålla sig till ett fast pris. Som ni vet avvisades denna gemensamma ståndpunkt av Luxemburg, Förenade kungariket, Irland, Sverige och Finland. Jag skulle också vilja påpeka att utskottet för ekonomi och valutafrågor avvisade ståndpunkten genom att i februari anta Theresa Villiers betänkande. Genom den kompromiss som nåddes respekteras åtminstone delvis parlamentets uppfattning på så sätt att skyldigheten med prisinsyn begränsas till försäljning av värdepapper vars volym är mindre än marknadens standard.
Sammanfattningsvis är det en dålig kompromiss, men jag kommer ändå att med tungt hjärta rösta för den av två skäl. För det första på grund av risken för att gå tillbaka till den gemensamma ståndpunkten – som är ännu värre och som skulle skada finanssektorn ännu mer – och för det andra för att slippa medling med ett nytt parlament som är mindre välinformerat på området. Jag beklagar särskilt socialisternas ståndpunkt och framför allt ståndpunkten från deras samordnare Robert Goebbels, som inte har gjort något för att se till att den ståndpunkt som utskottet för ekonomi och valutafrågor kämpat för skulle antas vid andra behandlingen, när det skulle ha varit till mycket större nytta för konsumenterna och investeringsföretagen. 
Ettl (PSE ).
   – Fru talman! Förslaget till direktiv om insynskrav är en mycket viktig del av handlingsplanen för finansiella tjänster och är avsett att harmonisera insynskraven när det gäller värdepapper och de som emitterar dem. Vid genomförandet av direktivet kommer inte bara kommissionen att spela en betydande roll, utan även självfallet de nationella tillsynsmyndigheterna. Om vi skall ha en inre marknad måste informationen om erbjudanden till aktieköpare vara jämförbar och tillförlitlig, och värdepappersemittenterna skall inte hamna i ett ofördelaktigt läge. Vi måste därför följa principerna i skäl 26a.
En välutvecklad kapitalmarknad behöver trovärdighet, vilket i sin tur kräver ökad insyn, och detta sammantaget gör det möjligt för de nationella ekonomierna att konkurrera bättre. Det är ingen tillfällighet att de medlemsstater som har ett högt aktievärde på marknaden och vars aktiemarknader har en hög omsättning i förhållande till bruttonationalprodukten, också har större tillväxt och lägre arbetslöshet. Det är förklaringen till att omsättningen på aktiemarknaden i Finland och Nederländerna har ökat sedan 1995 – vilket ni vet bättre än någon av oss, herr kommissionär – tio gånger om i det första fallet och sex gånger om i det andra. I en studie som nyligen publicerats i Österrike framgår det att det också finns en betydande positiv koppling mellan ett högt aktievärde på marknaden och börshandel å ena sidan och de belopp i ett lands ekonomi som används till forskning och utveckling å den andra sidan.
I allt detta komplexa ekonomiska samspel spelar förtroende och information en stor roll. I Österrike krävs exempelvis i aktiemarknadslagstiftningen att de största börsnoterade bolagen skall rapportera kvartalsvis, och med tanke på det nuvarande läget på den inre marknaden är det därför både möjligt och praktiskt att införa en uppgradering till kvartalsrapportering på nationell nivå utan att några ytterligare skyldigheter krävs. Jag gratulerar Peter William Skinner! 
Mann, Thomas (PPE-DE ).
   – Fru talman! Syftet med förslaget till betänkande om insyn på aktiemarknaden är att förbättra skyddet för investerarna, främja större förtroende bland dem och minska kapitalkostnaderna. Förslaget är också tänkt att främja investeringar på EU:s finansmarknader. Jag stöder förslaget i den mån som det syftar till detta, men dess inriktning har vid flera tillfällen behövts justeras. De flesta av mina ändringsförslag godkändes, och föredragande Skinner var öppen för kompromisser så att vi kunde förbättra kommissionens förslag på grundläggande punkter. En av dem var exempelvis artikel 6 som handlade om kvartalsrapporter. Om finansmarknaderna skall fungera korrekt behöver de tillförlitlig information om företagen, men det som investerare uppskattar är kvaliteten hos informationen, snarare än hur ofta den tillhandahålls. Vare sig det gäller kostnader eller resurser kan små och medelstora företag klara av kvartalsrapportering. Jag är glad att kunna säga att vi tillsammans lyckats stryka artikel 6.
Ett andra exempel är i vilka medier emittenterna sprider sin information. I artikel 17 insisterade kommissionen på att företagsinformation endast skulle publiceras på Internet och att anmälningar endast skulle sändas med e-post. Vi kan med kammaren som exempel se hur vi hela tiden dränks av e-post och den skrämmande mängd skräppost som vi får. Förväntas investerare arbeta sig igenom sådana saker för att få tag i kvalitetsinformation? Jag tror att det skulle vara i stort sett omöjligt. Vi har förbättrat saker och ting genom att inbegripa skriftlig information, som är den form av offentliggörande som används av börsnoterade företag. Vi har inte bara lyckats få med sådana tryckta medier i artikel 17, utan har även lyckats avlägsna klausulen där det krävdes att enbart Internet skulle användas. Jag är glad över att vi lyckats med detta.
Peter William Skinners betänkande är väl avvägt, och vi i utskottet för ekonomi och valutafrågor antog det helt riktigt med stor majoritet. Jag har uppmanat min grupp, Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokraterna, att stödja det fullständigt. 
Della Vedova (NI ).
   – Fru talman, kommissionär Bolkestein, herr Skinner, fru Villiers! Jag tycker att parlamentet kan känna sig nöjt med det arbete som utförts i en så viktig fråga, och särskilt när det gäller direktivet om marknader för finansiella instrument. Resultatet kunde också uppnås tack vare Theresa Villiers värdefulla arbete, vilket redan lovordats av andra ledamöter: Hon kunde lyssna till olika synpunkter och utarbeta en välgrundad lösning som vi kunde komma överens om.
Som vi vet var förhandlingarna med rådet ibland svåra, men jag tror att den kompromiss som vi skall rösta om i morgon innehåller de nödvändiga krav som framfördes av parlamentet, eller åtminstone några av dem. I kompromissen lyckades man ta hänsyn till förfarandena, kännetecknen för och den individuella praxisen inom medlemsstaternas ekonomiska och finansiella system – jag tänker exempelvis på fallet med Italien – utan att för den skull göra alltför stora eftergifter när det gäller de protektionistiska lockelserna i några av systemen eller de som skulle ha velat genomföra en enda modell. Den lösning som vi skall rösta om i morgon kommer dessutom att erbjuda nya möjligheter för investerarna i de länder som i stället förespråkade regeln om marknadskoncentration.
Principen om konkurrens mellan handelssystem, vilken bör erbjuda alternativ till reglerade marknader, var det lätt att instämma i. Avregleringen av handeln med listade finansiella instrument och en större operativ avreglering kommer att minska inträdeshindren för tjänste- och handelsproducenter, vilket i sin tur kommer att leda till en minskad operativ kostnad och ökad kvalitet hos tjänsterna. Konkurrensen kommer därför att gynna innovation och effektivitet.
Fru talman! Avslutningsvis vill jag säga att de radikala ledamöterna inom Lista Bonino kommer att rösta för denna kompromiss. 
Bolkestein,
   . – Fru talman! Det är inte mycket mer jag kan säga, eftersom endast några få frågor har ställts till kommissionen.
För det första vill jag lugna Theresa Villiers på en punkt: jag kan bekräfta att den nya artikel 19 kommer att tillåta rent verkställande företag att fortsätta enligt villkor som nu kommer att harmoniseras på gemenskapsnivå.
Magrietus van den Berg nämnde två punkter. Jag instämmer och skulle vilja säga att vi i kompromissen tar hänsyn till att investerare måste få bättre information om företagsledningens ersättningar. Det pågår en översyn av frågan för närvarande, som Magrietus van den Berg mycket riktigt påpekade, i samband med den handlingsplan för modernisering av bolagsrätten och förbättrad företagsledning som antogs den 21 maj 2003. Jag tror att Magrietus van den Berg instämmer i det. Dessutom kommer det att ge en skjuts åt den rörelse som är för större insyn i vad företag inom råvarubranschen betalar till regeringar. Genom kompromissen behålls frivilligheten samtidigt som en tydlig signal ges till medlemsstaterna att främja större öppenhet från emittenternas sida i deras årsredovisningar och inom ramen för de aktuella internationella initiativen, exempelvis de som tagits av Världsbanken.
Jag har nu kommit till den punkt som togs upp av Thomas Mann och Peter Skinner om det sätt på vilket information skall spridas i Europa. En rimlig kompromiss har hittats. Kompromissen är neutral med avseende på vilken teknik som används, och utesluter således varken dagstidningar eller elektroniska medel. Det kommer vidare att klargöras i ett skäl att en hemmedlemsstat alltid kan begära att obligatorisk information offentliggörs genom dagstidningar, utöver övriga spridningsmetoder.
Nu kommer jag till en fråga som togs upp av Theresa Villiers, och även av Pervenche Berès som tyvärr har lämnat kammaren. Som svar skulle jag vilja säga att kommissionen under genomförandet av direktivet om investeringstjänster givetvis kommer att göra allt för att hitta en balanserad lösning. Därför kommer Europeiska värdepapperstillsynskommittén (EVTK), medlemsstaterna och nationella parlament att göras fullt delaktiga.
Hela förfarandet för antagande av genomförandebestämmelser kommer också att vara helt öppet. Alla marknadsaktörer kommer att få möjlighet att göra sina synpunkter hörda.
Till sist skulle jag verkligen beklaga om Astrid Lulling skulle rösta för Det kan vi trots allt inte tillåta. Så jag hoppas att hon kommer att ändra uppfattning och rösta . 
Talmannen.
   – Tack så mycket, kommissionär Bolkestein.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett resolutionsförslag (B5-0156/2004) från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, om skydd av flygpassagerares personuppgifter. 
Boogerd-Quaak (ELDR ),
   . – Fru talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! I dag måste vi besluta vad vi anser om lämpligheten med den så kallade lätta överenskommelsen som kommissionen och rådet avser att sluta med de amerikanska myndigheterna. Jag skulle vilja påminna er om att parlamentet i mars förra året meddelade att enligt dess uppfattning borde den nuvarande situationen med obegränsat tillhandahållande av information till Förenta staterna upphöra. Parlamentet upprepade detta krav i oktober förra året och bad kommissionen att ange vilken information som kan lämnas vidare lagligt och utan några risker. Parlamentet har också krävt att det nuvarande ”pull”-systemet skall ersättas med ett ”push”-system, och att förhandlingar om en internationell överenskommelse skall ge de europeiska medborgarna verkliga garantier och samma lagliga skydd som de amerikanska medborgarna. Detta är grundläggande och står i centrum för diskussionen. Vad vi nu har framför oss är den så kallade lätta överenskommelsen, en överenskommelse där kammaren i allt väsentligt står vid sidan av. När allt kommer omkring krävs inte vårt godkännande, allt vi kan göra är att lämna en rekommendation.
Enligt min uppfattning fattades ett genomtänkt beslut till förmån för en lätt överenskommelse, trots att vi särskilt bett om en tung överenskommelse. En tung överenskommelse skulle ha införlivat parlamentet, medan vi nu i viss utsträckning är utestängda. Artikel 29-arbetsgruppen, expertgruppen, har slagit fast att denna överenskommelse är olämplig, och jag skulle som föredragande vilja föreslå att vi agerar i enlighet med deras uppfattning.
För vad är det som händer när allt kommer omkring? Redan i artikel 1 i överenskommelsen fastställs att den nuvarande situationen, där obegränsad information lämnas till Förenta staterna, kan behållas till dess att ett ”push”-system har utvecklats, vilket händelsevis inte har skett och inte heller är på väg att ske. Vi har frågat hur lång tid det kan ta innan ett ”push”-system är på plats, och jag har tagit med detta i min resolution. Ett ”push”-system kan vara på plats inom tre månader, och har faktiskt redan varit på plats, eftersom vi i december fick veta att ett sådant system var på väg. Vad vi därför gör nu är att göra det lagligt som vi ansett vara olagligt vid två tillfällen. Under tiden utsätts vi för mycket stor press, både från Förenta staterna och från kommissionen, om att vi skall godkänna överenskommelsen trots att vi är osäkra på dess syfte. Å ena sidan slås fast att avsikten är att bekämpa terrorismen, å andra sidan används överenskommelsen för att bekämpa allvarliga brott. Dessa definieras dock inte, vilket jag anser är fullständigt förkastligt.
Parlamentet har krävt en överenskommelse där flygbolagens roll tydligt skall anges, hur de skyddas och vilka garantier passagerarna har, så att dessa kan ändra sina uppgifter. Vi har också bett om en överenskommelse där flygbolagens och regeringarnas ansvar regleras i händelse av misstag när det gäller överföring av koder. Under tiden har vi fått viss praktisk kunskap om Förenta staterna. Min kollega Sörensen har efter att ha rest till Förenta staterna bett om att få granska sina uppgifter för att vid behov kunna ändra dem. Efter två månader fick han ett svar som innebar att han inte får tillstånd att granska sina uppgifter, eftersom det skulle röja den amerikanska strategin.
Om vi tittar på lagstiftningen i Förenta staterna måste vi dra slutsatsen att lagen om privatlivet bör ge visst skydd. Jag har bett Förenta staterna att uttryckligen informera mig om vad detta skydd skulle bestå av, men jag har hittills inte fått något svar. USA:s så kallade Patriot Act spelar också en roll i detta. Enligt denna lag kan varje medborgare som misstänks för terrorism åtalas, utan att få tillträde till domstolarna. Rättsprocessen i Förenta staterna är kort sagt inte tillräckligt reglerad. Skyddet av våra medborgare i Förenta staterna är inte tillräckligt reglerat. Det råder inte lika villkor när det gäller europeiska och amerikanska medborgare. 
Vi diskuterar därför en fråga där vi, om vi skulle godkänna den, skulle missa målet fullständigt. Det har sagts att vi inte skulle vara beredda att bekämpa terrorismen, men det handlar inte alls om detta. Vi har tvärtom tre gånger bett kommissionen att lägga fram vårt eget förslag, som också skulle kunna tillämpas inom EU. Det handlar inte heller om dåliga relationer med Förenta staterna. Det är fullständigt irrelevant och borde enligt min uppfattning inte alls ingå i diskussionen. Det handlar om att vi måste skydda våra medborgare och att de skall kunna förvänta sig detta av oss, på samma sätt som Förenta staternas medborgare kan förvänta sig detta av sin regering. 
Bolkestein,
   . – Fru talman! Detta är första gången som parlamentet har blivit ombett att ägna sin uppmärksamhet åt denna viktiga och komplexa fråga. Från första början har alla som varit involverade insett svårigheten att hitta svaret på frågan framför oss: vilken är den rätta balansen mellan säkerhetskrav och medborgerliga rättigheter? Vi tacklar denna fråga mot en ganska mörk bakgrund. Precis före veckoslutet enades Europeiska rådet om ett starkt åtgärdspaket för att stärka Europeiska unionens insatser mot terrorism.
Jag vet att parlamentet inte kommer att ge några tvetydiga budskap om terrorism. Samtidigt är vi alla överens om att kampen mot terrorism inte kan och inte får föras på bekostnad av sådana grundläggande rättigheter som skyddet av privatlivet. Mot den bakgrunden vill jag be ledamöterna att noga begrunda vad denna resolution – om den antas – möjligen skulle kunna leda till och att kontrollera om detta stämmer med våra mål.
Jag vågar säga ”våra mål” eftersom kommissionen och parlamentet säkerligen är överens om vilka våra mål är. För det första att gemensamt bekämpa terrorismens gissel utan att göra avkall på grundläggande medborgerliga rättigheter och friheter. För det andra att befria flygbolag från hotet att fångas mellan motstridiga rättsliga krav som de måste uppfylla. För det tredje att se till att dessa överföringar sker inom en tydlig och säker rättslig ram. För det fjärde att främja ett samarbetsinriktat och balanserat förhållande till Förenta staterna. För det femte, och viktigast av allt, att förbättra det skydd som ges flygpassagerare och deras personuppgifter som överförs till Förenta staterna.
Kommissionen har under mer än ett år förhandlat med Förenta staterna i syfte att uppnå dessa mål. Ärligt talat, anser ni verkligen att det i det resolutionsförslag som vi har framför oss ägnas tillräcklig uppmärksamhet åt de betydande framsteg som har uppnåtts? Kommissionen ville säkerligen mer och utövade starka påtryckningar för att uppnå mer under långa månader av svåra förhandlingar. Men som parlamentsledamöterna vet från sina dagliga överläggningar är resultatet av förhandlingar sällan, om ens någonsin, perfekta.
Vi måste också vara ärliga mot oss själva: vårt eget genomförande av våra höga normer för skydd av personuppgifter är långt ifrån idealiskt. Resultat från Eurobarometer nyligen visar att Europeiska unionens medborgare har oroväckande låga kunskapsnivåer om sina rättigheter och skyldigheter. Så låt oss vara försiktiga innan vi predikar för resten av världen. Huvudfrågan i dag inom detta område är: är det realistiskt att tro att vi kan åstadkomma mer?
I resolutionen uppmanas kommissionen att tala om för Förenta staterna att landets eftergifter inte är tillräckliga. Syftet är vidare att försöka inleda nya förhandlingar för att nå en bättre lösning. Resolutionens kravlista är utan tvivel mycket bra, men för den oss närmare våra mål? I ljuset av vår erfarenhet under de senaste tolv månaderna är jag rädd att jag måste upplysa parlamentet om att detta är en utopi.
Följden av att avvisa paketet kommer inte att bli ett bättre paket, utan inget paket alls. Utan paket kommer vi inte en millimeter närmare våra mål, som jag trodde var våra gemensamma. Det leder i alla fall inte till bättre skydd av personuppgifter i Förenta staterna. Vi skulle bara kasta bort alla dessa förbättringar, som uppnåtts med stor möda.
Inte heller bidrar det till det framtida samarbetet mellan EU och USA. För att påverka Förenta staterna måste vi vara en trovärdig samtalspartner. En trovärdig samtalspartner åstadkommer resultat. Att efter ett års förhandlingar inte ha åstadkommit något, uppfyller inte trovärdighetskravet, och tro mig, det finns röster i Washington som bara är allt för beredda att säga till departementschefen Tom Ridge: ”Vi sade ju att det var bortkastad tid att förhandla med dem.” Det finns därför en verklig risk att Förenta staterna kommer att lämna förhandlingsbordet för att inte återvända.
De personer i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor som försvarar resolutionen kanske säger att detta är ett osannolikt katastrofscenario och att kommissionen kommer med skrämselpropaganda för att ursäkta sina egna dåliga resultat. Visst, man kan inte veta någonting säkert i förväg, men om jag vore parlamentsledamot skulle jag inte ta för givet att resolutionens mål kan nås.
Fråga er själva om det är troligt att Förenta staterna plötsligt skulle dubblera de förändringar man är beredd att göra och göra det före juni, så som begärs i resolutionen? Parlamentsledamöterna har haft egna kontakter med amerikanska företrädare under de senaste månaderna och jag är säker på att ni har bildat er en egen uppfattning om deras öppenhet för våra argument.
Resolutionen och dess försvarare pekar också på inhämtandet av passagerarnas medgivande till överföringen som den magiska lösningen medan vi skickligt förhandlar fram en ny och bättre uppgörelse. Låt mig upprepa kommissionens fulla och aktiva stöd för åtgärder som garanterar att passagerarna är fullständigt och korrekt informerade och om möjligt ger sitt samtycke. Men detta bör vara i tillägg till – inte i stället för – de åtgärder vi har vidtagit för att förbättra skyddet i Förenta staterna.
Under det senaste året har parlamentet varit en ytterst aktiv och öppenhjärtig deltagare i denna diskussion. Därigenom har kommissionen utan tvekan stärkt sin ställning i förhandlingarna med Förenta staterna. Självklart bör parlamentet inte tiga på detta stadium. Jag väntade mig faktiskt fler uttryck för engagemang och konstruktiv kritik. Naturligtvis är det ingen som begär att parlamentet skall säga att det sympatiserar med och stöder det amerikanska systemet och den amerikanska linjen. Kommissionen stöder verkligen inte ograverat den amerikanska linjen och vi kommer heller inte att upphöra att försöka åstadkomma förbättringar av den. Jag har faktiskt för närvarande fortfarande kontakt med de amerikanska myndigheterna för att befästa och klargöra deras åtaganden om under vilka förhållanden de kommer att kunna överföra passageraruppgifter till myndigheter i tredjeland. Således arbetar vi fortfarande på att ytterligare förbättra situationen – och kommer att fortsätta att göra det – innan kommissionen fattar sitt slutliga beslut om att skyddsnivån befunnits adekvat. Det är en sak att det som erbjuds inte är perfekt, och något helt annat att eftersträva att det raseras fullständigt – vilket är fallet i resolutionen i dess nuvarande lydelse. Det är anledningen till att jag ber er att avvisa detta resolutionsförslag.
