Det tyske formandskabs handlingsprogram og situationen i Kosovo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets formandskabs redegørelse om det tyske formandskabs handlingsprogram og situationen i Kosovo.
Jeg giver ordet til formanden for Rådet, hr. Fischer, og takker ham for hans tilstedeværelse her i dag.
Bifald

Fischer
Hr. formand, mine damer og herrer, den 1. januar 1999 tog Europa med 11 medlemsstaters indførelse af euroen, den fælles valuta, et historisk, ja måske endog revolutionerende skridt, som vil give det europæiske integrationsværk en ny kvalitet. For første gang i den europæiske integrationsproces' historie, som er et svar, der næsten kan betegnes som et vidunder, fra Europas nationer på århundreder præget af en prekær magtbalance på dette kontinent og af voldelige hegemonibestræbelser og frygtelige krige, er nu fra den nationalstatslige suverænitets kerneområde en væsentlig del - valutasuveræniteten - overdraget til en europæiske institution. Den handling skaber i virkeligheden en ny politisk kvalitet.
Valuta, sikkerhed og forfatning, det er de moderne nationalstaters tre væsentlige suveræniteter, og med indførelsen af euroen blev det første skridt taget til at gøre dem til et fælles anliggende i EU. Man vil nok først efter et stykke tid kunne indse den fulde betydning af dette skridt for Europa og den internationale politik.
Indførelsen af en fælles møntfod er ikke i første række en økonomisk, men frem for alt en suveræn og dernæst eminent politisk handling. Ved at gøre møntfoden til et fælles anliggende har Europa tillige besluttet sig for en selvstændig vej ind i fremtiden og - i tæt forbindelse med vores transatlantiske partnere - for en selvstændig rolle i verden af i morgen. Ganske vist har EU indtil nu kun delvis været politisk handlende, og som følge heraf vil der opstå et spændingsfelt af den omstændighed, at valutaen gøres til et fælles anliggende, set i relation til de politiske og demokratiske fællesskabsstrukturer, der stadig mangler, og dette spændingsfelts dynamik vil allerede i nær fremtid ryste den nuværende status quo.
Efter min mening vil de iagttagere få ret, som i anledning af indførelsen af euroen gør opmærksom på, at den fælles valuta indebærer både store chancer og mindst lige så store risici for EU, nemlig afhængig af hvorledes medlemsstaterne vil forholde sig til den videre proces med at indføre politisk fællesskab. Chancer ser de overvejende i tilfælde af, at indførelsen af euroen anvendes til yderligere væsentlige skridt hen imod et fællesskab, hvor den politiske Union er kronen på værket. Men indførelsen vil vise sig at indebære en stor risiko i tilfælde af, at der ikke fra EU's side som en logisk konsekvens af dette dristige skridt følger yderligere lige så dristige skridt hen imod at fuldbyrde integrationen - og det omfatter tillige som en tvingende nødvendighed, at Den Europæiske Union så hurtigt som muligt udvides med Central- og Østeuropa.
Bifald
Politisk klogskab og tillige alle medlemsstaters nationale særinteresse påbyder, at vi slet ikke må lade dette alternativ blive virkelighed, i stedet skal vi i fællesskab og af al kraft udnytte de chancer, den vellykkede indførelse af euroen indebærer. Vi skal derfor styrke EU's politiske handleevne og indrette dens indre forfatning efter de nye opgaver. Den politiske Union udvidet med nye medlemsstater skal fra nu af være vores kompas. Den er den logiske konsekvens af Den Økonomiske og Monetære Union.
Det er en central opgave for det tyske formandskab at forberede Unionens strukturer og procedurer på, at den fra at være en vesteuropæisk union skal blive en union, der omfatter hele Europa og tillige er i stand til at handle globalt. Vi har fire vigtige sager i det kommende halve år. For det første: Vi vil afslutte forhandlingerne om Agenda 2000 med et godt resultat inden den 24.-25. marts, hvor der er ekstraordinært topmøde i Bruxelles. Det er ikke nogen vilkårlig dato. Lykkes det os ikke at nå til enighed inden da, drager Unionen for alvor sin evne til reformer, som tillige er forudsætningen for udvidelsen, i tvivl. Der er ingen tvivl om, at forhandlingerne bliver meget, meget vanskelige. En løsning kan kun findes inden for rammerne af en omfattende udligning af interesser. Det tyske formandskab vil imidlertid påse, at der ikke kommer en løsning i stand på bekostning af de svageste EU-partnere, men at der på Det Europæiske Råds møde i slutningen af marts kommer en afbalanceret løsning.
Bifald
Selvom positionerne i afgørende spørgsmål stadig er forskellige, er jeg efter min rundrejse som formand optimistisk med hensyn til, at vi når til enighed. Under min sonderingsrejse før jul mærkede jeg i alle medlemslande vilje til at føre forhandlingerne konstruktivt og nå til enighed i marts. Alle ved, at vi kun får et godt resultat, hvis vi behandler Agenda 2000 som et samlet hele og hvis alle bidrager til kompromiset. Der skal ikke være hverken vindere eller tabere. Det vil kræve en vanskelig balancegang af det tyske formandskab. I den sammenhæng forlader vi os på støtte og forståelse fra Europa-Parlamentet, som vi vil arbejde tæt sammen med.
Nu skal vi så hurtigt som muligt tage fat på de substantielle spørgsmål. Hvad angår strukturpolitikken, anser jeg det i første omgang for nødvendigt, at vi koncentrerer os om de regioner, der har de svageste strukturer og det største behov for støtte. Støtten skal være enklere, mere decentral, mere økologisk og mere effektiv for beskæftigelsen. EU's evne til at håndtere fremtiden og EU's legitimitet kræver en fair fordeling af byrderne. Det er klart, at Tyskland som det EU-medlem, der er økonomisk stærkest, også for fremtiden vil påtage sig sit europæiske ansvar og blive ved med at være den største nettobidragsyder. Men fordelingen af byrderne er lidt efter lidt blevet uretfærdig, og det bliver vi nødt til at korrigere. Dette anliggende, som Tyskland deler med andre medlemsstater, anerkendes af Kommissionen og efterhånden tillige af mange medlemmer som legitimt.
Både udvidelsen og den næste forhandlingsrunde i WTO nødvendiggør en grundlæggende reform af den fælles landbrugspolitik og en sænkning af landbrugsudgifterne. Hvis vi vil optage de central- og østeuropæiske lande, som stadig i overvejende grad har landbrugsstruktur, kan vi ikke videreføre den europæiske landbrugspolitik uændret. Det europæiske landbrug skal være mere konkurrencedygtigt og mere miljøvenligt. Samtidig skal de europæiske landbrugeres interesser sikres.
For det andet ønsker vi at gøre tydelige fremskridt i retning af en effektiv beskæftigelsespolitik. Kampen mod arbejdsløsheden er den alvorligste bekymring for folk i Europa. De forventer med rette, at ikke kun de nationale regeringer bekæmper arbejdsløsheden, men at også det europæiske plan yder et bidrag dertil. Derfor ønsker vi, at der vedtages en europæisk beskæftigelsespagt på Det Europæiske Råds møde i Köln. Pagten skal være udtryk for en aktiv arbejdsmarkedspolitik, som i højere grad end hidtil satser på forebyggelse, på reduktion af ungdomsarbejdsløsheden og på langtidsledigheden, samt for diskrimineringen af kvinder på arbejdsmarkedet.
For det tredje vil og skal vi så hurtigt som muligt fremme udvidelsen af Den Europæiske Union.
EU må ikke efter afslutningen af den kolde krig fortsat være begrænset til Vesteuropa, det ligger i den europæiske integrationsidés væsen, at EU tager sigte på hele Europa.
Bifald
Derudover tillader de geopolitiske realiteter heller slet ikke noget egentligt alternativ. Er det rigtigt, har historien 1989/90 allerede afgjort, om vi skal have en udvidelse mod øst, kun hvorledes og hvornår mangler stadig at blive udformet og bestemt.
Udvidelsen af Den Europæiske Union mod syd var en stor økonomisk og også politisk demokratisk succes. Økonomisk velstand og demokratisk stabilitet var resultatet af udvidelsen mod syd for de daværende ansøgerlande og hele Europa, og det er præcis denne succes, som udvidelsen af Den Europæiske Union mod øst skal gentage. Kun ved at de central- og østeuropæiske partnere tiltræder, kan velstand, fred og stabilitet sikres varigt for hele Europa. Først med åbningen mod øst indløser Den Europæiske Union sit krav på at tale som kulturområde og værdifællesskab for hele Europa. Vi tyskere glemmer heller ikke, hvilket uvurderligt bidrag befolkningerne i Central-og Østeuropa ydede med henblik på at overvinde Tysklands og Europas deling.
En ustabil zone på den anden side af den nuværende Europæiske Unions grænser er politisk uansvarlig på baggrund af erfaringerne fra Balkan. Det ville desuden være et løftebrud over for de nye demokratier, som kunne få skæbnesvangre følger for Europa. Set ud fra den synsvinkel ville dermed enhver bevidst forsinkelse eller endog forhindring af udvidelsen af EU blot lede til en i politisk og økonomisk henseende farlig og dyr omvej, for enden af hvilken i sidste instans udvidelsen alligevel en skønne dag ville stå, fremtvunget af realiteterne og risiciene. Af alle disse grunde er der, mine damer og herrer, efter min mening ingen alternativer til udvidelsen af Den Europæiske Union med de næste ansøgere.
Bifald
Med henblik på udvidelsesprocessen får vi brug for både en strategisk vision og megen praktisk realitetssans. Vi skal nu så hurtigt som muligt afslutte udvidelsesforhandlingerne med et godt, praktisk resultat. Derfor bør vi for øjeblikket - jeg fremhæver for øjeblikket - undlade visionære debatter om tidspunkterne. Hvis vi nu koncentrerer os om at sætte EU-strukturerne i stand til at klare udvidelsen - og til det formål skal vi nødvendigvis have afsluttet Agenda 2000 med succes - betyder det ikke, at vi sylter udvidelsen. Snarere tværtimod.
Evnen til udvidelse og til tiltrædelse skal fremmes sideløbende. Jo før Den Europæiske Union tager fat på de nødvendige reformer og jo mere intensivt ansøgerlandene viderefører deres interne reformer, desto hurtigere og mere gnidningsløst kommer udvidelsesprocessen til at gå.
Af alle de grunde, jeg her har nævnt, vil Tyskland blive ved med at være forkæmper for en hurtig udvidelse mod øst af Den Europæiske Union. Vi vil energisk fremme tiltrædelsesforhandlingerne under vores formandskab. De ansøgerlande, der endnu ikke er med i forhandlingerne, skal have en fair chance for at komme på linje med de øvrige, overhalingsbanen skal holdes fri. Det er i dag endnu for tidligt at sætte dato på tiltrædelsen. Men når der er lys at se for enden af forhandlingstunnellen, efter at forhandlingerne inden længe gør fremskridt, og under forudsætning af, at Agenda 2000 afsluttes med et godt resultat i marts i år - det bliver nok i slutningen af 1999 eller i løbet af 2000 - vil det absolut være fornuftigt, ja måske tvingende nødvendigt at sætte en konkret dato på færdiggørelsen for at kunne afslutte forhandlingerne i en fart.
For det fjerde ønsker vi at styrke Den Europæiske Unions udenrigspolitiske handleevne. Kun en union, som er i stand til at handle udenrigspolitisk, kan sikre freden i Europa og gøre sin voksende vægt gældende på den internationale scene. Selv de store medlemsstater i Den Europæiske Union vil i stadig mindre grad være i stand til at varetage deres interesser og bevare freden i en verden, der bliver mere og mere global.
I det 21. århundredes multipolare verden skal Den Europæiske Union derfor kunne handle politisk selvstændigt. Det skal vi forberede os på i god tid ved at indføre en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som lever op til sit navn. Når Amsterdam-traktaten træder i kraft - som ratifikationen for øjeblikket skrider frem senest den 1. juni - vil vi sikre, at den anvendes direkte og i alle spørgsmål. Inden for området fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik indeholder traktaten en række nye instrumenter, som vil styrke Unionens udenrigspolitiske handleevne.
Udnævnelsen af den højtstående repræsentant for FUSP bringer os forhåbentlig et stort skridt videre. Det bliver imidlertid kun tilfældet, hvis det er en mand eller kvinde med en vis politisk vægt og evne til at skære igennem ....
Afbrydelse
.... der er også embedsmænd, der opfylder de to kriterier - det må jeg her blankt afvise.
Endnu under vores formandskab skal endvidere strategiplanlægningsenheden og ordningen med tidlig varsling indføres sammen med det nye instrument »fælles strategi« og dermed flertalsafgørelser i FUSP. I første omgang agter vi at anvende dette nye instrument på Den Europæiske Unions naboregioner med henblik på allerede på Det Europæiske Råds møde i Köln at få vedtaget en første fælles strategi for Rusland - om muligt også for Ukraine. Det er af den største betydning for stabiliteten i hele Europa, at der på længere sigt skabes et demokratisk civilt samfund med økonomisk velstand i Rusland.
I den fase, FUSP nu befinder sig i, gælder det om så megen fælles handling som mulig og om en så intensiv anvendelse som mulig af de nye instrumenter. Det er vigtigt, at vi bedre end hidtil identificerer områder af fælleseuropæisk interesse. Det har vi også brug for med henblik på at skærpe offentlighedens bevidsthed om europæisk fællesskab i udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
I det halve år, der ligger foran os, gælder det om at lave en konkret bygningsdel af de politiske visioner. Men vi må i den sammenhæng ikke indsnævre blikket til kun at omfatte det operative dagsværk. Europa har altid hentet sin kraft fra en frugtbar blanding af visioner og gennemførelsen af dem i praksis. Netop i det kommende halvår er det vigtigt at holde sig den videre horisont for øje af hensyn til de opgaver, der skal løses i praksis.
Den næste bygningsdel efter afslutningen af Agenda 2000 - endnu en grund til, at det er så vigtigt, at Agenda 2000 nu afsluttes med et positivt resultat - bliver løsningen af Den Europæiske Unions institutionelle reformer. Ser man på udvidelsen, er denne reform bydende nødvendig for at undgå, at Den Europæiske Union rammes af en institutionel blodprop. Skal en Europæisk Union med 21 eller flere medlemmer forblive handledygtig, er det nødvendigt at gennemføre passende reformer.
Det afgørende spørgsmål for en udvidet Unions handleevne er viljen til at gå ind for flertalsafgørelser på så mange områder som muligt.
Bifald
Den nye forbundsregering går ind for, at kravet om enstemmighed på længere sigt i Den Europæiske Union begrænses til spørgsmål af principiel betydning som f.eks. traktatændringer. På Det Europæiske Råds møde i Wien blev det aftalt, at Det Europæiske Råd på sit møde i Köln skal træffe afgørelse om behandlingen af de institutionelle spørgsmål, der ikke blev klaret i Amsterdam. Jeg forestiller mig, at vi i Köln affyrer startskuddet til en ny regeringskonference, der kan træde sammen omkring 2001.
Bifald
På længere sigt bliver vi nødt til at stille os selv spørgsmålet om den videre integrations mål og metoder. I Den Europæiske Union er vi i mere end 40 år gået frem efter Monnet-metoden, en genial metode: skridt for skridt hen imod øget integration uden at tabe det endelige mål af syne. Denne metode har været en stor succes. De mål, der blev udstukket i 50'erne »aldrig mere krig, økonomisk genopbygning og velstand« har vi nået.
I Den Europæiske Union er krig blevet en politisk og militær umulighed. Dét er på vores kontinent med de mange krige det bedste af den europæiske integrationsproces' resultater.
Bifald
Med indførelsen af euroen er den økonomiske og monetære integration i det store og hele afsluttet. Kun få områder - som en snævrere koordinering af skatte- og afgiftspolitikkerne, hvilket Tyskland går ind for - mangler stadig. Hvorfor vil vi da fortsætte integrationen? Dét ser jeg to centrale grunde til: Fordi de europæiske nationalstater - selv de største blandt dem - i globaliseringens tidsalder ikke vil kunne hævde sig alene - kun i fællesskab vil vi europæere kunne tage de udfordringer, globaliseringen frembyder, op - og fordi eksport af stabilitet til vores naboregioner ikke kun er en historisk-moralsk opgave for Europa, men også er i vores egen helt særlige interesse. Forebyggelse af kriser vil altid være bedre, billigere og navnlig mere human end akut krisestyring.
Bifald
De største underskud i Den Europæiske Union findes i dag i den politiske integration og i det europæiske demokrati. Hvorledes kan vi gøre det bedre her? Efter Maastricht og Amsterdam vil spørgsmålet om en europæisk forfatning blive rejst langt mere intensivt end tidligere. En offentlig debat herom i medlemsstaterne vil give den politiske integration nye impulser.
For mig drejer det sig i den forbindelse mere om indhold og mål end om udarbejdelsen af retsgrundlag. Forestillingen om den fælles europæiske fremtid, om Europas finalitet, er i dag diffus. Her kunne en debat om Europas grundvold skabe klarhed og orientering. Vigtige fremtidsspørgsmål står ubesvarede hen. Hvilken idé - og for mig er dét spørgsmål af central betydning, da det i sidste instans kommer til at udgøre det fremtidige Europas sjæl - kan i fremtiden mobilisere befolkningerne for Europa? Hvilken balance skal der være i kompetencen i trekanten Europa, nation og region? Hvor har vi brug for mere og hvor måske for mindre Europa? Hvor ligger Europas grænser? Hvorledes kan vi fremme dannelsen af en europæisk offentlighed og styrke Den Europæiske Unions og dens institutioners demokratiske legitimation? Befolkningerne kræver med rette svar på disse spørgsmål. Vi bliver alle nødt til at stille os til deres disposition.
Hvis vi vil sætte Den Europæiske Union i stand til at handle effektivt, bliver vi nødt til at styrke den på fire centrale politikområder.
For det første har Europa brug for øget demokrati. Beslutningsprocesserne i Unionen skal være mere gennemskuelige, og befolkningerne skal kunne kontrollere dem bedre. Borgerne skal omsider kunne se, hvem der bestemmer hvad i Bruxelles og med hvilken legitimitet.
Amsterdam-traktaten har givet Europa-Parlamentet nye vigtige rettigheder og beføjelser. Men det kan kun være et skridt på vejen. Jo mere handledygtig Unionen bliver, jo større skal den demokratiske legitimation af dens handlinger være.
Bifald
Europa-Parlamentets rettigheder - det siger jeg som overbevist europæer og ikke som en slags fishing for compliments - skal udvides yderligere. Det skal også være et emne på den næste regeringskonference. Bredere legitimation betyder, at Europa-Parlamentet overalt, hvor Rådet kan vedtage lovgivning med flertalsbeslutning, er med til at træffe beslutningen ligeberettiget og på lige fod.
Bifald
I forbindelse med valg af Kommissionen er det tænkeligt, at Europa-Parlamentet får en mere vidtgående rolle end fastsat i Amsterdam-traktaten. Også en bedre inddragelse af de nationale parlamenter, således som det er fastsat i Amsterdam-traktaten, skal tages op til overvejelse. Med henblik på at styrke borgernes rettigheder foreslår Tyskland, at der på langt sigt udarbejdes et europæisk charter om de grundlæggende rettigheder.
Bifald
Det vil vi tage initiativet til under vores formandskab. For os drejer det sig om at styrke Den Europæiske Unions legitimitet og identitet. Europa-Parlamentet, som med sit udkast til en forfatning fra 1994 har gjort et vigtigt forarbejde, og tillige de nationale parlamenter samt så mange samfundsgrupper som muligt skal deltage i udarbejdelsen af et charter om de grundlæggende rettigheder.
For det andet skal den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik orienteres efter de europæiske værdier fred og menneskerettigheder og kunne udføre krisestyring. Menneskerettigheder har i globaliseringens tidsalder en politisk og økonomisk betydning, der strækker sig videre end det humanitære. Det har senest krisen i Asien tydeligt vist. Sikkerhed for investeringer på de såkaldte emerging markets eksisterer kun sammen med økologisk bæredygtighed og menneskerettigheder og ikke ved, at de undertrykkes.
Bifald
Udviklingen af frie markeder har kun bestand, når den er indlejret i en mere omfattende frihedskultur, der bygger på menneskerettigheder, deling af magten, forfatningsstat, demokratiske partier, frie fagforeninger, en uafhængig presse og en kritisk offentlighed. Vi vil under vores formandskab arbejde for en styrkelse af Den Europæiske Unions menneskerettighedsprofil. Den Europæiske Unions nye rapport om menneskerettighederne skal skabe gennemskuelighed og tillige lægge pres på, for at der sættes aktivt ind i Den Europæiske Union og i medlemsstaterne.
Nøglen til en effektiv, forebyggende og operativ løsning af konflikter ligger i en øget anvendelse af flertalsbeslutninger og i en samlet optræden udadtil - dét siger jeg netop i disse dage - i G-8, de internationale finansinstitutioner og De Forenede Nationer.
Amsterdam kan kun være et skridt på vejen til at sætte en udvidet Union i stand til at handle udenrigspolitisk.
For det tredje hører der til gennemførelsen af en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik en europæisk sikkerheds- og forsvarsidentitet. I den sidste tid har der i internationale anliggender i øget grad kunnet konstateres en problematisk udvikling hen imod unilateralisme og en venden sig bort fra multilateralisme. Denne tendens har på FN-plan allerede givet meget negative følger, som må give anledning til bekymring. Også den globale sikring af freden har brug for legitimering gennem de multilaterale organisationer. Det forudsætter ganske vist nogle, der handler politisk og som er rede til og i stand til at udforme det internationale politiske system som fredsordning på grundlag af folkeretten multilateralt sammen med andre partnere takket være deres vægt. Her ligger der endnu en vigtig, central udfordring til fremtidens Europa.
Det kollektive forsvar vil fortsat være NATO's opgave. Men Den Europæiske Union bliver nødt til også at udvikle evnen til selvstændig militær krisestyring i tilfælde, hvor der ud fra EU' synspunkt er behov for at handle og partnerne i USA ikke vil deltage. Dette tema har fået nye impulser fra Tony Blairs initiativ i Pörtschach og det fransk-britiske møde i St. Malo. Indførelsen af en europæisk sikkerheds- og forsvarsidentitet kan efter det indre marked og Den Økonomiske og Monetære Union blive af stor betydning for den fortsatte uddybning af Den Europæiske Union. Vi vil under vores dobbelte formandskab i Den Europæiske Union og i WEU energisk arbejde for at udnytte den nye dynamik, der opstod i Pörtschach. Inden Det Europæiske Råds møde i Köln vil vi udarbejde en rapport om mulighederne for at videreudvikle den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet.
For det fjerde opstiller Amsterdam-traktatten det mål for samarbejdet om retlige og indre anliggender at indføre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Det mål vil vi gennemføre skridt for skridt. På det ekstraordinære topmøde i Tampere i oktober skal der gøres status og fastsættes yderligere retningslinjer. Under vores formandskab vil vi både tage byrdefordelingen i asylpolitikken og human behandling i tilfælde af masseflugt op. Et centralt spørgsmål for Europas handleevne og for befolkningernes accept er en effektiv bekæmpelse af den internationale organiserede kriminalitet. Med henblik herpå skal vi fortsat intensivere politiets grænseoverskridende samarbejde og styrke Europols operative muligheder.
De spørgsmål, der netop er nævnt her, viser imidlertid, hvor tvingende nødvendigt det er at få sat et europæisk charter om de grundlæggende rettigheder i kraft.
Bifald
Hr. formand, mine damer og herrer, under min rundrejse før jul mødte jeg min spanske kollega i Madrids kongrescenter, hvor på samme tid Peace Implementation Conference for Bosnien afholdtes. Mens vi, Spaniens og Tysklands udenrigsministre og vores delegationer, forhandlede om forberedelsen af vigtige beslutninger i Den Europæiske Union om det 21. århundredes Europa, integrationens Europa, skulle konferencen samtidig bestræbe sig på at finde løsninger til fortidens Europa, nationalismens og krigens Europa. Europas historisk betingede splittelse blev den dag i Madrid demonstreret meget klart, men samtidig blev den historiske opgave, der ligger foran os, fremhævet. De to alternativer er for øjeblikket Europas virkelighed. Men vi, integrationens Europa, må ikke give fortidens Europa nogen chance for en fremtid, for dét ville være en stor ulykke for vores kontinent.
Kun integrationens Europa mestrer fremtiden, og kun dét Europa vil på fredelig vis løse modsætningerne på vores kontinent og samtidig kunne gøre Den Europæiske Union til en faktor, der handler politisk og udformende i en verden, der ændrer sig dramatisk. I mellemtiden har flere generationer bygget på det europæiske hus med politisk succes. Det bliver vores generations opgave at fuldføre integrationens Europa.
Kraftigt og vedvarende bifald

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. formand for Rådet, jeg vil fatte mig i korthed i dag. For det første fordi jeg allerede i går i min tale havde lejlighed til at fremhæve hovedpunkterne i det tyske formandskab, og for det andet fordi jeg fuldt ud kan tilslutte mig det program, formanden for Rådet netop har fremlagt for Dem.
I går var jeg og mit hold i Bonn til det traditionelle møde, når et formandskab indledes. Jeg må sige, at mødet forløb i et yderst konstruktivt klima. Den tyske regerings vilje til at stille al sin energi til rådighed for Europa var slående.
Og der er bestemt brug for viljestyrke, for med strategien fra Wien fastsættes et meget hårdt program for det tyske formandskab. De første seks måneder af 1999 er således en afgørende periode for Unionens udvikling. Hertil kommer naturligvis det faktum, at Tyskland også vil have formandskabet for G-7/G-8, Den Vesteuropæiske Union og Schengen-samarbejdet. Det er et meget tungt ansvar, men det er samtidig en enestående chance til at fremme vigtige sager som iværksættelsen af euroen, Schengen-aftalens indføjelse i traktaten og fastsættelse af en veritabel forsvarspolitik.
Hr. formand, Agenda 2000 vil naturligvis være den største udfordring i de kommende seks måneder. Alt eller næsten alt er allerede sagt i denne forbindelse. Nu skal der forhandles igen og igen. Det er ikke forkert at sige, at Agenda 2000 er af afgørende betydning for Unionens fremtid, for uden seriøse reformer af den fælles landbrugspolitik vil vi om nogle år endnu en gang stå med overskudslagre, der er umulige at forvalte. Uden en reform af strukturfondene vil den store indsats, der er gjort i forbindelse med den økonomiske og sociale samhørighed, langsomt forsvinde, og uden en aftale om den kommende finansielle ramme vil Unionen falde tilbage i den gamle rille med evige skænderier om budgetter og til en skæbnesvanger bitterhed i forbindelse med udviklingen af Unionen. Det er klart, at en fiasko i alvorlig grad vil belaste udvidelsesperspektivet, som i øjeblikket uden tvivl er den største ambition for begyndelsen af det 21. århundrede.
Jeg er overbevist om, at det i fællesskab vil lykkes Parlamentet, formandskabet og Kommissionen at tage denne udfordring op. Den politiske vilje til dette findes i alle henseender, og hr. Fischer har netop mindet om det. Alle er bevidste om, at det er nødvendigt at indgå kompromiser. Dette blev tydeligt bevist i Wien og er ligeledes bekræftet gennem de bilaterale kontakter, jeg har opnået.
Det andet store tema for formandskabet er i mine øjne hele problematikken omkring vækst og beskæftigelse. Euroen er kommet, og nu gælder det om at bevare den. Dette vil sige, at den interne økonomiske samordning skal styrkes på alle fronter, herunder - og jeg understreger dette - med hensyn til skattelovgivningen. På udenrigsfronten skal Unionen, det være sig inden for rammerne af G-7/G-8 eller de internationale finansielle organisationer, udtale sig samlet og vise sig tilstedeværende. De ved hvilken betydning, jeg fra starten af min udnævnelse har tillagt beskæftigelsen. Det stykke arbejde, der i den seneste tid er udført, er betydeligt, og jeg glæder mig over beslutningen fra Wien om at gå i retning af en veritabel pagt, som jeg har været fortaler for siden 1996. Mødet i Köln vil i denne forbindelse være vigtigt.
Under det tyske formandskab vil vi opleve ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten. For at denne skal lykkes, skal man bevare de tætte forbindelser med Europa-Parlamentet for at garantere en smertefri afgørelse navnlig i forbindelse med de sager, der vil skifte procedure som følge af den nye traktat. Dette vedrører i øvrigt også Agenda 2000.
En af de store fornyelser i traktaten vedrører oprettelsen af et veritabelt friheds-, sikkerheds- og lovgivningsområde. Jeg ved, hvor stor betydning det tyske formandskab tillægger dette: En samordnet holdning med hensyn til immigration og asyl bliver vigtig. Bekæmpelsen af organiseret kriminalitet er en prioritet hos alle medlemsstater. Vi må sammen tage emnet op, vores medborgere forventer dette af os.
Allerede under det tyske formandskab skal vi omhyggeligt forberede det specielle topmøde i Tampere, der afholdes under det finske formandskab. Og som hr. Fischer netop har sagt, er den næste reform allerede så småt under udformning, selvom Amsterdam-traktaten først skal til at træde i kraft - sådan er livet i Den Europæiske Union.
De eksterne forbindelser vil optage en vigtig plads under det tyske formandskab. Jeg har ofte sagt, at hvis der er et område, hvor der stadig er brug for fremskridt, og hvor Europa har pligt til at styrke sin rolle, er det her. Den politiske vilje hertil har sommetider svigtet tidligere. Med den høje grad af integration, som vi har nået med euroen, og med en flerpolet verden, er dette ikke længere holdbart. Jeg vil naturligvis ikke her opremse den lange liste over vores forbindelser med regioner over hele verden. Jeg vil kun nævne 2-3 eksempler. Vores forbindelser med USA har taget en vigtig drejning og er blevet udvidet i en grad, der ikke er set tidligere. Det er ikke underligt, at der mellem så forskellige parter kan opstå f.eks. sagen om bananerne, som ganske rigtigt får konsekvenser, der går videre end til denne velsmagende frugt. Vi må løse problemet og følge de regler, der er sat for os, og som i dette tilfælde vil sige WTO's regler.
Vi må ikke lade sådanne episoder ødelægge forbindelser, der rent faktisk har en helt anden dimension. Jeg tænker bl.a. på forsvarsdimensionen, hvor vi i årtier har arbejdet hånd i hånd med vores amerikanske partnere, og hvor det er op til europæerne at styrke dette samarbejde i vores fælles interesse.
Det andet eksempel, jeg vil nævne, vedrører vores forbindelser med Rusland, dette store land, som på trods af de nuværende vanskeligheder vil forblive et stort land. Vi har i den seneste tid opnået en ny dimension i vores forbindelser til Rusland, og jeg har tiltro til, at det tyske formandskab vil fortsætte ad denne vej.
Mine damer og herrer, jeg vil stoppe her, for hr. Fischer har opstillet et program, som jeg fuldt ud kan tilslutte mig.
Hr. formand, dette meget korte indlæg fra min side er tilstrækkeligt, tror jeg, til at vise, hvilken betydning det tyske formandskab vil få for Unionen. Jeg vil kraftigt understrege, at Kommissionen i de kommende seks måneder vil bistå formandskabet og udføre den rolle, den har fået i medfør af traktaterne og veletablerede traditioner. For mit vedkommende er jeg sikker på, at når vi i juni måned gør status, vil Unionen være gået ind i en ny etape, der er altafgørende for Europa.
Bifald

Green
Hr. formand, hr. Görlach skulle have været den første taler fra min gruppe i dag. Jeg har forstået, at han har været ude for en ulykke på isen uden for bygningen her og er blevet kørt på hospitalet med en hovedskade, som jeg håber ikke er alvorlig. Jeg beder om Parlamentets overbærenhed med omrokeringen i min gruppes talerliste.

Medina Ortega
Hr. formand, først og fremmest beklager jeg det uheld, der er årsagen til, at jeg er den første taler for Den Socialdemokratiske Gruppe, men samtidig er jeg glad for på min gruppes vegne selv at kunne lykønske den nye formand for Rådet for Den Europæiske Union.
Det tyske formandskab er ikke bare ét formandskab, det er fem formandskaber: Tyskland bliver formand for Det Europæiske Råd, Tyskland bliver formand for Rådet for Den Europæiske Union, Tyskland bliver formand for G-8, Tyskland bliver formand for Schengen-gruppen og Tyskland bliver formand for Den Vesteuropæiske Union.
Hr. udenrigsminister, jeg ønsker Dem et godt helbred, så De i de kommende seks måneder kan klare alle disse opgaver. Under alle omstændigheder kan De regne med, at Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet vil støtte Dem i udførelsen af Deres opgaver.
Formanden for Rådet for Den Europæiske Union har refereret til midlerne. Fællesskabet er - som han selv har sagt - et Fællesskab, der i overensstemmelse med Jean Monnets og Roberts Schumans opfattelse opbygges på basis af konkrete gennemførelser, økonomiske gennemførelser. Og her i Fællesskabet lægger vi stor vægt på de økonomiske spørgsmål. I går f.eks. brugte vi en hel dag på at diskutere den slags spørgsmål. Det eneste problem er, hr. formand, at jeg ikke ved, om vi med metoden med analyse af midlerne ikke løber risikoen for at blive et regnskabsfællesskab, det vil sige, om regnskabsføringen ikke ender med at fortrænge analysen af den økonomiske virkelighed. Og det siger jeg, fordi jeg, når jeg ser på forholdet mellem mål og midler, får indtryk af, at dette Fællesskab er en god investering. Vi bidrager til Fællesskabets budget med lidt over 1 % af BNP. Og med dette bidrag på lidt over 1 % af BNP har vi i Europa i de seneste 50 år undgået de krige, som plagede europæerne. En eneste dags krig mellem to europæiske lande ville koste hele Fællesskabets budget.
For det andet har vi gjort Europa til en slags ø med stabilitet, fremskridt, fred og demokrati, som resten af verden i dag kan være misundelig over.
Vi skal derfor nok i diskussionen af midlerne - uden at undervurdere vigtigheden af de regnskabsmæssige argumenter - analysere forholdet mellem mål og midler og især undersøge, i hvilket omfang de enkelte stater modtager mere fra Fællesskabet, end der kunne forventes. For det er muligt, at en enkelt stat med en meget lille investering drager fordele, der ikke står i forhold til investeringen.
Jeg mener, hr. formand, at det grundlæggende problem for Den Europæiske Union i øjeblikket er samhørighedsproblemet, for Unionen befinder sig i en farlig verden, en ustabil verden, og vi står over for vigtige opgaver. Og den første opgave er, som formanden for Rådet selv har sagt, bekæmpelsen af arbejdsløsheden. Det faktum, at 10 % af vores borgere i øjeblikket ikke har et lønnet arbejde, er foruroligende set ud fra et økonomisk såvel som et socialt synspunkt.
Jeg mener, at det Europa, vi ønsker at skabe, skal være et samhørighedens Europa, et Europa med social og territorial samhørighed, hvor det ikke ville være muligt at acceptere forskellige hastigheder for den økonomiske udvikling og heller ikke for den sociale. Jeg mener ikke, at det Europa, vi ønsker at skabe, er et Europa for de rige og ikke for de fattige, et Europa, hvor der er nogle få privilegerede med en høj levestandard - som det er tilfældet i et andet stort moderne industrisamfund - nej, det skal være et socialt afbalanceret Europa, der også er afbalanceret på alle andre områder.
Til sidst vil jeg sige, hr. formand, at de øvrige talere fra min gruppe vil komme med tilføjelser til nogle af de emner, som jeg har været inde på, men jeg mener, at de socialdemokratiske idéer med dette tyske formandskab går i den retning.

Poettering
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, kære kolleger, det tyske formandskab blev indledt på en historisk dag, den 1. januar 1999, den dag, hvor Den Europæiske Monetære Union blev virkelighed. Først trak man på smilebåndet ad projektet som vision, men gennem resolut handling blev det muligt. Ved indledningen af dette tyske formandskab vil jeg imidlertid gerne på PPE-gruppens vegne sige tak til den personlighed, som ledede Tyskland gennem tre formandskaber, nemlig i 1983, 1988 og 1994. Jeg vil gerne sige tak til Helmut Kohl, Forbundsrepublikken Tysklands tidligere kansler og æresborger i Europa.
Bifald
Hr. formand for Rådet, vi ønsker dette tyske rådsformandskab den samme beslutsomhed, den samme dynamik og det samme mod, således som Helmut Kohl repræsenterede det for Tyskland og i Europa. Vi ønsker Dem, hr. rådsformand, at det i Deres taler og i Deres handling må lykkes for Dem ikke kun at bevare de europæiske partneres tillid til den tyske europapolitik, men at styrke den yderligere.
Vi beklager - og det er ikke noget partipolitisk spørgsmål - at der med begrebet realisme er opstået det indtryk, at tiltrædelsesprocessen skulle forhales. Til min glæde har De i dag udtrykt det således, at vi kan tilslutte os det, men det indtryk er opstået. Det er et alarmerende tegn, når Polens præsident Kwasniewski i Europa-Parlamentet den 18. november talte om et forkert signal, som ville kunne tage modet fra befolkningerne i Centraleuropa i deres reformproces. Vi skal indgyde befolkningerne i Centraleuropa mod! Vi opfordrer Dem til at fremskynde tiltrædelsesprocessen!
Det er vores politiske og moralske pligt at gøre alt, for at befolkningerne i Centraleuropa så hurtigt, det kan lade sig gøre, kan tiltræde Den Europæiske Unions værdifællesskab. Det drejer sig i den sammenhæng også om tillid. Det, som den tyske politik opbyggede på 16 år og naturligvis også forud for den tid, må ikke ødelægges! Det betyder imidlertid også, at vi ikke nu skal have en uoverlagt debat om ændringen af NATO's strategi. Også dét er et spørgsmål om den tillid, befolkningerne i Centraleuropa nærer til os.
Vi ved naturligvis, at det er vanskeligt for vores egen befolkning at godkende nødvendigheden af en hurtig tiltrædelse. I politik drejer det sig imidlertid ikke om at lade sig lede af daglige opinionsundersøgelser, men om at gøre det rigtige og vinde folk i Europa for det.
Bifald
Hr. formand for Rådet, De talte om, at De vil fremsætte forslag til en institutionel reform. Det bifalder vi, og vi opfordrer Dem til at lade Europa-Parlamentet deltage i disse forhandlinger på lige fod med Kommissionen. På topmødet i marts vil De have Agenda 2000 vedtaget. Det bifalder vi og håber, De har heldet med Dem!
De nævnte det tyske bidrag. Naturligvis skal alle yde deres bidrag til, at vi når frem til en fair løsning. Tysklands nettobidrag er bestemt stort. Der skal foretages korrektioner. Men vi ser gerne med henblik på den interne tyske debat, at rådsformandskabet og dets højtstående repræsentanter også henleder opmærksomheden på, at Tyskland f.eks. i 1997 havde et overskud på handelsbalancen på DEM 81 milliarder over for de øvrige partnere i Den Europæiske Union. Det hører med til den fulde sandhed. Vi er nødt til at sige det til folk!
Uro, afbrydelser
Den store arbejdsløshed er et problem, der trykker også os. Her skal de europæiske partnere lære af hinanden, hvorledes vi kan skabe øget beskæftigelse. Men vi advarer imod at give det indtryk af, at man alene ved at løfte beskæftigelsespolitikken op på Den Europæiske Unions plan ville kunne gøre det muligt at løse dette problem, og så, når man ikke kan løse arbejdsløshedsproblemet på nationalt plan, give Europa skylden for det. Europa skal ikke gøres til syndebuk! Vi vil ikke være med til en alibipolitik på dette område.
Lige en sidste bemærkning. Koalitionsaftalen i Bonn fastsætter - det har europæisk betydning - at i den næste Europa-Kommission skal begge positioner besættes af regeringspartierne. Vi siger helt klart: Vi håber, at dette ikke er forbundsregeringens sidste ord, men skulle dette tyske eksempel danne skole og skulle den næste Europa-Kommission blive besat på en ensidig politisk måde, så vil Det Europæiske Folkepartis Gruppe ikke kunne give udtryk for tillid til en sådan Kommission. Det anmoder vi Dem om at tage hensyn til i den sammenhæng!
Afbrydelser
Hr. formand for Rådet, vi ønsker Dem held og lykke under Deres formandskab, for får De held, er det Europas held. Det er vores fælles held med en stærk, demokratisk Europæisk Union, der er i stand til at handle, som gør det muligt at sikre freden og friheden på vores gamle europæiske kontinent, der hele tiden fornyer sig.
Bifald

Frischenschlager
Hr. formand, hr. rådsformand Fischer, jeg kan helt og fuldt identificere mig med Deres principielle programudtalelser, og de svarer også i vidt omfang til sager, som Den Liberale Gruppe i Europa-Parlamentet længe er gået ind for. Men der er en uoverensstemmelse, som jeg er nødt til at gøre Dem opmærksom på, nemlig mellem Deres tale i dag og det indtryk, som Deres forbundskansler - som jo heller ikke er uden betydning for Den Europæiske Union - fremkalder i alle debatter i Tyskland og i Europa, nemlig at debatten om nettobidragsyderne skulle være den eneste, der tæller, og at den er det afgørende punkt, som alt andet afhænger af!
Det beklager jeg, fordi jeg mener, at Europa er mere end summen af nationalstatslige interesser, og der er noget, der foruroliger mig, når Deres forbundskansler så sent som i går oven i købet fremhævede, at han gerne vil have, at de tyske interesser forsvares så åbent som muligt. Vi kæmper alle også for nationale interesser. Men det anser jeg ikke for at være særlig egnet som motto for et formandskab! Derfor skal vi efter min mening gå meget forsigtigt i gang med debatten om nettobidragsyderne. Det er helt klart, at denne debat er vigtig. Men jeg anmoder Dem om ikke at lade den være indledningen til vores debatter om reformer, men afslutningen på dem. Vi skal først have gjort klart, hvorledes vores støtteordninger ser ud. Så skal vi slå fast, hvilket finansieringsbehov vi har, og til slut skal vi have gjort klart, hvorledes vi når frem til en retfærdig fordeling af byrderne. Under denne afsluttende debat, hr. rådsformand, vil De i de liberale finde særdeles saglige meddebattører, der vil kæmpe for retfærdighed.
Blandt Deres andre punkter vil jeg især fremhæve Deres udtalelser om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og navnlig det, De sagde om menneskerettigheder og Den Europæiske Unions forfatning. Det ønsker jeg Dem held og lykke med. Men pas på, at De med Deres debat om nettobidragsyderne ikke havner i den lejr, der vil bilde os ind, at fremtidskonceptet tilsyneladende ligger i et fædrelandenes Europa! Pas på, De ikke genfinder Dem selv dér!
Bifald

Collins, Gerard
Hr. formand, den tyske regering har overtaget formandskabet for Den Europæiske Union på et tidspunkt med mange udfordringer. Mange væsentlige europæiske politikker er ved at blive revalueret i forbindelse med Agenda 2000, der etableres for at tage hensyn til den forestående udvidelse af Den Europæiske Union.
Den vellykkede indførelse af euroen her for nylig må helt klart være et fingerpeg til den tyske regering om, at stabilitet er nøglen til succes for Den Europæiske Unions politikker. Den fælles europæiske valutas succes blev til efter omhyggelig og gennemført planlægning, som nu vil give økonomiske fordele til de 290 millioner indbyggere i de 11 deltagende lande.
Jeg vil gerne fremhæve, at den tyske regering på en afbalanceret og upartisk måde bør tage fat på spørgsmålene om en reform af den fælles landbrugspolitik og en reform af strukturfondene såvel som Unionens fremtidige finansieringsordninger. Man bør til enhver tid bevare partnerskabstilgangen, der inddrager alle europæiske regeringer og alle EU-institutioner i formuleringen af væsentlige EU-politikker.
Jeg vil for det første gerne henlede opmærksomheden på den debat, der finder sted om den fremtidige finansiering af Den Europæiske Unions årlige budget. En valgmulighed, der ikke må tages op, er en eventuel renationalisering af finansieringen af den fælles landbrugspolitik. Denne politik er et ensartet Europa-dækkende program, og hvis man tvinger de nationale regeringer til at bidrage med op mod 25 % af landbrugsbudgettet, vil det helt klart splitte og forvride den fælles landbrugspolitiks måde at fungere på. Den nylige BSE-krise såvel som det russiske markeds sammenbrud for EU's landbrugsprodukter har haft en alvorlig indvirkning på mange individuelle landbrugsoperationers, og mest mærkbart oksekødssektorens, måde at fungere på, og en delvis renationalisering af den fælles landbrugspolitik vil gøre en allerede vanskelig situation endnu mere usikker.
For det andet kan der ikke blive tale om nogen reform af EU's strukturfondsprogrammer, medmindre der foreligger en fortsat forpligtelse til at støtte de fire samhørighedsfondslande finansielt. De europæiske strukturfonde har spillet en betydelig rolle med at hjælpe mindre udviklede lande i Unionens periferi til at forberede gennemførelsen af det indre marked og med indførelsen af den fælles valuta. Set fra et irsk perspektiv er der, selvom vi er tilfredse med, at der er gjort økonomiske fremskridt i de senere år, behov for at støtte disse fremskridt. Der bør gøres mere for at forbedre de irske transport- og miljøbeskyttelsesinfrastrukturer og bringe dem op på højde med de europæiske standarder. Det er på denne måde, at den irske økonomi kan yde et positivt bidrag til at generere vækst i eurozonen.
Endelig gør den samme situation sig gældende i alle lande og regioner i Unionens periferi, og det er meget vigtigt for euroens og det indre markeds succes, at det gode arbejde, der er gjort, konsolideres ved, at der forbliver struktursamhørighedsressourcer til rådighed, indtil disse regioner er nået op på det europæiske gennemsnitsniveau.

Moreau
Hr. formand, demokrati, grundlæggende menneskerettigheder, fred, en flerpolet verden, dette er altsammen emner, som vores gruppe lægger vægt på.
Dog kan skridtet mod euroen og integrationen i sig selv ikke udgøre midlerne - de eneste midler - til at nå disse mål, som i hvert fald kræver nye retningslinjer. Nye retningslinjer, der er anderledes end dem, der hidtil er vedtaget, og som har skabt et socialt og demokratisk underskud, som ingen kan fornægte. Vi får ikke et velstående og fredeligt Europa, hvis arbejdsløsheden og fattigdommen fortsat får lov at vokse.
Topmødet i Pörtschach, hvor beskæftigelsen og væksten havde en fremtrædende plads, markerede en toneændring, som vi må holde fast ved. Desværre viser dette sig ikke i Wien-aftalerne. Det næste topmøde i Köln, som det tyske formandskab har til opgave at organisere, må ikke ende med en ny skuffelse. Bekæmpelse af arbejdsløsheden er det emne, der ligger vores befolkninger mest på sinde, og bekymringerne omkring arbejdsløsheden er taget til efter den synlige bremsning af væksten, som kalder på betydelige forholdsregler.
Vi siger ja til en europæisk aftale om beskæftigelse, men vi skal ikke stoppe her. For det første er det en forudsætning, at vi løsner den skruestik, som stabilitetspagten udgør, med henblik på at kunne styrke den interne efterspørgsel, der er baseret på en sund økonomi. Den Europæiske Centralbanks opgaver og beføjelser skal igen tages op til overvejelse, fordi prisstabilitet ikke må udgøre Unionens vigtigste ideal, og fordi bankfolk ikke må råde over beføjelser, der betyder, at de demokratisk valgte regeringers eneste opgave bliver at sætte plaster på samfundets sår.
På topmødet i Wien fremlagde vores gruppe 13 forslag, der var inspireret af forslag fra fagforeningerne og sammenslutninger, forslag som jeg ønsker, det tyske formandskab tager i betragtning.
Med hensyn til Unionens fremtidige finansiering tror jeg, at det er absolut nødvendigt at gå bort fra en stram regnskabsmæssig vurdering. Europa skal udelukkende baseres på solidaritet og gavmildhed og ikke på egoisme og smålighed. Frem for at planlægge en nedskæring af landbrugsudgifterne, der vil ramme Frankrig og de sydeuropæiske lande, hvilket vores gruppe er imod, hvorfor så ikke søge nye finansieringskilder f.eks. gennem en beskatning af kapitalbevægelser?
Afsluttende vil jeg berøre to udenrigspolitiske problemer: Rådets rolle for en fredsproces i Mellemøsten, der møder så mange vanskeligheder, og Rådets længe ventede engagement i fredsplanen for Vestsahara ved at lægge pres på den marokkanske regering for at få den til at acceptere FN's forslag, indtil der iværksættes en retfærdig og fri folkeafstemning om selvbestemmelse.

Aelvoet
Hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Parlamentet, kære kolleger, De vil nok tro mig, når jeg siger, at det for min gruppe er en speciel dag, som er et vigtigt tidspunkt i den grønne bevægelses historie og endda får en plads i beretningen om Europa i dag og i den kommende tid.
Ikke from a jack to a king , men fra gadedemonstrant til minister er faktisk en udvikling, som appellerer til fantasien. Hvis nu også fantasien kommer til magten og gør sig gældende, så kan vi være lykkelige: Velkommen Joschka Fischer! Deres tilstedeværelse her som repræsentant for Rådet har en høj symbolsk værdi. Det er et foreløbigt højdepunkt i historien om en generation, som i 1968 påtog sig at skabe en radikal omvæltning i samfundet i Europa og i resten af verden. Deraf er der opstået temmelig mange bevægelser, som bl.a. har givet anledning til opståelsen af den grønne strømning i Europa. Og her står vi nu i de europæiske institutioner, selvfølgelig på et andet sted, med henblik på at udvikle styrke til at protestere, til at træffe beslutninger og til at styre. Deres langvarige erfaring gør naturligvis, at De ikke forventer, at vi begynder at opføre os som artige kordrenge, som kun synger lovprisende om det tyske formandskabs højmesse. Det vil være ild og vand, sol og storm, det gør debatten spændende.
Bekæmpelsen af arbejdsløsheden bliver en af formandskabets vigtigste bekymringer. Hvis det lykkes at få de europæiske regeringer til at foretage en fælles aktion, som er koordineret, kan der med succes gøres noget ved massearbejdsløsheden. Efter topmødet i Luxembourg må der absolut sørges for, at der kommer en overbevisende opfølgning og ingen udsættelse fra Wien over Köln til Helsinki.
Vi glæder os over det tyske initiativ til en fællesskabspagt om grundlæggende rettigheder samt over indsatsen med henblik på en international strategi til bekæmpelse af krænkelser af menneskerettighederne og af deres årsager. Med hensyn til asyl og Schengen er vi en hel del mindre begejstrede, men modellen med dobbelt nationalitet i den tyske regeringsaftale er fornyende og kan sprede sig som en ny model i og for Europa. Det er betegnende, at kolleger fra CDU synes, at det er nødvendigt at undergrave dette fornyende initiativ, som giver medborgere politiske rettigheder, med en aktion med henblik på et andragende. Dermed styrkes faktisk højreekstremisternes tankegang.
Selvfølgelig håber vi, at der under Deres formandskab kan gøres fremskridt i retning af indførelse af en europæisk energiafgift. Dette er det eneste rigtige, for at vi kan gå bort fra den ødelæggende afgift på arbejde, som lægger hindringer i vejen for arbejde. Men vores allerstørste bekymring gælder faktisk fremtiden for Agenda 2000. Selvfølgelig skal den forældede udgiftsstruktur evalueres, og selvfølgelig skal landbrugspolitikken reformeres grundigt. Det er uomtvisteligt.
Det er rigtigt, at også Europa-Parlamentet har besvær med at udforme noget sammenhængende med henblik på denne landbrugsreform. Det mærker vi i denne uge. Men hovedpunktet er: Hvordan føres debatten om nettobidragsyderne? Det er fuldstændig rigtigt, når De siger, at byrdefordelingen skal revideres. Men det ville være en direkte katastrofe, hvis Rådet lader debatten om nettobidragsyderne foregå på bekostning af finansieringsplanlægningen af udvidelsen. Europa kan ikke ønske alt på én gang: både stabilitet, ingen gennemstrømning af indvandrere, og en udvidelse, som udsættes, og som koster så lidt som muligt. Vi ønsker Dem, til trods for disse kritiske betragtninger, et meget succesrigt formandskab, og De kan regne med vores kritiske, konstruktive samarbejde.
Bifald

Lalumière
Hr. formand for Rådet, jeg hilser Dem og Deres formandskab velkommen på vegne af min gruppe. Deres formandskab, som er det sidste i vores valgperiode, giver os af flere grunde meget håb, og dette håb styrkes af Deres taler, der er indholdsrige og konstruktive. De giver os håb, fordi Tyskland er et stort land, Europas rigest befolkede og økonomisk stærkeste. Det er ikke en grund til at pålægge Dem for mange byrder og for stort et ansvar, men det er et faktum, der spiller ind hos både Dem og os. De skaber ligeledes håb og nysgerrighed, fordi Deres regering og Deres flertal kommer til magten efter kansler Kohls lange regeringsperiode.
Det er klart, at vi i vores gruppe glæder os over venstrefløjens nye flertal og håber, at de sociale problemer, beskæftigelse, social retfærdighed, borgernes rettigheder - jeg tænker navnlig på regler for opnåelse af tysk statsborgerskab - i højere grad vil blive taget i betragtning end tidligere. Men vi ved også, at det arbejde, den forrige kansler udførte for Europa, var temmelig bemærkelsesværdigt, og at det ikke bliver let at overtage stafetten. Men vi har tillid til Dem, hr. formand for Rådet, vi kender Deres store personlige europæiske engagement. Vi har netop hørt Dem tale.
Men alle ved, at en politiker bliver bedømt på sine handlinger og ikke på sine ord, og vi venter med tålmodighed på at se, om De vil være i stand til, navnlig under det næste møde i Rådet, at fjerne hindringerne for et vist antal kommende sager. Jeg tænker navnlig på den finansielle og økonomiske del af Agenda 2000. Jeg tænker på de kommende store politikker i Unionen, f.eks. den fælles landbrugspolitik. Jeg tænker også på reformen af Unionens institutioner, der, som De sagde, er uundværlig, hvis den næste udvidelse, som vi er meget engagerede i, og som vi må føre ud i livet, uanset de vanskeligheder vi støder på, skal lykkes.
Tillad mig at vende tilbage til den finansielle del af Agenda 2000. Vi er klar over de problemer, dette skaber i Tyskland. Den tyske offentlighed giver oftere og oftere udtryk for, at de har fået nok af en opgave, som de anser for alt for stor. Dette har endda for nylig ført til, at den tyske presse forstærkede den kritik, der er fremsat mod Kommissionen med hensyn til ødselhed, forkert forvaltning, svig og underslæb. Man blander i stadig større grad tingene sammen: Velbegrundede bebrejdelser og falske beskyldninger. Jeg frygter, at konsekvensen af alt dette bliver, at Tyskland mister interessen, og at solidaritetsånden forsvinder, solidariteten med de dårligst stillede regioner i Europa, solidariteten med udviklingslandene, solidariteten med de central- og østeuropæiske lande.
Hr. formand for Rådet, de forslag, de har fremsat for os, beroliger os, men jeg understreger, at Tyskland bør bevare det omdømme, det har haft siden anden verdenskrig, nemlig et ry som et effektivt, stærkt, rigt og solidarisk land, med streg under solidarisk.
Bifald fra forskellige pladser

Berthu
Hr. formand, hr. Fischer har netop skildret en målsætning om et totalt integreret Europa, hvor landene vil blive udjævnet til store regioner, og hvor alle vigtige beslutninger vil blive truffet med flertal. Et integreret Europa er for os en grundlæggende fejl, idet det gør landene uselvstændige, og således vil ødelægge den europæiske ånd. Min gruppe vil foreslå et mere demokratisk alternativ. Det tyske formandskab har straks indtil den 25. marts gjort en ny finansiel ramme for Unionen, som er en nødvendighed for udvidelsen, men som også sammenfatter vores vision om Europa i de kommende år, til sin vigtigste prioritet.
Med hensyn til indtægterne mener vi, at det eneste rigtige er, at staternes bidrag er proportionalt med deres BNP. Dette er den mest enkle, gennemsigtige og fornuftige løsning. Navnlig er det den eneste løsning, der klart indikerer Unionens natur - en forening af stater, som hvert år modtager bidrag fra dens medlemmer - og også den eneste løsning, der gør det muligt for staterne at forvalte udgifterne. At acceptere andre former for bidrag, der ikke er forvaltet så godt, f.eks. øgede skatter på europæisk niveau, ville være på forhånd at lukke øjnene for kommende finansielle skævheder.
Hvad angår udgifterne, er vi enige i, at der bør være et samlet loft for de løbende udgifter, som efterhånden vil medføre en egentlig reducering. Nogle europæiske fonde er i dag unødvendige, andre er ødsle, og andre igen er udsat for svindel. For at redde resterne har vi brug for en mere omhyggelig og ærlig forvaltning, som vi aldrig vil få, hvis vi ikke begynder at sætte loft for udgifterne. Navnlig har vores gruppe altid udtrykt tvivl om strukturfondenes effektivitet i deres nuværende omfang, og det er her, vi bør sætte ind med en streng beskæring.
Endelig vil de europæiske finanser i de kommende år i højere grad være præget af manglende samhørighed. Den fælles mønt vil afskaffe justeringerne mellem de nationale økonomier, som automatisk sker på markedet, og den vil nødvendigvis på sigt erstatte dem med centraliserede finansielle omfordelinger i Bruxelles. Vi erstatter altså én økonomisk skattejusteringsmekanisme med en anden, der vil være dyr i skatter. Det er på tide, at regeringerne viser sig ærlige nok til at sige til deres borgere, at dette valg nødvendigvis vil medføre en forøgelse af fællesskabsbudgettet.

Martinez
Hr. formand, hr. formand Santer, hr. formand for Rådet, under Deres formandskab ser vi nu tingene meget klarere. Vi har en fælles mønt, som Tyskland ønskede, en Centralbank i Frankfurt, hvis rammer sættes af Bundesbanken, en udenrigspolitik på Balkan, der er inspireret af Tyskland og en åbning mod øst, der geografisk vil komme Tyskland til gode. Så naturligvis bør lovgivningen følge fakta, og naturligvis skal Tyskland have formandskabet for Europa!
Formandskabet taler altså om beskæftigelse, om den fælles landbrugspolitik og naturligvis om det, der interesserer Tyskland, nemlig finansieringen af Den Europæiske Union. Men denne finansiering skaber problemer. Det er et velkendt faktum, at der er vindere i Europa, samhørighedslandene, hvor man kan tjene op til 300 - endda 600 - euro pr. indbygger om året, og så er der taberne. Nederlandene, Deres land Tyskland, og som franskmand forstår jeg Dem udmærket, for vi har kunnet tabe op til EUR 4 milliarder om året, svarende til investeringsomkostningerne for et hurtigtog mellem Paris og Bordeaux på et eneste år. Jeg ved selvfølgelig godt, at Europa skal bygges på solidaritet. I øvrigt er hr. Cohn-Bendit solidarisk selv med terrorister, som han også selv er.
Men der er ikke desto mindre de nuværende uligheder, der vil blive værre og mere åbenlyse. Hvordan forklarer man seks millioner arbejdsløse, at de skal ofre sig for Irland, der forholdsmæssigt har en lavere arbejdsløshedsprocent? Hvordan forklarer man de mænd og kvinder, der er ofre for aftalen om de budgetrationering, og hvordan forklarer man de fattige, at de bliver endnu fattigere i solidaritetens navn, mens denne fattigdom og solidaritet forøges i forbindelse med omkostningerne for udvidelsen mod øst?
Jeg ved godt, at man må finde et kompromis. De vil beskæftige Dem med dette med renationaliseringen af den fælles landbrugspolitik, loft for udgifterne osv. Måske kan Deres formandskab bringe yderligere klarhed, eftersom Goethe, da han døde, sagde »oplysning, oplysning«. Denne ekstra oplysning må være at sige sandheden. Man kan ikke holde loftet på 1, 27 % af BNP. Og hr. Santer kom meget ærligt med sandheden: Man overvejer en fælles samfundsskat, en fælles indkomstskat og, inden for rammerne af Deres skattemæssige dumheder, en grøn skat. Hvorfor ikke?
Heri ligger sandheden, Europa har en pris, og denne pris vil føre til højere skatter.

Anastassopoulos
Hr. formand, her på tærsklen til det 21. århundrede bliver et nyt tysk formandskab konfronteret med de problemer, som er gået i arv fra i går, de bekymringer, som kommer til udtryk i dag, og de udfordringer, som morgendagen tegner i horisonten.
I en verden, der ændrer sig med lysets hast, og hvor den gensidige afhængighed er en nøglefaktor, findes desværre stadig et fast referencepunkt. Europas borgere bekymrer sig for freden, for beskæftigelsen, for deres sikkerhed og for et EU, som de stadig føler som noget fjernt. Euroens succes er ikke nok til at fjerne disse bekymringer. Den politiske union bør være vores vejviser, men måske er vi nødt til at have en føderativ politisk euro, for at vi kan nå dertil.
Hvordan vil det tyske formandskabs program så imødegå de problemer, der er blevet nævnt? Vi har i dag hørt en udmærket tale. Velformulerede slagord, mange erklæringer om de fire hovedhjørnesten og de initiativer, man vil tage. Men hvor meget substans var der? Vi har ingen fordomme, hr. rådsformand, men vi ser det som vores pligt at påpege, at de store problemer kræver store politikker og midler til at gennemføre dem. Og de problemer løses ikke med flotte erklæringer.
Teoretisk set er idéen om en beskæftigelsespagt udmærket. Men er det nok til at give en væsentlig nedgang i arbejdsløsheden, især ungdomsarbejdsløsheden og arbejdsløsheden blandt kvinder, som ganske vist er faldet på det sidste, men stadig er et stort problem for Europa? Vi har vores tvivl. Og gid de bliver gjort til skamme. Men vi ønsker ikke at se Den Europæiske Union gjort til syndebuk også for dette store problem.
Den Europæiske Union kunne i virkeligheden godt komme nærmere sine borgere, hvis det tyske formandskab i stedet for at love initiativer og manifester - bortset fra idéen om et rettighedscharter, som fortjener ros - indledte en ærlig og åbenhjertig dialog med alle. En dialog uden modsigelser og hykleri. Men vi kan ikke både tale om en åbning af Europa og samtidig have som det vigtigste mål at skære ned på de i forvejen begrænsede midler, udgifter og bidrag.
Er det dette store problem, som den tyske og andre regeringer kæmper så hårdt for at løse? Men Tyskland betaler 60 % af bidragene, siger de, og det tvivler vi ikke på. Men hverken Tyskland eller Kommissionen har nogen sinde fortalt os, hvad man får for de penge. De må kunne udregnes på makroøkonomisk plan, så vi alle kan danne os et overblik. Og så kan vi gå helhjertet ind i en behandling af problemet med retfærdig fordeling af byrderne. Løsningen er naturligvis ikke en renationalisering af den fælles landbrugspolitik. Det ville ikke være en revision, men et tilbageskridt.
Det samme gælder for udvidelsen med de central- og østeuropæiske lande og Cypern, som for nylig på smertelig vis måtte bevise sin vilje til at fremme processen. Hvordan kan vi på den ene side give udtryk for vores store interesse for en hurtig udvidelse og på den anden side skære ned på de midler, der skal fremme udvidelsen? Der er også mange andre selvmodsigelser i det program, vi har hørt i dag. Og der har tidligere været elementer, der har givet anledning til megen forvirring.
På trods af de politiske uoverensstemmelser er vi imidlertid villige til at samarbejde med det tyske formandskab om at fremme den fælles europæiske sag, forberede de institutionelle reformer, som tiderne kræver, og på et tidspunkt indlede opbygningen af en fælles udenrigspolitik. Nu hvor vi nærmer os valget til Europa-Parlamentet i juni, mon så ikke det tyske formandskab gør klogt i at acceptere Parlamentets forslag om et fælles valgsystem? Det hørte vi ikke noget om i hr. Fischers tale i dag.
Vi håber oprigtigt, at De får resultater med Deres arbejde, hr. formand for Rådet. Men vi er nødt til at advare Dem: Efter Deres første uklarheder, stridigheder og selvmodsigelser er der mange europæere, der er begyndt at savne kansler Kohl. Vær forsigtig med Deres politik, hvis De vil undgå, at mange flere vil savne Helmuth Kohl, når Deres formandskab er slut.

Fischer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er blevet bedt om at tage ordet endnu en gang, ikke for at svare, selvom jeg som parlamentariker ligefrem brænder efter at svare direkte på mange af de indlæg, jeg har hørt her. Det vil jeg gøre ved debattens afslutning. Jeg er blevet bedt om som repræsentant for formandskabet af aktuelle grunde at sige noget om Kosovo.
Jeg vil med Deres tilladelse bruge den aktuelle situation som udgangspunkt. Vi ser med meget, meget stor bekymring på udviklingen. Ret beset skulle den politiske overgangsordning i Kosovo ikke kun for længst være fundet, men allerede implementeret, således som det blev aftalt mellem Holbrooke og regeringen i Beograd. Denne aftale har en central, en enorm betydning for den fremtidige udvikling i Kosovo, for uden denne overgangsaftale bliver det meget, meget vanskeligt at nå frem til en varig proces med ikke-fred og til slut en varig proces med fredelig overenskomst og fred.
Vi må beklage en tilspidsning af den militære konfrontation med bortførelser, overfald og døde. Jeg håber, at denne meget tilspidsede situation i går bliver løst i dag, en løsning, der kun kan opnås ved forhandling. Forbundsrepublikken er sammen med sine partnere engageret 100 %. Vi deltager både i den civile overvågning af konflikten inden for OSCE's rammer og i den ubevæbnede militære overvågning af luftrummet, som ikke kun er en del af den samlede overvågning, men tillige en del af aftalen mellem Holbrooke og regeringen i Beograd samt af extraction force . Denne extraction force er der ikke for at gennemføre konfliktovervågningen inden for OSCE's rammer, den er en ægte hærafdeling, som skal indsættes i nødstilfælde og f.eks. træde ind, hvis der opstår et virkeligt nødstilfælde for OSCE's civile ubevæbnede medarbejdere.
Det afgørende er, at vi får en aftale, som muliggør en fredelig udvikling. Formålet med NATO-truslen var at forhindre en humanitær katastrofe for den albanske civilbefolkning i Kosovo. Det er ganske vist lykkedes, men nu skal vi videre rent politisk, og det er uendelig vanskeligt. På den albanske side er det f.eks. svært at sammensætte en fælles forhandlingsdelegation, et af de vigtige punkter. Det er uendelig vanskeligt, også på baggrund af alle de strategiske modsætninger, alle involverede står i. Den albanske side vil have uafhængighed, de vestlige staters alliance vil af velovervejede grunde ikke denne uafhængighed. Heller ikke Beograd vil denne uafhængighed, men den fremgangsmåde, flertallet i Kosovo benytter, de alvorlige krænkelser af menneskerettighederne og af minoriternes rettigheder kan ikke accepteres. Der er også modsætninger i den fremgangsmåde, fællesskabet af vestlige stater benytter, hvilket komplicerer situationen yderligere.
Alligevel ser jeg kun forfærdelige og frygtelige alternativer til en stabiliseringsstrategi - og denne stabiliseringsstrategi skal som udgangspunkt have opfyldelsen af Holbrookes aftale med Beograd. Derfor vil vi nu øge indsatsen i kontaktgruppen, efter at Hill desværre har lidt skibbrud med sit pendlerdiplomati, hvis mål var at få den treårige politiske overgangsordning sat i værk allerede før jul, således som det ret beset er fastsat i aftalen. I parentes vil jeg lige tilføje, hvad der er det vigtige ved denne politiske overgangsordning: Vi har brug for en civil, legitim myndighed i Kosovo. Uden en civil, legitim myndighed, det vil sige et regionalparlament, en udøvende og en dømmende magt, et politi og et retsvæsen, uden denne væsentlige, politiske og demokratisk legitimerede myndighed i provinsen Kosovo kan der i længden ganske enkelt ikke stables en fredsproces på benene. Derfor spiller det en så enorm rolle, at den politiske aftale opnås og implementeres.
Jeg vil gerne benytte denne debat til at appellere til alle involverede, også den albanske side, om ikke at lukke af over for denne proces og om først og fremmest at overholde bestemmelserne om ikke at bruge vold. Vold vil ikke kunne løse problemerne i Kosovo, men den vil være årsag til uendelige lidelser. Vi forsøger nu at komme videre gennem kontaktgruppen. Det er alt andet end nemt. Efter bortførelsen af de serbiske soldater skal vi forhindre en militær konfrontation, og jeg håber meget, at vi kan forhindre den gennem en aftale.
Men som helhed, og dermed vil jeg slutte, har den politiske aftale en central, en kolossal betydning. Vi skal huske på, og det vil jeg gerne sige helt klart i Europa-Parlamentet: Kosovo er en del af Europa. Problemerne dér er vores problemer, og den politiske løsning af denne konflikt - og dertil knytter der sig væsentligt mere end blot konflikten i Kosovo - vil, hvad problemløsning angår, komme til at betyde mere for udviklingen af en europæisk udenrigspolitik og af en sikkerheds- og udenrigspolitisk identitet end mange resolutioner, mange programerklæringer og taler. Derfor vil vi som formandskab og tillige som medlem af kontaktgruppen sætte alt ind på at komme videre i denne proces. Men jeg vil gerne understrege endnu en gang: Det bliver alt andet end nemt!
Bifald

Hänsch
Hr. formand, hr. formand for Rådet, der har ganske vist før været mange forskelle og også strid mellem Rådet og Parlamentet angående Kosovo. Det bliver der også i fremtiden! Men i Kosovo-spørgsmålet og i mulighederne for at få løst den konflikt, der må komme, har De Europa-Parlamentet på Deres side, dét kan De forlade Dem på!
Bifald
Tilbage til Agenda 2000. Det glæder mig, at De her ikke fremlagde bogholderiet for de næste seks måneder, men satte de afgørelser, der skal træffes under det tyske rådsformandskab, ind i et længere perspektiv for udviklingen af Den Europæiske Union. Agenda 2000 er en samlet helhed, og De krævede, at tidsplanen overholdes. Min gruppe - og jeg er overbevist om, det også gælder et flertal i Europa-Parlamentet - vil have, at tidsplanen for vedtagelsen af Agenda 2000 overholdes.
Vi har forberedt os derpå, og vi er i stand til at træffe de relevante afgørelser i april/maj. Det forudsætter blot, at Rådet er i stand til at drøfte sagerne, for det, De vil forelægge på topmødet i marts, skal for størstedelens vedkommende også igennem Europa-Parlamentet. Det er derfor godt, hvis Rådet tager drøftelsen med Europa-Parlamentet før og ikke først bagefter, for det kunne føre til en konfrontation.
Det næste punkt: Vi betragter Agenda 2000 som en samlet helhed, og jeg anser det, Kommissionen har fremlagt, for at være et godt kompromis, som kan varieres og muligvis tillige forbedres på enkelte punkter. Denne helhed kan imidlertid ikke i sig selv erstattes af noget andet. Den skal være det grundlag, som Parlamentet og medlemsstaterne skal blive enige om.
Hr. formand for Rådet, lige et par ord om debatterne i vores medlemsstater og også om den indenrigspolitiske debat i vores eget land. Det er også stilet til de kolleger, som hele tiden kræver solidaritet af Forbundsrepublikken Tyskland. Det går ikke at kræve en reform af landbrugspolitikken og samtidig indenrigspolitisk sige, at alt bliver ved det gamle i landbrugspolitikken. Det går ikke!
Bifald
Det går ikke at ville reformere strukturfondene, koncentrere sig om arbejdsløsheden og samtidig kræve, at alle de, der indtil nu har nydt godt af strukturfondene, disse 51 % af befolkningen, også fortsat skal nyde godt af dem. Heller ikke dét fungerer! Det går ikke at sige, at de finansielle rammer skal overholdes, og samtidig kræve flere udbetalinger fra Den Europæiske Union til udvidelsen mod øst.
Det går ikke at ville vinde unionspartnerne for udvidelsen mod øst og samtidig kræve ikke kun refærdighed, hvad angår bidragene, men en massiv nedsættelse af nettobidragene til Den Europæiske Union. Man kan opnå meget, og man bliver også nødt til at opnå meget under de kommende forhandlinger frem til marts. Men der er én ting, man ikke kan i Bruxelles, nemlig sætte Fællesskabets grundlæggende regnearter ud af kraft. Det ville ikke en gang lykkes for en, der er vant til at omgås fundamentalister. Vi er indstillet på, at vi vedtager den samlede helhed i april/maj. Og dermed er vi, hr. rådsformand, det eneste parlament, som løber risikoen ved at vedtage alle de grusomme ting, der er forbundet med Agenda 2000, umiddelbart før et valg. Vi ser gerne, at det godskrives os, at vi udviser dette mod! Hjælp os lidt på vej.
Vi har brug for reformer af Agenda 2000, også når man ser på de finansielle perspektiver, med henblik på at sætte Den Europæiske Union i stand til at udvide sig mod øst. Det er ikke den eneste grund til reformen, så vi ikke misforstår hinanden her! Det var i forvejen nødvendigt at reformere Unionen, men vi har også brug for reformen med henblik på at sætte Unionen i stand til at udvide sig, hvilket vil blive den helt store historiske opgave efter indførelsen af euroen.
Agenda 2000 er kun en del af reformen. Jeg er meget glad for, at De også henledte opmærksomheden på de institutionelle reformer, som oven i Agenda 2000 skal sætte Unionen i stand til at udvide sig og for, at De med henblik derpå skitserede en samlet plan. Jeg vil gerne sige et par ord også om denne institutionelle reform.
Det er fejlagtigt at tro, at mindre Europa er et Europa nærmere på borgerne. Tværtimod! En union, der sættes i stand til at gøre de ting, borgerne forventer af den, er nærmere borgerne end alle erklæringer fra udenrigsministerkonferencer og alle erklæringer om subsidiaritet i vores medlemsstater. Jo mere fasttømret Unionen er, desto mere fleksibel kan den også være i sine afgørelser og i sine institutioner.
Jo stærkere Unionens organer er, desto solidere skal de også være demokratisk forankret. Det siger jeg også på baggrund af den debat, vi jo skal have endnu i denne uge. Jo mere troværdige organerne er, desto mere handlekraftige er de også på europæisk plan.
Hvilken idé for Europa? Ja, det er rigtigt, at vi i de forløbne 40 år har opbygget Europa, for at fortiden ikke skal vende tilbage. Det var rigtigt, det var godt og det bliver ved med at være en evig opgave. 50 års fred i størstedelen af Europa er en meget kort tid på baggrund af 1.000 års historie præget af europæiske krige, og det er ikke nogen sikkerhed for, at det bliver ved med at være sådan, hvis vi ikke daglig på ny bestræber os på interesseudligning, forståelse, fælles organer og fælles beslutninger i Den Europæiske Union. Det er en vanskelig proces.
Jeg ville ønske, at det ikke altid kun er parlamentarikerne og Europa-Parlamentet, som går i brechen for den europæiske politik, men at også regeringerne i medlemsstaterne ville gøre det, det er jo dem, der i ugens løb vedtager den i Bruxelles - og det skulle de ikke kun gøre om søndagen, men også til hverdag. I vores medlemsstater påstår de samme ministre - jeg sigter ikke nu til Dem personlig, hr. rådsformand, men det skal også engang siges her inden for rammerne af en sådan debat - som fra mandag til fredag i Bruxelles vedtager alle reguleringerne, forordningerne og direktiverne, om lørdagen og søndagen, at nu har Bruxelles igen vedtaget noget, der ikke dur. Det skal høre op!
Bifald
Sådan kan de ikke blive ved! På den måde vildleder de befolkningen, borgerne i Europa. Det gælder regeringerne i alle medlemsstater og for øvrigt også af enhver partifarve, så vi ikke misforstår hinanden her.
Hvad er det for en idé, der ligger bag, når vi ved, at vi ikke længere er nødt til at forene Europa, for at fortiden ikke skal vende tilbage, men i langt højere grad for at kunne klare fremtidens opgaver? Det drejer sig ikke kun om at gøre euroen til en succes, men også om at klare de følger, de byrder og de risici, der opstår for hele Den Europæiske Union ved, at vi nu har en fælles møntfod. Dertil kræves en grundlæggende idé, dertil kræves - eksplicit - et charter om de grundlæggende rettigheder. Jeg ønsker, at Europa-Parlamentet fremover kommer til at spille en helt afgørende rolle under udarbejdelsen af disse grundlæggende rettigheder. Det ville være en opgave for det nyvalgte parlament!
Den anden idé er - den findes jo, vi skal blot formulere den og tydeliggøre den - at Europa repræsenterer en balance, der trues igen og igen og hele tiden skal tilvejebringes på ny, mellem den økonomiske kapacitet, vi har brug for, og den sociale retfærdighed, som er grundlaget for økonomiske præstationer, og ikke bare et socialt tillæg. Europa, denne balance der trues igen og igen, men også hele tiden genvindes, mellem frihed for den enkelte, hans søgen efter sandhed og retfærdighed og hans ansvar for helheden, for fællesskabet. Det er europæisk, det er de grundlag, vi bygger på og hvorpå vi kan sammentømre en Europæisk Union, som er handlekraftig udadtil, som gør det klart, at Europa spiller en rolle i verden, ikke for at spille en rolle, men for at føre vores principper, vores store tradition for menneskerettigheder og sociale rettigheder ud i verden og medvirke til, at de gennemføres. Et Europa, som er i stand til at vinde ikke blot folks intellekt, men tillige deres hjerte. Hr. formand for Rådet, yd Deres bidrag til, at vi ad denne vej når målet!
Bifald

Galeote Quecedo
Hr. formand for Rådet, det kan ikke nægtes, at det tyske formandskab skal lede en etape, der er særligt krævende. Jeg tror og håber, at vi er i stand til at finde en god løsning på det problem, der er opstået med indgivelsen af forslaget om mistillidsvotum. Jeg mener det oprigtigt, for der er ingen, der er interesseret i at komplicere tingene yderligere og allermindst det nuværende formandskab, går jeg ud fra.
Jeg vil indlede med at sige, at jeg er enig i de prioriteringer, som hr. Fischer har fremlagt i formiddag, det vil sige højere beskæftigelse i et konkurrerende og globaliseret Europa. Der skal holdes fast i den proces med samordning af beskæftigelsespolitikkerne, der blev indledt i Luxembourg, og i iværksættelsen af en aktiv jobskabelsespolitik på europæisk plan - De nævnte en europæisk beskæftigelsesaftale.
Med hensyn til styrkelsen af Unionens forbindelser med tredjelande støtter vi fuldt ud den betydning De her i formiddag har givet Den Politiske Union, herunder tiltrædelsen af landene i Central- og Østeuropa og Cypern.
Hvad angår området uden for Europa, ønsker jeg at understrege en særlig interesse i udviklingen af samarbejdet i Middelhavsområdet og Latinamerika med vigtige aftaler i de kommende måneder.
Og med hensyn til Agenda 2000 må De i Deres bestræbelser - som vi støtter - på at afslutte forhandlingerne i dette halvår - gid det lykkes - ikke glemme følgende principper: For det første skal alle medlemsstaterne bidrage økonomisk til udvidelsen og de udgifter, som den medfører. For det andet skal Unionen fortsat sikre sig de nødvendige midler til udviklingen af de fælles politikker, hvilket er ensbetydende med at respektere det finansielle bidrag, som aftales med hensyn til samhørighed. For det tredje skal vi være i stand til at udarbejde et indtægtssystem, der bedre afspejler medlemsstaternes evne til at yde bidrag. For det fjerde er det ikke acceptabelt med tilfældige nedsættelser af udgifterne. For det femte har forhandlingen af Agenda 2000 en begrænsning, og det er, at traktatens bestemmelser skal overholdes. De skulle satse på reel konvergens, hr. Fischer, for det er en god investering for Europa. Jeg værdsætter tonen og ligevægten i Deres tale og ønsker Dem held og lykke og gode resultater.

Cars
Hr. formand, vinteren har lagt sig over Europa, men intet sted er kulden sværere at udholde end blandt de titusinder, måske hundredetusinder, af kosovoborgere, som er blevet tvunget til at flygte op i bjergene væk fra Milosevics håndlangere. De flygtninge, som er kommet ned fra bjergene, har ofte fundet deres hjem nedbrændte og deres brønde forgiftede. Der er desuden grund til at tro, at kampene i Kosovo tager til, når foråret nærmer sig. Lad os derfor ikke glemme årsagerne til, at denne situation er opstået. Årsagen er, at der fandt en serbisk undertrykkelse af kosovoborgerne sted igennem 10 år - af 90 % af Kosovos befolkning.
Europa tav, så længe kosovoborgerne protesterede med fredelige midler. Nu forlanger vi, at de skal acceptere en fred under fortsat serbisk herredømme. Den Liberale Gruppe mener, at de fredsforhandlinger, der indledes, skal være betingelsesløse. Vi ser gerne, at der hurtigt opnås en aftale om våbenstilstand, men vi vil ikke foreskrive, hvad den endelige løsning på konflikten skal betyde for Kosovos og kosovoborgernes fremtid.

Papayannakis
Hr. formand, hr. formand for Rådet, jeg vil ønske Dem tillykke med Deres valg og tillykke med hovedretningslinjerne i Deres program, som jeg er stort set enig i. Jeg håber, det vil blive gennemført og gå godt.
Gårsdagens Europa, nationalismens, opdelingens og anakronismens Europa, har ingen geografisk eksistens, det findes ikke kun i nogle lande, det findes i hovederne, i den politiske praksis i hele Europa og i Den Europæiske Union, og der må vi bekæmpe det politisk. Fremtidens Europa, integreringens Europa, som De så korrekt kaldte det, er nødt til at åbne op og give alle dets borgere nogle fremtidsperspektiver, åbne op og give alle stater og alle europæiske nationer fremtidsperspektiver.
Og når vi nu taler om Kosovo og om Balkan i det hele taget, vil jeg tillade mig at sige, at det fremtidens Europa, som vi taler om, ikke tilbyder staterne og nationerne i området nogen perspektiver, nogen forslag eller nogen position for fremtiden. Udvidelsespolitikken omfatter ikke dette område af Europa, ikke engang som længeresigtet målsætning. Dette forhold tilhører fortidens Europa, og det vil jeg bede Dem tænke lidt over, hr. formand.

Corbett
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Ud over Dem selv er der næsten ikke et eneste medlem fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe til stede her i salen. Boykotter De Kristelige Demokrater denne debat?

Formanden
Hr. Corbett, ret så mange medlemmer af Det Europæiske Folkepartis Gruppe har allerede taget del i debatten. Så hvordan kan De drage en sådan konklusion?

Brok
Hr. formand, Den Kristelig-Demokratiske Gruppe forhandler for øjeblikket, fordi den endu ikke er på det rene med to socialistiske kommissærers adfærdsmønstre.
Munterhed

Hänsch
Hr. formand, kan jeg af den omstændighed, at hr. Brok er til stede, udlede, at han er indforstået med de to socialistiske kommissærers adfærdsmønster?
Munterhed

Formanden
Kolleger, jeg hilser altid denne form for debat velkommen, men den bør ikke udspænde sig over al for lang tid.

Cohn-Bendit
Hr. formand, kære hr. formand for Rådet, først om vores egen institution: Om Det Europæiske Folkepartis Gruppe nu er repræsenteret af to eller tre personer eller vi er her 10 mand høj, når offentligheden får billedet af denne vigtige debat at se, kommer der - ligegyldigt hvilken undskyldning vi anfører - kritik af Europa-Parlamentet. Vi er altid så kloge, når vi kritiserer Kommissionen og andre, men vi bør drøfte det problematiske i vores egen adfærd på plenarmøder. Dette blot som indledning. For øvrigt kunne hr. Poettering, der udtaler sig så klogt, anføre navnene Schmidhuber og Bangemann som eksempel på, hvorledes Kommissionen også en gang blev besat. Jeg synes, det er utroligt, at netop Det Europæiske Folkepartis Gruppe og andre grupper knap nok er repræsenteret netop i denne situation, hvor Europas fremtid debatteres så indgående. Men det er deres problem, ikke mit!
Jeg vil gerne nu give den kære rådsformand tre små impulser, for at det tyske rådsformandskab får den succes, han ønsker. For det første er formålsdebatten vigtig og skal medføre en samfundsdebat. Men Den Europæiske Union eksisterer i dag og kan ikke bare vente på formålsdebatten. Derfor har vi i Köln brug for en afgørelse, en resolution om, at i 2001, når der kommer en ny regeringskonference, vedtages der også et charter om de grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union. Der kan ikke finde en ny regeringskonference sted uden et nyt charter om de grundlæggende rettigheder, ellers bliver Europas åbning ikke mulig og ikke synlig.
For det andet er det farligt, når det tyske rådsformandskab - hvad grunden end måtte være - ikke siger ét eneste ord om middelhavspolitikken. Der er nemlig en vis ængstelse i Europa, som måske er uberettiget, for at Europa og Tyskland kun orienterer sig mod øst og glemmer problemerne i forbindelserne med regionerne i syd. Derfor mener jeg, at det også er vigtigt, at vi i forholdet til regionerne i syd, til Middelhavet, igen sætter fokus på spørgsmålet om menneskerettigheder i drøftelser med partnere som Algeriet. Det drejer sig ikke kun om bekæmpelse af terrorisme, men også om spørgsmålet om menneskerettigheder og om, hvorledes en stat bekæmper terrorismen. Det er demokratiets fremtid, og det bør man drøfte med partnerne i Middelhavsområdet og navnlig med Algeriet.
For det tredje angående det berømte samvittighedsspørgsmål i debatten om nettobidragsydere og nettobidrag. Man kan ikke bare pålægge en politisk institution, ligegyldigt hvilken, flere opgaver og samtidig indsnævre dens handlingsmargen mere og mere ved at skære ned på finanserne. Vi har jo i de sidste dage med Kommissionen set, hvad det fører til. Kommissionen har sagt, vi har for få folk til opgaverne. Så kommer de problemer, vi har set. Derfor skal vi nøje overveje, hvilke reformer der er nødvendige i landbruget, hvilke byrder fra fortiden skal fjernes, hvor meget skal England betale mere. Mere lighed, mere ligeberettigelse, ja, men vi bliver også nødt til at spørge, hvor meget Unionen som helhed skal betale mere, for at den kan udføre sine opgaver.
Bifald

Dupuis
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne takke rådsformanden på det varmeste for hans introduktion af det tyske formandskabs handlingsprogram. Der er lang tid siden, vi her i Parlamentet har hørt en tale, der var inspireret af en sådan føderalisme. Min gruppe vil ikke undlade at fremsætte konkrete forslag i de kommende uger. Jeg har ikke tid til at berøre alle emner, så jeg vil begrænse mig til et enkelt.
Der er i dag mere end 100 lande, der reelt har afskaffet dødsstraffen. Det vil sige størstedelen. Betingelserne for, at FN's generalforsamling i år vedtager en samlet indstilling af henrettelser, er derfor til stede. Jeg ønsker, hvis det er muligt, at det tyske formandskab fortæller os, om det regner med at tage initiativ i den forbindelse i løbet af de kommende uger, således at man ikke som sidste år oplever et flop, og så vi ikke går glip af denne lejlighed til at skabe gode betingelser for en vedtagelse af en verdensomspændende indstilling af dødsstraffen i år 2000 af FN's generalforsamling.

Kronberger
Hr. formand for Rådet, De er den første rådsformand, hvis politiske legitimation bygger på øko-bevægelsen. Jeg vil gerne gøre Dem opmærksom på, at alle former for politik og alle politiske handlinger allerede i kimen vil være udsigtsløse og meningsløse, hvis det principielle spørgsmål, nemlig løsningen af det økologiske spørgsmål holdes udenfor. Det 20. århundrede vil snart ligge bag os og vi står på tærsklen til det 21. århundrede. Tænk over det: Vi kan hverken ud fra ressourcespildet eller ud fra miljøødelæggelserne få råd til endnu et 20. århundrede.
Jeg stiller mig selv det spørgsmål, hvor Deres indflydelse i retning af en økologisk fremtidsvision bliver af. Jeg håber ikke, De har gemt disse økologiske visioner, som har bragt Dem dertil, hvor De står i dag, af vejen sammen med Deres berømte kondisko, så de måske sammen er ved at blive væk i kælderen. Hvis det er tilfældet, så hent i det mindste Deres økologiske visioner op igen!

van Velzen, Wim
Hr. formand, topmødet i Luxembourg har gjort en ende på den næsten uoverskuelige række af uforpligtende erklæringer om beskæftigelsen. Det så i hvert fald ud til at have gjort en ende på denne række, for når vi ser på resultaterne af topmødet i Wien, så ser man, at der dér blev brugt temmelig mange sider på beskæftigelsen, et område, som optager mig og alle andre meget, men at der ikke er truffet nogen konkrete beslutninger, og at der i virkeligheden er givet temmelig mange opgaver til det nuværende formandskab. Jeg ønsker selvfølgelig dette formandskab overordentlig meget held og lykke ved gennemførelsen heraf. Jeg håber, at det kan genoptage ånden i alt det, som blev besluttet i Luxembourg. Det betyder ved hjælp af benchmarking at nå frem til konkrete mål, ikke blot på nationalt plan, men også på europæisk plan. Luxembourg var en begyndelse, en vigtig begyndelse, men der skal stadig gøres temmelig meget for at udvide og uddybe denne proces.
I øjeblikket ser jeg en slags slitage, idet man starter en bureaukratisk proces til gennemførelse af, hvad der allerede er besluttet i Luxembourg og med ringe vægt på den fornyelse, som dér i første række var hensigten. Af de mange opgaver, som er givet dette formandskab, kan jeg selvfølgelig blot nævne et par stykker. Jeg synes, at det ville være meget vigtigt, hvis det lykkedes det tyske formandskab at skabe en seriøs samordning af den økonomiske og den sociale politik. Da de tiltrådte i deres eget land, bekendtgjorde de efter min mening temmelig mange forfriskende opfattelser. Disse er dæmpet noget, efterhånden som formandskabet nærmede sig, men jeg håber, at de ikke udelukkende betragter disse bemærkninger, denne politik, som værende til indenrigspolitisk brug, men også som værende til europæisk brug. Jeg er overbevist om, at en samordning af den sociale og den økonomiske politik udelukkende på det nationale område ikke har nogen betydning, hvis det ikke lykkes Dem også at give den en stærk udformning på det europæiske område. Jeg håber med andre ord, at De meget energisk og forhåbentligt succesrigt kan igangsætte Deres forsøg på Bündnis für Arbeit , arbejde eller beskæftigelsespagter også på europæisk plan.
Selvom beskæftigelsespolitik ligger mig på sinde, får jeg efterhånden en fornemmelse af, at man tror, at hele socialpolitikken udelukkende dækkes af beskæftigelse og af arbejdsmarkedspolitik. Men socialpolitik er mere. Vi har altid bedt om en pagt ikke om beskæftigelse, men om beskæftigelse, bæredygtighed og solidaritet. Det ser lidt ud, som om man leder efter et tredje middel, som om solidaritet er tabu, men jeg ville i høj grad værdsætte det, hvis det lykkedes den tyske regering at få emnet solidaritet sat tydeligt på dagsordenen. Den interne samhørighed i Europa er en af de vigtigste opgaver, vi har. I al snakken om og beklagelser over de finansielle forpligtelser synes jeg, at emnet samhørighed som Unionens målsætning belyses alt for lidt. Med hensyn hertil har dette formandskab efter min mening også ydet et fortræffeligt bidrag. Jeg er glad for, at næste taler er hr. Brok, og jeg håber, at han i sin tale viser, at den ringe tilstedeværelse af hans gruppe ikke er noget problem, således som Cohn-Bendit ser det, men et problem for hele Parlamentet. Det er en skændsel, at man ikke betragter et formandskab som noget, som har betydning for hele Parlamentet og ikke udelukkende for én gruppe.

Brok
Kære Daniel Cohn-Bendit, det glæder mig, at jeg i dag kan hilse på dig i plenarsalen.
Afbrydelser
Vi befinder os i disse dage i en særlig situation. Hr. formand for Rådet, jeg håber, De forstår, at situationen virker temmelig indviklet.
Oppositionen i Tyskland, CDU/CSU, vil også i Europa-Parlamentet arbejde for kontinuitet i den tyske europapolitik. Jeg mener, at den tale, De holdt i dag, er i denne kontinuitets ånd, hvad angår den tyske europapolitik, og danner grundlag for et konstruktivt samarbejde om en række sager i de kommende måneder.
Vi vil naturligvis også gerne have at vide, om De er rådsformand for udenrigsanliggender og forbundskansleren er den wilhelminske rådsformand for indre anliggender. De modsætninger, der af og til dukker op, skal naturligvis fjernes. Hr. formand for Rådet, De vil få vanskeligere ved at gennemføre nødvendige kompromiser på europæisk plan, hvis der i Tyskland frembringes en anden stemning. Jeg håber, at De kan bringe disse ting i orden!
En ganske særlig tak skal De have for Deres redegørelse for den institutionelle reform. Topmødet i Köln skal være et mandat til flere flertalsbeslutninger og mere fælles beslutningstagning og endvidere til kataloget over de grundlæggende rettigheder. Jeg mener, at det med Europa-Parlamentets medvirken skal præciseres således, at vi i de kommende to år kan tage de nødvendige skridt på dette område, der skal sætte Den Europæiske Union i stand til at udvide sig mod øst.
De skal under Deres rådsformandskab gennemføre en række ting, f.eks. den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg vil anmode Dem om, at De ved udnævnelsen af den højtstående repræsentant og sammensætningen af planlægnings- og analyseenheden lytter mere til nationale parlamenter og Europa-Parlamentet end måske til Deres diplomater, for at det bliver en merværdi for Europa og ikke nogle politiske lederes arrangement.
Lige en sidste bemærkning: Beskæftigelsespolitikken er et vigtigt spørgsmål, det er vi alle enige om. Derfor har den gamle forbundsregering stemt for en koordinering af europæisk beskæftigelsespolitik i Amsterdam og Luxembourg og medvirket dertil. Men mere end koordinering, mere end målsætning og benchmarking går ikke, fordi instrumenterne dertil mangler. Man bør ikke gennem beskæftigelsespagten give indtryk af, at der kan føres en fælles lønpolitik fra Finland til Portugal eller at arbejdsmarkedspolitikken kan finansieres. De talte i Deres indlæg om arbejdsmarkedspolitik. Af og til får vi det indtryk, at der nogle dage før valget til Europa-Parlamentet skal afvikles et stort show i beskæftigelsespolitikken, for at der dernæst med det som udgangspunkt kan forberedes et alibi til nationale valg, fordi man skyder ansvaret for egen fiasko i den nationale beskæftigelsespolitik over på Europa. Europa er for god til at få skylden for noget, Europa ikke har gjort.

Roth-Behrendt
Hr. formand, socialdemokraterne er udmærket i stand til at klappe, når hr. Kohls fortjenester fremhæves, men alligevel er vi glade for i dag at hilse udenrigsministeren i denne regering velkommen her.
Bifald
Hr. Fischer, jeg lyttede opmærksomt til Dem, og med den kvalitet og den dimension i den debat, vi fører her, er det udelukket, at jeg nu begynder med at fortælle Dem, hvilke grænseværdier De skal ændre og hvilken individuel miljølovgivning det haster at få fornyet, selvom jeg gerne ville og naturligvis også kunne ned til den mindste detalje.
Alligevel vil jeg gerne fremsætte nogle bemærkninger, som passer meget godt ind i den dimension, De var inde på. Når De taler om et voksende Europa, en voksende Europæisk Union og et Europa, der vokser sammen, og vi alle ønsker dette, er der noget, der skal være helt klart: Så skal det være klart, at der skal være og er politikker, der går på tværs og som skal opfattes som sådanne og håndteres på en anden måde.
Min kollega Wim van Velzen nævnte socialpolitikken. Det er sikkert et eksempel derpå. I Europa-Parlamentet har jeg på min gruppes vegne ansvaret for miljøpolitik, forbrugerbeskyttelse og sundhedspolitik. Hvis vi mener det alvorligt, at Europa vokser sammen, bliver vi nødt til også at mene det alvorligt, at sådanne politikker på tværs skal integreres i andre områder af politik. Det betyder, at miljøpolitik skal være en integreret del af transportpolitikken, energipolitikken og den økonomiske politik - for øvrigt er miljøpolitikken også motor for beskæftigelsespolitikken. Det siges ganske vist igen og igen som smukke ord - også af denne forbundsregering. Jeg håber imidlertid, at det efter disse seks måneder også kan ses, at der er kommet mere ud af det tidligere topmøde i Cardiff og af topmødet i Köln, at vi så rent faktisk ser, at en integreret lovgivning forpligter Kommissionen til at tage miljøpolitikken med også på andre områder, for øvrigt også i strukturpolitikken.
De talte om gennemskuelighed, hr. rådsformand, og jeg kom med en uartig afbrydelse, som jeg siger undskyld for. Jeg ved, at borgerne ofte ikke ved, hvorledes lovgivningen i Den Europæiske Union kommer i stand. De ved imidlertid for øvrigt heller ikke helt præcis, hvorledes det foregår i deres eget land. Det synes jeg ikke om, og derfor er jeg glad for, at De går ind for gennemskuelighed. Men gennemskuelighed betyder også, at det er klart, hvad medlemslandene gør med Den Europæiske Unions lovgivning, som de engang har stemt for.
Hvis det forholder sig således, som det var skik og brug i Tyskland - hvilket jo nemt lader sig kontrollere - at Tyskland ganske vist stemmer for lovgivningen - netop på miljøområdet - men så ikke omsætter den til national ret eller ikke kontrollerer, om forskrifterne overholdes, så er det ligeledes en krænkelse af gennemskueligheden, og jeg anmoder Dem om, hr. rådsformand, ligeledes at gøre noget ved dét. Hvis vi vil gøre noget for folk i hele Europa - det betyder også for alle dem i ansøgerlandene - bliver vi nødt til at sørge for, at de bor i et miljø, som det er værd at leve i.
Vi har i dag talt meget om udenrigspolitik og om de helt store sammenhænge. Det gør mig altid meget beskeden, og jeg bliver altid meget lille og prøver på ikke at sige ret meget, men når dagen er ved at være forbi, drejer det sig altid om de mennesker, som lever i denne verden, i dette Europa. Disse mennesker trækker vejret, disse mennesker spiser og drikker og skal eksistere i miljøet. Lykkes det os ikke at bevare dette miljø som et miljø, det er værd at leve i, kan vi heller ikke længere tale om udenrigspolitik. Derfor anmoder jeg Dem om, hr. rådsformand, at tage med hjem og tage med til Bonn, at miljøpolitik skal være et centralt punkt i tysk politik og tillige et centralt punkt i det Europa, der er ved at vokse sammen.
Bifald

Fontaine
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, Forbundsrepublikken Tysklands formandskab tager sin begyndelse under de bedst tænkelige betingelser. Der er næsten fuld enighed om, det være sig i Europa eller endda i resten af verden, at indførelsen af euroen var en succes, der ikke har set sin lige i den lange proces, som opbygningen af Europa er. Tyskland har hverken sparet på indsatsen eller ofrene for at nå hertil, og De forstår nok, hr. formand, at jeg med denne hyldest tænker på kansler Kohl, der holdt kursen med så meget mod og beslutsomhed.
I dag sender jeg mine varmeste ønsker om succes til det tyske formandskab. Der er tale om et tungt ansvar, for dette formandskab vil være en milepæl for strategiske beslutninger, der vil fastsætte konturerne for det kommende Europa. Et Europa, der naturligvis skal udvides til også at omfatte Central- og Østeuropa, som opfordres til at følge os, men også et Europa, der fremover skal slå sin politiske dimension fast og derfor forny sine institutioner for bedre at kunne leve op til vores medborgeres forventninger.
Jeg har en fornemmelse af, hr. formand, efter at have hørt Dem tale, at prioriteterne i deres formandskab i høj grad stemmer overens med disse målsætninger. Men der er to projekter, jeg gerne vil bede Dem overveje.
For det første er der gennemførelsen af Agenda 2000. Vi er enige i Deres ønske om så vidt muligt at prøve at nå frem hertil på topmødet den 24. og 25. marts. Dette er en meget bindende tidsfrist, hvis vi ønsker, at Parlamentet, inden for en tidsplan, der i teorien er meget stram i betragtning af vores valg i juni måned, til fulde skal spille sin rolle.
Desuden er jeg enig i at en kommende finansiel ramme for Den Europæiske Union, reformen af strukturpolitikken og af den fælles landbrugspolitik udgør en samlet pakke, som ikke vil kunne skilles ad. For at nå til de bæredygtige løsninger, som De ønsker, er det nødvendigt, at man er opmærksom på alles sårbarhed. De ved det, og vi ved det, visse medlemsstater er mere sårbare, i øvrigt med rette, over for problemet med finansielle bidrag. Andre over for indholdet, som gennem alle disse år har sikret samhørigheden i vores Fællesskab. Og andre igen over for de fælles politikker, som var det første grundlag for vores Union. De forstår sikkert, hr. formand, at jeg taler om landbrugspolitikken, og blot fortæller Dem, hvad jeg mener.
Indførelsen af forholdsregler, som i realiteten vil føre til en gennationalisering, det være sig delvis, af den fælles landbrugspolitik, ville være en politisk fejl, der efter mange medborgeres mening vil ruinere Den Europæiske Union. Kære Klaus Hänsch, der er naturligvis ingen, der har sagt, at der ikke er noget, der skal ændres. Men det forekommer mig, at det, der står på spil, går ud over tilfældige nationale interesser, skønt det er sandt, at udviklingen af landbruget er uundværlig for ligevægten i Europa. Jeg vil være Dem taknemmelig, hr. formand, hvis De vil overveje dette.
Mit andet punkt vedrører institutionerne. Hvis vi vælger et Europa, der ganske rigtigt er åbent, men samtidig stærkt og samlet, har vi brug for institutioner, der kan bevare Europas evne til at reagere, ellers risikerer vi, som De sagde, en institutionel blodprop. De har været entydig på de følsomme punkter, som vi bør lægge vægt på. De har præciseret over for os, at topmødet i Köln vil indlede en ny regeringskonference. Jeg vil alligevel stille Dem et spørgsmål. Mener De ikke, at metoden med regeringskonferencer har vist sig at have begrænset effekt? Jeg ville ønske, hr. formand, at De kunne sige os, om der ikke findes nogle mere kreative midler til at opnå det ønskede resultat.
Endnu en gang vil jeg på det varmeste ønske Dem held og lykke med formandskabet.

Rehder
Hr. formand, hr. formand for Rådet, kære kolleger, hr. Brok, som allerede er på flugt ind i gruppeværelset, vil jeg gerne ganske kort tilråbe: SPD adskiller sig også fra PPE og dets tyske medlemmer ved ikke at være et parti, der glemmer hurtigt. Derfor undrer det mig, at De efter at have været regeringsparti i Tyskland i 16 år, nu allerede profetisk taler om, at den nuværende forbundsregering skal stå til ansvar for, at beskæftigelsespolitikken har svigtet. Det er altså absurd, og det kan ret beset alle i Europa forstå.
Det, nogle i Europa ikke kan forstå, er den politik, der skal støtte landdistrikterne, landbrugspolitikken. Den, der i forbindelse med den nødvendige radikale fornyelse af Den Europæiske Union taler om en reform af landbrugspolitikken, skal vide to ting: For det første er denne reform i sig selv noget, der skulle have været foretaget for længe siden, og nødvendig. Den er ikke blevet sat på dagsordenen, fordi den ønskede udvidelse mod øst står for døren. For det andet skal man være sig bevidst, at det i den sammenhæng ikke drejer sig om spørgsmål om landbrugspriser, eksportrestitutioner og kompensationer, selvom de er meget vigtige. Det drejer sig principielt om landdistrikternes fremtid, de udgør 80 % af Den Europæiske Union, og navnlig om det spørgsmål, hvad vi skal gøre for at sikre arbejdspladser i landbruget, men også uden for landbruget i landdistrikterne, skabe nye arbejdspladser og bevare miljøet i Europa.
Disse mål er der ingen strid om i den europæiske offentlighed. Men der har og med rette i lang tid været strid om den måde, hvorpå Den Europæiske Unions finansielle midler skal sættes ind i disse landdistrikter. Formanden for Den Europæiske Revisionsret gjorde for kort tid siden opmærksom på, at der stadig er tale om en uholdbar tilstand, nemlig den kendsgerning, at 80 % af den europæiske skatteborgers midler til landdistrikterne, til landbrugspolitikken fordeles mellem kun 20 %, det vil sige mellem de mest velhavende. Det er der med rette ikke et menneske i Europa, der forstår.
Et af de højst prioriterede mål i Agenda 2000 skal derfor være at gøre det klart, at også inden for landbrugspolitikken skal støttepolitikken i vidt omfang være socialpolitik. Det går ikke, at en landbruger i et landdistrikt med indkomster i millionklassen, som har gjort sin bedrift, der har en gunstig beliggenhed, til en næsten enmandsvirksomhed ved hjælp af omfattende rationaliseringer, har de bedste kontakter til verdensmarkedet og dér opnår udmærkede indtægter, stadig har samme krav på støtte som en landbruger i et ugunstigt stillet område, som ofte kun er i stand til at overleve ved at udbytte sig selv.
Vi socialdemokrater misunder ikke den europæiske global player hans økonomiske succes. Men vi kræver, at den landbruger, som i ugunstigt stillede områder aldrig kan blive en sådan global player , men som gennem sine uvurderlige økologiske tjensteydelser er med til at bevare landdistriktet, at denne landbruger får et anstændigt udkomme for denne ydelse - og mere anstændigt end det bevisligt har været hidtil. Her sluttes kredsen.
Hr. formand for Rådet, De sagde indledningsvis så rigtigt, at der ikke kun skal udvises solidaritet med de svageste medlemsstater, der skal også altid udvises solidaritet med de svageste på den sociale skala, og dertil hører naturligvis også landdistrikterne.
Bifald

Bianco
Hr. formand for Rådet, De sagde nogle vigtige ting, og De har uden tvivl åbnet nogle ambitiøse perspektiver, nemlig en ny regeringskonference, en ny europæisk forfatning, en selvstændig og uafhængig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, en styrkelse af WEU, flertalsafgørelser i Rådet og flere beføjelser til Parlamentet. Det er uden tvivl nogle vigtige udtalelser, hr. formand, men det er kun intentioner, og der er et gammelt ordsprog, som siger, at »vejen til helvede er brolagt med gode intentioner«.
Problemet er et andet, nemlig at forstå forbindelsen mellem sammenhængen i de målsætninger, De opstillede, og de konkrete valg, som den tyske regering lader til at være ved at foretage. Det er spørgsmål, som også formanden Hänsch har stillet i et interview med Die Zeit . Visse udtalelser fra kansler Schröder, en af Deres ministres fjendtlige indstilling over for euroen, kravet om at reducere bidragene og truslen om at skære ned på støtten til de sydlige middelhavslande er ikke gode tegn.
Der er ingen tvivl om, at De har fjernet noget af denne tvivl - det tror jeg, at vi må give Dem ret i - men det er stadig legitimt at være i tvivl! Hr. formand, jeg vil gerne minde Dem om, at dette Europa i stor udstrækning er blevet skabt af visse ledere, der kommer fra en særlig kultur, nemlig den kristeligt-demokratiske kultur. Vil regeringerne med socialistisk flertal være i stand til at fuldføre denne konstruktion? Det håber vi. Deres perspektiver går i denne retning, og vi håber, at De også vil kunne gøre Dem gældende i denne retning.
Også arbejdsløshedsproblemerne kan kun imødegås på europæisk plan. Men hvordan skal man imødegå arbejdsløsheden? Jeg hørte for lidt siden et indlæg fra en socialdemokratisk kollega, der endnu en gang rejser spørgsmålet om presset på Centralbanken, idet reglerne for en sund økonomi skulle gøres mindre strenge, og der skulle fastlægges nogle procedurer, som synes at være inspireret af en ny planøkonomi. Er det den rigtige vej at gå? Nej, det er det ikke. Jeg vil gerne gentage, hr. formand, at jeg undrer mig over tavsheden om middelhavslandene, hvilket Cohn-Bendit også var inde på. Jeg vil i øvrigt gerne takke Dem for Deres redegørelse om Kosovo.
Tillad mig at slutte af med endnu en henstilling. Eftersom mødeformanden taler græsk, vil jeg tillade mig at sige det på latin og at oversætte det med et tysk ordsprog: »Laus nova nisi oritur etiam virtus amittitur« . På tysk hedder det, at »wer nicht vorwärts geht, der kommt zurück« - den, der ikke går fremad, kommer bagud. Jeg tror, at det også kan ske for Europa, hvis Europa ikke går fremad.

Formanden
Bare for en god ordens skyld vil jeg præcisere, at formanden, som mange andre kolleger, har været tvunget til at lære latin for at studere jura.
Der er altså ingen, der har problemer med at forstå Dem.

Colom i Naval
Hr. formand for Rådet, i Deres tale - en meget politisk tale - lagde De stor vægt på de budgetmæssige aspekter. Tillad mig derfor at indlede med en påmindelse: I Den Europæiske Union er det de små stater, der har opnået de store finansielle aftaler. De gældende finansielle overslag blev ikke vedtaget i Edinburgh, selvom nogle tror det, men i Bruxelles et år senere under det belgiske formandskab.
Den tyske regering - den nye tyske regering - står over for den udfordring at skulle bryde denne sædvane, denne tradition. Og som ordfører for Agenda 2000 ønsker jeg Dem alt muligt held og lykke. Jeg håber, at det lykkes for os.
Jeg har lyttet meget opmærksomt til Dem, hr. formand, for i Deres dokument vedrørende prioriteringer bruger De 12 linjer på Unionens finans- og budgetpolitik og i resten tales der om mange forskellige politikker, men ikke om penge.
På det Europæiske Råd i Wien blev man enige om, at der skulle tages fat på Agenda 2000 - og jeg citerer - «i en ånd af solidaritet, samtidig med at der sikres samme budgettilbageholdenhed«. De har talt - og det har jeg bemærket - om en retfærdig løsning, der ikke er til skade for de svageste parter, og De har bedt Parlamentet om at samarbejde. Jeg mener, at spørgsmålet er forkert formuleret, hr. formand. De kan regne med Parlamentets samarbejdsvilje. Spørgsmålet er, om vi kan regne med Rådets. For den 8. december, hr. formand, måtte Rådet udsende en meddelelse, hvori det bekræftede, at det havde tænkt sig at overholde de aftaler, som det samme formiddag havde undertegnet med Kommissionen og Europa-Parlamentet, og ikke tømme dem for indhold. Det er Rådet, der skaber problemer, hr. formand. Tilbageholdenhed er ikke det samme som opsparing. Tilbageholdenhed er det samme som nøjsom og effektiv styring. Begreberne må ikke forveksles. Uden Parlamentet kan der desuden ikke eksistere finansielle overslag. Derfor vil jeg kort minde Dem om nogle punkter, som Parlamentet tillægger særlig værdi, hvilket Rådet ikke altid synes at forstå.
I sin beslutning af 4. december 1997 udtalte Parlamentet sig imod de nationale bidrag og imod fair return -princippet. De har netop sagt, at euroen er et skridt hen imod opbygningen af en ny europæisk stormagt. Udvis mod til også at tage et skridt fremad med hensyn til en europæisk stormagt ved at fremsætte et forslag om om egne indtægter, der virkelig er europæiske. Erkend, at det med nationale bidrag ikke er særlig europæisk, det er nærmest et tilbageskridt i den europæiske politiske integration.
Parlamentet har allerede udtalt sig til fordel for Samhørighedsfonden, ligesom Kommissionen udtalte sig i sin tid, og imod samfinansieringen af den fælles landbrugspolitik. Det er nødvendigt med en højere grad af fleksibilitet, hr. formand. Parlamentet har givet udtryk for sin tvivl med hensyn til de finansielle følger af de reformer, der er foreslået i Agenda 2000. Nu er vi i besiddelse af Revisionsrettens udtalelse 10/98 fra december om Agenda 2000, som er endnu mere skeptisk. Det er nødvendigt med bestemmelser og fleksibilitetsinstrumenter. De finansielle overslag afhænger af det.
Endelig er udvidelsen et stort kapitel, hr. formand. Vi, der blev udelukket fra det europæiske samarbejde i sin tid, fordi vores land var underlagt diktatur, er ivrige tilhængere af udvidelsen mod øst. De har nævnt omkostningerne ved ikke at udvide, og jeg er enig. Men tror De, hr. formand, at vi kan forberede denne udvidelse med de få bevillinger, som vi har til rådighed inden for den finansielle ramme ved at skære ned på Europa og de nuværende budgetter? Et arealmæssigt større Europa opnås ikke med et budgetmæssigt mindre Europa.

Pack
Hr. formand, hr. formand for Rådet, indledningsvis vil jeg gerne endnu en gang gøre opmærksom på, at i den tid, rådsformanden talte, var PPE-gruppen næsten fuldtallig til stede i salen og at De fik fuld applaus fra os og tillige applaus fra de tyske kristelige demokrater, fordi De vil få støtte også fra os til det, De sagde - hvis De også gør det. Derfor er bemærkningen deroppefra ubegrundet, og når jeg ser på, hvordan det er hos socialisterne, kan jeg kun sige, at dér sidder der fire mere end hos os, så overvældende er det da heller ikke.
Tilbage til vores debat. Jeg tager kun ét punkt op, hr. rådsformand, nemlig Kosovo. Jeg sagde her efter det sørgelige resultat af forhandlingerne mellem Holbrooke og Milosevic, at den dag ikke er alt for fjern, hvor vesten vil bebrejde kosovoalbanerne, at de ikke omsider giver efter. Hvorledes ser så kendsgerningerne ud nu i Kosovo? De serbiske soldater, der til en begyndelse måske blev trukket ud, er for længst tilbage igen. Det serbiske politi i Kosovo er bevæbnet til tænderne. Målrettede angreb på albanske landsbyer og civile foregår dagligt. Reaktioner på disse serbiske terrorhandlinger er de fortvivlede og ikke altid acceptable handlinger fra UCK's side, men de er først og fremmest et tegn på albanernes voksende afmægtighed og et råb om hjælp.
Hvor er der et skridt i den politiske retning, De for et øjeblik siden efterlyste? Allerede i oktober 1998 måtte vi konstatere, at Milosevic ikke vil have denne politiske løsning. Han vil lave en etniske udrensning i Kosovo og ændre styrkeforholdet mellem albanere og serbere til fordel for serberne. Han har, hr. rådsformand og kære Daniel Cohn-Bendit, stor succes på dette punkt. Flygtninge, hvor vi end ser hen, ikke kun i skovene, ikke kun i Albanien, ikke kun i Makedonien. Også i Bosnien er der flygtninge fra Kosovo, og til Tyskland og Italien kommer de jo alligevel! OSCE-missionen er det glade vanvid, den kan ikke føre til noget positivt. Vi burde trække disse observatører ud, ellers bliver det nemlig efterretningerne om, at de herrer og damer er i livsfare, som bliver fremherskende i medierne, og ikke nøden og elendigheden blandt albanerne, hvis liv allerede har været i fare i ni år.
Da De, hr. rådsformand, talte om, at denne extraction force er i Makedonien for at beskytte disse OSCE-observatører, kunne jeg mærke, at alt det ikke er Dem helt ligegyldigt. For det er da en hån i de befolkningsgruppers øren, som i ni år dér har lidt under serbisk apartheid. Disse tropper er der ikke for at beskytte den albanske civilbefolkning, men for at beskytte de få OSCE-observatører, som ret beset hellere skulle være dér, hvor de kommer fra, nemlig hjemme. De kan nemlig intet stille op dér.
Lige nu er som bekendt nogle serbiske soldater i albansk fangenskab. Men hvad har verdensoffentligheden gjort i de sidste ni år? Gjorde den anskrig, når albanere dagligt blev taget til fange, når albanere dagligt blev tortureret? Den proportionalitet, debatten nu foregår med, sætter jeg spørgsmålstegn ved. Kontaktgruppen har overhovedet ingen kontakter haft i de sidste måneder. Træk da OSCE-observatørerne ud og lad en international hær, der også omfatter russiske soldater, sørge for fred i Kosovo, for at en politisk overgangsløsning, som kan føre til en reel løsning i denne region, omsider får en chance! Ellers kommer vi på længere sigt til at opleve det, vi hver dag erfarer gennem medierne.

Swoboda
Hr. formand, hr. formand for Rådet, også jeg vil gerne sige noget om Kosovo. Først vil jeg gerne sige, at også jeg og min gruppe absolut kan gratulere Dem, hr. rådsformand, med Deres tale. Jeg mener, at de emner, De nævnte, netop også de udenrigspolitiske punkter, var de punkter og prioriteringer, som vi med føje kan forvente og håbe på fra et tyske formandskab.
Om Kosovo sagde De meget lidt konkret. Jeg vil gerne, hr. rådsformand, opfordre Dem til endnu et par ekstra bemærkninger, der skal gøre Deres holdning klar, navnlig efter det fru Pack, som jeg sætter stor pris på, sagde, fordi jeg ikke er enig med hende i indholdet. Jeg mener, at vi skal lade det blive ved, at vi kun kan få en ordning i Kosovo, som er en fredelig ordning og som i sidste instans - så vanskeligt det end er - udarbejdes i enighed. Vi bliver nødt til at indstille os på, at det vil vare år - det var en stor fejl, hvad angår Bosnien at tro, at det kunne ordnes på nogle få måneder - her på den ene side at sige til serberne, at deres angreb ikke kan tolereres, men tillige sige til UCK, at deres aktioner, som jo også er rettet imod albanerne og tillige mod hr. Rugova, ikke kan accepteres. Vi har i denne mødesal æret Rugova, men på den anden side - og det er et paradoks - støtter vi verbalt UCK og dens aktioner. Det kan hverken tolereres eller accpteres, og dét skal formandskabet udtale sig klart om.
For det andet har De, hr. formand for Rådet, i mange interviews klart og tydeligt sagt, at organisationer som OSCE heller ikke for Dem er et eller andet tilfældigt, noget, man kan skubbe til side. Vi kender alle her OSCE's svage sider, men det gælder jo om at styrke denne organisation og ikke om at opgive den. Jeg mener derfor ikke, at den skal trækkes tilbage. Jeg mener ganske vist, at den har behov for beskyttelse og at man er nødt til at sætte alt ind på, at de tropper, der befinder sig i regionen, navnlig i Makedonien eller den tidligere jugoslaviske republik Makedonien, skal styrkes og dermed også have mulighed for at beskytte OSCE. Det ville være en katastrofe, hvis OSCE dér skulle lide nederlag, bl.a. fordi den netop ikke fik tilstrækkelig militær beskyttelse. Kosovo kan blive et eksempel på, hvorledes EU, NATO og OSCE kan samarbejde og der kan opnås en fredelig løsning.
På et tredje punkt vil jeg, hr. rådsformand, ligeledes helt klart støtte Dem. De talte om de risici, som multilateralismen er udsat for på grund af en tendens til unilateralisme. Jeg erkender - og det har jeg også sagt engang over for Kosovo - at der kan forekomme undtagelsessituationer, hvor man bliver nødt til at træffe en anden afgørelse. Men den tendens hos en del i USA til at gøre undtagelsen til regel og reglen til undtagelse, anser jeg for at være meget farlig.
En sidste bemærkning om det, De sagde om Rusland. Det ville være en stor opgave for det tyske formandskab igen at integrere Rusland som en partner, der kan og vil samarbejde, i partnerskabet med EU og endvidere igen i øget grad få Rusland med i NATO, også efter den nuværende krisesituation. Vi har brug for Rusland som partner, det giver jeg Dem ret i. Vi kan imidlertid ikke forlade os på det og udsætte os selv for Ruslands forgodtbefindende i enkelttilfælde, men at det er vores mål at få Rusland som bæredygtig partner i en ny fredsorden i Europa og andre steder, skal være et vigtigt anliggende for rådsformandskabet.

von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, den betydeligste begivenhed i begyndelsen af det tyske formandskab har helt bestemt været indførelsen af den europæiske møntfod. For Europa indledtes dermed en ny epoke. Som indledning til mit indlæg vil jeg gerne sige, hr. rådsformand, at mig personlig ville det have glædet, hvis også den tyske finansminister og de øvrige finansministre havde været til stede ved denne vigtige begivenhed den 31. december i fjor.
Hvad er nu den vigtigste opgave, der venter os? Formuleringen af en fælles økonomisk politik for Europa og fælles bekæmpelse af arbejdsløsheden. Med henblik på bekæmpelsen af arbejdsløsheden er der meget, der skal gøres på nationalt plan. Heriblandt sikringen af den fremtidige vækst. Her må vi konstatere, at der er anledning til bekymring. Det tyske økonomiske institut har offentliggjort en prognose, ifølge hvilken væksten i indeværende år muligvis daler til 1, 4 %. Det anser jeg slet ikke for udelukket. Men man er vel nødt til at drøfte årsagen til, at det sker.
På den ene side får den internationale økonomiske krise skylden for det, begivenhederne i Asien, USA og andre steder. Efter min bedste overbevisning er en del af disse forsinkelser i væksten imidlertid selvforskyldt, for her ligger en af de store opgaver for den nye regering i Forbundsrepublikken Tyskland, nemlig at skabe klarhed for virksomhederne over, hvad det egentlig drejer sig om. For i samtaler med mange virksomhedsledere konstaterer jeg én ting, hr. rådsformand. Når man spørger dem: »Hvorfor investerer du da ikke, selvom renterne er så lave og rammebetingelserne så gunstige?«, får man oftere og oftere det svar: »Så længe rammebetingelserne ikke er klare, så længe vi hver uge erfarer noget andet gennem avisen, så længe investerer jeg ikke.« Her ligger en af Deres regerings store opgaver.
Til slut vil jeg lige nævne endnu et vigtigt punkt, på hvilket der lovgivningsmæssigt skal ske noget i dette halvår. Indførelsen af euroen er mere eller mindre klaret. Der står et spørgsmål tilbage, som stadig i høj grad er åbent, nemlig for så vidt angår 2002: Får vi på det tidspunkt en løsning med en skæringsdag eller en med en parallelfase mellem to valutaer? Efter mange samtaler med detailhandlere, håndværkere og kommuner er jeg blevet mere og mere overbevist om, at en parallelfase mellem den nationale og den europæiske møntfod ville medføre unødige udgifter, som man ikke kan være bekendt at pålægge de involverede. Derfor bør vi i fællesskab - Kommissionen, rådsformandskabet og Europa-Parlamentet - endnu i indeværende halvår tage initiativ til at sikre, at indførelsen af sedler og mønter den 1. januar 2002 sker i form af en løsning med en skæringsdag.

Rack
Hr. formand for Rådet, Deres tale om det tyske formandskabs mål har nok ikke kun ladet mig stå tilbage med blandede følelser. Deres tale var god og stærk i den visionære del - integrationens Europa versus fortidens Europa, menneskerettigheder, institutionelle reformer, flertalsafgørelser i Rådet skal være reglen og et stærkt Parlament. Hvorfor - og i den aktuelle situation to gange hvorfor - hvorfor intet om reformen af Kommissionen, hvorfor helt udelade den meget vigtige drøftelse af komitologien? For øvrigt bød Deres tale også i den operationelle del snarere kun på det allernødtørftigste.
En pakkeløsning i marts, hvad angår Agenda 2000, betale mindre, navnlig for nettobidragsydernes vedkommende, og en reduktion af landbrugsudgifterne. Efter min mening skinnede også i talen i dag det selvmodsigende indtryk igennem, som på grundlag af Deres taler og udtalelser fra andre medlemmer af Deres regering er blevet stadig stærkere i de sidste måneder. Jeg kan kun håbe, at dette indtryk ikke spiller nogen rolle for et andet tema, som De også var inde på i dag, nemlig udvidelsen. De sagde, hr. rådsformand, at der ikke må være noget alternativ til udvidelsen. Her har Schröder i de sidste måneder udsendt helt andre signaler. Jeg giver udtryk for det håb, at det, De meddelte på det samlede formandskabs vegne, bliver det officielle program og fortsat vil være det rigtige.
Deres forgænger i formandskabet, det østrigske formandskab for Rådet, har netop i spørgsmålet om udvidelsen helt bevidst udsendt andre signaler og fået dem igennem. Forhåbentlig vil også Deres politik vise sig at være et af de konkrete skridt i disse sager, for kun på den måde kan vi leve op til den retningslinje, der gælder for os alle og som De også nævnte, nemlig at det 21. århundrede i Europa skal stå i integrationenes tegn og ikke i fortidens tegn!

Menrad
Hr. formand, hr. formand for Rådet, De og forbundsregeringen har med rette sagt, at bekæmpelsen af arbejdsløsheden er det tyske formandskabs vigtigste mål. Her kan der ganske vist ikke være tale om støtteprogrammer til flere milliarder. De egner sig ikke til strukturel arbejdsløshed. Forbundskansleren valgte for kort tid siden i Handelsblatt den rigtige formulering: Det gælder om at samordne beskæftigelsespolitikkerne i Den Europæiske Union. Jeg siger samordne bedre , for vi behøver ikke at begynde ved Adam og Eva.
Allerede under det forrige tyske formandskab i 1994 enedes man om en koordinering af de nationale foranstaltninger. På det ekstraordinære topmøde i Luxembourg under ledelse af Jean-Claude Juncker blev denne procedure fra Essen forbedret ved hjælp af retningslinjer og nationale handlingsplaner, som det imidlertid skal være nemmere at kontrollere, kære Wim van Velzen!
Endnu et positivt resultat opnåedes i 1994 med direktivet om det europæiske samarbejdsudvalg. Her drejer det sig om information og høring af arbejdstagere og i forbindelse med det europæiske selskab, som formandskabet prioriterer højt, tillige om det i lang tid omstridte spørgsmål om økonomisk medinflydelse. Som metodisk princip for det europæiske selskab har Parlamentet anbefalet den gode opskrift fra det europæiske samarbejdsudvalg: Fleksibilitet, forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter om retten til medindflydelse og hvis det mislykkes, europæiske mindstestandarder. På grundlag af denne metode stod vi med det østrigske kompromisforslag blot 100 m fra målet. Nu har vi omsider brug for politisk enighed i Rådet. Jeg ønsker arbejdsminister Riesters forhandlingssnilde samme succes, som hans forgænger Blüm i 1994 fik i forbindelse med det europæiske samarbejdsudvalg.