Avslutningsvis skall jag sammanfatta de alternativ som ligger framför parlamentet. Ett avvisande av förslaget ger klarsignal för kommissionens föreslagna paket – de förbättringar av uppgiftsskyddet som vi förhandlade fram med Förenta staterna. Bland dessa större förbättringar finns årliga gemensamma genomgångar för att göra det möjligt för oss att hålla noggrann uppsikt över saker och ting, och ett tydligt slutdatum efter tre och ett halvt år. Det skulle också göra slut på rättsosäkerheten och hotet om sanktioner för flygbolagen. Jag är också säker på att det skulle bli positiva sidoeffekter för samarbetet mellan EU och USA. Detta är det första alternativet. 
Det andra alternativet är att anta förslaget till resolution, vilket skulle innebära att man avstår från dessa fördelar i utbyte mot en principdeklaration och en önskelista som – måste jag tyvärr säga – inte är realistisk. 
Hernández Mollar (PPE-DE ).
   – Fru talman! Vi diskuterar återigen här i kammaren en fråga som bara är alltför bekant. Sedan uppgifter om passagerare, vars slutdestination eller transitdestination är Förenta staterna, första gången överlämnades till Förenta staterna för över ett år sedan, har parlamentet uttryckt stor oro över det fullständigt oacceptabla sätt på vilket denna information har översänts och fortfarande översänds.
I dag diskuterar vi emellertid återigen denna fråga, men under något andra förhållanden. För det första för att vi framför oss har ett kommissionsbeslut som beskriver graden av skydd som Förenta staterna garanterar för de uppgifter som vidarebefordras till dem som ”rimlig”, och för det andra för att de tragiska attackerna nyligen den 11 mars i Madrid – efter attackerna den 11 september – tvingar oss alla att tänka efter och acceptera att det bara är genom internationellt samarbete som vi kan övervinna en brutal och obarmhärtig fiende som ger sig på fria och demokratiska samhällen som våra.
Mina damer och herrar! Min grupp är inte helt nöjd med det beslut kommissionen lägger fram för oss. Vi instämmer till och med i delar av den kritik som uttrycktes av föredraganden i betänkandet. Men vad skall vi göra? Skall vi börja om från början? Skall vi vänta ytterligare ett år? Skall vi bry oss om att stärka lagliga garantier så mycket som möjligt medan terroristerna förflyttar sig fritt från en kontinent till en annan och obarmhärtigt mördar tusentals människor som tillfälligtvis inte fått någon rätt att försvara sig?
Låt oss vara realistiska. Låt oss acceptera denna nya rättsliga ram för samarbete med Förenta staterna, trots alla våra förbehåll. Låt oss genomföra en testperiod och vid behov se över den senare. Allmänheten, som är förfärade över allt detta våld, skulle inte förstå någon annan lösning just nu.
Förhandlingarna mellan gemenskapens myndigheter och myndigheterna i Förenta staterna har lett till överenskommelser, och jag tror inte att deras betydelse skall underskattas: vi har lyckats minska de uppgifter som skall vidarebefordras, begränsa insamlingens syften, begränsa den tid de skall lagras och garantera att våra medborgare har system som gör att de kan korrigera uppgifterna och inge klagomål om dessa skulle användas felaktigt. Efter en period på tre och ett halvt år skulle överenskommelsen dessutom kunna ses över mot bakgrund av de resultat som uppnåtts. Detta innebär inte att den överenskommelse som uppnåtts är fullständigt idealisk, men den är ändå tillfredsställande i vissa hänseenden.
Som jag sagt har också omständigheterna förändrats och detta på ett tragiskt sätt. Europeiska unionen – och detta visades i Europeiska rådet som just ägt rum – har fullt och fast förklarat krig mot terrorismen. Effektiva åtgärder i detta hänseende kräver samarbete och samordning inom Europeiska unionen, mellan polisen och de rättsliga myndigheterna i medlemsstaterna och mellan de organ som Europeiska unionen har inrättat för detta ändamål – där jag skulle vilja betona Europol och Eurojust – men också genom samarbete med tredjeland, och det finns inga som helst tvivel om att vi delar den gemensamma målsättningen och bestämda avsikten att besegra terrorismens gissel med Förenta staterna.
Slutsatsen, mina damer och herrar, är att jag tror att den överenskommelse vi diskuterar i dag, och som har varit föremål för ett ytterligt kritiskt betänkande från föredraganden, innebär en rimlig avvägning mellan att genomföra välbehövliga säkerhetsåtgärder och bevara de medborgerliga rättigheterna. Överenskommelsen ger också medborgarna ett visst skydd och en viss rättssäkerhet som vi skulle förlora om vi beslutade att återförvisa beslutet till kommissionen, och detta skulle leda till ytterligare en period av rättsligt vakuum. 
Paciotti (PSE ).
   – Fru talman! Jag tackar fördragandet för hennes arbete och det utmärkta förslaget till resolution som hon utarbetat, ett förslag som jag fullständigt instämmer i.
Det är alltför uppenbart att Förenta staterna, precis som vilket annat land som helst som vill bekämpa terrorismen, har rätt att genomföra vilken typ av kontroll som helst av identiteten hos dem som kommer in på deras territorium, anledningen till inresan och hur länge de stannar. Europaparlamentet har därför ofta hoppats på och fortsätter att kräva en internationell överenskommelse som fastställer vilka personuppgifter för flygpassagerare som automatiskt måste översändas i förväg till Förenta staternas säkerhetsavdelningar, vilka ytterligare uppgifter som kan krävas, vem som kan använda dem, hur länge de kan lagras, vilket ansvar flygbolagen har vid felaktig återgivning eller överföring av uppgifter och, framför allt, vilken upprättelse passagerare erbjuds vid ett misstag eller vilka överklaganden som är möjliga om deras rättigheter kränks.
Trots de långa förhandlingarna ger Förenta staternas unilaterala åtaganden inte de garantier som krävs, och inte heller en rimlig skyddsnivå. Detta beror på att åtagandena inte utgör någon bindande internationell överenskommelse. Det anges uttryckligen att de inte resulterar i några rättigheter för någon offentlig eller privat part. Det beror också på att en stor mängd personuppgifter, som varierar beroende på individuella företags praxis, erhålls genom direkt tillgång till olika flygbolags arkiv. Dessa uppgifter samlas in för privata syften och kan se annorlunda ut om de samlas in av säkerhetsskäl. Alla som inte lämnar Förenta staterna med det returflyg de bokat kan exempelvis betraktas som misstänkta. Nu är vi alla vana vid att köpa tur- och returbiljetter eftersom de ofta kostar mindre än en enkel resa. Om vi skulle få svara på en fråga från en polis eller en tulltjänsteman om dagen för vår återresa skulle vi ange det exakta datumet och inte det som står på flygbiljetten som vi inte avser att använda för återresan. Det datum som gäller är emellertid det som står i flygbolagets arkiv. Förstår ni vilka allvarliga missförstånd som kan uppstå om uppgifter som samlats in för kommersiella syften används okontrollerat av säkerhetsskäl? Detsamma gäller uppgifternas riktighet, såsom korrekt och fullständig stavning av namn.
Personligen väntar jag fortfarande på att rådet skall besvara en brådskande fråga om den allvarliga incident som drabbade en italiensk medborgare som arresterades när han kom till Förenta staterna och sändes tillbaka till Europa, på grund av ett misstag och utan att få möjlighet att förklara sig. En europeisk företagsledare som drabbas av ett liknande missförstånd och därför orättvist anses som misstänkt kan få sin karriär förstörd. Hur skall han kunna få upprättelse?
Det är fel och farligt, även när det gäller att effektivt bekämpa terrorismen, att vara beroende av godtycklig insamling av uppgifter som inte valts ut särskilt av säkerhetsskäl, och det är orättvist att inte tillhandahålla instrument för att snabbt och effektivt kunna rätta felaktiga uppgifter för dem som berörs. Jag minns att det i artikel 8 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna fastställs att ”var och en har rätt att få tillgång till insamlade uppgifter som rör honom eller henne och att få rättelse av dem”. Kommissionens beslut följer inte gemenskapslagarna eller unionens principer. Kommissionen går längre än de befogenheter den har genom artikel 25 i direktivet om skydd av uppgifter, när den slår fast att Förenta staterna tillhandahåller lämpligt skydd för de europeiska medborgarnas rättigheter. Det är inte sant att det är omöjligt att få mer rimliga resultat. De amerikanska föreningarna för skydd av grundläggande rättigheter kräver själva bättre lagstadgat skydd i sitt land. 

Watson (ELDR ).
   – Herr talman! Kommissionen är i ett föga avundsvärt läge. Flygbolagen bryter sannolikt mot lagen om dataskydd genom att ge de amerikanska myndigheterna konfidentiell information om sina passagerare. Att inte vidta åtgärder skulle skada våra flygbolag och kan leda till avbrott i resandet till USA, att inte handla skulle vara att rasera skyddet för den enskildes privatliv i Europeiska unionen. 
Kommissionen har försökt att nå ett avtal med Förenta staterna. Det finns en utbredd oro över avtalet. Den delas av artikel 29-arbetsgruppen för uppgiftsskydd och sannolikt av de statsöverhuvuden och regeringar som möttes förra veckoslutet och som ändrade ordförandeskapets förslag till slutsatser i denna fråga. Oron har i högsta grad bekräftats av parlamentet i detta betänkande. I Förenta staterna finns det uppenbart en vitt spridd kritik mot de metoder som regeringen antagit i kampen mot terrorism, oavsett om det gäller politiken att kvarhålla personer utan rättegång eller det sätt på vilket statens tunga hand läggs över områden som detta.
Kommissionens föreslagna uppgörelse om överföring av uppgifter är alltför långtgående: mer information eftersträvas än vad som är strikt nödvändigt. Informationen kan bevaras alltför länge utan rätt för den enskilde att korrigera den. Personer som nekas att stiga ombord på flygplan har inte rätt till någon ersättning och ingen rätt att vända sig till domstol om deras personuppgifter skulle missbrukas av staten. Liberaldemokraterna anser att det är möjligt att ta i med hårdhandskarna mot terrorismen och stå fast vid de fördrag som vi har undertecknat om medborgerliga rättigheter. Vi böjer oss inte för någon i vår beslutsamhet att bekämpa terrorismen. Vi ber enträget våra medlemsstater att agera mer effektivt. Vi erkänner behovet av att samarbeta med demokratier på andra sidan Atlanten, men låt oss göra det på ett intelligent sätt, med en reaktion som är väl avpassad och rimlig, och inte offra våra rättigheter i vår föresats att bekämpa dem som hotar oss. 
Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för hennes stora arbetsinsats i denna fråga och säga att min grupp stöder detta betänkande.
Synpunkten har redan framförts – inte minst av kommissionär Frits Bolkestein – att det är en fråga om att hitta en balans mellan säkerhet och medborgerliga rättigheter. Det är vårt arbete som parlamentariker att noga granska föreslagna avtal och att försvara de medborgerliga rättigheterna. Min grupp anser att balansen är fel i avtalet, eftersom det råder osäkerhet om uppgiftsskyddet. På många sätt är det en sorts fiskepolitik – en vidöppen trål i hopp om att fånga något, och vem bryr sig så att säga om bifångsterna.
Vi har redan hört om problemet med personer som nekas att stiga ombord. Vad händer med dem? Vad händer med deras anställningsutsikter om de inte kan komma in i Förenta staterna på grund av att några av deras uppgifter inte ser som de skall? Möjligheten att överklaga och få upprättelse är av avgörande betydelse i varje rättslig situation.
Vi vet redan att en del flygbolag i Europeiska unionen har fått betala avsevärda summor i böter till Förenta staterna för att inte ha tillhandahållit fullständiga uppgifter. De har gjort klart att de gärna möter den amerikanska regeringen i domstol om just dessa böter. Detta ger även upphov till frågan om huruvida våra egna institutioner, trots den svåra situationen, har rätt att i ett internationellt sammanhang i praktiken sätta sig över våra egna bestämmelser och kontroller när det gäller uppgiftsskydd.
Till sist, när det gäller passagerarnas samtycke: detta blir helt meningslöst om det inte har någon annan konsekvens än att man frånsäger sig rättigheter som man i vilket fall som helst inte var säker på att man hade. Det är därför vi skall stödja betänkandet. 
Cappato (NI ).
   – Kommissionär Bolkestein! Vi kommer aldrig att enas om balansen mellan säkerhet och frihet om vi inte först kommer överens om att denna balans måste omsättas i praktiken med avseende på lagen.
Kommissionär Bolkestein! Under 13 månader har lagen i 15 länder i Europeiska unionen och till och med gemenskapsförordningar överträtts varje dag. Ni har inte tagit itu med det. Vi skulle inte ha inlett förhandlingar som dessa med den svaga ställningen som en part har som är villig att ge upp respekten för och upprätthållandet av sin egen lag. I dag befinner vi oss naturligtvis i en svag ställning eftersom vi redan gjorde det när förhandlingarna inleddes. De amerikanska säkerhetsmyndigheterna kan inte på något sätt kräva att flygbolagen skall överföra personuppgifter i strid mot lagen. Detta är bara möjligt därför att ni, herr kommissionär, ni alla, Europeiska kommissionen, medlemsstaterna och majoriteten av dem som garanterar privatlivet, accepterade allt detta.
Det kunde ha funnits en alternativ lösning: en lösning som exempelvis innebär att de amerikanska säkerhetsmyndigheterna utarbetar enkla visumsystem, som ligger till grund för de personuppgifter den enskilde lämnar, inte till flygbolaget för kommersiella syften, utan till säkerhetsmyndigheterna. Ni ville inte genomföra denna lösning eftersom ni, precis som Förenta staterna, gör förberedelser för att tillåta att uppgifter som samlas in för kommersiella syften används för säkerhetssyften. Detta strider mot Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Att bekämpa terrorism genom att tolerera olaglighet i 13 månader är en sann bild av vad detta Europa gör; och ”herr terrorism” har utnämnts på samma grunder. Europol och Eurojust medger ingen demokratisk kontroll, eller kontroll från EG-domstolen. Det är inte på detta sätt man bygger upp ett Europa mot terrorismen! 
Pirker (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det finns inte utrymme för känslor i denna diskussion. Terrorister räds vare sig våra diskussioner, direktiv eller bestämmelser; det enda de fruktar är konkret och effektiv handling.
Vi kommer att behöva fortsätta att vidta lämpliga åtgärder för att skydda oss och EU:s allmänhet. Detta innebär att vi måste agera i stället för att hålla ändlösa diskussioner. Vad vi behöver är samarbete både inom EU och med länderna utanför, i synnerhet med USA. Men vi förväntar oss självklart att vissa grundregler skall fastställas för USA och naturligtvis att reglerna skall efterlevas. Kommissionen har gått med på vårt förslag om att vissa förväntningar måste uppfyllas. Till exempel att de enda uppgifter som överförs skall vara sådana som bidrar till att bekämpa terrorism, att uppgifterna bevaras under en lämplig tidsperiod som vi begärde skall förkortas, att endast en amerikansk myndighet har tillgång till uppgifterna, att det är möjligt att kontrollera vad de används till, att passagerarna informeras och att EU:s medborgare har en EU-myndighet som representerar dem.
Dessa var bland annat våra krav och vi försäkrades om att de skulle följas. Om de har följts, och om vi även kan inrätta ett ”push”-system med filter, bör vi utnyttja möjligheten att söka upp andra som vi kan samarbeta med i kampen mot terrorismen.
Vi är ett steg från att slutföra detta. Vi bör se till att vi agerar omedelbart, innan det är för sent för EU och för dess medborgares säkerhet. 
Swiebel (PSE ).
   – Herr talman! Först av allt vill jag innerligt gratulera Johanna Boogerd-Quaak till hennes utmärkta och tydliga politiska analyser och hennes ihärdighet. Denna ihärdighet kommer att komma väl till pass.
Jag upprepar återigen vad jag tidigare sagt, nämligen att terrorismen måste bekämpas, men alla medel är inte berättigade. Den överenskommelse som vi diskuterar i dag är ett sådant medel som går för långt i fråga om terrorismbekämpning. Även om kommissionen i sitt konstaterande av adekvat skyddsnivå drog slutsatsen att USA erbjuder en lämplig skyddsnivå för de passageraruppgifter som överförs, är jag inte alls så övertygad. Den nuvarande överenskommelsen ger inte EU-medborgarna tillräckliga garantier. Det finns inga tillfredsställande rättsliga medel för de medborgare som hamnar i svårigheter, vilket har visats i de exempel som ett antal ledamöter har givit. Dessutom stadgas det tydligt att uppgifterna även kan användas för andra syften, som den interna brottsbekämpningen i USA. I detta avseende är inte den tredje part till vilken uppgifterna överförs specificerad, och det är mycket svårt att övervaka vad som sker med dem.
Artikel 29-arbetsgruppen har kommit fram till den enhälliga slutsatsen att denna överenskommelse strider mot EU-rätten. Faktum är att även rådet i februari ingående diskuterade huruvida de amerikanska åtgärderna eventuellt strider mot EU:s nationella lagstiftning. Som Graham Watson redan har kommenterat med hänsyn till det senaste Europeiska rådet, har den betänkligheten inte tagits bort – snarare tvärtom. Det ser därför ut som om kommissionen är den enda institution som fortfarande håller fast vid sin slutsats om en lämplig skyddsnivå. Kanske är tiden inne för kommissionen att bekänna att den har gjort fel och medge att den har överträtt sina befogenheter. Det nuvarande förslaget är bristfälligt och det är därför som kommissionen måste lägga fram ett nytt, ett som innehåller tillräckliga skyddsmekanismer för EU:s medborgare.
Under nästan ett år har nu EU:s lagstiftning överträtts under förevändningen att bekämpa terrorism. Om kommissionen är så övertygad om att denna överenskommelse följer EU:s lagstiftning och inte strider mot fördraget, så övergår det verkligen mitt förstånd varför den inte är beredd att tillämpa förfarandet i artikel 300 i EG-fördraget och låta EG-domstolen genomföra ett antal kontroller. Det gläder mig därför att detta alternativ fortfarande är möjligt i den resolution som vi har framför oss. Sanningen är att kampen inte är över på länge ännu. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag stöder i högsta grad föredragandens ståndpunkt. Jag instämmer i allt vad hon sade.
Jag blev ganska chockad över kommissionär Frits Bolkesteins attityd mot parlamentet i dag. Den var oerhört arrogant, minst sagt. Parlamentet har intagit en ståndpunkt som är mer i linje med fördragen än med kommissionens ståndpunkt. Kommissionen bör se till att fördragen efterlevs och att överföringen av uppgifter till fullo överensstämmer med EU:s lagstiftning om skydd av uppgifter. I mars förra året bad parlamentet kommissionen att göra detta. Det enda den tycks ha gjort är att ha gått i väg och sedan kommit tillbaka och påstått att skyddsnivåerna är adekvata. Kommissionären sade att adekvata skyddsnivåer från USA:s sida är det bästa han kan åstadkomma och att parlamentets hållning är ansvarslös. Det anser jag är obefogat. Det är en nonchalant attityd mot sedan länge tillkämpade och fastställda medborgerliga rättigheter.
Vad som sagts i dag gäller tillgång till uppgifter, försök att korrigera fel, det syfte för vilket dessa uppgifter kommer att användas, vart de kan komma att skickas och, i synnerhet, människors rätt att vända sig till domstol. Människors liv kan komma att drastiskt ändras till följd av felaktiga uppgifter som behålls om dem eller misstag som har begåtts. Varför skall Europeiska unionens medborgare ha en annan skyddsnivå än amerikanska medborgare? Helst skulle jag vilja se ett omedelbart slut på överföringen av personuppgifter ur bokningsregistret till USA tills vi har fått till stånd en permanent rättslig lösning.