Fischer
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil begynde med de to indlæg om Kosovo. Jeg er ikke enig i fru Packs holdning - så godt jeg end forstår hendes følelsesmæssige engagement - overhovedet ikke, fordi man bliver nødt til at tænke til ende, hvad konsekvenserne af hendes holdning er. Konsekvensen af hendes holdning - det vil sige tilbagetrækning af OSCE-missionen - ville efter min mening kun betyde krig. Det er det afgørende punkt; der ville blive krig, igen med et stort antal ofre.
Jeg vil sætte situationen ind i en historisk sammenhæng. Vi har jo siden 1989/1990 oplevet, at uløste konflikter, som til dels stammer fra tidligere tid - her har vi at gøre med resultaterne af krigen på Balkan før Første Verdenskrig - og grænsedragninger fra dengang nu i forbindelse med autoritære eller endog diktatoriske regimer, som gør sig skyld i meget alvorlige overtrædelser af menneskerettighederne, fører til en situation, hvor, hvis det gamle Europa stadig var en realitet, rent faktisk alt ville ende i en krigssituation, hvor de nye grænser ville skulle drages med fordrivelse, uskyldige menneskers usigelige ofre og ødelæggelse af materielle værdier som konsekvens. Det måtte vi jo alt sammen desværre se igen i Bosnien. Men det ville blive udkæmpet. Det var fortidens europæiske logik, med fatale konsekvenser. For disse krige internationaliseres i reglen af den side, der står i fare for at tabe. En borgerkrig vil som regel ud fra sin indre logik altid føre til en udvidelse med den konsekvens, at regionalmagterne meget hurtigt bliver deltagere med den konsekvens, at til slut er det helt andre konflikter i den pågældende region, der spiller en rolle, og det inddrager direkte store, mægtige stater, der ligeledes har helt deres egen historie og interessekonflikter og grænsekonflikter, der endnu ikke er løst. Det betyder, at der ville være fare for en stor krig på Balkan.
Det kan Europa ikke gå med til! Det ville være et tilbagefald til fortiden, og det drejer sig ikke kun om ødelæggelse af materielle værdier, ikke kun om usigelig lidelse, det ville også være en ødelæggelse af den europæiske sikkerhedsorden og af integrationen. Dét skal vi huske. Derfor er der ingen vej uden om en stabiliseringsproces. Men: Jeg stiller mig selv det spørgsmål, er Europa nu stærkt nok til blot at klare sine egne interne anliggender? I dag er det det helt åbenlyst endnu ikke. Dertil hører forebyggelse af konflikter, som er et meget vigtigt punkt. Hvad bliver da konsekvensen - hvis jeg må sige det så uteknisk - rent faktisk af disse krige på Balkan? De kommer reelt til at betyde, at Den Europæiske Union under en eller anden form påtager sig ansvaret for hele regionen.
Vi ser det jo nu i Bosnien. Uden den højtstående repræsentants arbejde ned til de mindste detaljer, uden allierede troppers tilstedeværelse, uden det civile arbejde, uden at Den Europæiske Unions højtstående repræsentant påtog sig ansvaret, ville vi dér igen være i en situation med konfrontation eller endog blodige opgør. Det betyder imidlertid for os som europæere - og det behøver man ikke at tænke til ende i dag, men på et tidspunkt bliver man nødt til det - at vi er nødt til at finde svar. På Det Europæiske Råds møde i Wien udspandt der sig en første meget udførlig, meget åben og efter min mening vigtig debat under udenrigsministrenes aftensmåltid om netop disse spørgsmål. Hvorledes skal da den langsigtede politiske strategi til løsning af disse konflikter se ud, som ikke fører til krig, fordrivelse, overgreb på civilbefolkningen og undertrykkelse af menneskerettighederne? Det skal vi finde svar på i en fart.
Jeg støtter udtrykkelig, at vi i den sammenhæng også i øget grad henvender os til Rusland. Den holdning, Rusland for øjeblikket indtager i FN's sikkerhedsråd, finder jeg ikke særlig konstruktiv, fordi den ret beset stadig er bestemt af den ene supermagts fiksering på den anden supermagt USA. Rusland ville i dag have en stor chance, hvis det ville spille en konstruktiv rolle, men desværre udnytter Rusland den ikke. Vi forsøger at komme videre på dette punkt i en konstruktiv dialog med Rusland, i en åben debat af alle problemer. Men vi anser det for yderst vigtigt, og det var udenrigsministrene enige om, at udvikle en central strategi, i forbindelse med hvilken man ikke kan se på Rusland i den traditionelle støttekategori - Rusland er for stort til, at man kan drøfte det ud fra synsvinklen støtte, det er det en alt for vigtig, central partner til for den europæiske sikkerhed, for den europæiske stabilitet. Men vi prioriterer det meget højt at få udviklet en fælles strategi her.
Det står ikke i modsætning - jeg vil gerne sige tak til alle, som gjorde opmærksom på det - til de problemer, der er i Middelhavsområdet. Jeg havde for kort tid siden besøg af udenrigsminister Sharon, palæstinensernes leder, Arafat, kommer inden længe. Kommissionsrejsen til Mellemøsten finder sted i februar. Det er den anden rejse, og den vedrører ikke kun Nordafrika, men netop også fredsprocessen i Mellemøsten. Det er jo den anden naboregion, selvom Den Europæiske Union hverken kan eller vil overtage USA's rolle dér. Men jo mere fredsprocessen - jeg ser virkelig kun dårligere alternativer til denne fredsproces - skrider frem, desto mere vil alle involverede i Mellemøsten indse, at vi er naboregioner. Hvilken betydning Den Europæiske Union så rent faktisk vil få for styrkelsen af denne proces, er vi også opmærksomme på i forbindelse med videreførelsen af Barcelona-processen i Stuttgart. Også her ville det være ødelæggende at stille en modsætning op mellem udvidelsen mod øst og problemerne i syd. Vi vil Europa! Og Europa vil ud fra interesser være skåret anderledes til end f.eks. Tyskland eller Spanien for at nævne geografisk forskellige positioner. Vi har disse fælles interesser. Den europæiske interesse er en fælles interesse og skal også gøres bæredygtig som sådan.
Jeg vil nu i korthed svare sammenfattende på noget, jeg finder yderst interessant. Der hersker ingen tvivl om tysk politiks orientering. Det gælder også for den nye forbundsregerings politik. Vi står her i fortsættelse af de forbundsregeringer, der gik forud for os, og Tyskland ville ud fra sin nationale interessesituation være den store taber, hvis vi ville ændre noget her. Hvis man stadig anser begrebet national interesse for tidssvarende, kan jeg på forbundsregeringens vegne kun sige, at i vores nationale interesse er det den europæiske integrationsproces, der prioriteres højst. Således var det tidligere, således er det også i dag, for vores interesse har ikke ændret sig på grund af en ændring i sammensætningen af flertallet i den tyske forbundsdag. Også under den nye forbundsregering vil Tyskland leve op til sin europæiske forpligtelse.
Bifald
Jeg vil gerne utvetydigt sige til Dem: Det, jeg her har sagt, er forbundsregeringens og forbundskanslerens holdning. Den, der i går overværede forbundskanslerens drøftelse med Kommissionen, kan kun udtrykkelig bekræfte det. Her er der slet ingen forskelle. Vi står som forbundsregering sammen om den samme holdning. Der er i forbindelse med hele dette reformprojekt, vi nu står over for, ikke tale om en bogholderimæssig betragtning. Jeg vil endnu en gang entydigt redegøre for den tyske holdning.
Vi skal sætte Unionen i stand til at udvide sig. Det næste historiske skridt efter indførelsen af euroen bliver udvidelsen af Den Europæiske Union. Tænk engang, hvad det ville betyde, hvis Den Europæiske Union efter afslutningen af den kolde krig ville blive ved med at være en vesteuropæisk union. Det ville være et historisk svigt uden sidestykke og ville få Europas sjæl, nemlig integrationsidéen til at sygne hen. Bortset fra det ville det være en historisk uretfærdighed uden sidestykke over for ansøgerlandene i Central- og Østeuropa. Derfor skal vi nu gøre alt for at fremme dette skridt.
Den næste store historiske udfordring, vi står over for, er at gøre Den Europiske Union til en politisk handlende Union. Personlig tror jeg ikke, at vi inden for monetær- og finanspolitik kan spille global player , som det hedder på moderne sprog, i verdenseliten, mens vi samtidig har politiske strukturer af en dimension - jeg sætter nu sagen på spidsen - der i forhold til det, vi i mellemtiden har skabt i monetærpolitisk henseende, snarer minder om en lokal liga.
Bifald
Det vil ikke være godt for Europa, og det vil for øvrigt heller ikke være godt for valutsstabiliteten. Derfor er jeg af den faste overbevisning, at vi nu som den næste vigtige historiske udfordring har brug for en styrkelse af de europæiske institutioner. Demokrati betyder for mig også altid styrkelse af demokratiet. Det er et væsentligt punkt. Tænk engang på, at meget af det, der nu så at sige fremlægges som tysk strategi - det vender jeg tilbage til om lidt - hænger sammen med en mangel på legitimation i vores nationale offentlighed - jeg taler nu kun om vores nationale offentlighed - som man bør se meget nøje på, hvis man er interesseret i en videreudvikling af de europæiske institutioner, nemlig også som demokratiske institutioner.
Disse to centrale udfordringer skal vi nu leve op til. Hvorledes kan vi leve op til dem? I visionen om dannelsen af et politisk handlende Europa: Udvidelse og styrkelse af dette politisk handlende Europa og påbegyndelse af det hjemmearbejde, der nu ligger på bordet. Rådet i Cardiff satte jo også og navnlig datoen for det ekstraordinære topmøde i marts, fordi der kom tre ting til: Amsterdam-traktaten skal træde i kraft og vil yderligere øge reformpresset og ikke kun handleevnen. Valget til Europa-Parlamentet finder sted i juni. Europa-Parlamentet skal imidlertid ligeledes kunne udføre sit arbejde med gennemførelsen af Agenda 2000-reformen. Vi får her endvidere brug for budgetafgørelser inden årets udgang, i forbindelse med den nye formel for støtteberettigede områder og meget andet.
Derfor blev denne dato altså bevidst fastsat. Men ud fra synsvinklen den historiske udfordring, det vil sige udvidelse og samtidig skabelsen af den politisk handlende Union, drejer det sig også om det spørgsmål, at de institutionelle reformer så tages op af de følgende formandskaber for at den tidshorisont, vi har, udnyttes.
Den nye forbundsregering har på for os vanskelige vilkår - vi tiltrådte først embedet for kort tid siden, det betyder også noget for, hvordan Europa kører - erklæret sig rede til at gøre Agenda 2000 til det centrale punkt i formandskabet og nå frem til en aftale på det ekstraordinære topmøde i marts. Jeg forsøger at tænke den tanke, at det skulle blive en fiasko. Den 26.-27. marts ville så stats- og regeringscheferne træde frem for offentligheden og sige, at det blev en fiasko. Det ville denne gang kunne aflæses direkte på børskurserne. Det ville ikke bare blot være en afgørelse som tidligere, hvor et topmøde engang blev en fiasko. Den 1.1.99 har her skabt en ny kvalitet og dermed også et nyt ansvar. Jeg tror, alle kender dette ansvar.
Det vil kun kunne fungere - nu kommer jeg til de kære penge - hvis alle er rede til at se bort fra deres nationale interesse, som er helt legitim - for øvrigt også for Tyskland helt legitim - for Europa fungerer i det spændingsforhold, formuleringen af de nationale interesser udgør, som brydes i integrationskompromiset. Det vil altså kun kunne fungere, hvis denne nationale interesse opgives i et væsentligt skridt, som foretages af alle på lige fod. Vi ønsker en afbalanceret løsning, og det går ikke, det sagde jeg i min tale for lidt siden, at f.eks. de sydlige regioner skal betale udvidelsen mod øst. Det ville være absurd. Udvidelsen mod syd - og for øvrigt også Irlands tiltrædelse - var økonomisk og er økonomisk, er socialt og tillige demokratisk og sikkerhedspolitisk en succes, som vi nu ønsker at gentage og er nødt til at gentage med udvidelsen mod øst.
Jeg er gammel nok til at kunne huske militærkuppet i Grækenland. Jeg kan huske militærdiktaturerne i Spanien og Portugal. Jeg husker stadig udmærket diskussionerne om, hvorvidt der i 70'erne fandt et militærkup sted i Italien - ja eller nej. Det er alt sammen historie. Den europæiske integration er her en succes, og den skal vi gentage, det skal vi højtideligt love!
Bifald
Den rolle, Tyskland spiller, er også udtryk for vores økonomiske styrke, og sin økonomiske styrke skal man ikke beklage sig over, men glæde sig over. Vi ved, hvad vi ud fra mange synsvinkler skylder Europa, ikke kun materielt, men også politisk-kulturelt på baggrund af vores historie. Det ved også den nye forbundsregering, og den agter derfor at fastholde sin europæiske forpligtelse. Jeg taber ikke ansigt ved at sige, at jeg på væsentlige punkter har støttet politikken i disse dele, navnlig forbundskansler Kohls europapolitik, fra oppositionens side, selvom jeg kritiserede et og andet punkt. Det ser jeg ikke noget usædvanligt i, for når man er overbevist om en sag, hører det for mig med til parlamentet, navnlig når det drejer sig om historiske spørgsmål.
Min gruppe i den tyske forbundsdag var den første, der i den sidste valgperiode gik ind for et Europa af de 11, som gik ind for Italiens deltagelse, mens andre, som f.eks. forbundskansler Kohl, langt fra var rede til at gøre det. 3, 0-debatten og hvad der lå bag, også alt det kritiserede vi, så jeg har her, det siger jeg helt åbent, hverken noget at indhente eller trang til at smyge mig uden om at sige tak til Helmut Kohl - han blev med rette udnævnt til Europas æresborger på Det Europæiske Råds møde i Wien. Kun siden Amsterdam har denne rolle ikke passet mere.
I Amsterdam var Forbundsrepublikken Tyskland for første gang den, der slog bremserne i.
Afbrydelser
Det skal vi huske på. Og koalitionen - for mig drejer det sig lige nu ikke om indenrigspolitik, men om europapolitik - gik ind i valgkampen med en holdning - det ved De bedre end jeg - som i sig selv ikke længere var modsætningsfri. Den holdning var: Udvidelse mod øst så hurtigt som muligt, Tyskland vil ikke betale så meget, og de tyske landmænd skal have mere. Det går ikke i denne verden med logikkens love. Derfor er vi nødt til her at definere den tyske holdning klart og modsætningsfrit, og det har jeg gjort i dag på forbundsregeringens vegne.
For os er det ikke noget spørgsmål, at vi vil af med positionen som nettobidragsyder. Det er for os ikke en debat mellem de lande, der står i spidsen, og de mindre velstillede lande. Men det er åbenbart, at der er manglende balance i systemet, og det skal korrigeres. Det er vanskeligt for en tysk politiker i indenrigspolitikken at redegøre for, hvorfor lande, der ud fra bruttonationalindkomsten pr. indbygger har en højere indkomst end vi, betaler mindre eller netto slet ikke yder noget. Det er alt samme noget, der naturligvis spiller en rolle i indenrigspolitikken. Jeg behøver ikke at sige det til de tyske kolleger, men til de øvrige medlemmer lige en oplysning: Europapolitikken i Tyskland var på grund af den særlige situation i Vesttyskland efter 2. verdenskrig egentlig ikke noget omstridt punkt og afgørelsen var alene overladt til politikerne - indtil Maastricht. Med Maastricht blev det anderledes. For fremtiden skal enhver tysk regering ligesom i Deres hjemlande, i alle Deres egne demokratier tage folket med på råd. Det var tidligere en selvfølge, noget man ikke behøvede at lægge mærke til, det ved de tyske kolleger kun alt for godt. Det er blevet anderledes siden Maastricht.
Derfor får debatten om nettobidragsyderne naturligvis også en indenrigspolitisk dimension, man ikke må glemme og som jeg anser for helt legitim. Men for os er det afgørende problem: Vi vil have strukturer, der gør en udvidelse mulig. Min bekymring er ikke så meget tilstanden, som den er i dag og som klart viser, at der er behov for korrektioner, som den omstændighed, at hvis vi lader den aktuelle struktur være, som den er, får vi naturligvis i forbindelse med udvidelsen ubalancer, som så simpelhen ikke længere kan accepteres, og det bliver umuligt at redegøre for dem. Da jeg ønsker udvidelsen, har jeg på dette punkt brug for en korrektion. Jeg synes, det er politisk velbegrundet og på ingen måde rettet imod Europa eller nationalegoistisk, men det stik modsatte. Det er et centralt punkt i den nødvendige strukturreform.
Vi bliver nødt til at lægge alle aspekter frem for at få Agenda 2000 gennemført - der er fem dele. Spørgsmålet om den reelle uforanderlighed, om budgettets uforanderlighed vil kræve et kompromis. Der foreligger fem udlægninger, men jeg tror, man vil nå frem til et kompromis dér. Den tyske finansminister sagde i går, at det ikke går an, at EU-budgettet vokser hurtigere end de nationale budgetter. Det er en oplysning, som sikkert bliver af betydning i debatten. Vi lægger naturligvis også stor vægt på spørgsmålet om budgettets struktur. Der blev jo gjort opmærksom på for lidt siden, at 80 % af Den Europæiske Unions areal er landdistrikter, men der bor ikke 80 % af vores befolkning i dette landdistrikt, dét skal vi huske på.
Det næste punkt, det kommer til at dreje sig om i denne sammenhæng, er den fælles landbrugspolitik. Hvad den angår, ligger Kommissionens forslag på bordet. Jeg vil gerne her endnu en gang sige et par ord om renationalisering af landbrugspolitikken: Der er ikke tale om renationalisering af landbrugspolitikken i forbindelse med medfinansieringen. Skulle det være meningen, ville den tyske forbundsregering anse det for forkert. Vi ønsker ikke en renationalisering eller delvis nationalisering af landbrugspolitikken. Af følgende grund: I forbindelse med medfinansieringen drejer det sig om et nationalt bidrag. Den politiske afgørelse træffes stadig i Bruxelles. Det er det vigtigt at fastholde. Derfor er enhver form for renationalisering udelukket. Det, vi vil, har også kun relation til den direkte indkomststøtte. Det er det andet vigtige punkt. Og her at have et nationalt bidrag til finansieringen anser vi også set ud fra fremtidens Europæiske Union, den udvidede Europæiske Union og landbrugsmarkedets fremtid for absolut påkrævet.
Derudover gør vi os altså ingen illusioner: Der vil udgå et enormt pres med henblik på tilpasning fra WTO-forhandlingerne i 2002 - det ved alle, der har med landbrugspolitik at gøre. Kommer denne reform ikke, vil det, vi for øjeblikket oplever i bananstriden eller i forbindelse med hormonkødet, være småting i forhold til, hvad der så venter os, for meget af det, vi har af landbrugsstøtte i dag, hører ganske enkelt ikke hjemme inden for WTO's område. Derfor vil vi også dér komme under voldsomt pres med henblik på reformer.
Samtlige tre modeller, som Kommissionen har foreslået inden for den fælles landbrugspolitiks rammer, skal blive liggende på bordet. De skal drøftes. Der er forskellige nationale præferencer. Hertil kommer så struktur- og samhørighedsfondene. Jeg kender disse midlers betydning, jeg ved, hvor produktive de er, men jeg mener, at der også her skal ydes et bidrag, hvor der er behov for at tage hensyn til særlige problemer, som f.eks. Portugal har i forbindelse med strukturfondene. Også den spanske situation skal efter min mening afvejes omhyggeligt og tages op til overvejelse. Vi tilstræber en afbalanceret løsning.
Men med til en afbalanceret løsning hører så uden tvivl naturligvis også the rebate , Storbritanniens rabat, og i sidste instans - det femte punkt, som kommer til at spille en rolle, og det lægger ikke kun Tyskland meget, meget stor vægt på, men tillige, som min rundrejse viste, Nederlandene og andre nettobidragsydere - kommer også denne position til at spille en rolle. Det vil vi arbejde sammen til en helhed, og det bliver alt andet end nemt. Den portugisiske premierminister fortalte på Det Europæiske Råds møde i Wien på det historiske sted, Hofburg, hvor Wienerkongressen afholdtes, at Talleyrand engang på spørgsmålet om, hvor længe Wienerkongressen varede, svarede: det sidste kvarter. Det kommer også til at gælde for Det Europæiske Råd, det ekstraordinære topmøde.
Det parlamentsmedlem, der citerede Goethe, er desværre ikke længere til stede. Han citerede Goethes sidste ord, som han udtalte på sit dødsleje. Jeg ved ikke, om det er det passende Goethe-ord og om han vidste det: Mere lys, mere lys! Der findes to udlægninger, nemlig at det blev mørkt omkring den største tyske digter, eller at han på sine gamle dage igen begyndte at tale sin gamle dialekt fra Frankfurt. Seriøse udlægninger går på, at han ville sige »mer licht so schlecht.« Af Goethe kan man nu også citere andet, Goethe var nemlig helt igennem europæer og postivt indstillet over for Europa. Han havde overhovedet intet med nationalismen at gøre. Jeg synes, det er den Goethe, man skal citere nu.
Hr. Hänsch, jeg vil gerne udtrykkelig sige Dem tak for Deres støtte til løsningen af konflikten i Kososvo og sige til Europa-Parlamentet: Vi har en interesse i et meget tæt samarbejde. Allerede i morgen fortsætter debatten med statsminister Verheugen i trilogen. Dér vil også en række af de spørgsmål, De nævnte, blive uddybet. Vi har stor interesse i en meget tæt dialog, ikke kun i en styrkelse af Europa-Parlamentet, men tillige i dets aktive rolle i forbindelse med løsningen af de store opgaver, der ligger foran os. Europa-Parlamentet skal i den sammenhæng spille en central rolle.
Hr. Brok, lad mig henlede opmærksomheden på én ting, og det gælder også alle kolleger: Jeg ved, hvor vanskeligt det er at sidde i oppositionen, det har jeg selv gjort tilstrækkelig længe. Men opposition betyder også, at man angriber virkelig intelligent og ikke gør det alt for nemt for regeringen at replicere. Når det nu bebrejdes os, at vi efter 12 dages formandskab kun kan bebude, siger jeg: Ja. Hvis jeg kunne mere efter 12 dage, ville jeg ikke være i politik, for så ville jeg kunne gøre undere, så ville jeg være anbragt på en forkert hylde, så skulle jeg grundlægge en kirke eller sådan noget.
Munterhed
Men hvem kan gøre undere? Altså på 12 dage i en tale bebude, hvad man er rede til at gøre og senere blive målt derudfra, mere ligger der selv med den bedste vilje ikke i det. Men jeg ser, at oppositionen har høje tanker om os og lægger overliggeren højt.
Når hr. Brok, som jo udtrykkelig takkede hr. Kohl, hvilket jeg ligeledes allerede har gjort ved flere lejligheder, alligevel bebrejder os, at på topmødet i Köln skal opmærksomheden bortledes fra Tysklands nationale svigt i arbejdsmarkedspolitikken få dage før valget til Europa-Parlamentet, rykker han åbenbart ufrivilligt ud med den foregående regerings strategi, for det er ikke os, der har fastsat alle disse terminer. Det var ikke den nye forbundsregering, det var vi ikke i stand til, der var heller ikke nogen hypnose-virkning fra oppositionen på den sidste regering. Det kunne vi selv med vores bedste vilje ikke. Topmødet i Luxembourg, hvor denne afgørelse blev truffet, og dernæst i Wien i konsekvens af, at det indtil nu ikke er kommet videre - det er alt sammen bebrejdelser, som man ikke for alvor kan rette imod den nye forbundsregering, det har vi siddet alt for kort tid i embedet til. Vi bør af hensyn til et godt samarbejde undlade sådanne polemikker, der er nemme at gennemskue og som for øvrigt ikke bidrager til at løse de problemer, vi står over for. De fælles overensstemmelser er langt større.
Til slut vil jeg gerne endnu en gang understrege det, et medlem sagde om Tysklands rolle. Jeg understreger endnu en gang, at vi ved, at vi vil blive ved med at være nettobidragsydere. Der bliver ikke tale om et manglende tysk engagement. Det ville være absurd og forkert ud fra vores interesser. Vi har en interesse i, at Europa gør fremskridt som en politisk handlende Union. At D-marken blev integreret i euroen, er ikke nogen selvfølge på baggrund af D-markens betydning som national møntfod, den går langt ud over det, en møntfod normalt betyder, ikke kun for vesttyskerne, men efter Tysklands forening i 1989/90 også og netop for vores landsmænd i Østtyskland. Det skridt blev taget, det blev taget med bred tilslutning i den tyske forbundsdag, og det forpligter også den nye forbundsregering. Vi føler os forpligtet til under det tyske formandskab at styrke Den Europæiske Unions evne til at udvide sig, bekæmpe arbejdsløsheden, fremme også de institutionelle reformer i et første skridt, bidrage til at styrke demokratiet i Europa og som helhed fremme Den Europæiske Union som politisk handlende Union, indtil integrationen er tilendebragt.
Bifald

Formanden
Jeg siger Dem tak i deres egenskab af formand og ønsker Dem held og lykke!
Hr. formand for Rådet, De har ganske vist talt i en halv time, men jeg tror, de medlemmer, der har hørt på Dem i to timer, har lyttet meget opmærksomt.

Pack
Hr. formand for Rådet, jeg går ud fra, at De for lidt siden ikke hørte det hele, fordi hr. Cohn-Bendit talte med Dem. Det er Dem tilgivet! Men jeg vil gerne sige, at når De bare placerer det, jeg sagde, i rubrikken følelsbetonet, er det mandlig arrogance, og den returnerer jeg til Dem. Jeg har bekymret mig om Kosovo i 10 år - sandsynligvis noget længere end De - og det bebrejder jeg Dem ikke, lige så lidt som De har lov til at bebrejde mig, at jeg er følelsesbetonet. Jeg er blot af den opfattelse, at man, når jeg i 10 år har anmodet om forebyggelse i Kosovo og ikke fået den, efter 10 års forløb ikke kan sige, at vi skal være forebyggende.
For det andet: Jeg mener ikke, at jeg sagde, at OSCE skal ud og der skal ikke noget ind - måske hørte De det ikke. Jeg sagde, at sådan som missionen er nu, er den ikke til nogen nytte, fordi den ikke kan gøre noget. Den kan jo gøre endnu mindre, end FN-soldaterne gjorde i Bosnien. Jeg er af den opfattelse, at vi dér har brug for en international hær sammen med russerne for at bane vejen for fredelige løsninger.
Må det være mig tilladt at korrigere Dem på et punkt? Hr. Westendorp er ikke Den Europæiske Unions repræsentant, han er repræsentant for det internationale samfund, herunder Den Europæiske Union. Vær venlig at forstå mig ret næste gang!
Bifald

Cohn-Bendit
Hr. formand, jeg synes også, fru Pack eller kære Doris, at vi begge er følelsbetonede, det er ikke en kvindespecifik, men i dette tilfælde en legitim holdning. Det drejer sig bare om, at i de ni år, hvor der ingen forebyggende politik var, var det ikke denne forbundsregering, men en anden forbundsregering, som til stadighed benægtede, at forebyggelse er en nødvendig politik. Det bliver du også nødt til at sige!

Fischer
Fru Pack, vi skal efter min mening slet ikke strides så heftigt. Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at for mig var emotionaliteten i forbindelse med Kosovo og Bosnien ikke noget kønsspecifikt eller endog diskriminerende udsagn, fordi jeg selv i begge tilfælde føler mig ramt følelsesmæssigt. Jeg tror, at den, der beskæftiger sig med det, slet ikke kan have det anderledes. Derfor forstår jeg også godt, om man handler på et følelsesmæssigt grundlag - i forbindelse med Bosnien var emotionalitet slet ikke den dårligste rådgiver, hvis jeg må have lov at fremhæve det endnu en gang - men man er alligevel nødt til at tænke tingene til ende. Det nytter jo ikke noget at sige, fru Pack, at der skal indsættes en international hær mod den derværende suveræne stats vilje - i Bosnien var der jo en suveræn regering, som skabte et klart internationalt retsgrundlag for den internationale hær. Det er et kæmpeproblem. En international hær, som således for første gang intervenerer på territorium, der tilhører en af alle EU-medlemsstater og af det internationale samfund anerkendt stat mod den derværende regerings vilje, skaber et stort problem.
Punkt to: Ruslands deltagelse. For øjeblikket indtager russerne jo den modsatte holdning. En sådan deltagelse får De ikke nu.
Punkt tre: Med hvilket formål? Selvstændiggørelse? Hvad betyder selvstændiggørelse? Hvad betyder det, når en tredjedel af den makedoniske befolkning er af albansk herkomst? Det er alt sammen spørgsmål med henblik på at gøre det klart for Dem, at det overhovedet ikke giver os noget i vores fælles interesse, at vi udveksler skinfægtninger. Det er jo spørgsmål, som alle ansvarlige stiller sig selv 100 gange hver dag. Netop min gruppe og tillige forbundsregeringens nye kommitterede for menneskerettigheder, det tidligere medlem Popper, har nu virkelig i årevis arbejdet på, at vi skulle engagere os stærkere i Kosovo og gøre fremskridt i form af løsninger. Vi har på et tidspunkt, hvor UCK endnu ikke eksisterede, arbejdet på en styrkelse af Rugova og meget andet.
Det blev desværre ikke således, som vi kunne have ønsket. I dag har vi en anden situation. Men vi har bestræbt os. Vi modtog de albanske samtalepartnere i Bonn, vi holder nær kontakt. Men det er også klart, at man på den albanske sider anstiller overvejelser om, at man kan sætte vesten ind med henblik på sine egne strategiske mål, mål, som vesten ikke er enig i. Det skal De også vide. Dog går det vestlige fællesskab af stater ind for en autonomistatus, som vi anser for stærkt påkrævet. Om det nu er et historisk perspektiv, er et legitimt spørgsmål, som parlamentsmedlemmer valgt ved frie valg rejser. At det debatteres, at man også i offentligheden tager disse problemer op, anser jeg på baggrund af de erfaringer, vi har gjort, for en selvfølge.
Men når jeg tænker det til ende i praksis, fru Pack - og jeg anmoder Dem om ikke at misforstå min holdning som utilbørlig kritik af Deres position, som jeg har forståelse for - så er der ingen vej uden om en stabiliseringsstrategi, så ufuldkommen den for øjeblikket end måtte være. Og i den sammenhæng får opnåelsen og dernæst implementeringen af en politisk overgangsløsning, som både Kosovo og Jugoslavien kan være med til, central betydning for Kosovo.
Set ud fra mit synspunkt er der kun dårligere alternativer til denne løsning. Derfor har jeg her over for Dem redegjort for, at vi af al kraft er nødt til at arbejde på en fredelig løsning sammen med vores partnere i kontaktgruppen og tillige i Den Europæiske Union og i andre institutioner. Dermed menes naturligvis også Norge, som har formandskabet i OSCE, i samme grad som alle andre, der gør sig bestræbelser i denne sag.

Formanden
Tak til formanden for Rådet.
Forhandlingen er afsluttet.
Jeg vil gerne ønske Willy Görlach god bedring. Jeg så, at han efter sit uheld endda nåede at være med til sidste del af forhandlingen.

Åbenhed i Unionen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0476/98) af Lööw for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om åbenhed i Den Europæiske Union.

Lööw
Hr. formand, baggrunden for denne betænkning er, at Amsterdam-traktaten er et stort fremskridt, hvad angår åbenhed og gennemskuelighed. Det var i øvrigt et stærkt krav fra Europa-Parlamentets side i forbindelse med arbejdet med den nye traktat. Da dette er et spørgsmål, som i så høj grad er i borgernes interesse og har med EU's demokratiske legitimitet at gøre, mente vi i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, at Parlamentet i en initiativbetænkning skulle skitsere principperne for, hvordan en sådan ny åbenhed skulle se ud, før Kommissionen forelægger sit første forslag til regelværk osv. Det forventes Kommissionen nemlig at gøre, når traktaten er blevet ratificeret. På det tidspunkt får Parlamentet lejlighed til at tage spørgsmålet op en gang til.
I udvalget har vi arbejdet grundigt med både en høring og et rundbordsmøde. Desuden har Parlamentets undersøgelsesafdeling udført en sammenlignende undersøgelse af medlemsstaternes lovgivning om offentlighed. Lovgivningen varierer meget fra medlemsstat til medlemsstat. Det skal måske påpeges, at der hverken i min betænkning eller i Amsterdam-traktaten gøres forsøg på at ændre forholdene i medlemsstaterne, det drejer sig om at skabe et regelværk, en ny kultur for åbenhed og gennemskuelighed i EU's institutioner. I traktaten tales der i øvrigt kun om åbenhed i Kommissionen, Rådet og Parlamentet, men i denne betænkning siger vi, at Parlamentet mener, at åbenheden skal omfatte alle institutioner i EU, selvom man må være klar over, at det kan være mere eller mindre muligt at gennemføre. Det siger sig selv, at f.eks. Europol har mindre mulighed for at offentliggøre dokumenter end mange andre institutioner.
I Amsterdam-traktaten er der en særlig omtale af borgernes ret til aktindsigt i dokumenter. Det er også det spørgsmål, jeg har lagt mest vægt på i betænkningen. Jeg deler den opfattelse, at det netop er borgernes ret til aktindsigt, der er fundamentet i offentlighedsprincippet. Borgerne skal kunne få indsigt i, på hvilket grundlag en beslutning er blevet truffet for at kunne bedømme, om de mener, at beslutningen er rigtig. Desuden kan åbenhed modvirke korruption, magtmisbrug og svig.
I store træk indebærer dette forslag, at alle vigtige indkommende dokumenter og udgående dokumenter inden for EU's institutioner skal være offentlige. Selvfølgelig kan der være hensyn, der gør, at dokumenter er fortrolige, men lovgivningen må nøje definere, i hvilke tilfælde et dokument kan gøres fortroligt. Det må ikke være vage og generelt formulerede årsager, så hellere en lang detaljeret liste med fortrolighedsårsager.
For at borgerne kan få oplyst, hvilke dokumenter, de kan anmode om, skal der oprettes offentlige registre og naturligvis metoder til at finde de dokumenter, der anmodes om, inden for institutionen. Den nye teknik, Internettet, skal gøre det muligt for borgere i hele EU at få adgang til registrene. Afstanden til Bruxelles behøver altså ikke længere at være en hindring for, at man fuldt ud kan udnytte den borgerlige ret til aktindsigt i dokumenter.
Udvalget var meget enigt, til trods for at der under arbejdet har været nogle, der har tvivlet på, at det var muligt at opnå bred opbakning til så radikale ændringer, som dette indebærer, og til trods for at forslagene er langt mere vidtrækkende, end det der er praksis i mange medlemmers hjemlande. Jeg vover også at håbe, at vi får en bred opbakning ved afstemningen, hvilket naturligvis ville lægge et stort pres på Kommissionen for at fremlægge et forslag, der imødekommer Parlamentets krav. Jeg har også talt med dem, der tvivler på, at Kommissionen virkelig vil gennemføre princippet om offentlige dokumenter, fordi det kræver en helt ny kultur. Jeg skal indrømme, at det vil kræve en stor indsats, og at det ikke bliver gratis. Det er ikke bare at formulere et nyt regelværk. Der skal nye administrative rutiner til, og også nyt teknisk udstyr, men især ressourcer til personaleuddannelse. Jeg kan ikke lade være med at tænke, at dette faktisk passer godt sammen med det nødvendige reformarbejde som formanden for Kommissionen lovede at iværksætte i går.
Selvom jeg taler meget om Kommissionen, må jeg understrege, at dette gælder alle EU's institutioner. Ikke mindst Rådet selv må overveje, hvordan det skal leve op til sit eget forslag i traktaten, og der er også mere at gøre for Parlamentet.
I betænkningen tager vi også en række spørgsmål op i forbindelse med andre sider af åbenhed og gennemskuelighed, f.eks. større mulighed for åbne møder, flere muligheder for anvendelse af Internettet til informationsspredning, men også udvidelse af kendskabet til, hvilke spørgsmål der diskuteres. Jeg vil ikke komme nærmere ind på det, for det kan ses i betænkningen. Jeg vil bruge den sidste del af taletiden på at kommentere ændringsforslagene.
De er allesammen blevet bedømt og afvist med stort flertal i udvalget. Da en ordfører skal være lydhør over for, hvad udvalget som helhed mener, synes jeg ikke, at jeg bør støtte dem, selvom jeg har sympati for et par af dem. Det gælder måske især de to ændringsforslag, der behandler den såkaldte oplysningsfrihed, som er et meget centralt og specielt begreb i de svenske offentlighedsprincipper. Det drejer sig om beskyttelse af tjenestemænd, der giver oplysninger til pressen. Det er en lovgivning, som ikke findes tilsvarende i de øvrige nordiske lande, og det er efter min mening i hvert fald i øjeblikket udsigtsløst, at forsøge at indføre den i EU.
Et andet ændringsforslag siger, at EU-lovgivningen ikke må tilsidesætte national lovgivning. Det er passende at slutte af med en kommentar til det. Jeg har den ambition med denne betænkning, at EU-reglerne på dette område skal være sådan, at alle stater skal kunne leve med dem, og reglerne skal ikke være i konflikt med nogen national lovgivning, heller ikke selvom den er meget vidtgående på nationalt plan.

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger, hjemme bebrejdes det os igen og igen, at vi befinder os fjernt fra borgerne og at vi skiller os ud. Denne bebrejdelse kan vi imødegå ved at sørge for øget gennemskuelighed og demokratisk kontrol. Det har Europas borgere krav på. Gennemskuelighed og demokratisk kontrol fører til nærdemokrati, som vi ikke må nøjes med kun at tænke på hvert femte år lige op til valgdagen. Der er stadig meget at gøre. Det viser ikke kun Lööw-betænkningen. Det viser også de 20 konklusioner i min udtalelse, som Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder godkendte enstemmigt.
Det vigtigste forekommer mig at være en forbedring af borgernes muligheder for information som kernepunkt i enhver form for gennemskuelighed. I den henseende har Finland og Sverige udviklet en misundelsesværdig kultur. Dette gode skandinaviske forbillede bør vi tage til os i hele Den Europæiske Union. Hvorfor skulle vi egentlig nægte borgerne en så omfattende indsigt som mulig i akter og dokumenter? Hvad forhindrer os egentlig i at udvide denne ret til også at omfatte f.eks. Parlamentets ordførere og andre? Hvorfor kan Rådet egentlig ikke arbejde offentligt i samme grad, som Europa-Parlamentet i vidt omfang gør det?
Hvorfor har repræsentanter for Rådet og Kommissionen deres faste plads i vores udvalg, men Parlamentet ikke den modsatte vej, i det mindste for ordførernes vedkommende? Mere gennemskuelighed alene er imidlertid ikke nok, hvis vi vil have øget nærdemokrati. Oven i muligheden for at gennemskue de politiske forløb og beslutningsprocesser skal borgerne have mulighed for medindflydelse. Den Europæiske Unions institutioner opfordres til at udvikle mekanismer, der gør det muligt for borgerne at give deres besyv med. Det er et demokratisk grundkrav. Når vi bygger fremtidens Europa op, har vi brug for, at alle har medindflydelse, ikke mindst for vores troværdigheds skyld.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, under den foregående forhandling lyttede jeg med stor tilfredshed til den nye rådsformands udtalelser om nødvendigheden af en proces med henblik på en europæisk forfatning og meddelelsen om, at der skal uarbejdes et charter om de grundlæggende rettigheder. Hvor stor min tilfredshed dermed er, kan måske de medlemmer af og kolleger i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål måle, som af mig i årevis har fået ørerne tudet fulde med dette krav og til gengæld har jeg ikke sjældent fået det svar, at det var tiden ikke moden til. Så hurtigt, hr. Herman, hr. Bourlanges, bliver tiden moden, men måske skal der også en rådsformand fra De Grønne til!
Med til den nødvendige dybtgående demokratiseringsproces hører også spørgsmålet om denne hurtige betænkning. Det er en i særlig grad forsinket del af demokratiseringen, vi behandler i dag, men måske skyldes det også en misforståelse. Vi taler i Europa-Parlamentet og i vores udvalg for det meste om gennemskuelighed, om information om myndighedernes arbejde, om public relations og om informationstjenester. Dermed åbenbarer vi den krise, demokratiet i EU er inde i, i højere grad end vi overvinder den.
Gennemskuelighed betyder klarhed. Det demokratiske begreb kunne være offentlighed. Det er denne offentlighed, Europas borgere har krav på: Offentlighed i lovgivningen, ikke gennemskuelighed, at lovgivningen lægges åbent frem, at administrationen offentligt begrunder alle sine akter, Parlamentets ret til at føre kontrol og få information, også i anden og tredje søjle, afgørelser og grundlaget for dem lægges åbent frem også i sager om indre sikkerhed og udenrigspolitik og borgernes ret til oplysning, ikke informationstjenester, pressetjenester og redegørelser over for offentligheden om de europæiske institutioner.
Det drejer sig ikke om gennemskuelighed og om begreber, som ikke spiller nogen rolle i den demokratiske tradition, men som snarere er public relations. Det drejer sig om menneskets ret til offentlighed som grundlag for demokrati!

Lenz
Hr. formand, det er ganske vist tilfældigt, at vi i denne uge drøfter en betænkning om åbenhed i Unionen, men dermed bliver fru Lööws tekst faktisk endnu mere aktuel. Havde der været mere gennemskuelighed og tillige mere åbenhed, ville Kommissionen og Europa-Parlamentet måske ikke i dag være kommet i den situation at skulle gennemføre de debatter, vi skal have i denne uge. Men også her er der brug for spilleregler, for så er åbenheden så meget desto mere til gavn for den pålidelige information af borgeren, som vi virkelig har brug for. Valgkampe påviser jo altid meget tydeligt underskuddene på dette område. Vi har dog ikke brug for charlataner, men for præcise oplysninger.
Lööw-betænkningen om åbenhed i Unionen gør et alvorligt forsøg på at give de bestemmelser herom, der er fastsat i Amsterdam-traktaten, netop denne præcise form. Dertil skal et mellem institutionerne afstemt kodeks tjene. Et vanskeligt, men virkelig nødvendigt foretagende. I hvert fald turde de fastsatte bestemmelser klart bringe øget offentlighed. En del af forslagene skal nok drøftes nærmere, selvom også institutioner som Domstolen, Den Europæiske Centralbank, Den Europæiske Revisonsret og Den Europæiske Investeringsbank skal inddrages.
Det er bestemt ønskværdigt - og i den henseende bifalder vi også Lööw-betænkningen - at Rådets og COREPER's afgørelser bliver mere gennemskuelige, ved at der gives øget adgang til dokumenterne, at EU's forvaltning skal give borgeren oplysning hurtigere og høfligere - ret beset en selvfølge - og at bevarelsen af de mange sprog præcis tjener formålet gennemskuelighed. I dag er det klart, at der skal gøres brug af moderne elektroniske teknikker. Vi skal dog heller ikke gå så vidt, som de fleste ændringsforslag, navnlig ændringsforslag 4, gør. Den samlede linje vil min gruppe imidlertid stemme for. Betænkningen kræver meget, og Europa-Parlamentet skal naturligvis også være klar over, at så skal de nødvendige finansielle og personalemæssige forudsætninger tilvejebringes for at undgå, at Kommissionen og alle de øvrige institutioner ikke igen bagefter siger, at den manglende effektivitet netop skyldes, at man ikke havde de nødvendige midler. Det er jo også grunden til dagens dilemma. Det vil jeg gerne undgå, og jeg håber, at denne betænkning om åbenhed i Unionen skaber det nødvendige grundlag derfor.

Thors
Hr. formand, som sagt er det et interessant sammentræf, at vi diskuterede administrationen i går - og i dag diskuterer vi åbenhed og spørgsmålet om, hvordan vi skal gøre Unionen mere troværdig. Der kom en grundlæggende sandhed frem i går: Vi har brug for en ensartet forvaltningspraksis, vi kan ikke fortsætte med 15 forskellige kulturer og 15 forskellige begreber. Det skaber bare grobund for rygter og uklarheder. Det, der foruroligede mig i går, var derimod, at formanden for Kommissionen ikke nævnte et ord om en tidsplan for det offentlighedsregelværk, som ordføreren efterlyser. Hvornår ser det dagens lys? Hvilke principper vil det indeholde?
Det betyder, at ansvaret ligger hos Parlamentet. Jeg er bange for, at Kommissionen hænger fast i, at il faut faire une profonde réflexion . Det betyder, at vi alle må støtte de principper, som Lööw har fremlagt i sin fremragende betænkning. Der er også nogle fremragende synspunkter i Gebhardts udtalelse. Vi skal have nogle regler, der indeholder klare rettigheder for borgerne og klare pligter for institutionerne. Det er vigtigt for at få nedbrudt den mistillid, der hersker, og få genoprettet troværdigheden i EU's institutioner.

Lataillade
Hr. formand, kære kolleger, den betænkning, der er fremlagt for os af fru Lööw, er en enestående betænkning, der forener forsigtighed og dristighed på et område, hvor det er vigtigt at holde balancen og være mådeholden. Dette så vi tydeligt ved forhandlingerne i går.
Ordføreren sagde, at en øget åbenhed er afgørende for Den Europæiske Unions fremtid. Borgerne opfatter ofte Unionen som langsommelig og bureaukratisk. Fru Lööw sagde ligeledes, at åbenheden kan virke som en forebyggelse af korruption og magtmisbrug.
Der er således to tungtvejende aspekter i denne betænkning, nemlig med hensyn til form og indhold. Formen vedrører ikke kun teksten, den vedrører også adfærden. Jeg mener, at vores ordfører har defineret dette godt. Det andet aspekt vedrører indholdet. Så længe de europæiske institutioner, os selv, men også Kommissionen - det diskuterede vi meget i går - ikke tilføjer vores arbejde - dette gælder for alle de informationer, der gives til Unionens borgere - de nødvendige elementer til forståelse, vil Europa ikke udvikle sig.
Vores pligt som medlemmer er at forbedre informationen til borgerne, hvis vi ønsker, at EU's aktioner og udviklingen af Europa modtages, som vi forventer. Denne betænkning forekommer os særlig velafbalanceret, hr. formand, og Gruppen Union for Europa stemmer med glæde for.

Sjöstedt
Hr. formand, større åbenhed i lovgivningen og forvaltningen er afgørende for demokratiseringen af EU. Åbenhed er det bedste middel mod korruption og dårlig forvaltning. Uden åbenhed kan offentligheden ikke kontrollere lovgiverne og stille dem til ansvar. Derfor bifalder jeg Lööw-betænkningen. Jeg er enig i langt de fleste af hendes synspunkter, selvom jeg mener, at man kunne være gået lidt længere og have været lidt klarere på nogle væsentlige punkter.
Det er tydeligt, at Kommissionen stadig ikke har forstået, hvad virkelig åbenhed indebærer. Det er der to aktuelle eksempler på. For det første viser tilfældet med afskedigelsen af tjenestemanden van Buitenen, som fortalte Parlamentet sandheden om noget bedrageri, Kommissionens autoritære holdning. Derfor er det nødvendigt med en oplysningsfrihed, der beskytter ansattes ret til at informere omverdenen uden risiko for straf, noget som jeg også har foreslået i et ændringsforslag. For det andet er Santers brev til den svenske statsminister, Göran Persson, en meget mærkelig foreteelse. Det er helt uacceptabelt, at Kommissionen rykker ud som en slags tankepoliti, når en af Unionens regeringschefer er fremkommet med en berettiget kritik af dens optræden.
Den svageste del af Lööw-betænkningen, er det, der vedrører åbne møder i Rådet. Det burde være en demokratisk selvfølge, at al lovgivning sker i offentlighed. Det er ikke det, som Lööw kræver. Hvorfor skulle EU's befolkninger lade sig nøje med mindre end, som i et normalt demokrati, at få fuld indsigt, når der skal tages beslutninger om nye love?
Også på to andre områder kan betænkningen forbedres med GUE/NGL-gruppens ændringsforslag. Det er vigtigt, at EU ikke indskrænker de nationale regler om åbenhed. At det kan blive resultatet af EU's overdrevne fortrolighed, bevises ikke mindst af Rådets indlæg til Domstolen i den såkaldte journalistsag. I indlægget fra Rådet sættes der direkte spørgsmålstegn ved nationale åbenhedsregler og nationale grundlag. Denne sag og flere andre viser behovet for at indføre hurtigere og billigere metoder til at gøre indsigelse imod beslutninger, hvor EU's institutioner har nægtet at udlevere oplysninger.
Større åbenhed er afgørende for demokratiseringen af EU. Derfor er det beklageligt, at interessen for dette spørgsmål i udvalget og også i ændringsforslagene først og fremmest hidrører fra medlemmer fra de nordiske lande og ikke fra andre lande. En vigtig og positiv betænkning som Lööw-betænkningen fortjener større opmærksomhed.

Amadeo
Hr. formand, Amsterdam-traktaten har udtrykkeligt indført begrebet åbenhed i de europæiske forvaltninger. I traktaten står der nemlig tydeligt, at de tre institutioners akter skal være offentlige. Det er efter vores mening hensigtsmæssigt, at denne åbenhed også kommer til at gælde for alle de europæiske organismer, og at den skal udvikles ved hjælp af andre midler, f.eks. offentlige møder, disponible forvaltninger, udarbejdelsen af nogle klarere og enklere tekster, en løsning på problemet med de mange sprog osv. Vi er af den opfattelse, at der skal være et reelt ønske om denne åbenhed, og at det ikke bare skal være snak. Det skal være et udtryk for en politisk vilje og tankegang, og ikke en rent bureaukratisk handling, der i den sidste ende skaber forvirring for netop at undgå at gøre rent bord, og som skjuler sandheden for os.
Vi spørger os selv, hvorvidt borgerne i dag kan føle sig som en vigtig del af en europæisk institutionssituation, der bliver stadig mere forvirret og kompleks. Hvorvidt kan vi få borgerne til at forstå institutionsmekanismerne, når de vedrører borgerne mest, og når de beslutninger, der træffes i Fællesskabets instanser, berører dagligdagen og har indflydelse på de daglige valg, hvis der så ikke eksisterer nogen midler til at inddrage borgerne selv i procedurerne og til at få dem til at forstå, hvad der ligger til grund for de trufne valg? Hvorvidt kan vi understrege den store afstand mellem institutionerne og borgerne uden at risikere at fremkalde den kvalme og den afvisning af Europa, som desværre er så tydelig i dag? Hvorvidt kan vi tale om uvilje uden at risikere definitivt at skabe afstand mellem borgerne og de steder, beslutningerne bliver truffet?
Det er ganske vist rigtigt, at den desværre så aktuelle sag med svindel og svig med de europæiske skatteyderes midler, en sag, der bliver tydeligere som følge af Europa-Parlamentets nægtelse af decharge for regnskabsåret 1996, kaster nogle alvorlige skygger over hele den udøvende magt i Fællesskabet. Men offentligheden skal alligevel have besked om denne sag. Det er vores pligt, og det er det netop i kraft af den opgave, som borgerne har pålagt os ved at vælge os som deres repræsentanter her i Parlamentet. Bagsiden af medaljen er, at vi risikerer at skabe en større uvilje hos borgerne.
Oplysningerne om den manglende valgtilslutning, som man har registreret rundt omkring i Europa ved de seneste valg, er nemlig et alvorligt tegn, der viser, at borgerne har mistet tilliden og hellere vil gå sig en søndagstur end at gå hen at stemme. Denne holdning er dog farlig, da sofavælgerne dels er afhængige af de valg, som andre - som regel de mere militante, der er tilhængere af de traditionelle partier - træffer for dem, og dels da de i det lange løb bliver ofre for de seneste demagogiske og populistiske svindlere.
Det er et særligt kendetegn for vores samfund i dag, der bygger på retsprincipperne, at borgerne inddrages i de politiske valg; valg, som det førhen var de nationale regeringer, der stod for, og som nu er vores fællesskabsinstansers privilegium. Borgerne har således ikke alene ret til at blive informeret om konsekvenserne af de politiske beslutninger, men også til at deltage i disse beslutninger. Selvom åbenheden skal omfatte alle de faciliteter, der gør det muligt for borgerne at få adgang til informationerne eller at få indblik i beslutningsmekanismerne, skal den demokratiske kontrol foruden borgernes deltagelse også omfatte en udøvelse af de kontrolmekanismer, der i den sidste ende vil bringe borgerne tættere på beslutningstagerne.

Maij-Weggen
Hr. formand, fru Lööws og hr. Broks betænkninger om åbenhed i de europæiske institutioner og om den måde, hvorpå kommissionsformanden vælges, kunne ikke være forelagt på et bedre tidspunkt. Hvad denne åbenhed angår, blev det i mandags endnu en gang tydeligt, at det europæiske bureaukratis lukkede bolværk skal brydes op. Gennem Amsterdam-traktaten forsøgte Parlamentet at gøre det ved at bede om obligatorisk åbenhed ved alle forberedende dokumenter i forbindelse med europæisk lovgivning og ved at bede om åbne møder i Rådet i forbindelse med lovgivning. Disse ønsker er kun for en ringe del opfyldt. Den hårde debat i går gør det endnu en gang tydeligt, at et nyt skridt er nødvendigt.
Jeg vil fortsætte med dette punkt. Efter min opfattelse er der behov for en lov, et europæisk direktiv, om åbenhed med hensyn til ledelsen på europæisk plan, således at borgerne og Parlamentet ikke er afhængige af tilfældige løfter, men af klar europæisk ret.
For så vidt angår kommissionsformanden, vil jeg fremsætte en lille bemærkning. Jeg støtter også Brok-betænkningen, men jeg synes dog, at det endnu en gang skal tydeliggøres i den kodeks, som Kommissionen nu foreslår, nemlig at europæiske kommissærer er der på den europæiske administrations vegne og på Europas vegne og ikke på deres nationale medlemsstaters vegne. Det er et af de punkter, som har ført til forfald, og det er en sag, som også hurtigst muligt skal fastlægges i en intern kodeks for Kommissionen. Det ville jeg lige understrege i forlængelse af Brok-betænkningen. Det var mine bemærkninger.

Lindqvist (ELDR).
Hr. formand, først vil jeg takke fru Lööw for en god betænkning. Den er en god begyndelse, men den er ikke vidtrækkende nok. Forslagene om oplysningsfrihed, offentlige rådsmøder ved lovgivning og mulighed for gratis at appellere beslutninger til Domstolen, hvis man nægtes oplysninger, er en styrkelse af betænkningen.
Vi er netop nu vidner til, hvad brud på åbenhed og offentlighed fører til. Vi havde måske undgået forhandlingen om et mistillidsvotum, hvis vi havde haft de regler om fuldstændig åbenhed, oplysningsfrihed osv., som er blevet taget op under denne forhandling. Den bedste og måske eneste metode, hvorpå man kan forhindre lignende debatter i fremtiden, er at åbne administrationen med et fælles register for indkommende oplysninger, med klare regler for, hvad der er offentligt tilgængeligt, og hvad der er fortroligt, og med oplysningsfrihed og åbne rådsmøder. Et bifald til betænkningen og de fem ændringsforslag!

Kaklamanis
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere ordføreren for hendes betænkning og rose den for to ting: For det første fordi den berører et emne, som Den Europæiske Union burde skamme sig over, og for det andet fordi den griber det an med konkrete forslag.
Jeg vil gerne nævne to eksempler for Dem. Det ene er, at der i hele verden, på hele kloden, kun findes to organer, der holder møde for lukkede døre: Det ene er Rådet for Den Europæiske Union, og det andet er Kinas Folkeforsamling. Og jeg må spørge mig selv, hvordan vi kan vedtage beslutningsforslag, der fordømmer Kina på grund af manglende demokrati og åbenhed, når Rådet for Den Europæiske Union gør nøjagtigt det samme. Det andet eksempel er forfølgelsen af en konkret embedsmand i Kommissionen. Ved De, hvad det er for et budskab, denne forfølgelse udsender? At de betaler embedsmændene og giver dem en god løn, for at de skal arbejde, se, høre, men ikke tale. Ikke engang tale med Europa-Parlamentet, fordi det ikke interesserer os, hvad man hører der foregår i Kommissionen. Min kompliment til ordførerne. Min gruppe vil stemme for deres betænkning.

Sierra González
Hr. formand, et samfunds demokratiske karakter defineres ved borgernes mulighed for at kende administratorernes identitet og deres handlinger, og ved at de som et resultat af denne viden om nødvendigt kan drage dem til ansvar og kontrollere de mål, der forfølges med de politiske aktioner. Ingen anden procedure kan forhindre magtmisbrug.
Men i Den Europæiske Union har man indtil videre hemmeligholdt grundlæggende oplysninger vedrørende retlige og indre anliggender for borgerne ved at udarbejde lovgivning i hemmelighed og tage beslutninger, uden at årsagerne til dem kendes, og for at kunne gøre det har man henholdt sig til begreber som lov og orden og indre sikkerhed, som har medført og stadig medfører, at institutionerne udvider fortrolighedsprincippet efter forgodtbefindende.
Det siges, at det er nødvendigt at arbejde hen imod en større åbenhed og offentlighed for at bringe Den Europæiske Unions institutioner nærmere borgerne, men det drejer sig om at give det europæiske samarbejde og institutionerne demokratisk legitimitet. Det er det, der er sagen. Der er taget skridt til det i Amsterdam-traktaten, men de er ikke tilstrækkelige. Administrationen udøver stadig en vilkårlig forvaltning med henblik på at begrænse oplysningerne, og denne vilkårlighed må fjernes.
I denne betænkning gøres der forsøg på at begrænse den europæiske administrations vilkårlige forvaltning - og derfor støtter vi den - og vi mener, at det er den kurs, der skal følges.
Bifald

Oreja
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke fru Lööw og Udvalget om Institutionelle Spørgsmål for at have udarbejdet denne betænkning, som vi vil være meget opmærksomme på i Europa-Kommissionen.
Traktaten pålægger os at fremsætte et forslag til retsakt for Parlamentet og Rådet, der skal øge åbenheden i vores institutionelle system, især hvad angår aktindsigt.
I øjeblikket er forskellige tjenestegrene i de forskellige institutioner i gang med at diskutere dette spørgsmål, og vi fra vores side fremsætter vores forslag, når traktaten træder i kraft. Det er et afgørende spørgsmål for det fremtidige forhold mellem de europæiske institutioner og borgerne, som skal være de egentlige hovedpersoner i integrationssystemet.
Amsterdam-processen endte med en traktat, der er meget entydig på dette område, for den indeholder en række punkter, der har direkte indvirkning på borgerne og på alle mennesker, på deres rettigheder, deres interesser og deres mest legitime mål.
Det er klart, at hemmelighedskræmmeri, uigennemsigtighed i procedurerne og institutionernes beslutninger, mistanken - den blotte mistanke - om at der kan være skjulte problemstillinger, ikke er befordrende for opbygningen af et positivt forhold mellem Unionens borgere og denne. Det er årsagen til, at åbenhed nævnes i Amsterdam-traktaten, og Kommissionen vil meget grundigt analysere denne betænkning, som kan hjælpe os med at forberede vores eget forslag, og vi vil også tage betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder i betragtning.
Jeg vil referere til nogle aspekter, der fremhæves i beslutningen.
For det første mener jeg, at teksten og især i sammenhæng med diskussionerne, har vist i hvilket omfang Amsterdam-traktatens bestemmelse ændrer de nuværende forhold. Med hensyn til aktindsigt er der i dag interinstitutionelle bestemmelser såvel som egne regler for hver institution. Men disse regler er baseret på de enkelte institutioners gode vilje, der knap nok understøttes af Domstolens beslutninger. Nu skaber traktaten en reel ret til åbenhed, der bør udmønte sig i en retsakt og i regler inden for institutionerne.
For det andet må vi være klar over, at en større frihed til aktindsigt ikke er et mål i sig selv, men skal give mulighed for en større åbenhed i procedurerne og en bedre vurdering af de politiske og institutionelle ansvar. Åbenheden kan hjælpe os til på en tydeligere måde at vise borgerne de enkelte institutioners aktiviteter, i stedet for at der fortsat er en forkert opfattelse af, at det drejer sig om beslutninger fra Bruxelles, der er bureaukratiske og langt væk fra virkeligheden. Her kan vi glæde os over den interinstitutionelle aftale om kvalitet i lovgivningen, som er en vigtigt skridt i retning af en lovgivning, der er mere forståelig for borgerne.
Og for det tredje - og dermed slutter jeg - vil jeg henvise til spørgsmålet om information, som flere talere har sigtet til. Der er ingen tvivl om, at god information er den vigtigste del af åbenheden. Uden information er det vanskeligt at få et gennemskueligt system, uden information er det umuligt at følge den linje, som Parlamentet har lagt. Vi er gået i gang. Offentliggørelse på Internettet af et stort antal dokumenter, gør det muligt for os at give konkret adgang til en lang række dokumenter, som pr. definition er offentlige, og som indtil i dag har været vanskelige at få adgang til. Det er nødvendigt at fortsætte i samme retning uden at glemme, at den skriftlige information, den mundtlige information og den direkte kontakt med borgerne fortsat er grundlæggende.
Dette er årsagerne til, at jeg igen lykønsker ordføreren med dette betydningsfulde arbejde, som vi vil være meget opmærksomme på, når vi fremsætter vores forslag til retsakt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted med det samme.

Afstemning
Berthu
Henstillingen til beslutning, der blev udarbejdet af Kommissionen til Rådet, om de valutakursaftaler, der er underskrevet af Frankrig og visse afrikanske lande i relation til CFA-francen og den comoriske franc, er umiddelbart en teknisk tekst, men afslører metoder, der er typiske for Bruxelles. Den viser, hvordan CFA-francen er omfattet af fællesskabskompetencer i strid med traktaten, hvordan de nationale prærogativer bliver overtrådt, og hvordan der lidt efter lidt bliver indgået kompromis med hensyn til franske interesser.
For det første sår disse valutakursaftaler ikke tvivl om den franske nationalbank, eftersom det drejer sig om en vekselgaranti med fast kurs til CFA-francen fra det franske finansministerium, det vil sige fra vores lands nationalbudget. På disse betingelser kunne man forestille sig, når man læser traktaten, at selvom francen erstattes af euroen, vil disse aftaler fortsat fuldt ud henhøre under Frankrigs kompetence, eftersom det er vores finansielle garanti, der står på spil, og Den Europæiske Centralbank egentlig ikke har noget med det at gøre. Det var den betydning, franskmændene i Maastricht-perioden lagde i artikel 109-5 i traktaten, hvori det fastsættes, at »Med forbehold af Fællesskabets kompetence og Fællesskabets aftaler for så vidt angår Den Økonomiske og Monetære Union, kan medlemsstaterne forhandle i internationale organer og indgå internationale aftaler«.
Men det var at gøre regnskab uden de europæiske institutioners magtbegær, og navnlig Kommissionen. Skønt forvaltningen af CFA-francen ikke risikerer at destabilisere euroen, i betragtning af de meget små summer vi taler om, har Kommissionen mod al fornuft og enhver juridisk logik besluttet ikke at anvende artikel 109-5, men derimod artikel 109-3, hvori proceduren til godkendelse af aftaler, der er underskrevet af Fællesskabet på det monetære område, fastsættes. Således giver artikel 1 i henstillingen os storsindet ret til at bevare aftalerne om CFA-francen, selvom vi i forvejen har denne ret. Desuden skal vi informere Kommisionen og Økonomiudvalget om alle projekter, der kan ændre disse aftaler og endda i nogle tilfælde fremlægge dem til godkendelse i Rådet. Alt dette udgør en klar overtrædelse af Frankrigs nationale kompetencer.
Oven i denne juridiske overtrædelse kommer overtrædelsen af franske interesser, som er et resultat af erstatningen af francen med euroen i relation til CFA-francen. Således medførte den finansielle garanti, som Frankrig gav CFA-francen, en betydelig handelsmæssig fordel for vores land, eftersom de europæiske børsmæglere nemmere kunne organisere deres transaktioner på grundlag af faste kurser. Fremover vil Frankrig altid give sin finansielle garanti, men denne vil komme alle landene i eurozonen til gode handelsmæssigt.
Endelig havde valutaaftalerne med CFA-francen tidligere en vis sammenhæng, eftersom garantien fra det franske finansministerium kunne iværksættes ud fra udsvingninger i francen, der også er styret af den franske nationalbank. Men fremover vil den franske garanti kunne gives ud fra udsvingninger i euroen, som de franske myndigheder kun vil have en perifær indflydelse på. Der er noget, der halter i systemets indre logik.
Denne afgivelse af Frankrigs kompetencer, plus tabet af vores handelsmæssige fordel, vil uden tvivl langsomt medføre en reducering af fransk indflydelse i de pågældende afrikanske lande.

Porto
Tilknytningen af Afrikas valutaer til euroen vil yderligere bidrage til euroens udbredelse og gør en yderligere indsats for at fremme den nødvendig. Det berører mig personligt, og det vil være en måde til at bringe de portugisisktalende lande i Afrika nærmere.
Betænkning af Lööw (A4-0476/98)

Schörling
Hr. formand, vi har nu stemt for Lööw-betænkningen, og det ønsker jeg hende tillykke med. Det er en vigtig betænkning, som kom i ellevte time, kan man vel sige, når man tænker på den diskussion, der har fundet sted her og i EU's institutioner i de seneste måneder, uger og ikke mindst i de seneste dage.
Vi indledte arbejdet med åbenhed og gennemskuelighed i Udvalget om Institutionelle Spørgsmål længe inden Amsterdam-traktaten. På det tidspunkt var det Bonde, der var ansvarlig for de dokumenter, der blev udarbejdet. I betænkningen behandles de foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre større åbenhed og gennemskuelighed, hvilket jo også er helt grundlæggende for den demokratiske kontrol, som ikke mindste Parlamentet skal udøve. Det drejer sig om offentlighedens adgang til oplysninger, om at oplysningerne naturligvis skal registreres, om offentlige møder og ikke mindst om tilgængelighed via Internettet og en ny, meget ansvarsfuld forvaltningsstruktur.
Åbenhed og gennemskuelighed drejer sig imidlertid ikke kun om oplysninger til offentligheden og om, hvordan man får adgang til dem, men også om åbenhed i hele beslutningsproceduren og i forvaltningen og om, hvordan de offentlige midler anvendes. Alt dette skal være gennemsyret af åbenhed og gennemskuelighed, ellers får vi aldrig en demokratisk institution, der fungerer godt.
I betænkningen betragtes bestemmelserne i Amsterdam-traktaten som et første skridt mod indførelse af et reelt offentlighedsprincip. Der skal imidlertid tages mange skridt endnu. Det ønsker jeg at påpege, for at vi ikke tror, at vi har fået en betænkning, som er tværgående og altomfattende. Et skridt, som efter min mening mangler, er det, der vedrører oplysningsfrihed. Det tror jeg, at Lööw er enig med mig i. Desværre vedtog Parlamentet ikke de ændringsforslag, som Sjöstedt og jeg hver især havde fremsat. Oplysningsfriheden, som jo også er en nordisk frihed, det vil sige retten til at give oplysninger til offentligheden og til offentliggørelse uden at risikere sanktioner eller straf og retten til anonymitet, er rettigheder, som skal eksistere. Jeg mener, at de indgår som en grundlæggende del af et reelt offentlighedsprincip. Det skal Parlamentet anerkende, og det skal sørge for, at det også bliver ændret i Amsterdam-traktaten eller i den næste traktat.

Berthu
Betænkningen af fru Lööw om åbenhed i Den Europæiske Union går i den rigtige retning, men er stadig alt for punktlig og lider under mangelen på et generelt perspektiv.
For det første er det rigtigt, at Amsterdam-traktaten anerkender borgernes ret til adgang til de europæiske institutioners dokumenter - denne ret burde i øvrigt længe have været en selvfølge - men til gengæld kan man bekymre sig om den manglende symmetri mellem Rådets og Kommissionens behandling. I en specifik artikel (207 ny) fastsættes Rådets vigtigste forpligtelser med hensyn til åbenhed, men mærkeligt nok eksisterer det tilsvarende ikke for Kommissionen. Den må ikke benytte sig af denne frihed til at prøve at gøre det hemmelighedskræmmeri, der omgiver forvaltningen af disse sager, og som vi i dag ser konsekvenserne af gennem gentagne skandaler og svindelsager, permanent.
Endnu mere alvorligt er det, at betænkningen af Lööw afholder sig fra at udvide perspektivet og ikke stiller det grundlæggende spørgsmål: Hviler hele den europæiske integrationspolitik, man har fulgt de seneste år, således i sit væsen ikke på manglende åbenhed? For Monnet-metoden, som det tyske formandskab her til morgen har talt så rosende om, har to sider: Det er en integrationspolitik, der sker langsomt, men det er også, og det glemmer man ofte at sige, en politik, hvis endelige formål aldrig udtrykkes klart over for borgerne, selvom de strategiske aktører for deres vedkommende er fuldstændig klar over det.
Denne metode er grundlæggende i strid med demokratiet. Det er muligt, at den ingen betydning havde, da Fællesskabet var i sin opstartsfase, men i dag har den dramatiske konsekvenser: Dels afgivelse af betydelig suverænitet, der sker på en halvskjult måde, dels en fuldstændig ignorering af offentligheden.
Vi må genoprette demokratiet i Europa, det vil sige træffe forholdsregler mod Monnet-metoden. Selvfølgelig vil dette måske betyde en opbremsning af den europæiske føderalisme. Men i dag må man vælge sine prioriteter: integration eller demokrati.

Blak, Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har i dag stemt for betænkningen om åbenhed. Vi går ind for offentlighedens aktindsigt i EU. Vi er også enige i de ændringsforslag, der pointerer, at nationale regler for åbenhed skal respekteres, og at man skal kunne anke til EF-Domstolen, hvis man nægtes aktindsigt. Til gengæld er vi ikke enige i, at samtlige rådsmøder skal være offentlige. Men det er ikke ensbetydende med, at Rådet derefter kan hemmeligholde beslutninger og protokoller. På samme måde mener vi, at embedsmænd skal følge visse regler, når det drejer sig om at udtale sig om interne sager, f.eks. personfølsomme oplysninger, ligesom i den danske forvaltning.

Darras
Denne betænkning kommer belejligt på et tidspunkt, hvor skepsisen over for, og endda fordømmelsen af, Den Europæiske Union tilsyneladende er god tone i dele af pressen og offentligheden.
Amsterdam-traktaten er udskældt af antieuropæere, skønt den udtrykkeligt introducerer begrebet åbenhed i traktaten om Unionen, idet den garanterer offentligheden adgang til Den Europæiske Unions dokumenter og fastslår, at de fælles beslutninger skal træffes med størst mulig respekt for princippet om åbenhed og så tæt som muligt på borgerne.
Jeg takker altså ordføreren for hendes arbejde, som forbereder os på tiden efter Amsterdam, idet den prøver at iværksætte nødvendige midler til forbedring af åbenhedsprocessen.
I betænkningen anmodes om, at den nye adfærdskodeks ikke kun gælder med henblik på Kommissionens, Rådets og Parlamentets dokumenter, men ligeledes for alle andre institutioner i Unionen, at den gældende praksis med offentlige møder i Rådet udbredes, og at der sættes en stopper for hemmelige erklæringer.
Desuden anmoder betænkningen om, at de lovgivningsmæssige forslag, udvalgsteksterne og andre vigtige dokumenter sendes ud på Internettet, således at borgerne kan informeres.
Dette er en hel vifte af foranstaltninger, der forekommer mig uundværlige for en bedre funktion af Den Europæiske Union og en højere grad af forståelse for Unionens handlinger hos borgerne. Jeg stemmer derfor for betænkningen og opfordrer Parlamentet til at gøre det samme.

Delcroix
Da jeg for nogle uger siden krydsede Rue Wiertz, blev jeg stoppet af en pige, der uden videre spurgte mig: »Hvad skal man gøre for at få adgang til Europa-Parlamentets bibliotek?«. Det var en tysk kvindelig studerende, der var ved at skrive sin hovedopgave, og som uden videre vanskeligheder havde kunnet konsultere Kommissionens dokumenter, men som fandt dørene lukkede i vores institution. Jeg underskrev naturligvis en adgangstilladelse, så hun kunne tage kontakt med vores bibliotekarer, der gjorde alt for at hjælpe hende i hendes søgen efter materiale om Den Europæiske Union.
Men i denne forbindelse undersøgte jeg åbenheden i de europæiske institutioner generelt og især i Parlamentet. Adgangen for offentligheden til dokumenter er væsentlig i denne forbindelse og fastsættes i Amsterdam-traktatens artikel 191a, stk. 2. Det er altså med god ret, at ordføreren sætter spørgsmålstegn ved vores system. Hvem fastsætter spillets regler? Formandskonferencen træffer afgørelse på dette område, uden at noget udvalg udtaler sig. Jeg anerkender uden anfægtelse, at beslutningen af 10. juli 1997 om offentlighedens adgang til Europa-Parlamentets dokumenter går i den rigtige retning.
For nylig, den 17. april 1998, traf Præsidiet en beslutning vedrørende de omkostninger, der er forbundet med videreførelsen af dokumenter. O.k, men spørgsmålet om adgang er så vigtigt, at det i virkeligheden vedrører samtlige parlamentsmedlemmer, for det er tæt forbundet med borgernes tiltro til Den Europæiske Union, og med det billede, de har af den. Gør vi i tilstrækkelig grad borgerne opmærksomme på det arbejde, vi udfører? Jeg er forbavset over den kontrast, der findes mellem den enorme mængde dokumenter, der er et resultat af det ofte glimrende udvalgsarbejde og disse dokumenters indvirkning på medierne og den offentlige mening. Hvordan kan vi forbedre alt det?
I betænkningen af Dury og Maij-Weggen, som forbereder regeringskonferencen, fremsættes et ønske om, at retten til adgang til EU's dokumenter bliver indskrevet i traktaten. På dette punkt har vores to kolleger opnået, hvad de ville. De anmodede også om, at dokumenterne er læsbare, at traktaterne opresumeres, omstruktureres og forenkles, og at landenes specielle bemærkninger og avancerede forbehold i forbindelse med Unionens lovgivning ligeledes offentliggøres. På alle disse punkter må vi gøre fremskridt.
Endelig skal man huske på, at andre betænkninger skal fuldende åbenheden. Denne begrænser sig ikke til adgang til dokumenter, hvor alvorligt dette emne end er. Under ratifikationen af Maastricht-traktaten hustandsomdelte visse stater traktaten. Men hermed glemte man, at den europæiske jargon skal forenkles og oversættes for at borgerne forstår, hvad der er på spil. Denne forenkling er også nødvendig med hensyn til beslutningsprocedurerne. Jo mere Europa nærmer sig den demokratiske model i de stater, det består af, jo bedre vil borgerne kunne forlige sig med den. Amsterdam-traktaten er et fremskridt i denne retning, men vejen mod åbenhed er endnu lang.
Det er Europas problem i opbygningen mellem nationer og føderation. Men ikke desto mindre er princippet om de tværnationale lister ved at udvikle den europæiske bevidsthedsfølelse.

Deprez
Opbygningen af Europa har et handicap med hensyn til offentlighedens tiltro, et handicap, der i dag bliver større på grund af det afskyelige klima, der i nogle måneder har forgiftet den europæiske atmosfære.
Betænkningen, som vi i dag behandler, kommer på et godt tidspunkt. Mere end nogensinde er det nødvendigt med åbenhed for en tilfredsstillende fortsættelse af den europæiske opbygning.
Jeg glæder mig over, at vores ordfører ikke begrænser den større åbenhed til kun at omfatte offentlighedens adgang til fællesskabsdokumenter, og at hun udvider anvendelsen af konceptet til en større åbning af Rådets møder, når det træffer lovgivningsmæssige afgørelser, til en øget anvendelse af forbedrede og hurtige kommunikationsmidler eller til en større forenkling af teksterne, til bevarelse af institutionernes flersprogethed og til forbedring af informationskampagner om Den Europæiske Union.
For mit vedkommende ville jeg især understrege det faktum, at de nuværende grunde til afvigelse fra åbenheden bør defineres bedre og på en mere restriktiv måde, eftersom det er tydeligt for enhver, at en vis tiltro - eller endda en betydelig tiltro - nogen gange ikke kun er ønskelig, men også i høj grad uundværlig i behandlingen af vanskelige eller afgørende sager.
Mere generelt hører jeg til dem, der mener, at udarbejdelsen af en ny adfærdskodeks med en udvidelse til alle fællesskabsinstitutioner sikkert vil være kilde til en betydelig klarhed og en yderst nødvendig genvinding af disses troværdighed.
Endelig mener jeg også, at det er glædeligt, at vores ordfører opfordrer til »at forbedre kvaliteten af EF-lovgivningens affattelse, der kan føre til klarere og enklere tekster i fremtiden«. Ulæseligheden af vores lovtekster er desværre ikke kun de europæiske institutioners problem. Mange af medlemsstaterne kan således vinde meget ved at styrke og kodificere deres lovgivning. Dette er endnu en grund til, at Unionen viser et godt eksempel!

Lindholm
I lyset af ikke mindst den sidste tids beskyldninger om svig og bedrageri i Kommissionen, håber jeg, at Parlamentet med stort flertal vedtager Lööw-betænkningen om åbenhed i EU.
Jeg er overbevist om, at et reelt offentlighedsprincip bliver et effektivt instrument i kampen mod svig og bedrageri i EU's institutioner og dermed bidrager til, at borgernes i dag berettigede mistænksomhed og bristede tillid ændres.
Det der mangler er den såkaldte beskyttelse af oplysningsfriheden, hvilket i virkeligheden er en forudsætning for at åbenheden og offentlighedsprincippet kan fungere optimalt.
Den seneste tids begivenheder med suspensionen af en tjenestemand, som informerede Parlamentet om uregelmæssigheder i Kommissionen, viser med al ønskelig tydelighed, hvor nødvendig beskyttelsen af oplysningsfriheden er. Der er derfor mit håb, at der snarest indføres en beskyttelse af oplysningsfriheden i EU.

Formanden
Afstemningen er afsluttet.
Mødet udsat kl. 13.10 og genoptaget kl. 15.00

EP's godkendelse af Kommissionens formand
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0488/98) af Brok for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål om de institutionelle følger af Europa-Parlamentets godkendelse af Kommissionens formand og om kommissionsmedlemmernes uafhængighed.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, med gennemførelsen af Amsterdam-traktaten får Europa-Parlamentet nye muligheder at bestemme institutionernes gensidige relationer. Sammenfatter man nemlig Amsterdam-traktaten med gængse ord, må det siges, at Det Europæiske Råd kun har ret til at foreslå en formand for Kommissionen, og at den egentlige ret til at vælge ham tilkommer Europa-Parlamentet. Det medfører en ny kvalitet i relationerne, og vi bliver også nødt til afstemme os efter hinanden i de procedurer, som skal indføres med henblik herpå i sommerens og efterårets løb.
Det er i den sammenhæng nødvendigt, at også de politiske grupperinger på forhånd benytter sig af denne nye chance, og derfor anser Udvalget om Institutionelle Spørgsmål og jeg personlig det for rigtigt, at over tid gennemføres Jacques Delors' forslag om, at de store politiske grupperinger i valgkampen foreslår deres kandidat til embedet som formand for Kommissionen. Jeg mener, at dette er uhyre vigtigt, fordi det gør europæisk politik til et spørgsmål om personer og dermed kan vække øget interesse i befolkningen for den europæiske tanke.
Det synes derudover at være vigtigt, at Det Europæiske Råd og regeringerne accepterer selve resultatet af valget til Europa-Parlamentet som afgørende for indstillingen. Derfor anser vi det for forkert, at formandskabet agter at indstille Rådets kandidat ni dage før valget til Europa-Parlamentet, for på det tidspunkt kender Det Europæiske Råd endnu ikke resultatet af valget til Europa-Parlamentet. I så tilfælde ville der kunne blive fremsat et forslag, der ikke kan bringes i overensstemmelse med valgresultatet.
Konsekvensen heraf er, at der efter valget til Europa-Parlamentet skal afholdes et ekstraordinært topmøde, for at der kan foreslås en kandidat i overensstemmelse med det flertalsforhold, der bliver resultatet af dette valg, en kandidat, som har mulighed for at vinde Europa-Parlamentets tillid. Her bliver vi nok nødt til at gå nye veje for at komme fremad. Derfor vil vi lægge stor vægt på, at der forhandles med den kandidat, Det Europæiske Råd indstiller, for at finde et grundlag, der er i overensstemmelse med den indstillede formands politiske målsætninger og som er i overensstemmelse med kvaliteten af de interinstitutionelle relationer og tillige med de kriterier, som han skal efterleve sammen med regeringerne ved indstillingen af de øvrige medlemmer af Kommissionen. Også her får den indstillede og af Europa-Parlamentet godkendte formand for Kommissionen jo nye muligheder, for medlemsstaternes regeringer kan kun fremsætte forslag efter fælles overenskomst med den pågældende formand for Kommissionen.
Dermed har den pågældende formand for Kommissionen også ansvaret for, at et andet af Europa-Parlamentets krav gennemføres, nemlig at der i den nye Kommission sikres en fornuftig balance mellem kønnene og mellem de væsentlige politiske retninger i Den Europæiske Union, så den på et bredt grundlag kan leve op til sit virke. Det er efter vores mening tillige en væsentlig betingelse for, hvorledes høringerne af kandidaterne gennemføres. I den henseende skal der ud fra erfaringerne i 1995 ske en række forbedringer.
Det er endvidere uhyre vigtigt at gøre det klart, at Kommissionens uafhængighed styrkes, idet interessekonflikter undgås ved, at det sikres, at eksterne interesser lægges åbent frem og ved, at der er en forpligtelse til ikke at deltage i drøftelser eller lignende i beretningen nævnte ting. Jeg tror, at vi så kan undgå en del af det, vi kritiserer i dag. Derudover er der også nye muligheder for her i højere grad at kræve kommissærer stillet til ansvar politisk - således som vi er vant til det for ministres vedkommende på det nationale plan - for at gøre det muligt at foretage afskedigelser og give Kommissionens formand mulighed for - således som bestemmelserne er i Amsterdam-traktaten - at fratage kommissærer, der har begået en alvorlig politisk forseelse, deres ansvarsområder. En del af det, vi drøfter i disse timer, ville ikke være nødvendigt med et sådant instrumentarium, fordi der ville være flere muligheder for at ordne sagerne.
Om muligt inden sommerferien og efter valget til Europa-Parlamentet bør formanden for Kommissionen fremsætte sine forslag, som der så skal stemmes om så hurtigt som muligt, så proceduren med godkendelsen af de enkelte kommissærer kan indledes. Jeg tror, at vi med den tidsplan, vi har forelagt, kan finde en vej, som også Rådet og den fremtidige Kommissionen kan erklære sig tilfreds med, for på denne måde at nå frem til et grundlag for nye gensidige relationer mellem institutionerne, som kommer til at betyde en ny kvalitet for Europa.

Anastassopoulos
. (EL) Hr. formand, den betænkning, som Parlamentet i dag får forelagt af vores gode tyske kollega, hr. Elmar Brok, er i virkeligheden en fortsættelse og fuldendelse af et forslag til betænkning, som var udarbejdet af en anden af vores gode kolleger, hr. Giampaolo d'Andrea, som i mellemtiden er blevet udnævnt til viceminister i den italienske regering og har forladt Parlamentet.
Dette er en betænkning, hvis hovedprincipper jeg tror Parlamentet vil kunne vedtage meget nemt og uden væsentlige forbehold, da Elmar Brok har udformet den - naturligvis i samråd med Udvalget om Institutionelle Spørgsmål - således at den dækker de fleste af de følsomme spørgsmål, der måtte være her i Parlamentet. Det er også endnu et bevis på, at Parlamentet, i hvert fald i nogle tilfælde - og det er heldigvis mange - handler i tide og endda er forud for traktaterne og deres angivelser for fremtiden.
Vi taler om Europa-Parlamentets godkendelse af Kommissionens formand, som er en væsentlig ændring, der indføres med Amsterdam-traktaten, og som er en legitimisering af den ene del af de to magtfaktorer, der udgør Den Europæiske Union, hvis vi godtager den definition, at Den Europæiske Union er en forening af befolkninger og stater.
I dette tilfælde bliver staternes, og stats- og regeringsledernes forslag om udpegelse af Kommissionens formand legitimeret via Europa-Parlamentets medlemmer. Det er et meget betydningsfuldt institutionelt skridt, og hvis ratificeringen af Amsterdam-traktaten afsluttes ved udgangen af marts, som vi håber, den gør, vil den træde i kraft i maj, og straks efter valget af medlemmerne af Europa-Parlamentet vil denne vigtige nye bestemmelse kunne anvendes for første gang.
Jeg er helt enig med Elmar Broks bemærkning om det uheldige i, at Det Europæiske Råd skal mødes i Köln blot en uge før valget til Europa-Parlamentet. Jeg kan ikke forstå, hvis resultatet af de europæiske valg ikke skal have nogen indflydelse på medlemsstaternes forslag til formand for Kommissionen. Her er vi nødt til at stå fast og kæmpe for at få en ændring igennem. Vi er nu i januar, og vi er nødt til at gøre det.
Jeg vil ikke sige så meget mere, blot at det er min mening og ligeledes Retsudvalgets mening, at Parlamentet altid bør tolke traktaterne med politisk fantasi, men uden at fjerne sig for langt fra traktaternes bogstav, for så kan vi skabe flere problemer, end vi løser. Traktaterne har nogle huller, som skal fyldes, men det vigtigste lige nu er, at vi gennemfører Amsterdam-traktaten korrekt i juli.

Delcroix
Hr. formand, den betænkning, som er forelagt for Dem - og som jeg i øvrigt lykønsker ordføreren for - vedrører fremtiden - til forskel fra tidligere debatter - og navnlig forbindelserne mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet med henblik på en større grad af demokrati i vores institutioner. Hvem er denne betænkning henvendt til? Jeg mener, at den først og fremmest er henvendt til os, til Europa-Parlamentet, det er et dokument til intern overvejelse - og jeg takker i øvrigt Udvalget om Institutionelle Spørgsmål for at have udarbejdet det - og dernæst til de andre institutioner, som vi skal finde en balance med.
I betænkningen behandles tre grupper. For det første med henblik på de nye dele i Amsterdam-traktaten, for det andet elementer til effektivisering af valgkampagner, mere nøjagtigt Delors' forslag, og endelig en model til demokrati, der er mere åben, mere klar og mere retfærdig.
Med hensyn til Amsterdam-traktaten har tre nyheder draget fordel, uden at forråde den, af det almindelige valg, og blandt disse nyheder - hr. Brok har allerede sagt det - er der de samstemmende udtalelser, det vil sige obligatoriske for alle parter: den første med hensyn til den person, der skal foreslåes til posten som formand for Kommissionen, og som sammen med regeringerne skal udpege kommissærerne, en anden samstemmende udtalelse vedrørende det samlede kollegium, der er sammensat af formanden og kommissærerne, og det faktum, at denne Kommission vil arbejde ifølge de politiske retningslinjer, der er fastsat af formanden.
Her ser man, hvilken vigtig rolle, Europa-Parlament har, og nødvendigheden af at have et flertal bag sig, og man skimter omridset af en Europæisk Union, hvor en udøvende institution - Kommissionen - indsættes af to lovgivende institutioner, hvoraf den ene repræsenterer borgerne - Parlamentet - og den anden repræsenterer medlemsstaterne - Rådet. Det er en treenighed, der er skrøbelig, og man må derfor udvise stor imødekommenhed for at nå til denne balance.
Men med den påtænkte tilføjelse i Amsterdam-traktaten er det tydeligt, at hverken Rådet eller Europa-Parlamentet har kapaciteten til selv at indsætte deres udøvende magt uden at tage hensyn til den andens holdning. De er altså tvunget eller i hvert fald stærkt opfordret til at enes og forhandle om sammensætningen, de politiske retningslinjer og Kommissionens funktion. Parlamentet råder således i dag over en kapacitet til at spille en voksende rolle, der er klart større med indsættelsen af Kommissionens medlemskollegium. Det er noget nyt, og jeg tror, at man må vænne sig til det, hvilket sandsynligvis ikke er nemt.
Den anden overvejelse vedrører kampagneførelsen. Inderst inde ved alle, at for at en kampagne skal lykkes, må man gøre den personlig, og man var således modtagelig over for Delors' forslag. Problemet er, at vores strukturer endnu ikke er klar til at modtage det, navnlig de politiske partier. Det er derfor sandsynligt, at dette endnu ikke fungerer ved det kommende valg, men sandsynligvis først ved det næste, og at man må vænne sig til det. Jeg mener under alle omstændigheder, at processen til udpegelse af kandidaten til formandskabet ikke kan påbegyndes, før vælgerne har udtrykt sig, om ikke andet så af respekt for borgerne, som har en vælgerrolle for Det Europæiske Parlament. Endelig er Parlamentet en kilde, som medlemsstaternes regeringer kan benytte sig af, når de sammensætter deres regeringer, enten ministre eller statssekretærer, og man kan undres over, at de europæiske strukturer ikke kan gøre mere, navnlig for sammensætningen af Kommissionen.
Og endelig vil jeg sige som afslutning, at jeg blev glædeligt overrasket af erklæringen her til morgen fra Rådets repræsentant, som sagde, at Amsterdam-traktaten har tildelt Parlamentet nye rettigheder og vigtige beføjelser, og som dernæst tilføjede, at inden for rammerne af regeringskonferencen er det tilrådeligt at give Europa-Parlamentet en endnu vigtigere rolle med hensyn til indsættelsen af Kommissionen end den, der er fastsat i Amsterdam-traktaten. Vi har åbenbart indtil nu været for beskedne.

Frischenschlager
Hr. formand, denne betænkning vedrører et meget væsentligt aspekt af Den Europæiske Unions politiske forfatning, for hvis det gennemføres, finder der en meget væsentlig parlamentarisering og dermed demokratisering sted af Den Europæiske Union. Vi må tage til efterretning, at EU-politik i meget lang tid har været et rent regeringsdomæne. Nu når vi efterhånden frem til, at Den Europæiske Union nærmer sig bestemte standarder for et parlamentarisk demokrati, og det er meget vigtigt og meget positivt.
Jeg anser det for meget vigtigt, at også valget til Europa-Parlamentet derigennem får betydelig større politisk vægt. Når nu repræsentanterne for befolkningen i Den Europæiske Union får ret til betydelig medindflydelse på besættelsen af de højeste embeder inden for Den Europæiske Unions udøvende magt, kan de dermed også i væsentlig højere grad øve indflydelse på Kommissionens politik. Jeg anser det for meget vigtigt, at det næste skridt nu også tages, nemlig at forankre Kommissionens og de enkelte kommissærers ansvar over for Parlamentet i Den Europæiske Unions politiske forskrifter. Nødvendigheden deraf har vi jo måttet indse netop under disse dages debat.
Grundtanken er jo følgende: Vi vil have en stærk Europæisk Union, en Union, som også har gennemslagskraft over for de nationale interesser. Men en Europæisk Union med så megen kompetence og indflydelse har brug for en tvillingbroder eller -søster. Det er demokratiet. Denne betænkning viser os på et betydningsfuldt område, at vi kan komme videre hen imod en demokratisk Europæisk Union, hvis det, der foreslås i denne betænkning, realiseres.

Cardona
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionen er stadig til stede her i salen og deltager i dag i vores debat ... Det synes jeg er godt. Det er virkeliggørelse af politik i bedste betydning. Og jeg yder i al beskedenhed mit bidrag til denne debat. Jeg skal derfor ikke nu gentage det, som jeg allerede har givet udtryk for i udvalget med hensyn til min uenighed i nogle af de løsninger, som hr. Brok lægger frem i sin betænkning.
Det gælder forslagene om at styrke Kommissionens karakter af regering, at der under valgkampen forud for Europa-Parlamentsvalget skal foreslås en kandidat til hvervet som formand for Kommissionen, og at et betydeligt antal af Europa-Parlamentets medlemmer skal indgå som medlemmer af Kommissionen.
Jeg vil imidlertid også gerne sige, at jeg som noget meget positivt bifalder bestemmelsen om, at formanden for Kommissionen i højere grad skal holdes politisk ansvarlig. Af denne bestemmelse, der fremgår af Amsterdam-traktaten, følger, at regeringerne i medlemsstaterne efter fælles overenskomst udnævner en formand for Kommissionen, hvad der altså betyder, at de skal udvise større eftertænksomhed i udvælgelsen. Europa-Parlamentet har en særdeles vigtig rolle i kraft af godkendelsesafstemningen vedrørende både formanden og de enkelte kommissærer. Man kan kun bifalde, at formanden får større ansvar og større politisk autoritet, og det er i dag mere end nogensinde noget, som vi alle bør bifalde. Bare udvalget dog havde vedtaget et af mine forslag om, at der i perioden mellem, at formanden og hans program er foreslået, og afstemningen herom skulle være en periode til forhandlinger, til afpasning af interesser og til at finde en stærk og politisk troværdig personlighed med den nødvendige autoritet over for Kommissionen. Europa mangler en sådan bestemmelse.

Voggenhuber
Hr. formand, jeg er i vidt omfang enig i denne betænkning, men vil gerne tage et centralt punkt op, som jeg ikke er enig i, nemlig denne betænknings forsøg på at koble indstillingen af formanden sammen med valget til Europa-Parlamentet, hvilket allerede hr. Delors foreslog. Det er jeg ikke enig i, fordi konsekvenserne af dette forslag på ingen måde er gennemtænkt i konstitutionel henseende og fordi de på ligefrem dramatisk vis afslører dilemmaet i vores integrationsmetode.
Formanden for Rådet bifaldt i dag Jean Monnet-metoden, integrationspolitikkens pragmatisme. Det var den metode, som med diskrete projekter banede vejen og udløste flere former for dynamik. Jeg mener, at den aktuelle situation er helt anderledes, og jeg er derfor overordentlig tilfreds med, at formanden for Rådet her for første gang sagde, at der var behov for en forfatningsproces. Det er nemlig præcis den metode, som ikke længere fører ind i fremtiden. Hvad skal dette valg af en formand for Kommissionen til for, som så alligevel ikke er et reelt valg?
Hvorledes kan et parlament degradere valget af sig selv til et pseudovalg af et udøvende organ? I hvilken retning går dette pseudovalg af en formand for Kommissionen? I retning af et demokratisk præsidentstyre? I retning af en føderal model? Eller skal formanden for Kommissionen være medlem af Europa-Parlamentet og i bekræftende fald, hvorfor? På grundlag af hvilken konstitutionel vision? Jeg tror, den tid er forbi, hvor nogen vil forvandle denne ophobning af magt i EU til et demokrati med sådanne pragmatiske fremstød ét for ét. Den Europæiske Union kan fra nu af kun forvandles til et demokrati ved hjælp af en forfatningsproces.

Dell'Alba
Hr. formand, ærede kolleger, formanden for Rådet holdt her til morgen en glimrende og meget vigtig tale, som der uden tvivl også var stor enighed om. Her om eftermiddagen på denne tirsdag, som vi har sat af til at behandle forbindelserne til Rådet, og hvor vi drøfter en tekst, der drejer sig om de forbindelser, som Rådet bør have til Europa-Parlamentet med hensyn til et så følsomt område - på hvilket Parlamentet som følge af Amsterdam-traktaten råder over de beføjelser, der har ført til vores kollega Broks udmærkede arbejde - er Rådet dog fraværende. Jeg kan ikke se Rådet, og tillad mig at sige, at det ærligt talt forekommer mig at være en holdning, der ikke er begyndelsen på et formandskab værdig, også når man tænker på ordføreren Brok, som tidligere var talsmand for Europa-Parlamentet i den arbejdsgruppe, der forhandlede om Amsterdam-traktaten. Formandskabet kunne godt have vist en lidt større interesse for en så vigtig betænkning. Derfor må vi gøre, som man siger i Italien, kommissær Oreja, nemlig tale til den ene, så den anden også hører det, hvorefter vi sender protokollen til det tyske formandskab.
Jeg støtter kraftigt betænkningen af vores kollega Brok, og hvis vi vedtager den, som den er, uden de ændringsforslag, der forsøger at gøre den til en Brok light , er det efter min mening en glimrende måde at imødegå den næste femårsperiode på, med en Kommission, der kan klare de udfordringer, som Den Europæiske Union skal tage op. Jeg håber, at Parlamentet vedtager mit ændringsforslag, der er rettet mod Det Europæiske Råd, og med hvilket jeg ønsker, at Rådet bliver klar over, at en fastlæggelse af datoen for Det Europæiske Råds møde til den 3. og 4. juni vil gå ud over hele den plan, som Amsterdam-traktaten giver os. Jeg beder det tyske formandskab om at indse, at det er nødvendigt at flytte enten Rådets møde eller også den dato, hvor den udpegede formand bliver valgt.
Jeg håber, at dette også vil kunne ske gennem protokollen.

Berthu
Hr. formand, i det parlamentariske liv er der forfærdelige sammentræf. Dette gælder for hr. Broks betænkning. På et tidspunkt hvor alle anerkender, at Kommissionen er gennemsyret af svig, har Udvalget om Institutionelle Spørgsmål netop foreslået os at skabe en slags europæisk regering og således foregribe Amsterdam-traktaten.
Ved denne lejlighed disker man endnu en gang op med den gamle teori om Kommissionens uafhængighed, som føderalisterne tilsyneladende anser for et centralt element i deres ideologi, men som jeg, for mit vedkommende, snarere anser for noget, der er grundlæggende forkert, og som ødelægger de europæiske institutioner.
I den beslutning, der er fremlagt for Dem, foreslås det således at styrke konceptet med Kommissionens uafhængighed, det vil sige, og jeg citerer: »at bevare Kommissionens rolle som beskytter af Fællesskabets interesser, traktatens vogter og indehaver af eneretten til lovgivningsinitiativer«. Dette er et udtryk for en næsten forgudelse af en Kommission, der er ren og uskyldig, og som forsvarer Unionens generelle interesser, og til hvilken man med rette kunne give væsentlige beføjelser.
Selvfølgelig drejer det sig for det ærede parlamentsmedlem, som har udarbejdet disse linjer, uden tvivl om at styrke Kommissionens uafhængighed over for Rådet eller medlemsstaterne og ikke over for Europa-Parlamentet. Men desværre er praksis noget helt andet, og det viser sig, at den alvorligste sanktion, der for nylig blev foretaget af Kommissionen over for en af dens funktionærer, ramte hr. van Buitenen, hvis fejl var, at han havde videresendt kompromitterende dokumenter til netop vores Parlament. Således har uafhængighedsideologien givet Kommissionen en fornemmelse af overlegenhed og straffrihed, der har fremmet en slap adfærd, som sikkert er langt værre, end man kan forestille sig i dag.
Det er for at få fat om nældens rod, at vi bekæmper denne ideologi, at vi vil underkaste Kommissionen en grundig kontrol, der skal foretages af Parlamentet og af medlemsstaterne samlet i Rådet, og i denne ånd minder jeg mine kære kolleger om, hvor vigtigt det er, at De på torsdag stemmer for det mistillidsvotum, der er fremsat på initiativ af min gruppe, men som er underskrevet af medlemmer fra alle de politiske grupper i Parlamentet.

Hager
Hr. formand, med denne betænkning har ordføreren overtaget en tung arv. Men ved hjælp af gode kompromisændringsforslag fik han den igennem udvalget. Det må jeg gratulere ham med, selvom han ikke er til stede. Jeg vil gerne i forbindelse med betænkningen ud over den indskrænkende kritik, som hr. Voggenhuber allerede har fremsat, lige berøre endnu et emne, som ikke tages op i betænkningen og som på grundlag af traktatsituationen heller ikke kan behandles.
Jeg har allerede ved flere lejlighder gjort opmærksom på, at jeg anser den omstændighed, at det er medlemsstaterne, der udnævner medlemmerne af Kommissionen, for at være en systemet iboende fejl i EU's institutionelle maskineri. Det medfører nemlig naturnødvendigt en spænding mellem forventningen blandt borgerne i den medlemsstat, kommissionsmedlemmet kommer fra, og samme medlems pligt til kun at varetage Unionens interesser. Jeg mener i det mindste, at det er en af årsagerne til de aktuelle problemer, og er af den opfattelse, at der også bør tages hensyn til dette problem under drøftelsen af reformen af institutionerne.

Schäfer
Hr. formand, kære kolleger, i denne usædvanlige uge indtager Europa-Parlamentet i dobbelt forstand position til det udøvende organ. Vi træffer på den ene side - sådan lyder termen - afgørelse om det destruktive mistillidsvotum til Kommissionen, og vi fastsætter på den anden side, hvorledes vores beføjelser til at godkende kan udnyttes konstruktivt i forbindelse med den nye Kommission. Det gælder den øgede parlamentarisering. Det er hovedbudskabet i Amsterdam-traktaten. Parlamentarisering betyder lovgivning på lige fod, fuld budgetkompetence og valg af samt kontrol med det udøvende organ. Dermed forbinder vi konkrete krav.
Den nye formand for Kommissionen skal godkendes ved en afstemning i Europa-Parlamentet. Derfor må kandidaten ikke udpeges inden valget. Og mere endnu: Med hensyn til fremtiden ønsker jeg, at de store partigrupperinger går ind i valgkampen forud for valget til Europa-Parlamentet med en supranational spidskandidat, som stræber efter embedet som formand for Kommissionen. Et betydeligt antal af kommissærerne i kollegiet bør være medlemmer af Europa-Parlamentet. I dag er der som bekendt allerede syv. Den nuværende andel af kvinder på 25 % skal øges yderligere.
Endvidere skal de politiske strømninger, som udgør båndbredden i den europæiske forfatningskonsensus, genfindes i Kommissionen. Last but not least skal også de enkelte medlemmer personligt kunne drages til politisk ansvar for deres ansvarsområde. Europa-Parlamentet viste ved indsættelsen i 1994, at det udnytter sine beføjelser både i forbindelse med høringen af hvert enkelt medlem og i forbindelse med afstemningen om godkendelse af kollegiet. Der er sket meget siden da. Det nye forhold mellem Europa-Parlament og Kommission skal endvidere bygge på en adfærdskodeks og på interinstitutionelle aftaler. Brok-betænkningen dokumenterer vores øgede selvbevidsthed og vores fælles ansvar for Den Europæiske Union.

Corbett
Hr. formand, de nye tiltag i Amsterdam-traktaten omfatter bl.a, at Parlamentet i fremtiden skal vælge formanden for Kommissionen efter forslag fra de nationale regeringer, ligesom Maastricht-traktaten i sin tid fastsatte, at kommissærkollegiet ville være underlagt et tillidsvotum fra Europa-Parlamentet.
Dette er meget vigtigt for demokratiseringen af Den Europæiske Union. Det understreger, at kommissærerne ikke er tjenestemænd. De er en politisk udøvende magt, der står til ansvar over for det direkte valgte Parlament. Dette fremskridt er vigtigt for at understrege den politiske ansvarlighed navnlig i mit land, hvor pressen ofte giver en fejlagtig skildring af virkeligheden.
Det spørgsmål, der nu begynder at rejse sig i debatten, er, om vi skulle tage endnu et skridt. I stedet for, at Parlamentet som minimum vælger formanden for Kommissionen på et forslag fra de nationale regeringer, skulle det så ikke blot vælge, hvem det end måtte ønske som formand for Kommissionen? Følgen heraf ville uundgåeligt blive, at de forskellige partigrupper og dernæst de forskellige partistrukturer i Europa i almindelighed ville skulle opstille kandidater inden valget til Europa-Parlamentet. Forskellige partisammenslutninger ville sige: »Den og den er vores kandidat« eller »En anden er vores kandidat«. Det ville give ekstra kolorit på valget til Europa-Parlamentet.
Hvis man tænker nærmere over det, er den store forskel mellem valg til Europa-Parlamentet og til de nationale parlamenter for nærværende, at vi, når vi stemmer ved de nationale parlamentsvalg, tager til valgurnerne for at stemme for eller imod en regering og ikke for et isoleret parlament. De europæiske vælgere skal pludselig hver femte år ud og stemme - ikke for en regering, ikke for at udskifte eller beholde en regering men for et isoleret parlament. Afstemningen har ingen synlig konsekvens for den udøvende magt. At gå dette ene skridt videre ville give valget til Europa-Parlamentet en ny dimension, gøre det mere forståeligt for offentligheden og få en synlig effekt i det mindste for den udøvende magt.
Forslaget ville også have sine ulemper, som jeg ikke har tid til at komme ind på. Det bør undersøges omhyggeligt. Faren ligger i, at et flertal i Parlamentet føler sig bundet til at støtte alt, hvad den Kommission, det har valgt, ønsker at gøre - ligesom mange af vores nationale parlamenter føler sig forpligtet til at støtte deres udøvende magt, uanset hvad. Vi må finde den gyldne middelvej. Men Brok-betænkningen er et skridt i den rigtige retning.

Barros Moura
Hr. formand, kære kolleger, af de her allerede angivne årsager mener jeg, at Amsterdam-traktaten fordrer en styrkelse af både Kommissionens og dens formands demokratiske legitimitet og politiske ansvar. Og jeg går ind for Jacques Delors' forslag, som flere betydningsfulde personligheder i vores politiske liv har tilsluttet sig, om at organisere en kampagne op til valget til Europa-Parlamentet ikke blot omkring et politisk program, men også omkring udvælgelsen af formanden for Kommissionen, således at de europæiske politiske partier offentligt præsenterer vælgerne for deres kandidat til denne post.
Den første positive konsekvens vil være, at kampagnen bliver mere personlig, at institutionerne derfor bliver mere synlige, og at borgerne får en mere rationel forståelse af og en større følelsesmæssig tilknytning til Den Europæiske Union og dennes målsætninger og politik. Jeg tror helt sikkert, at Den Europæiske Union vil vinde i prestige, nærhed til borgerne og demokratisk ansvarlighed.
Jeg mener også, at Broks betænkning går i den rigtige retning, kommer disse målsætninger i møde, selvom realpolitikkens krav om, at premierministrene stadig skal have ret til gennem indbyrdes forhandling at udvælge den person, som skal foreslås Europa-Parlamentet, har gjort betænkningens forslag mindre klare, fordi der skulle nås et på én gang altfavnende og intetsigende kompromis. Dét forslag består dog i - og jeg er glad for at have medvirket til det - at Det Europæiske Råd udvælger den person, der skal foreslås, på baggrund af valgresultaterne. Det er derfor ikke acceptabelt, at den tyske regering ønsker at påbegynde kommissionsformandens udvælgelsesprocedure på Det Europæiske Råd i Köln den 3. juni, før valget til Europa-Parlamentet. Det tror jeg vil reducere både den igangværende debat og Amsterdam-traktatens fornyelse på dette punkt til ingenting.
Det, der sker, kære kolleger, med Santer-kommissionen - sådan som den blev udnævnt - og med mistillidsvotummet - sådan som det har gået for sig - viser klart, at vi skal følge den vej, som Delors har foreslået, og som trods alt også er den, som hr. Broks betænkning - og det vil godt lykønske ham for - har taget til sig.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, et af de grundlæggende formål med denne betænkning er at knytte den folkelige vilje, der kommer til udtryk ved valgene til Europa-Parlamentet, sammen med Kommissionens formands person. Når vi gør det, gør vi efter min mening et stort fremskridt, ikke blot for institutionen og for formanden for Kommissionen selv - som dermed får et folkeligt mandat fra de europæiske borgere - men vi underbygger dermed også demokratiet i Europa og går i retning af Den Politiske Union. Det vil efter min mening være en klar forbedring, og jo før, vi gør det, desto bedre. Vi må sørge for, at det bliver gennemført hurtigst muligt.
Men denne gode betænkning indeholder andre vigtige bidrag. F.eks. den større vægt på de ideologiske politiske valg på bekostning af den bureaukratiske model af Europa, som vi ønsker skal være fortid. Betænkningen er derfor vigtig set ud fra den synsvinkel, og også fordi den fokuserer på valgene til Europa-Parlamentet og dermed afviser snæver nationalisme til fordel for en fælles idé for Europa.
De tre europæiske institutioner, Rådets, Kommissionens og Europa-Parlamentets fælles optræden i vedvarende ligevægt er også udmærket, hr. Brok. Det er efter min mening også af største vigtighed at kæmpe for en ligevægt mellem mænd og kvinder i sammensætningen af Kommissionen, for de fotografier af De Europæiske Råd, hvor der er 99, 99 % mænd, er efter min mening en hån mod den europæiske demokratiske repræsentation.

Oreja
Hr. formand, hr. Broks betænkning vedrører et meget vigtigt emne, nemlig spørgsmålet om tillidsforholdet mellem Europa-Parlamentet og Kommissionen, og denne idé blev, selvom den er meget logisk, først indført i traktaterne i 1992 - med Maastricht-traktaten - selvom Parlamentet allerede i et stykke tid havde haft for vane at bekræfte indsættelsen af Kommissionen - som på sin side lagde stor betydning i Parlamentets holdning til spørgsmålet.
Erfaringen fra 1995, det vil sige Parlamentets godkendelse af kommissærkollegiet, gav mulighed for en ordentlig debat mellem Kommissionen - dens formand og de enkelte medlemmer - og Parlamentet. Jeg var medlem af den tidligere Kommission, og jeg har prøvet at blive udnævnt efter de gamle regler, og jeg mener virkelig, at den ændring af forretningsordenen, som Parlamentet gennemførte vedrørende godkendelsen af Kommissionen, var et skridt i den rigtige retning.
Jeg husker tydeligt vores fremmøde i januar 1995, der gav mulighed for meningsudvekslinger og for, at udvalgsmedlemmerne i Parlamentet nøjagtigt kendte holdningerne og programmerne hos de medlemmer af Kommissionen, der skulle indsættes kort efter.
Siden hen er proceduren blevet forbedret med Amsterdam-traktaten. Det er der ingen tvivl om. Jeg mener, at et af de store fremskridt, der er gjort, selvom det ikke er blevet fremhævet nok, men det bliver det i Brok-betænkningen, er det, der vedrører, lad os sige, Kommissionens legitimitet. Det fremgår af Amsterdam-traktaten, at Parlamentet nærmere foretager en personlig og specifik godkendelse af formanden for Kommissionen end en simpel vejledende vurdering, før udnævnelsen finder sted.
Jeg mener personligt - for Kommissionen har ikke udtalt sig om dette - at de idéer, der er blevet fremlagt her - og den, som hr. Brok og andre talere har fremkommet med - peger i den rigtige retning. Altså idéen om at de politiske grupper foreslår nogle kandidater, hvilket dog ikke forhindrer Det Europæiske Råd i at træffe sin egen beslutning. Det drejer sig efter min mening ikke om en ændring af traktaten, men om en anvendelse af trakaten, der frembyder forskellige muligheder, og en af dem er, at de politiske grupper foreslår nogle kandidater for Det Europæiske Råd, og Det Europæiske Råd kan derefter helt uafhængigt træffe den rigtige beslutning.
Under alle omstændigheder mener jeg, at det, samtidig med at vi henholder os helt til traktaten, er positivt, at Parlamentet stiller Det Europæiske Råd dette forslag - og en af talerne her har faktisk nævnt hr. Fischers udtalelse i formiddag om, at der kunne gives flere beføjelser til Parlamentet - for alt, hvad der går ud på at give flere beføjelser til Parlamentet til legitimering af Kommissionen, er et fremskridt. Og denne metode betyder, at formanden for Kommissionen senere kan diskutere sammensætningen af kommissærkollegiet med de forskellige regeringer. Det er efter min mening et meget vigtigt fremskridt i Amsterdam-traktaten.
Og en følge af alt det er noget, som tydeligt fremgår af Amsterdam-traktaten, og det er den rolle som politisk leder, som formanden for Kommissionen tildeles, hvilket også er et fremskridt i forhold til den nuværende situation.
I et institutionelt system, hvor regeringsstrukturbegrebet bliver mere og mere udvisket, og hvor de deraf følgende beføjelser er spredte, er det vigtigt i det mindste at sikre en politisk samhørighed i kommissærkollegiet.
I en tid, der er vigtig for den europæiske integration, som den vi gennemlever nu, mener jeg, at det er af største vigtighed at sikre, at grundpillerne i integrationssystemet, det vil sige, dem der repræsenterer Unionens interesser - de fælles interesser mere end de nationale interesser - er dem, der netop gennem udvikling af fællesskabsmetoden muliggør, at de europæiske interesser forsvares bedre. Og det vil også give mulighed for at udvikle et velfungerende forhold.
Med henblik på de kommende reformer skal fællesskabsmetoden naturligvis styrkes. Historien viser, at denne metode er langt den mest effektive set i forhold til de magre resultater, der er opnået med den mellemstatslige metode. Efter min mening vil en Kommission, der har et godt samarbejde med Parlamentet, være en garanti for, at institutionerne fungerer godt.
Derfor mener jeg, at betænkningen af Brok er en vigtig betænkning, jeg mener, at man skal være meget opmærksom på den, og jeg forstår, at man med disse idéer og initiativer allerede er ved at forberede den fremtidige traktatændring, men jeg mener, at vi uden at ændre traktaten og allerede fra nu af kan iværksætte en række foranstaltninger, der netop kan styrke dette tillidsforhold mellem Kommissionen og Parlamentet.
Jeg slutter nu, men jeg er nødt til at sige en ting. Jeg vil sige til hr. Berthu, at jeg på det kraftigste afviser den opfattelse, han har af Kommissionen.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Den Europæiske Kulturhovedstad 2005-2019
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forslag til hensigtserklæring (A4-0509/98) af Monfils for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier om forkastelse af Rådets fælles holdning (9268/98 - C4-0493/98-97/0290 (COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om en fællesskabsaktion vedrørende »Den Europæiske Kulturhovedstad« 2005-2019.

Monfils
Hvorfor dette forslag til hensigtserklæring om forkastelse? Fordi dette drejer sig om at bevare vores parlamentariske rettigheder og den balance mellem institutionerne, der er fastsat i traktaten. Jeg minder om, at den oprindelige tekst, der blev præsenteret af Kommissionen, fastsatte en anerkendelsesprocedure for kulturbyer, der især var baseret på de projekter, der blev præsenteret. Parlamentet havde ændret denne tekst, idet man i endnu højere grad styrkede det kvalitative krav, navnlig ved en større uafhængighed af juryen og mere præcise udvælgelseskriterier. Hermed viste Parlamentet hvilken vægt, det tillægger udvælgelsen af de europæiske kulturbyer.
I stedet for at arbejde videre på dette grundlag ved andenbehandlingen, har Rådet fundamentalt ændret den oprindelige tekst, idet det for perioden 2005 til 2019 fastsatte, at udnævnelse af den europæiske kulturby skulle foretages af medlemsstaterne, der efter tur har formandskabet i Unionen. Hele proceduren, der er fastsat i den første tekst, er udskiftet med et stift system, hvor valget af byer ikke længere er baseret på et kvalitetskriterium med hensyn til projekterne, men på en simpel politisk beslutning, truffet af medlemsstaterne efter tur. Dette system er i øvrigt totalt grotesk, for hvem kan forudse, hvordan Europa vil se ud i år 2015, når Belgien kan udpege sin kulturby, eller i år 2019, når det er Italiens tur?
Ministerrådet har endda glemt, at Europas udvidelse vil komme inden 2019 - man forstiller sig det - og med det system, det fastsætter, vil nye medlemmer ikke engang have mulighed for at udnævne deres by, medmindre Rådet, for at fortsætte i denne brillante tankegang, samles på ny for at organisere en turnering blandt de kommende 11 lande i Den Europæiske Union i perioden 2020-2031. Dette vil, kære kolleger, være fuldstændigt surrealistisk.
Men Rådet omvælter den parlamentariske procedure, idet de erklærer en tekst, der er fuldstændig forskellig fra det oprindelige udkast, for fælles holdning. På den ene side forhindrer Rådet Parlamentet i at behandle teksten to gange, og desuden tvinger det Parlamentet til, hvis det vil fremsætte ændringsforslag, at finde flertal, ikke blandt de tilstedeværende medlemmer, men blandt alle medlemmer i Parlamentet, nemlig mindst 314 stemmer. Ministerrådet begrunder dets holdning med, at det tilsyneladende var den eneste mulighed for at opnå enstemmighed. Hvis dette er tilfældet, kære kolleger, havde Rådet kunnet gøre sig dette klart på et meget tidligere tidspunkt og eventuelt løst problemet med Kommissionen.
Men derudover - og navnlig - kan Rådets problemer med at blive enige om en tekst, ikke tjene som grundlag for en ændring af den institutionelle procedure. Ellers kan vi fremover, i forbindelse med andre problemer, se Rådet handle på samme måde og fremsætte en tekst til førstebehandling, som ikke stemmer overens med dets egentlige idéer, og dernæst fremkomme med en helt anden fælles holdning. Dette vil således kunne kortslutte Parlamentets andenbehandling og gøre det umuligt for Parlamentet på seriøs vis at varetage dets funktion som medlovgivende organ. Dette forsøg er tydeligt, og det skal naturligvis forkastes som værende uacceptabelt.
Vi fremlægger derfor denne hensigtserklæring om forkastelse for at få Rådet til at forhandle inden for rammerne af Forligsudvalget, således som artikel 180b, stk 2, punkt c, i traktaten opfordrer til.
Hr. formand, jeg vil afslutte med to vigtige bemærkninger. For det første omfatter hensigtserklæringen om forkastelse ikke udnævnelsen af europæiske kulturbyer for perioden 2001-2004, eftersom valget af disse byer er sket ved en enkelt regeringsmetode. De, der påstår, at erklæringen bringer disse byers udnævnelse i fare, har ikke engang læst Rådets tekst. I det system, der er foreslået, har vi som Parlament ingen kompetence til at diskutere regeringsbeslutninger. Erklæringen sigter udelukkende mod den fælles holdning, der fastsætter proceduren for valg i perioden 2005-2019, og som i øvrigt er den eneste tekst, der er fremlagt for os.
For det andet vurderer vi, at de europæiske byer er et væsentligt element i Unionens kulturpolitik. Derfor mener vi, at de valgte byer bør nyde godt af en betydelig europæisk støtte. Vi ønsker en støtte, der svarer til EUR 2 millioner pr. by.
Til sidst, hr. formand, kære kolleger, håber jeg, at denne hensigtserklæring om forkastelse vil blive vedtaget af Parlamentet, som således vil vise, at det lægger vægt på den kulturelle kvalitet af projekterne, og at det ønsker at bevare de institutionelle kompetencer, som det har i henhold til traktaten.

De Coene
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, i slutningen af 1997 stillede Kommissionen et forslag om fra 2002 at udpege kulturhovedstæderne på grundlag af en vurdering foretaget af en uafhængig jury, idet Parlamentet også skulle have lov at afgive en udtalelse, og Rådet skulle i sidste instans med kvalificeret flertal foretage den endelige udpegelse. Inden for seks måneder havde Parlamentet en udtalelse klar om Kommissionens forslag, en udtalelse, som kan beskrives som følger: mere kvalitet med hensyn til det kulturelle program, en mere gennemsigtig udvælgelse af de byer, der er kandidater, og endelig flere penge til de byer, som i sidste instans bliver udpeget, idet Parlamentet ved alt dette i højere grad skulle kunne spille sin rolle inden for rammerne af den fælles beslutningstagning. Kort derefter kom ministrene med, hvad der kaldes et forslag til en fælles holdning, et forslag, hr. kommissær, som hverken tog Deres oprindelige forslag eller Europa-Parlamentets ændringer alvorligt, og hvori der blev udpeget byer i perioden 2001 til 2004, og derefter, som ordføreren, hr. Monfils, faktisk har beskrevet godt, en situation, hvor man vilkårligt udpeger byer fra 2005 til 2019 efter tur i en bestemt rækkefølge.
Det er da normalt, at vi i dag tager afstand herfra, alene af den grund at både Kommissionen og Parlamentet i denne fælles holdning sættes fuldstændigt ud af spillet i noget, som trods alt stadig er en procedure for fælles beslutningstagning. Men for det andet har vi også principielle indvendinger, fordi dette forslag absolut ikke indeholder nogen som helst garanti for kvalitet, og går ud fra, at alle lande i Europa er lige kulturelle, og lad os være ærlige, det ene land rummer sandsynligvis flere mulige kulturbyer end det andet. Der tages, som sagt, heller ikke hensyn til Unionens udvidelse eller eventuelt til en traktatændring inden for de kommende 20 år, hvorved der med hensyn til kulturelle anliggender ikke længere vil blive truffet enstemmige beslutninger.
Vi har til hensigt at forkaste forslaget, imidlertid i den forstand at vi udvælger byerne i perioden 2001 til 2004. Jeg nævner Brugge, Salamanca, Porto, Rotterdam, Graz, Genova og Lille, for disse byer må ikke blive offer for en forlænget debat mellem institutionerne, fordi kulturministrene har optrådt så ensidigt. Vi vil også forhøje referencebeløbet til 2 millioner euro for hver udpegede by, men fra 2005 vil vi anbefale et andet system. Hvad der er det bedste system, vil en forligsprocedure kunne vise. Hvad vi vil - og det er målsætningen - er større garanti for kvalitet. Vi vil have en virkelig europæisk dimension, vi vil have deltagelse i projekterne fra befolkningens brede udsnit, og vi vil have flere penge til det mest tiltalende kulturprojekt. Lad os nu sammen arbejde på et ærbart kompromis, som gavner alle.

Pex
Hr. formand, som det allerede er sagt, er emnet »kulturhovedstad« et vigtigt emne for kulturpolitikken, og det ser også ud til, at vores borgere synes, at det er meget vigtigt. Derfor må vi behandle dette emne omhyggeligt. Ordføreren, hr. Monfils, har sørget for, at vi har en udmærket betænkning med henblik på drøftelsen af Kommissionens forslag, og jeg er også glad for, at Parlamentet har vedtaget den. Det ærgrer mig temmelig meget at se, hvordan Rådet har behandlet dette emne.
For lidt siden ved den forrige betænkning af hr. Brok holdt kommissæren en forelæsning om resultatet af EU-politikken og den dårligere metode med den mellemstatslige politik. Vi kan tilslutte os dette, resultatet af beslutningerne truffet med kvalificeret flertal, således som Kommissionen foreslog i forbindelse med dette emne, og proceduren med enstemmighed, således som Rådet nu anvender den.
Jeg vil gerne udtrykkeligt fastslå, at det her drejer sig om et juridisk og principielt anliggende, omend det - som hr. Monfils netop forklarede - er et meget vigtigt emne. Derfor tilslutter jeg mig helhjertet det forslag, som han netop har gjort rede for. Men jeg vil gerne udtrykkeligt begrænse mig til den fælles holdning for perioden 2005-2019 og ligesom de forrige talere understrege, at jeg tilslutter mig opstillingen af kandidater til kulturhovedstæder for perioden 2001-2004, selvom den mellemstatslige metode i den forbindelse naturligvis er beklagelig.
Jeg glæder mig også over, at Kulturudvalget enstemmigt har besluttet at arbejde for en fordobling af budgettet, hvilket også er en logisk følge af udpegelsen af to byer i de nævnte år. Det er vigtigt, at vi hurtigst muligt når frem til et forlig med Rådet, således at vi kan benytte denne periode til at forsøge i nogen grad at udbedre skaden.
I tilslutning til det, som hr. De Coene har sagt, må det da være muligt at få hovedpunkterne i hr. Monfils' forslag godkendt af Rådet og alligevel nå frem til en acceptabel fælles holdning. Jeg håber, at vi hurtigt vil nå frem til en sådan situation for at undgå forvirring hos alle dem, og det er temmelig mange, som er involveret i emnet »kulturhovedstad«.

Ryynänen
Hr. formand, ordfører Monfils har allerede her fremlagt meget klare begrundelser for at forkaste den fælles holdning, så den sag vil jeg lade ligge. Derimod vil jeg tage nogle punkter frem fra selve programmet, som jeg ønsker held og lykke i fremtiden og bevilget den finansiering, som det virkelig fortjener.
Udvikling af projektet Den Europæiske Kulturhovedstad er som en del af det nye kulturelle rammeprogram i Den Europæiske Union et meget vigtigt og synligt område for fælles kulturaktiviteter, idet det inspirerer og styrker alsidigheden i den europæiske kultur. Erfaringer fra tidligere år kan lære os meget, og der kan også drages nytte af de mange succesrige projekter. Det er efter min mening vigtigst at stræbe efter en vedvarende og positiv samfundsmæssig påvirkning også efter kulturbyåret, og derfor skal et bredest muligt publikum aktiveres til at deltage i begivenheden og modtage impulser.
Et vellykket kulturår bygger hovedsageligt på byens egne ressourcer og egne særpræg, historie og udfordringer, som ændringerne medfører. Jeg tror, at en berigende international vekselvirkning bygges bedst på egen kulturbaggrund. At danne sådanne vedvarende kulturelle samarbejdsprojekter er jo netop ét af de centrale formål. Selvom venskabsprojekter mellem forskellige byer kan berige udbuddet af kulturhovedstadsåret, er det vigtigt at det klare ansvar for projektet kun ligger hos én by ad gangen.
Udvælgelsen af en kulturhovedstad har i tidligere år udgjort en næsten uoverkommelig opgave for Rådet. Det værste var, da der besluttedes om år 2000, da var man ikke i stand til anden løsning end at udnævne alle ni ansøgerbyer til kulturhovedstad, og således har ingen af disse byer en synlig kulturhovedstadsstatus. Også i denne situation forblev Finland som den eneste medlemsstat uden sit eget kulturhovedstadsår.
Efter det nye forslag får hvert land i fremtiden sin tur efter en given rækkefølge. Det bliver Finlands tur i 2011, og på den måde slipper Rådet for den vanskelige opgave. Byerne skal selvfølgelig selv figurere som ansøgere og svare for præsentation af programmerne for at sikre et godt, kulturelt niveau.

Daskalaki
Hr. formand, min gruppe støtter naturligvis hr. Monfils' betænkning og støtter derfor også forslaget om hensigten om at forkaste den fælles holdning vedrørende Den Europæiske Kulturhovedstad. Som vi har hørt, ignorerede Rådet demonstrativt den procedure, der var i gang for at få en afgørelse, med vedtagelsen af sin fælles holdning, ikke blot uden at tage hensyn til Parlamentets holdning, men med en tekst, som ligger langt fra Kommissionens ændrede forslag. Og som topmålet af arrogance og hykleri - det er måske hårde ord, men sådan er det - fastsatte det også rækkefølgen af de lande, der skal være vært for kulturhovedstaden frem til 2019. Dette er en grov underminering af den interinstitutionelle procedure samt udtryk for grov foragt for Europa-Parlamentet. Og der er ikke brug for nogen forklaring, for dette er indlysende, og det tror jeg også er, hvad alle talere i dag har givet udtryk for på den ene eller anden måde.
Med dette forslag vil Europa-Parlamentet søge at tvinge Rådet til at sammenkalde Forligsudvalget og genoprette den interinstitutionelle ligevægt. Vi vil ikke sætte spørgsmålstegn ved den rækkefølge, der er besluttet frem til 2004, selvom proceduren også her var temmelig tvivlsom. Men det er alt for lang en periode at træffe beslutning for på denne måde helt frem til 2019, og beslutningen er alt for diktatorisk!
Europa-Parlamentet er fast besluttet på at spille den rolle, der tilkommer det. Min gruppe glæder sig over, at den dialog, som Rådet ensidigt stoppede den 28. maj, nu vil blive genoptaget, så vi kan tage stilling enten ved at ændre den fælles holdning, der gælder på nuværende tidspunkt, og fastlægge de ønskede kvalitets- og åbenhedskriterier på ny, eller ved at forkaste den fælles holdning.

Leperre-Verrier
Hr. formand, der er allerede sagt meget om dette emne, og jeg vil derfor ikke uddybe det yderligere. Jeg vil blot spørge, hvordan man i dag, hvor den europæiske kultur i så høj grad har brug for støtte, kan acceptere, at Rådet på en måde ofrer udnævnelsen af den europæiske kulturby? Og dette i øvrigt på grund af både blindhed og magtsyge.
Jeg er således fuldstændig enig med vores ordfører, som jeg lykønsker for kvaliteten af hans arbejde og for hans utrættelige kamp for at forsvare metoden til udnævnelse af den europæiske kulturby, der er et symbol på vores kulturelle vitalitet.
Jeg ved, at de byer, der allerede er udnævnt, og som frygter at se deres projekter gå i glemmebogen, ikke altid forstår denne holdning. Men de må forstå, og her tænker jeg især på byerne Brugge og Avignon, at de ikke berøres, og især at det, når vi forsvarer en veritabel ligevægt mellem institutionerne og kæmper for at udbrede en rig og kreativ kultur, også er for deres skyld. Det er i øvrigt det mål, vi har sat os i Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse og Medier, og vi giver ikke efter.

Sichrovsky
Hr. formand, under debatten om Den Europæiske Kulturhovedstad har alle deltagere tilsyneladende glemt, at det i sidste instans drejer sig om kultur. Det gælder jo om, at den by får den ærefulde titel af Den Europæiske Kulturhovedstad, som også er i stand til at opfylde denne opgave. Rådet skjuler sig bag formelle argumenter og bestemmelser, som tilsyneladende ikke tillader andre løsninger. Den betænkning, der forelægges her, bygger på indholdsmæssige argumenter, hvilket man savner i forbindelse med Rådets udtalelser.
Proceduremæssigt har Rådet måske ret, men det fører ikke til optimale løsninger. Da det i sidste instans drejer sig om kultur og dermed om Europas ansigt udadtil, bør alle involverede blive enige om en procedure, som sikrer det rette valg af Den Europæiske Kulturhovedstad.

Hawlicek
Hr. formand, Parlamentets afvisning er ikke rettet imod de byer, som allerede er udpeget fra 2001 til 2004, men mod Rådets fremgangsmåde, idet Rådet hverken har taget hensyn til Parlamentets ændringsforslag eller til det fornuftige forslag fra Kommissionen om at indføre et fællesskabsinitiativ vedrørende valget af Den Europæiske Kulturhovedstad fra 2002, hvori en uafhængig jury på højt plan skal deltage og Parlamentet høres.
Vi kan ikke acceptere, at ansøgerne på den ene side ofte overses og at på den anden side Parlamentets ret til medindflydelse negligeres. Det kunne skabe et farligt præcedens. Desværre kunne Rådet af kulturministre ikke blive enig om finansieringen af de nye kulturprogrammer, men de blev lynhurtigt enige om udpegningen af De Europæiske Kulturhovedstæder, idet de lod hånt om Europa-Parlamentets beføjelser.