Detta är inte rätt sätt att bekämpa terrorism. Om vi åsidosätter rättstatsprincipen och sedan länge fastställda medborgerliga rättigheter, låter vi terroristerna vinna inte bara på en front, utan på alla. Vi skapar en mycket mörk och hotfull framtid för alla. Detta är inte rätt taktik. Medborgerliga rättigheter måste upprätthållas. Man behöver bara titta på Förenta staterna för att se vilka metoder som på senaste tid har tillgripits för att bekämpa terrorismen. De fungerar inte. Den s.k. Patriot Act och andra åtgärder fungerar inte. Allt de gör är att undertrycka vanliga laglydiga medborgares rättigheter, utan att de har någon rätt att vända sig till domstol. Jag anser inte att detta är den rätta vägen framåt under 2000-talet. 
Von Boetticher (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag ville nyligen flyga till Kina. För att kunna göra det, var jag tvungen att ansöka om visum och skaffa fram en hel uppsättning med högst personliga uppgifter. Förutom att flyga från Frankfurt till Peking, planerade jag att ta ett anslutande flyg med ett kinesiskt flygbolag från Peking till Guilin. Detta innebar att en del av uppgifterna överfördes från ett flygbolag till ett annat, vilket är en process som gör det möjligt för den kinesiska staten att komma över en stor mängd personuppgifter. Jag måste berätta för Jean Lambert att jag inte känner till att det finns någon som helst lagstiftning om uppgiftsskydd i Kina. Jag kan inte heller fråga vem som där lagrar mina uppgifter eller vilka uppgifter som lagras för något speciellt syfte. Jag kan inte be att de korrigeras, kontakta den kinesiska datatillsynsmannen eller ställa regeringen inför rätta. Trots det bannlyser vi inte flyg till Kina eller kräver allmänna överenskommelser.
Nu vet jag att det finns en stor skillnad i detta, nämligen den att när man flyger till USA kan de med sitt system direkt tillgå eller ”pull” era uppgifter, i stället för att de överförs, eller blir ”pushed”, till dem. USA har direkt tillgång till våra system; de är inte begränsade till de uppgifter som vi överför till dem. Låt mig tillägga, herr kommissionär, att kraven som vi ställer inte har någonting att göra med något slags önskelista; detta är EU:s lagstiftning om uppgiftsskydd i svart på vitt. Det är nu er plikt att byta till ett ”push”-system. Jag skulle vilja ha ett svar från er, och det nu. I brist på det vädjar jag om större lugn. Det faktum att det råder olika normer för uppgiftsskydd, innebär inte att medborgarnas rättigheter är hotade. USA har ett befogat intresse i detta fall, nämligen att de försvarar sitt land. Jag är tveksam till huruvida andra länder kan göra anspråk på detsamma, trots att de ignorerar vår lagstiftning om uppgiftsskydd.
Jag kan tillägga, mina damer och herrar, att jag aldrig kom till Kina, eftersom jag inte lämnade in informationen till mitt visum i tid. Dessvärre hade jag inte något rättsligt medel mot det heller. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det kan inte råda någon tvekan om vårt behov att bekämpa det ökade hotet från den internationella brottsligheten och, allra viktigast, från terrorismen. Det kan inte heller råda någon tvekan om att det krävs ett nära samarbete, både på gemenskapsnivå och på transatlantisk nivå. Vad som emellertid bekymrar mig, är att vi kanske underminerar den sunda balansen mellan säkerhet och rättvisa genom att främja ett omfattande övervakningssystem för varenda passagerare, varenda medborgare. Därigenom överträds proportionalitetsprincipen, som varje demokratiskt samhälle alltid måste följa.
Kommissionär Frits Bolkestein frågar oss vilket budskap vi vill förmedla till våra partner. Vad vi måste sända är ett tydligt meddelande om att vi vill samarbeta i fråga om våra gemensamma mål samtidigt som vi följer våra lagar. Vi fick verkligen ett högst välkommet bidrag från artikel 29-arbetsgruppen med de nitton centrala informationspunkter som förefaller mig vara tillräckliga för att skydda passagerarsäkerheten. Vi vill också ha garantier för lagringen av denna information, för rätten att överklaga och för det sätt som informationen används på.
Herr kommissionär! Vilken typ av meddelande sände vi till medborgarna i mars 2003 när parlamentet ansåg att överföringen av passageraruppgifter (PNR, Passenger Name Records) var oacceptabel om garantier inte gavs för skäliga skyddsnivåer och överensstämmelse med gällande gemenskapsregler? Eller i oktober 2003, när vi såg att kommissionens egna slutsatser pekade mot att det erbjudna skyddet ansågs oskäligt? Herr kommissionär! Ni har hört anföranden om det dilemma som ni ställt parlamentet inför genom omröstningen om detta förslag till resolution. Låt mig ställa en annan fråga till er för att komma till kärnan i diskussionen: vad har ändrats sedan mars eller oktober 2003 som rättfärdigar parlamentets ändrade inställning? 
Santini (PPE-DE ).
   – Herr talman! Känslomässigt sett måste jag uppriktigt säga att mitt anförande kommer att låta annorlunda jämfört med ett som jag skulle ha hållit före den 11 mars 2004. Det vill säga innan den tragiska händelse som inträffade i Spanien. Låt oss vara uppriktiga: vi hade delvis accepterat, eller vi hade i alla fall vant oss vid 11 september-tragedin, och därför hamnade frågan om den information som USA kräver inom en normal legitimitetstvist.
Jag anser att vi måste börja med antagandet att medborgarna, i alla händelser, tydligt måste informeras i förväg om det faktum att de kommer att ställas inför sådana krav och följaktligen en sådan kontroll. Medborgarna måste också lika tydligt informeras om användningen av och ändamålet med informationen. I synnerhet den information som sträcker sig utöver att omfatta rena personuppgifter och som till exempel avslöjar religionstillhörighet eller politisk tillhörighet, eller anger smak eller vanor av en extremt känslig natur. I det hänseendet vill jag nämna direktiv 95/46/EG som jag åberopade för en stund sedan gällande en förfrågan om förtydligande riktad till kommissionär Frits Bolkestein om den språkvetenskapliga folkräkningen i Sydtyrolen. Jag hoppas, herr kommissionär, att kunna få ett svar innan dagens slut.
Det finns en princip som gäller även i detta fall. Det vill säga att det i artikel 6.1 c fastställs att insamlade personuppgifter skall vara ”adekvata och relevanta och inte får omfatta mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål för vilka de har samlats in och för vilka de senare behandlas”. Precis! Jag anser att frasen ”inte får omfatta mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål” ger diskussionen ett mycket vidare omfång. Syftena är kända: detta handlar om att bekämpa terrorism; och sanningen att säga skingras tveksamheterna, i varje fall för min del. Jag försöker också att överkomma min tvekan om antalet byråer som har tillgång till uppgifterna, om det faktum att man använder ett system med omedelbar tillgång, om avsaknaden av förfarande för överklagande och många andra synpunkter. Om jag tar hänsyn till det faktum att allt detta är för det syfte som vi alla känner till – kampen mot terrorismen – anser jag det vara en nödvändig uppoffring för ett högre ändamål
Cederschiöld (PPE-DE ).
   Herr talman, kommissionsledamot och kolleger! EU måste naturligtvis vara med i den internationella kampen mot terrorism och slutsatserna från Europeiska rådet förra veckan visar också det.
Här fattas en tydligare analys när det gäller frågorna kring hur rättssäkerhetsstaketet skall se ut, den demokratiska kontrollen som skall omgärda åtgärderna. Det är hög tid att unionen tar balansgången mellan terroristbekämpning, brottsbekämpning och de grundläggande rättigheterna på allvar. Den nye terroristtsaren borde ha en integritetstsar som medspelare. Det skulle vara möjligt redan nu – innan konstitutionen trätt i kraft – att garantera den demokratiska insynen, om den politiska viljan fanns.
EU skall inte spela bort respekten för privatlivet, integriteten. Europa är en föregångare på det området, och artikel 29 i kommitténs invändningar inger stark oro. Målsättningen är givetvis en global lösning, och medborgarna måste där ha samma och höga rättssäkerhet. Terroristbekämpningen är mycket svårare och kräver mycket mer mångfacetterade angreppsvinklar. Denna lösning kommer inte att avskaffa all terrorism. Det verkar ibland som om man trodde det.
Avslutningsvis vill jag påpeka följande. Det är en ytterst otillfredsställande situation vi befinner oss i. Bolkestein har just visat detta genom sitt anförande. Redan innan parlamentet tar ställning i frågan, har rådet dessutom gått ut och meddelat att det tänker acceptera de amerikanska kraven, vilket gör att man kan undra varför parlamentet i ett sådant läge över huvud taget skall tycka någonting.
Jag uppmanar kommissionen att, oavsett hur voteringen går i denna fråga, oförtröttligt sträva vidare mot såväl bättre rättssäkerhetsskydd som skydd mot terror i många andra former än bara denna. 
Boogerd-Quaak (ELDR ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill varmt tacka er alla för era kommentarer, men jag skulle vilja göra ett tillägg. Faktum är att jag är lite förvånad över kommissionär Frits Bolkesteins uttalande. Han sade: ”vi förhandlar fortfarande och vi kommer sedan att bestämma huruvida det vi gör är riktigt”. Enligt min uppfattning hade vi emellertid en adekvat skyddsnivå framför oss, som ni beskrev som fungerande. Ni måste bestämma er: antingen fungerar den eller inte.
Till Hubert Pirker vill jag säga att enligt den nederländska nämnden för personuppgifter finns det 1 800 tillsynsorgan och brottsbekämpande instanser i USA som kan använda sig av dessa uppgifter.
Det finns fortfarande ett stort antal frågetecken. Om till och med Europeiska kommissionen är osäker, varför skulle då parlamentet nu ge sitt godkännande? Jag är ganska övertygad om att, i det fall detta fortsätter, kommer vi att behöva be EG-domstolen att råda oss om huruvida denna överenskommelse enligt dem är skälig, och om en lätt överenskommelse som inkräktar så drastiskt på EU-medborgarnas uppgifter kan ingås. Detta är den enda vägen som är öppen för oss och vi måste ta den, för det har fattats beslut om denna lätta överenskommelse. Herr kommissionär! Jag vill återigen be er att dra tillbaka denna överenskommelse och lägga fram en bättre sådan. 
Bolkestein,
   . Herr talman! Jag vill tacka parlamentsledamöterna för deras olika inlägg.
Jag skall kortfattat svara på några av inläggen och börjar med Graham Watsons kommentarer. Han är inte längre kvar i kammaren men kommer säkerligen att ta del av förhandlingsreferatet från denna session. Graham Watson sade att artikel 29-arbetsgruppen har avvisat kommissionens föreslagna slutsats att det föreligger adekvat skydd. Det är helt rätt. Som svar vill jag säga att artikel 31-arbetsgruppen har godkänt kommissionens slutsatser med kvalificerad majoritet – 13 röstade faktiskt för och 2 emot. De två medlemsstater som röstade mot var Luxemburg och Italien.
Min andra kommentar gäller de synpunkter som framfördes av Johanna Boogerd-Quaak och Elena Ornella Paciotti när det gäller begäran att få tillgång till egna uppgifter. De amerikanska åtagandena omfattar sådan tillgång på ett sätt som kommissionen finner tillfredsställande. Vi måste kontrollera att åtagandena uppfylls i praktiken och att det finns sätt att övervaka detta. Den gemensamma översynen och möjligheten för Europeiska unionens kommissionärer för uppgiftsskydd att ingripa skall sörja för den saken.
Elena Ornella Paciotti nämnde också internationella avtal på längre sikt. Kommissionen strävar efter en multilateral lösning via ICAO (International Civil Aviation Organization) men det kommer, som Elena Ornella Paciotti säkert förstår, att ta tid.
Jag återvänder till Johanna Boogerd-Quaaks kommentar om ett internationellt avtal som legaliserar ”pull”-systemet. Hubert Pirker kommenterade också detta. Här skulle jag vilja framhålla att kommissionen är för en övergång från ”pull” till ”push”, och trots att detta i princip är en fråga för flygbolagen förbereder kommissionen åtgärder som skall underlätta övergången och göra den möjlig under de kommande månaderna. Det är nödvändigt att skapa en rättslig grund för ”pull”-systemet tills ”push”-systemet finns på plats. Trots detta får inte denna bestämmelse i det internationella avtalet bli en ursäkt för att försena introduktionen av ”push”.
Marco Cappato sade att kommissionen borde slopa sitt initiativ för en europeisk PNR-politik. Kampen mot terrorism är global. Europeiska unionen har inte råd att utveckla en egen politik på detta område, som anses vara ett viktigt bidrag till kampen mot terrorism och organiserad brottslighet. Förra torsdagen välkomnade Europeiska rådet kommissionens avsikt att lägga fram ett förslag i mitten av året. Det uppmanade rådet att handla före årets utgång. Kommissionen kommer givetvis att sörja för att dess förslag fullt ut ligger i linje med medborgerliga rättigheter i allmänhet och med bestämmelser om skydd av personuppgifter i synnerhet.
Marco Cappato kritiserade också att lagen inte tillämpas. Jag antar att den kommentaren och kritiken riktar sig till de myndigheter som ansvarar för skyddet av personuppgifter i medlemsstaterna. Som Marco Cappato och övriga ledamöter säkert förstår är det medlemsstaterna och inte kommissionen som skall se till att direktivet om skydd av personuppgifter efterlevs.
Beträffande det internationella avtalet hänvisade Joke Swiebel till artikel 300 i fördraget. Kommissionen behöver inte rådfråga EG-domstolen om avtalets laglighet eller om slutsatsen att det föreligger ett adekvat skydd.
Giacomo Santini och flera andra frågade om passagerare blir informerade – eller inte – om sina rättigheter. Skyldigheten att informera passagerare åligger den dataregisteransvarige – i det här fallet först flygbolagen och därefter Förenta staternas regering. USA:s åtaganden inbegriper en klar förpliktelse i detta avseende. Kommissionen arbetar tillsammans med flygbolagen och resebyråbranschen för att se till att medborgarna får tillgång till den fullständiga och korrekta information som de bör få vid lämplig tidpunkt, helst innan de köper sina biljetter.
Till sist – och generellt sett – upprepar jag vad jag sade tidigare, att kommissionen inte stöder eller godkänner den amerikanska linjen, men delar vissa av åsikterna om dess effektivitet. Vi måste dock vara realistiska och vi bör ta de förbättringar som nu erbjuds. Följaktligen är det inte så att vi stöder den amerikanska linjen, utan kommissionen försöker på alla sätt att betona att detta är den bästa möjliga lösningen och att ingen annan erbjuds. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Bolkestein.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag klockan 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0135/2004) av Herbert Bösch för budgetkontrollutskottet om skydd av gemenskapens ekonomiska intressen och bedrägeribekämpning – årsrapport 2002 (KOM(2003) 445 – C5-0593/2003 – 2003/2248(INI)). 
Bösch (PSE ),
   – Herr talman, mina damer och herrar! År 2002 såg vi återigen en kraftig ökning av missbruk, vanstyre och oegentligheter i EU som vi var tvungna att ta hand om. Om vi lägger ihop de fall som rapporterades i medlemsstaterna och vad OLAF – några år tidigare, det måste medges – drog fram i ljuset, så talar vi om över två miljarder euro. Jag kan inte erinra mig en tidpunkt då denna summa var så ansenlig.
Låt mig betona att vi här talar om oegentligheter. Vi vet att under loppet av vidare utredningar kommer endast en liten del av dessa oegentligheter att visa sig vara bedrägerier. Som representant för parlamentet vill jag klargöra att det är i det hänseendet som de olika analyser som framkommer i media inte går tillräckligt långt. I synnerhet i slutet av en valperiod och av kommissionens mandatperiod, är den berörda summan mycket stor och kan inte ses som tillfredsställande. Ökningen är särskilt tydlig för strukturfonderna, där de rapporterade summorna har tredubblats – från cirka 200 miljoner euro till över 600 miljoner euro. Det är här som frågan uppstår om hur samvetsgranna medlemsstaterna är när det gäller att rapportera oegentligheter. Saker och ting kan fortfarande tolkas på olika sätt, och man kan diskutera vad som skall rapporteras och hur. Det är helt enkelt otroligt att ett land som Belgien kan rapportera 14 fall till kommissionen och Italien 107, medan Tyskland rapporterar nära 2 000 fall. Av detta vet vi att det saknas harmonisering här, och jag säger detta speciellt med hänsyn till bland annat reformen av strukturpolitiken. De av oss som sitter i budgetkontrollutskottet gör inte det för att nedteckna vår tids historia, utan vad vi vill är att ta svagheterna hos tidigare principer och ur dessa utveckla styrkorna för framtiden. Detta krav kan jag bara ställa på min egen del av arbetet.
Något liknande tillämpas när det gäller återbetalning av medel. Herr kommissionär, vad är meningen med förebyggande åtgärder mot bedrägerier, om man nästan måste vänta i årtionden på att pengarna skall återbetalas? En särskild medlemsstat, Italien, har redan väntat på återbetalning i flera år. Det är en offentlig hemlighet, liksom det faktum att det används som ett politiskt instrument.
Det andra stora området är jordbruket. Vårt utskott har under en längre tid försökt att få kommissionen och medlemsstaterna att, en gång för alla, ta bort exportstödet. Framför allt det som betalas för den obeskrivliga, plågsamma, oetiska och grymma transporten av levande nötkreatur. Det övergår förståndet hur 226 000 av ungefär 262 000 levande nötkreatur under 2002 kunde transporteras till ett litet land som Libanon, vilket är en export som kostar oss ungefär 62 miljoner euro i skatteintäkter. Vi har indikationer som vi måste ta allvarligt på om att Libanon inte på något vis har kapacitet att själv ta hand om, konsumera, slakta eller tillverka köttprodukter av denna mängd djur.
Herr kommissionär! Vi kan dra oss till minnes ett fall för inte så länge sedan när en plötslig ökning av köttexporten till Jordanien till slut förklarades med ett kringgående av FN:s sanktioner mot Irak. Jag kan därför inte förstå varför kommissionen igen, likt en struts, sticker huvudet i sanden och hävdar att man är ovetande. Vi uppmanar OLAF att engagera sig i detta. Jag talar inte om förebyggande åtgärder; jag bara väntar på att den första djurrättsaktivisten skall följa med dessa transporter och på att vi skall få se de första bilderna i media. Detta är vad EU-skattebetalarnas pengar används till.
Det finns en tredje punkt som jag vill nämna. För ett par dagar sedan hörde vi om en husrannsakan utan motstycke i en journalists hem. Inte – i motsats till vad vi har läst i dag – i samband med något som händer här i parlamentet, utan i samband med Paul van Buitenen-fallet. Vi vill ta upp frågan om hur OLAF hanterade detta fall. Vi kommer väl ihåg den tillrättavisning som OLAF fick i samband med detta av Europeiska ombudsmannen. Vi minns att OLAF endast kan inleda utredningar om det finns välgrundade misstankar och att utredningarna måste ha en skälig varaktighet. De får med andra ord inte förlängas på ett konstlat sätt. Vi ber OLAF:s övervakningskommitté att ange huruvida de här reglerna i detta fall har överträtts, och om denna utredning har missbrukats eller inte i syfte att utöva påtryckningar mot eller hota journalister.
Övervakningskommitténs ordförande, Raymond Kendall, har informerat mig om att detta kommer att diskuteras vid kommitténs nästa möte i april. Han har även bekräftat för mig att OLAF inte bad kommittén att yttra sig innan de tillkallade de belgiska rättsliga myndigheterna. En av kommitténs medlemmar, Harald Noack, berättade för pressen att om kommitténs utredningar ledde till den slutsatsen att OLAF:s agerande var oacceptabelt, så var det inte omöjligt att dess generaldirektör skulle kunna komma att avskedas. Låt mig här betona hur viktig övervakningskommitténs rapport om den här frågan kommer att vara för oss. Detta är provet som visar om OLAF:s övervakning fungerar eller inte, och om de nödvändiga åtgärderna vidtas när saker och ting spårar ur.
Med detta i åtanke kan jag inte göra annat än att varna de som innehar ansvarspositioner inom OLAF för att gömma sig bakom det belgiska rättsväsendet. Det får inte finnas några undantag: allt som OLAF hittills har gjort i denna fråga, allt som har vidarebefordrats till de rättsliga myndigheterna måste läggas fram för övervakningskommittén. Vi måste klargöra detta, och det snart; inte om några månader, utan om ett par veckor. 
Schreyer,
   . – Herr talman, herr Bösch, mina damer och herrar! Från första början var det av grundläggande vikt för kommissionen under ordförande Romano Prodi att förvaltningen av EU:s finanser skulle genomgå en omfattande förändring och skyddas från bedrägeri. Med de beslutsamma åtgärder som vi har vidtagit har vi åstadkommit en hel del.