Oreja
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg kan kort fremlægge Kommissionens holdning til Parlamentets hensigt om at forkaste Rådets fælles holdning om den europæiske kulturby.
De ved godt, at Kommissionen meget klart har givet udtryk for, hvad den mener om denne fælles holdning, som ikke har fulgt vores oprindelige forslag, og som har skabt et system med rotation mellem landene. Det, vi ønsker, er imidlertid på grund af dette initiativs betydning, at der gennemføres en fælles beslutningsprocedure, og at der opnås en aftale mellem institutionerne med det formål at sikre, at denne aktion bliver virkeliggjort hurtigst muligt på fællesskabsbasis.
Kommissionen har ikke anset det for hensigtsmæssigt at trække sit oprindelige forslag tilbage, til trods for at grundlaget for den fælles holdning ganske givet ikke bidrager til at styrke begivenhedens europæiske karakter, men set ud fra et retligt synspunkt var kriteriet fra de kompetente tjenestegrenes side, at Rådets fælles holdning ikke opfyldte betingelserne for at trække det tilbage.
Formålet med vores initiativ er, at der på det kulturelle område gennemføres en betydningsfuld og navnkundig europæisk aktion, der på den måde bidrager til de europæiske befolkningers gensidige kendskab til hinanden, hinandens værdier og kulturelle forskellighed. Et system med rotation efter formandskaber har ændret Kommissionens forslag væsentligt, lige fra det øjeblik, hvor det fjerner juryen bestående af uafhængige højtstående personer, der skulle vurdere det kulturelle indhold af projekterne fra kandidatbyerne, og Parlamentet får heller ikke den rolle, som det var tildelt i Kommissionens forslag.
Som følge heraf mener Kommissionen med al respekt for de holdninger, der er kommet til udtryk, at Rådets fælles holdning på grund af de begrænsninger, som reglen om enstemmighed indebærer - for vi er underlagt reglen om enstemmighed - var den eneste mulighed for at nå frem til en aftale og på fællesskabsbasis gennemføre en aktion, hvis kulturelle værdi og betydning er indlysende for alle europæiske borgere.
Jeg mener, at det er vigtigt, at Parlamentet og Rådet nu indleder en åben og konstruktiv dialog i et sidste forsøg på at nærme sig hinandens holdninger og opnå en aftale, der kan sikre denne aktions fremtid. Og det sagde jeg netop i går til formandskabet for Rådet. På det møde, som hele Kommissionen i går havde med den tyske regering, havde jeg et møde med kulturministeren, hr. Naumann, hvor jeg lod ham det vide.
Jeg mener, at det er af største vigtighed, at der straks på basis af en trepartsforhandling mellem Rådet, Parlamentet og, om ønskeligt, Kommissionen findes en metode til at løse op for den nuværende situation.
Det er, hvad jeg kan sige, og jeg forstår udmærket erklæringen om forkastelse af Rådets fælles holdning om den europæiske kulturby, men jeg ønsker især at opfordre Dem til at finde en mulighed for at gennemføre dette møde, så vi kan finde en løsning, der er tilfredsstillende for alle parter.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Europaaftaler
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
(A4-0437/98) af Elchlepp for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om den holdning Fællesskabet skal indtage i det Associeringsråd, der er oprettet ved Europaaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Litauen på den anden side, til vedtagelsen af gennemførelsesbestemmelserne til artikel 64, stk. 1, nr. i), og ii), og stk. 2 i Europaaftalen (4216/98 - KOM(98)0119 - C4-0592/98-98/0075(CNS)); -(A4-0443/98) af Seppänen for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om den holdning Fællesskabet skal indtage i det Associeringsråd, der er oprettet ved Europaaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Letland på den anden side, til vedtagelsen af gennemførelsesbestemmelserne til artikel 64, stk. 1, nr. i), og ii), og stk. 2 i Europaaftalen (4215/98 - KOM(98)0068 - C4-0593/98-98/0076(CNS)); -(A4-0472/98) af van Dam for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om den holdning Fællesskabet skal indtage i det Associeringsråd, der er oprettet ved Europaaftalen mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Republikken Estland på den anden side, til vedtagelsen af gennemførelsesbestemmelserne til artikel 63, stk. 1, nr i), og ii), og stk. 2 i Europaaftalen (4214/98 - KOM(98)0118 - C4-0594/98-98/0077(CNS)); -(A4-0419/98) af Schwaiger for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets og Kommissionens afgørelse om hvilket standpunkt Fællesskabet skal indtage i det Associeringsråd, der blev oprettet ved den Europaaftale, der blev indgået i Bruxelles den 1. februar 1993 mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Rumænien på den anden side, for så vidt angår vedtagelsen af gennemførelsesbestemmelser til Europaaftalens artikel 64, stk.1, første og andet afsnit, og til artikel 9, stk. 1, første og andet afsnit, og stk. 2 i Europaaftalens protokol 2 om EKSF-produkter (KOM(98)0236 - C4-0275/98-98/0139(CNS)).
Elchlepp
Hr. ordfører, kære kolleger, emnet for min betænkning er Republikken Litauens gennemførelse af EU's konkurrenceregler inden for rammerne af artikel 64 i Europaaftalen mellem EU og Litauen fra 1995. Jeg henstiller til Europa-Parlamentet, at det i Associeringsrådet EU-Litauen godkender det standpunkt dertil, som Fællesskabet har forelagt. Den sag, der her er tale om, synes mest at være af teknisk art, men er yderst vigtig i politisk henseende, for så vidt angår førtiltrædelsesforbindelsen med Litauen. I sidste instans er konkurrencepolitikken et væsentligt instrument til sikring af den frie handel og til omdannelse af den litauiske økonomi til en funktionsdygtig social markedsøkonomi, der kan stå sig i det indre marked.
Indførelsen af EU's komplekse konkurrenceregler er naturligvis en kæmpeudfordring for alle ansøgerlandene. De er jo i forbindelse med overgangen til markedsøkonomi først ved at opbygge deres egne nationale konkurrenceregler. Jeg vil gerne anmode Kommissionen om at tage mere hensyn dertil i forbindelse med vurderingen af den indsats, disse lande har gjort med henblik på tilpasning. Der vil derfor også i de kommende år være behov for en vis fleksibilitet i forbindelse med gennemførelsen af EU's konkurrenceregler. For stive krav kan virke i negativ retning. Der skal først og fremmest hele tiden tages hensyn til de sociale virkninger af tilpasningen, hvis der skal sikres bred støtte i disse ansøgerlandes befolkning til demokrati og social markedsøkonomi. Dette er meget vigtigt for stabiliteten i Europa som helhed.
På vejen mod niveauet for EU-støtte i henhold til konkurrencereglerne vil der stadig være mange erhvervsgrene i Litauen, som i det mindste i nogen tid ikke vil kunne undvære statsstøtte. På baggrund af vestlige konkurrenters agressive markedsstrategier bør visse branchers afværgemekanismer og støtteordninger i hvert enkelt tilfælde bedømmes moderat. Men som helhed har Litauen gjort betydelige fremskridt i forbindelse med tilpasningen af reglerne til EU og landet bestræber sig på kvalificerede gennemførelsesstrukturer. I 1998 forelagde regeringen et udkast til en ny litauisk konkurrencelov. Store dele blev godkendt i det litauiske parlament allerede i december i fjor.
Konkurrencereglerne for virksomheder svarer i al almindelighed til fællesskabsretten, og i 1997 forelagde den litauiske regering endvidere en beslutning om kontrol med statsstøtte. I mellemtiden har Litauen endvidere bestræbt sig på at gøre den fri bevægelighed for varer mellem EU og Litauen nemmere, f.eks. gennem ambitiøse sænkninger af tolden. Det må bifaldes.
Jeg når frem til følgende konklusioner: Der skal over for Litauen ikke føres en alt for streng politik, hvad angår tilpasning til vestlige konkurrenceregler for ikke at bringe den langsigtede forandringsproces i fare ved, at der stilles for store krav. For det andet skal Litauen åbenbart have mere støtte fra EU, hvad angår uddannelse og videreuddannelse af fagfolk på det kontor, der skal føre kontrol med konkurrencen. Det er endvidere nødvendigt at fremme en målrettet informationspolitik inden for landets sektor for privatøkonomi, for at de nye konkurrenceregler og de økonomiske liberaliserings- og omstruktureringsforanstaltninger bliver accepteret. Der skal tages hensyn til de sociale aspekter og miljøaspekterne i forbindelse med tilpasningen.
Til slut vil jeg lige gå ind på endnu to punkter: Da det litauiske erhvervsliv for øvrigt i lighed med, hvad der er tilfældet i alle central- og østeuropæiske stater, mangler kapital, bør EU overveje, hvorledes det kunne blive muligt ud over de hidtidige strukturstøtteforanstaltninger at yde direkte kapitalstøtte til etablering og modernisering af virksomheder, i givet fald også gennem Den Europæiske Investeringsbank eller Den Europæiske Bank for Genopbygning og Udvikling.
For det andet: Det er bestemt beklageligt, at Litauen for øjeblikket ikke er med i den første gruppe af ansøgerlande. Jeg er med al mulig hensyntagen til alle de hindringer, der stadig er, af den opfattelse, at de tiltrædelsesforhandlinger, der først er fastsat til slutningen af 1999 mellem EU og Litauen, bør indledes tidligere, om muligt endnu under det tyske formandskab i EU, for kun da kan den optimisme og vilje til omdannelser, der har udviklet sig i Litauen, bevares.

Seppänen
Hr. formand, i juli 1997 anbefalede Kommissionen, at tiltrædelsesforhandlingerne med Letland skulle indledes, så snart landet havde gjort tilstrækkelige fremskridt med hensyn til opfyldelsen af kriterierne fra Det Europæiske Råd i København. Ifølge Kommissionen opfyldte ingen af ansøgerlandene på daværende tidspunkt fuldt ud alle de fastlagte medlemskabskriterier. Desuagtet blev landene med hensyn til medlemsansøgningen stillet i en sådan rækkefølge, at der f.eks. for Letland blev bestemt en længere ventetid end for Estland. Det kan i hvert fald ikke begrundes ud fra gennemførelsen af konkurrencereglerne.
EU bestræber sig på at sikre høj kvalitet på det indre marked, hvor konkurrencebegrænsninger er forbudt. Det er ikke selvklart at lande, som ansøger om medlemskab, kan klare sig på sådanne markeder. Ifølge Kommissionens vurdering ville Letland på nuværende tidspunkt have vanskeligheder med at klare konkurrencepresset i det indre marked og EU-integration ville betyde store økonomiske strukturændringer for Letland. I Letland gælder en ny konkurrencelov, der stort set overholder EU's regelsæt. Der er stadig brug for nogle ændringer, idet der findes en række støtteformer for eksport, ligesom loven stadig tillader nogle særrettigheder og monopoler, der ikke er forenelige med Fællesskabets regelsæt. Ved hjælp af krav om harmoniseringen af lovgivningen udformer EU det lettiske samfund, som den behager, og Letland har, hvad det angår, ingen alternativer.
På grund af kvalitetsproblemer har de lettiske industriprodukter vanskeligheder ved at komme ind på de vestlige markeder i EU. Konkurrenceevnen i landets nationaløkonomi bygges udelukkende på et lavt lønniveau. Det medfører et problem. For at Letland skal være konkurrencedygtig, skal lønningerne holdes nede. Hvis lønningerne i Letland er lave, er det som medlem af EU et land til billig produktion, en slags land med bekvemmelighedsflag. Når grænser for udveksling af varer fjernes mellem EU og Letland, indføres der også frie arbejdsmarkeder i samme forbindelse. På grund af lønforskellen kan det så betale sig for lettere at finde arbejde i de gamle EU-stater, hvor lønniveauet er højere. For Letland betyder det, at uddannede borgere forlader landet, for gamle EU-stater betyder det en billig arbejdskraft. Dette problem er almindeligt ved den hurtige udvidelse, og det drejer sig ikke specielt om Letland, men om alle ansøgerlande. Lande, som står foran Letland i medlemskøen, medfører det samme problem for EU. I alle lande er den økonomiske struktur totalt anderledes end i EU's indre marked.
Jeg minder også om, at Kommissionen vurderer, at Letland opfylder de demokratiske krav om institutionel stabilitet, retsstatsforhold, menneskerettigheder og beskyttelse af mindretal, men at der bør træffes foranstaltninger for at fremskynde tildeling af indfødsret til ikkestatsborgere. Disse problemer er alvorlige, og det er de også i Estland. Jeg ser ingen begrundelser for, at Letland skal befinde sig i en dårligere stilling til at opnå EU-medlemskab end andre ansøgerlande. Landet er parat til at betale en høj pris for sit EU-medlemskab ved at underkaste dets nationaløkonomi EU's markedskræfter og konkurrence.

van Dam
Hr. formand, Estland indtager inden for de tre baltiske stater i nogen grad en særstilling. Der findes nemlig allerede en direkte frihandelszone mellem Den Europæiske Union og Estland i modsætning til Letland og Litauen. Disse oplever en asymmetrisk og etapevis oprettelse af et frihandelsområde. Også i en anden henseende indtager Estland en særstilling. Som det eneste østersøland er det optaget i første runde af tiltrædelsesforhandlingerne. Hermed er det bestemt ikke sagt, at Litauen og Letland yder en dårligere præstation på det økonomiske og politiske område. Netop i den seneste tid synes disse lande at have indledt en spurt. Letlands og Litauens udgangsposition over for Den Europæiske Union afviger imidlertid fra Estlands stilling.
Frihandelsområdet er kun nyttigt, hvis de juridiske forudsætninger er baseret på ensartede principper. Dette gælder også for konkurrencepolitikken. I Europaaftalen med Estland står der, at udformningen af konkurrencelovgivningen skal være fuldendt senest ved udgangen af 1997. Vi har i mellemtiden for længst passeret dette tidspunkt. Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser skynder sig derfor med hensyn til godkendelsen af kommissionsforslaget. Det er nemlig inden for rammerne af Estlands fremtidige tiltrædelse, hvorom der allerede sidste år blev indledt forhandlinger, vigtigt, at ansøgerlandene kan klare den måde, hvorpå markedet fungerer i Unionen. Virksomhedernes konkurrenceevne i Estland må derfor øges. Dette forslag sigter mod at indføre gennemførelsesbestemmelser for den i Fællesskabet gældende konkurrencepolitik med hensyn til Estland. Det drejer sig i denne forbindelse om artikel 85, 86 og 96 i EU-traktaten. Disse omfatter henholdsvis et forbud mod karteller, et forbud mod misbrug af en dominerende stilling på markedet samt disciplin i forbindelse med statsstøtte.
Det vigtigste mål i forbindelse med fastsættelse af gennemførelsesbestemmelserne i de nævnte artikler er forbedringen af handlen mellem Den Europæiske Union og Estland. Begge parter beholder imidlertid muligheden for at anvende antidumping- og beskyttelsesforanstaltninger i henhold til associeringsaftalen. At disse foranstaltninger stadig gælder, har navnlig at gøre med den kendsgerning, at reglerne for statsstøtte på begge sider stadig udviser store forskelle. I slutningen af 1999 skal også disse regler være afstemt efter hinanden. I mellemtiden er det naturligvis ikke meningen, at Kommissionen under dække af antidumpinglovgivningen holder alle mulige estiske produkter borte fra det europæiske marked. Dette gavner ikke estiske virksomheders konkurrenceevne og kan derfor stå i vejen for en hurtig udvidelse af Den Europæiske Union.
I en nylig rapport om estisk statsstøtte læser vi, at den estiske konkurrencelov, som trådte i kraft fra oktober 1998, skaber bedre betingelser for at styre statsstøtten og for at indsamle oplysninger vedrørende den. Som led i overgangen til en moderne markedsøkonomi er statsstøtte uundværlig, men denne skal dog være overskuelig, for at man således kan undersøge, hvorvidt de estiske virksomheder har tilstrækkelig stor konkurrenceevne.
Hr. formand, som ordfører takker jeg Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser for dets gnidningsløse samarbejdsvilje, og jeg når frem til følgende konklusioner: I det foregående har jeg tydeliggjort, at en ordentlig gennemførelse af konkurrencelovgivningen i Estland er nødvendig, så meget desto mere som Estland kan regne med at være blandt de første forhandlere. Det betyder ikke, at jeg vil skabe et ekstra kriterium for tiltrædelse. De direkte kriterier for tiltrædelse er tydeligt gengivet i Europaaftalerne. Der er i de forløbne år fra estisk side ydet enorme præstationer til forberedelse af tiltrædelsen af Den Europæiske Union. Jeg mener dermed ikke blot virkeliggørelsen af økonomisk vækst og den forpligtelse, som Estland har påtaget sig ved at undertegne det økonomiske memorandum med IMF med henblik på at stræbe efter vækst uden overophedning. Også på det politiske område har Estland gjort sig temmelig store bestræbelser for at opfylde tiltrædelseskriterierne. Selvom der stadig er nogle problemer, der skal overvindes, for at man kan tale om en virkelig demokratisk politisk kultur, f.eks. når det gælder reformen af den juridiske magt, er der sket en lang række positive udviklinger på det politiske område. Som illustrering nævner jeg forhandlingssituationen mellem regeringen og oppositionen samt bestræbelserne til fremme af integrationen af det russiske mindretal i Estland.
Disse bestræbelser fra den estiske regerings side tilskynder os til at fremskynde landets virkelige tiltrædelse af Den Europæiske Union. Når vi beder om reformer, må vi også være rede til at reagere rigtigt på disse reformer.

Schwaiger
Hr. formand, kære kolleger, også for Rumæniens vedkommende konstaterer Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser med tilfredshed, at den nødvendige tilpasning af de rumænske konkurrenceregler til EU's og konkurrencemyndighedernes samarbejde kan udvikle sig tilfredsstillende. Det vedrører - som det allerede vil være Dem bekendt fra de andre betænkninger - de grundprincipper i konkurrencepolitikken, der skal anvendes, de kompetente myndigheder, høringsproceduren i tilfælde af sager af grænseoverskridende karakter og administrationssamarbejdet.
Kommissionens udtalelse vedrørende Rumæniens anmodning om optagelse i EU viser for øvrigt, at konkurrencereglerne i Rumænien generelt er forenelige med Fællesskabets normer. Jeg kan derfor set ud fra den synsvinkel, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser anlægger, også for Rumæniens vedkommende foreslå Dem, at De godkender Rådets fælles holdning. Det skal i den sammenhæng navnlig bedømmes positivt, at den rumænske administration i lighed med, hvad den gør på andre områder inden for konkurrencereglerne, satser helt og fuldt på samarbejdet med EU's myndigheder og har gjort en relevant lovgivningsmæssig indsats. Dertil hører ganske vist også moderniseringen af den offentlige administration, som stadig lader en del tilbage at ønske.
Dette arbejde i den rumænske administration lettes af den intensive uddannelse af rumænske ledere inden for rammerne af Phare-programmet, der er gået forud. Men i dag vil jeg også se på Rumæniens egne bestræbelser og på nødvendigheden af, at landet økonomisk tilnærmer sig Den Europæiske Union yderligere og trinvis når det stadium, hvor Fællesskabets ejendomsforhold befinder sig. Størsteparten af de økonomiske reformer skal først til at gennemføres af den rumænske regering. Det centrale punkt må være yderligere privatisering, den har længe været bagud, af de store statsforetagender og forbedring af rammebetingelserne for etablering af små og mellemstore virksomheder. For øjeblikket er kun ca. 20 % af foretagenderne overgået til privateje.
Kun på den måde får konkurrencereglerne, som så bliver fælles regler for Rumænien og Den Europæiske Union, en chance for reelt at virke og fungere. De sidste dages udvikling viser, at den rumænske regering for alvor bestræber sig på at reducere underskuddet i de statslige foretagender og lukke de mest urentable af virksomhederne inden for bank- og telekommunikationssektoren. Samtidig skal etableringen af små og mellemstore virksomheder i højere grad end hidtil støttes ved hjælp af finansielle incitamenter fra staten og gennem anvendelse af Den Europæiske Unions programmer.
Det er endvidere et særligt lyspunkt, at Rumænien og Den Europæiske Union i stigende grad arbejder tættere sammen, hvad angår den i fællesskab planlagte udnyttelse af rigdommene i Transkaukasus' undergrund, navnlig i undergrunden i Aserbajdsjan og i de øvrige republikker ved Det Kaspiske Hav, med henblik på det europæiske marked. Rumænien kan komme til at spille en nøglerolle både i forbindelse med transport og videreforarbejdning af olien fra Det Kaspiske Hav, hvilket jeg allerede udtrykkelig gjorde opmærksom på i min betænkning om det økonomiske samarbejde mellem EU og Aserbajdsjan i begyndelsen af 1997. Anlæggene i Constanta, der er den største havn ved Sortehavet, og raffinaderierne i Ploesti ved den nedre Donau kunne - efter en passende modernisering - sætte Rumænien i stand til at sørge for en ny transportvej, til at forarbejde en bred vifte af olieprodukter og dermed blive en førsteklasses adresse, når det gælder leverancer til det europæiske marked.
I jo højere grad Rumænien spiller en aktiv rolle i forbindelse med de projekter, EU har sammen med de transkaukasiske republikker, navnlig Georgien og Aserbajdsjan, f.eks. om transportnet og tillige om net til transport af energi, desto hurtigere kan landet i den sammenhæng spille sit potentiale ud med henblik på det europæiske marked, der i løbet af nogle år udvides med Ungarn, Polen og Slovakiet, og forbedre sin handels- og betalingsbalance. Via Donau og Rhin-Main-Donau-kanalen kan de pågældende produkter transporteres lige ind i Europas centrum og derfra videre til Benelux-landene og Frankrig. Rumænien skal derfor i langt højere grad orientere sit geografiske, industrielle og tillige tekniske potentiale, herunder transportinfrastrukturen på Donau, mod det europæiske marked og udnytte sin tjenesteydelseskapacitet på Donau og ad jernbanen fuldt ud.
Den planlagte forbindelse med højhastighedstog TGV-ICE fra Paris over Strasbourg-Karlsruhe-München-Wien til Budapest bør om nogle år videreføres over Timisoara-Arat til Bukarest. Jeg vil derfor på vegne af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser - og her er jeg enig med hr. Bernard-Reymonds konklusioner, hvad angår Rumæniens tiltrædelsesudsigter - tilskynde Rumænien til med andre østeuropæiske lande som forbillede beslutsomt at fortsætte ad vejen mod Europa, overvinde sin forbigående svaghedsperiode og, som det store østeuropæiske land det er, sætte hele sit udviklingspotentiale ind på det.
Vi opmuntrer i hver fald det rumænske folk, dets parlament og dets regering til trods de øjeblikkelige vanskeligheder ikke at give op og sætte alle kræfter ind på et tættere økonomisk samarbejde med EU. Vores støtte dertil har de.

Wolf
Hr. formand, kære kolleger, jeg mener, at her er kort sagt lejligheden til en mere principiel drøftelse af, hvad der sker her. Man kan sige - det ville være den ene halvdel af historien, og det er virkelig sandt - at Den Europæiske Unions konkurrencepolitik internt er en succes. Den er den motor, der har drevet den europæiske integration frem og gennemført det indre marked. Det er ubestrideligt, og det er også godt således.
I forbindelserne med ansøgerlandene har vi det ekstra problem med den ulige økonomiske struktur. Med de vilkår bliver man nødt til at overveje, om man bare kan gøre det samme. Der er nu den ekstra risiko - og efter min mening har vi i alle tre lande fundet nogle indicier derpå - at netop fordi disse lande på en vis måde ud fra deres egen politiske vilje vil realisere markedsøkonomien i dens reneste form, ser vi her en kunstig model af konkurrenceregler praktiseret, som næppe vil kunne gennemføres så rent i Unionen. Det er en ulighed, som efter min mening er uforsvarlig.
Jeg vil endvidere gøre opmærksom på, at vi jo allerede har det problem, at konkurrencereglen om markedsdominans og konkurrencereglen om statsstøtte blev gennemført i forskellige tidsforløb. Men det er ikke kun dét, der er problemet, men også, at andre dimensioner, som egentlig hører hjemme i forbindelse med styrkelse eller etablering af markeder, ikke kom med her på tilsvarende måde. Det er spørgsmålet om de offentlige infrastrukturer, det er spørgsmålet - det er allerede blevet nævnt her - om forøgelse af virksomhedernes kapital og det er - jeg tror, det er vigtigt for os alle - styrkelsen af formuleringen og gennemførelsen af andre interesser end virksomhedernes umiddelbare profitinteresser i den økonomiske proces. For at drive noget er ikke kun at lave profit, at drive noget er tillige at reproducere samfundets naturlige grundlag.
Med de vilkår bliver vi nødt til hele tiden alvorligt at spørge os selv, om vi virkelig fremmer processen på en sådan måde, at lige rettigheder her ikke kun abstrakt skrives ned, men rent faktisk sikres, at disse lande ved Østersøens bred - og da jeg er fra Kiel, siger jeg det med en vis historisk baggrund - for første gang i deres historie er kommet i en ikkekolonimæssig position i forhold til Vesteuropa. Jeg mener, det er den opgave, vi skal påtage os. Jeg ved, at det er alt andet end nemt.
Hertil hører efter min mening for det første, at vi gør vores førtiltrædelsestrategi bredere og mere politisk, det vil sige også fremmer de dimensioner, der ikke har noget med konkurrencepolitik at gøre. Derfor er jeg glad for, at nogle kolleger her har nævnt de politiske fremskridt og tillige de forskellige problemer, der er i de enkelte baltiske lande. De skal også med i drøftelsen her.
Men vi bliver også nødt til at spørge os selv, om det ikke er vores pligt mere specifikt at vise disse lande solidaritet, og om den ikke skal gå videre end det, der her er blevet nævnt, nemlig hvad der er rigtigt som fleksibel håndhævelse af konkurrencereglerne. Det er minimum. Her at håndhæve reglerne strengere, end det kan gennemføres i Bayern eller Sachsen for nu at tale om mit eget land, det ville virkelig være absurd.
Men vi bliver også nødt til at spørge: Hvad kan vi gøre mere? Efter min mening skal vi overveje - det er også allerede blevet nævnt - hvilke instrumenter vi har til fremme af strukturerne, og hvorledes vi kan opnå, at de anvendes dér så effektivt som muligt? Hertil hører også, at vi ikke skaber nye hierarkier landene imellem. Jeg synes, det var helt retfærdigt, efter at man nu havde truffet den afgørelse, som jeg kritiserer, at man forlader startlinjemodellen og indleder forhandlingerne med dem alle samtidig, at man så, således som tingene blev håndteret, begyndte med Estland. Her er der virkelig et vist forspring i sager, der endnu ikke er så vidt fremme i andre lande. Men det truer med at stivne alene, fordi det hidtil har været sådan. Det må ikke ske! De andre lande skal have en fair chance for at indhente det forsømte. Og det skal der gives støtte til. Det må heller ikke være således, at de lande, der mindst har brug for støtte, får mest støtte, fordi den umiddelbare virkning måske er størst dér.
I den henseende går jeg ind for et meget omhyggeligt eftersyn af vores politik. Det er helt bevidst, at jeg ikke har talt om de enkelte lande nu, om hvilke man også kunne bemærke dette og hint. Men det er ikke min opgave som medlem af Europa-Parlamentet at sige til esterne, letterne eller litauerne, hvad de først og fremmest skal gøre. Jeg har koncentreret mig om at tale om, hvad vi skal gøre. Jeg mener, det haster, at vi også nævner det i denne bredde, i denne eftertænksomhed og denne problematik.

Sindal
Hr. formand, efter at have lyttet til kollega Wolf, har jeg lyst til at starte med at berette om en praktisk oplevelse, jeg havde på en trævarefabrik i Tartu i Estland. Jeg var dengang formand for Delegationen for Forbindelserne med Estland, som var på besøg på denne fabrik. Direktøren for fabrikken sagde til mig: »Hvorfor skal jeg mærke alle mine møbler til Ikea i Tyskland med nogle underlige E'er? Hvorfor skal min maling kontrolleres? Hvorfor skal min standard kontrolleres? I kan jo bare sælge alle de varer, I vil, til os her i Estland, men jeg skal kontrolleres, fordi jeg vil sælge til jer.« Se, sådan ser det ud i praksis. Det er den dialog, der er, når vi besøger vores nye medlemsstater. Disse aftaler, som vi skal vedtage, er et signal til de pågældende landes befolkninger om, at man ikke har glemt dem, og at man arbejder videre med netop de problemer, jeg stødte på i Tartu. Men nogle gange er der altså langt fra politik til det praktiske liv. Den samhandel, som også Wolf efterlyser, kommer jo ikke af sig selv. Spørgsmålet er, om vi ikke netop har brug for et sæt fælles spilleregler på konkurrenceområdet for at gøre visse lande egnede til at deltage i samarbejdet i fremtiden. Jeg tænker specielt på det land, jeg har ansvaret for nu, nemlig Litauen, som spiller en central rolle som transitland for samhandlen med Rusland og Belarus. Hvis landet har orden i sin konkurrencepolitik og har harmoniseret sine standarder og bestemmelser på dette område, så er det jo netop kvalificeret til at øge samhandlen og tage kampen op med, hvad der måtte være af konkurrenter.
Men vi skal ikke betragte konkurrencepolitikken isoleret. Vi skal også se på miljø- og socialpolitikken, og det er væsentligt, at vi - når vi taler om fremgang for disse lande - ikke blot måler, som Kommissionen ofte gør, fremgangen på de fremmede investeringer og på økonomien, men også ser på, hvordan landene er i stand til at inddrage overvejelser om arbejdsmiljø og socialpolitik i konkurrencepolitikken.

Ilaskivi
Hr. formand, når der i fire betænkninger foreslås, at Parlamentet godkender Europaaftalerne indgået med pågældende lande, og når dette åbenbart også sker, er der skabt et godt grundlag for den kommende unionsudvidelse. Vejen frem er imidlertid lang endnu. Såvel den økonomiske som den poltiske hamonisering kræver meget arbejde og megen tid af disse ansøgerlande.
Efter Kommissionens vurdering har både Litauen og Letland i den senere tid indvundet Estlands forspring. Den kraftige økonomiske vækst i Letland og det aktive arbejde for modernisering af lovene om statsborgerskab både i Letland og Litauen, om hvilket betænkningen af Seppänen endda indeholder modsigende oplysninger, er betydelige fremskridt mod et EU-medlemskab. Derfor ser det ud som om, at på mellemlangt sigt kan alle baltiske lande træde ind i Den Europæiske Union samtidig. Selvom alle ansøgerlande skal bedømmes efter deres egne meritter, er det vigtigt at pointere, at en samtidig indtræden af de baltiske lande kan have positive engangseffekter på f.eks. sikkerhedspolitikken.
Mens ansøgerlandene forbereder sig til unionsmedlemskabet, er det vigtigt bl.a. at understrege, hvor betydningsfuldt politi- og toldsamarbejdet er for bekæmpelsen af den internationale kriminalitet. Der er lovgivning og godkendelse af samarbejdsaftaler ikke nok. Det vigtigste og måske det sværeste for ansøgerlande er iværksættelsen af disse aftaler. Vi har et kedeligt eksempel på dette fra Finland for et år siden, hvor kriminelle, som var kommet ind i landet via Estland, tømte bankautomater i Helsinki, og det estiske politi nægtede at samarbejde med det finske politi. Den slags små, men vigtige spørgsmål skal bringes i orden.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, allerførst vil jeg give de forskellige ordførere en kompliment for deres betænkninger. I begyndelsen af mandatet i 1995 nævnte hr. Santer udvidelsen af Unionen som en af de to vigtigste målsætninger for den nytiltrådte Kommission. Han beskrev denne udvidelse som en historisk chance. Det vil jeg gerne tilslutte mig. Også min gruppe synes, at udvidelsen er en historisk chance. Men lad mig fastslå én ting. Det er en historisk chance, men det kan også ende med en historisk fadæse, hvis tiltrædelsen ikke forberedes omhyggeligt. Det er i den forbindelse væsentligt, at den nuværende Union internt har god orden i sine sager, for den udvidelse, som Unionen nu står over for, og betænkningerne i dag er jo et lille skridt på vej i den retning, er en fuldstændig anderledes udvidelse end hidtidige udvidelser. Ansøgerlandene, er det nu lande med en endnu begrænset markedsøkonomi? Desuden er deres konkurrence- og retssystem endnu ikke parat til fuldstændigt at overtage acquis communautaire .
Hr. formand, ikke blot de tiltrædende lande har brug for et velfungerende offentligt apparat. Frem for alt Unionen selv har brug for et ligevægtigt og handlekraftigt apparat for at kunne klare problemerne ved tiltrædelsen. Det er derfor fortvivlende at måtte konstatere, at vi med så vigtige forestående beslutninger stadig er ynkeligt langt fra dette mål. Jeg håber derfor, at Rådet, således som hr. Fischer i formiddag bebudede her, virkelig vil gøre noget ved en ny regeringskonference omkring år 2000, for at vi kan få orden i vores egne sager.

Ojala
Hr. formand, alle tre baltiske lande har bestræbt sig og bestræber sig i øjeblikket hårdt på at opfylde de kriterier, der er stillet for at blive medlem i Den Europæiske Union. Det kræver store ofre og ændringer i disse samfund.
I disse dage har jeg bekymret fulgt nyheden, hvor der fortælles, at der er ved at danne sig, jeg citerer avisoverskrifter, »svinekødskrig«. Dette har endda ført til udveksling af noter mellem disse lande. Letland agter nemlig i år at begrænse importen af svinekød fra Estland og Litauen for et år. Den type af beskyldninger og udveksling af noter drager ingen af de baltiske lande nogen nytte af. Vi kan håbe, at dette problem finder en hurtig løsning, og at udviklingen i de baltiske lande mod EU-medlemskabet ikke svækkes på denne måde.

Schroedter
Hr. formand, kære kolleger, konkurrencereglerne er bestemt en vigtig del af acquis communautaire, men indtil nu har konkurrencebestemmelserne i Europaaftalerne ikke hindret EU i at anvende antidumping- og handelsbeskyttelsesforanstaltninger over for ansøgerlandene med det resultat, at de central- og østeuropæiske lande til stadighed har et handelsunderskud, hvilket er det stik modsatte af det, der skulle være Unionens egentlige opgave, nemlig at bidrage til, at disse økonomier stabiliseres og kan tiltræde med et godt resultat.
Dertil kommer desuden stadigvæk en stor støtte til eksport af landbrugsprodukter fra EU med den konsekvens, at ansøgerlandens hjemmemarkeder udsættes for voldsomme turbulenser. Her er spørgsmålet virkelig: Hvem skal her lave hvilket hjemmearbejde? Det skal ikke kun ansøgerlandene, for der er behov for en kvalitativ nyorientering af EU's konkurrence- og handelspolitik over for ansøgerlandene.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, i betragtning af den korte tid, der er givet mig, vil jeg ikke kommentere de tekniske aspekter, der ellers er interessante, i de betænkninger, der er fremlagt for os.
Måske er det indvirkningen af den sne, der er faldet, men jeg vil blot nævne en situation, jeg befandt mig i for nogle år siden. Jeg befandt mig således i den værst tænkelige situation, ved siden af præsident Landsbergis, i Vilnius' hovedkvarter, bevogtet, om jeg så må sige, af den litauiske nationalgarde, da Den Røde Hær kom med tanks for at knuse den litauiske modstand. Jeg mener, at de baltiske lande er en integreret del af vores europæiske civilisation, og de har betalt dyrt for deres frihed. Alene Litauen har set 25 % af landets indbyggere omkomme i russiske fangelejre.
Desuden ville vi gå ind for udvidelsen af vores Europæiske Fællesskab til de baltiske lande, hvis ikke Fællesskabet mere og mere lignede en blanding af Sovjetunionen og USA, og hvis ikke det eneste, Fællesskabet kan tilbyde, er et stadigt hårdere bureaukratisk jerngreb. Derfor siger vi til vores venner i Baltikum, og i Polen i øvrigt, at de skal være opmærksomme på, at deres indtræden i et føderalt Europa ganske givet vil være en god ting, men at de bør overveje grundigt, om de ønsker at indtræde i dette Europa, der bliver mere og mere bureaukratisk, og som tillægger dekreter og forordninger stadig større vægt. Jeg tror ikke, at det er godt for dem.
Vi ønsker ikke at lukke døren for dem, men vi ønsker et andet Europa, nemlig det Europa, vi kæmper for. Det er den meddelelse, jeg i dag gerne vil videresende til vores venner i Baltikum.

Evans
Hr. formand, andre har talt om de baltiske lande, så jeg vil begrænse mig til at tale om Rumænien og hr. Schwaigers betænkning.
Den aftale mellem EU og Rumænien, som vi er i færd med at drøfte, er nu fire år gammel. I løbet af denne periode har Rumænien gjort kolossale fremskridt, og store fremskridt er gjort for at få landet til at bevæge sig henimod en situation, der er mere lig den, der hersker i vesten. Det kan imidlertid ikke være noget tilfælde, at lande, der grænser op til EU, har bevæget sig hurtigere henimod medlemskab af EU end andre mere fjerntliggende lande. Sammenlignet med f.eks. nabolandet, Ungarn, har Rumænien, der ikke grænser op til nogen af de 15 nuværende medlemsstater, stadig lang vej at gå.
Tidligere under Ceaucescu var Rumænien et land, der havde det dårligt med sig selv, og en nation, der var fordrejet af urealistiske idealer og lovgivning. Alle, der besøger landet i dag, vil bemærke de fremskridt, der er gjort henimod en markedsøkonomi. Yderligere fremskridt er nødvendige, men i en takt, der er realistisk og giver befolkningen den fornødne tid til at tilpasse sig, og som giver den fornødne tid til omstilling, hvor dette måtte være nødvendigt.
Hr. Schwaiger har nævnt konkurrenceudvikling og reformer af statsvirksomheder, banker m.v. Den rumænske regering må desuden erkende de reformer, som den selv må gennemføre, nemlig reformer af politiet, forfatningen, og herunder f.eks. artikel 200. Den må gøre noget ved nogle af dens politikeres utilbøjelighed til at acceptere, at morgendagens politikker vil være meget forskellige fra de politikker, man havde i Rumænien inden revolutionen.
Når alt dette er sagt, må man sige, at Rumænien er et meget anderledes land i dag og et meget anderledes sted at være, end det var for 10 år siden. Nogle ting forbliver imidlertid konstante. Landets geografiske placering er, som hr. Schwaiger fremhævede, vigtig og et væsentligt plus for landets egen fremtidige udvikling. Rumænien er og bliver naturligvis europæisk som følge af dets kultur, dets sprog, dets historie og dets befolkning.
Jeg hilser denne betænkning meget velkommen, og jeg ser mere end nogen andre frem til at være her, når vi ønsker rumænske medlemmer velkommen her til Parlamentet som vores kolleger.

Alavanos
Hr. formand, jeg vil også gerne understrege, at disse fire betænkninger kan spille en positiv rolle. Hvad angår samarbejdet og relationerne mellem Den Europæiske Union og disse fire lande, er det vigtigt, at der findes regler, også på erhvervsområdet, som alle kan acceptere, ligesom det er vigtigt med en form for sikkerhed, hvad angår virksomhedernes muligheder for at komme ind og samarbejde med disse lande. På den anden side må vi naturligvis også tage i betragtning, at de befinder sig i en vanskelig overgangsfase, som uden tvivl kræver solidaritet, støtte og forståelse for deres særegenheder fra EU's side foruden principper og juridiske bestemmelser. Jeg vil gerne fremhæve, hvor vigtigt det er at samarbejde og udvikle forbindelserne med Rumænien, som er et af de største Balkanlande, som har en vigtig geografisk placering, som måske halter lidt bagefter de andre østeuropæiske lande, men som har mange store muligheder for at blive en del af de store EU-netværk og de store europæiske netværk i det hele taget, som hr. Schwaiger også gjorde så præcist rede for i sin begrundelse.

Lindholm
Hr. formand, de baltiske lande har på kort tid næsten udrettet undere. I løbet af 10 år er de gået fra diktatur og sovjetisk planøkonomi til demokrati og markedsøkonomi. Dertil kommer nu EU-tilpasningen. Denne udvikling har stillet store krav til både borgere og politikere, og den har været vanskelig. Derfor kræves der stor fleksibilitet og økonomisk støtte fra EU for at muliggøre og lette den fortsatte udvikling. Der kræves også en gensidig tilpasning, det vil sige også fra EU's side.
Det politiske og økonomiske pres på landene er enormt. Det er foruroligende, at et af de baltiske lande i sidste uge indførte beskyttelsestold på svinekød og dermed brød med den spirende frihandel landene imellem, men det var nok desværre ikke helt uventet.
De Grønne har lige fra begyndelsen krævet, at tiltrædelsesforhandlingerne skulle ske med de tre baltiske lande på én gang. Det skulle ske for at bidrage til en harmonisk politisk og økonomisk udvikling i området og for ikke at true det skrøbelige samarbejde. Vi beklager dybt, at det ikke blev sådan.

Van Miert
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil meget gerne begynde med at takke ordførerne mange gange for deres arbejde og også give dem en kompliment for kvaliteten af de betænkninger, som her er forelagt. Jeg vil også i særdeleshed takke hr. Wolf for de principielle bemærkninger, som han har fremsat.
Jeg tror også, at det er nødvendigt i en debat som den, vi nu fører med hinanden. Naturligvis vil De forstå, mine damer og herrer, at jeg ikke vil komme specifikt ind på den mere globale tiltrædelsesproblematik. Det henhører under andre kommissionsmedlemmers beføjelser, men dette er dog en vigtig del af tiltrædelsesproblematikken. For egentlig er der her stillet spørgsmålet, om de pågældende lande kan forberede sig tilstrækkeligt og også gør det effektivt, for at de fra det øjeblik, de tiltræder, også kan være ordentligt med i spillet.
For hvis det ikke sker, så risikerer vi, at der sker ulykker.
De husker nok, i særdeleshed de tyske medlemmer af Parlamentet, at hele sektorer og hele virksomheder på grund af den hurtige måde, hvorpå tingene skete i sin tid, næsten blev skyllet væk i det tidligere Østtyskland, fordi man havde utilstrækkelig tid til at tilpasse sig. For hvis man først tiltræder Det Europæiske Fællesskab, er det det indre markeds logik, som gælder.
Derfor er det så vigtigt, at disse lande virkelig kommer videre skridt for skridt. Vi må være realistiske. Det var for øvrigt også sådan inden for Den Europæiske Union. Også vores lande, de nuværende medlemsstater, havde brug for lang tid, førend de egentlig assimilerede politikken vedrørende konkurrenceregler og respekten for reglerne i forbindelse med offentlig støtte. Selv i dag, det ved De alle sammen, har vi stadig temmelig mange problemer inden for Den Europæiske Union. Vi må på den ene side se realistisk på denne problematik, men på den anden side også meget tydeligt sige til de pågældende lande: Se, det skal ske, for ellers løber I store risici den dag, I tiltræder. Lad os være åbne og ærlige over for disse lande. Derfor har vi disse gennemførelsesbestemmelser, for det er dem, vi nu taler om. Grundreglerne er vi allerede blevet enige om i Europaaftalerne, vi taler nu om gennemførelsen deraf.
Jeg kommer lige tilbage til den offentlige støtte, for nogle af Dem har talt derom. For her taler vi egentlig om kartelreglerne, artikel 85 og 86 i særdeleshed, lad os sige forbindelserne mellem virksomhederne. Vi taler ikke om den offentlige støtte her, selvom jeg gerne lige vil sige noget om den om lidt.
For fem centraleuropæiske og østeuropæiske lande har vi disse regler. Hertil kommer nu et antal nye. Jeg må sige, mine damer og herrer, at generelt mener jeg at kunne konstatere, at udviklingen egentlig er temmelig positiv. Alle disse lande har nu indført konkurrenceregler, ikke nødvendigvis identiske med de regler, som vi har i Den Europæiske Union, men for øvrigt er det heller ikke tilfældet hos os i den nuværende Union.
Nogle lande tilpasser sig, f.eks. har Nederlandene i de seneste år gjort sig store bestræbelser, og konkurrencepolitikken er nu egentlig i vidt omfang harmoniseret med det, som vi har på europæisk plan. I Storbritannien diskuterer man det. Men det er, hvad man kalder den bløde harmonisering, som gennemføres gradvist.
Vi pålægger ikke identiske regler. Vi anmoder de pågældende stater om at føre en politik, som kan sammenlignes med Det Europæiske Fællesskabs politik og i særdeleshed Kommissionens politik, og således også om at oprette de nødvendige myndigheder - det er for øvrigt for det meste sket - som også har mulighederne for og instrumenterne til at gennemføre denne politik. Her mangler der sommetider noget. For førend man udvikler denne kultur, førend man har tilstrækkeligt med uafhængige myndigheder, som også kan føre disse regler ud i livet, og som kan trodse alle mulige former for modstand - og jeg behøver da ikke fortælle Dem, hvor vanskeligt det stadig ofte er at gennemtvinge denne politik i Den Europæiske Union - er der brug for tid. Vi må have nogen forståelse for den kendsgerning, at disse lande har brug for tid til at gennemføre dette. Men vi må naturligvis igen og igen insistere på, at det er nødvendigt. Og når det er nødvendigt, må vi også sommetider fremsætte en kritisk bemærkning. Og det gør vi også. Et advarende ord, for hvis man ikke gør det i tide, så får man bagefter store vanskeligheder først og fremmest i landene selv. Det var budskabet.
Jeg gentager, at jeg i det store og hele synes, at tingene, hvad det angår, har udviklet sig temmelig godt, men lad os fortsat være realistiske, det kræver endnu en række år, førend situationen i de pågældende lande mere eller mindre vil kunne sammenlignes med den situation, som vi kender i vores medlemsstater i dag.
Afsluttende vil jeg lige sige følgende med hensyn til den offentlige støtte. Dér er problematikken egentlig vanskeligst, for øvrigt også inden for Den Europæiske Union. For vi har at gøre med myndigheder, som yder offentlig støtte. Hvis de gør det, så tror de altid, at der er en god grund til det. De ved, at det i Unionen er vores opgave at sørge for, at der reageres, hvis det ikke kan tolereres. Men i disse lande får man en ganske særlig situation. Den myndighed, som yder støtte, skal også selv sørge for, at den yder denne offentlige støtte i overensstemmelse med de regler, som findes inden for Unionen. Det er en meget mærkværdig situation. Derfor volder dette de største vanskeligheder. For det første har de fleste lande stadig ingen regler herom, og hvis de har dem, så er anvendelsen egentlig alligevel meget problematisk, eller man kan i hvert fald ikke sige, at det sker på en tilstrækkelig uafhængig måde.
Det bliver også i fremtiden den største flaskehals, det siger jeg helt åbent. Det får vi stadig flere vanskeligheder med. Jeg var selv for nogen tid siden i Polen, Tjekkiet og Ungarn. Jeg vil også forsøge at tage til de andre lande. Men nu har vi konstateret, at situationen på dette område overhovedet ikke er tilfredsstillende. Tag f.eks. Polen, man har der oprettet en hel række afgiftsfrie områder ved siden af eller ved grænsen til Tyskland, de nye tyske delstater. Selvfølgelig kommer der en reaktion herpå.
Jeg nævner tilfældet med stålsektoren. Naturligvis skal et land som Polen, men også et par andre, reorganisere sin stålsektor. Vi har også måttet gøre det. Det kræver tid, og det kræver penge. Lad os betragte det realistisk og sige til disse lande: Gør det, men på en socialt acceptabel måde, således som det i sin tid skete inden for Den Europæiske Union. Man ser, at der jo stadig skal gøres temmelig meget, men jeg er enig i den opfattelse, som de fleste talere har givet udtryk for: Det skal ske, det er der brug for tid til, og vi må gøre det med Augenmaß , således som man siger på tysk. Jeg tror, at det præcis er den politik, vi forsøger at føre, men de pågældende lande må være helt klar over, at det er et arbejde, som skal gøres. Også til deres egen fordel den dag de tiltræder Den Europæiske Union.
Jeg har endnu ét minut, og det slutter jeg med. En af talerne henviste til antidumpingforanstaltningerne. Naturligvis, så længe der i de pågældende lande ingen regler findes for tilsyn med offentlig støtte, og så længe vi ikke på en troværdig måde kan gå ud fra, at denne disciplin findes, vil antidumpingsinstrumentet også blive anvendt. Det ved disse lande også. Det kan man gradvist afvikle fra det øjeblik, man i disse lande også har en tilstrækkelig troværdig politik vedrørende tilsyn med offentlig støtte.
Det allersidste ord hvad det angår, mine damer og herrer: Det forholder sig i øjeblikket sådan, at der også er et stort behov for større gennemsigtighed. Jeg mener dermed, at man selv ser kritisk på alt det, som man yder i offentlig støtte. Jeg kan huske en samtale med en finansminister, jeg vil ikke sige Dem præcist fra hvilket land, som åbenbart troede, at skatte- og afgiftsmæssig støtte var tilladt. Med andre ord troede han, at hvis han fritog en virksomhed for skatter og afgifter, så var det helt i orden. Jeg sagde nej, for det er også en form for offentlig støtte. Det skal man passe på med. Jeg nævner dette eksempel for Dem for at illustrere, at der også stadig er behov for det første for at foretage en ordentlig opgørelse over alle de offentlige regler, som findes, og for det andet at tilvejebringe en større bevidstgørelse af, hvad der er acceptabelt, og hvad der ikke er det. Når dette er sagt, mine damer og herrer, vil jeg sige, at De også ved, at alle disse lande er såkaldte A-regioner. Der må der ydes offentlig støtte. Det er uomtvisteligt. Problemet er, at det skal ske med opretholdelse af og respekt for visse regler og med tilstrækkelig gennemsigtighed. Jeg vil lade det blive ved dette, for jeg har allerede talt alt for længe. Jeg takker endnu en gang ordførerne og også alle dem, som har deltaget i den meget konstruktive debat, som vi i dag har haft derom med hinanden.

Schwaiger
Hr. ordfører, må jeg stille hr. Van Miert et lille tillægsspørgsmål? Jeg gjorde i mit indlæg opmærksom på, at der forestår en modernisering af de rumænske raffinaderier i Ploesti samt på, hvilken rolle Rumænien spiller som mellemled mellem de olieproducerende lande i Transkaukasus som f.eks. Kasakhstan og navnlig Aserbajdsjan. Er Kommissionen rede til for det første at fremskynde dette samarbejde og for det andet gøre Rumænien opmærksom på, at moderniseringen bør foregå miljøvenligt? Hvis der nemlig gives tilladelse til undtagelsesbestemmelser inden for rammerne af de offentlige støtteordninger, skulle der i langt højere grad fokuseres på miljøaspektet i forbindelse med de offentlige støtteordninger og de private investeringer, hvilket for øvrigt også ville være påkrævet for Den Tjekkiske Republik. Måske kunne De svare kort derpå.

Van Miert
Hr. formand, det drejer sig her om en meget vigtig sag, og som De ved, løses problemer i en sådan sammenhæng naturligvis bilateralt. Også i miljøspørgsmål er man nødt til at følge de normale diplomatiske kanaler. Vi har ikke noget direkte ansvar på det punkt. Man er nødt til at tale med hinanden, også når det drejer sig om støtte. Hvis der er grund til at klage, ordnes det for det meste diskret, men det bliver gjort. Hvis De ønsker yderligere detaljer, kan vi drøfte det enten bilateralt eller med andre kolleger også.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Rammeaftale om handel og samarbejde EF/Republikken Korea
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0445/98) af Porto for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af rammeaftalen om handel og samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Republikken Korea på den anden side (KOM(96)0141 - C4-0073/97-96/0098(CNS)).

Porto
Jeg mener, at der er grund til at glæde sig over Europa-Parlamentets holdning til rammeaftalen om handel og samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Republikken Korea på den anden side.
Efter at være blevet ødelagt af en borgerkrig for lidt over 40 år siden har dette land haft en imponerende vækst, og det figurerer i dag blandt de største økonomiske magter i verden, således at det fuldt berettiget er første asiatiske land i OECD.
For Den Europæiske Union er det en vigtig handelspartner, der optager ca. 2 % af den samlede udenrigshandel, og således er vores fjerdevigtigste handelspartner uden for Europa efter USA, Japan og Kina (og vi er Koreas vigtigste handelspartner efter USA og Japan, men før Kina). Det drejer sig om en samhandel, der er fordoblet på 15 år, og som i 1997 nåede op på ECU 27, 5 milliarder, med et overskud i vores favør indtil 1997, men med underskud siden da på grund af krisen i Asien (Koreas import gik ned fra ECU 11, 7 milliarder i november 1997 til 7, 7 milliarder i april 1998). Denne situation er således forskellig fra forholdet til Japan og Kina, der viser et underskud, som det ikke vil være realistisk at tro vil ændre sig i den nærmeste tid. Hvad angår udenlandske investeringer, indtager EU sågar førstepladsen, siden vi i 1998 overhalede USA og Japan, og Koreas samlede investeringer i EU overstiger vores investeringer dér - de er henholdsvis ECU 2, 3 og 1, 5 milliarder.
På trods af landets betydning og de økonomiske forbindelser, som vi har med det, begyndte man i Parlamentets relevante udvalg at udtrykke forbehold over for en vedtagelse af den aftale, der blev underskrevet allerede den 29. oktober 1996. Det var forbehold med hensyn til protektionisme (navnlig nationale præferencer på grund af »kriseplanen« eller handelsmæssig besværligheder), intellektuel ejendom, respekt for menneskerettighederne og først og fremmest manglende opfyldelse af mindstestandarder på det sociale område. På forslag fra Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender, denne ordfører og det relevante udvalg, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, accepterede man, at behandlingen af aftalen blev udskudt.
Der har imidlertid været en mærkbar udvikling i de sidste to år. Det er sket i kraft af intern og ekstern liberalisering og omlægning af økonomien, der har tvunget alle sektorer til at rationalisere, hvad der f.eks. vil forhindre overinvesteringer i skibsværftsindustrien, som nu umuliggør, at vi kan konkurrere med Korea, en proces, der er begyndt tidligere, men som krisen i Asien har gjort mere nødvendig. Herudover må man hilse den åbning velkommen, der i større omfang er sket på det politiske og sociale område efter valget af den nuværende præsident, Kim Dae Jung.
Den støtte, som denne aftale kan give, er blevet særlig relevant på grund af den krise, som Republikken Korea har gennemgået, og som bl.a. har betydet en betydelig produktionsnedgang og en kraftig stigning i arbejdsløsheden fra 2, 6 % i november 1997 til 6, 7 % i april 1998. Men hertil bidrager også i en overgangsfase de liberaliserings- og omstruktureringsforanstaltninger, der med vores tilslutning er blevet gennemført. På fagforeningsområdet, det vigtigste mål for vores bekymringer, er der helt sikkert grund til at glæde sig over den trepartsaftale, som man fik undertegnet den 6. februar 1998, og de konkrete liberaliseringsforanstaltninger, der er blevet gennemført, som anerkendelsen af KCTU (Samvirkende Koreanske Fagforbund), organisationsret på virksomhedsniveau og afskedigede arbejderes ret til at være fagligt organiserede. Særlig symbolsk er anerkendelsen den 6. januar 1999 - altså for få dage siden - af lærernes faglige organisationsret. Man må imidlertid regne med, at flere af disse uden tvivl nødvendige foranstaltninger nok vil kunne betyde forbigående vanskeligheder for de berørte virksomhedsledere og politikere.
Vi har derfor, hr. formand, af alle disse grunde et særligt ansvar med hensyn til at støtte en aftale, der i en meget følsom ekstern og intern sammenhæng vil kunne bidrage til, at Sydkoreas økonomi kan blive styrket og få et nyt opsving, og til at mindske vanskelighederne for dets indbyggere.
Der er utvivlsomt stadig kritiske punkter - det skal jeg ikke lægge skjul på - inden for alle de nævnte områder. Vi kan f.eks. pege på Koreas manglende tilslutning til internationale aftaler til beskyttelse af intellektuel ejendom, således som der lægges vægt på i hr. Pompidous udtalelse. Men selve undertegnelsen af en aftale, der fremmer et større kommercielt og økonomisk samarbejde, vil give os større moralsk og politisk legitimitet i forhold til de krav, som vi kan stille til et land, der i en krisesituation har store vanskeligheder med en social og politisk åbning og med omstruktureringen af sin økonomi.
Vi vil alle senere kunne drage nytte af et stærkt Korea med dets allerede erklærede støtte til Verdenshandelsorganisationens millenniumrunde.

Viceconte
Hr. formand, rammeaftalen om handel og samarbejde med Republikken Korea blev beseglet den 29. oktober 1996, det vil sige før den alvorlige finanskrise, der har berørt visse østasiatiske lande, og som har svækket Koreas usædvanligt fine økonomiske udvikling. Korea er et land, som før krisen fik en stadig større økonomisk og handelsmæssig betydning på verdensplan. Man behøver f.eks. blot at tænke på, at Koreas skibsværftsindustri tegnede sig for 25 % af skibskonstruktionen i hele verden, og at Koreas bilproduktion svarede til 5 % af produktionen på verdensplan.
Artikel 7 i aftalen om søtransport omhandler forpligtelsen til at give en ubegrænset adgang til markedet og til den internationale skibsfart på et handelsmæssigt grundlag og på nogle loyale konkurrencebetingelser. Artikel 8 omhandler et samarbejde inden for skibsbygningssektoren med henblik på at skabe et retfærdigt og konkurrencedygtigt marked, idet der tages højde for den aktuelle strukturelle skævhed mellem udbud og efterspørgsel hos skibsværftsindustrien i hele verden, ligesom forpligtelsen til at overholde principperne i OECD-aftalen om skibsbygning stadfæstes.
Selvom vi således kan afgive en positiv udtalelse om indgåelsen af nærværende aftale, må man dog ikke glemme de problemer, der skyldes praksisen og handelshindringerne inden for bilsektoren og skibsværftssektoren. Disse sektorer anses for at være aftalens følsomme sektorer, der hidtil har været kendetegnende for forbindelserne med Korea. Selvom Europas skibsværftsindustri er midt i et opsving, er sektoren kendetegnet af et alt for stort udbud som følge af en produktionsmæssig overkapacitet, der navnlig skyldes den uansvarlige fordobling af produktionskapaciteten, som koreanerne har foretaget i de sidste fire-fem år, således at Korea i dag selv er i stand til at producere flere skibe end alle de europæiske skibsværfter tilsammen. At udbuddet er alt for stort i forhold til efterspørgslen fremgår tydeligt af det faktum, at priserne på de nye konstruktioner er faldet eller i det mindste stagneret inden for alle sektorer.
Foruden denne bekymrende situation med strukturelle skævheder er der sket det, at den koreanske won er blevet devalueret, hvilket har ført til en situation, som risikerer at få nogle særligt alvorlige konsekvenser for Fællesskabets skibsværfter og for beskæftigelsen i Europa. Man har faktisk regnet ud, at koreanerne kan sænke priserne på deres skibe med op til 30 % og stadig få den samme fortjeneste. De koreanske myndigheder må derfor ikke bruge den internationale finansielle bistand til at støtte deres egen skibsværftsindustri, og Den Europæiske Union skal holde opmærksomt øje med, at de forpligtelser, som de koreanske myndigheder har indgået i den forbindelse, reelt bliver overholdt.

Malone
Hr. formand, jeg vil gerne takke de faglige organisationer, Kommissionen, ja og ambassadøren for deres hjælp i forbindelse med min efterforskning.
Jeg er blevet opmærksom på, at Sydkorea ikke har levet op til det løfte, landet afgav, da det blev medlem af OECD i 1996, om at bringe sine arbejdslove i overensstemmelse med internationalt bindende normer. Jeg er også blevet opmærksom på, at der har været visse menneskerettighedsproblemer. Anvendelsen af den nationale sikkerhedslovgivning har helt bestemt været et problem, og der har været et alvorligt problem hvad angår langtidsfængslede politiske fanger. Der er gjort nogen fremskridt - så vidt, at der, som tidligere talere har nævnt, så sent som i sidste uge blev taget skridt til at gøre lærernes fagforening lovlig. Der er også taget andre kærkomne skridt, for der var restriktioner for fagforeningspluralisme, et totalt forbud mod foreningsfrihed og kollektive overenskomstforhandlinger for offentligt ansatte og lærere, og et af de to største koreanske fagforbund - KCTU - var ulovligt. Desuden var ledelsen af KCTU-forbundet blevet gjort ulovlig ved, at man fratog afskedigede arbejdstagere retten til at være medlemmer af fagforeninger. Der har været alle mulige problemer. De er ved at blive gennemarbejdet, men jeg ser gerne, at konklusionerne i min udtalelse, som det glæder mig, at hr. Porto har medtaget i sin meget fremragende betænkning, bliver behandlet meget omhyggeligt og taget op af den koreanske regering.
Jeg vil gerne henlede Deres opmærksomhed på en række af disse konklusioner. En af konklusionerne er, at den koreanske regering straks bør opfylde sit løfte til OECD om at ændre sin lovgivning på det arbejdsretlige område og indarbejde internationalt bindende normer.
Jeg vil også bede Dem om at bemærke et punkt om afskaffelse af dødsstraffen. Jeg ser gerne, at kommissær Leon Brittan i forbindelse med sin opsummering fortæller os, om han på vores og Kommissionens vegne vil påtage sig at følge op på de tre punkter, der blev fremsat for Kommissionen i konklusionerne i min udtalelse og ligeledes i hr. Portos betænkning.

Valdivielso de Cué
Hr. formand, den støtte, som rammeaftalen mellem Den Europæiske Union og Republikken Korea giver frihedsrettighederne ved at forsvare den politiske pluralismes berettigelse sammen med organisationsretten og retten til fagforeningsaktiviteter, noget som hidtil har medført fængselsstraf i landet, er vigtig - uden at vi derfor skal glemme andre dele af aftalen vedrørende f.eks. intellektuel ejendom, patenter, varemærker osv.
Vi skal også nævne det afholdte møde mellem ministre fra Den Europæiske Union og Korea, der blev ledet af sir Leon Brittan, som er til stede her i dag, hvor de første foranstaltninger til økonomiske reformer vedtaget af Koreas regering blev hilst velkommen, foranstaltninger, der stadig ikke er tilstrækkelige, men som kan vise den vej, der skal følges i de kommende år.
Jeg skal også nævne de koreanske myndigheders løfte om ikke at lave konkurrenceforvridning over for Den Europæiske Union i de følsomme sektorer - blandt andre skibsbygnings- og automobilsektoren - efter konsultationerne på højt plan mellem Den Europæiske Union og Korea. Opfyldelsen af dette løfte skal overvåges nøje.
Under alle omstændigheder har Korea beklageligvis stadig et stort socialt underskud, som ud over at være en anakronisme ved indgangen til det 21. århundrede også medfører en global dumping i forhold til de lande, der opfylder de arbejdsretlige og sociale regler. Det er meget vigtigt at fremhæve dette i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser.
Lad os slutte af med at konstatere de tidligere nævnte fremskridt og opfordre Koreas regering til at øge indsatsen for at nå det sociale niveau, som borgerne kræver i dag, idet vi ønsker og håber, at alle anerkender menneskerettighederne i Korea.

Smith
Hr. formand, ordføreren og fru Malone henledte med rette opmærksomheden på arbejder- og menneskerettighedsspørgsmålene. Selvom jeg mener, at vi bør gøre alt for at tilskynde til fremskridt inden for disse områder, vil jeg dog alligevel henstille til, at vi må være årvågne og have et effektivt og pålideligt overvågningssystem. Måske kunne kommissæren fortælle os, hvordan Kommissionen vil vurdere forbedringer inden for disse områder? Vil den f.eks. gøre brug af rapporter fra organisationer som Amnesty International og navnlig - vil jeg foreslå - ILO?
Kommissionen bør være opmærksom på, at Parlamentets støtte til denne rammeaftale er betinget af fortsatte fremskridt hvad arbejder- og menneskerettighedspørgsmålene angår, og at dette Parlaments støtte ikke vil kunne opretholdes, hvis situationen forværres. Vi vil ikke forholde os tavse, hvis vores brødre og søstre i Korea fortsat bliver behandlet dårligt. Jeg håber, at Kommissionen vil viderebringe dette budskab til de koreanske myndigheder på en meget fast måde.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne endnu en gang vende tilbage til skibsbyggeriet. Det er da grotesk, at værfter, som efter en normal driftsøkonomisk målestok er fem gange konkurs, stadig arbejder videre og stadig erhverver ordrer på skibsbyggeri på verdensmarkedet til laveste dumpingpriser, og det er ikke inden for det normale containerområde, for sydkoreanske værfter bygger også færger, passagerskibe, som er det sidste område, vi europæere stadig har med henblik på at bevare arbejdspladser hos os.
Derfor, hr. kommissær, hvorledes vil De garantere os, at også Korea forpligter sig til at overholde det, der står i artikel 8, ved på forhånd at acceptere OECD-aftalen om at undlade konkurrenceforvridende støtte til skibsbyggeri, som endnu ikke er trådt i kraft? Hvorledes kan vi sikre os, at det, vores medlemsstater i form af vores borgeres skattekroner via de europæiske fonde og via Den Internationale Valutafond sender til Korea som støtte, ikke i sidste instans giver bagslag, idet den koster os vores arbejdspladser på de europæiske værfter? Det ville intet menneske kunne begribe! Jeg håber, De kan sige os, hvorledes De vil sikre, at der ikke forekommer unfair støtte i skibsbyggeriet.

Brittan, Sir Leon
Hr. formand, jeg er glad for at have lejlighed til at anbefale denne vigtige aftale for Europa-Parlamentet. Jeg er meget enig i ordføreren, hr. Portos, bemærkninger og gratulerer ham med en afbalanceret og velargumenteret betænkning. Han har ret, når han peger på betydningen af vores relationer til Republikken Korea, og han har givet Parlamentet de væsentligste økonomiske kendsgerninger. Jeg vil også gerne takke hr. Valdivielso de Cué for hans venlige bemærkninger om min egen indsats.
Hvis Den Europæiske Union skal hæve sin profil på verdensarenaen, er det af vital betydning, at vi styrker vores bånd ikke blot til magter med verdensrang men også til vigtige nye lande. Derfor vedtog Kommissionen den 9. december en meddelelse, der reviderer Unionens relationer til Republikken Korea og fremsætter omfattende henstillinger om fremtiden. Republikken Korea er allerede en vigtig partner for os og er ved at blive vigtigere politisk både i sig selv og på grund af den vanskelige sikkerhedssituation på halvøen, der har potentielt globale indvirkninger.
Af alle disse grunde er det væsentligt for os bilateralt at forbedre vores relationer til Republikken Korea. Rammeaftalen gør dette ved vidtfavnende at omfatte både økonomiske spørgsmål og politisk dialog. Den indeholder detaljerede bestemmelser, der direkte beskæftiger sig med spørgsmål af stor betydning for Den Europæiske Union: økonomiske spørgsmål såsom intellektuel ejendomsret, skibsbygning, søtransport m.v. men også spørgsmål inden for andre områder såsom menneskerettigheder, og herunder arbejdsretlige spørgsmål, samarbejde mod narkotika og hvidvaskning af penge.
Rammeaftalen opstiller det institutionelle maskineri, som Den Europæiske Union kan bruge til at gå videre med sine interesser over for Korea, og Kommissionen er fuldt forpligtet til at anvende aftalen til at fremme europæiske interesser. Jeg vil gerne gøre det klart, at rammeaftalen ikke er nogen velgørenhedsgerning, der åbner vores markeder for Korea. Den indeholder ingen handelsindrømmelser. Det er en vidtrækkende ikkepræferenceaftale, der skaber nye bilaterale kanaler for dialog og samarbejde og, vil jeg påpege, for løsningen af konflikter med denne vigtige handelspartner. Så det betyder, at vi, når vi har et problem, eller når vi mener, at de er nået et stykke vej, men ikke langt nok, har en ny mulighed for at håndtere det på en struktureret måde.
Afstemningen i dag er betimelig, fordi det er lige inden Europa-Parlamentet sender en delegation til Korea, men også fordi det er et år efter udbruddet af den finansielle krise og regeringsskiftet i Korea. Under præsident Kim Dae Jung har Korea indledt en økonomisk reform, der begynder at tage sig af nogle af vores årelange bekymringer. Der er stadig behov for at gøre mere, og Kommissionen vil forblive yderst årvågen, men Korea fortjener vores støtte og tilskyndelse til den kurs, det har valgt. Det arbejdsretlige område er, som hr. Porto med rette har påpeget, helt klart et område, hvor der er brug for forbedringer.
Hr. Smith spurgte os om, hvordan vi ville overvåge aftalen og sikre, at der sker yderligere forbedringer inden for det arbejdsretlige område. Vores svar er, at vi vil se på alt det materiale, han nævnte, og alt det materiale, vi har til vores rådighed, og vi har en delegation på stedet i Seoul, som vil gøre en indsats for at indsamle oplysninger til os. Men jeg mener, at det er på sin plads at påpege, at der allerede er taget en række positive skridt under præsident Kim, som har inddraget fagforeningerne i en national trepartsforhandling om omstrukturering. I sidste uge blev der, som det blev påpeget af fru Malone, vedtaget en skelsættende lov i nationalforsamlingen, der etablerer læreres ret til at blive medlemmer af fagforeninger. Det, at tingene bevæger sig i den rigtige retning, er så meget desto mere bemærkelsesværdigt og en desto mere positiv præstation, når man ser på, at den har fundet sted på et tidspunkt med alvorlig økonomisk nedgang, med en vækst på minus 6, 8 % og en arbejdsløshed, der er tredoblet på et år. Aftalens substans og behovet for at forbedre Europas politiske og økonomiske stilling i Asien er i sig selv tilstrækkelige grunde til at anbefale, at Parlamentet støtter aftalen.
Jeg vil imidlertid tilføje, at vi ved at støtte den har en mulighed for at give et politisk signal om støtte til præsident Kim og hans allierede, der er dybt engagerede i den økonomiske reform, som står over for stærke, grundfæstede interesser imod en sådan reform, og som også er engagerede i at fjerne korruption og i øget demokrati i Korea. Hr. Valdivielso de Cué har ret, når han påpeger, at der stadig er vanskeligheder, især inden for skibsbygningsområdet, og hr. Jarzembowski har også nævnt dette. Det er umuligt at give garantier med hensyn til fremtiden. Jeg tror, at gennemførelsen af OECD-aftalen vil give os den bedste beskyttelse. Denne bliver for nærværende opholdt, fordi USA ikke er rede til at ratificere aftalen.
Der er meget, der taler for at gå i gang uden USA, for USA har kun en meget lille andel i verdens skibsbygning. Desværre deler den europæiske industri ikke denne holdning. Jeg mener, at den europæiske industri har uret, fordi den håber, at den, hvis denne aftale ikke bliver ratificeret, vil få mere statsstøtte fra de nationale regeringer. Jo snarere den bliver bragt ud af denne vildfarelse og forliger sig med tanken om, at der ikke vil være mere statsstøtte at få, jo snarere vil den støtte, at vi kan gå videre på firepartsbasis, selv uden USA, for at give os den beskyttelse imod Korea, som denne OECD-aftale vil give os.
Af alle disse grunde håber jeg, at Parlamentet vil støtte rammeaftalen om handel og samarbejde med Korea.