Vi har i reformarbetet vägletts av den rapport som utarbetats av Visemannakommittén, som ert parlament utnämnde vid slutet av den förra kommissionens mandatperiod. I rapporten var en tydlig ansvarsfördelning centralt. Det är förvaltarna av EU:s tillgångar som bär det fulla ansvaret för att de hanteras korrekt. Den centraliserade finansiella kontrollen har tagits bort, vilket borde ha gjorts för länge sedan. Uppdelningen mellan den finansiella kontrollen och skötseln av politiken var en relik från tiden då EU fortfarande hade en mycket liten budget. Nu har vi till slut den typ av struktur som tas för given i medlemsstaterna, med individuella ministerier som ansvarar för att deras budget används på ett korrekt sätt. Vad som hände i Eurostat under nittiotalet med konton som inrättades och administrerades utanför budgeten, var för alla en påtaglig påminnelse om det gamla systemets brister. Kommissionen har emellertid behållit ett centralt internrevisionskontor vars betydelse betonades när det, så länge sedan som sommaren 2000, placerades under kommissionens vice ordförande.
OLAF etablerades som ett viktigt och nytt bedrägeribekämpande organ med avsikten att vara helt självständigt i arbetet med att avslöja bedrägerier och oegentligheter inom institutionerna och i den externa sfären genom administrativa utredningar. Var finner man något liknande i medlemsstaterna? Inom detta område har EU har kommit längre, och det är förstås uppmuntrande att vissa av de nya medlemsstaterna antar OLAF:s struktur som modell.
Kommissionen har utöver att etablera och utvidga OLAF, även introducerat ett omfattande och tvärvetenskapligt tillvägagångssätt för bedrägeribekämpning. Vi har främjat utvecklingen av en förebyggande kultur, inte endast genom att se till att lagstiftningen är vattentät, utan också genom att fastställa etiska normer för kommissionens personal och detaljerade bestämmelser för att skydda uppgiftslämnare. Inom bedrägeribekämpningen har vi intensifierat det operativa samarbetet med medlemsstaterna. Vad som gör detta viktigt, är det faktum att det är medlemsstaterna som förvaltar omkring 80 procent av utgifterna i gemenskapens budget. Med hänsyn till detta utvecklar OLAF en verklig samarbetsgrund för tjänster åt medlemsstaterna.
Bedrägeribekämpningsrapporten för 2002, som vi diskuterar i dag, visar att medlemsstaterna har gjort större ansträngningar för att trygga EU:s ekonomi än tidigare. Det var under 2002 som konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen till slut började gälla. Trots det finns det fortfarande mer att göra, vilket framgår av Herbert Bösch betänkande.
Som man kunde förvänta sig, har Herbert Bösch sammanställt ett omfattande betänkande som ur olika vinklar tar upp en hel rad frågor om förebyggande åtgärder mot bedrägerier. Jag vill rikta uppmärksamheten på en synpunkt som ni just hänvisade till, herr Bösch, nämligen frågan om exportstöd.
Det stämmer att exportstöd kräver en hög övervakningsnivå, eftersom det alltid inbegriper mer än ett land, så därför är detta ett område där övervakningen alltid måste vara mycket konsekvent. Enligt det generaldirektorat som min kollega Franz Fischler tillhör, kan den höga volymen av levande nötkreatur som exporteras till Libanon även anses bero på de åtgärder som EU har vidtagit i övervakningen av exporten av levande nötkreatur generellt sett. Vid årtiondets början var Libanon och Egypten de huvudsakliga aktörerna som fanns kvar på detta område. Under BSE-krisen stoppade Egypten importen av levande nötkreatur från EU och började i stället importera dem från Australien. Detta förklarar den nuvarande höga volymen som exporteras till Libanon. Jag frågade naturligtvis om antalet nötkreatur som exporterades dit hade något samband med de libanesiska konsumtionsvanorna. Generaldirektoratet för jordbrukspolitik bekräftade återigen att dessa siffror naturligtvis måste ses mot bakgrund av det faktum att libaneser praktiskt taget inte äter något griskött, så det är helt naturligt att de konsumerar mer nötkött än andra typer av kött.
Jag vill ändå försäkra er om att jag fullständigt delar era bekymmer om skydd av djur. Under 2003 antog kommissionen nya bestämmelser om export av levande djur och skärpte de bestämmelser som redan var i kraft. I dag har generaldirektoratet för jordbruk återigen bekräftat för mig att mycket hårda kontroller genomförs både i ursprungsländerna och i de länder som djuren exporteras till.
Jag vill betona att Herbert Bösch i sitt betänkande som vanligt intar en högst kritisk inställning, så det gläder oss desto mer att han i betänkandet uttrycker sin uppskattning för de åtgärder som kommissionen har vidtagit. Detta är inte den enda anledningen som kommissionen har att vara tacksam mot föredraganden, utan tvärtom. Många av de åtgärder mot bedrägeribekämpning som kommissionen har vidtagit under senare år, har kommit från krav och förslag i synnerhet från budgetkontrollutskottet. Det inbegriper förbättringarna och förändringarna inom OLAF. Även här var det föredraganden, Herbert Bösch, som särskilt krävde att förändringar skulle göras.
Vi föreslår nu att ändra OLAF-förordningen genom att förbättra informationsflödet mellan OLAF och kommissionen, genom att ge bättre rättsäkerhetsgarantier för dem som är under utredning, och genom att ge OLAF:s övervakningskommitté en större roll i en del av de funktioner som ni nyss återigen nämnde. Vid sidan om detta har kommunikationen inom kommissionen beträffande misstänkta fall av bedrägerier förbättrats, i synnerhet mellan den politiska nivån och tjänsteenheterna. Även dessa uppmärksammade parlamentet oss på.
Vi – och med ”vi” menar jag även parlamentet – har åstadkommit en grundläggande reform av budgetförordningen. Den nya budgetförordningen stärker inte bara budgetprinciperna, utan innehåller även viktiga instrument för bedrägeribekämpning och uteslutande från anbud av parter som har lämnat falska uppgifter. Alldeles nyligen beskrevs detta som exemplariskt i . Den administrativa reformen är till stor del färdig. Vi har i form av OLAF ett effektivt och kraftfullt instrument för bedrägeribekämpning, men vi måste naturligtvis konstant arbeta med att förbättra det.
Vad vi ändå fortfarande måste göra, är att inrätta en europeisk åklagarmyndighet. Bedrägerier som är skadliga för EU:s budget måste straffas i enlighet med straffrätten. Budgetkontrollutskottet – i synnerhet dess ordförande och föredraganden Herbert Bösch – har argumenterat för detta i åratal. Nyligen förenades vi för att förespråka – och det mycket framgångsrikt – att konventet i utkastet till konstitution skall införliva förslaget om att inrätta en europeisk åklagarmyndighet för att skydda våra finansiella intressen. Det är, lyckligtvis, sannolikt att regeringskonferensen kommer att anta en resolution om utkastet till konstitution före slutet av det irländska ordförandeskapet. Jag vill ända upprepa att vi ännu inte har passerat alla hinder. Jag ser det som absolut nödvändigt att alla de som har arbetat för inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet fortsätter att vara vaksamma, så att frågan inte faller offer för en eller annan kompromiss. Ända fram till regeringskonferensen, som kommer att hållas i juni, måste vi hålla ett mycket vakande öga på detta. 
Stauner (PPE-DE ).
   – Tack, herr talman! Under 2002 hamnade 1,8 miljarder euro på avvägar på grund av bedrägerier och oegentligheter. Detta motsvarar en ungefärlig ökning på hela 36 procent från det föregående året, och den största ökningen finner vi inom områdena för egna medel och strukturpolitik. Det må vara intressant, med det är inget nytt med det.
Detta är på det stora hela en sorglig historia, herr kommissionär, och ni kan inte göra det till något positivt. Det kan sägas att bedrägerierna fortsätter i alla fall. En 36-procentig ökning kanske är önskvärd inom andra områden, men det är inget annat än en katastrof inom bedrägeribekämpningen. Det avslöjar faktiskt att ni inte har något att visa upp för de fyra och ett halvt åren som ni har tjänstgjort som kommissionär. Låt oss komma ihåg hur Prodi-kommissionen tillträdde hösten 1999 och storslaget förband sig, och krävde, en nolltolerans mot bedrägerier och oegentligheter. Allt skulle bli annorlunda efter Santer-kommissionens fall – och vad hände? Man kan säga att en skandal lämnade plats för en annan. Låt mig påminna er om hur ni fryste ut chefsrevisorn när hon sade att hela reformen inte ägde rum så friktionsfritt som ni hade sagt till omvärlden att den gjorde. Ni ändrade budgetförordningen, men utan att, enligt min åsikt, göra den varken öppnare eller tydligare. I stället gjorde ni det genom en djungel av bestämmelser som ingen i slutändan kan ta sig runt. Ert huvudsakliga misstag enligt min åsikt var faktiskt att ta bort styrekonomens självständiga ställning, och ersätta den med en internrevisionstjänst. En tjänst som är varken självständig eller särskilt tilltalande verkar det som, med tanke på att ni i april kommer att förlora dess direktör, som också gör rätt i att försvinna. Ett redovisningssystem har bringats i dagen som med rätta har beskrivits i pressen som ”lika fullt av hål som en schweizerost” och ”öppet som ett bankvalv”.
Slutligen har vi Eurostat-frågan, med dess hemliga konton och förluster som bekräftas uppgå till åtminstone åtta miljoner euro. Jag menar det inte som beröm, herr kommissionär, när jag säger att det är ett fantastiskt resultat; endast en cyniker kunde gratulera er till det. Men som alltid är ni ovetande om några som helst missgärningar. Alla de ansvariga kommissionärerna slingrar sig helt enkelt bara ur det hela och gömmer sig i den djungel av regler som de själva har skapat. Att inget av detta uppmuntrar till något som helst förtroende från den europeiska allmänhetens sida är uppenbarligen inte något bekymmer för er, utan det verkar som om den rådande inställningen fortfarande är att man kan vara mer lätt och ledig med EU:s medel än med medlemsstaternas. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär, herr Bösch! I betänkandet betonar man vederbörligen skandalen om exportstöd för levande nötkreatur ämnade för Libanon under 2002. Det bör noteras att denna skandal endast är en i en lång rad skandaler. Herr kommissionär! Ni har här nämnt de rapporter som er kollega, kommissionär Franz Fischler, har tillhandahållit om detta. Jag kanske skulle be er att ta en titt på vad pressen skrev under 2001 för att i detalj se hela skandalen med exportstöd till Jordanien – vilket också gällde andra länder – vars enda syfte var att bryta FN:s sanktioner mot Irak. Detta har pågått under ett antal år och rört ett antal länder. Om kommissionen inte har kunnat se vad som har pågått, tror jag uppriktigt sagt att det är för att den inte vill förstå. När allt kommer omkring har detaljerade rapporter till och med dykt upp i pressen.
Vad jag emellertid vill säga är att vi inte bara har att göra med skandalen med att man med EU-medel bryter Irak-embargot. Detta är en av många skandaler, som skandalen med det förvaltningsbolag som inrättades av Naples Camorra – där stora mejeriföretag från Frankrike, Belgien och Tyskland var inblandade – för att blanda ut smör med bifftalg och oljor. Denna var också kraftigt finansierad av gemenskapens budget, med exportsubventioner och avsättningsbidrag.
Problemet är att kommissionär Franz Fischler, vars namn inte har nämnts här – trots att hans namn borde vara det första som nämns under dessa omständigheter – inte kan ignorera omfattningen av dessa på varandra följande skandaler om jordbruksbudgeten. Det återstår fortfarande för oss att få något som helst förtydligande om det belopp ur gemenskapens budget som spenderades på att avsätta detta smör som blandats ut av detta Camorra-förvaltningsbolag mellan 1995 och 2000. En liknande tystnad råder för de återbetalade pengarna. Vi vet fortfarande inte vilka företag som var inblandade, inte heller varför kommissionen inte har utdömt någon påföljd mot någon av dem, inte ens påföljder angående hur mjölkkvotsmekanismerna fungerade. Vi måste komma fram till vad det beror på att kommissionen behandlar de stora jordbruks- och mejeriföretagen med en sådan slapphet och straffrihet, medan den utdömer hårda straff för småskaliga jordbruk och mejerier för minsta administrativa avvikelse. Detta är de viktiga frågor som kräver svar. 
Virrankoski (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill för det första tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande. Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) inrättades under stort tryck från parlamentet att ersätta det tidigare UCLAF. Dess uppgift måste uppenbarligen klargöras, men vi måste samtidigt se till att EU inte börjar bli en gemenskap som påminner om en polisstat. I detta skede stöder inte vår grupp punkt 39, som går för långt i sitt utkast om OLAF:s framtida roll. Vi vill fortfarande hålla våra valmöjligheter öppna, och därför har vi utarbetat ändringsförslag åtta. Genom ändringsförslaget uppmärksammar vi följande: kompetensen hos OLAF:s övervakningskommitté i förhållande till direktörens oinskränkta makt, frågan om vart sekretariatet fysiskt skall förläggas och rättigheterna hos de människor vars handlingar OLAF undersöker. Vi bör påminna om att situationen vore mycket alarmerande om OLAF utredde en ogrundad rapport.
Eftersom man i punkterna ett och två antyder att dålig förvaltning och bedrägerier beror på det faktum att samma kommissionär är ansvarig både för den budgetära och finansiella kontrollen, kan vi inte godkänna denna slutsats, som starkt förenklar frågan. Samtidigt vill vi inte förringa den beslutsamhet och orubblighet med vilken kommissionen har drivit på de administrativa reformerna. 
Sjöstedt (GUE/NGL ).
   Herr talman! Precis som föredraganden gjorde skulle jag vilja nämna den husrannsakan som den belgiska polisen gjorde på instruktion av OLAF hos en tysk journalist helt nyligen. Det är fråga om ett mycket allvarligt ingrepp i pressfriheten när OLAF bryter sig in hos en journalist och beslagtar datorer, anteckningar, adressregister och mobiltelefoner. Efter denna husrannsakan har den belgiska polisen egentligen inte kommit med några konkreta anklagelser. Jag hoppas därför innerligt att OLAF har en mycket god förklaring till varför man har gått till väga på detta sätt. Det krävs verkligen. Om OLAF inte kan ge en sådan förklaring, anser jag att OLAF:s direktör inte kan sitta kvar.
Jag skulle också vilja fråga EU-kommissionen om man kände till detta i förväg, och vem i kommissionen som i så fall kände till det. Ni får gärna svara här och nu.
Det har framförts mycket kritik mot OLAF i kölvattnet av Eurostat-skandalen. Jag menar att kritiken i huvudsak har varit befogad. OLAF:s direktör valde att inte informera kommissionen i tid. Det är uppenbart att informationsöverföringen behöver reformeras i grunden, vilket nu också föreslås till viss del.
Föredragandes betänkande är ett mycket grundligt arbete och en ganska dyster läsning. Det är en sorts bokslut över fem års arbete sedan Santer-kommissionen tvingades avgå. Det vi kan se är att problemen med fusk och oegentligheter inte har försvunnit. Problemen har till och med ökat det sista året. Vi kan också se att de löften som tidigare gavs om att utkräva politiskt ansvar inte har följts, framför allt inte i Eurostat-skandalen.
Problemet handlar inte bara om kontrollsystem. Det handlar även om systemfel. En sådan sak som exportbidrag för levande djur inbjuder till fusk. Det innebär dessutom ett systematiskt organiserat och av skattebetalarna finansierat djurplågeri. Har man sådana system, inbjuder man faktiskt till missbruk av skattemedel i Europeiska unionen. Här behövs inte ökad kontroll i första hand. Här behövs att systemet avskaffas så fort som möjligt. 
McKenna (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill koncentrera mig på export av levande djur och exportbidrag, men först skulle jag vilja påpeka att det inte är mer än rätt att parlamentet får en fullständig rapport om fallet med de tyska journalisterna vars egendom konfiskerades.
När det gäller exportbidrag kommer ett betänkande att behandlas i parlamentet denna vecka om de förhållanden som djur får transporteras under. Exportbidrag bör avskaffas. Det är uppenbart att det stora flertalet av Europeiska unionens medborgare inte vill att deras pengar skall användas för att subventionera handel som orsakar djur outsägligt lidande, oavsett hur höga normerna och hur goda förhållandena är. Det är ett faktum att djuren utsätts för onödigt lidande. Till råga på allt tvingas europeiska skattebetalare att subventionera det hela. Tiden har kommit för oss att sätta stopp för exportbidrag.
Här finns en jättelik budget som är öppen för missbruk. När det gäller det senaste fallet anser jag att det bör bli fullständigt utrett av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF). Oavsett om vi samtycker till exportbidrag eller ej – och det gör jag verkligen inte – behöver vi en fullständig utredning med anledning av rapporterna nyligen om djur som transporteras till Libanon. Vilken var deras slutliga destinationsort?
Principiellt är exportbidrag helt oförsvarligt. Jag anser att europeiska skattebetalares pengar inte skall bidra till den här sortens handel. Om exportbidrag avskaffades skulle det lösa hela problemet. Det skulle inte bli några fler skandaler med missbruk av skattebetalarnas pengar, men vi behöver en fullständig rapport om vad som har nämnts i medierna nyligen om de skandaler och bedrägerier som är inblandade. Herr kommissionär! Ni bör se till att utredningen kommer till stånd. Det är mycket viktigt att vi får ett åtagande så snart som möjligt. 

Van Dam (EDD ).
   – Herr talman! Ett klokt hanterande av budgeten är av avgörande betydelse för förtroendet för EU. Av årsrapporten 2002 att döma verkar det som om antalet rapporterade fall av bedrägerier har ökat dramatiskt. Även om detta i sig inte är något bra, innebär denna ökning att större uppmärksamhet riktas på att bekämpa bedrägerier och oegentligheter. Större uppmärksamhet är bra, men det bör också omvandlas i både straffåtgärder och förebyggande åtgärder.
Kommissionen har en del att ta igen när det gäller att förbättra den direkta förvaltningen. Ett enskilt generaldirektorat för finansiell kontroll bör inrättas, som är oberoende från det nuvarande generaldirektoratet för budget. Så länge som de ansvariga avser att styra över sina inspektörer, finns det inte utrymme för ett öppet klimat där människor accepterar ansvar och ställer andra till svars.
Vår grupp är bekymrad över att ändringsförslag har lagts fram för att ta bort punkterna ett och två från resolutionen. Har parlamentet måhända skapats i avseende att ta kommissionen under sina vingar – även när den begår misstag eller fortsätter att vara försumlig? En okritisk inställning av den här typen ingjuter misstro hos den som röstar, och det med rätta, för parlamentet har först och främst en övervakande uppgift, som det noga och konsekvent måste utföra genom att bekämpa oegentligheter och bedrägerier, även i sin egen kammare. Det är den första åtgärden för att öka det strukturellt låga valdeltagandet i EU-valen.
Slutligen vill jag nämna det bristfälliga återkrävandet av orimliga eller felaktiga belopp som har betalats ut. Har ett konsekvent system till slut införts i redovisningssystemet? Varför kräver kommissionen bara tillbaka en liten del? Hur förklarar ni detta för medborgarna i medlemsstaterna? Ligger det i deras intresse att ni återkräver så lite? 
Titford (EDD ).
   – Herr talman! Det är ytterst ovanligt för mig att finna att jag håller med om stora delar av vad som står i ett betänkande som utarbetats för detta parlament. Herbert Böschs betänkande innehåller dock en veritabel litania över kommissionens tillkortakommanden, antingen det gäller att skapa ett redovisningssystem som är ens tillnärmelsevis adekvat, eller att ta itu med de bedrägerier som är förbundna med allt vad EU gör. Han nämner ofantliga 2,12 miljarder euro – eller i riktiga pengar, ungefär 1,5 miljarder pund sterling – som totalbeloppet för de bedrägerier som anges i kommissionens årsrapport för 2002. Alltifrån utbildningsseminarier för högre tjänstemän som aldrig hållits till storskaliga bedrägerier inom den gemensamma jordbrukspolitiken – denna upplysande redovisning av misslyckanden finns där till allas beskådande.
I betänkandet konstateras att i helt otroliga 50 procent av fallen med jordbruksbedrägerier var det omöjligt att identifiera de berörda produkterna. Under dessa omständigheter delar även jag den oro över bristerna i OLAF:s arbete som uttrycks i betänkandet.
I Böschs betänkande ges dock en förteckning över fullständigt självklara saker som kunde och borde ha gjorts för många år sedan för att täta det läckande fartyget. Det säger sig självt att ett läckande fartyg kommer att fortsätta att läcka och till sist sjunka om det tar ombord nya passagerare. Jag hävdar att när anslutningsländerna går med i EU den 1 maj är EU:s finanser i stor oreda och tillkomsten av tio nya länder kommer helt enkelt att göra den oredan ännu större och till och med få skeppet att förlisa.
Betänkandet visar mycket tydligt att Europeiska unionen misslyckats och att den är hopplöst snärjd i en härva av bedrägerier och korruption, utan vilja att göra något åt saken. En nation som fortsätter att plöja ned pengar i detta svarta träsk begår ett ofantligt svek mot de skattebetalare som står för kalaset. 
Schreyer,
   . – Herr talman! Jag vill börja med en kommentar riktad till Jeffrey William Titford: Detta är inte ett Tempus fas-projekt, utan snarare ett Tempus-projekt. Min kollega i kommissionen med ansvar för utvidgningen har bett mig att klargöra denna punkt.
Jag vill svara på de frågor som Gabriele Stauner tog upp, och hennes uttalanden om att 1,8 miljarder euro försvann under 2002. Man kan helt enkelt inte komma fram till den slutsatsen med hjälp av siffrorna i rapporten om genomförandet av artikel 280; medlemsstaterna måste rapportera varje oegentlighet som har att göra med strukturfonderna, jordbruksfonderna eller deras egna medel. Oegentligheter skall tydas som överträdelser av EU:s bestämmelser. En sådan oegentlighet kan vara av finansiell natur, men den kan också, till exempel, vara en överträdelse av en miljöbestämmelse, där ingen som helst finansiell förlust har uppkommit. Eftersom dessa rapporter måste hänvisa till projektet i sin helhet, är det omöjligt att dra slutsatsen att hela projektet på något sätt skulle vara liktydigt med bedrägeri. Men om en finansiell oegentlighet har inträffat måste pengarna återbetalas, och det är medlemsstaterna själva som måste göra det. Sålunda måste åtminstone de medel som återkrävs dras från de summorna som ni hänvisade till, fru Stauner.
Naturligtvis är det ganska förvillande att tro att man kan ha en budget som består av subventioner utan någon som helst form av bedrägeri, eftersom risken för bedrägerier är förbunden med budgeten. Detta gör rigorösa och allmänna kontroller så mycket mer nödvändiga, och inom en del områden är det medlemsstaterna som måste utföra dem. Naturligtvis är det irriterande när rapporterna inkommer sent eller är ofullständiga. Ni gör helt rätt i att säga, herr Bösch, att om det finns ett land som inte har något att rapportera, så betyder det inte att allt görs korrekt där, utan snarare att det inte genomförs några kontroller. Även i medlemsstater som kanske är stolta över att de gör ett bra övervakningsarbete, finner vi gång på gång att de inte gör det.
Ta en titt på revisionsrättens rapport för 2000. Den visar tyvärr att det är i det land som ni och jag kommer ifrån, som vi bäst känner till, som de utbetalande organen – även ett i er egen landsdel, Bayern – har den högsta felmarginalen. Därför måste kontor överallt genomföra kontroller och de måste vidta åtgärder när de finner något – vilket även kan innebära att återkräva pengarna. I så fall måste vi vara konsekventa och pengarna måste återhämtas. Jag måste berätta för Gabriele Stauner att ”nolltolerans” inte innebär att vi slutar att genomföra kontroller, utan att vi, i det fall vi hittar något, drar de lämpliga slutsatserna.
Jag vill genom ett kort svar till vad Rijk van Dam sade, påpeka att generaldirektoratet för budget inte är det ansvariga generaldirektoratet för finansiell kontroll. Jag upprepar detta. Den finansiella kontrollen har nu decentraliserats, och situationen är densamma i alla de länder som ni kommer från, där det alltid är det ansvariga ministeriet för ett speciellt program som också ansvarar för dess övervakning och korrekta genomförande. Det ansvariga ministeriet kan inte gömma sig bakom ett annat generaldirektorat. Det misstaget gjorde vi tidigare. Internrevisionstjänsten är oberoende, vilket jag anser att den verkligen visade när Jules Muis ansvarade för den.
Jag vill gå tillbaka till frågan om transporter av levande djur, exportsubventioner och exporten av levande nötkreatur. Faktum är att det är tillåtet. Det anges också i ett beslut från rådet att transporter av levande djur subventioneras, om än i mindre utsträckning än tidigare, så jag kan inte klassificera export av levande nötkreatur som bedrägeri, eftersom det är lagligt. Jag delar er uppfattning om att frågor om djurskydd bör ställas mot bakgrund av exakt vad som är etiskt försvarbart i detta hänseende. Jag nämnde också – som vi såg i fallet med Egypten – att kommissionen har skärpt de berörda bestämmelserna. Om då EU stoppar dessa exporter, och djuren transporteras från Australien, så har inte något uppnåtts när det gäller djurskyddet. Detta innebär att det är väsentligt att vi agerar för djurens väl, inte endast inom EU, utan även söker upp allierade.
Jag har noterat era kritiska kommentarer angående detta, och kommer att vidarebefordra dem till min kollega i kommissionen, Franz Fischler. Jag kommer att be honom att förse er med all ytterligare information som ni önskar. Hur som helst kommer jag att tala med honom om den kritiska ton som ert parlament har antagit i den här frågan. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (Α5-0160/2004) av Olga Zrihen från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om främjande av jämställdhet mellan könen i utvecklingssamarbetet.
Zrihen (PSE ),
   . – Herr talman, kommissionär Schreyer, mina damer och herrar! Vi befinner oss nu vid andra behandlingen av ett betänkande som inte bör innebära några problem. Jag vill i vilket fall som helst betona några punkter i detta betänkande som jag anser är mycket viktiga och återigen göra några kommentarer.
En oproportionerligt stor andel av de fattiga i världen i dag är kvinnor. Det finns en nära koppling mellan bristande jämlikhet mellan könen och fattigdom, precis som det finns mellan utrotandet av fattigdom, större oberoende för kvinnor och jämlikhet mellan könen. De fyra länder som fått de lägsta värdena i Förenta nationernas index som mäter jämlikhet mellan könen kommer också sist när det gäller fattigdom. Om vi vill minska fattigdomen på ett verksamt sätt måste jämlikheten mellan könen förbättras.
Om vi dessutom beaktar den viktiga roll som kvinnor spelar i samhället i utvecklingsländerna, är det allmänt erkänt att kvinnors fullständiga deltagande är en förutsättning för en hållbar utveckling. Kvinnor har i många år erkänts som viktiga aktörer när det gäller att nå framgång i samband med projekt, förändringar och utveckling. Det skulle vara ett misstag att vidta åtgärder för att främja utveckling och hållbar utveckling utan att ta hänsyn till kvinnors åsikter och utan att i praktiken låta dem delta i projekt.
Vår strategi för utvecklingssamarbete får inte reduceras till att bara omfatta finansiering av projekt för att vi därmed skall lätta våra samveten. Den måste i stället vara en investering för framtiden, så att de folk och de länder det handlar om en dag blir partner och kan främja sin egen utveckling. Kvinnor spelar många och olika roller i många samhällen. De är fruar, mödrar och lärare på samma gång. De startar småföretag, de får saker och ting att växa, de säljer saker, de är verkliga entreprenörer och – vågar jag också säga – industrialister. I många fall är de emellertid också offer för samhällen som håller på att falla samman; de är offer för krig, sjukdomar och patriarkala strukturer.
Våra åtgärder måste handla om att främja och stödja kvinnors deltagande på de ekonomiska, sociala, politiska och miljömässiga områdena. Vi måste på samma sätt sträva efter att säkra alla kvinnors tillgång till de befintliga resurserna och tjänsterna, som hälso- och sjukvård, utbildning, fortbildning och infrastrukturer. Genom att stärka kvinnors ställning och makt gör vi det möjligt för dem att få kontroll över sina liv, så att de kan ställa upp sina egna mål, så att de erhåller de kunskaper de behöver, så att de får bättre självförtroende, så att de kan hantera sina problem och bli självständiga.
Genom att agera på detta sätt gör vi det möjligt för män och kvinnor att delta i det sociala och politiska livet och därigenom få medborgarskap, vilket är en grundläggande del i alla demokratier. Detta kommer också att göra det möjligt för oss att stärka rättsstatsprincipen och i slutändan se till att man tar hänsyn till mänskliga rättigheter, den enskildes rättigheter och grundläggande friheter i andra länder än våra egna. Under åtskilliga år har jämlikhet mellan könen utgjort en integrerad del av den politiska ram som omfattar Europeiska unionens utvecklingssamarbete. Prioriteringarna och målen har fastställts, men det återstår fortfarande mycket innan vi uppnår verkliga resultat och kan förbättra situationen för kvinnor i utvecklingsländerna.
Syftet med förordningen som vi röstar om i veckan är därför att stärka genomförandet av åtgärder som syftar till att främja jämställdhet inom politik, strategier och verksamhet i samband med Europeiska unionens utvecklingssamarbete. Den verksamhet som finansieras enligt denna förordning skall fungera som katalysator för att komplettera och stärka den befintliga politiken och de befintliga programmen i utvecklingsländer. Finansieringen av denna förordning är den enda stötestenen hittills. När vi nu har hittat en lösning hoppas jag – i takt med att projekten förverkligas – att penningströmmarna släpps fria och åtgärder vidtas på plats tillsammans med icke-statliga organisationer och lokala kvinnoföreningar. Vi behöver något påtagligt; vi behöver åtgärder och inte bara prat och fina ord.
Fru kommissionär, herr talman, mina damer och herrar! Sammanfattningsvis hoppas jag att vi – nästa gång vi förnyar denna förordning – till sist får en avsevärd ökning av budgeten, såväl som en konsekvensbedömning av den typ av arbete som har utförts, och en sammanfattning för varje enskilt land och åtgärdsområde. Att samarbeta med framtiden för ögonen är vår enda chans om vi vill att demokrati skall uppnås.
Schreyer,
    – Herr talman, mina damer och herrar! När jag nu talar på min kollega Poul Nielsons vägnar, vill jag börja med att tacka föredraganden, Olga Zrihen, för hennes utmärkta och konstruktiva samarbete genom hela medbeslutandeförfarandet, framför allt efter omröstningen vid första behandlingen i december i fjol. 
Kommissionen välkomnar i hög grad er rekommendation att rådets gemensamma ståndpunkt skall godkännas, vilket ni också anser gäller budgetmedel på totalt 9 miljoner euro för att främja jämlikhet mellan könen i utvecklingssamarbetet. Parlamentets begäran om ytterligare budgetmedel var den enda punkten som de tre institutionerna inte kunde komma överens om i december. När det gäller de övriga punkterna var eller är vi överens, vilket är uppenbart med tanke på att rådet och kommissionen har godtagit 20 av de 21 ändringsförslag som parlamentet har lagt fram. Så snart som den nya förordningen har antagits kommer vi att göra allt vi kan för att förbättra dess funktion som katalysator och dess strategiska roll. Alla utvecklingsåtgärder som finansieras av gemenskapen bör se till att främja jämlikhet mellan könen rent allmänt. Det är på dessa områden som den goda idén om integrering av ett jämställdhetsperspektiv är av yttersta vikt.
I och med denna förordning får vi äntligen en mer allmängiltig idé som kommer att stödja den nuvarande genomförandestrategin på bästa möjliga sätt. Förordningen måste bli slagkraftig om vi skall kunna intensifiera främjandet av jämlikheten och därigenom göra ytterligare framsteg i kampen mot fattigdomen, som är ett av millennieutvecklingsmålen. Vi är medvetna om att vissa har uttryckt farhågor när det gäller den utbildning i jämlikhetsfrågor som kommissionens anställda får, så jag är glad att kunna meddela att vi inom kort kommer att tillhandahålla ett omfattande utbildningsprogram som inte bara riktar sig till kommissionens anställda i EU och ute i delegationerna, utan även till våra partnerländers egna anställda. Vi har redan börjat utarbeta en vägledning där vi anger de viktigaste principerna när det gäller integrering av ett jämställdhetsperspektiv och riktlinjer om hur man skall främja jämställdheten, såväl som en rad av de bästa metoderna.
I den årliga rapporten om utvecklingssamarbete kommer vi att göra en detaljerad redovisning av de åtgärder som finansieras enligt denna förordning. Detta kommer i huvudsak att bestå av information om relevanta erfarenheter av projekt och resultatet av dessa. Vi kommer dessutom – före utgången av denna förordning – att inleda en oberoende bedömning för att kunna göra rekommendationer om hur de aktuella åtgärderna även fortsättningsvis skall kunna vara lika effektiva som de är nu, eller t.o.m. ännu mer effektiva, eftersom vi ständigt vill förbättra främjandet av jämlikhet mellan könen i utvecklingssamarbetet.
Jag är övertygad om att parlamentet, genom att stödja denna förordning, kommer att hjälpa till med att nå de internationella utvecklingsmålen, främja jämlikhet och ge kvinnor fler rättigheter och en viktigare roll. Detta är ett nödvändigt krav om vi skall kunna bekämpa fattigdomen på ett framgångsrikt sätt.
Dybkjær (ELDR ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att gratulera både föredraganden från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor och föredraganden från utskottet för utveckling och samarbete för deras arbete med detta betänkande. Jag anser att de 20 eller 21 ändringsförslag som lades fram under första behandlingen mycket tydligt visar det samarbete som har ägt rum mellan dessa två utskott. De har varit inspirationskällor för varandra.
Kommissionen har antagit 20 av 21 ändringsförslag, vilket måste välkomnas. Jag tycker naturligtvis att det är irriterande att vi inte har kunnat öka budgeten från 9 miljoner euro till 11 miljoner euro, men – i linje med övriga föredragande – godtog jag att, om vi ville avsluta ärendet nu, måste vi nöja oss med ett belopp på 9 miljoner euro när det gäller anslaget för de kommande tre åren. Det var vår enda möjlighet om vi vill slutföra saker och ting och få igång det hela. I likhet med andra fäste jag större vikt vid detta än att få en ökad budget, delvis p.g.a. att de tidigare medlen inte har använts.
Jag anser emellertid att 9 miljoner euro, på sätt och vis, är ett för litet belopp när vi betänker vad vi verkligen har framför oss. Vi pratar ofta om att EU är en ekonomisk supermakt i världen, vilket faktiskt stämmer, men man kan lugnt säga att vi i praktiken är förhistoriska på utvecklingsområdet. Rent allmänt är det uppenbart att vi är den största biståndsgivaren i världen, och därför är det naturligtvis viktigt att vi diskuterar de grundläggande principer som utvecklingsarbetet grundar sig på. Jämlikhet mellan könen är ett av de områden som berörs – och det är dessutom ett mycket viktigt område.
Om vi inte bekämpar fattigdomen bland kvinnor, kan vi helt enkelt inte lyckas med att få igång utvecklingen. Det finns skäl att hoppas att det som ligger framför oss kan stimulera till en sådan utveckling. I sig självt är det naturligtvis inte tillräckligt, men det kan förhoppningsvis fungera som en katalysator på det sätt som har beskrivits. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0196/2004) av Manuel Pérez Álvarez från om minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med fysikaliska agens. 
Pérez Álvarez (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär – som jag hälsar välkommen – mina damer och herrar! Under 1994 godkände Europaparlamentet vid första behandlingen kommissionens förslag om minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för risker som har samband med fysikaliska agens.
De olika karaktärerna hos de fyra fysikaliska agenserna – buller, vibrationer, optisk strålning och elektromagnetiska fält –resulterade i att rådet intog ett nytt förhållningssätt under 1999, då det förespråkade särskilda direktiv.
Efter direktiven om vibrationer och buller granskar vi i dag direktivet om minimikrav för arbetstagares hälsa och säkerhet vid exponering för elektromagnetiska fält.
Förslaget till direktiv hamnar under rubriken åtgärder för förbättring av arbetsmiljön, därför att alla arbetstagare – enligt artikel 31 i stadgan om de grundläggande rättigheterna under rubriken ”rättvisa arbetsförhållanden” – har rätt till arbetsförhållanden enligt vilka man tar hänsyn till hans eller hennes hälsa, säkerhet och värdighet.
Inledningsvis måste vi klargöra att man i samband med det nya direktivet är oerhört försiktig när det gäller dess möjliga socio-ekonomiska effekter, eftersom man inte inför nya skyldigheter som inte redan finns i ramdirektivet, utan helt enkelt endast anger deras specifika innehåll.
I direktivet behandlas bara skadliga effekter på kort och medellång sikt, men inte skadliga effekter på lång sikt, p.g.a. bristen på tillförlitliga vetenskapliga rön. I direktivet behandlas inte risker i samband med kontakt med strömförande ledningar. Skyddet i detta fall är inskrivet i ramdirektivet. Förslagets räckvidd ger inte utrymme för undantag, eftersom detta skulle innebära diskriminering i enlighet med artikel 13 i EG-fördraget och artikel 20 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Detta är dessutom ett direktiv om hälso- och säkerhetsfrågor i vilket man avser att eliminera riskkällor, även om ett särskilt direktiv – t.ex. 93/42/EEG – tvingar tillverkaren att följa de nödvändiga kraven. Det kan handla om felaktig användning och riskkällorna kan därför vara många och olika.
För att kunna förstå det förebyggande innehållet, måste vi ta hänsyn till två idéer. För det första gränsvärdet för exponering över vilket ingen tillåts att arbeta. För det andra det insatsvärde som resulterar i en åtgärd i enlighet med de villkor som angetts i förslaget. Genom sina bidrag fokuserar detta parlament främst på arbetsgivarnas skyldigheter när det gäller utvärdering och mätning av de elektromagnetiska fält som arbetstagarna exponeras för, på samråd med och deltagande för dessa arbetstagare och på fortbildning och information. Ett annat av parlamentets bidrag är att fastställa detaljerade krav när det gäller styrning och övervakning av denna befogenhet – artikel 8 – i syfte att så snabbt som möjligt förhindra och diagnostisera alla skadliga effekter på hälsan p.g.a. exponering för elektromagnetiska fält.
När man upptäcker exponering som överstiger gränsvärdena krävs en medicinsk undersökning, och arbetsgivaren måste genomföra ytterligare en riskbedömning om man skulle upptäcka att några hälsoskador.
Om det skulle ske några överträdelser har man fastställt effektiva, proportionerliga och avskräckande sanktioner – naturligtvis i enlighet med nationell lagstiftning.
Om parlamentet röstar för detta betänkande och rådet godtar parlamentets ändringsförslag, kommer direktivet att bli resultatet av en form av social dialog, av politisk dialog, i detta fall, genom PPE-DE-gruppens och PSE-gruppens gemensamma ansträngningar, vilka – i utskottet för sysselsättning och sociala frågor – har förstått att vi med detta direktiv kan förbättra arbetsvillkoren för de europeiska arbetstagarna. Vi godtog det första förslaget från Brian Crowley i UEN-gruppen. I min egenskap av föredragande vill jag tacka honom och alla mina kolleger för deras bidrag och, i synnerhet, samordnaren för den socialistiska gruppen i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, Stephen Hughes. Utan denna överenskommelse hade direktivet inte varit möjligt.
Om vi får de nödvändiga rösterna i morgon, kommer vi att få ett direktiv som är resultatet av en dialog mellan de största politiska grupperna i denna kammare och som syftar till att förbättra arbetsvillkoren för arbetstagarna och skydda deras mänskliga värdighet. 
Talmannen.
   – Kommissionär Stavros Dimas har ordet.
Herr kommissionär! Jag vill ta tillfället i akt att välkomna er till Europaparlamentet, gratulera er till er nya tjänst och önska er lycka till i ert arbete. 
Dimas,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att tacka er för era vänliga ord och ert välkomnande. Det är verkligen en stor ära och glädje att befinna sig här i Europaparlamentet i kväll. Jag beklagar att jag inte fick möjlighet att träffa ledamöterna i utskottet för sysselsättning och sociala frågor, men jag skall träffa dem i morgon under sammanträdet på eftermiddagen. Jag är särskilt glad att jag i framtiden kommer att få möjlighet att ha ett nära samarbete med Europaparlamentet och de aktuella utskotten.
Betänkandet av Manuel Pérez Álvarez var fulländat och jag måste även tacka honom på kommissionens vägnar för att han – om en så komplicerad, teknisk fråga som den i förslaget om fysikaliska agenser, särskilt elektromagnetiska fält – talade så väl; hans betänkande var sannerligen enastående. Svårigheterna i samband med denna fråga förvärras genom det faktum att den första delen av förslaget – om vibrationer – godkändes så sent som under 2002 och den andra delen – om buller – så sent som under 2003, trots att det ändrade förslaget överlämnades till rådet så tidigt som 1994. Nu har vi kommit till andra behandlingen av den tredje delen om elektromagnetiska fält.