Malone
Hr. formand, kan jeg af det, kommissæren sagde, slutte, at han påtager sig at aflægge en årlig rapport for Parlamentet, og at han vil tage hensyn til de to andre punkter i mine konklusioner?

Brittan, Sir Leon
Vi vil helt bestemt tage hensyn til alle punkterne i konklusionerne, og hvad den årlige rapport angår, er jeg - som De måske ved - ikke særlig begejstret for formelle afrapporteringer, men meget begejstret for at aflægge rapport for Parlamentet. Hvad mig angår, er jeg, som mange her ved, glad for at komme her i Parlamentet og aflægge fuld rapport om situationen i Korea eller ethvert aspekt i denne henseende, som Parlamentet måtte være interesseret i på et givet tidspunkt.
Men jeg er mindre begejstret for at formalisere det...
Afbrydelse fra fru Malone
Nuvel, alt hvad jeg kan sige er, at EU-medlemsstaterne, medmindre det rabler helt for dem, ikke vil udpege nogen, der indtager en anden holdning.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B4-0004/99).

Formanden
Mine damer og herrer, hvis De ikke har noget imod det, forslår jeg, at spørgsmål nr. 29 og 32 behandles før nr. 30 og 31, for derved kunne vi give hr. Monti mulighed for at besvare disse to spørgsmål og tage afsted. Jeg mener ikke, at det er ubelejligt, for det betyder blot en kort forsinkelse af de andre to. Derfor beder jeg kommissær Monti, som jeg byder velkommen og ønsker alt godt i det nye år, om at besvare spørgsmål nr. 29.

Spørgsmål nr. 29 af Jaime Valdivielso de Cué (H-1188/98): Om: Elektronisk handel
Kommissionen er ved at lægge sidste hånd på et udkast til direktiv, der skal fremme udviklingen af den elektroniske handel. Denne form for handel vil indebære udveksling af fortrolige oplysninger såsom parternes personlige data, herunder numre på kreditkort, som er et hyppigt anvendt betalingsmiddel i forbindelse med internettransaktioner.
Kan Kommissionen oplyse, hvordan man vil sikre, at sådanne oplysninger forbliver fortrolige og ikke misbruges?
Jeg giver ordet til Dem, hr. Monti.

Monti
Jeg vil gerne af hele mit hjerte ønske Dem det samme, hr. formand, og jeg takker Dem for den høflighed, De viser mig ved at samle de to spørgsmål. Jeg vil nu begynde med det første. Det spørgsmål, som det ærede parlamentsmedlem har stillet, er det vanskelige spørgsmål om beskyttelsen af personlige oplysninger ved handel på Nettet. Der hentydes særligt til identifikationsnumrene på kreditkort, der er en af de mest udbredte betalingsmåder på Internettet. For at opfylde kravene om beskyttelse af private oplysninger og for at undgå de risici, der er forbundet med de forskellige former for edb-forfalskning, benytter man sig først og fremmest af kryptering, hvilket Kommissionen påpeger i meddelelsen om digitale underskrifter og kryptering.
Foruden at støtte aktiviteter, der har at gøre med forskning og udvikling af instrumenter, som skal garantere en sikker overførsel af oplysninger om kreditkort, opfordrer Kommissionen til en forbedring af de teknologier, der tager sigte på at minimere brugen af personlige oplysninger ved elektroniske transaktioner. Ud fra et teknisk synspunkt skal man f.eks. huske, at det fælles program for forskning og teknologisk udvikling har finansieret forskellige instrumenter, som har det formål at garantere en sikker overførsel af oplysninger om kreditkort, såsom SET-standarden, der er udviklet af Visa og Mastercard. Den anvendes til sikker elektronisk overførsel, og den er nu blevet til C-SET for at gøre det muligt at bruge chipkort.
Kommissionen har også iværksat nogle forskningsprojekter om generelle problemer vedrørende telematisk sikkerhed, f.eks. inden for rammerne af Infosec-programmet. Hvad angår navnlig elektronisk handel, så har Esprit-programmet finansieret flere særprogrammer på dette område. Kommissionen støtter desuden udviklingen af tekniske instrumenter til elektronisk handel og sikkerhed inden for det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, hvor der vil blive lagt særlig vægt på udviklingen af teknologier for at forbedre beskyttelsen af privatlivets fred.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at beskyttelsen af personlige oplysninger ved kommunikation via Internettet hører ind under den juridiske ad hoc-ramme for bestemmelserne om behandlingen af personlige oplysninger, der udgøres af direktiv 95/46/EF og 97/66/EF, som trådte i kraft den 25. oktober 1998.

Valdivielso de Cué
Inden for rammerne af det foregående spørgsmål, vil jeg stille to til, som jeg mener er af interesse:
Påtænker Kommissionen at udvide de eksisterende retlige instrumenter for at sikre en effektiv beskyttelse af forbrugerne ved domstolene ved at gøre disse instrumenter hurtigere og mere fleksible?
Hvis forbrugerne trods disse foranstaltninger bliver ramt, har Kommisionen da fastlagt en mekanisme til et effektivt retligt forsvar?

Monti
Jeg kan forsikre Dem om, at der er taget højde for disse aspekter, som er blevet belyst, i de to direktiver om bestemmelserne om behandlingen af personlige oplysninger, jeg henviste til, nemlig direktiv 95/46 og 97/66.

Formanden

Spørgsmål nr. 32 af Karin Riis-Jørgensen, overtaget af hr. Kofoed (H-1182/98): Om: Våbendirektivet
I våbendirektivets (91/477/EØF ) artikel 17 fastsættes det, at der fra Kommissionens side skal udarbejdes en rapport, der over for Parlamentet og Rådet skal belyse konsekvenserne af direktivet. Foreligger denne rapport allerede og hvis ikke, hvornår påregner Kommissionen da at have udarbejdet rapporten?
I forbindelse med udfærdigelsen af rapporten er Kommissionen da opmærksom på, hvilke konsekvenser i form af ekstraudgifter og ekstraarbejde dette direktiv medfører for ca. 10 millioner europæiske jægere og sportsskytter i forbindelse med transport af skydevåben inden for Den Europæiske Union?
Hr. Monti, jeg beder Dem besvare hr. Kofoeds spørgsmål.

Monti
I løbet af anden halvdel af 1999 planlægger Kommissionen at forelægge en rapport om gennemførelsen af direktiv 91/477 om kontrollen med erhvervelse og besiddelse af våben for Rådet og Europa-Parlamentet. I forbindelse med denne rapport har Kommissionen til hensigt at undersøge direktivets virkning og konsekvenser ud fra forskellige betragtninger. Til dette formål vil Kommissionen udarbejde et spørgeskema, der vil blive sendt til de berørte parter, og som vil dreje sig om de aspekter, det ærede parlamentsmedlem har taget op i sit spørgsmål, og som har at gøre med forholdet mellem omkostninger og effektivitet ved gennemførelsen af direktivet. Man vil også drøfte problematikken i forbindelse med brugen af det europæiske skydevåbenpas til jagt og sportsskydning.

Kofoed
Hr. kommissær, jeg takker for det venlige svar, og for, hvad De sagde om denne rapport, men jeg vil gerne spørge Dem, om De ved, hvor mange lande der implementerer direktivet. Så vidt jeg ved, forholder det sig sådan, at hvis en dansker ønsker at gå på jagt i Storbritannien, så skal han indsende ansøgning en måned før. Det tyder på, at Storbritannien ikke har implementeret direktivet. Mit spørgsmål er altså: Hvor mange lande har endnu ikke implementeret direktivet?

Monti
Jeg kan meddele Dem, at alle staterne er gået i gang med at implementere direktivet.

Formanden

Spørgsmål nr. 30 af Gary Titley (H-1177/98): Om: EØS og udvidelse
I henhold til artikel 128 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde skal enhver europæisk stat, som bliver medlem af Fællesskabet, ansøge om at blive part i EØS-aftalen. Hvad indebærer dette på institutionelt plan?
Hvis der med EU-medlemskab automatisk kræves EØS-medlemskab, hvorledes skal EFTA/EØS-staterne da inddrages i afgørelser, der fører til udvidelse af EU?
Vil der være behov for to ratifikationsrunder, en for EU-udvidelser og en for EØS-udvidelser?
Hr. van den Broek, vi byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. Titleys spørgsmål.

van den Broek
Det ærede medlems spørgsmål vedrører den forbindelse, som der findes mellem medlemskabet af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde på den ene side og de snarligt tiltrædende nye medlemmer af Unionen, som ved deres tiltrædelse selvfølgelig overtager acquis communautaire i overensstemmelse med betingelserne for tiltrædelsesaftalerne, når disse er færdigforhandlet. En del af acquis communautaire , som skal forhandles, vil være aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og hvad det angår indebærer medlemskab af Unionen automatisk også medlemskab af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde. Artikel 128 i EØS-aftalen omtaler et proceduremæssigt system for nye medlemmers tiltrædelse af EØS. Denne artikel 128 indeholder tre dele. Den fastsætter for det første, at et nyt medlem skal rette sin anmodning til EØS-Rådet. For det andet, at betingelserne for deltagelse er indeholdt i en aftale mellem aftalepartnerne i denne EØS-aftale og på den anden side ansøgerlandet. For det tredje, at aftalen godkendes af alle aftalepartnere. Nu er det op til ansøgerlandene at afgøre, hvornår de anmoder om dette EØS-medlemskab. Det må på en eller anden måde ske inden tiltrædelsen af Unionen.
Kommissionen holder regelmæssigt EFTA/EØS-staterne orienteret om de fremskridt, som gøres med hensyn til udvidelsesarbejdet, og det gør den gennem et blandet udvalg, som den orienterer. Rådet skal undersøge, hvorvidt der kan tages hensyn til EFTA/EØS-staternes kommentar. Udvidelsesforhandlingerne finder jo sted inden for rammerne af en regeringskonference. I betragtning af, at EØS-aftalen også indgår i acquis communautaire , vil medlemsstaternes godkendelse af tiltrædelsestraktaten samtidig indebære en godkendelse af EØS-udvidelsen. EFTA/EØS-parterne skal ligeledes godkende ansøgerlandenes deltagelse i EØS. Disse beslutninger skal løbe parallelt, således at ansøgerlandene den dag, de tiltræder Unionen, også er fuldgyldige parter i EØS. Undskyld, at det lyder lidt kompliceret, men jeg håber, at det for det ærede medlem er tydeligt, hvad jeg mente med dette.

Titley
Jeg vil gerne takke kommissæren for et grundigt svar, selvom han egentlig ikke har besvaret den sidste del af mit spørgsmål, nemlig om der er brug for to ratificeringer - en for EU-medlemskab og en for EØS-medlemskab? Alle de lande, der er med i EØS, skulle ratificere EØS-aftalen. Betyder det, at Det Forenede Kongerige f.eks. skal ratificere både EU-medlemskab for Polen og EØS-medlemskab for Polen?
Kan han for det andet bekræfte, at ansøgerlande skal ansøge om at blive medlemmer af EØS, det vil sige, at det er obligatorisk og et krav, at de søger om det. Og hvad sker der, hvis man ved tiltrædelsesforhandlingerne forhandler sig frem til en undtagelse, som EFTA/EØS-landene ikke er glade for? Har de noget at skulle have sagt, hvis f.eks. Polen blev medlem med konkrete undtagelser, der efter EFTA-landenes synspunkt underminerer EØS-aftalen? Vil de så bare skulle acceptere et fait accompli?

van den Broek
Jeg vil gerne indlede med det sidste spørgsmål. Opsummerer jeg det ret, hvis jeg formulerer spørgsmålet som følger: Kan der være forskellige betingelser for adgang til EU og for deltagelse i EØS? Eftersom EØS-regelsættet er identisk med EF-regelsættet for ansøgerlandene, ville det være utænkeligt, at ansøgerlandene havde overgangsperioder som medlemmer af EØS, der adskilte sig fra de perioder, man er nået til enighed om i tiltrædelsesforhandlingerne som sådan. Der bør være en klar parallelitet.
Hvad ratificeringen angår, forsøgte jeg i mit første svar at gøre det klart, at medlemsstaternes ratificering af tiltrædelsestraktaten ligeledes betyder ratificering af EØS-tillægget, eftersom EØS-aftalen er en del af acquis communautaire . Jeg håber, at dette tydeliggør min holdning.
Hvad artikel 128 angår, skal de, hvis man læser teksten ordret, ansøge, men rent faktisk vil Rådet minde dem om, at denne officielle handling må udføres inden tiltrædelse, hvilket rent faktisk også omfatter deltagelse i EØS. Denne formalitet skal opfyldes.

Formanden

Spørgsmål nr. 31 af Brian Crowley (H-1216/98): Om: Fællesskabets skolemælksprogram
Kommissionen foretog en grundig revision af Fællesskabets skolemælksprogram i 1993, og som det er den bekendt, pålægger Amsterdam-traktaten nu Fællesskabet at gennemføre aktioner vedrørende folkesundheden med henblik på at forbedre folkesundheden og forebygge sygdomme hos mennesker samt imødegå forhold, der kan indebære risiko for menneskers sundhed.
Har Kommissionen nogen planer om at befordre skolemælksprogrammet på nye måder som følge af det udvidede sagsområde under Amsterdam-traktatens artikel 152, og i bekræftende fald, hvordan?
Hr. Fischler, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. Crowleys spørgsmål.

Fischler
Hr. formand, mine damer og herrer, det nuværende skolemælksprogram tjener i princippet to formål: På den ene side vil vi nå målene i markedsordningen for mælk og yde et bidrag til øget afsætning, på den anden side vil vi naturligvis med dette skolemælksprogram tilskynde den unge generation i Den Europæiske Union til at drikke mere mælk, og vi vil stille et sundt næringsmiddel til børnenes rådighed.
Vi ser ikke nogen grund til at ændre noget ved disse målsætninger lige nu. Derfor foreligger der for øjeblikket heller ikke nogen planer om at ændre noget som helst. Men vi bliver naturligvis nødt til at se på, hvad resultatet af forhandlingerne om Agenda 2000 kommer til at indebære. Det kan naturligvis i lyset deraf blive nødvendigt at foretage visse ændringer og tilpasninger.
Derudover har vi bestilt en ekstern undersøgelse, som netop er ved at være afsluttet, og vi får se, hvad disse uafhængige eksterne eksperter anbefaler os at gøre og naturligvis gøre vores videre politik afhængig deraf.

Crowley
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar. De har allerede en idé om, hvad de eksterne revisioner vil sige om den fremtidige forvaltning af programmet. Kunne De give os et fingerpeg her i aften om, hvad De mener ville være den bedste vej frem for at sikre fortsættelsen af skolemælkprogrammet, og hvordan det eventuelt vil blive ændret på et tidspunkt ude i fremtiden?

Fischler
Hr. formand, jeg svarer gerne på dette tillægsspørgsmål fra hr. Crowley. Set ud fra mit synspunkt er der følgende at sige om det: Jeg har ingen informationer om, hvad der kommer ud af denne eksterne undersøgelse, men jeg er naturligvis rede til at offentliggøre resultaterne, så snart jeg har dem.
Hvad angår mine personlige - jeg understreger personlige - overvejelser om skolemælk, kunne man efter min mening i lyset af reformen godt overveje, om det alligevel ikke skulle være muligt at udforme denne ordning, der for øjeblikket er tynget af ikke så lidt bureaukrati, mindre bureaukratisk. Bortset fra det må det da principielt også være i mejeriernes egen interesse selv at gøre alt for at gøre de fremtidige forbrugere opmærksom på deres produkter på passende vis og ikke bare overlade det til den offentlige forvaltning via støtteordninger at tilskynde børnene til at spise flere mælkeprodukter. Her kan jeg endvidere udmærket forestille mig et samvirke mellem privatøkonomiske initiativer og Fællesskabet, så resultatet bliver optimalt.

Formanden
Mange tak, hr. Fischler.
Mine damer og herrer, efter at have takket hr. Fischler for besvarelsen, skulle vi have behandlet spørgsmål nr. 33 af fru Heidi Hautala. Men fru Hautala er ikke til stede, og derfor bortfalder hendes spørgsmål.

Formanden

Spørgsmål nr. 34 af Joan M. Vallvé (H-1191/98): Om: Nationale katalanske idrætshold
I henhold til unionstraktatens artikel 129 bidrager Fællesskabet til, at medlemsstaternes kulturer kan udfolde sig i deres mangfoldighed.
Sportskampe er i vore dage er nogle af de mest udbredte kulturelle udtryksformer. Med henblik på at demonstrere de forskellige folkeslags kulturelle mangfoldighed i Den Europæiske Union, mener Kommissionen så ikke, at det lovforslag, som er til behandling i det katalanske parlament, og som bl.a. skal skabe en ramme for at stille nationale katalanske idrætshold, på samme måde som Skotland og Wales kan stille egne landshold, opfylder de kriterier, der hidtil har været gældende for kulturelle arrangementer?
Hr. kommissær Marcelino Oreja, jeg byder Dem velkommen. Jeg ønsker Dem alt godt i det nye år og beder Dem besvare hr. Joan Vallvés spørgsmål.

Oreja
Kommissionen mener ikke, at målene i artikel 128 i traktaten vedrørende kultur kan anvendes på sportskampe mellem nationale idrætshold. Derfor er det ikke Kommissionens opgave at udtale sig om dette spørgsmål.
De nationale idrætsholds oprettelse og funktion afhænger først og fremmest af de enkelte staters lovgivning og af de relevante sportsorganisationer. I Spaniens tilfælde må man henholde sig til den spanske lovgivning på området og især til lov om sport af 15. oktober 1990 og kongelig anordning nr. 2075 af 20. juli 1982 om internationale sportsaktiviteter og -repræsentationer.

Vallvé
Mange tak for Deres svar, hr. kommissær, forstået på den måde at der ikke er modstand mod kriterierne i Den Europæiske Unions, som selvfølgelig bidrager til, at medlemsstaternes kulturer kan udfolde sig, idet den respekterer den nationale og regionale mangfoldighed, som der står i traktaten.
Jeg har blot ønsket at give udtryk for holdningen hos en stor del af Cataloniens borgere om at stille nogle nationale idrætshold i lighed med dem, der i dag findes i Skotland og Wales, og de kan i fremtiden også være at finde i andre lande, som f.eks. Flandern, med det formål at borgernes identitet anerkendes ved disse sportskampe.

Ewing
Jeg tager ordet, fordi jeg er så lydhør over for spørgeren, både fordi jeg kommer fra Skotland og ved, hvor meget det skotske fodboldhold betyder for folk, og fordi jeg er fuld af beundring for Catalonien, fordi jeg fra dengang, jeg var lille, husker Den Internationale Brigades afrejse fra Glasgow til Catalonien, hvor min fætter var med. Det var en skotte, der skrev bogen Homage to Catalonia, så vi har en meget stærk solidaritetsfølelse.
Sporten kom ret sent ind under traktatens virkefelt. Kan kommissæren gå med til, at Kommissionen måske skulle se på en yderligere udvidelse af dette virkefelt, for der er ingen tvivl om, at af alle sportsgrene er fodbold den, der sætter gang i de stærkeste lidenskaber?

Oreja
Dette er faktisk et emne, som vi har overvejet, især fordi der er nogle nye elementer: På den ene side er der en erklæring i traktaten. Der var en stat, der mente, at sport skulle inddrages i traktaten. Sport blev imidlertid hverken inddraget i artiklerne eller i en protokol, men i en erklæring. Det er, som parlamentsmedlemmet udmærket ved, ofte sådan, at det, der først er en erklæring, senere bliver en del af traktatteksten. Det er muligt, at dette er et varsel, og inddragelsen kan derfor ske ved en fremtidig reform.
Jeg vil også sige til Dem, at Det Europæiske Råd i Wien i december behandlede sportsspørgsmålet, og det gjorde det ud fra to synspunkter. På den ene side i anerkendelse af sportens samfundsmæssige betydning, og på den anden side i erkendelse af behovet for, at der træffes nogle foranstaltninger i forbindelse med doping. I spørgsmålet om doping skal der nok ikke findes en individuel løsning i hver enkelt af medlemsstaterne, der skal være en eller anden form for samordning mellem de forskellige stater. Og i den forbindelse kan jeg fortælle dem, at jeg opfordrede det østrigske formandskab til at holde et møde mellem tre ministre, den tyske minister for sport, den britiske minister og den østrigske minister, som havde formandskabet, med Kommissionens tilstedeværelse.
Formanden for Den Internationale Olympiske Komité har indkaldt til et møde den 3. og 4. februar i Lausanne for at behandle dopingspørgsmålet, og jeg mener, at Den Europæiske Union burde deltage i det møde med forudgående forberedelse. Det er derfor, at jeg har henvendt mig til alle ministre for sport og anmodet dem om, at vi holder et møde før Den Internationale Olympiske Komités møde, for at finde frem til Den Europæiske Unions holdning. For det ville ikke være særlig hensigtsmæssigt, hvis vi deltog og hver især talte for egen regning, uden at der var en vis forudgående koordinering. Og det er årsagen til, at vi den 19. januar holder et forudgående møde, hvor vi vil forberede mødet den 3. og 4. februar i Lausanne.
Som det ærede medlem kan se, begynder sporten altså at bane sig vej. Der er nogle, der foreslår, at sport inddrages i artikel 128 i traktaten. Det ville betyde, at kulturen i traktaten også omfattede sport.
Selvom kommissærkollegiet endnu ikke har udtalt sig om dette spørgsmål, kan jeg sige Dem, at jeg personligt går ind for dette synspunkt, og jeg mener, at det er et skridt i den rigtige retning at forsøge at bane vejen for, at sporten på et tidspunkt, med respekt for subsidiaritetsprincippet naturligvis, inddrages i traktaten.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Jeg holder Dem fast ved dette spørgsmål lidt endnu. Selvom to medlemmer har bedt om ordet, kan jeg i henhold til forretningsordenen kun give det til én. Derfor får hr. Titley ordet i højst ét minut til at stille et tillægsspørgsmål.

Titley
Jeg bifalder kommissærens bemærkninger og tilslutter mig det, han lige har sagt. Den britiske minister for sport især er meget ivrig for, at vi bør give sporten en øget profil inden for Den Europæiske Union.
Vil kommissæren bekræfte, at det, hvis catalanske nationale hold konkurrerede på samme basis som de skotske og walisiske nationale hold, ville betyde, at enhver, der repræsenterede et catalansk nationalt hold, permanent ville være udelukket for at repræsentere det spanske nationale hold?

Oreja
Jeg kan sige, at den holdning, jeg gav udtryk for før, da jeg besvarede hr. Vallvés spørgsmål, er, at de nationale idrætsholds oprettelse og funktion afhænger af de enkelte staters lovgivning. De kan spørge mig, hvad der sker i Wales' og Skotlands tilfælde, men sagen er, at disse hold allerede eksisterede før traktaten. Derfor er det eneste kriterium i dag med udgangspunkt i traktaten, at de enkelte stater udarbejder den relevante lovgivning. Jeg kan derfor ikke gå længere end til traktaten, for Kommissionen er bl.a. ansvarlig for traktatens overholdelse. Jeg kan godt fortælle Dem, hvad man bør tage i betragtning med henblik på i fremtiden at inddrage sport, men det er en anden sag. Jeg kan ikke på nuværende tidspunkt give Dem noget andet svar. Det er den enkelte stats lovgivning, der sammen med de relevante sportsorganisationer bestemmer alle forhold vedrørende de nationale idrætsholds oprettelse og funktion.

Formanden

Spørgsmål nr. 35 af Esko Olavi Seppänen (H-1204/98): Om: Euronews
Der er et ganske særligt forhold mellem EU-institutionerne, især Europa-Parlamentet, og Euronews: satellitkanalens drift er blevet finansieret med midler, der stammer fra skatteborgerne i EU. Hvor stor betydning har Euronews efter Kommissionens opfattelse for dens informationspolitik, og hvor stor en støtte påtænkes det at yde til kanalen?
Hr. kommissær, jeg beder Dem besvare hr. Seppänens spørgsmål.

Oreja
Euronews er som bekendt en uafhængig tv-sendestation. Den blev i sin tid oprettet i et samarbejde mellem offentlige kanaler - hvoraf nogle stadig har en aktieandel - selvom den i dag kontrolleres af den private kanal ITN.
På grund af programmernes europæiske karakter, sendestationens evne til at sende på fem fællesskabssprog og dens tværnationale sendenet, har Europa-Kommissionen med Europa-Parlamentets støtte i flere år samarbejdet med den, særligt ved hjælp af årlige finansielle bidrag.
Sidste år forsøgte man imidlertid på Europa-Parlamentets initiativ at finde en anden løsning. Det var målet at indføre større åbenhed i Den Europæiske Unions forhold til sendestationen og knytte Fællesskabets finansiering direkte sammen med produktionen og udsendelsen af konkrete programmer.
Derfor forhandlede Kommissionen sig med budgetmyndighedens samtykke i 1998 frem til et memorandum med denne sendestation af tre års varighed. Denne aftale indeholder bestemmelser om samproduktion og udsendelse af programmer til et bredt publikum om forskellige aspekter af den europæiske virkelighed. I en årlig aftale fastlægges de programsatte aktioner og finansieringsbetingelserne. Et månedligt møde mellem sendestationen og Kommissionen - hvor også en repræsentant for Parlamentets tjenestegrene deltager - giver mulighed for at følge operationen. Som medproducent af programmerne drager Unionen nytte af rettighederne til produktion og udsendelse af audiovisuelle produkter. Og det giver den mulighed for gratis at udvide brugen til sine egne net, især via sit satellitsendesystem EBS, hvilket øger interessen for denne samarbejdsmetode.
Bortset fra disse samproduktioner har Europa-Kommissionen ikke noget særligt ansvar i forhold til denne sendestation, hverken hvad angår dens programpolitik eller dens ledelse. Derfor udgør denne metode et mere gennemsigtigt grundlag, der medfører et samarbejde, som er begrænset til produkter, der er klart definerede for publikum, og som respekterer sendestationens uafhængighed.
Den aftale, der blev underskrevet i 1998, havde et aktivitetsniveau på ECU 3.250 millioner, og der var planlagt produktion og udsendelse af 42 oplysningsprogrammer på fem minutter med reportager på stedet, 168 - korte og oplysende - animationsprodukter på to minutter og 222 korte oplysningsprogrammer af tre og et halvt minuts varighed.
Vi er nu i gang med at forhandle aftalen for 1999 på plads. Samarbejdets fortsættelse afhænger af resultatet af evalueringen, som finder sted, før perioden på tre år, som fremgår af memorandummet, udløber. Kommissionen er i øjeblikket tilfreds med samarbejdet, som har givet mulighed for produktion af utallige programmer og har sikret en god dækning af begivenhederne.
Jeg vil især fremhæve, at Parlamentets tjenestegrene for nylig over for mine tjenestegrene har erklæret, at behandlingen af oplysningerne i de programmer, der er samproduceret med Euronews, har medført en mere afbalanceret dækning af institutionernes aktioner. Det er, hvad jeg kan fortælle Dem om Euronews i øjeblikket.

Seppänen
Hr. formand, hr. kommissær, tak til Dem for et grundigt svar, men jeg vil komme med en ekstra bemærkning og et tillægsspørgsmål. Jeg forstår på Deres svar, at Euronews-kanalen ikke længere ejes af nationale radiofoniselskaber, og selvom De ikke sagde det, har jeg forstået, at den er en privat ejet kanal. Således vil jeg spørge, har Kommissionen udskrevet en konkurrence om produktionen af tilsvarende fjernsynsprogrammer for andre satellitkanaler, og hvis den ikke har, hvorfor så ikke. Så beder jeg den ærede kommissær om muligt at sende mig det notat, hvor disse spilleregler for Euronews er fastsat.

Oreja
Jeg vil sig til hr. Seppänen, at jeg personligt er en stor tilhænger af Euronews, og jeg har gjort alt for at styrke den.
I begyndelsen var jeg i en situation, hvor Fællesskabet deltog direkte i Euronews. Det deltog i en del af ledelsen af Euronews og var derfor involveret i følgerne af alt, hvad Euronews udsendte. Jeg besøgte Euronews i 1997, og vi mente ikke, at det var en god fremgangsmåde. Vi mente, at det var bedre at lave nogle aftaler mellem Fællesskabet og Euronews og ikke involvere os i ledelsen af stationen, men derimod lave aftaler om konkrete programmer, det vil sige fastlægge, hvilke programmer der interesserede os, og lave, ikke tv-spots, men meget korte programmer igennem lang tid, således at vi fik den bredest mulige dækning i længst mulig tid med flest mulige gentagelser om emner, der er af betydning og interesse for institutionerne.
Det var altså den model, man blev enige om, og jeg har stået for gennemførelsen inden for rammerne af den koordinering, der, som medlemmet utvivlsomt ved, finder sted mellem Kommissionen og Parlamentet. Vi holder med seks eller otte ugers mellemrum et møde, der fra Parlamentets side ledes af hr. Anastassopoulos og fra Kommissionens side af mig, hvor der deltager fem eller seks medlemmer af Parlamentet og fire eller fem kommissærer, og vi gennemgår alle emner på informationsområdet, men særligt det, der vedrører Euronews. Så vi fører virkelig kontrol med den måde, samarbejdet foregår på.
Med hensyn til Deres konkrete forespørgsel, kan jeg sige, at en af årsagerne til, at jeg foreslog, at vi afstod fra den fulde deltagelse, som vi før havde i Euronews, var, at Euronews var gået fra de offentlige tv-tjenester til at være en privat tv-tjeneste. Det betyder ikke, at der ikke er nogen offentlige tv-tjenester repræsenteret - der er stadig offentlige aktieandele - men alligevel er det i dag den private kanal ITN, der har størst indflydelse.
Som bekendt har Euronews været i mange forskellige hænder igennem tiden, men jeg beklager, at de offentlige tv-tjenester ikke er mere involverede i Euronews. Jeg har henvendt mig til nogle offentlige tv-tjenester. Jeg har henvendt mig til den spanske offentlige tv-tjeneste, til den italienske, til nogle af dem, der allerede deltager, og jeg har bedt dem om at deltage mere og virkelig involvere sig i Euronews. Men der har været store forbehold.
Som de ved, interesserer man sig i mange medlemsstater mest for sine egne tv-kanaler. Euronews føles temmelig langt væk. Vi føler, den er tættere på, men staterne føler mange gange, at den er langt væk.
Derfor er vi blevet enige om den nævnte løsning, og jeg mener, at det i øjeblikket er en tilfredsstillende løsning.

Evans
I sine afsluttende bemærkninger sagde kommissæren, at folk kun er interesseret i deres nationale tv-kanaler. Men jeg er interesseret i Euronews. Med stor ulejlighed og en betydlig udgift for mig selv betalte jeg det kabel-tv-selskab, der har monopol på at installere kabel-tv i mit område, så jeg kunne sidde og tilbringe fornøjelige timer om aftenen med at se på Euronews. Det vil interessere Dem at høre, hr. kommissær, med Deres interesse og støtte for Euronews, at kabel-tv-selskabet efter seks måneder skrev til mig og fortalte, at Euronews ville blive taget ud af programpakken, og at jeg ikke længere på nogen måde ville have nogen adgang til det. Det er en kedelig lille historie, men jeg vidste, at det ville interessere Dem at høre den.

Oreja
Hr. formand, jeg vil blot tage oplysningen til efterretning og sige, at jeg deler interessen for Euronews med medlemmet.
Jeg kan fortælle Dem, at når jeg kommer sent hjem, forsøger jeg altid at åbne for Euronews for at se de seneste nyheder. Jeg forstår derfor godt, at medlemmet er interesseret i at se de seneste nyheder fra Euronews.

Formanden

Spørgsmål nr. 36 af María Izquierdo Rojo (H-1225/98): Om: Den Europæiske Kulturby
Den 30.10.1997 forelagde Kommissionen på forslag af Europa-Parlamentet og Rådet et forslag til afgørelse om Den Europæiske Kulturby . Europa-Parlamentet afsluttede sin førstebehandling den 30.4.1998 og Rådet fastlagde sin fælles holdning den 24.7.1998 . Som det er Kommissionen bekendt, tog Rådet i sin fælles holdning kategorisk afstand fra indholdet af dens forslag, og ved at opstille en liste, der fordeler arrangementet efter land for perioden 2005-2019 fjernede det sig endnu mere ikke blot fra ånden i forslaget, men også fra dets hovedmål, nemlig at gøre arrangementet til et fællesskabsanliggende. Kan Kommissionen derfor forklare, hvorfor den ikke har taget sit forslag tilbage efter Rådets fastlæggelse af sin fælles holdning? Hvordan stiller Kommissionen sig til den fælles holdning? Finder Kommissionen det endvidere ikke en smule forhastet på nuværende tidspunkt at gennemføre en procedure for vedtagelse af et fællesskabsinitiativ, som først skal iværksættes i 2005?
Hr. kommissær, jeg giver Dem ordet til at besvare fru Izquierdos spørgsmål.

Oreja
Hr. formand, jeg takker fru Izquierdo Rojo for spørgsmålet - som her i eftermiddag er blevet behandlet her i Parlamentet - og fru Izquierdo Rojo ved godt, at det er et emne, der bekymrer mig, og at jeg håber, at der kan findes en tilfredsstillende løsning.
Kommissionen har givet klart udtryk for sin mening om den fælles holdning. Kommissionen fremsatte i sin tid et forslag. Og vi syntes, at det var et fornuftigt forslag. Hvorfor? Fordi det ville give mulighed for at gøre den meget vigtige begivenhed, som den europæiske kulturhovedstad er, til en fællesskabsaktion.
Jeg ved ikke, om den europæiske kulturhovedstad er den vigtigste af de kulturelle begivenheder med virkelig europæisk dimension, der finder sted, men jeg mener, at det er den mest synlige. Jeg tror, at det kan gøres bedre, end det bliver gjort nu. Dette er en meget god idé, som fru Mercouri fremkom med i 1985. Det startede i 1985 og har fortsat indtil 1999, indtil i år, hvor det som bekendt er Weimar, der er europæisk kulturhovedstad, men vi, og især jeg, mente, at det var muligt at forbedre proceduren.
Hvordan kunne man forbedre proceduren? Først og fremmest ved at foranledige, at det ikke blot var en begivenhed for byen, eller for regionen eller landet, men at det var en begivenhed med virkelig europæisk dimension. Og det er årsagen til, at Kommissionens forslag i første omgang var, at staterne stillede forslag om den eller de byer, som de ønskede skulle være europæisk kulturhovedstad, at det af forslagene fremgik, hvilken virkelig europæisk aktion, man ville gennemføre i løbet af det år, og at Kommissionen rådførte sig med Parlamentet og med en kontaktgruppe - som var den, der kunne opstille nogle kriterier - og at Kommissionen med disse for øje og med Parlamentets betænkning og med kontaktgruppen kunne træffe en beslutning og fremsætte et forslag for Rådet, og at Rådet traf en flertalsbeslutning.
Hvad har problemet været indtil nu, og især i 1997 og 1998. At Rådet ikke kunne komme til enighed, når der skulle træffes en enstemmig beslutning, fordi et enkelt land, som var presset af en by, gjorde det umuligt at blive enige.
Denne metode med høringer af den ene og den anden part, hvor Kommissionen til sidst fremsatte et forslag for Rådet, og Rådet traf en flertalsafgørelse, mente vi var en god metode. Rådet har imidlertid ikke brudt sig om metoden. Så har Rådet enstemmigt vedtaget en fælles holdning, og jeg har været i tvivl om, hvorvidt den fordrejede Kommissionens forslag eller ej. Og da jeg var i tvivl, henvendte jeg mig til Den Juridiske Tjeneste. Og Den Juridiske Tjeneste meddelte mig, at der strengt taget ikke var tale om en forvridning, og det var derfor muligt at fortsætte proceduren. Sådan er situationen i øjeblikket.
Hvad sker der nu? En erklæring, som i dag er blevet diskuteret her med hr. Monfils' forslag om Parlamentets forkastelse af den fælles holdning. I går var jeg i Bonn til et møde, som Kommissionen havde med den tyske regering, og jeg havde et møde med formanden for Rådet (kultur), med den tyske kulturminister, hvilket, som medlemmet ved, er en meget vigtig begivenhed, for der har ikke tidligere været en kulturminister i Tyskland. Der har været ministre i delstaterne, men der var ikke en minister for Forbundsrepublikken, og faktisk talte jeg næsten udelukkende med hr. Naumann om det emne, og jeg foreslog ham, at vi kunne gennemføre en trepartsforhandling mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen for at forsøge at løse op for denne situation.
Jeg forstår udmærket Parlamentets vrede, som jeg deler. Og jeg deler den, især fordi forslaget til en helt anderledes metode var mit. Men i tilfælde af at der ikke opnås en aftale, ville jeg være ked af, at det ikke længere drejer sig om, at fællesskabsaktionen reduceres, men at den forsvinder helt, for regeringerne kan altid fristet til at sige: Hvorfor fortsætter vi ikke, som vi hele tiden har gjort, med en helt igennem mellemstatslig metode? Det er der, vi står i øjeblikket.
Jeg har opfordret Rådet og jeg opfordrer Parlamentet til at finde frem til en løsning, der kan sikre en andenbehandling, nogle ændringsforslag fra Parlamentet - jeg skal forsøge at overtage størstedelen af disse ændringsforslag - og lad os så se, hvordan vi kan finde en løsning, der kan gøre det muligt at komme videre.
Fru Izquierdo Rojo kan være sikker på, at jeg ikke ville have accepteret det forslag, hvis der ikke havde været enstemmighed. Men da der var enstemmighed, blev det, som De ved, pålagt. Når der er enstemmighed, går Rådets holdning forud for Kommissionens holdning.

Izquierdo Rojo
Det, som kommissæren så belærende har forklaret os på fire og et halvt, næsten fem minutter, vidste vi faktisk godt i forvejen. Jeg har kun ét minut til rådighed til at spørge ham om noget, som vi ikke ved, og det er, om kommissæren i nærmeste fremtid vil fortsætte med at række hænderne op, vil fortsætte med at tage til efterretning med beklagelse, eller om han eventuelt endelig vil indtage en mere ansvarlig holdning. Indtil videre ved vi, at ministeren ikke kunne have gjort det værre for Granada, at kulturministrene med en vanvittig rotationsmetode ud fra princippet om »at det bliver alles tur« har forvandlet noget, der var vigtigt, til en grotesk situation. Det vidste vi alt sammen, hr. kommissær, men vi beder Dem om at indtage en mere konsekvent holdning i Deres hverv, med det ansvar, som Kommissionen har for en begivenhed, der er så vigtig for den europæiske kultur, som er Deres ansvarsområde.

Oreja
Jeg beklager meget, fru Izquierdo, at De ikke er enig, men jeg har brugt disse fire og et halvt minut, fordi jeg mente, at det var metoden til at forklare noget, som De måske allerede vidste, men som der måske var andre her i salen, som ikke vidste. Men det jeg i hvert fald har gjort er at forklare Dem baggrunden for det, der er sket.
Jeg kan ikke opfinde traktaten selv. Jeg har en traktat, og jeg skal henholde mig til den. Jeg kan ikke gøre mere end det, der er blevet gjort. Hvis Rådet træffer en enstemmig beslutning, kan jeg ikke gøre mere end det, jeg gør. Det jeg kan gøre er - og det er noget nyt, for det skete i går - at tale med formanden for Rådet og sige: »Hør her, dette er et vigtigt emne. Sørg for et møde nu, og indkald til en lille forligsmægling, og lad os se, om ikke mæglingen resulterer i, at der udstikkes nogle retningslinjer, og at De bliver enige om nogle holdninger.«
Fortæl mig, frue, hvad jeg ellers kan gøre. Jeg er begrænset, for jeg har ikke flere beføjelser end dem, jeg har. Og ser De, der er desuden en meget stor risiko, og jeg vil selvfølgelig ikke løbe den risiko, det kan De være helt sikker på. Jeg vil for det første ikke bidrage til, at de europæiske kulturhovedstæder forsvinder, og for det andet, vil jeg gøre alt, hvad jeg kan, for at de europæiske kulturhovedstæder bliver til fællesskabsaktioner. Men her er den eneste risiko, at Rådet, hvis det ikke er enigt, på et tidspunkt bakker ud og handler i henhold til en mellemstatslig aftale. Det har det gjort fra 1985 til 1999, og det kan fortsætte med at gøre det fra 2000 til 2019 eller i al evighed.
Den eneste mulighed, jeg derfor har nu, er at forsøge at overtale Parlamentet og Rådet til at blive enige.

Formanden

Spørgsmål nr. 37 af Bernd Posselt (H-1230/98): Om: Højtideligheder i anledning af år 2000
Hvor langt er Kommissionen nået med at forberede højtidelighederne i anledning af år 2000, og overvejer den som led i disse programmer at tillægge dialogen mellem kristne, muhamedanere og jøder en særlig betydning?
Hr. kommissær, jeg beder Dem besvare hr. Posselts spørgsmål.

Oreja
Kommissionen har i flere år arbejdet med organiseringen af nogle begivenheder, der har relation til årtusindskiftet. Jeg tænker på verdensudstillingen i Hannover, de europæiske kulturhovedstæder i 2000 og 50-året for Robert Schuman-erklæringen.
Med hensyn til de initiativer i forbindelse med årtusindskiftet, som medlemsstaternes aktører sender til os, har jeg givet mine tjenestegrene besked om at etablere en særlig europæisk støtte, som ydes til begivenheder, der afspejler ånden i det europæiske samarbejde.
Desuden har jeg planer om at foreslå Kommissionen, Parlamentet og Rådet, at alle de europæiske institutioner i fællesskab giver borgerne et politisk signal om fred.
På den anden side indledtes det uundværlige samarbejde med medlemsstaterne den 30. juni sidste år, hvor GD X i Bruxelles holdt et møde for dem, der på nationalt plan er ansvarlige for begivenhederne i anledning af årtusindskiftet. Jeg kunne med tilfredshed konstatere, at de 15 medlemsstater var repræsenteret på mødet, og at de gav klart udtryk for deres ønske om at samarbejde med hinanden og de europæiske institutioner.
Jeg skal imidlertid understrege, at alle de aktioner, som Kommissionen står for, gennemføres i største respekt for subsidiaritetsprincippet. Derfor iværksætter Kommissionen ikke en politik med uddeling af støtte, den koncentrerer sig derimod om den type begivenheder, som jeg tidligere omtalte, nemlig dem, der har varig virkning og svarer til borgernes forventninger.
Hvad angår dialogen mellem kristne, muhamedanere og jøder, har Kommissionen ikke planlagt nogen særlig begivenhed i den forbindelse.

Posselt
Hr. formand, jeg vil gerne stille to korte tillægsspørgsmål. Hvilken rolle kommer musikken til at spille ved disse højtideligheder? Der findes organisationer som f.eks. Europa musicale, som forbereder det meget intensivt også med ansøgerlandene. Jeg vil gerne spørge Dem, om der kun er planlagt vilkårlige højtideligheder eller tillige egentlige kulturelle begivenheder?
For det andet spurgte jeg direkte om dialogen mellem kristne, muhamedanere og jøder. År 2000 minder jo specifikt om Kristi fødsel, hvormed vi indleder vores tidsregning, og jeg mener, at vi bør tage det med i en dialog med naboerne, det vil sige muslimer og jøder, som hos os jo også i stigende grad er et indenrigspolitisk spørgsmål. Derfor det spørgsmål, om der er planer, der går i den retning?

Oreja
Hverken det ene eller det andet emne er inddraget i det program, som Kommissionen har forberedt for årtusindskiftet, af en grund: fordi Fællesskabets rolle i forbindelse med årtusindskiftet vil være en mindre rolle, hvad angår fællesskabspolitik. Det vil sige, at vi har vores programmer, og vi vil forsøge at gennemføre dem. Vi har et kulturelt rammeprogram for 2000-2005, hvor vi i øjeblikket står over for et alvorligt problem, fordi en af medlemsstaterne har sænket finansieringen i en sådan grad, at der i virkeligheden ikke kan tales om et kulturelt program. Der er 14 lande, der har godkendt Kommissionens forslag, men én medlemsstat har modsat sig det, og på grund af princippet om enstemmighed er der i øjeblikket ikke mulighed for, at vi får rammeprogrammet.
Men det er én ting, noget andet er programmerne inden for rammerne af årtusindskiftet. Inden for rammerne af årtusindskiftet er der omfattende aktiviteter, som gennemføres i alle medlemsstaterne. På fællesskabsplan vil vi nøjes med at koncentrere os om de tre store begivenheder.
Jeg synes, at de øvrige emner, der er blevet foreslået, er meget interessante, men det er ikke planen, at Kommissionen i sine aktiviteter inddrager noget, der ligger uden for de tre, som jeg nævnte før. Dette forhindrer naturligvis ikke, at et forslag, der har forbindelse med disse emner, kan blive taget op til overvejelse af Kommissionen.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, der arrangeres jo også en verdensudstilling Expo 2000. I forbindelse med denne verdensudstilling vil man for første gang indlede et forsøg med at indføre electronic payment på hele det store udstillingsareal. Der kommer besøgende fra hele verden - ca. 40 millioner. Har De nogen idé om, hvorvidt vi i forbindelse med højtidelighederne også kunne tilgodese den enestående begivenhed, det er at gennemføre et så omfattende forsøg?

Oreja
Kommissionen er i gang med at finde frem til, hvilken type aktioner, der skal gennemføres på verdensudstillingen i Hannover, og foreløbig - jeg tør ikke lade Dem skrive det med blæk, men skriv det med blyant - regner vi med et beløb på omkring EUR 7 millioner - EUR 6, 7 eller 7, 5 millioner - til verdensudstillingen.
Under alle omstændigheder vil jeg inden for de første tre måneder af det nye år, det vil sige før udgangen af marts have en meddelelse klar med alle de aktioner, der er planlagt for Hannover. Jeg har dannet en arbejdsgruppe, og jeg ønsker, at dette arbejde er afsluttet før den 30. marts, og jeg skal med glæde give Parlamentet oplysningerne, og jeg skal med stor fornøjelse give Dem specielt besked om de aktioner, der er planlagt for begivenheden.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær. Jeg skal gøre Dem opmærksom på, at det fuldstændige forhandlingsreferat skrives med blæk og ikke med blyant. Det kan derfor blive vanskeligt at få dette tal skrevet med blyant, som De ønskede det. Måske kan de tjenestegrene, der udarbejder det fuldstændige forhandlingsreferat, hjælpe Dem. De skal under alle omstændigheder have tak for Deres svar og for Deres tilstedeværelse.

Formanden

Spørgsmål nr. 38 af Robert J.E. Evans (H-1178/98): Om: Flypassagerers adfærd
Har Kommissionen på baggrund af de seneste overgreb mod flypersonalet planer om at indføre strengere bestemmelser for udskænkning af alkohol og passagerers adfærd om bord på europæiske fly?
Hr. Kinnock, jeg byder Dem velkommen og beder Dem besvare hr. Evans' spørgsmål.

Kinnock, Neil
Kommissionen er naturligvis klar over de problemer, som uregerlige flypassagerer forårsager, og fordømmer på det voldsomste den vold og det uvæsen, de forvolder mod flypersonale og deres medpassagerer. På grund af forøgelsen af antallet og intensiteten af sådanne hændelser flere steder både inden for og uden for Den Europæiske Union på det seneste, anses problemet nu for at være et prioriteret emne til drøftelse inden for Den Internationale Organisation for Civil Luftfart (ICAO) og Den Europæiske Civile Luftfartskonference (ECAC).
Begge organisationer behandler problemet med uregerlige passagerer som et almindeligt flysikkerhedsspørgsmål. De er i færd med at se på gældende regler og derudover at indsamle relevante oplysninger om arten og antallet af hændelser under flyvning, der omfatter uregerlige passagerer. Man overvejer bl.a., om der er behov for at tilpasse den eksisterende lovgivning, således at der kan træffes øjeblikkelige, effektive og konsekvente foranstaltninger i ankomstlufthavnen over for passagerer, som har opført sig provokerende under flyvningen.
ECAC's arbejdsgruppe om sikkerhed vil drøfte de relevante spørgsmål ved dens næste møde, der vil blive afholdt i februar, og organisationen tilrettelægger ligeledes en workshop om disse emner, som vil finde sted i marts.
Efter disse begivenheder og under hensyntagen til ECAC's og ICAO's arbejde vil Kommissionen overveje, hvilken form for indsats der vil være passende i Fællesskabet eller alternativt som en del af bredere internationale initiativer.

Evans
Jeg takker kommissæren for hans meget omfattende og meget opmuntrende svar. Han vil meget vel vide, at med Heathrow Lufthavn i min valgkreds er dette en af grundene til, at jeg er så interesseret i dette. Jeg føler mig opmuntret af hans bemærkninger og af de foranstaltning, Kommissionen er i færd med at træffe.
Men jeg er noget bekymret over, hvordan hans foranstaltninger kan forenes med det pres, som kabinepersonalet, der meget ofte er ofrene, udøver mod passagererne for at få dem til at drikke. De bliver igen presset af deres arbejdsgiverne - flyselskaberne - til at sælge alkohol for at tjene penge. Vi ved, at 99 % af den dårlige opførsel er forbundet med indtagelse af alkohol. Hvis de foreslåede ændringer af reglerne om det toldfri salg betyder, at folk bliver opmuntret til at konsumere den toldfrie alkohol, de har købt på flyene under flyvningen, kunne det øge problemet yderligere. Jeg kunne godt lide at vide, hvordan Kommissionen rent faktisk vil håndhæve den lovgivning, som jeg er glad for at høre, at den vil fremsætte.

Formanden
Mange tak. Glem nu ikke, at dette ikke er Underhuset. Jeg beder Dem om at besvare hr. Evans' tillægsspørgsmål, og der er yderligere to tillægsspørgsmål til dette spørgsmål.

Kinnock, Neil.
Det ærede medlem har ret, når han siger, at der ligger alkohol bag et stort antal af disse hændelser, men et af målene for den undersøgelse, der er ved at blive foretaget af Den Internationale Organisation for Civil Luftfart, er at få pålidelig statistik om årsagerne og arten og således naturligvis også oprindelsen til og virkningerne af den form for hændelser, der bekymrer ham, ligesom de bekymrer mig. Der er en meget foreløbig konklusion, der kan drages af de undersøgelser, der allerede delvis har fundet sted, og det er den usædvanlige kendsgerning, at rygeforbud i fly åbenbart til dels har den virkning, at der skabes en ekstra tørst efter at få noget at drikke. Hvor pålideligt dette vidnesbyrd er, er vi endnu ikke i stand til at sige. Jeg tror ikke, at der er nogen, der som reaktion på dette vil foreslå, at man genindfører rygning i fly.
Når vi får mere solide oplysninger, vil jeg holde den ærede herre orienteret herom, og det kan være, at vi vil fremsætte lovgivningsmæssige forslag på grundlag af disse oplysninger.

McIntosh
Jeg bifalder kommissærens bemærkninger og ville meget gerne vide, hvilken hjemmel der er i traktaten til at gøre noget. Der bør gøres noget. Trafikmængden og antallet af passagerer, der rejser gennem Stansted Lufthavn, og som for det meste er meget velkomne i min valgkreds, North Sussex og South Suffolk, bliver stadig større, og passagererne ønsker helt klart at vide, at deres sikkerhed er et meget væsentligt hensyn. Vil kommissæren overveje at tilskynde medlemsstaterne til at gå sammen for at forhindre passagerer, der er i den alvorligt berusede tilstand, som hr. Evans talte om, i at rejse? De bringer andre passagerers og også personalets liv i fare.

Kinnock, Neil.
Jeg vil svare det ærede medlem med at sige, at vi helt bestemt vil føre yderligere drøftelser med medlemsstaterne. Det er en klar kurs, som vi med glæde vil vælge. Det er vanskeligt klart at sige, hvilke forslag vi ønsker at fremkomme med i relation til lovgivning, før vi har en komplet analyse. Jeg er sikker på, at hun vil støtte det synspunkt.
Men hvis analysen peger henimod en frugtbar effekt af at forsøge at indføre fællesskabslovgivning, så er den hjemmel, hvormed vi vil forsøge at gøre dette, den bestemmelse i traktaten, der giver os kompetence inden for transport- og passagersikkerhedsområdet.
Hullet i de nuværende lovgivningsmæssige bestemmelser, der er nedfældet i ICAO-konventionen, der på globalt plan styrer passagerers adfærd og flykaptajners magtbeføjelser, er, at flykaptajnen har pligt til at afgøre, om en forseelse begået ombord i et fly er alvorlig eller mindre alvorlig.
Det er et ubehageligt valg at skulle træffe for en flykaptajn. Når konklusionen er, at det er en alvorlig forseelse, har alle stater, der deltager i ICAO, bemyndigelse til at arrestere og tilbageholde personer, der er anklaget for uregerlig eller grov adfærd. Det er ikke så nemt, når flykaptajnen ikke kan konkludere, om deres adfærd har været meget alvorlig eller alvorlig, og i disse tilfælde kan stater vælge ikke at gøre brug af deres bemyndigelse til forvaring.
Det er med henblik på at forbedre disse definitioner og lukke dette hul, der kan forårsage problemer for alle andre involverede end synderen, at der nu bliver arbejdet på den nuværende forekomst af uregerlig adfærd under flyvning og dens konsekvenser for flypersonale og passagerer.

von Habsburg
Må jeg først give Dem et lille råd. Det flyselskab, jeg bruger, når jeg skal til Bruxelles, har allerede fundet en løsning på Deres problem. Det serverer så dårlige vine indkøbt uden for Unionen, at ingen har lyst til at drikke dem.
Jeg har et praktisk spørgsmål, der er af største betydning for mig. Kan De ikke fra Kommissionen eller et andet organ få en kendelse om, at passagerer ikke må tage to stykker bagage med ombord? Dette bringer alle i fare i tilfælde af, at der udvikler sig en kritisk situation. Dette bør håndhæves af flyselskaberne.

Kinnock, Neil.
Jeg vil gerne indrømme, at det ærede medlem har et udsøgt kendskab til vine. Jeg kender imidlertid til folk, der er kendt for at drikke store mængder dårlig vin, ganske enkelt fordi de efter det femte eller sjette glas alligevel ikke kan smage det. Så at servere dårlige vine er ikke rigtig nogen sikring imod uregerlig adfærd.
Spørgsmålet om baggage er en noget anden sag, og jeg er sikker på, at vi alle fra tid til anden har omgået de generelle regler for vores egen bekvemmeligheds skyld. Jeg vil sige, at sålænge det andet stykke bagage ikke består af adskillige flasker spiritus, så kan det være, at det er muligt for flypersonalet at klare at få plads til det. Generelt er det hverken fornuftigt af personsikkerheds- eller flysikkerhedsårsager, at folk forsøger at tage for mange stykker bagage med. Mange flyselskaber håndhæver denne regel effektivt.

Formanden

Spørgsmål nr. 39 af Richard Stuart Howitt (H-1203/98): Om: Transeuropæiske transportnet og adgang for handicappede
Kan Kommissionen oplyse, hvilke foranstaltninger der i forbindelse med den igangværende revision af retningslinjerne for de transeuropæiske transportnet foreslås for at sikre, at der i retningslinjerne sker behørig anerkendelse af handicappedes adgang, og at denne adgang herefter gennemføres af medlemsstaterne i praksis?
Hr. kommissær, jeg beder Dem besvare hr. Howitts spørgsmål.

Kinnock, Neil
Som det ærede medlem vil vide, er det målet med de eksisterende retningslinjer for transeuropæiske net at forsøge at sikre vedvarende bevægelighed for personer og varer inden for området uden indre grænser under de bedst mulige sociale og sikkerhedsmæssige betingelser. Dette mål gælder også for bevægelseshandicappede, men alle beslutninger om at bygge transportinfrastrukturprojekter, herunder valget af tekniske standarder, er naturligvis primært medlemsstaternes ansvar.
Kommissionen er for nærværende i færd med at udarbejde en hvidbog, der vil blive offentliggjort til sommer, og som skitserer tilgangen for den fremtidige udvikling af TEN-politikken og forbereder en revision af retningslinjerne. I denne forbindelse er en mulighed, der er under drøftelse, udviklingen af kriterier i relation til serviceniveauer, der også kunne indeholde en henvisning til handicappedes adgangsmuligheder til Nettet.
I forbindelse med sin udarbejdelse af hvidbogen har Kommissionen igangsat en bred høringsproces, og vi hilser naturligvis alle synspunkter velkommen fra Parlamentet og alle eventuelle interessenter, herunder handicaporganisationerne, som vi har meget gode og hyppige kontakter med.

Howitt
Jeg vil helt bestemt lykønske kommissæren og tilslutte mig det, han siger om relationer til handicaporganisationer, som f.eks. det arbejde, som hans tjenestemænd er i gang med i forbindelse med busdirektivet. De fremskridt, der gøres dér, er et meget godt vidnesbyrd om dette. Jeg støtter og tilskynder ham til yderligere at overveje forslagene om serviceniveauer og adgangsmuligheder for handicappede.
Men jeg vil bede ham om at gå endnu videre. Kan han, når han taler om interoperabilitet, se på de koblinger, der findes? Det er f.eks. ikke nogen nytte til at have tog med gode adgangsmuligheder, hvis folk ikke kan komme ind på stationen. Det er ikke nogen nytte til at have et vejnet, hvis der ikke er nogen parkeringspladser for handicappede. Kunne han mon se på dette spørgsmål og på information for handicappede, således at blinde ved hjælp af braille, døve ved hjælp af en teksttelefon og andre visuelle præsentationer får fuld adgang til oplysninger om de transeuropæiske net?
Og selvom han i sit svar sagde, at det er medlemsstaternes ansvar at gennemføre alt dette, er der så noget i hvidbogen, der kan få medlemsstaterne til at gå lidt videre, og sikre, at de gør det?

Kinnock, Neil.
Jeg er det ærede medlem meget taknemmelig for hans spørgsmål, og den måde, hvorpå han formulerer det.
Hvad angår modale og intermodale forbindelser, kan vi med hensyn til spørgsmålet om design af køretøjer, f.eks. med forsænket gulv, hvor Kommissionens forskningstjenestegrene og andre tjenestegrene, som han nævner, har spillet en meget betydelig rolle og med hensyn til at sørge for klar og gennemskuelig information til handicappede rejsende, påvise, at vi er aktive inden for alle disse områder. For mange medlemsstaters vedkommende skubber vi til en åben dør. Standarden af lydhørhed var langt fra perfekt, men den er blevet betydelig bedre i de senere år.
Han vil muligvis være interesseret i at høre om det arbejde, som vi er i gang med i forbindelse med det europæiske højhastighedsjernebanesystem, hvor vi har bemyndiget Den Europæiske Sammenslutning for Interoperabilitet af Jernbaner til at vurdere kriterierne for interoperabilitet for jernbanerelaterede infrastrukturer, f.eks. perroner. Dette fremhæver netop det argument, han kom med i sit tillægsspørgsmål.
Sammenslutningen er navnlig blevet bedt om som eksempel på lovgivning om handicappedes adgangsmuligheder at anvende den lovgivning om offentlig transport og den borgerrettighedslovgivning i relation til handicappede, der for nylig er blevet indført i Det Forenede Kongerige. Vi håber, at det bliver muligt at bygge på denne model i bredere forstand.

Banotti
For at holde mit generalieblad uplettet må jeg sige, at hr. Howitt allerede har stillet mit spørgsmål.
I Irland er der for nylig blevet givet udtryk for en ret omfattende bekymring over for det meget begrænsede antal handicapvenlige busser. Er De klar over dette, kommissær, og kan De gøre noget ved det?

Kinnock, Neil.
Jeg har aldrig antaget andet, end at det ærede medlem i alle henseender havde et absolut uplettet og pletfrit generalieblad.
Jeg er ikke i stand til at pege på nogen form for beføjelser, som Kommissionen har til at forsøge at sikre en mere omfattende anvendelse af mere handicapvenlige busser. Der er en vis ironi i, at den virksomhed, der har en absolut fremragende rekord i at producere lave busser og busser med forsænket gulv, ligger i Nordirland. Jeg håber, at den grænseoverskridende handel vil intensiveres, når irske busmyndigheder i Republikken Irland begynder at benytte sig af disse fremragende produkter.
Det glæder mig at sige, at flere og flere myndigheder og flere og flere busselskaber i Det Forenede Kongerige indkøber og anvender dem. Jeg håber, at det bliver en mere udbredt vane.

Formanden
Mange tak, hr. Kinnock. Med dette spørgsmål er spørgetiden til kommissær Kinnock udløbet. Jeg takker for Deres tilstedeværelse, ønsker Dem et godt nytår, og jeg kan sige Dem, at jeg er sikker på, at vi ved fælles anstrengelser ender med at synkroniseres.
Spørgsmål nr. 40-42 besvares skriftligt.

Formanden

Spørgsmål nr. 43 af Mary Banotti (H-1180/98): Om: Merpris for personer, der rejser alene
Kan Kommissionen oplyse, om det strider mod EF-retten, at personer, der rejser alene, skal betale en merpris?
Fru kommissær Bonino, vi byder Dem velkommen og beder Dem besvare fru Banottis spørgsmål.

Bonino
Det spørgsmål, som fru Banotti stiller, blev allerede taget op sidste år af Eryl McNally, og Kommissionen har også allerede svaret på dette spørgsmål.
Kommissionen er bekendt med, at f.eks. en af fru McNallys vælgere har oprettet en støttegruppe i Det Forenede Kongerige for at gå imod en merpris for personer, der rejser alene. Kommissionen gør dog opmærksom på, at den eneste fællesskabsbestemmelse, der kan have tilknytning til det spørgsmål, som det ærede parlamentsmedlem stiller, er direktivet om ferie, rejser og pakkerejser. Dette direktiv er blevet vedtaget af Rådet og definerer i artikel 2.4 forbrugeren som »en person, der køber eller erklærer sig villig til at købe en pakkerejse«. Som det ærede parlamentsmedlem sikkert ved, definerer direktivet også »overtageren« som enhver person, i hvis navn hovedkontrahenten forpligter sig til at købe pakkerejsen - disse defineres som »de øvrige modtagere« - eller enhver person, til hvilken hovedkontrahenten eller en af de øvrige modtagere overdrager pakkerejsen. Dette er de lovgivningsmæssige rammer, hvilket De uden tvivl ved, fru Banotti.
Kommissionen mener, at merprisen for personer, der rejser alene, er resultatet af et handelsprincip om højere priser for personer, som rejser alene. Det er et af de principper, der som regel skyldes markedsmekanismerne, eftersom disse rejsendes indkvartering er dyrere, hvilket naturligvis afspejler sig i priserne. Kommissionen kan derfor ikke se, at en merpris for personer, der rejser alene, skulle være i modstrid med fællesskabsretten. Uden at komme ind på subsidiariteten eller andre elementer står det fast, at Kommissionen i virkeligheden mener, at dette er markedets måde at fungere på, hvorfor det er klart, at en person, der rejser alene, har større omkostninger, om ikke andet med hensyn til indkvarteringen, det vil sige benyttelsen af et værelse.
Desuden er den rejsende normalt informeret om denne merpris, og man kan derfor heller ikke anvende direktivet om urimelige klausuler. I alt informations- eller reklamemateriale er merprisen for én person nemlig normalt angivet.
Endelig er Kommissionen af den opfattelse, at denne merpris for personer, der rejser alene, i grunden som regel er rimelig, så vidt vi ved. Og man er ikke mindst klar over disse priser, derfor kan man f.eks. ikke påberåbe sig direktivet om urimelige klausuler.

Banotti
Jeg vil gerne takke kommissæren. Hun leverer de dårlige nyheder på den pænest tænkelige måde.
Jeg vil gerne vide, om der er noget, der tyder på, at markederne selv reagerer på det stigende antal enlige, der for at citere George Bernard Shaw blot er ude efter »den velsignede fred i en enkeltseng«. Det forbavser mig, at de stadig kræver tillæg for enlige, der undertiden ganske enkelt har svært ved at have råd til det. Jeg har også mødt eller er blevet opsøgt af vælgere, der har fortalt mig om den situation, hvor der er særlige tilbud, f.eks. i Det Forenede Kongerige, som folk, der f.eks. kommer fra Irland for at slutte sig til rejsen i Det Forenede Kongerige, ikke har adgang til. Er dette også en situation, der er styret af markedskræfterne, eller er der rent faktisk et problem med lovligheden af dette?

Bonino
Det ærede medlem har fuldstændig ret. Der er ikke noget, der er så følsomt over for markedet eller tilpasningen til markedet som de industrier, der tjener på dette. Vi har selvfølgelig bemærket, at de tilbud, hvor personer, der rejser alene, ikke skal betale en merpris, bliver hyppigere og hyppigere, netop fordi bureauerne har forstået, at der bliver stadig flere personer, der rejser alene. Der sker således en meget hurtig tilpasning til markedet, også hvad særtilbud angår.
Med hensyn til det andet spørgsmål, De stillede mig om særtilbud til et bestemt publikum eller en bestemt nationalitet, vil jeg forbeholde mig retten til at spørge Den Juridiske Tjeneste, om der eventuelt er tale om en diskrimination. Før jeg kommer med nogle oplysninger, der risikerer at gribe ind i markedet, mener jeg nemlig, at det er rimeligt at anmode om en juridisk udtalelse. Kommissionen vil anmode om en sådan og informere Dem skriftligt herom, fru Banotti.

Formanden

Spørgsmål nr. 44 af Daniel Varela Suanzes-Carpegna (H-1189/98): Om: Resultaterne af møderne mellem EU og Canada vedrørende det canadiske lovforslag C-27 om fiskeri
Under det transatlantiske topmøde EU-Canada, som afholdtes i Wien på initiativ af kommissær Sir Leon Brittan, aftaltes det med den canadiske udenrigsminister, at der skulle nedsættes et blandet udvalg af eksperter fra EU og Canada, som sammen skulle foretage en detaljeret undersøgelse af det canadiske lovforslag C-27 om fiskeri med henblik på at vurdere, om det var i overensstemmelse med folkeretten.
Der blev med dette for øje afholdt et første møde i Ottawa den 7.-8. december 1998.
Kan Kommissionen oplyse, hvilke resultater der blev opnået på dette møde?
Fru Bonino, jeg beder Dem besvare hr. Daniel Varelas spørgsmål.

Bonino
Jeg tror, at hr. Varela - der stiller mig spørgsmålet om Canada i gennemsnit én gang hver anden måned - er akkurat lige så interesseret i sagen som Kommissionen, der for sit vedkommende benytter sig af enhver lejlighed - jeg kan nævne tre datoer i den seneste tid - til at understrege over for den canadiske modpart, at lovforslag C-27 er uacceptabelt for Kommissionen.
Spørgsmålet er blevet taget op ved tre lejligheder i den seneste tid, nemlig på mødet mellem Sir Leon Brittan og den canadiske udenrigsminister den 22. oktober, på et møde i Ottawa mellem højtstående embedsmænd inden for fiskeri den 7. december og endelig på topmødet mellem EU og Cananda den 17. december.
Kommissionen bemærker ved den lejlighed, at Canada ikke har til hensigt at ændre lovforslag C-27, hvilket efter min mening fremgår meget tydeligt. Jeg tror, at det drejer sig om en erklæring, der er blevet gentaget flere gange. Det nye er - og Kommissionen følger denne mulige udvej - at Canada vil være villig til at overveje en fortolkningserklæring, der tager sigte på at gøre det klart, at lovforslag C-27 kun gælder for gennemførelsen af FN-aftalen. Denne fortolkning eller fortolkningserklæring vil kunne - hvis vi når frem til en sådan - betragtes som et interessant skridt fra Canadas side.
Jeg vil under alle omstændigheder gerne tilføje to bemærkninger. For det første vil jeg gerne sige, at på grund af et uheldigt sammenfald mellem datoerne fandt forhandlingerne mellem embedsmændene for fiskeri sted umiddelbart efter, at Den Internationale Domstol havde truffet afgørelse om den sag, som Spanien havde anlagt mod Canada som følge af tilbageholdelsen af fiskerfartøjet »Styke« i 1995. Selvom Domstolen kun erklærede, at den ikke havde judiciel kompetence med hensyn til denne sag, anså Canada dens erklæring for at være en afgørelse om de grundlæggende punkter i sagen, hvilket har blokeret en smule for en eventuel åbning fra de candadiske myndigheders side.
For det andet, hr. Varela, er jeg dybt overbevist om, at hvis vi ser bort fra Canadas unilaterale ja- eller nej-erklæringer - som vi endnu ikke kender indholdet af - så er den eneste måde, hvorpå vi kan dæmme op for mulige stridigheder, at fremskynde ratificeringen af FN-konventionen om fælles bestande. Som De ved, tages der i konventionen nemlig højde for forløbet af den obligatoriske dispute settlement , hvilket naturligvis ville forhindre Canada i at trække sig tilbage fra Domstolens jurisdiktion, sådan som det skete i 1994 og 1995.
Ud over forhandlingerne og ud over at følge sagen dag for dag, eller måned for måned, er Kommissionen under alle omstændigheder dybt overbevist om, at en hurtig ratificering af FN-konventionen er det mest effektive instrument, vi råder over.

Varela Suanzes-Carpegna
Tak, fru kommissær, for Deres oplysninger. Jeg har lige så stor interesse i dette spørgsmål, som Kommissionen har - og det ved De godt - for det er et grundlæggende problem for fremtiden for fiskeriet i internationalt farvand og dermed for folkeretten. En stat, der ikke accepterer en international domstols domsmyndighed, der laver en intern lovgivning, der går imod folkeretten, der tager den i anvendelse ved at pågribe fartøjer, og som ingen kan dømme, er en enorm fare i det internationale samfund for fiskeri og kan være et eksempel for andre.
Jeg er imidlertid uenig i noget, som efter min mening er meget vigtigt, fru kommissær, og jeg siger det til Dem i den tone, fordi tingene ikke udvikler sig i den rigtige retning, hverken for Kommissionen eller for mig. Her diskuterer vi igen og igen, ikke hver anden måned, men hver måned, det samme spørgsmål, for Canada bruger ethvert argument for ikke at give os ret i noget som helst. Og jeg er uenig forstået på den måde, at ratificeringen af konventionen - og Europa-Parlamentet har sagt det - hvis den fortolkes på en anden måde end New York-konventionen, bliver en permanent kilde til konflikter. Med de argumenter som vi har i Organisationen for Fiskeriet i Det Nordvestlige Atlanterhav, kunne vi derfor løse problemet, og det der skal gøres er ikke at ratificere den konvention, for det er Canada selv, der har interesse i, at den ratificeres. Deri består uenigheden. Jeg beder Dem om at overveje dette spørgsmål, for vi er nok nødt til at vise Canada, at dette er en meget generende sten i skoen i forholdet til Den Europæiske Union. Vi må altså komme videre, og vi skal formentlig ikke ratificere konventionen, sådan som Canada ønsker det for at kunne anvende den efter forgodtbefindende.

Bonino
Jeg kender Parlamentets holdning, men jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at dette netop er formålet med en dialog mellem institutionerne. Det er netop fordi, vi befinder os i en situation, hvor en fortolkning, der afviger fra FN-konventionen, uden tvivl er årsag til stridigheder - og det kan den blive i stadig større grad - at jeg er interesseret i en ratificering, hvilket jeg gerne vil understrege over for Dem, hr. Varela. Det gælder navnlig med hensyn til den søjle i konventionen, der drejer sig om en binding dispute settlement mechanism . Ellers har vi ikke nogen instrumenter - og det er det eneste, jeg vil bede Dem tænke over - der kan løse de stridigheder, som måtte opstå, ikke bare i canadisk farvand eller NAFO-farvand.
Hvis konventionen ikke bliver ratificeret, har vi ikke nogen instrumenter. Tænk f.eks. på en hvilken som helst kyststat, der har en anden fortolkning. Som De allerede har sagt, er der andre, der kan følge dette eksempel, og så vil vi stå helt uden instrumenter, der er binding , det vil sige bindende, når konflikterne skal løses. Jeg tror, at det er den del af konventionen, vi bestemt bør udnytte. Som De vil huske, hr. Varela, var det, der skete i den sidste episode i 1995, at Canada havde trukket sin egen kompetence tilbage fra Domstolen, der nu i sin afgørelse netop erklærer, at den ikke er kompetent. Så hvis vi ikke når frem til en obligatorisk ordning for løsningen af internationale stridigheder, frygter jeg, at der er andre, som vil følge Canadas eksempel.
Det er et emne, som det også er medlemsstaternes opgave at tage op. Jeg vil dog gerne gøre Dem opmærksom på, at mangelen på en bindende ordning for løsningen af konflikter nok ikke er særligt heldig for os.

Formanden
Mange tak, fru Bonino.
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 45.
Da spørgsmål nr. 46, 47 og 48 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét.

Spørgsmål nr. 46 af Ian White (H-1222/98): Om: Puerto Morazan - orkanen Mitch
Vil Kommissionen oplyse, hvor mange penge EU har stillet til rådighed til nødhjælp til Nicaragua og Honduras, og hvor stor EU-støtte der kanaliseres gennem ngo'ers lokale og internationale støtteagenturer?

Spørgsmål nr. 47 af Christine Oddy (H-1232/98): Om: Puerto Morazan - Mitch-orkanen
Kommissionen bedes oplyse, hvor meget genopbygningsbistand i form af mandskab og udstyr til reparation af veje og broer der er blevet sendt til Nicaragua og Honduras?

Spørgsmål nr. 48 af Glenys Kinnock (H-1239/98): Om: Reaktion på naturkatastrofer
ECHO har i indeværende finansår måttet reagere på en række tragiske og kostbare nødsituationer og naturkatastrofer. Har ECHO tilstrækkelige midler til at klare enhver ny krise, der måtte opstå?
Derfor foreslår jeg Dem, fru kommissær, at De på de to minutter, som vi har tilbage, før klokken er 19.00, besvarer spørgsmålene af hr. White, fru Oddy og fru Kinnock under ét.

Bonino
Jeg vil også sige et par ord om fru Kinnocks spørgsmål, eftersom det drejer sig om det samme emne.
Først vil jeg gerne sige, at Kommissionen stiller hele den samlede og for nylig vedtagne plan om Mellemamerika til rådighed for de ærede parlamentsmedlemmer, der ønsker det. Det er en plan, som jeg kan give Dem allerede nu, med en detaljeret specifikation af alle tallene. Jeg vil dog meget kort fortælle Dem, at den første bevilling på ECU 6, 8 millioner blev vedtaget den 4. november, og således mens orkanen stadig hærgede. En ny pakke på ECU 9, 5 millioner blev vedtaget umiddelbart efter mit besøg i november. Herefter har Kommissionen omposteret eller overført ECU 3 millioner til denne katastrofe; et beløb, der oprindeligt var sat af til andre projekter.
Alle disse projekter bliver iværksat af ngo'er. Jeg har her en liste over disse ngo'er, som jeg kan give Dem. De to planer er blevet godkendt af Udvalget for Humanitær Hjælp, som alle medlemsstaterne deltager i. Generaldirektorat I B, der hører under kommissær Marín, har for nylig frigivet ECU 8, 2 millioner som en forberedelse til den store samlede genopbygningsplan, der, som De ved, skal fremlægges på donorkonferencen i Stockholm.
Med hensyn til det andet spørgsmål vil jeg gerne gøre opmærksom på, at et af de problemer, vi står over for, faktisk er, at Kontoret for Humanitær Bistands almindelige budget er opbrugt efter et halvt år, og der er en hel række uforudsigelige katastrofer, som tvinger os ud i nogle meget lange og meget tunge procedurer med at få frigjort reserven. Det er netop derfor, at vi allerede fra i år bemærker en vis forbedring, idet vi først på året råder over en større bevilling, der giver os mulighed for - navnlig med hensyn til de kriser, der strækker sig over flere år - at få en lidt mere omhyggelig planlægning, hvor frigørelsen af reserven er forbeholdt de egentlige uventede kriser, det vil sige dem, man ikke kan tage højde for i planlægningen. Dette vedrører det budgetsystem, som vi er ved at fastlægge sammen med kommissær Liikanen - og der allerede sket nogle fremskridt - så vi ikke kommer til at stå i en som regel meget vanskelig situation i juli.

Oddy
Jeg vil gerne vide, hvor meget af nødhjælpen der er nået frem til Centralamerika, hvilke problemer der har været med at få hjælpen igennem, og hvad der nu er det mest presserende behov for folk i Centralamerika, og hvad vi nu kan gøre for at hjælpe dem?

Bonino
De første projekter, der blev besluttet den 4. november, var operationelle med det samme, fordi vi besluttede at anvende de ngo'er, der allerede var på stedet, så der var ingen huller. Med den nylige plan på ECU 10 millioner har vi udvidet listen af ngo'er en smule. Et af problemerne til at begynde med var transport, og hvordan vi skulle nå ud til en befolkning, hvor alle broerne var styrtet sammen, og der ikke var nogen veje. Til slut havde vi held med helikoptere, men helikoptere kan ikke transportere store mængder mad.
Det andet problem var, at nogle af regeringerne ikke ligefrem var begejstrede for at arbejde gennem ngo'er, men under mit besøg gjorde jeg det klart for regeringerne, at reglerne, hvad enten de kunne lide det eller ej, er, at jeg ikke kan give penge direkte til en regering, men at vi må arbejde via Røde Kors eller ngo'erne. Det har de til sidst accepteret, selvom der stadig er nogle politiske spændinger tilbage.
Det, vi nu gør, er at koncentrere indsatsen fortrinsvis om Honduras og den nordlige del af Nicaragua. Vi ønsker at fokusere på drikkevandet for at forebygge epidemier. Der er ikke noget større behov for levnedsmidler undtagen for sårbare grupper. Det mest væsentlige behov er i relation til drikkevandet for at forebygge epidemier. Den nye plan er fortrinsvis koncentreret omkring grundlæggende sundhedspleje, rehabilitering af pumper og drikkevand.
Hvis De er interesseret, kan jeg give Dem nærmere oplysninger om, hvad de enkelte ngo'er foretager sig i felten.

Kinnock, Glenys (PSE).
På et tidspunkt, hvor der stilles spørgsmålstegn ved Kommissionens effektivitet, vil jeg gerne rose den meget hurtige og effektive reaktion, som ECHO har udvist over for krisen i Centralamerika.
I lyset af de oplysninger, De har givet os, kommissær Bonino, vil jeg gerne vide, hvilke finansielle midler De har været i stand til at dirigere til den tilbagevendende krise i Bangladesh, et land, som mit eget land, Det Forenede Kongerige, er meget bekymret for og involveret i. Mener De, at ECHO har været i stand til og fortsat vil være i stand til at prioritere disse behov, eftersom de opstår hvert eneste år i Bangladesh?

Bonino
Jeg er ikke i besiddelse af de endelige tal for Bangladesh, men jeg vil fremskaffe dem til Dem. Det, vi har fundet ud af i det sidste år, er den væsentligste indvirkning af tilbagevendende naturkatastrofer. Generelt ønsker vi i handlingsplanen for 1999 at styrke vores naturkatastrofeberedskab. Vi har endog tænkt på at få en katastrofeberedskabs- eller naturkatastrofefond. Vi overvejer stadig, om det er klogt, muligt eller gennemførligt at have en fond, der lettere kan anvendes til at reagere på, forebygge eller forberede sig på naturkatastrofer. Denne tænkning kræver en ændring i finansforordningen. Jeg ved ikke, om det politiske barometer står til større fleksibilitet i udgifterne. Vi drøfter stadig, hvilken måde der er den bedste.
Hvad Bangladesh angår, vil jeg give Dem det nøjagtige tal. Jeg ønsker ikke at give dem et urigtigt tal. Jeg vil undersøge det.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Da den tid, der var afsat til spørgetid til Kommissionen, er udløbet, vil spørgsmål nr. 49-79 blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
Mødet udsat kl. 19.05 og genoptaget kl. 21.00

Samhandelssystemet og de internationalt anerkendte arbejdsnormer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0423/98) af Sainjon for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om meddelelse fra Kommissionen til Rådet om forbindelserne mellem samhandelssystemet og de internationalt anerkendte arbejdsnormer.

Sainjon
Hr. formand, på tidspunktet for 50-årsdagen for FN's menneskerettighedserklæring skylder Europa, verdens største handelsmagt, sig selv fortsat at fremme det begreb, jeg kalder »social globalisering«. Jeg er overbevist om, at hvis Den Europæiske Union vil opnå en stor troværdighed på dette område, skal den selv være ulastelig på dette punkt.
Hvordan kan man således forlange, at udviklingslandene tager én alvorligt, når der f.eks. i Storbritannien findes 2 millioner børn, der arbejder, hvoraf 500.000 er under 15 år? Hvorfor afviser Storbritanniens regering at ratificere ILO's konvention 138 om børnearbejde? Jeg mener ikke, at det er tilstrækkeligt at have ratificeret det europæiske direktiv om beskyttelse af unge på arbejdspladsen eller det sociale charter, man må også gennemføre de principper, det indeholder, og tage hensyn til de mange tusinde unge, der arbejder med materialehåndtering og bygningsvirksomhed under yderst vanskelige arbejdsvilkår. Jeg kunne således også nævne Østrig, der endnu ikke har ratificeret konvention 138, det samme gælder Irland i forbindelse med konvention 111 om afskaffelse af forskelsbehandling. Også over for de lande, der senere skal indtræde i Unionen, mener jeg, at der bør stilles lige så høje krav.
Under disse omstændigheder bør vi ikke tøve med at støtte os til ILO-erklæringen om de grundlæggende principper, der blev vedtaget i juni af ILO. Erklæringen omhandler konventioner om tvangsarbejde, børnearbejde, afskaffelse af forskelsbehandling og fagforeningsfrihed. Disse konventioner er samlet til én blok og udgør en meget vigtig foranstaltning, fordi lande, som ikke har ratificeret den ene af konventionerne, alligevel vil se de rapporter, der udarbejdes om emnet.
Unionen bør altså handle ud fra en målsætning om, at medlemmerne af WTO på langt sigt ratificerer ILO's erklæring om grundlæggende principper. Men de forsøg, der er foretaget hidtil med hensyn til udviklingslandene, er alle mislykkedes på grund af de uhensigtsmæssige foranstaltninger, der iværksættes det meste af tiden. I marts 1998 skete der en forandring, da man for første gang anvendte særligt ansporende ordninger inden for rammerne af de generelle toldpræferencer. For første gang indførte man idéen om en toldbonus for de lande, der overholdt de sociale mindstenormer. Dette har bidraget til at fremme foranstaltningen om de sociale bestemmelser. Dette skridt kunne tjene som forbillede, som en forløber, kort sagt som Den Europæiske Unions strategi i WTO.
En anden strategi til at fremme menneskerettighederne på arbejdspladsen på globalt niveau er de mange hundrede adfærdskodekser, der er iværksat af internationale firmaer. Men man må konstatere, at fagforeningsfriheden og den kollektive forhandlingsret ofte bliver glemt.
Derfor må vi gå endnu længere i dag. Efter min opfattelse bør adfærdskodeksen, der endnu en gang skal baseres på erklæringen om grundlæggende principper, være et minimumsgrundlag. Mere konkret anmoder Parlamentet Kommissionen om at overveje udarbejdelsen af en europæisk adfærdskodeks i et forum bestående af Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation, Europæisk Arbejdsgiverforening og visse ngo'er. De store internationale virksomheder i Europa kunne ratificere den, og deres navne kunne offentliggøres i EF-Tidende og på Kommissionens hjemmesider.
Denne adfærdkodeks skulle ikke være underlagt sanktioner, men et særligt organ fra Parlamentet kunne ved hjælp af oprettelsen af en database udføre en effektiv kontrol med de virksomheder, der havde indgået forpligtelser i den forbindelse. Men det er inden for rammerne af WTO, at idéen om en adfærdskodeks på langt sigt hører hjemme.
Til sidst hr. formand, vil jeg gerne benytte mig af denne tale til Parlamentet til at komme med en inderlig bøn til alle internationale institutioner og til verdens mest markante politiske, filosofiske, religiøse og kulturelle personligheder om at gå sammen og indlede en nådeløs kamp med henblik på definitivt at fjerne tvunget børnearbejde fra vores planet i løbet af det 21. århundredes første årti.
Forandringen er historiens møde. Det kan ikke tolereres, at millioner af børn går til i elendighed og lidelser. Alle bør have en barndom fyldt med leg, glæde, håb og lykke. Vi, der har det politiske ansvar, har en moralsk pligt til at udvise beslutsomhed og fastsætte de nødvendige midler til at nå det mål, jeg taler om, som er inspireret af arven fra vores forfædre, der over alt i verden sloges for at forsvare menneskerettighederne, og som ofte måtte betale en blodig pris.
Lad os være konkrete, og lad os se, hvad der er blevet gjort. At fremme skolegangen er en god ting, men det er ikke nok. Regeringerne i de pågældende lande må udbetale godtgørelser til de familier, hvis børn holder op med at arbejde, nemlig nogle dollars om måneden. Der findes ingen anden løsning. En sådan godtgørelse skal naturligvis følges op af en meget streng kontrol. UNICEF har selv gjort opmærksom på konsekvenserne af f.eks. en pludselig lukning eller flytning af en international virksomhed. Børnene vender sig ikke mod skolen, de vender sig mod gaden, hvor de søger arbejde for fortsat at hjælpe familien med at overleve, og finder de ikke arbejde, ender de ofte i den forfærdelige situation, at de må tjene pengene ved prostitution.
Selvom kampen for de sociale bestemmelser bliver lang og vanskelig, åbner der sig i dag et utroligt virkeområde for os. Det er op til offentligheden at blive opmærksom på det og op til politikerne at vise, at de ikke blot er tilskuere til globaliseringen af økonomien.

Schiedermeier
Hr. formand, som medlem af et parti, hvis navn indeholder ordet social, er den sociale markedsøkonomi en særlig mærkesag for mig. Derfor går jeg stærkt ind for sociale mindstenormer på europæisk plan. På den anden side tvinger globaliseringen i den internationale handel, som medfører en liberalisering af handel, investeringer og kapitalstrømme, os til at se på den sociale udvikling globalt. Verdensbanken understregede i sin rapport fra 1995 om udviklingen i verden den betydning, gode relationer mellem arbejdsmarkedets parter har for et effektivt arbejdsmarked. Dette forudsætter dog et demokratisk system, hvor arbejdstagerne har rettigheder, der sætter dem i stand til at forhindre regeringerne i at forsøge at skaffe sig konkurrencefordele ved diskriminering, udnyttelse og undertrykkelse.
En anden konklusion trænger sig automatisk på. For at den internationale handel skal kunne gavne et lands økonomiske udvikling, skal det være muligt at træffe valg og give udtryk for præferencer. Vi må med andre ord give borgerne mindst de samme rettigheder på deres arbejdspladser som dem, vi giver dem som forbrugere.
I min udtalelse fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender støtter jeg derfor kraftigt kravet om sociale klausuler i den internationale handel. Hertil hører, at EU's medlemsstater håndhæver og støtter de grundlæggende arbejdsnormer, frem for alt inden for Den Internationale Arbejdsorganisations rammer. De ikkestatslige organisationers arbejde for at nå disse mål skal ubetinget støttes af EU og medlemsstaterne. Endvidere skal der skabes og styrkes incitamenter, så udviklingslandene kan anspores til at overholde de grundlæggende sociale normer, altså ingen sanktioner og ingen skjult protektionisme. Hertil hører også støtte til varemærkningskampagner som f.eks. Rugmark og mange andre, som igangsættes via forbrugerinitiativer, samt virksomhedernes frivillige forpligtelse til at overholde de grundlæggende menneskerettigheder.
Udvalget støtter endvidere optagelse af sociale klausuler i EU-medlemsstaternes handels- og samarbejdsaftaler. Min udtalelse indeholder et forslag til en tekst herom. Jeg takker kollega Sainjon, fordi han i videregående form har optaget kravet fra min udtalelse i sin betænkning, selvom jeg også mener, at han overdriver lidt i sine krav. For meget af det gode er undertiden usundt. Men jeg forstår ikke, hvorfor hr. Howitt i ændringsforslag 10 på De Europæiske Socialdemokraters Gruppes vegne vil stryge USA's gode eksempel fra teksten. Denne strygning kan jeg ikke tilslutte mig.

Papakyriazis
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at jeg føler det som en stor personlig ære, at jeg her skal tale på vegne af den store Socialdemokratiske Gruppe efter de to ordførere, hr. Sainjon og hr. Schiedermeier, og desuden tale i egenskab af medlem af de to udvalg, Udvalget om Eksterne Forbindelser og Udvalget om Sociale Anliggender, hvor jeg personligt har deltaget i hele den langvarige proces med udarbejdelsen af disse betænkninger. Jeg kan således rette en varm tak til ordførerne og til de udvalg, som i en lang og åben proces har beriget de oprindelige betænkninger.
Jeg vil ikke forsøge at gentage eller tilføje noget til det, ordførerne her har sagt. Jeg vil sige, at jeg støtter dem, og fremhæve to ting.
For det første vil jeg fastholde og fremhæve, hvor vigtigt det er, her nogle få dage efter euroens ikrafttrædelse, at vi i Europa-Parlamentet, vi i Den Europæiske Union ser på verdenssamfundets reelle dimension. Og her taler jeg ganske enkelt om, at der ved siden af det globaliserede marked også findes en anden dimension, nemlig den globale, sociale solidaritetspolitik. Her vil jeg gerne tilføje, at anerkendte organisationer som Verdenshandelsorganisationen har påvist, at dette ikke er i modstrid med, ikke modarbejder en økonomisk vækst, som jo også er en forudsætning for social velfærd.
For det andet vil jeg gerne understrege, at vi i EU på dette sted i udvidelsesprocessen må fortsætte med at præcisere og specificere København-kriterierne og gør opmærksom på, at de også omfatter menneskerettighederne, hvad angår arbejde.

Günther
Hr. formand, det er jo ikke den eneste gang i denne uge, vi diskuterer emnet om en kodeks for den internationale handel, vi har jo også en initiativbetænkning fra Udvalget om Udvikling og Samarbejde om samme emne på dagsordenen for i morgen. Jeg mener, at vi ved disse betænkninger principielt bør kunne enes om på et par punkter. Det ene er, at vi ikke har ret til på den ene side at nedfælde eksterritoriale forskrifter i sådanne betænkninger og på den anden side kritisere USA i forbindelse med Helms Burton-loven.
For det andet skal også udviklingslandene inddrages i denne diskussion, når den angår dem. For de ønsker heller ikke at få trukket normer, hvis vedtagelse de ikke deltager i, ned over hovedet.
For det tredje er børnearbejde et væsentligt punkt i forbindelse med alt dette. Når det her drejer sig om en betænkning om anerkendte arbejdsnormer, burde man dog i højere grad også se på de sociale normer og på andre arbejdsformer i stedet for at begrænse sig til et enkelt punkt og så at sige give dette for stor vægt i betænkningen. Internationale aftaler har nemlig brug for klarhed og et præcist sigte, for at de kan vinde anerkendelse og blive respekteret, frem for alt når vi er nødt til at kræve, at det her skal dreje sig om en frivillig kodeks.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, netop aftaler om internationalt anerkendte arbejdsnormer hører passende ind under Den Internationale Arbejdsorganisation, ILO. Gennemførelsen af internationalt indgåede aftaler er imidlertid noget helt andet, i hvert fald når vi taler om forbud mod børnearbejde. Ordføreren mener, at Kommissionen på dette område kan spille en tydelig rolle, selvom denne rolle desværre må være begrænset, for Den Europæiske Union som sådan er ikke medlem af ILO. Ikke desto mindre tilkender ordføreren Unionen temmelig mange beføjelser.
Dette bringer mig med det samme videre til mit andet punkt. I artikel 19 i beslutningsforslaget anmoder ordføreren om et europæisk initiativ med henblik på kampen mod børnearbejde. Det ville jeg gerne støtte, men han foreslår i den forbindelse for det første et erstatningsbidrag til familierne til de børn, som er tvunget til at arbejde, og for det andet undervisning af børn i de pågældende lande samt ledsageforanstaltninger.
Hr. formand, kære kolleger, dette ville være et udmærket forslag, hvis Unionen havde beføjelser på dette område. I den forbindelse spørger jeg mig selv, om ordføreren nu også er klar over, hvilken finansiel konsekvens det har for Unionen, hvis vi begynder at yde familier i udviklingslande en indkomstgaranti. Jeg skønner, kære kolleger, at det vil få EU-budgettet til at vokse til det dobbelte. Min Liberale Gruppe støtter selvfølgelig forbuddet mod børnearbejde. Men indkomststøtte er ikke et egnet middel dertil. Undervisning er imidlertid afgørende, og det har også ordføreren erkendt. Undervisning, ikke blot af drenge, men også og frem for alt af piger. Jeg opfordrer derfor mine kolleger til at støtte Den Liberale Gruppes ændringsforslag til artikel 19. Deri anmodes der om bekæmpelse af børnearbejde gennem europæiske foranstaltninger til støtte af undervisningen af børn.
På dette område skal Den Europæiske Union påtage sig sit ansvar, helst ved at samarbejde med internationale organisationer såsom UNICEF og UNESCO.

Herzog
Hr. formand, jeg vil først og fremmest lykønske André Sainjon for hans glimrende betænkning. Overholdelsen af sociale rettigheder inden for international handel er et grundlæggende spørgsmål. Man har stillet sig dette spørgsmål i mere end hundrede år uden at finde en nævneværdig løsning. En af de største årsager til fiaskoen er uden tvivl de rige landes protektionistiske og ensidede foranstaltninger.
Desuden må det være klart, at overholdelsen af de sociale rettigheder ikke kun gælder for de fattige lande og udviklingslandene, men ligeledes for de udviklede lande og navnlig for Unionens medlemmer, og at Unionen kræver en konkret solidaritet.
Det er denne opfattelse, der ligger bag en strategi, som Europa-Parlamentet rent faktisk har iværksat i løbet af de seneste år - og André Sainjon har her spillet en enestående rolle - og som har betydet, at Den Europæiske Union på sin vis kan arbejde ud fra to indfaldsvinkler: som en regional styrke, der er i stand til at opstille principper for sociale ordninger for udenrigsforbindelser, og som er i stand til at handle på multilateralt niveau, idet man naturligvis tager det største hensyn til multilateralismens fremskridt.
Derfor ønsker Kommissionen og dens ordfører, at Den Europæiske Union på internt niveau, ud over hvad der blev indledt inden for rammerne af systemet om generelle toldpræferencer, videreudvikler sine aktioner, navnlig i forbindelse med handelsaftaler og samarbejdsaftaler, aftaler om støtte til investering. Med hensyn til spørgsmålet om adfærdkodekser, hvor vi har en nuanceret foranstaltning, som skal fuldendes senere med en overvejelse om ansporingen til sanktioner, men som tydeligvis går i den rigtige retning. Det er samtidig berettiget, at vi i forbindelse med spørgsmålet om børnearbejde, går foran med et godt eksempel på ansporende ordninger, der går i den retning, vi vil følge.
Selvfølgelig skal man samtidig på multilateralt niveau - denne anden indfaldsvinkel supplerer den første, og den første duer ikke uden den anden - arbejde med to store opfattelser: For det første ikke blot anerkendelsen af de grundlæggende sociale rettigheder, men også iværksættelsen af foranstaltninger i samarbejde med ILO og WTO til overholdelse af disse rettigheder, og for det andet fortsættelsen af politikker, der vil gøre det muligt at forene konkurrenceregler og krav om social fremskridt på multilateralt niveau. Dette forudsætter meget stærke målsætninger som arbejdsforbud eller skolepligt for børn, målsætninger, der måske skal udarbejdes samtidig med, at man forfølger andre idéer, som f.eks. oprettelsen eller forbedringen af det sociale beskyttelsessystem. Men vi har unægtelig en vældig god betænkning.

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, kære kolleger. Det glæder mig meget, at vi her efterhånden siger, at alle arbejdstagere globalt set har krav på menneskeværdige arbejdsvilkår. Her er ILO-konventionerne trods alt til stor nytte. Men hvordan sørger vi for, at de bliver efterlevet? I debatten om Verdenshandelsorganisationen og GATT-aftalerne var det slet ikke noget problem at beslutte alt, hvad der yderligere hjælper til en deregulering og liberalisering, herunder endda sanktioner, som kan håndhæves. Men når det drejer sig om at skabe acceptable betingelser for menneskene i arbejdsprocessen, så er resultatet konventioner, som ikke er bindende, og så må vi se tiden an, og så må man ikke kræve for meget.
Jeg kan blot sige Dem én ting: Hvis vi ikke bekvemmer os til endelig at indføre forpligtende normer, vil vi her lidt efter lidt få de samme forhold som alle andre steder. Men det må jo ikke komme dertil, at mennesker over hele jorden efterhånden tvinges til at konkurrere indbyrdes om at have de mest elendige arbejdsvilkår, de laveste lønninger og de dårligste sociale standarder. Men det er det, denne udvikling vil føre til, og derfor glæder det mig meget, at hr. Sainjon har fremlagt en så klar betænkning.

Karamanou
Hr. formand, set i lyset af det tyske formandskabs erklæringer i dag og den vægt, der blev lagt på respekten for menneskerettighederne, tror jeg, at en vedtagelse af hr. Sainjons fremragende betænkning vil være en direkte bekræftelse både af det gældende europæiske værdisystem og af den overordnede strategiske rolle, som EU i dag skal spille på verdensplan.
Balancen mellem frigivelsen af den internationale handel og samhandel på den ene side og en bæredygtig økonomisk vækst med respekt for menneskerettighederne og de sociale rettigheder på den anden står i dag som en ufravigelig betingelse for planetens overlevelse. Derfor må vi også være enige om fælles acceptable regler og om, hvordan de anvendes, ligesom vi må have en kodeks for grundlæggende sociale normer. Med dette for øje bør EU straks prioritere følgende initiativer:
For det første bør man støtte ILO's initiativer og fremme samarbejdet mellem ILO og Verdenshandelsorganisationen, så alle WTO-medlemmer i det mindste ratificerer ILO-erklæringen om grundprincipperne.
For det andet bør der gribes til handling for at bekæmpe børnetvangsarbejde og i denne forbindelse finansieres programmer, der styrker børns skoleundervisning og erhvervsuddannelse, samtidig med at der kompenseres - her er jeg enig - for familiens indkomsttab. I øvrigt har vi et fremragende eksempel i EU-programmet for Pakistan.
Ifølge en undersøgelse foretaget for nylig af Det Internationale Arbejdsbureau arbejder på verdensplan omkring 250 millioner børn i alderen 5-14 år under hårde arbejdsforhold og til en meget lav løn, mens 120 millioner børn er nødt til at forlade skolen for at arbejde. Senest har der været afsløringer af børnearbejde i Tyrkiet og af visse multinationale virksomheders politik.
Til sidst vil jeg sige, at Den Europæiske Union med sin stadigt større karisma, autoritet og politiske magt kan gribe effektivt ind og gennemføre normer for arbejde, som respekterer menneskerettighederne på verdensplan.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær Marín, kære kolleger, diskussionen om vores kollega Sainjons fremragende betænkning gør det endnu en gang muligt at konstatere hvilken afstand, der er mellem de fremskridtsvenlige og visse konservative med hensyn til sociale spørgsmål og til den betydning, man tillægger lønmodtagere overalt i verden og i alle virksomheder.
Denne store afstand kan undre os, men kan den virkelig overraske os? Betænkningen af André Sainjon kan således muliggøre vigtige fremskridt med hensyn til sociale standarder. Den indfører værdier og normer i de økonomiske forbindelser ved at fremme den kollektive forhandling. Den bekæmper udnyttelse af børn, herunder arbejdet med at fremstille legetøj til vores egne børn. Desuden støtter jeg uden den mindste tøven opfordringerne og forslagene i betænkningen, som på én gang udviser pragmatisme og egentlig politisk vilje.
I denne henseende glæder jeg mig særligt over introduktionen af sociale bestemmelser for de virksomheder, der nyder godt af fællesskabsforanstaltninger til investeringer i tredjelande. I forbindelse med dette forslag vil jeg fremsætte et ønske om, at man fremover udvider denne mekanisme til virksomheder, der svarer på udbydelser af offentlige kontrakter. Med et samarbejde burde det være muligt at opstille grundlæggende principper og sociale mindsteprincipper for udbudsbetingelserne.
Og som De ved, vil den lavestbydende i forbindelse med en offentlig kontrakt også ofte være den, der er den lavestbydende på det sociale område og på vegne af den pågældende virksomhed, og dette er ikke godt for nogen, især ikke for lønmodtagerne.
Endelig vil jeg sige, at selvom jeg støtter forslaget om at offentliggøre de virksomheder, der ikke overholder de fastsatte sociale minimumsregler, i EF-Tidende og på Kommissionens hjemmeside, må jeg indrømme, at jeg personligt havde foretrukket omend ikke hårdere, så mere mærkbare sanktioner, men jeg støtter dog fuldt ud, og dette understreger jeg, André Sainjons betænkning og forslag.

Marín
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over fremlæggelsen af den fremragende betænkning udarbejdet af hr. Sainjon, der igen demonstrerer sit engagement i disse spørgsmål, og vi mener, at den kommer i rette tid til at skabe en ligevægt i Den Europæiske Unions politik på et følsomt område i konstant udvikling, hvor Parlamentet og Rådet efter min mening altid har haft et aktivt og frugtbart samarbejde.
Kommissionen er i store træk enig i de analyser, spørgsmål og bekymringer, som hr. Sainjon og Europa-Parlamentet som helhed fremkommer med, og vi står faktisk ved en korsvej på dette område. Siden den første store forhandling i Parlamentet om spørgsmålet i 1994 har vi truffet følgende foranstaltninger: Vi er gået bort fra - og dette var et meget vigtigt punkt, første gang vi diskuterede det - fokuseringen på tvang, sanktioner og protektionisme, som desuden blev afvist klart på Verdenshandelsorganisationens ministerkonference i Singapore i 1996. Den Europæiske Union valgte derimod på initiativ fra Europa-Parlamentet at definere en politik, der skal fremme de internationalt anerkendte sociale normer netop gennem positive tilskyndelser, sådan som de er knæsat i bestemmelserne i systemet med generelle toldpræferencer (SPG). Og derfor indledte vi en dialog med vores partnere i hele verden, en dialog der var baseret på samarbejde og overtalelse, hvilket kan illustreres med det, som efter vores mening er det størst mulige fremskridt, og det er forhandlingen med den pakistanske regering om IPEC, som er et meget ambitiøst program, hvor vi har gjort en stor indsats for at få iværksat et samarbejde med Pakistan.
Som svar på andre indlæg, f.eks. det af hr. Kreissl-Dörfler, kan jeg naturligvis sige, at aftalen i det mindste er underskrevet. Vi må se, hvordan vi får implementeret den, men under alle omstændigheder er dette et eksempel på, at Kommissionen nogle gange gør noget godt. Tro mig - forhandlingen med Pakistan har ikke været let, men vi har et meget vigtigt projekt, der skal udføres i et målland på et så følsomt område, som børnearbejde er.
Jeg mener derfor, hr. Sainjon, at Den Europæiske Unions prioriteringer er helt i overensstemmelse med den betænkning, der blev vedtaget af Europa-Parlamentet i 1994. Vi har også handlet i negativ retning, som i det konkrete tilfælde med Burma, hvor vi måtte udarbejde hele processystemet på anmodning af Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation og ngo'er, hvilket har givet os mulighed for at prøvekøre systemet, for der fandtes ikke i Kommissionen retspraksis, der viste, hvordan Burma kunne udelukkes fra SPG's fordele.
Balancen er derfor i princippet - for det tager tid at gennemføre programmerne - positiv. Vi har en ansporende politik og et privilegeret instrument til iværksættelsen i form af SPG. Men det er naturligvis ikke nok, og vi mener, at Europa-Parlamentet og i særdeleshed hr. Sainjon gør ret i at fastholde dette.
Der er mange hindringer, der skal overvindes, før denne politik kan gennemføres hensigtsmæssigt på området. Den første hindring ligger i selve instrumentet, systemet med generelle toldpræferencer. Dette instrument er pr. definition begrænset. Og det er begrænset, fordi det har en supplerende præferencemargen på mellem 15 % og 25 % afhængigt af produkt, og det er i øjeblikket meget begrænset, for i takt med at forhandlingerne i WTO skrider frem, vil præferencekarakteren af systemet med generelle toldpræferencer logisk nok mindskes, og det vil blive mindre attraktivt - det er et faktum, som vi må erkende - og følgelig vil toldpræferencerne med tiden blive mindre og mindre attraktive.
I forbindelse med betænkningens opfordring til Kommissionen ville det være særlig interessant at overveje, hvordan de sociale og miljømæssige dimensioner kunne inddrages i de handelsaftaler, som Den Europæiske Union forhandler eller har planer om at forhandle, især i de tilfælde hvor vi tilbyder ordninger med frihandel eller progressiv liberalisering af handlen.
Jeg taler først og fremmest om det område, der berører mig, middelhavslandene, AVS-landene - hvis denne idé ender med at blive vedtaget ved fornyelsen af aftalen - og i Latinamerika: MERCOSUR, Chile og Mexico.
Det er klart, at denne strategi ikke må bringe målene med den fælles handelspolitik i fare. Desuden er der en række interessante fortilfælde, for disse bestemmelser figurerer allerede i frihandelsaftalen for det latinamerikanske område, og desuden er der som bekendt bestemmelser af den art i de bilaterale aftaler med Chile og Canada. Denne filosofi udbredes altså, jeg vil ikke sige hurtigt, men lidt efter lidt.
Betænkningen af Howitt, som vi skal diskutere i morgen, vedrører adfærdskodeksen for europæiske virksomheder, og der skal også gøres fremskridt på det område.
Det europæiske initiativ om fastlæggelse af de finansielle betingelser for en rigtig ledsagepolitik vedrørende hjælp til familier og skolegang for børn er også en god idé, som Kommissionen naturligvis vil tage under overvejelse.
Men ud over disse supplerende bestemmelser mener jeg ikke, at vi kan undlade at tale om realiteterne. Den egentlige hindring er ikke teknisk, men først og fremmest politisk. Instrumentet - systemet med generelle toldpræferencer - eksisterer og kunne allerede anvendes, men det anvendes ikke, eller i hvert fald ikke nok.
Siden den 25. maj 1998, datoen for vedtagelsen, har kun ét land anmodet om ansporende fordele i henhold til den såkaldte sociale bestemmelse. Landet er Moldavien. Vi har kun modtaget den ene anmodning. Moldavien er ikke meget, men det er et lille skridt. De andre lande nærer modvilje mod at tage initiativet, og der må indledes en politisk dialog for at nedbryde denne modvilje i mange tredjelande mod at knytte sociale bestemmelser sammen med handel. Der er endnu ikke en international debat, der giver mulighed for at overbevise de tredjelande, der anmoder om SPG's fordele, om at bevæge sig i den retning, som vi allesammen ønsker. Vi er nødt til at sige det rent ud: Mange af dem mener stadig, at det er indblanding i deres indre anliggender, og de indtager et politisk synspunkt og siger, at det er, hvad vi har ILO til, at underskrivelsen af ILO-konventionerne er tilstrækkeligt, og at Den Europæiske Union derfor ikke har nogen grund til at anmode om bilaterale aftaler på området, for det er indblanding i deres indre anliggender.
På den anden side har den sociale bestemmelse i SPG en utilstrækkelig geografisk rækkevidde. Som De ved, foreslog vi Kommissionen at udvide den sociale bestemmelse. Rådet afviste imidlertid dette forslag fra Kommissionen, og lad os for en gangs skyld give kejseren, hvad kejserens er, og Rådet, hvad Rådets er, for Rådet plejer ikke at tage del i den type diskussioner, og det er derfor altid Kommissionen, der må påtage sig besværet med at forklare disse ting. Jeg kommer heller aldrig til at forstå, hvorfor Rådet afviste Kommissionens forslag, men det er et faktum.
Vi mener, at det er nødvendigt at støtte ILO, der som bekendt i øjeblikket inden for organisationen forsøger at indføre en række mekanismer. Problemet med ILO's mekanismer er, at deres rækkevidde er begrænset, netop fordi tre parter skal blive enige. Jeg har talt med hr. Hansen, og jeg foreslog ham, at vi, hvis ILO ønskede det, kunne indkalde til en stor konference for medlemsstater, fagforeninger og tredjelande med det formål at belyse netop de elementer, der med sikkerhed motiverer til at følge denne politik, og de er ved at undersøge dem.
Jeg synes, at det er godt, at Verdenshandelsorganisationen selv, som De nævner i betænkningen, har besluttet at ændre artikel 20 og at gøre de sociale normer til et kriterium for optagelse i Verdenshandelsorganisationen. Det er et spørgsmål, som efter min mening bør tages op i Den Europæiske Union. Det vil blive utrolig vanskeligt, for det kan ikke have forbigået Deres opmærksomhed, at medlemsstaterne er meget delte i det spørgsmål.
Idéen om at gøre optagelsen af de stater, som har ansøgt om tiltrædelse, betinget af ILO-konventionerne, er allerede i hovedtræk afspejlet i screeningprocessen for ansøgerlandene. Det er i virkeligheden logisk, at man skal forstå en ILO-konvention, der er blevet undertegnet af Den Europæiske Union eller af dens medlemsstater, som en del af den gældende fællesskabsret, og jeg mener ikke, at der er noget særligt problem i, at ansøgerlandene eller de lande, der til sidst ønsker at tilslutte sig, ender med at acceptere Den Europæiske Unions generelle system.
Og endelig må jeg sige, at det her er en diskussion, der kommer til at vare længe. Kommissionen er som sagt enig i de kriterier, der er i Sainjon-betænkningen. Jeg erkender, at vi kun gør små fremskridt, men det er den rigtige filosofi. Der findes ingen anden.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Transport - Infrastruktur - Navigationssatellitsystemer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0372/98 af Danesin for Udvalget om Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om offentlige/private partnerskaber med henblik på transeuropæiske transportnetprojekter; -A4-0375/98 af Jarzembowski for Udvalget om Transport og Turisme om Kommissionens grønbog om søhavne og skibsfartinfrastruktur; -A4-0413/98 af Langenhagen for Udvalget om Transport og Turisme om meddelelse fra Kommissionen: På vej mod et transeuropæisk net af positionsbestemmelses- og navigationssystemer: En europæisk strategi for globale navigationssatellitsystemer (GNSS).
Sisó Cruellas
Hr. formand, da det ikke var muligt for ordføreren, hr. Danesin, at være til stede under denne forhandling, har jeg æren af at træde i stedet for ham for at fremlægge indholdet af hans betænkning, og jeg vil starte med at gratulere hr. Danesin med det fremragende arbejde, han har udført.
Da det ikke kan være anderledes, vil jeg begrænse mig til at fremhæve nogle aspekter af indholdet af forslaget til beslutning om meddelelsen fra Kommissionen om offentlige/private partnerskaber med henblik på transeuropæiske transportnetprojekter, som Udvalget om Transport og Turisme vedtog næsten enstemmigt, for der var kun ét medlem, der hverken stemte for eller imod, og der var ingen stemmer imod.
En grundig gennemlæsning af meddelelsen om offentlige/private partnerskaber med henblik på transeuropæiske transportnetprojekter og en vurdering af de reelle problemer, som i sidste instans har været grundlaget for den, resulterer i, at hovedproblemerne er: utilstrækkelighed på de europæiske markeder for langfristet kapital (markeder, der er afgørende for styringen af risikoen ved en investering med meget lange udviklingperioder), fravær af udviklede projekter, især for Central- og Østeuropas vedkommende, og den private sektors mistillid og usikkerhed, hvad angår den offentlige sektors eksisterende og fremtidige optræden.
De problemer, som offentlige/private partnerskaber skal løse, er derfor mange og vanskelige, måske større end de evner. Nogle af de betingelser, som partnerskaberne skal opfylde er i henhold til beslutningsforslaget følgende: respektere den nødvendige balance mellem de kommercielle og socioøkonomiske kriterier ved projektudformningen, fordele risiciene således at den private sektor må sikre, at indgåede forpligtelser i et partnerskab kan opfyldes, således at den offentlige sektor i en kritisk del af anlægsfasen ikke kommer under pres for at skulle finansiere projektet med yderligere tilskud, foretage en særskilt analyse af hvert partnerskab, som altid omfatter en costbenefitsammenligning af rentabilitet og sociale og miljømæssige konsekvenser i forhold til et rent offentligt finansieret alternativ, overhovedet ingen indvirkning på offentlige underskud i de tilfælde, hvor der ikke finder egentlige betalinger sted mellem de offentlige myndigheder og private investorer.
I forslaget til beslutning, som vi behandler, anføres det på den anden side, at bevilling af offentlige midler spiller en grundlæggende rolle på dette område, og der henstilles til, at medlemsstaterne afsætter mindst 1, 5 % af deres budgetmidler til de transeuropæiske transportnet. Europa-Parlamentet på sin side forpligter sig til inden for sit kompetenceområde at gøre en indsats for, at de budgetposter, der er knyttet til nettene, tilføres flere finansielle midler. Medlemsstaterne og Kommissionen anmodes ligeledes om at udfolde bestræbelser på at skabe en klar og smidig lovgivning om offentlige kontrakter på infrastrukturprojekter, så det kan sikres, at den private sektor inddrages.
Medlemsstaterne og Kommissionen opfordres til at sikre fyldestgørende åbenhed og offentlig deltagelse i planlægningsprocessen vedrørende offentligt-/privatstøttede projekter.
Det er de punkter, som skal fremhæves i dette forslag til beslutning.
Og jeg slutter, hr. formand, med at bede Parlamentet om at stemme for betænkningen, fordi de offentlige/private partnerskaber med henblik på transeuropæiske transportnetprojekter kan bidrage meget positivt til at modificere eller mobilisere den nødvendige og - efter min mening - uundværlige private finansiering, for hvis det ikke lykkes, vil det være meget vanskeligt at gennemføre de eksisterende planer for anlæggelse af transportinfrastrukturer, hvilket vil medføre en betydelig nedgang i vækstskønnene for vores økonomier og for såvel den økonomiske som den sociale udvikling og ligeledes for den europæiske økonomis konkurrenceevne.

Jarzembowski
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger. Først vil jeg gerne som ordfører takke for det kollegiale samarbejde i Udvalget om Transport og Turisme. Betænkningen blev vedtaget enstemmigt i udvalget efter intensive drøftelser mellem de enkelte parlamentsmedlemmer og grupperne. Man ser altså, at trods alle spørgsmål, der måske skal diskuteres her i Parlamentet i dag og i morgen, er der dog stadigvæk et godt kollegialt samarbejde i fagudvalgene. For så vidt en hjertelig tak til mine kolleger.
Vi har i vores betænkning taget stilling til grønbogen af december 1997. Vi har været relativt hurtige og har forsøgt at integrere alle informationer fra området havnevirksomhed og fagforeninger. Det, vi har forsøgt, er altså ikke kun skrivebordsovervejelser og tilsvarende arbejde angående grønbogen. Sammen med Kommissionen har vi den opfattelse - og det var tildligere anderledes i havnekredse - at der bør findes en effektiv, omend under hensyn til subsidiaritetsprincippet sagligt begrænset europæisk politik for søhavne. Det har været omstridt i mange år.
For os er der to primære målsætninger for denne euopæiske politik for søhavne. For det første må vi omsider skabe fair konkurrencebetingelser mellem de europæiske søhavne. Stadigvæk må man konstatere, at den fair konkurrence mellem søhavnene forvrides af regionale og nationale støtteordninger, og dette er i dyb modstrid med principperne for det europæiske indre marked.
For det andet er det vores klare opfattelse, at af hensyn til en varig bæredygtig mobilitet skal adgangen til Fællesskabet ikke ske fra nogle få havne, men absolut decentralt ud fra periferien, så vi kan undgå lange transportveje til lands, fordi vi ønsker en transport, der skåner miljøet. Naturligvis betyder det, at vi bør støtte mange mindre eller nye havne, men også dette skal ske ud fra devisen om ikke at forsynde sig mod den fair konkurrence mellem søhavnene.
Hvad betyder disse to principper nu helt konkret i relation til vores krav til Kommissionen? For det første, at Kommissionen omsider bør fremlægge en undersøgelse af gennemsigtigheden i konkurrencebetingelserne inden for søhavnene. Jeg har allerede henvist til, at nationale og regionale støtteordninger forvrider konkurrencen. Men dermed diskriminerer de også de havne og de virksomheder, som på grundlag af eget engagement har øget deres effektivitet og ønsker at forblive effektive. Underminering af effektiviteten ved ulovlig støtte skal forhindres, men for at gøre dette skal der fakta på bordet. De har en mængde fakta, men De har endnu ikke samlet disse fakta i en skriftlig redegørelse og forelagt dem for os. Det lægger vi som det første vægt på.
For det andet er Kommissionen uafhængigt af gennemsigtighedsundersøgelsen forpligtet til allerede nu at straffe og efterforske overtrædelser af konkurrencebestemmelserne. Det bør den i øget grad gøre. De ved ganske meget, men det er vores opfattelse, at for generelt at opnå en retfærdig behandling af alle havne og havnevirksomheder har vi brug for retningslinjer for støtten til søhavne og for kontrol med konkurrencen, og det ikke først i år 2001, som det fremgår af et papir fra Dem, hr. kommissær. Det skulle vi egentlig have haft allerede for fem år siden. Vi har brug for klare retningslinjer, så det ved visse sædvaner, som har vundet indpas i en og anden medlemsstat, kan siges klart, at sådan kan det ikke fortsætte. Der må sadles om. Vi behøver fair konkurrence. Det må havnene og virksomhederne indstille sig på.
For disse retningslinjer gælder også, at finansieringen af infrastrukturanlæg til havne og søtransport skal inddeles i tre kategorier: Den offentlige havn, det vil sige infrastrukturforanstaltninger, som hverken behøver at anmeldes eller kontrolleres, fordi de ikke udgør statsstøtte. De virksomhedsrelaterede havnes infrastrukturforanstaltninger udgør kun i de tilfælde ikke statsstøtte, hvor de refinansieres og for så vidt netop ikke har støttekarakter. I modsat fald er de underlagt bestemmelserne om støtte. Virksomhedsrelaterede havnesuprastrukturforanstaltninger er derimod efter vores opfattelse altid underlagt bestemmelserne om støtte, eller rettere sagt er de egentlig altid forbudt. Jeg skal ikke her komme ind på undtagelsestilfælde.
Til sidst vil jeg gerne opfordre Kommissionen til følgende: Skab gennemsigtighed, skrid ind over for synderne, men skab ikke ny lovgivning, hr. kommissær. Vores udvalg har den opfattelse, at vi - i hvert fald på nuværende tidspunkt - hverken har behov for at udstede et direktiv om søhavnsrelaterede infrastrukturer, gebyrer eller terminaler eller et direktiv om markedsadgangen for havnetjenesteydelser. Jeg kan fortælle Dem, at de hollandske slæbebåde har skaffet sig adgang til Hamburg, og Hamburgs slæbebåde til Antwerpen. Det fungerer uden ny lovgivning, hvis Kommissionen støtter markedskræfterne. Derfor beder vi Kommissionen om at arbejde videre efter den gældende lovgivning. Spar Dem en ny retsakt, og arbejd i stedet med støtte- og konkurrencelovgivningen og støt de havne, som selv gør sig umage, og lad os i fællesskab støtte de andre, men det primære mål skal være: ingen konkurrenceforvridning.

Langenhagen
Hr. formand, hr. kommissær. Georg, din sætning om de små søhavne var jeg meget glad for.
GNSS sætter os i stand til at leve op til de stadigt stigende krav om aktuelle positions- og tidsbestemmelser i vores daglige arbejds- og også fritidsliv. Vi vil opnå en stadigt større effektivitet inden for transportinfrastrukturen og samtidig højne sikkerheden og nedbringe miljøbelastningen. Kort sagt, med et europæisk GNSS kan vi skabe et mere effektivt og mere økologisk samlet transportsystem i Europa. Med satellitteknikken vil vi - for blot at nævne et par eksempler - lette flyveledernes arbejde og dermed med satellitstyret trafikstyring opnå en større sikkerhed for passagererne i flytransporten.
Inden for vejtransportsektoren kan lastbilernes ladninger og positioner til enhver tid bestemmes nøjagtigt, hvilket muliggør en mere præcis planlægning og distributionslogistik. Mest kendt er måske udnyttelsen af satellitnavigationsteknikken på skibsfartens område og i fiskeriet, hvor det blev boykottet i begyndelsen, men nu praktiseres som en selvfølgelighed.
På fritidsområdet har stadigt flere hobbysejlere udstyret deres båd med satellitnavigationsteknik. Udvidelsen af anvendelsesmulighederne synes uendelige. Man kan blot tænke på det absolut mulige scenario, at der i fremtiden ikke vil være mange hobbysejlere, som klarer sig uden satellitnavigationssystem.
Vi taler ved GNSS altså ikke kun om en teknisk landvinding for nogle få, men tværtimod om et nyt marked for alle.
For øjeblikket vil vi globalt kunne anvende to satellitnavigationssystemer, det amerikanske GPS og det russiske GLONASS. Men disse to systemer har netop for os europæere nogle væsentlige ulemper. Begge systemer er statsligt kontrollerede og udarbejdet til militære formål. Amerikanerne stiller principielt kun i begrænset omfang deres system til rådighed for civil anvendelse, og dette resulterer i betydelige mangler for de europæiske brugere. Dette viser sig i manglende nøjagtighed sammen med for høj sandsynlighed for tekniske fejl og for lange ventetider ved eventuelle systemsvigt, som allerede har forekommet.
Det betyder, at der ikke er nogen garanti for, at systemet står permanent til rådighed. Når vi benytter det amerikanske GPS står vi altså i stor afhængighed af amerikanerne og af deres vilje til at sende signalerne mere eller mindre fuldstændigt til os.
I fremtiden vil der blive etableret verdensomspændende net til satellitkommunikation. Heri ligger der et enormt vækstpotentiale for den europæiske rumforskning, og det er også Europas chance for at kunne klare sig i den fremtidige internationale konkurrence og hævde sig over for de dominerende udbydere.
Her kan vi endda opbygge en førende position. Således er der virkelig et enormt potentielt marked bag GNSS, og Europa kan måske globalt blive den første civile udbyder i dette markedssegment. Det første skridt er gjort: Et tæt samarbejde mellem de tre europæiske institutioner - Kommissionen, Den Europæiske Rumorganisation ESA og Den Europæiske Organisation for Luftfartssikkerhed Eurokontrol - er netop blevet reguleret i en aftale.
EU's strategi omfatter to etaper. Først vil man støtte sig på de nævnte signaler. Disses præcision og integritet skal dog forbedres ved supplerende, allerede eksisterende jord- og rumbaseret infrastruktur. I den anden etape skal der så benyttes et uafhængigt europæisk system bestemt til civil anvendelse eller - hvilket jeg i endnu højere grad hilser velkomment - et system baseret på internationalt samarbejde med det samme formål.
Den europæiske industri vil erobre et stort aktivitetsområde med henblik på udvikling af disse nye teknologier i et innovativt og konstant ekspanderende globalt marked. I tilknytning hertil vil der opstå nye arbejdspladser inden for markedsområderne forskning, udvikling, udstyr og tjenesteydelser. Vejen til dette nye marked skal banes af modellen med de to etaper.
Der er dog et problem, nemlig spørgsmålet om finansieringen. Den offentlige sektor vil ikke afholde samtlige omkostninger til et sådant system, og derfor er der behov for overbevisende og omfattende nye idéer. Lad os blot tænke på det, hr. Sisó netop har sagt, nemlig på modellen public private partnership, som uden tvivl skal anvendes her.
Dermed henvender jeg mig til alle aktører inden for politik, industri og forskningsinstitutioner. De skal med udarbejdelsen af satellitnavigationssystemet til Europa skabe lige adgang til alle løsningsmodeller for en innovativ basisteknologi, som er en uløseligt integreret del af vores tid.

Ettl
Hr. formand, hr. kommissær. Set fra Økonomiudvalgets synsvinkel glæder det mig, at der i betænkningen af Danesin på afgørende måde er taget hensyn til vores udtalelse og vores forslag, og det er det vigtigste.
Men jeg vil dog gøre en principiel bemærkning af generel art om selve sagen public private partnership . Målet at mobilisere privat kapital til finansiering af transeuropæiske net er i første forsøg fuldstændigt mislykkedes, det må vi konstatere. Det er mislykkedes i henseende til attraktivitet og på grund af administrative, retlige, men også politiske forhindringer. I sin tid blev der argumenteret med, at sådanne projekter er fornuftige og nødvendige, og at den fremskyndede udbygning af transeuropæiske transportprojekter er en opgave, hvis vigtighed ikke overgås af noget andet.
Naturligvis hilses disse projekter også velkommne på grund af de positive virkninger på beskæftigelsessituationen. Men mere er det ikke blevet til. I dag vil jeg gerne nævne et yderligere aspekt og med henblik på udvidelsen af Den Europæiske Union gøre opmærksom på, at det netop nu er nødvendigt at fremskynde udbygningen af de transeuropæiske transportnet.
Hvis vi nogenlunde tager højde for ansøgerlandenes vækstrater, er det allerede ud fra et miljøpolitisk synspunkt absolut nødvendigt at fremme transportprojekter, fordi de miljøpolitiske problemer i modsat fald vil eskalere i en sådan grad, at vi ikke mere kan håndtere dem, og dét midt i Europa. Et bedre samarbejde mellem EIB og EUF samt langsigtede finansieringsmuligheder også med henblik på risk capital er altså nødvendige for i et andet forsøg at gøre offentlig/private partnerskaber mere attraktive. Derudover er det nødvendigt i højere grad at tage hensyn til samspillet og afgrænsningen mellem den private og den offentlige sektor og til partnernes behov. Kun således og også med en større indsats af offentlige midler kan vi starte projekter af i morgen, som vi allerede i dag har presserende behov for.

Scapagnini
Hr. formand, Europas konkurrenceevne inden for søfartssektoren afhænger i stadig større grad af transport- og havnesystemet, da mere end 90 % af EU's handel med tredjelandene og ca. 30 % af handlen inden for Fællesskabet foregår via havnene. Derfor er det naturligvis nødvendigt at vedtage nogle hensigtsmæssige politikker, navnlig med henblik på at forsvare konkurrenceevnen hos den europæiske søfartsindustri, der giver arbejde til 2, 5 millioner mennesker, og med hensyn til perspektiverne for et samarbejde med ansøgerlandene og landene i Middelhavsområdet, som udgør endnu en stor udfordring i den nærmeste fremtid.
Iværksættelsen af politikker, som tager sigte på at rette op på de skævheder, der er opstået mellem de sydeuropæiske og de nordeuropæiske havne, er uden tvivl en grundlæggende forudsætning. Dette fremgår dog ikke klart af den strategi, der foreslås i grønbogen. Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, som jeg har den ære at være formand for, er af den opfattelse, at den vej, man skal gå, er en dækning af omkostningerne for havnetjenester, og at infrastrukturerne skal finansieres via indtægterne fra havneaktiviteterne. En selvfinansiering er nemlig absolut nødvendig for havnenes gennemsigtighed og regnskab, hvilket er en forudsætning for fri konkurrence.
I det femte rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling er der taget højde for problematikkerne vedrørende havne, søstrukturer og havteknologier, og der er lagt særlig vægt på forskning inden for bæredygtig mobilitet, intermodalitet og bæredygtige marine økosystemer.
Endelig støtter Forskningsudvalget Europarådets forslag om at oprette et europæisk skibsfartsagentur, der har til opgave at fremme samarbejdet mellem de vigtigste centre i Europa, den europæiske søfartsindustri og de politiske beslutningsorganer, og som er inspireret af samarbejdsmodellen inden for EUREKA.