Kommissionen fortsätter att fästa största vikt vid alla åtgärder som är utformade för att skydda arbetstagares hälsa och säkerhet och som utgör en viktig faktor i förhållande till livskvalitet. Man betonade denna fråga genom den sociala dagordningen, vilket bekräftades i kommissionens meddelande om en ny strategi för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Jag anser att lagstiftning om elektromagnetiska fält kommer att bli ett viktigt steg i riktning mot ett bättre skydd för hälsan för arbetstagare som exponeras för risker från fysikaliska agenser. De senaste vetenskapliga rönen visar att överexponering för elektromagnetiska fält kan få allvarliga konsekvenser för arbetstagares hälsa och att man därför bör vara särskilt uppmärksam. I direktivet finns bestämmelser som reglerar förebyggande åtgärder för att skydda arbetstagares hälsa och säkerhet, särskilt från inducerade elektriska strömmar i kroppen, stötar och brännskador samt absorption av termisk energi som produceras genom elektromagnetiska fält. Man bör notera att det ännu inte var möjligt att undersöka de elektromagnetiska fältens cancerogena effekt eftersom det inte fanns några adekvata vetenskapliga rön, eller indikationer på orsakssamband mellan elektromagnetiska fält och cancer. Av liknande skäl anger man inte i direktivet slutgiltiga exponeringsgränsvärden för statiska magnetiska fält. Man bör emellertid notera att kommissionen, inom ramen för sin rapport om den praktiska tillämpningen, kommer att rikta särskild uppmärksamhet mot dessa frågor och noga övervaka utvecklingen när det gäller vetenskapliga rön inom dessa två sektorer. Om det skulle bli nödvändigt kommer kommissionen att lägga fram de nödvändiga förslagen senare.
Jag vill gratulera parlamentsledamöterna till kvaliteten på de ändringsförslag där de uttrycker parlamentets oro över och intresse för riskerna och resultaten av arbetstagares exponering för elektromagnetiska fält. Man bör uppmärksamma att kommissionen, under det mycket tekniska och mycket svåra lagstiftningsförfarandet, gjorde intensiva och ibland ihärdiga ansträngningar för att bevara en hög skyddsnivå i texten, samtidigt som den såg till att man kunde nå en slutlig kompromisslösning. Man bör notera att kommissionen – i syfte att nå en övergripande kompromiss – godtog rådets gemensamma ståndpunkt, trots att den hade reservationer om urvattningen av bestämmelserna om hälsoövervakning. Det gläder mig särskilt att ni genom ett av era ändringsförslag, dvs. ändringsförslag 3, justerar denna brist i den gemensamma ståndpunkten och återställer hälsoövervakningens förebyggande karaktär. När det gäller era ändringsförslag kan kommissionen godta dem i deras nuvarande lydelse, eftersom de förbättrar textkvaliteten och klarlägger innebörden.
I synnerhet i ändringsförslag 1 klargörs förfarandet för utvärdering av exponeringsnivåer i enlighet med bestämmelserna i ramdirektiv 89/391. Genom ändringsförslag 2 förbättras textkvaliteten genom att innehållet i den information som måste tillhandahållas kompletteras ytterligare. Genom ändringsförslag 3 förbättras hälsoövervakningen i fullständig förenlighet med kommissionens reservationer om den gemensamma ståndpunkten. I ändringsförslag 4 införs en rambestämmelse som skall reglera påföljder, samtidigt som man genom ändringsförslag 4 anger tidsintervallerna för kommissionens rapport i linje med de övriga hälso- och säkerhetsdirektiven.
Det finns ingen anledning för mig att berätta för er att man genom detta betänkande kommer att utvärdera den vetenskapliga utvecklingen avseende de långsiktiga effekterna av exponering för elektromagnetiska vågor och effekterna av statiska elektromagnetiska fält. Samtidigt kommer alla ytterligare initiativ att granskas mot bakgrund av ny vetenskaplig kunskap.
Låt mig också påminna er om att det gradvisa tillvägagångssätt som tillämpas för granskningen av kommissionens förslag, som inleddes med vibrationer, fortsatte med buller och nu rör elektromagnetiska fält, inte undanröjer behovet av ytterligare arbete i samband med den återstående fysikaliska agensen som omfattas av kommissionens ursprungliga förslag, dvs. optisk strålning. 
Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Till kommissionsledamoten vill jag säga att jag ser fram emot att få träffa er i morgon för att utbyta erfarenheter och synpunkter kring den sociala agendan. Sedan vill jag vända mig till föredraganden Pérez Álvarez. Jag ser att Stephen Hughes inte är här idag. Det beror på att det ibland är svårt att ta sig till Strasbourg på grund av bristande flygförbindelser. Stephen Hughes har blivit fast på vägen hit. Jag vill på den socialdemokratiska gruppens och Stephen Hughes vägnar tacka Pérez Álvarez för ett mycket gott samarbete. Att vi har kommit fram till detta resultat beror mycket på det goda samarbetet mellan PPE-DE-gruppen och PSE-gruppen. Pérez Álvarez och Stephen Hughes har varit de ledande personerna i detta samarbete.
Det har funnits två mål som vi haft som utgångspunkt. Det ena är att få fram ett bra direktiv på detta område, som tillförsäkrar hälsa och säkerhet för löntagarna. Det andra målet har varit att komma överens innan mandatperioden är slut, så att vi inte skall skjuta frågan framför oss. Det har redan sagts att detta direktiv ingår i paketet om hälsa och säkerhet och fysikaliska agenser. Vi har tidigare klarat av vibrationer och buller och har nu kommit till elektromagnetiska fält och arbetstagarnas exponering för dem.
Detta berör många människor på arbetsmarknaden. Låt mig ta några exempel. Det är människor inom sjukvården, människor i storköksverksamhet och inom metallindustrin. Det är ett viktigt direktiv som vi nu har att ta ställning till. Det har pågått en diskussion kring de långsiktiga effekterna och svårigheterna att hitta vetenskapliga rön för att kunna bedöma de långsiktiga effekterna. Jag tycker att vi genom de ändringsförslag som vi har tagit fram i utskottet och som vi hoppas få gehör för lyfter fram några viktiga saker.
För det första behandlas samrådet med och medverkan med löntagarna. Ett annat viktigt ämne är givetvis förebyggandet, det vill säga när en arbetstagare utsätts för överexponering har han en automatisk rätt till hälsokontroller. Skulle det vid dessa hälsokontroller visa sig att arbetstagaren utsatts för överexponering och skadats därav, görs en ny riskvärdering. Detta anser jag kanske som det viktigaste förslaget av de ändringsförslag som vårt utskott nu lägger fram.
Det är också viktigt att påföljderna skall vara starka för de arbetsgivare som inte följer dessa rekommendationer. Jag skall också nämna det sista ändringsförslaget, nämligen att det finns en tidsgräns inom vilken kommissionen skall återkomma. Om det framkommer nya rön, skall man ta initiativ och vända sig till parlamentet på nytt.
Slutligen vill jag uttala ett stort tack. Det har varit ett gott samarbete och jag hoppas detta leder till ett lyckligt slut. Jag är övertygad om det. 

Crowley (UEN ).
   – Herr talman! Jag vill på samma sätt som mina kolleger tacka föredraganden för det enorma arbete hon har lagt ned på betänkandet.
Betänkandet och det förfarande genom vilket vi får det igenom parlamentet är bästa tänkbara exempel på samarbete mellan institutionerna. På grund av den tidsram som vi nu arbetar inom under det irländska ordförandeskapet, och i synnerhet med hänsyn till de kommande valen i juni, var det nödvändigt att hitta en kompromiss och nå samförstånd, som kanske inte tilltalar alla och som måhända inte täcker alla enskilda aspekter som respektive ledamot önskat få med, men som gör det möjligt att anta lagstiftning som garanterar att arbetstagarna skyddas mot dessa nya risker de utsätts för.
När vi betraktar den accelererande teknikanvändningen, och i synnerhet de faror som tekniken kan ge upphov till, är det väsentligt att detta parlament, och Europeiska unionen i sin helhet, visar att man kan reagera snabbt på dessa innovationer, liksom på de nya riskerna.
Vad vi har framför oss är ett kompromisspaket. Under de senaste veckorna har utskottet för sysselsättning och sociala frågor lagt fram fem ändringsförslag som har accepterats av Coreper och rådet i dess helhet under ledning av det irländska ordförandeskapet. Detta kommer att göra att vi kan lägga fram denna lagstiftning inom området arbetstagares rättigheter, och därmed bygga vidare på parlamentets mycket stolta och starka tradition när det gäller att värna om arbetstagarnas skydd enligt hälso- och säkerhetslagstiftning.
Jag vill hälsa kommissionär Stavros Dimas välkommen till hans nya befattning. Jag vet att det är mycket svårt för någon som tillträder med så kort varsel. Jag önskar honom lycka till i tjänsten och utlovar mitt och min grupps samarbete i hans arbete under de kommande månaderna. Arbetstagarnas hälsa och säkerhet måste ha en central plats i all vår lagstiftning. Naturligtvis är det viktigt att vi försöker få till stånd regler och bestämmelser om konkurrens och konkurrenskraft som garanterar att arbetstagare kan få arbete, men det måste också vara bra arbeten med verklig ersättning och verkligt skydd. Det är först när vi uppfyller alla dessa villkor som vi med rätta kan säga att vi faktiskt har skött vårt arbete för Europeiska unionens medborgare. Jag överlämnar detta betänkande till parlamentet. Jag uppmanar alla ledamöter att godkänna och stödja det så att vi kan gå vidare i denna anda av samarbete. 
Thorning-Schmidt (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionär! Vi har sett fram emot att kunna ställa frågor i utskottet i morgon. Det är naturligtvis en stor glädje att – efter så många år – kunna lägga sista handen vid detta direktiv. Det råder ingen tvekan om det. Man har arbetat med direktivet under oerhört lång tid, och det gläder mig att också kunna rekommendera det för kammaren i morgon. Det är också bra att direktivet, till skillnad från de övriga direktiven om fysikaliska agenser, inte är fullt av övergångsperioder, möjliga eftergifter och en mängd undantag. Detta är något vi kan komma ihåg när vi utarbetar framtida direktiv på detta område.
Jag måste emellertid säga att jag är besviken över att det i direktivet inte står något om de långsiktiga effekterna av elektromagnetiska fält. Jag känner till att det finns problem med att bevisa sambandet mellan exponering och utveckling av cancer. Jag anser dock att vi, när vi lagstiftar, måste ta intryck av det faktum att vi just nu kan se en rad exempel med personer som arbetade med radar under 1970- och 1980-talen, och som nu verkar utveckla cancer. Jag anser att det är en besvikelse att detta inte alls nämns i direktivet.
Jag menar att vi, någon gång framöver, måste ta hänsyn till det faktum att det också finns en försiktighetsprincip på detta område. Om vi börjar se ett mönster i de fall där människor, efter 20 eller 30 år, börjar att utveckla cancer, bör vi göra något åt saken. Jag vill därför fråga er direkt, herr kommissionär, om jag hörde rätt och om ni verkligen tolkar artikel 11 i direktivet som att kommissionen åtar sig att lägga fram ett nytt förslag så snart som det finns nya kunskaper om de långsiktiga effekterna av elektromagnetiska fält. Jag skulle bli mycket glad om kommissionen kunde bekräfta detta. Jag anser att det är mycket viktigt att nästa parlament får en praktisk grund att ta ytterligare avstamp från.
Dimas,
   . – Herr talman! Jag ville bara säga att jag i den sista punkten upprepade att utvecklingen av forskningen om de långsiktiga effekterna kommer att utvärderas, och att ytterligare initiativ naturligtvis kommer att undersökas på grundval av denna vetenskapliga kunskap. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag vill ta tillfället i akt att gratulera er till er nya tjänst och att välkomna er till kammaren.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en andrabehandlingsrekommendation (A5-0161/2004) av Rodi Kratsa-Tsagaropoulou från utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om inrättande av ett handlingsprogram för gemenskapen för att främja organisationer som på europeisk nivå verkar för jämställdhet mellan kvinnor och män. 
Lulling (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionär! Jag är säker på att vi alla välkomnar det faktum att rådet, tillsammans med parlamentet, har erkänt att främjandet av jämlikhet mellan kvinnor och män i praktiken kräver en rad åtgärder, ett strukturerat program, deltagande från det civila samhällets sida och – viktigast av allt – kvinnoorganisationernas deltagande och ekonomiskt stöd till dessa.
Som en av grundarna av den europeiska kvinnolobbyn erkänner jag att dess främsta roll är att främja jämlikheten mellan kvinnor och män. Det gläder mig emellertid att det – vilket jag har förespråkat under många år – finns andra kvinnoorganisationer utanför lobbyverksamheten som är aktiva på EU-nivå när det gäller att främja jämlikhet mellan kvinnor och män, och som är värda ett liknande stöd.
Vår föredragande, Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, som jag är ställföreträdare för i dag, hade ingen lätt uppgift, varken i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, eller vid första behandlingen i kammaren, att övertyga ledamöterna om att europeiska kvinnoorganisationer utanför lobbyn inte borde diskrimineras. Man har i alla fall till sist slutit ett avtal med rådet om att se till att de olika kvinnoorganisationer som är aktiva på EU-nivå behandlas på ett likvärdigt sätt. Den europeiska kvinnolobbyn har inte monopol på att företräda, eller samordna, icke-statliga organisationer med inriktning på kvinnofrågor.
Det är därför bara rätt och riktigt att andra organisationer också får ett årligt driftsstöd inom ramen för gemenskapens handlingsprogram för perioden 1 januari 2004-31 december 2005. Detta handlingsprogram är inte bara öppet för de 25 medlemsstaterna, utan också för medlemsstaterna i Europeiska frihandelssammanslutningen och för Rumänien, Bulgarien och Turkiet som väntar i kulisserna på att bli medlemsstater i EU.
Herr talman! Mot bakgrund av detta känner jag mig verkligen besviken när det gäller de ekonomiska medlen för genomförandet av detta program – 2,2 miljoner euro under två år – särskilt med tanke på att det i de finansiella bestämmelserna finns en begränsning som lyder, jag citerar, att ”De årliga anslagen skall godkännas av budgetmyndigheten inom ramen för budgetplanen”.
För att inte ytterligare försena antagandet av detta beslut, som skulle ha antagits före den 1 januari 2004, då det trädde i kraft, vill jag på Rodi Kratsa-Tsagaropoulous vägnar be er att stödja hennes ståndpunkt och anta denna text, som hon förhandlade fram så skickligt med rådet, utan några ändringsförslag.
Jag vill påminna er om de viktigaste aspekterna av dessa texter: överföringen av den europeiska kvinnolobbyn från första delen till bilagan; fastställandet av en identisk grad av samfinansiering för andra organisationer som är aktiva på EU-nivå, i jämförelse med den europeiska kvinnolobbyn; och ett årligt driftsstöd för att bidra till genomförandet av kvinnoorganisationernas ständiga arbetsprogram. Detta är bra och jag välkomnar denna överenskommelse. Jag hoppas att kammarens ledamöter, i linje med Rodi Kratsa-Tsagaropoulous önskan, kommer att godkänna denna text som hon har förhandlat fram med rådet, eftersom den är godtagbar för alla. 
Dimas,
   . – Herr talman! Det gläder mig att det har gjorts framsteg, både i rådet och Europaparlamentet, när det gäller det aktuella förslaget, och att vi nu har kommit fram till det slutliga steget i samband med dess godkännande. 
Förslaget har utformats för att ge en rättslig grund för fortsatt ekonomiskt stöd till organisationer som arbetar på EU-nivå med att främja jämlikhet mellan män och kvinnor. Det har utformats för att öka den rättsliga tydligheten och öppenheten när man beviljar stöd i enlighet med den nya budgetförordningen. Det aktuella förslaget utgör en del av ett paket med sju beslut som ger särskilda rättsliga grunder – fr.o.m. 2004 – för stöd som för närvarande finansieras på grundval av administrativa driftsanslag.
Jag vill gratulera Rodi Kratsa-Tsagaropoulou till hennes betänkande och Astrid Lulling till hennes framläggande av det, samt utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor till dess arbete och förslag, av vilka de flesta har införlivats i kommissionens ändrade förslag.
Vi stöder den gemensamma ståndpunkt som rådet har föreslagit, eftersom man där svarar på kommissionens huvudsakliga mål och införlivar de flesta av era ändringsförslag. Det är mycket positivt att institutionerna hade ett nära samarbete och kunde komma överens om de grundläggande frågorna om programmets varaktighet och nivån på den centrala finansieringen vid trepartsmötet i november 2003.
Vi instämmer alla i att organisationerna i fråga spelar en mycket viktig roll för främjandet av gemenskapspolitiken för jämlikhet mellan män och kvinnor. Det är viktigt att säkra organisationernas fortlevnad och undvika hinder för gemenskapsstödet till dem. Beroende på det försenade godkännandet av detta förslag, måste ändringsförslagen som rör övergångsklausulerna tas med i det slutliga beslutet, som man kom överens om under förlikningskommitténs möte i november i fjol.
Dybkjær (ELDR ).
   – Herr talman! Man kan säga att jag, i motsats till alla andra, anser att det är viktigt att uttala mig under denna andra behandling. Skälet till detta är helt enkelt att jag vill ta tillfället i akt att berömma det arbete som har utförts av den europeiska kvinnolobbyn. Det är naturligtvis viktigt vad de europeiska politiska partierna gör för att främja kvinnor i beslutsprocesserna och inom alla andra områden. Jag anser emellertid att man också lugnt kan säga att det skulle vara mycket svårare att få igenom en rad initiativ om jämlikhet mellan könen om inte den europeiska kvinnolobbyn var aktiv på detta område.
Jag anser att det särskilt finns goda skäl att betona det behov som finns för den europeiska kvinnolobbyn i samband med utvidgningen av att ta med de nya medlemsstaterna, som helt uppenbart har andra jämlikhetstraditioner än vad vi har i de nuvarande medlemsstaterna. Det är viktigt att kvinnolobbyn, tillsammans med de organisationer som Europaparlamentarikerna tillhör i sina respektive hemländer, är aktiv så att vi kan fortsätta vårt arbete för kvinnorna, även om det finns kulturella skillnader mellan de nya och gamla EU-länderna. 
Talmannen.
   – Jag tror inte att kommissionen vill svara.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A5-0155/2004) av Christa Prets för utskottet för kvinnors rättigheter och jämlikhetsfrågor om förslaget till rådets direktiv om genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster. 
Dimas,
   . – Herr talman, ärade ledamöter av Europaparlamentet! Europeiska unionen har kämpat för likabehandling av män och kvinnor i nästan 50 år, och man har gjort stora framsteg inom sysselsättningsområdet i och med införandet av lagstiftning för att säkra lika lön och lika arbetsvillkor.
Lagstiftning kan naturligtvis inte lösa alla problem och man måste fortfarande göra mycket för att eliminera löneskillnader mellan män och kvinnor. Under 2000 meddelade kommissionen i den socialpolitiska dagordningen att den skulle granska diskrimineringen utanför arbetsmarknaden. Denna idé stöddes av Europeiska rådet i Nice, som uppmanade kommissionen att stärka de rättigheter som har att göra med jämlikhet genom att godkänna ett förslag till direktiv på grundval av artikel 13 i fördraget.
Innan man utarbetade ett detaljerat förslag hölls allmänna samråd med Rådgivande kommittén för lika möjligheter för kvinnor och män, där alla medlemsstater och arbetsmarknadens parter är representerade, tillsammans med försäkringssektorn och andra sektorer, Europaparlamentet och det civila samhället. 
Förslaget ligger nu på era bord. I det aktuella direktivet följer man exemplet med det tidigare direktivet om etnisk diskriminering och inriktar sig på det grundläggande området med tillgång till varor och tjänster, där det fanns bevis på ojämlik behandling av män och kvinnor, och där det är känt att lagstiftning kan förändra situationen. Det aktuella direktivet kommer alltså huvudsakligen att omfatta finansiella tjänster som ofta kräver att kvinnor har en borgenär för att få ett lån, men inte män. Samma sak gäller bostäder, där ensamstående föräldrar – oftast kvinnor – har större svårigheter än män att hyra bostad och, naturligtvis, försäkringssektorn – i huvudsak bil- och livförsäkring – och pensionssektorerna samt sjukförsäkringar.
Förslaget att förbjuda diskriminering mellan män och kvinnor när det gäller tillgång till varor och tjänster är tvetydigt för rådet, parlamentet och samhället i allmänhet. Det är tvetydigt eftersom man ifrågasätter etablerade idéer om behandlingen av män och kvinnor, eftersom man vidhåller att det finns faktorer som är viktigare än kön när man beräknar premier, och eftersom man antyder att det förhållningssätt som de flesta försäkringsbolag använder i dag är orättvist i grund och botten. 
Detta är emellertid ett viktigt steg för principen om likabehandling, och det kommer att förändra livsvillkoren för både män och kvinnor i hela Europeiska unionen.
Prets (PSE ),
   – Herr talman, herr kommissionär! Tack för det ni nyss sade, det gör oss mycket optimistiska när det gäller att vi skall kunna få ett stopp på den orättvisa behandling som finns inom försäkringssektorn.
Det förberedande arbetet har varit mycket hårt och mycket långdraget, men vi är äntligen vid den punkt där vi kan rösta om betänkandet. Detta förslag till direktiv tillkännagavs för så länge sedan som i juni 2000, då det fanns med i kommissionens socialpolitiska dagordning och efterlystes av stats- och regeringscheferna vid Europeiska rådet i Nice i december 2000. När det nu har gått fyra år finns samma herrar fortfarande kvar, och nu när förslaget till ett sådant direktiv ligger på våra bord så motsätter de sig det. Det tog tre år innan ett förslag lades fram, i september i fjol, och detta förslag fick också en mycket omild behandling av kommissionen. I september 2003 anordnade jag, i egenskap av föredragande, en offentlig utfrågning för att få ett brett offentligt stöd för vår sak.
Denna utfrågning var mycket intressant och gav upphov till en del spännande utvecklingar, däribland upptäckten av hur diskutabla de statistiska uppgifter är som ofta citeras och som ligger till grund för argumentation om att det är möjligt att begära högre försäkringspremier för kvinnor. I Förenade kungariket till exempel, finns den kortaste förväntade livslängden för både män och kvinnor i Manchester, medan männens förväntade livslängd är längst i West Dorset och kvinnornas i West Somerset. Detta är helt jämförbart med att män i f.d. Östtyskland lever längre än män i väst, och den skillnad i förväntad livslängd mellan öst och väst som finns i Österrike. Vad detta innebär är att kön sannerligen inte är den enda faktorn i detta sammanhang. Jag anser att vårt förhållningssätt till detta jämlikhetsdirektiv inte bara kan grundas på ekonomiska faktorer, och att detta inbegriper ett rent politiskt beslut, den politiska viljan att förklara att vi är för jämlikhet eller emot den.
Vi tyckte också att det var beklagansvärt att kommissionen i sitt slutliga förslag till direktiv inte tog någon hänsyn till utbildning, beslutsprocessen och innehållet i media och reklam. Detta får mig att instämma med min kollega Joke Swiebel, som anser att en gradvis utveckling förvisso inte är den bästa lösningen, men det kan mycket väl vara den första hanterbara lösningen. Detta direktiv är mycket svagt i jämförelse med det befintliga direktivet om likabehandling grundad på ras, som innehåller mycket mer långtgående krav. Jag vill alltså tacka kommissionär Diamantopoulou för att hon har tagit detta viktiga steg, samtidigt som jag vill uppmuntra kommissionen – genom er, kommissionär Dimas – att inte vänta längre med att anta fler förslag om omfattande åtgärder för att bekämpa sexuell diskriminering och för att garantera en faktisk jämlikhet på andra områden än sysselsättning.
Detta direktiv grundas uttryckligen på artikel 13, som infördes 1997 genom Amsterdamfördraget, och jag delar inte åsikten hos vissa ledamöter i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden att direktivet bör ha artikel 95 som rättslig grund. Om så hade varit fallet menar jag att det hade möjliggjort tillträde till den inre marknaden i rent ekonomiska termer, och jag är inte säker på att rådet hade tillåtit ett medbeslutandeförfarande.
Det som är avgörande är – och det är faktiskt själva kärnpunkten i detta betänkande – den försäkringstekniska faktor på vilken försäkringslobbyn har grundat sina argument, och som är utgångspunkt för de flesta av våra meningsskiljaktigheter. Man bör inte använda kön som en försäkringsteknisk faktor när man beräknar premier. Att använda kön som en objektiv faktor är diskriminerande, eftersom könet inte är fritt valt; män och kvinnor kan inte påverka vad de föds till. Genom många diskussioner har jag t.ex. förstått att kvinnor i försäkringsbranschen – och inte bara försäkringsbolagen själva – försvarar idén att kvinnorna själva skall bära kostnaderna för en graviditet, och man berättigar detta genom att säga att även de använder medicinska tjänster. Eftersom alla kvinnor betalar samma belopp finns det en solidaritet mellan kvinnor som har barn och dem som inte har det, men vad gäller för män, som trots allt har en del att göra med att kvinnor blir gravida? För närvarande är familjepolitiken en stor sak. Man ställer krav på att familjer skall få stöd och vi får höra att det behövs fler barn, och finansministrarna basunerar ut förbättringar inom familjepolitiken samtidigt som de – i samma omfattning – deklarerar sitt motstånd mot detta direktiv. Detta visar att familjepolitiken, i lika hög grad som kvinnopolitiken, mycket ofta inte är något annat än ett sätt för våra manliga politiker att ta sig ur knipan, med sina vackra ord hängande i luften samtidigt som ingen av de saker de lovar faktiskt genomförs.
Jag vill klargöra att beräkningen av premier på grundval av risk även fortsättningsvis skall vara möjlig, men att kön inte bör tas med som en faktor i dessa beräkningar. Att använda kön eller ras – som båda är faktorer utom individens kontroll – som en faktor vid beräkning av premier är liktydigt med diskriminering.
Swiebel (PSE ),
   . – Herr talman! Som föredraganden redan har sagt, sätter detta direktiv stopp för den ihärdiga form av könsdiskriminering som är känd som statistisk diskriminering. Inom statistisk diskriminering görs de genomsnittliga skillnaderna – som fastställts vid en viss tidpunkt, mellan grupper, i detta fall grupper av män och grupper av kvinnor – absoluta som permanenta bedömningskriterier för individer.
Olyckligtvis äger denna diskriminering fortfarande rum mycket ofta i den privata försäkringsbranschen i en rad länder. Försäkringens centrala del handlar emellertid om att dela riskerna. Att bedöma folk genom en egenskap som de inte har någon kontroll över, måste betraktas som diskriminering. Den skenbara logiken inom försäkringsbranschen att beakta skillnaden mellan män och kvinnor är en rest från gamla tider – man tar den lätta vägen ut. Vi måste bekämpa detta av principskäl. Motståndarna utkämpar en reträttstrid. Det gläder mig därför att en så pass stor majoritet i utskottet för kvinnor och kvinnors rättigheter har godkänt Christa Prets betänkande, och jag hoppas att kammaren gör detsamma.
Vi väntar emellertid på nästa steg som kommer att stoppa den s.k. jämlikhetshierarkin. Lagstiftningen mot diskriminering i EU är ett lapptäcke som i sig skapar diskriminering mellan de olika diskrimineringsgrunderna. Till följd av detta får olika grupper olika skyddsnivåer. Varför är rasdiskriminering förbjuden i EU:s lagstiftning på områdena för utbildning och sociala tjänster, samtidigt som könsdiskriminering på dessa områden inte är det? Och varför har man inom detta område och inom området för social trygghet inte vidtagit några åtgärder mot diskriminering på grundval av ålder, handikapp och social läggning?
Vi ser fram emot kommissionens utlovade grönbok om den framtida lagstiftningen mot diskriminering i sin helhet, och därefter mot ny, kompletterande lagstiftning. En jämlikhetshierarki är trots allt inte godtagbar i Europeiska unionen, som säger sig vilja vara en värdegemenskap.
Niebler (PPE-DE ),
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Ett varmt tack, först och främst, till vår föredragande, Christa Prets. Jag tror att vi alla instämmer i den grundläggande premissen att kampen mot diskriminering på grundval av kön förtjänar vårt helhjärtade stöd.
Vi bör emellertid inte låta denna fråga minska vår uppmärksamhet när det gäller de problem som detta direktiv för med sig. I huvudsak har det att göra med försäkringsbranschen. Kommissionen, tillsammans med många ledamöter i kammaren, anser att kön inte längre bör beaktas när man beräknar försäkringspremier, och hävdar att detta egentligen är diskriminerande.
En majoritet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden instämmer inte i detta förhållningssätt. Saken är den att det är försäkringsbolagen som beräknar riskerna, och om det finns olika risknivåer skall man ta hänsyn till dessa. För att ta ett exempel: I privata pensionsförsäkringar tar försäkringsgivarna i sina beräkningar hänsyn till benägenheten att kvinnor lever längre än män kan förvänta sig att göra. Jag ser inte detta som något diskriminerande, eftersom det är en av de faktorer som man kan ta hänsyn till när man beräknar avgifterna. Ett annat exempel kan hittas inom fordonsförsäkring; enligt statistiken visar det sig att kvinnor orsakar färre olyckor än män, och därför tar försäkringsgivarna ut lägre premier av kvinnorna. Jag anser inte att detta är diskriminerande, utan att det är tillämpning av matematik, som inte bara kan avskaffas genom lagstiftning.
Det enda undantag jag skulle vilja göra handlar om mödraskap och graviditet, där jag inte anser att det bör finnas några skillnader mellan män och kvinnor när det handlar om kostnader. Detta är ett område där bägge könen naturligtvis delar ansvaret, och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har därför beslutat att kvinnor och män måste behandlas likvärdigt i detta avseende.
Det som gör mig till motståndare till detta direktiv är det faktum att det innebär väldiga ingrepp i folks privata angelägenheter. Jag är motståndare till att införa enhetliga avgifter för båda könen, och jag hoppas att de ändringsförslag som vår grupp har lagt fram på nytt kommer att stödjas av en majoritet i kammaren i morgon. 
Zrihen (PSE ),
   – Herr kommissionär, herr talman, mina damer och herrar! Jag vill uttrycka mitt stöd för Christa Prets betänkande, som är av stor betydelse för kvinnorna. Icke-diskriminering mellan människor är faktiskt en av de principer som EU och dess medlemsstater har gemensamt. Vi ber inte om pengar som många tycks anse, utan vad vi önskar är respekt för de europeiska värderingarna och för fördragen. Inte heller – tvärtemot vad vissa personer ofta öppet anklagar oss för – begär vi särskilda privilegier.
Parlamentets åsikt får inte vara partipolitisk, utan måste vara en politisk yttring till förmån för större jämlikhet mellan könen. Vi hoppades länge på ett mer vittomfattande direktiv, som skulle gälla på åtskilliga områden där jämlikhet mellan könen skulle främjas. Det direktiv som vi har framför oss är emellertid något begränsat, men ändå mycket viktigt för människors jämlikhet och utgör i sig ett steg framåt. Vi väntar oss att detta direktiv skall ge upphov till större solidaritet och jämlikhet mellan könen.
Jag vill framhålla att vi måste vända oss mot all diskriminering som grundas på kriterier utom människors kontroll, såsom kön, ras, etnisk bakgrund och ålder. Detta förslag till direktiv riktas inte mot premiekalkyler i förhållande till risker, utan handlar uteslutande om kön som en faktor i försäkringsbolagens kalkyler. Ursäkta mig, men jag är kvinna och jag anser inte att min könstillhörighet utgör en risk. Andra faktorer, som har att göra med livsstil oberoende av kön, kan tas med i beräkningen för vissa typer av försäkringar. Jag vill också betona att rätten till jämställdhet mellan kvinnor och män är en individuell rättighet som tillhör både kvinnor och män som individer och inte som medlemmar av en grupp.
Det finns de som lägger fram argument som är avsedda att skrämma upp våra kvinnliga medborgare. Innan jag gör en sammanfattning av direktivets möjliga innebörd, måste jag betona att möjliga, inte sannolika, minskningar eller ökningar på vissa försäkringsområden bara kommer att kunna tillämpas i fråga om nya försäkringar, och inte, som somliga vill få oss att tro, när det gäller redan befintliga försäkringar. Dessutom rör detta direktiv inte bara kvinnor, utan också män. Det kommer därför att beröra kalkyler av försäkringspremier för män liksom andra områden som behandlas i detta direktiv, nämligen tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster. Det är livsviktigt med likabehandling när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster. I dagens civiliserade samhällen är det fortfarande vanligt med diskriminerande förfaranden. Man ser ofta anslag där det framgår att en lägenhet bara kan hyras av antingen män eller kvinnor, och platser eller tjänster som bara är tillgängliga för ett av könen.
Vi har tidigare diskuterat frågan om likabehandling av kvinnor och män när det gäller samarbete och utveckling. Det aktuella betänkandet, som var avsett att göra det möjligt att stärka kvinnornas roll och bekämpa diskriminering av män och kvinnor i tredje land, är ett exempel som vi måste följa här på vår egen bakgård.
Det finns de vilkas ändringsförslag syftar till att rensa ut allt innehåll ur direktivet. Jag hoppas att detta inte kommer att ske när det är dags för omröstning, och att vi kommer att anta detta betänkande. Jag hoppas också att EU och medlemsstaterna kommer att fastställa och genomföra detta direktiv. Även om EU:s lagstiftning slår fast principen om likabehandling av kvinnor och män – och ett direktiv har redan antagits med den innebörden – har det alltid varit svårt att genomföra denna princip i praktiken. Det är gott och väl att ha god vilja, men det råder fortfarande bristande jämställdhet mellan kvinnor och män på arbetsmarknaden. En sådan ojämlikhet kritiseras emellertid nu som ett hinder för konkurrenskraften inom EU och för möjligheten att uppfylla kraven i Lissabonkriterierna, vilket konstateras i kommissionens senaste rapport om jämställdhet mellan kvinnor och män.
Herr talman, herr kommissionär! Jag hoppas att kommissionen under den kommande mandatperioden kommer att lägga fram ett direktiv som täpper igen luckorna i bestämmelserna mot diskriminering mellan kvinnor och män på områden som ännu inte har täckts in. Jag hoppas särskilt att parlamentet i morgon kommer att skicka en kraftfull och tydlig signal mot diskriminering och för jämlikhet mellan kvinnor och män. 
Attwooll (ELDR ),
   . – Herr talman! Jag vill gratulera Christa Prets till hennes betänkande och tacka henne för hennes samarbete när det gäller yttrandet från utskottet för sysselsättning och sociala frågor. 
Jag kan förstå försäkringsbranschens oro. Förslaget kommer att medföra betydande ändringar av dess praxis och för närvarande är det osäkert hur man skall gå till väga för att genomföra dessa ändringar. Det är begripligt att branschen aldrig tycker om osäkerhet. Jag förstår dock inte branschens argument att den nuvarande differentieringen av premier och ersättningar på grundval av könstillhörighet inte är diskriminerande eftersom den baseras på objektiva faktorer. Även om det är så att unga män i genomsnitt råkar ut för fler bilolyckor än unga kvinnor, eller att kvinnor i genomsnitt lever längre än män, stämmer inte detta för alla individer och dessa individer är därför missgynnade.
Att det finns objektiva skillnader, må det vara mellan individer eller grupper, är dock under alla omständigheter inte i sig ett tillräckligt skäl för att behandla dem olika. Det måste finnas en fullgod politisk motivering för att göra så. Under 2000-talet tror jag knappast att en sådan motivering går att hitta för rutinmässigt tillhandahållande av varor och tjänster till män och kvinnor, lika lite som för andra socialt konstruerade grupper. Om jag låter bitter när jag talar om detta är det för att jag många gånger i livet har upplevt den sorts diskriminering som direktivet är avsett att förhindra. Jag vill inte att nya generationer skall drabbas av samma sak.
Jag uppmanar försäkringsbolagen att försöka se om inte ändringarna faktiskt skulle innebära möjligheter för dem. Jag skulle inte frivilligt köpa en livförsäkring eftersom jag inte tror att det skulle vara ett förmånligt sätt att ordna mina affärer. Jag är kanske inte den enda kvinna som känner så. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! För så länge sedan som på 1960-talet kämpade jag för jämställdhet mellan kvinnor och män och mot all diskriminering på grundval av könstillhörighet. Jag har kämpat för lika behandling och lika möjligheter för män och kvinnor sedan 1963 i kvinnoorganisationer, nationellt och på EU-nivå, och mestadels som ordförande. Jag kan därför inte anklagas för att inte stödja genomförandet av principen om jämställdhet mellan kvinnor och män genom direktiv som täcker alla områden.
Jag anser därför också att vi har en verklig moralisk och juridisk skyldighet att stödja detta förslag till direktiv om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av varor och tjänster. I politiken är emellertid ingen tvungen att göra något som är omöjligt eller orimligt.
Tyvärr tar kommissionen i sitt förslag inte hänsyn till att det på försäkringsområdet finns ytterligare ett direktiv, enligt vilket försäkringsgivare måste vara tillräckligt förutseende när man fastställer premiernas storlek och även ta med alla framtida åtaganden i beräkningen. Faktum är att för vissa risker är kön – jag föredrar att använda termen genus – ett objektivt kriterium som försäkringsgivare måste ta med i beräkningen när de bestämmer vilken grad av skadeståndsskyldighet som de kan godkänna.
Därför kan vi inte förbjuda försäkringsgivare att av försiktighetsskäl ta hänsyn till kön när man gör försäkringstekniska riskberäkningar, även om premien i slutändan inte skiljer sig mellan könen. Med tanke på att alla försäkringstagare oberoende av kön i första hand är intresserade av en försäkrings ekonomiska genomförbarhet, har vi lagt fram ändringsförslag som tar hänsyn till detta intresse.
Liksom kommissionen vill vi slå fast principen att det måste bli förbjudet att använda könstillhörighet som en avgörande och diskriminerande faktor vid beräkning av premier för försäkringsändamål när det gäller nya avtal som sluts efter det att direktivet har antagits. Vi kan inte godta att retroaktiv lagstiftning tillämpas på redan befintliga avtal. Vi vill emellertid tillåta att man tar hänsyn till kön enligt objektiva, kontrollerbara och öppna kriterier som kontrolleras av medlemsstaterna, bland annat i fråga om försäkringstekniska kalkyler. Detta är rimligt och det är i försäkringstagarnas intresse, särskilt med tanke på att, som kommissionen säger i sin korta motivering, ”det knappast finns några bevis för systematisk diskriminering i samband med tillgång till varor och tjänster”.
Kommissionen säger i själva verket att försäkringsbolagen när de fastställer sina avgifter skall ta hänsyn till andra kriterier än kön, såsom livsstil, beteende och yrkesställning. Jag tvivlar på att ett sådant förfarande är förenligt med respekten för privatlivets helgd, helt bortsett från att det skulle orsaka nya och mångsidiga former av diskriminering mellan kvinnor och män.
Herr talman! Jag kan inte förstå varför vi måste ha med bestämmelser om sexuella trakasserier i denna lagtext. Jag kan verkligen inte förstå hur jag skulle kunna bli trakasserad när jag köper varor eller tjänster. Jag tror till exempel inte att jag skulle bli trakasserad av expediten om jag gick till apoteket för att köpa kondomer eller Viagra åt min make eller pojkvän. Jag skulle inte göra detta, eftersom jag inte har någondera, men låt oss utelämna allt i dessa politiskt korrekta avsnitt som tar upp onödigt utrymme i en lagtext. 
Dybkjær (ELDR ).
   – Herr talman! Om det hade varit något tvivel om att detta förslag till direktiv också handlade om män och pengar, fanns det i varje fall inte längre något sådant tvivel när ett antal kavajklädda män uppenbarade sig på raderna längst bak när detta ämne diskuterades av utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor. De var i sin fulla rätt att sitta där, men det var också mycket lärorikt, eftersom förslaget kort sagt handlar om att rätta till en situation där kvinnor betalar mer och får ut mindre än män när det gäller livförsäkringar, pensioner och så vidare.
Ett antal människor i försäkringsbranschen som kom till mitt kontor med uppfattningar som gick stick i stäv mot förslaget, hävdade att de bara ville ha ett rättvist system. Det fick mig att tänka på vad som faktiskt menas med rättvisa. Deras föreställning om rättvisa var uppenbar. Det var helt och hållet rättvist att det skulle råda solidaritet bland kvinnor och solidaritet bland män. Detta betyder till exempel att kvinnor som inte kan få barn måste betala för dem som kan, medan barnens fäder enligt detta sätt att se på försäkringar över huvud taget inte bidrar med någon som helst solidaritet i fråga om finansieringen. Jag har naturligtvis en uppfattning som står i diametral motsats till den som råder inom försäkringsbranschen. Jämställdhet är en grundläggande princip i EU. Den finns inskriven i det nuvarande fördraget och återkommer i det nya utkastet till konstitution för Europa. Det fastslås även att EU måste ta initiativ för att rätta till förhållanden där dessa principer inte iakttas.
Jag vill därför tacka den förra kommissionsledamoten för det arbete som hon har lagt ned på detta område, och jag hoppas nu att detta förslag kommer att antas av Europaparlamentet och därefter av rådet. Som jag ser saken vill jag påstå att det är mycket mer som står på spel än bara detta förslag, för i själva verket handlar det om EU:s framtid. Förslaget visar om det finns ett samband mellan ord och handling. När kvinnor nu tittar på ”familjefotografiet” är det svårt för dem att identifiera sig med det EU som de ser. Om – och detta kan kanske ursäktas – vi i kommissionen, rådet och parlamentet visar att vi inte ens kan råda bot på ett område som detta, finns det inte heller någon chans att få kvinnorna att rösta för det nya EU. 
Fraisse (GUE/NGL ).
   – Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag vill först påminna parlamentet om att vi har väntat länge på detta direktiv. Det har redan påpekats att direktivet för att bekämpa rasism och diskriminering på grund av etniskt ursprung antogs 2000 – för cirka fyra år sedan. Det är möjligt att ingen är intresserad av detta ämne, men det kan också hända att detta helt enkelt är ett synnerligen knepigt ämne.
Det förefaller mig också som om kommissionen hade en hel del svårigheter att nå denna överenskommelse. Programmet skulle ha varit mycket bredare och skulle ha omfattat utbildning och medier, men allt detta saknas i det slutliga utkastet. Jag beklagar detta med tanke på att vi inte är nöjda med de svar som givits beträffande medierna och diskriminering i medierna, enligt vilka man hävdar att självreglering är tillräckligt och att vi har fått veta detta av dem som arbetar inom den sektorn. Jag tror att vi alla, med tanke på våra egna länder, kan intyga att självreglering inte är tillräckligt. Direktivet om ”television utan gränser” innehåller också bestämmelser för att bekämpa sexism i medierna. Verkligheten på området lämnar emellertid en del övrigt att önska.
Det område som vi har framför oss – bostäder, försäkringar, varor och tjänster – är viktigt, och efter att lyssnat i kväll och läst detta betänkande och utkast inser vi hur svårt det är att bekämpa dessa former av diskriminering. Mot den bakgrunden vill jag inte klaga, utan snarare känna tillfredsställelse över att EU åstadkommer mer än vart och ett av våra länder när det gäller att ta itu med ett synnerligen knepigt ämne, nämligen kampen mot stereotyper i fråga om kriterier som används för att beräkna premier eller i fråga om olika försäkringstyper. Jag tycker att det är fantastiskt att man på EU-nivå kan ägna sin uppmärksamhet åt problem som dessa.
Några talare har låtit påskina att vi i själva verket är långt från att nå vårt mål, att stereotyper fortfarande florerar, att vi är nöjda med att använda stereotyper snarare än att, som man har sagt, gång på gång betrakta en rad bidragande faktorer som skulle göra det möjligt för oss att på ett bättre sätt ta itu med de svårigheter som medborgarna har på försäkringsområdet. Detta är alltför sant. Jag anser att det är absolut nödvändigt att vi bekämpar stereotyper när det gäller att teckna försäkringar och bedöma risker.
Det har sagts att det är kvinnorna som är förlorarna. Männen kan ur sin synvinkel säga att de inte vill bli betraktade som dåliga förare som tar allt utrymme på vägarna i anspråk. Alltså kommer både kvinnor och män att beröras om vi lyckas uppnå jämlika förhållanden på försäkringsområdet. 
Breyer (Verts/ALE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Även vi välkomnar kommissionens förslag och det betänkande som Christa Prets har lagt fram för utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, även om vi finner det högst beklagligt att ingendera når fram till vad vi hade väntat oss, eftersom så viktiga områden som utbildning, medier och reklam har lämnats utanför. Vi anser trots detta att detta förslag ger mycket vind i seglen för jämställdheten mellan kvinnor och män i EU. Det har länge varit hög tid att göra sig av med de orättvisor som råder på serviceområdet, och med detta betänkande har vi satt upp ett riktmärke för vår jämställdhetspolitik.
Det är skenheligt och orättfärdigt av den privata sektorn på försäkringsområdet att använda hot som påtryckningsmedel; man försöker bara skapa panik bland konsumenterna och sina kunder. Som redan har sagts är det mycket bättre att ta med andra riskfaktorer i kalkylerna. Det är livsstilen som är av avgörande betydelse för den förväntade livslängden. Vi vet från studier i USA att 86 procent av oss har lika lång livslängd. På samma sätt som ingen tänker på att diskriminera på grund av etniskt ursprung, får det inte förekomma någon diskriminering på grund av kön. Särskilt nu när antagandet av en konstitution för Europa är nära förestående skulle det vara parodiskt om vi misslyckades med att lyfta fram den jämställdhet som – vilket redan har sagts – är en av konstitutionens grundläggande värden. Även om jag ser kommissionens förslag till ett successivt undanröjande av diskriminering som något av ett erkännande av dess otillräcklighet – vi hade velat ha mer än detta – anser jag att vi när vi röstar måste sända ett klart och entydigt budskap som stöd för en politik för jämställdhet och mot diskriminering. Jämställdhetsprincipen måste vara mera värd; när allt kommer omkring är även privata försäkringsbolag bundna av den, och det är oanständigt att dessa skall tillämpa oacceptabla former av diskriminering som ett medel att försäkra sig om en konkurrensfördel framför lagstadgade försäkringssystem.
Jag skulle vilja se oss som en ledstjärna för hela världen på jämställdhetspolitikens område; jag vill att EU, som utgör ett så stort ekonomiskt område, skall sätta upp ett riktmärke och att vi skall framföra ett tydligt budskap. 
Blokland (EDD ).
   – Herr talman! Detta förslag handlar om likabehandling av kvinnor och män när det gäller tillgång till och tillhandahållande av tjänster, särskilt om försäkringstekniska problem i samband med försäkringstjänster. Det är därför inte logiskt att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor har tilldelats detta betänkande. Utskottet har ersatt principen om likabehandling med jämställdhet mellan kvinnor och män, men det är inte detta som frågan gäller. Följden av denna ändring är att texten brister i fråga om sammanhang. Till exempel stadgas i ändringsförslag 19 att någon könsdiskriminering inte skall få förekomma, inte heller i form av mindre gynnsam behandling, och att detta även gäller i fråga om faderskap.
Likabehandling måste även gälla inom försäkringsbranschen, så att den förväntade livslängd som enbart beräknas efter könstillhörighet inte längre får spela någon roll vid beräkning av försäkringspremier. En riskkalkyl baserad på förväntad livslängd bygger på föråldrad information som är resultatet av andra modeller för mans- och kvinnoroller. Premierna måste därför baseras på solidaritet mellan kvinnor och män. Faktum är att det råder större variation inom respektive grupp av kvinnor och män än mellan kvinnor och män. Det finns visserligen en signifikant skillnad mellan kvinnor och män statistiskt sett, men detta kan förklaras historiskt. I framtiden kommer den ökande likheten när det gäller livsstil och sysselsättning att betyda att denna statistiskt signifikanta skillnad inte nödvändigtvis kommer att fortsätta att existera. 
Thyssen (PPE-DE ).
   – Herr talman! Som kvinna har jag alltid varit stolt över vad Europeiska gemenskapen har åstadkommit när det gäller likabehandling av kvinnor och män. I det avseendet har vi spelat en banbrytande roll, definitivt när det gäller likabehandling inom det område som jag – för enkelhetens skull – vill kalla arbets- och yrkesliv. Så har det inte alltid varit. När vi nu har en rättslig grund som gör det möjligt för oss att ta ett steg bortom yrkes- och arbetslivets område, tycker jag att vi skall göra det.
Jag välkomnar verkligen det faktum att kommissionen på skattelagstiftningens område åtminstone för närvarande medger tillfälliga undantag. Jag anser att detta är viktigt, eftersom skattelagarna berör familjepolitikens område, och jag menar att vi bör fortsätta att ge medlemsstaterna fria händer på detta område.
Förståeligt nog har man från försäkringsbranschen bett om undantagsbestämmelser, eftersom förslaget kräver en omfattande anpassning från branschens sida. Jag vill emellertid be dem att förstå att vi trots detta vill ha med försäkringsbranschen inom ramen för detta direktiv. Jag godtar det rättsliga argumentet att ojämlik behandling av det som skiljer strängt taget inte är liktydigt med diskriminering. Detta bör emellertid inte hindra oss från att vidta positiva åtgärder för att åstadkomma likabehandling av kvinnor och män i ordets vidare bemärkelse i samhället. Detta innebär därför att vi behöver gå längre än till bestämmelser för arbets- och yrkeslivet, och i den meningen kan jag också till stor del stödja kommissionens förslag. 
Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Herr talman! I denna debatt måste fyra nyckelfrågor tas upp. Den första, vilket redan har nämnts här, gäller dröjsmålet med att lägga fram ett förslag till direktiv med syfte att förhindra diskriminering på grundval av könstillhörighet på andra områden än inom arbetslivet. Detta tillkännagavs i den socialpolitiska dagordningen i juni 2000, och vi har vid upprepade tillfällen efterlyst ett sådant förslag i olika betänkanden som har antagits av parlamentet. Vi beklagar att påtryckningar och motstånd från olika intressegrupper, särskilt från försäkrings- och mediesektorerna, har försenat dess antagande.
Den andra frågan gäller den kraftiga minskningen av områden som berörs av det förslag som kommissionen har lagt fram, och som bara berör tillgång till varor och tjänster och tillhandahållande av dessa, och utesluter andra områden, såsom innehållet i medier och reklam, utbildning och beslutsprocesser. Detta är ett skrämmande tillstånd, särskilt när man ser den diskriminering som envist lever kvar inom områden som medier, reklam och beslutsprocesser. Andra områden, såsom yrkesutbildning och social trygghet, omfattas av andra direktiv, men vi måste än en gång titta på dessa områden för att förbättra innehållet och utesluta diskriminering på grundval av könstillhörighet inom alla områden, särskilt inom företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet.
Den tredje frågan är behovet av mekanismer för att garantera att principen om jämställdhet tillämpas i praktiken. Denna princip har redan fastslagits i tidigare direktiv men har ännu inte genomförts. Vi stöder därför införandet av vissa praktiska åtgärder som skall garantera att denna princip tillämpas mera effektivt.
Den fjärde frågan rör behovet av att undanröja diskriminering när det gäller tjänster som är nödvändiga för att garantera att kvinnor lever jämställt med män i vardagslivet. Ojämlik behandling av kvinnor och män måste förbjudas på alla områden när det gäller tillhandahållandet av varor och tjänster. Det är oacceptabelt att försäkringsbolag har med könstillhörighet som en faktor vid riskkalkyler, eller att banker diskriminerar kvinnor vid kreditgivning. Föredraganden, som jag vill gratulera till hennes arbete, slår fast att rätten till likabehandling tillhör medborgaren som individ och inte som medlem av en grupp. Försäkringsbolagens sätt att analysera risker, premier och betalningsfrister med avseende på grupper och på grund av manliga och kvinnliga genomsnitt är därför oacceptabla. Detta betyder emellertid inte att vi inte bör vara förutseende när det gäller att undanröja ojämlikhet och främja jämställdhet mellan män och kvinnor. Detta är ett trevande och ofullständigt steg, som jag hoppas kommer att antas i morgon och därefter bli ett EU-direktiv. Vi måste sträva efter att vid första bästa tillfälle helt och fullt genomföra de processer som fortfarande saknas. 
Dimas,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har följt dessa förhandlingar med stort intresse och jag vill tacka utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor, liksom utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och utskottet för sysselsättning och socialfrågor för deras bidrag till det betänkande som nu har debatterats. Jag vill gratulera Christa Prets till hennes utmärkta betänkande, som innehåller åtskilliga förbättringar till vårt förslag och ger större klarhet och tydligare samband med tidigare gemenskapsdirektiv. Särskilt välkomnar vi de ändringsförslag som placerar kommissionens förslag i linje med direktiv 2000/43 om rasdiskriminering eller direktiv 2002/73 om likabehandling av män och kvinnor i arbetslivet. Jag syftar på ändringsförslagen 3, 4, 5 del tre och del fyra, 6, 7, 8, 12, 17, 20, 23 del ett, 25 del ett, 27, 30, 31, 32, 33 och 43. Jag vill också tacka utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor för dess ändringsförslag 15, vilket klargör skiljelinjen mellan privata pensioner och tjänstepensioner, vilka behandlas i de befintliga direktiv som berör sysselsättningsområdet.
De nämnda ändringsförslagen står även i samklang med de diskussioner som har ägt rum i rådet. Det finns ett antal andra ändringsförslag som vi inte kan stödja även om de är konstruktiva, eftersom de avviker från liknande bestämmelser i befintliga direktiv och eftersom vi anser att det är bättre att behålla samma synsätt för att åstadkomma enhetlighet. Jag syftar främst på ändringsförslagen 16, 19, 21, 24, 25, 28, 29, 34 och 40. Vi vill inte heller gå med på att avskaffa de undantag som föreslås i artikel 1, punkt 3, med tanke på att det är nödvändigt att behålla ett begränsat antal undantag om direktivet skall kunna tillämpas i praktiken. Jag syftar på ändringsförslagen 9 och 13. Vi kan inte heller stödja de ändringsförslag som utvidgar förslaget till att omfatta sektorerna för utbildning, massmedier och reklam. Kommissionens förslag är inriktat på en särskild sektor, sektorn för varor och tjänster. Stegvis tar den sig an en sektor där det som alla vet förekommer en hel del diskriminering på grundval av könstillhörighet, vilket kan undanröjas med hjälp av en bindande rättsakt.
Vi erkänner att massmediernas och reklamens sätt att framställa könen reser allvarliga frågor om hur kvinnors och mäns värdighet skyddas, och att flickor och pojkar ofta avskräcks från att göra icke-traditionella val på utbildningsområdet, men det uppstår även andra komplicerade frågor, såsom frihet när det gäller kommunikationsmedel.
Därför anser kommissionen att en bindande rättsakt i detta skede inte är rätt sätt att ta itu med dessa frågor. Jag syftar på ändringsförslagen 38 och 39. Slutligen vad ändringsförslagen 35 och 36 i förslagets artikel 4 beträffar, kan vi inte godta de ändringsförslag som är utformade för att tillåta användning av försäkringstekniska faktorer på grundval av könstillhörighet. Bruket av försäkringstekniska faktorer på grundval av könstillhörighet är inte förenligt med principen om likabehandling, och kan därför inte motiveras objektivt. Vid sådana försäkringstekniska beräkningar görs grova generaliseringar om alla män och alla kvinnor, vilket inte kan försvaras. De återger statistik om genomsnittspopulationen, men denna statistik är missvisande eftersom den döljer det faktum att andra faktorer som är relaterade till livsstil är viktigare än könstillhörighet. Det finns faktiskt studier som har visat att 86 procent av männen och kvinnorna har samma förväntade livslängd. I denna grupp av 86 procent av befolkningen behandlas en kvinna annorlunda än en man med samma förutsättningar, helt enkelt för att en felaktig generalisering har gjorts om den förväntade livslängden hos alla kvinnor. Detta bruk kränker principen om likabehandling, och kan därför inte rättfärdigas med stöd av en generalisering som bygger på statistik.
Trots detta välkomnar vi det faktum att man i detta ändringsförslag förutsätter att kostnaden för graviditet i en livförsäkring skall bäras av män och kvinnor till lika delar för att principen om likabehandling skall iakttagas.
Vad beträffar ändringsförslagen 10, 22 och 41, enligt vilka å ena sidan en förkortning föreslås av den övergångsperiod på sex år som föreskrivs i artikel 4 beträffande försäkringstekniska faktorer på grundval av könstillhörighet, och å andra sidan krav ställs på strängare kontroll under denna tidsperiod, kan vi inte gå med på dessa, eftersom vi menar att vi inte kan vänta oss att försäkringssektorn skall anpassas från den ena dagen till den andra, och eftersom vi anser att den extra tidsperiod på sex år som föreskrivs i artikel 4 behövs för att utveckla fungerande metoder så att man kan använda andra och mer adekvata faktorer än könstillhörighet.
Ändå hoppas vi att försäkringsbranschen vid slutet av denna period inte kommer att ha några problem med att tillämpa principen om likabehandling, så att konsumenterna i Europa kommer att kunna skörda frukterna av de fördelar som följer av principen. 
Vad beträffar de ändringsförslag där man föreslår att kommissionens formulering ”genomförande av principen om likabehandling av kvinnor och män” genomgående skall ersättas med formuleringen ”uppnående av jämställdhet mellan kvinnor och män”, kan vi inte stödja dessa ändringsförslag, eftersom man då skulle förbigå den rättsliga grunden i fördragets artikel 13. Enligt artikel 13 har gemenskapen rätt att vidta åtgärder för att bekämpa diskriminering, med andra ord att trygga likabehandling av män och kvinnor. Gemenskapen ges inga längre gående befogenheter att främja jämställdhet eller att garantera full jämställdhet i praktiken. Även om gemenskapen enligt fördragets artikel 3, punkt 2, har befogenhet att försöka främja jämställdhet mellan kvinnor och män i all sin verksamhet, ändrar inte detta den rättsliga grundens karaktär i fördragets artikel 13. Jag syftar på ändringsförslagen 1, 5 del ett och två, 11, 18, 23 del två och 42.
Slutligen, herr talman, beträffande det sist föreslagna ändringsförslaget, ändringsförslag 45, där man föreslår att medlemsstaterna skall föra en dialog med icke-statliga organisationer som verkar för att bekämpa diskriminering och med sina sociala partner, instämmer vi i princip, men vi anser att formuleringen bör vara tillräckligt vid för att täcka alla organ som berörs, eftersom det finns andra organisationer som företräder sociala aktörer, såsom konsumentorganisationer, sociala organisationer och så vidare.
Jag är ledsen att jag var tvungen att överskrida min talartid, men en god nyhet är i alla fall att vi ser att vi män kommer att leva ungefär lika många år som kvinnorna. 
Talmannen.
   – För all del, herr kommissionär, ni har till fullo utnyttjat er talartid på ett klokt sätt. 
Lulling (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionsledamoten sade att han inte kunde godta våra ändringsförslag 35 och 36. Han är otvivelaktigt medveten om att det finns ett ”försäkringsdirektiv” som särskilt behandlar försäkringar och att det i artikel 18 i detta direktiv föreskrivs att försäkringsgivare skall göra tillräckligt förutseende kalkyler och ta hänsyn till framtida åtaganden. Jag vill fråga kommissionsledamoten om kommissionen har kontrollerat med rättstjänsten om det förslag som vi har framför oss är förenligt med ”försäkringsdirektivet”. 
Dimas,
   . – Herr talman! Vad dessa argument beträffar skulle jag vilja säga att syftet med direktivet är att genomföra principen om likabehandling av kvinnor och män. Bruket av försäkringstekniska faktorer på grundval av könstillhörighet är inte förenligt med principen om likabehandling, och måste därför avskaffas inom ramen för direktivet. Det är därför som detta direktiv baseras på fördragets artikel 13 i ett försök att bekämpa diskriminering på grundval av könstillhörighet.
Syftet med direktivet är inte att lagstifta för att reglera det praktiska arbetet på den inre marknaden, och därför utgör artikel 95 inte någon lämplig rättslig grund. 
Talmannen.
   – Tack för detta förtydligande av lagen, herr kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(1) 


Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 2, 3, 4, 7, 9, 12, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 60, 61, 62, 63, 64, 65, 66, 71, 72, 73, 74, 77, 78, 80, 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88, 90, 94, 95, 96, 97, 99, 100, 101, 102, 103, 104, 106, 107, 108, 111, 112, 114, 115, 118, 119, 120, 121, 122, 123, 124, 125, 126, 128, 137, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 146, 147, 148, 149, 150, 151, 152, 153, 154, 155, 157, 158 och 164 till och med 209.
Kommissionen kan inte godta följande ändringsförslag: 1, 5, 6, 8, 10, 11, 13, 14, 22, 28, 30, 31, 43, 50, 51, 59, 67, 68, 69, 70, 75, 76, 79, 89, 91, 92, 93, 98, 105, 109, 110, 113, 116, 117, 127, 129, 130, 131, 132, 133, 134, 135, 136, 138, 156, 159, 160, 161, 162 och 163. 