Maes
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, på vegne af Jaak Vandemeulebroucke, som her var ordfører for Regionaludvalget, og hvis efterfølger jeg er, vil jeg fremhæve en række ting, som er sagt i udvalget, bl.a. hvor vanskeligt et problem De står over for med hensyn til at gennemføre ensartede foranstaltninger på et område, hvor der findes så stor mangfoldighed med hensyn til organisation og ejendomsstruktur. Jeg vil også nævne betydningen af integreringen i et multimodalt transportnet. Jeg er glad for, at den ensidige interesse for vejtransport efterhånden erstattes af andre prioriteter. Jeg vil også henvise til betydningen af havnene som forbindelse for mindre udviklede europæiske områder, men samtidig vil jeg fremhæve den store geografiske forskelligartethed. Der henvises ganske vist i betænkningen til visse isolerede områders vanskelige situation, men jeg vil også gøre opmærksom på f.eks. nogle store søhavnes beliggenhed inde i landet. Jeg bor tæt på Antwerpen. De forstår, hvad jeg mener. Man må der hvert år gennemføre uddybningsarbejde for otte milliarder for hele tiden at holde havnen tilgængelig, og det ville således betyde en katastrofe for denne søhavns konkurrencestilling, hvis disse uddybningsudgifter skal væltes over på forbrugerne. De forstår nok, at vi ser frem til de konkrete foranstaltninger, som vil blive truffet i forbindelse med gennemførelsen af Deres politik. Vores havne kan nemlig ikke gøre brug af EFRU-støtte fra Samhørighedsfonden. I modsætning til vigtige sydeuropæiske samt norske og britiske havne. Jeg håber, at Kommissionen vil tage hensyn til denne geografiske beliggenhed. For øvrigt glæder det mig i allerhøjeste grad, at De også vil begynde at føre en fysisk integreret politik, for vores havne er storforbrugere, hvad plads angår. Jeg vil her på dette sted udtrykke min sympati med en lille landsby i min egn, Doel, som er dømt til at forsvinde på grund af Antwerpens udvidelse.

Pompidou
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil ikke komme tilbage til fru Langenhagens fremragende betænkning, der forsvarer en europæisk strategi for globale navigationssatellitsystemer til civil brug. Dette er et vanskeligt emne, fordi det er meget teknisk, men det drejer sig også om et overordentligt politisk system, eftersom det handler om Europas uafhængighed med hensyn til kontrollen med lufttrafikken.
GNSS er i øvrigt et forbillede for samarbejdet mellem Europa-Kommissionen og Den Europæiske Rumorganisation, som navnlig omfatter Eurokontrol, og dette er også tilfældet for Egnos-programmet. Under disse omstændigheder vil jeg fremhæve tre punkter, der er vedtaget af Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi, og som jeg som ordfører for udtalelsen har indgivet som ændringsforslag.
Først og fremmest må man insistere på nødvendigheden af gennem det femte rammeprogram at fremme grundforskningen og de teknologiske forsøg, der er nødvendige for udviklingen af effektive satellitter, som er tilpasset navigationsbehovene og flytningen af mobilt udstyr, men ligeledes nødvendigheden af at forbedre den jordbaserede infrastruktur og især det udstyr, der er sendt afsted med mobilt udstyr. Således er GNSS' verdensomspændende marked i størrelsesorden EUR 40 milliarder, hvoraf de 10 milliarder går til satellitter og de 30 til jordbaseret infrastruktur og udstyr om bord på fartøjer. Forbedringen og navnlig sikkerheden i flytrafikken er en af GNSS' store satsninger, men man skal ligeledes sigte efter en forbedring af forvaltningen af sø- og landtransporten samt jernbanetransporten.
Endelig er det nødvendigt at udvide anvendelsen af GNSS til andre områder, som ordføreren fru Langenhagen har nævnt, og navnlig til redningsaktioner på havet. I denne sammenhæng er det uundværligt at kunne identificere den korrekte placering af den jordbaserede infrastruktur og navnlig den nødvendige forbindelse med lufthavnsanlæggene og kommunikationscentrene inden for sø- og landtransport. Europa vil således ikke kun råde over et globalt navigations- og placeringssystem pr. satellit, men også over midler til at anvende dem med henblik på at forbedre lufttrafikken og sø- og landtransporten, hvilket er det endelige mål for GNSS i Europa.

Malerba
Hr. formand, jeg vil også bruge noget af min fire minutters taletid på grønbogen. Jeg vil faktisk gerne begynde med at tale netop om grønbogen. Grønbogen om søhavne og skibsfartsinfrastruktur har skabt nogle store forventninger, også fordi det er første gang, at havnene bliver anerkendt som en vigtig del af systemet med de transeuropæiske net. Den har dog også skabt en vis bekymring blandt havneaktørerne med hensyn til finansieringen af havnenes infrastruktur, da det lader til, at der i grønbogen ikke tages fuldstændigt højde for de forskellige situationer, der eksisterer, navnlig mellem de nordeuropæiske og de sydeuropæiske havne.
I Middelhavsområdet har man netop i de sidste 10 år oplevet en større udvikling i trafikken efter en lang periode med stilstand. Dette skyldes væksten i den internationale trafik gennem Suezkanalen samt den lokale trafik, herunder passagertrafikken. Man har registreret nogle tocifrede vækstrater, og mange havne har endelig gennemført en virksomhedsmæssig omlægning og fået nogle mere moderne og konkurrencedygtige organisationer. På trods heraf er infrastrukturerne stadig i høj grad utilstrækkelige til at opretholde væksten.
Desuden er metoderne for et finansielt samarbejde mellem havnemyndighederne og de lokale myndigheder, både på det institutionelle og det administrative plan, stadig meget forskellige fra havn til havn i alle Europas regioner. Det punkt i hr. Jarzembowskis glimrende betænkning, der drejer sig om den observationsundersøgelse, som man anbefaler Kommissionen at foretage om de forskellige typer havne i Europa, er således meget vigtigt.
Med hensyn til dette emne vil jeg gerne understrege to punkter mere. Reglerne om konkurrence mellem havnene bør ikke tillade nogen klare undtagelser, men bør snarere belønne dem, der allerede er gået over til private virksomheder, i forhold til dem, der stadig opererer med statslige virksomheder. Det andet punkt har at gøre med transporten af passagerer til søs, der efter vores mening er af strategisk vigtighed, navnlig i Middelhavsområdet, da den bidrager til den økonomiske, sociale og regionale udvikling. Det er vigtigt at fremme udviklingen af havneinfrastrukturerne i Middelhavsområdet, også i tredjelandene.
Jeg kommer nu til satellitnavigationen, og her vil jeg som talsmand for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser gerne tilføje et par bemærkninger til den glimrende betænkning af fru Langenhagen. Jeg tror, at det står klart, at Europa har et strategisk projekt med et stort potentiale inden for rækkevidde; et projekt, der ikke er alt for vanskeligt teknologisk set, og som navnlig ikke er ude af proportion med Europas midler og ambitioner. Dette projekt har ligeledes betydning for en sikkerheds- og effektivitetsskabende teknologi og kan i høj grad henlede borgernes opmærksomhed på det europæiske samarbejde. Tiden er således inde til at fremskynde beslutningerne og investeringerne, hvad angår det europæiske satellitnavigationssystem. Jeg tror, at Forskningsudvalget allerede har gjort, hvad det skulle i det femte rammeprogram. Nu er det op til kommissær Kinnock at foreslå en metode til finansieringen af infrastrukturen.
Med hensyn til de internationale forhandlinger forekommer det mig at være tydeligt, at USA stadig benytter sig af det dobbelte - civile og militære - GPS-system. Paradoksalt nok vil jeg derfor sige, at det er i USA's interesse, og ikke bare i Europas interesse, at Europa selv tager et initiativ til en ny konstellation af satellitter med regional og global anvendelse. Vi ønsker naturligvis en interoperabilitet med det amerikanske system, det er klart. Vi skal ligeledes fremme samarbejdet med Japan og med de nye lande inden for rumfartssektoren, såsom Kina og Indien. Det ville desuden også være interessant at fortsætte samarbejdet med Rusland, selvom der er en risiko med hensyn til dets systems pålidelighed.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at det er nødvendigt at oprette en europæisk certificeringsenhed for satellitoplysningerne. Jeg mener, at der også bør tages behørigt hensyn til dette.

Castricum
Hr. formand, i sidste uge hørte jeg i radioen en beretning fra en vognmand, der som en prøve havde sendt en container med toget fra den sydlige del af Nederlandene til Cadiz og efter fem en halv dag fik besked om, at hans forsendelse var ankommet i Spanien. Jeg måtte tænke på dette, da jeg endnu en gang gennembladede grønbogen om søhavne og skibsfartsinfrastruktur, og den anden linje gik helt op for mig. Europas konkurrenceevne i verdensøkonomien er i stigende grad afhængig af et effektivt og rentabelt transportsystem. De sagsmapper, som foreligger i vores udvalg, skal i højere grad, end det hidtil har været tilfældet, betragtes på denne baggrund. Der er megen konkurrence mellem havnene. Med grønbogen bliver der, og jeg vil sige ikke en dag for tidligt, fastlagt en kurs med henblik på en bestemt ordning, som passer til de regler, som også gælder for mange andre sektorer. Det er så meget desto mere presserende, som havne i stadig højere grad har udviklet sig til områder, hvor flere former for transport, industri, handel og ofte andre former for tjenesteydelser af høj kvalitet mødes. Jeg har desværre ikke lejlighed til her og nu på ny at komme udførligt ind på grønbogens vigtigste dele. Jeg giver Kommissionen en kompliment for den fuldstændighed, som der er stræbt efter, og hr. Jarzembowski for resultatet af hans flittige arbejde.
Jeg vil gerne sige følgende derom. Grønbogen daterer fra slutningen af 1997. Siden da har vi haft årsskifte to gange, således kan man også se på det, hr. Jarzembowski. De valgte en noget anderledes indfaldsvinkel, men vi har i mellemtiden haft årsskifte to gange. Selvom jeg ikke tvivler på, at Kommissionen vil modtage hr. Jarzembowskis og om lidt Parlamentets betænkning med åbne arme, må man gå ud fra, at Kommissionen, i betragtning af den tid, der er gået, har fortsat det nødvendige arbejde. Et første, men samtidig også afgørende skridt er indsamlingen af de nødvendige oplysninger. Pålidelig information og information, der kan sammenlignes. Kunne kommissæren i aften oplyse, hvilke fremskridt der måske allerede er gjort på dette punkt, for jeg har forstået, at der er udsendt udførlige spørgeskemaer.
Endelig, hr. formand, er der fra forskellige gruppers side stillet ændringsforslag. At der ikke er så mange, er endnu en gang en understregning af, hvad vi siden behandlingen i udvalget allerede har vidst, nemlig at der er en bred opbakning af det, som hr. Jarzembowski har fremlagt. Vi har derfor ikke behov for at støtte de nye ændringsforslag, som er stillet. Jeg har dog endnu ét spørgsmål til kommissæren i anledning af ændringsforslag 8 af hr. Lagendijk. Vil kommissæren endnu en gang se på, hvilke muligheder der er for i overensstemmelse med subsidiariteten at fremme det faktiske samarbejde mellem havne, fordi det er min faste overbevisning, at også dette kunne være til fordel for den europæiske økonomis konkurrenceevne i verden.

Sisó Cruellas
Hr. formand, jeg vil først lykønske de to andre ordførere i denne forhandling under ét, hr. Jarzembowski og fru Langenhagen.
Det er så indlysende, at udviklingen af transeuropæiske transportnet er afgørende for opnåelsen af økonomisk vækst, økonomisk og social samhørighed og konkurrenceevne for den europæiske økonomi, at det ikke er nødvendigt at tale mere om det.
Men det er ikke mindre indlysende, at det for at anlægge disse infrastrukturer er nødvendigt med kæmpeinvesteringer, og at medlemsstaterne i denne tid med budgetmæssige restriktioner ikke kan finansiere dem, hvorfor privat finansiering er en nødvendighed. Derfor kan de offentlige/private partnerskaber, som Kommissionen har foreslået, være et værdifuldt instrument til at opnå den finansiering, der er nødvendig for anlæggelse og drift af de europæiske transportnet.
Og det vil kun være muligt, forudsat at de mulige investorer og anlægsvirksomheder i lighed med transportudbyderne og kapitalgodeindustrien tilbydes en stabil ramme for deres finansielle transaktioner. Stabiliteten afhænger naturligvis også af, at regeringerne i partnerlandene påtager sig deres ansvar, og skaber en politisk og retlig ramme, der giver investorerne mulighed for at få overblik over de politiske og administrative risici ved projekterne, samtidig med at Den Europæiske Unions bestemmelser vedrørende konkurrence, miljø og offentlige kontrakter overholdes.
Foreløbig, og til trods for at der generelt er en god vilje, synes det som om, de forskellige implicerede aktører ikke i særlig stor udstrækning har formået at få inddraget privat kapital i anlæggelsen af transportinfrastrukturer. Det kræver en større indsats fra de europæiske finansielle institutioners side, såvel de offentlige som de private, og fra de forskellige økonomiske og sociale aktørers side, hvis man ønsker at overvinde de eksisterende vanskeligheder for at kunne skaffe de nødvendige ressourcer, som gør det muligt at skabe transportinfrastrukturnettet. Dette net er nødvendigt for at kunne nå de mål, som Den Europæiske Union har sat sig, bl.a. at tilvejebringe et transeuropæisk infrastrukturnet, der kan medvirke til, at udvidelsen af Den Europæiske Union lykkes, og at der lukkes op for paneuropæisk transport til staterne i Østeuropa og til Middelhavsområdet.

Wijsenbeek
Hr. formand, lad os begynde med sammen at konstatere, at de tre betænkninger, som vi i aften drøfter, ikke har ret meget med hinanden at gøre, men at det alligevel er en interessant forhandling, fordi vi her kan konstatere, at vi i Europa trods alt er i færd med at udvikle en noget bredere holdning til netværkerne og til, hvordan disse nu egentlig fungerer. Her er søhavnene naturligvis de vigtigste knudepunkter. Ikke blot de vigtigste flaskehalse, men også pr. definition steder, hvor den intermodale transport finder sted.
Vi deler Kommissionens opfattelse af, at short sea shipping skal fremmes. Jeg vil gerne udtrykkeligt spørge Kommissionen,
Hr. kommissær, vær venlig at besvare dette konkrete spørgsmål: Hvis det ikke er tilladt at yde støtte til infrastrukturer, fordi de ikke falder ind under det offentlige område, ville der så ikke være en anden mulighed, idet intermodale installationer jo er støtteberettigede? Så man kunne altid vende argumentet og sige nej, dette er ikke nogen infrastruktur til privat brug, det er intermodalt.
Hr. formand, jeg vender nu igen tilbage til mit eget sprog, og jeg må endnu en gang tydeligt gøre opmærksom på, at vi egentlig bør afskaffe subsidierne, og at vi i stadig højere grad bør gå over til markedets almindelige funktion. Derfor er en idé som den, som hr. Castricum her fremkommer med, nemlig at havne skal begynde at samarbejde med hinanden, også noget værre sludder. Havne er nu engang almindelige virksomheder, og så kan man ikke sige: Man har den slags transport i den ene havn og en anden slags transport i en anden havn. Havne som sådan konkurrerer med hinanden, og vi må lade markedet gøre sit arbejde. Måske kan samarbejdet mellem socialdemokrater og liberale, som nu i så lang tid har været en kendsgerning i mit land, også engang overbevise hr. Castricum om denne idé.

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, vi kan glæde os over, at en diskussion - en overvejelse - om havnene endelig finder sted i Den Europæiske Union.
Kommissionens grønbog var i øvrigt længe ventet af de erhvervsdrivende inden for sektoren. De havde berettigede forhåbninger med hensyn til de udviklingsperspektiver, den kunne foranledige. Men svarene på disse forventninger, som de fremgik af dokumentet fra Kommissionen, lever langt fra op til forhåbningerne.
Man må konstatere, at dette dokument ikke svarer til de mål, der oprindeligt blev fastsat. Vi må især beklage den halvhjertede rolle og plads, som Kommissionen giver havnene.Efter min mening har havnene således ikke kun en handelsmæssig betydning, de er også udviklingsværktøjer for beskæftigelse og fysisk planlægning. I denne forbindelse skal de fortsat i en vis udstrækning kunne nyde godt af støtte fra det offentlige. Vi mente, at svaghederne og manglerne i Kommissionens forslag ville blive taget op af ordføreren, og at man under udvalgsbehandlingen med fordel kunne forbedre grønbogen på visse punkter.
For vores vedkommende fremsatte vi et vist antal forslag, der skulle fremme en ny effektivitet i de europæiske havne. Men ingen af vores forslag er blevet taget til efterretning, hverken i Kommissionens tekst eller i hr. Jarzembowskis betænkning. Derfor er jeg ked af at måtte sige, og min kollega hr. Jarzembowski vil forhåbentlig tilgive mig, at den betænkning, der er fremlagt for os, ikke stiller os mere tilfreds end Kommissionens tekst. Disse to dokumenter holder sig i alt for høj grad til et restriktivt syn på havnene. Det er sandt, at havnene har et handelsmæssigt formål, men de har også, og det vil jeg gerne understrege, en grundlæggende rolle med hensyn til den fysiske planlægning og en klar betydning for beskæftigelsen. Man må beklage manglen på henvisninger til de nødvendige forpligtelser for de offentlige tjenester, der er tildelt havnemyndighederne.

Moreau
Hr. formand, grønbogen om søhavne og skibsfartsinfrastruktur viser hvor meget, der står på spil, eftersom den vedrører 90 % af Den Europæiske Unions handel med tredjelande, 30 % af den fællesskabsinterne handel og 200 millioner passagerer om året. Denne sektor spiller en vigtig rolle for beskæftigelsen, den økonomiske udvikling og den fysiske planlægning. Den kan altså ikke blot betragtes fra et handelsmæssigt synspunkt.
Vi er enige, når Jarzembowski-betænkningen forkaster tanken om at vedtage direktiver om omkostninger for infrastruktur og om havneafgifter og vurderer, at det på nuværende stadium ikke er nødvendigt med en fællesskabslovgivning om den organisationelle struktur og adgangen til markedet for havnetjenester i betragtning af de forskellige udgangspunkter. Denne holdning stemmer i øvrigt overens med Rådets holdning.
Hvis vi ligeledes vurderer visse fremskridt, der er gjort inden for udvalget, må man konstaterer, at betænkningen, i lighed med Kommissionens forslag, fortsat er for afhængig af en tankegang, der udelukkende drejer sig om markedet, en tankegang, der fik Kommissionen til at forslå en proces til liberalisering af havnene, i lighed med andre sektorer, og som i denne forbindelse vil begrænse den finansielle støtte. De offentlige opgaver, som disse strukturer påtager sig, er stærkt undervurderet. De skal i højere grad tages i betragtning.
Dette er tanken bag vores gruppes ændringsforslag, der sigter mod at fastslå havneaktiviteternes almene nytte, og som derfor afslår at forbyde den nødvendige hjælp til udførelsen af disse opgaver, der således fortsat skal høre under medlemsstaternes kompetence.
Jeg vil gerne tilføje, at det derimod ville være nyttigt at udarbejde en fællesskabsramme med henblik på faglige kvalifikationer, idet sikkerhedsopgaverne overholdes, for effektivt at bekæmpe konkurrenceforvridning og fremme en social harmonisering fra oven.
På trods af visse forbedringer mener vi således ikke, at den betænkning, der er fremlagt for os, opfylder behovene for udvikling inden for denne sektor.

Tamino
Hr. formand, om betænkningen af hr. Jarzembowski vil jeg gerne sige, at Gruppen De Grønne glæder sig over, at man har medtaget nogle betragtninger om miljøproblemer i denne betænkning. Det drejer sig navnlig om betragtning J og K, der fremhæver vigtigheden af en strategisk vurdering og af miljøsikkerhedsnormerne. Jeg vil også gerne tilføje, at vi i Gruppen De Grønne er af den opfattelse, at en korrekt anvendelse af sø- og flodveje er ensbetydende med en korrekt gennemførelse af et bæredygtigt transportsystem. Vi mener dog netop derfor, at det også er vigtigt, at visse af de aspekter, som Kommissionen til en vis grad er enig i, ikke blot står i betragtningerne, men på en vis måde også i forslagene, det vil sige i formuleringen. Vi i Gruppen De Grønne har derfor fremsat et ændringsforslag, der på en mere bindende måde slår fast, at det er nødvendigt med en strategisk miljøvurdering.
Med hensyn til indførelsen af nye havnestrukturer bør man efter vores mening tage hensyn til den kapacitet, som den allerede eksisterende havnestruktur kan klare, og man bør ikke mindst tage hensyn til samarbejdet mellem havnesystemerne. Jeg ved godt, at dette vækker mishag hos hr. Wijsenbeek, der allerede har kaldt denne teori for noget pjat, men jeg gentager det alligevel.

van Dam
Hr. formand, de europæiske søhavne udgør en vedvarende kilde til uenighed mellem de forskellige medlemsstater. Hvis det ikke er om spørgsmålet, hvem der har lov at kalde sig den største, så er det om spørgsmålet, om den finansielle situation i de skarpt konkurrerende havne nu også er efter reglerne. De store forskelle i struktur mellem havnene er skyld heri. Jeg vil fremhæve, at havne er opstået i en specifik kultur og også præget deraf. Derfor skal kontrollerbare regler respektere denne forskelligartethed. Det er imidlertid ikke godt, hvis havnene inden for Europa får en ulige behandling. For at rette op på denne uoverensstemmelse, er en grundig undersøgelse af de europæiske havnes finansielle struktur i første instans nødvendig. Foruden denne undersøgelse skal der komme retningslinjer, ved hjælp af hvilke eventuel uberettiget støtte kan opspores. Disse retningslinjer skal frem for alt være entydige og enkle. Derfor har jeg til dette punkt stillet to ændringsforslag, som skal gøre det muligt at foretage en vurdering af klassificeringen af finansielle strømme på grundlag af tydelige og enkle kriterier. Bortset fra spørgsmålet om havne får statsstøtte på en legal måde eller ej, er en klar markering af spændingerne mellem statsstøtte og et ærligt konkurrenceforhold nødvendigt. Det kan da ikke være sådan, at den stilling, som havne har opbygget gennem mange årtier og med store investeringer, ødelægges på grund af en overdreven strøm af subsidier til konkurrerende havne. Det må vi i allerhøjeste grad vogte os for. Derimod er det ønskeligt at træffe foranstaltninger, som betyder en stimulering af kystfarten. Parlamentet har mange gange udtalt sig til fordel for mere transport på den måde, der belaster miljøet mindst. Inden for disse rammer anbefaler jeg muligheden for at investere ekstra i havne for dermed at kunne fremme en forskydning fra modal-split i denne retning.

Schifone
Hr. formand, ærede kolleger, jeg vil tale om Danesins betænkning om de transeuropæiske transportnet. Det er klart, hr. formand, at udviklingen af de transeuropæiske transportnet er et væsentligt element i den europæiske harmoniseringsproces. Mobiliteten - og navnlig inden for det indre marked - er nemlig efter min mening afgørende for de økonomiske og kulturelle mål med henblik på at fremme handlen, konkurrenceevnen, kommunikationen og hele væksten i samfundet. Som det understreges i betænkningen, er der dog tale om projekter, der kræver betydelige finansielle ressourcer og en stor økonomisk indsats, og medlemsstaternes vanskeligheder i øjeblikket med at støtte disse indgreb med offentlige midler bliver hele tiden tydeligere.
I den betænkning, vi behandler, foreslås det således at opfordre til blandede offentlige og private partnerskaber med henblik på gennemførelsen af de transeuropæiske transportnet. Vi er enige i denne holdning, og vi deler ligeledes ordføreren hr. Danesins bekymringer, hvad angår nødvendigheden af dels at sikre de private virksomheders rentabilitet - uden rentabilitet får vi naturligvis ikke nogen private investeringer - og dels den samfundsmæssige nytte af de projekter, der skal gennemføres. Det er derfor nødvendigt at fastlægge en fordeling af risikoen ved foretagendet, idet der både tages højde for de handelsmæssige kriterier og de samfunds- og miljømæssige kriterier, og det skal være inden for rammerne af en samlet strategi for mobiliteten inden for Fællesskabet.
Vi er således enige i de afsluttende forslag i betænkningen. Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg håber, at Kommissionen ikke blot begrænser sig til at foreslå nogle former for langfristet kredit, men at den også bestræber sig på at gennemføre nogle foranstaltninger, der tager sigte på nogle kraftigere former for indgreb, som virkeligt tiltrækker de private investeringer.

Baldarelli
Hr. formand, hr. kommissær, indførelsen af et positionsbestemmelses- og navigationsnet er et meget vigtigt punkt i Den Europæiske Unions samhørighedsstrategi. I en vis forstand er vi gået for sent i gang med dette projekt, men vi er også klar over, at vi har muligheden for at udvikle et meget stort potentiale, ikke blot med hensyn til navigationen, men også med hensyn til sikkerheden, og at vi kan tilbyde nogle betydelige muligheder, hvad angår forvaltningen af indenbys og udenbys trafik. Det gælder om at gøre en kraftig indsats og gøre dette net interoperabelt, idet man benytter sig af det intelligente transportsystem, som er under kraftig udvikling inden for Fællesskabet, og som også har givet nogle betydelige resultater i de større byområder i Den Europæiske Union. Jeg tænker her på forsøgene i Torino, Hamburg og London med de intelligente transportsystemer. På en vis måde er navigationsnettet således en løsning, og samarbejdet mellem Det Europæiske Rumagentur, EURATOM, Den Internationale Søfartsorganisation og ICAO vil vise, hvor værdifuldt dette valg er.
Jeg tror dog, at vi ikke blot skal betragte dette valg som et udtryk for Kommissionens vilje og således Fællesskabets institutioners vilje. Det er nemlig også nødvendigt med en meget stor indsats, hvad angår de offentlige og de private midler. Her vil jeg f.eks. gerne gøre opmærksom på, at formandskabet for Ministerrådet har oprettet en særlig ad hoc-gruppe i Italien om spørgsmål i forbindelse med satellitnavigationssystemet, da der lægges stor vægt på dette område. Jeg tænker desuden på positionsbestemmelses- og navigationssystemets spredningskapacitet. Det skal ikke bare omfatte nogle investeringer i forbindelse med positionsbestemmelsessystemet, men også investeringer og forsøg, der inddrager de små og mellemstore virksomheder, dem, der stiller midler til rådighed, og alle det teknologisk avancerede systems spredningsstrukturer, som kan give et mærkbart resultat.
Jeg vil gerne fremsætte to bemærkninger om grønbogen om havne. På dette område har vi brug for konkurrence og for at få kendskab til de faktiske oplysninger, men vi skal også huske, at investeringerne inden for de strategiske områder, nemlig miljøet og den multimodale transport, er meget store. Man skal naturligvis ikke forveksle investeringer med støtte, sådan som hr. van Dam så rigtigt sagde, men man skal huske, at strukturfondenes midler er grundlæggende for Europas økonomiske samhørighed. Ud fra den betragtning kan man ikke anse strukturfondenes midler for at være illoyal konkurrence.

McIntosh
Hr. formand, det er med stor glæde, at jeg bifalder alle disse tre betænkninger og den store støtte, de har opnået fra alle de politiske grupper i Udvalget om Transport og Turisme. Jeg vil gerne koncentrere mit indlæg om Danesin-betænkningen, der er blevet så udførligt forelagt her til aften af min kollega, hr. Sisó Cruellas, og om Kommissionens meddelelse om offentlige/private partnerskaber med henblik på transeuropæiske transportnetprojekter.
Transeuropæiske net har en meget væsentlig rolle at spille i forbindelse med gennemførelsen af det indre marked, og når det gælder om at bistå europæiske virksomheder med at få hurtigere adgang til dette marked for deres varer og tjenesteydelser. Jeg vil gerne her i aften give min uforbeholdne støtte til og tilskynde til partnerskaber mellem de offentlige og private sektorer inden for dette område. Jeg vil gerne via Dem, hr. formand, bringe en indtrængende opfordring til kommissæren her i aften om at se nøje på den britiske model og navnlig drage ved lære af de initiativer til fremme af tilvejebringelse af privat finansiering, man har i Det Forenede Kongerige. Selvom jeg er sikker på, at han vil gå med til, at dette initiativ blev etableret af den sidste konservative regering, har det været så vellykket, at den nye Labour-regering har taget det helhjertet til sig.
Jeg synes navnlig, at vi kunne benytte os af den anledning, der er givet Parlamentet her i aften, til at fastsætte de betingelser, hvorunder offentlige/private partnerskaber kan blomstre frem. Vi må sikre, at betingelserne for juridisk sikkerhed eller snarere juridisk vished er til stede. Den offentlige sektor har brug for at vide, at lovgivningsrammerne for offentlige/private partnerskaber kan trives med private investeringer i transeuropæiske transportnetprojekter, at disse investeringer er sikre og ikke på et senere tidspunkt vil føre til, at den offentlige sektor eller regeringerne er nødt til at gribe ind for at hjælpe den private finansiering eller drift af projektet ud af eventuelle vanskeligheder.
Navnlig Den Europæiske Union kan efter min mening nyde gavn af de britiske erfaringer, jeg nævnte tidligere, hvor vi har opbygget en reel og konkret ekspertise både inden for vejbygning og bygning af nye skoler.
Vi må ligeledes gennem Danesin-betænkningen og Kommissionens meddelelse søge klarhed omkring gennemførelsen af konkurrencereglerne for at undgå konkurrenceforvridning inden for og mellem medlemsstaterne. Der bør ligeledes være større åbenhed og klarhed omkring gennemførelsen af Den Europæiske Unions regler om offentlige indkøb. En forbedret adgang til langfristet finansiering og tilstedeværelsen af risikovillig kapital vil være yderst gavnlig.
Jeg er fast overbevist om, at Danesin-betænkningen udgør et stort og positivt skridt på vejen, idet den bygger på Kommissionens meddelelse om at skabe sådanne offentlige/private partnerskaber. Jeg er henrykt over, at tre store britiske projekter vil nyde gavn af at være prioriterede projekter, nemlig Irland-UK-Benelux-vejprojektet, og herunder adgangen til østkysthavnene, jernbaneforbindelsen i Den Engelske Kanaltunnel og forbedringerne af hovedjernbanelinjen på vestkysten. Jeg vil indtrængende anmode om, at A120-vejprojektet i det nordlige Essex også kommer til at nyde gavn af det, jo før jo bedre.

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordførerne og også komme ind på Danesin-betænkningen om finansiering af offentlige/private partnerskaber.
Nye transeuropæiske net åbner, som det allerede er blevet nævnt her i Parlamentet, mulighed for større bevægelighed og lettere adgang til markedet for folk med deres varer og tjenesteydelser.
Der er også en yderligere konsekvens, som slutter sig til den debat, vi havde for et stykke tid siden om Amsterdam-traktatens ikrafttræden, og det er spørgsmålet om beskæftigelse. Der er her tale om så store infrastrukturanlægsarbejder, at det bliver nødvendigt at ansætte rigtig mange mennesker, hvilket vil give mange økonomier en kickstart.
På grund af reformen af EU's finansieringsordninger og nedskæringen af strukturfonds- og samhørighedsfondsfinansieringen til visse lande under Agenda 2000-reformen er det meget vigtigt, at vi finder nye måder, hvorpå vi kan finansiere disse meget væsentlige projekter. Så jeg går helhjertet ind for etableringen af den offentlige/private partnerskabsordning for at sikre, at de midler og ekstra indtægter, der skabes som følge af det indre marked inden for Den Europæiske Union, kommer tilbage til Den Europæiske Union frem for at lade penge investeret i pensionsfonde m.v. blive investeret i lande uden for Den Europæiske Union, hvilket betyder, at Unionen som helhed ikke får valuta for alle disse penge.
Kommissæren, hr. Kinnock, som jeg lykønskede med hans initiativ på dette område, har udarbejdet et udkast til en rapport om dette spørgsmål og har set de positive fordele, der kan følge heraf. Det er ikke ensbetydende med, at vi ikke har behov for sikkerhedsforanstaltninger, der kan sikre, at der ikke bliver udøvet rovdrift, og som kan opretholde den juridiske vished, som min kollega, fru McIntosh nævnte. Det tilskynder ligeledes regeringer som den irske til at være nyskabende i den måde, hvorpå de planlægger fremtiden. De behøver ikke at være bange for at imødegå udfordringen fra en nedskæring af den fremtidige finansiering fra Europa og bør benytte sig af lejligheden til at tilskynde det irske erhvervsliv og de irske finansieringsinstitutioner til at deltage.
Må jeg endelig tilføje, at det, hvis vi skal kunne garantere et heldigt udfald af disse foranstaltninger, må gøres på trepartsbasis med inddragelse af det nationale, det lokale og det europæiske niveau. Det vigtigste er, at vi nu kan inddrage privat finansiering for at give den nødvendige fremdrift og kickstart.

Theonas
Hr. formand, jeg vil bruge min taletid på de transeuropæiske transportnet. Jeg vil gerne formulere en protest på arbejdstagernes vegne.
Seks år efter Delors-hvidbogen står de transeuropæiske net, som angiveligt skulle øge beskæftigelsen og blev brugt som alibi for en total opløsning af arbejdsrelationerne og for at fremme fleksible ansættelsesformer, stadig stille, fordi der ikke er midler til finansieringen. Nu opgiver Kommissionen også de sidste påskud. Vel vidende, at der ikke er plads til en EU- eller national finansiering inden for rammerne af den stramme finanspolitik i forbindelse med ØMU, går den over til den politik, den allerede kender så godt. På behændig vis lægger den også denne vigtige infrastruktur i hænderne på den private kapital og arbejder for at skabe helt igennem juridisk sikkerhed for, at de pågældende midler og den tilsvarende fortjeneste er sikret på alle måder.
Denne politik går ud over befolkningerne og deres interesser, fremmer akkumuleringen af privat profit, hvilket går ud over den offentlige service, og fjerner alle perspektiver med hensyn til de transeuropæiske nets bidrag til udviklingen af beskæftigelsen. Nu må vi snart kunne indse det: Markedet kan ikke løse hverken de sociale problemer eller problemerne vedrørende udvikling af infrastruktur og offentlig service.

Sindal
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, alene det at forsøge at finde en fælles holdning i forhold til havnene i Europa er modigt. Det kræver en modig kommissær sådan at kaste en grønbog - ikke for løverne, men for havnekaptajner og havnemyndigheder. De begynder straks at sammenligne og konkurrere indbyrdes. Men, kære kolleger, den virkelige udfordring er ikke nabohavnen, men landevejen. Signalet fra Parlamentet i aften skal være, at vi ved at modernisere, ved at give havnene nogle muligheder, og ved at vi bliver enige, kan ændre transportvaner. Gå hjem til jeres egne havne og fortæl, at det ikke er nabohavnen, der er konkurrenten, men landevejen, og lad os så se efter at komme videre. Jeg ved, at der er meget store forskelle mellem havnene med hensyn til havnenes offentlige medfinansiering og havneomkostninger, men lad os ihukomme, at vi ikke ændrer transportvaner via markedskræfterne alene. En gang imellem skal vi altså også prøve at gøre det gennem politiske beslutninger.
Må jeg have lov at sige til kollega Wijsenbeek, som jeg jo holder meget af, men aftenens indlæg afslører, at han ikke ved ret meget om havne og skibe, så hold dig til landevejen, Wijsenbeek, så tager vi andre os af havnene.
Må jeg så have lov til at udtrykke min uforbeholdne støtte til projektet vedrørende en strategi for globale navigationssystemer. Det er utrolig vigtigt, at vi melder os på banen her, at Kommissionen, Rådet, Parlamentet osv. er med til at skabe en europæisk profil på dette område.

Camisón Asensio
Hr. formand, jeg vil udelukkende referere til betænkningen om satellitkommunikation. Den store udfordring for Den Europæiske Union i øjeblikket er at sørge for, at industrien gennemfører EGNOS-tjenesten, for dermed kunne man opfylde målet om at have en rent europæisk komponent i det globale navigationssatellitsystem af første generation i 2003, altså gentage den bedrift, som Unionen allerede har udført med GSM, med anden generation af mobilkommunikation, eller forsøger at udføre med tredje generation af denne form for kommunikation.
Ja, jeg ved godt, at førstegenerationsatellittjenesten samtidig må støtte sig til de dominerende militære systemer, såvel det amerikanske GPS som det russiske GLONASS, men der er ingen tvivl om, at dette første skridt vil være springbrættet til den næste etape, GNSS-2 i 2008, der udelukkende vil være europæisk, helt uafhængigt af amerikanske og russiske interesser. Her er der et stort arbejde i vente i kapløbet om at nå dette mål inden for det femte rammeprogram for forskning.
Og endelig, hr. formand, vil jeg fremkomme med to anbefalinger: Det forum af eksperter, der skabes i den anledning, og som selvfølgelig omfatter Den Europæiske Rumorganisation, må under ingen omstændigheder udelukke Eurokontrol, og hvis det ender med, at strukturfondene skal bidrage med en del af finansieringen, skal dette ske, uden at en millimeter af deres respektive forordninger overtrædes.
Det er, hvad jeg har tid til at sige om den fremragende betænkning af fru Langenhagen.

Mendes Bota
Hr. formand, det er mere end tydeligt, at gennemførelsen af de transeuropæiske transportnet, skitseret allerede i hvidbogen om vækst, konkurrencedygtighed og beskæftigelse fra 1993, er skredet ud i rabatten.
Stabilitets- og beskæftigelsespagtens tvangstrøje har fået medlemsstaterne til at stramme deres budgetter og investeringsplaner for store offentlige transportinfrastrukturprojekter. På den anden side har de samme medlemsstater, som jo udmærket kender til multiplikatoreffekten af sådanne investeringer for såvel den økonomiske vækst og fremme af beskæftigelsen som for Unionens interne samhørighed, aldrig opgivet at komme videre.
Hvordan skal man komme ud af denne blindgyde? At ty til partnerskab mellem den private og den offentlige sektor på statsligt eller regionalt plan kan være en mulighed, men det er ikke hele løsningen, fordi det ikke altid er så let at forene de lønsomhedskriterier og risikoberegninger, der styrer den private investering, med de makroøkonomiske, sociale og miljømæssige helhedsbetragtninger, som bør lede de offentlige instanser.
Det er rigtigt, at man kan opnå flere synergier ved at overføre det private initiativs tekniske, kommercielle, finansielle og styringsmæssige erfaring til OPP'erne allerede i projekternes udformningsfase. Det er rigtigt, at der bør være større samarbejde mellem Fællesskabernes finansieringsinstrumenter, Samhørighedsfonden, strukturfondene, EIF, EIB og sågar mulige nye instrumenter som efterstående lån eller de såkaldte mezzaninfonde.
Men pas på! Man bør ikke nære for store forhåbninger til, at disse partnerskaber er en magisk løsning, for der er mange projekter, særlig i Unionens tyndtbefolkede og fjerntliggende områder, der ikke vil vække deres appetit, fordi de slet og ret ikke er rentable. Det drejer sig ikke kun om at ændre lovrammen for offentlige kontrakter og for konkurrencen for at fremme disse partnerskaber. Det er ikke nok. Uden en stærk politisk vilje fra Unionens side vil de 14 prioriterede projekter aldrig blive til virkelighed. De kostede i 1995 ca. ECU 99 milliarder. Fra dengang til 1999 har fællesskabsbudgettet afsat den beskedne sum på ECU 1, 8 milliarder, altså mindre end 2 %, hvad der er lig med nul og niks. Agenda 2000 afsætter ikke mere end ECU 5 millioner, hvad der lægger nul og niks til. Og nul plus nul giver stadig nul. Indtil der bliver indsat et politisk tal, der kan give noget.

Cornelissen
Hr. formand, den vægt, der i grønbogen lægges på fair konkurrence mellem havne og på markedets funktion, tiltaler mig. For det første er det en kompleks sag. Hvert land har sine egne subsidier. Større gennemsigtighed forekommer mig at være første prioritet.
For det andet er det ikke kun statsstøtte, men også forskelle i lovgivning og håndhævelse deraf på miljø-, sikkerheds-og arbejdsområdet der kan føre til konkurrenceforstyrrelse.
For det tredje, hvordan agter Kommissionen at finde en balance mellem sit mål med hensyn til regional udvikling og dens opgave med hensyn til at bekæmpe konkurrenceforstyrrelser?
For det fjerde har jeg en kritisk bemærkning i forbindelse med passagerne i grønbogen om finansielle interventioner med henblik på at forhøje effektiviteten i havne. Jeg vil advare mod ny interventionisme på europæisk plan. Jeg har tillid til, at markedets funktion fører til effektive havne.
For det femte er gode baglandsforbindelser vigtige for Europas konkurrenceevne. Public private partnership synes at være et godt instrument til at mobilisere den nødvendige private kapital. Vil Kommissionen i den forbindelse frem for alt også se på vandveje og jernbaner? Jeg takker kommissæren for hans positive holdning til forbindelsen mellem Schelde og Seinen. Jeg vil også på hr. Tindemans' vegne spørge, om han vil foranledige en undersøgelse af, om Kommissionen kan spille en stimulerende rolle i forbindelse med genoplivelsen af »Ijzeren Rijn«. Denne forbindelse er optaget i TEN-prioritetslisten over den kombinerede transport. Det er langt den korteste jernbaneforbindelse mellem Antwerpen og det tyske Ruhr-område, men det særlige ved denne forbindelse er, at den går gennem tre lande, og at de tre landes såkaldte nationale interesser ikke er lige store. Derfor stiller vi spørgsmålet.
Hr. formand, i modsætning til hr. Wijsenbeek synes jeg, at det ville være godt at se på fordelene og ulemperne ved samarbejde mellem havne i betragtning af udviklingerne i verden. Jeg henviser til samarbejdet inden for luftfartssektoren.

Stenmarck
Hr. formand, lad mig først lykønske hr. Jarzembowski med en fremragende betænkning om Europas søhavne. Der er mange vigtige ting ved søtransport, ikke mindst den enorme fordel det er, at det faktisk er muligt at nå frem til store dele af verden på en forholdsvis enkel måde. Derfor foregår en stor del af godstransporten også på verdenshavene. Det betyder i tal, at havnene i EU håndterer over 90 % af Fællesskabets handel med tredjelande, og 30 % af al transport inden for EU går via en havn. På samme måde transporteres mere end 200 millioner passagerer hvert år.
Det er også sådan, at søtransport har forudsætninger for at kunne tilpasses miljøet lettere og på en bedre måde end andre transportformer. I udvalgets arbejde er der blevet lagt vægt på, at det er vigtigt, at der i de forskellige forsknings- og udviklingsprogrammer inden for infrastruktursektoren tages hensyn til de miljømæssige virkninger på langt sigt. Men trods alle disse fordele er spørgsmål vedrørende søhavne og skibsfartsinfrastruktur ofte blevet marginaliseret i debatten. Et tydeligt bevis på det er, at det ikke har været inden for denne transportsektor, at man startede med at diskutere transeuropæiske net. Men som følge af stigningen i handlen og af, at der er blevet åbnet for flere og flere lande og markeder, ikke mindst landene i det gamle Østeuropa, sker der også en stigende vækst og en større grad af globalisering inden for søtransportsektoren. Alt dette er udmærket, men så er det også på sin plads at stimulere denne sektor og give den mulighed for fortsat at udvikle sig. Det er en forudsætning, at vi i temmelig stor udstrækning har de samme regler i de forskellige stater, at vi afskaffer konkurrenceforvridning, og at vi øger havnenes ydeevne. På den måde kan vi globalt set gøre EU stærkere, også i forhold til omverdenen.
Hvis dette skal være muligt, er det en klar fordel, at Unionens havne integreres i det transeuropæiske net. Først da får vi en samlet plan for hele transportsektoren. Vi vil i mindre udstrækning end i dag se på de enkelte transportområder hver for sig og i stedet koncentrere os om helheden. Det er i mange henseender en stor fordel.
Det er også vigtigt, som der står i betænkningen, at Kommissionen vender tilbage med henstillinger om, hvordan den offentlige finansiering af havneinfrastrukturen skal foregå i fremtiden. Der er noget i Transportudvalgets betænkning, som jeg anser for særlig vigtigt, nemlig at transportnet og regler ikke kun skal gælde for de nuværende medlemsstater. Det er vigtigt, at disse hurtigst muligt også kommer til at gælde for staterne omkring EU og især de kommende medlemsstater i det gamle Østeuropa.

Rovsing
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne lykønske ordføreren, Brigitte Langenhagen, med en meget vellykket betænkning, som kan få stor betydning for tilrettelæggelsen af en europæisk strategi inden for GNSS. Det er en stor glæde for mig at konstatere, at det er lykkedes Kommissionen og Rådet at nå til enighed om en strategi. Strategien fastholder den linje, som Parlamentet har anlagt i tidligere beslutninger om europæisk rumfart på grundlag af de betænkninger, som forhenværende medlem af Europa-Parlamentet, Klaus Toksvig, og jeg selv i sidste valgperiode har været ordfører for.
Udviklingen af stadig mere nøjagtige systemer med tilhørende kommunikationsmuligheder vil medføre en styrkelse og en langt bedre og sikrere udnyttelse af det europæiske luftrum. Økonomi og sikkerhed for vejsektoren vil blive øget, og der vil være betragtelige besparelser ved moderniseringen af jernbaneanlæg, bl.a. i forbindelse med genopbygningen i Øst- og Centraleuropa. Jeg forventer, at ESA, European Space Agency , fortsat vil agere som EU's teknologiske arm inden for dette område. Selvom en betragtelig offentlig finansiering kan vise sig at være nødvendig, er der for mig at se ingen tvivl om, at besparelserne i nye infrastrukturprojekter sagtens kan betale for væsentlige dele af etableringen af GNSS.

Kinnock, Neil
Hr. formand, jeg vil gerne indlede med at takke alle tre ordførere for deres betænkninger, ja og alle, der har bidraget til, hvad der har været en meget interessant og blandet debat her i aften. Det er beklageligt, at denne forhandling under ét ikke giver os mulighed for at øve fuld retfærdighed mod hver enkelt af de betænkninger, vi har fået forelagt, så mine svar vil blive noget mere begrænsede, end jeg ville have foretrukket under andre omstændigheder.
Jeg vil starte med hr. Danesins prisværdige betænkning om offentlige/private partnerskaber med henblik på transeuropæiske transportnetprojekter. Jeg vil gerne svare hr. Sisó Cruellas, der har været så venlig at stille op for hr. Danesin, og berette om nogle nye initiativer, Kommissionen har taget. For det første har vi sammen med Den Europæiske Investeringsbank undersøgt muligheden for yderligere at etablere en mezzaninfond, der skal spille en katalysatorrolle i forbindelse med udviklingen af offentlige/private partnerskaber og tilskynde institutionelle investorer til at deltage i finansieringen af de transeuropæiske net.
Parlamentet vil vide, at vores forslag om at ændre finansforordningen for TEN forudser støtte til tilvejebringelse af risikovillig kapital. Hvis vi kan sikre os Parlamentets og Rådets støtte til et sådant initiativ, håber vi at se det træde i kraft fra år 2000. En beslægtet og opmuntrende udvikling har været, at Det Europæiske Råd i Wien bad EIB om at se på, hvordan den kan udvikle sine instrumenter til at støtte TEN.
For det andet vil Parlamentet blandt de initiativer og udviklinger, som jeg gerne vil berette om, kende til vores forslag om at øge budgettet for transeuropæiske transportnet til ECU 5 milliarder i perioden mellem 2000 og 2006. Selvom dette helt klart stadig vil udgøre en meget lille brøkdel af de samlede projekterede investeringsbehov, vil dets hovedværdi ligge i at fungere som løftestang for andre midler, som helt klart er vigtige for udviklingen af offentlige/private partnerskaber.
For det tredje bifalder vi hr. Danesins krav om en klar og smidig lovgivning om offentlige kontrakter. Som de ærede medlemmer af Parlamentet måske ved, har Kommissionen allerede fremsat en generel meddelelse om offentlige indkøb, som inden påske vil blive efterfulgt af endnu en meddelelse, der navnlig vil beskæftige sig med anvendelsen af lovgivningen omkring offentlige indkøb på indgåelse af kontrakter om projekter.
For det fjerde er jeg glad for at påtage mig at aflægge beretning for Parlamentet om ændringer i politikken og væsentlige udviklinger i relation til de projekter, der er nævnt i bilaget til Kommissionens meddelelse. F.eks. har udviklingen af den nederlandske del af PBKL-højhastighedstogforbindelsen nu nået et punkt, hvor de nederlandske myndigheder vil træffe beslutning om, hvilken form for kontrakt, de vil tilbyde i et offentligt/privat partnerskab.
Men jeg bør oplyse Parlamentet om, at de nævnte projekter blot var dem, der hidtil er blevet identificeret som egnede til anvendelsen af den offentlige/private partnerskabstilgang. Det gælder helt klart ikke for alle infrastrukturer. Hovedparten af de nævnte projekter befandt sig på et meget tidligt stadium, og Kommissionen har naturligvis deltaget aktivt i de fortsatte drøftelser.
Jeg bifalder den positive reaktion på de offentlige/private partnerskaber, der gives udtryk for i denne betænkning, og den måde, hvorpå denne holdning i alt væsentligt er gået igen i løbet af debatten her i aften. Bortset fra dens øvrige fortjenester fremhæver denne betænkning yderligere værdien af at tilskynde den private sektor til at supplere de begrænsede offentlige ressourcer og hjælpe med til at forbedre projektudformningen og øge den valuta, man får for pengene.
Hr. Jarzembowski har som sædvanlig udarbejdet en fremragende betænkning om grønbogen om søhavne og skibsfartsinfrastrukturer, der blev til for 13 måneder siden. Jeg bifalder, at betænkningen støtter den fulde integration af havne i et multimodalt transeuropæisk net, og at den ligeledes anerkender, at grønbogen udgør et værdifuldt grundlag for at opnå større åbenhed omkring konkurrencebetingelserne mellem og i søhavnene i Den Europæiske Union.
Ordføreren og Kommissionen er også enige om, at eventuelle regler vedrørende søhavne altid bør respektere subsidiaritetsprincippet. I overensstemmelse hermed må EU's politik omkring søhavne aldrig centraliseres eller overcentraliseres. Det vil være forkert og virke imod hensigten at påtvinge eller forsøge at påtvinge såkaldt ensartethed for aktiviteterne, afgifterne, driftsmetoderne eller mange andre aspekter i forbindelse med driften af søhavne, og det er helt bestemt ikke målet for vores politik omkring søhavne. Som betænkningen bekræfter, ønsker vi fri og ærlig konkurrence. Dette mål skaber helt klart særlige udfordringer for finansiering og opkrævning af afgifter på import af den enkle grund, at den gængse praksis varierer meget. Et stadig større antal havne søger at dække deres omkostninger ved at opkræve afgifter, medens andre stadig støtter sig til andre mere traditionelle former for finansiering. Der er her tale om en divergens, der potentielt vil kunne forvride konkurrencebetingelserne betydeligt og ligeledes vil være i modstrid med en ærligere konkurrence, der selvfølgelig må være baseret på ikkeforskelsbehandling mellem brugere og en øget åbenhed omkring havneregnskaberne. Jeg mener imidlertid, at det synspunkt, der er givet udtryk for i betænkningen om, at det fremsatte direktivforslag om havneafgifter ikke er det rigtige instrument til at nå disse mål, kan være baseret på en misforståelse af vores sande intentioner.
Jeg hilser derfor denne anledning velkommen til at klarlægge spørgsmålet og sige rent ud, at vi ikke ønsker at harmonisere havneafgifterne. Alle eventuelle foreslåede afgiftsrammer vil være smidige og baseret på en række generelle, praktiske principper, medens handelshensyn, og herunder den egentlige fastsættelse af afgifter, vil blive overladt til de individuelle havneforvaltninger.
Frem for en afgiftsramme opfordrer betænkningen til retningslinjer for statsstøtte til havne. Mens jeg er enig i, at der bestemt er behov for at klarlægge den nuværende tilgang til statsstøttede havne, må jeg sige, at retningslinjer for statsstøtte i sig selv ikke vil tage sig af hele spørgsmålet omkring finansiering og afgifter. De vil derfor ikke kunne udgøre en fuld erstatning for en afgiftsordning. Rent faktisk vil retningslinjer for statsstøtte og afgiftsrammer komplementere hinanden, og der vil være behov for begge i fremtiden.
Jeg bifalder betænkningens opfordring til, at der udarbejdes en oversigt over gældende offentlige støtteforanstaltninger og afgiftspraksis. Jeg er glad for at kunne oplyse Parlamentet og hr. Castricum, hr. Jarzembowski og andre ærede medlemmer, der rejste spørgsmålet, at vi for nylig har udsendt et omfattende spørgeskema til medlemsstaterne, således at de kan levere oplysninger, der vil være en nyttig kilde til viden om praksis i relation til finansiering og afgiftsopkrævning og et godt grundlag for at udarbejde lovgivningsmæssige forslag senere i år. Når alle disse oplysninger er returneret til os - hvilket forhåbentlig er sket ved udgangen af næste måned - mener jeg, at vi vil være i stand til at samle dem i en form, der vil blive gjort tilgængelig for Parlamentet, da jeg ved, at der er mange medlemmer, der er interesseret i spørgsmålet.
Jeg bemærker, at hr. Jarzembowskis betænkning ikke finder det nødvendigt at udtænke lovgivning omkring spørgsmålet om havnetjenester. Som en, der forsøger at undgå at foreslå unødvendig lovgivning, ville jeg gerne kunne dele dette synspunkt. Men det stadig stigende antal klager, som vi modtager i Kommissionen, i GD VII, fra havnebrugere, og især over ydelsen af teknisk-nautiske tjenester, understreger, at der virkelig er et problem, som der bør reageres effektivt på.
Det, jeg vil lægge vægt på, er, at alle forslag til lovgivning vil komplementere vores undersøgelse af enkelttilfælde og kun vil omhandle generelle, brede kriterier for adgang til markedet og uddannelseskrav, samtidig med at de respekterer vigtige sikkerhedsovervejelser og lokale omstændigheder.
Jeg er sikker på, at vi alle kan blive enige om, at markedsadgang må bygge på principper om åbenhed, ikkeforskelsbehandling og høje sikkerhedsstandarder, samtidig med at public service-forpligtelserne respekteres. Jeg mener, at det er det rette tidspunkt for et forslag, der indeholder sådanne bestemmelser. Jeg glæder mig til at drøfte spørgsmålet yderligere med hr. Jarzembowski og hans kolleger i Parlamentet, hvoraf mange uden tvivl er til stede ved denne debat her i aften.
Jeg vender mig nu mod fru Langenhagens betænkning om positionsbestemmelses- og navigationssystemer. Igen er jeg taknemmelig over for det ærede medlem for hendes støtte, og det er ikke første gang.
Jeg er fast overbevist om, at Unionens tilgang til udviklingen af det globale navigationssatellitsystem er af største betydning, ikke blot for transportområdet, men også for beskæftigelsen, konkurrenceevnen og vores videre strategiske interesser. Eftersom denne tilgang støttes stærkt i fru Langenhagens betænkning, vil jeg koncentrere mig om det arbejde, Kommissionen har været i gang med siden januar sidste år efter offentliggørelsen af vores handlingsplan.
For det første er vi nu med støtte fra GNSS-forummet af eksperter og repræsentanter for industrien på vej til at kunne levere henstillinger om den politiske tilgang, som Den Europæiske Union bør følge. Det vil ske i februar. Ja, udkastet til forslag vil foreligge i begyndelsen af næste måned.
For det andet har vi udviklet vores internationale kontakter, især med USA og Rusland, og af disse kontakter fremgår det klart, at USA ikke vil acceptere fælleseje og kontrol med det egentlige globale positionsbestemmelsessystem, primært naturligvis på grund af dets fortsatte militære rolle. Men det udelukker ikke en ægte vilje til at samarbejde med os.
Den Russiske Føderation synes også at være meget ivrig efter at samarbejde og også acceptere vores betingelser. Uden vores bistand ville der helt bestemt ikke være noget fuldt operationelt GLONASS-system før langt ude i fremtiden. Det er Ruslands ambition at bidrage til et avanceret europæisk GNSS udviklet af GLONASS, og vi er naturligvis bevidste om, at det har en tildeling af knappe frekvenser samt en bred erfaring, når det gælder om at drive et globalt satellitsystem.
På denne baggrund er de finansielle spørgsmål helt klart særlig vigtige. Jeg er naturligvis ganske klar over, at Europa kunne beslutte, at det slet ikke ville have noget system overhovedet. Som jeg ofte har gjort det klart, kan det synes at være den billigste løsning, men kun for de meget kortsynede. Jeg er absolut overbevist om, at en sådan passivitet ville være yderst kostbar på langt sigt som følge af, hvad det ville betyde udtrykt i tabte afsætningsmuligheder og manglende præstationer udtrykt i europæisk vækst, ja og beskæftigelse.
Det kunne, som fru Langenhagen har påpeget, gøre os afhængige af et system, som Europa ikke har nogen kontrol over eller indflydelse på for alle vores stadig større satellitnavigationstransportsystemer, hvoraf mange er sikkerhedsrelaterede, for ikke at nævne andre økonomiske og sociale aktiviteter.
I Kommissionen ser vi derfor nærmere på omkostningerne, og vi ser på alle mulighederne, og herunder offentlige/private partnerskaber og inddragelsen af andre lande i udviklingen af et europæisk GNSS-system.
Det står naturligvis klart, at vi ikke vil være i stand til at tage penge for tjenesteydelser, som USA leverer gratis. Offentlig støtte vil derfor være nødvendig, hvis vi skal gå videre med systemet. Jeg er godt klar over følgevirkningerne af dette, men jeg må understrege, at GNSS er en meget vigtig del af vores net af positionsbestemmelses- og navigationssystemer. Eftersom satellitsignaler overskrider grænser, er det i alt væsentligt transeuropæisk. Den igangværende Agenda 2000-drøftelse af finansforordningen for TEN vil derfor være meget vigtig i forbindelse med konstateringen af, i hvor stor udstrækning den offentlige sektors bidrag til GNNS kan komme fra Fællesskabets budget.
Selvom vi naturligvis vil søge at finde en mekanisme til en retfærdig fordeling af andele af omkostningerne mellem forskellige brugergrupper, er størrelsen af den overordnede budgetramme for TEN og vores forslag om at øge loftet for den del af et projekt, der kan finansieres fra fællesskabsbudgettet fra 10 til 20 % i undtagelsestilfælde, væsentlige spørgsmål for den fremtidige fællesskabsbistand til GNSS.
Jeg vil derfor tilskynde fru Langenhagen og alle andre medlemmer til at følge finansforordningen for TEN på meget nært hold og have den samme opmærksomhed rettet mod de bredere Agenda 2000-drøftelser om de finansieringsmuligheder, der er til rådighed for interne politikker for at sikre, at der er tilstrækkelig finansiering til rådighed for GNSS.
For det tredje vil jeg bede alle om at arbejde på at sikre, at de regler, der endelig bliver vedtaget, ikke urimeligt begrænser andelen af det meget vigtige transeuropæiske projekt, der kan finansieres over TEN-budgettet. Hvis der nogensinde har været en grund til en fællesskabsforpligtelse over for udvikling af net, må det være i at fremme vores politik i henseende til globale navigationssatellitsystemer. Vi vil komme til at høste enorme fordele, hvis vi forpligter os tilstrækkeligt. Vi vil komme til at lide skrækkeligt i generationer frem i tiden, hvis vi ikke forpligter os.
Jeg er sikker på, at dette synspunkt deles af hele Parlamentet. Jeg håber, at det vil blive delt af medlemmerne i Rådet. Jeg er sikker på, at medlemmerne af dette Parlament vil være aktive inden for alle de områder, hvor det er nødvendigt for at sikre, at vi får en formålstjenlig finansforordning, en sofistikeret politik vedrørende globale navigationssatellitsystemer og en hurtig gennemførelse af begge til Fællesskabets fordel.

Formanden
Tak for Deres indlæg, kommissær Kinnock.

Cornelissen
Hr. formand, ganske kort, jeg har al mulig forståelse for, at kommissæren ikke kan besvare alt inden for den for korte tid. Må jeg antage, at han vil besvare spørgsmålet om »Ijzeren Rijn« skriftligt?

Formanden
Det er bedre med et skriftligt svar, da vi allerede er meget forsinkede. Vi kan også give hr. Wijsenbeek et skriftligt svar uden at lytte til spørgsmålet.

Wijsenbeek
Hr. formand, det samme gør sig gældende for mig. Jeg stillede et konkret spørgsmål til kommissæren vedrørende en eventuel ombytning af infrastrukturstøtte og støtte til kombineret transport. Jeg går ud fra, at jeg snart får et skriftligt svar.

Formanden
Det er bedre at give disse to kolleger et skriftligt svar, ellers forsinker vi de to andre forhandlinger alt for meget.

Maes
Hr. formand, jeg vil gerne have et klart svar med hensyn til det skriftlige svar på spørgsmålet om de havne, der ligger inde i landet.

Kinnock, Neil
Hr. formand, jeg vil med glæde levere svarene. Som alle medlemmer, der kender mig, ved, gør jeg det altid - med pertentlig omhu.
Men det må siges i denne særlig ømtålelige uge, at hvis de ærede medlemmer med god grund ønsker, at kommissærerne skal besvare de spørgsmål, de helt legitimt stiller under debatten, må Parlamentets forretningsorden ændres. Det ville jeg bifalde. Ligesom mine kolleger i Kommissionen bifalder jeg muligheden for at stå til ansvar, men til tider - og det er jeg sikker på, at de ærede medlemmer vil anerkende - er det forretningsordenen, der rent faktisk griber ind og lægger hindringer i vejen for den åbenhed og ansvarlighed, vi gerne så var til stede.

Formanden
Det er en helt anden sag, kommissær Kinnock.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Elektroniske signaturer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0507/98) af Ullmann for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om en fælles ramme for elektroniske signaturer.

Ullmann
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger. Elektrificeringen af den offentlige og private kommunikation er i dag så vidt fremskreden, at det udstyr, der anvendes her, også er i stand til at tale og læse det digitaliserede maskinsprog. Det kan ikke blot dette, det gør det også, både på markedet for varer og tjenesteydelser og på den officielle og private kommunikations område. Hvilke retlige konsekvenser har dette, og hvilke retlige spørgsmål skal besvares? Opgaven består i at oversætte de eksisterende retlige standarder på de nævnte områder til de nye dimensioner for kommunikation uden at begrænse dem.
Det foreliggende direktivudkast gør dette på et begrænset, men fundamentalt område, nemlig området signaturer og oprettelse af dokumenter af enhver art, men - hvad der hele tiden må fremhæves - udelukkende i åbne systemer. Det, der skal reguleres, er her alene tre ting: forudsætningerne for garantien af en pålidelig identifikation af den person, der kommunikerer digitalt eller ikkedigitalt i de elektroniske medier, de transmitterede informationers integritet og den retlige kvalitet af elektroniske eller digitale signaturer. Det drejer sig altså ikke, som man delvist kan læse, om forholdet mellem statsmagt og markedets magt på den offentlige og private sikkerheds område. Tværtimod drejer det sig om forholdet mellem offentlighed og privatlivets fred på det plan, der angår digitalisering af oprettelse af dokumenter og den retlige gyldighed heraf.
I direktivet er der fundet en overbevisende vej til løsning af dette problem, idet det på den ene side regulerer ækvivalensen mellem elektronisk og håndskrevet signatur, men på den anden side med hensyn til de tekniske krav til certificeringen begrænser sig til de minimumsstandarder, der er absolut nødvendige for en europæisk harmonisering, således som det er formuleret i de to bilag til direktivet.
På Rådsplan foregår der åbenlyst en diskussion, som går ud på, at man under påberåbelse af eksisterende love vil have en højere offentlig sikkerhedsstandard. Forbundsregeringen har ladet mig forstå, at der ville kunne findes en kompromisløsning på denne strid ved at tilføje et bilag III, som beskæftiger sig med kravene til det tekniske udstyr til certificeringen. Hr. kommissær Bangemann, jeg ville gerne vide, hvordan Kommissionen forholder sig til dette forslag, som uden tvivl også er forelagt Dem. Jeg mener, at Parlamentet ville kunne leve med det. Der er efter min mening et lille problem, men i øvrigt berører dette bilag III ikke direktivets grundlæggende idé, nemlig fuld markedsfrihed for alle udbydere af certificeringstjenester og sikring af beskyttelsen af privatlivets fred for forbrugerne på et niveau svarende til en passende databeskyttelse inklusive muligheden for at bruge pseudonymer og med overtagelse af de vigtigste regler om erstatningsansvar.
Hvad de nu foreliggende ændringsforslag angår, anbefaler jeg, at de vedtages med undtagelse af forslag 2, 4, 8, 9, 21, 22 og 26, som enten er i modstrid med eksisterende artikler i direktivet, er overflødige eller betyder begrænsninger af de planlagte bestemmelser. I henhold hertil beder jeg Parlamentet om at vedtage betænkningen og skal ikke undlade at takke Kommissionens generaldirektorater XIII og XV for deres yderst beredvillige og engagerede samarbejde. Jeg takker også Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og dets ordfører for udtalelsen, hr. kollega Tappin, samt alle kolleger, som med deres ændringsforslag har hjulpet med til at forbedre betænkningen.
Til sidst vil jeg gerne udtale en profeti for alle dem, der i denne midnatstime er blevet væk fra denne interessante debat: De vil undre dem over, hvilke virkninger dette direktiv vil få. I Forbundsrepublikken Tyskland er det ikke mindre end 3800 love, der er berørt heraf. Her er altså noget at se frem til.

Tappin
Hr. formand, denne betænkning er et skridt på vejen til fremtiden. Det anslås, at internethandlen vil fordobles inden juli måned.
I alle medlemsstater bliver der taget skridt henimod at indføre teknologi inden for så mange aspekter af hverdagen - f.eks. elektronisk stemmeafgivelse, elektroniske socialsikringssystemer og elektroniske banktransaktioner. Hvis vi skal bevæge os ind i en elektronisk tidsalder, må der være sikre og kontrollerbare procedurer på plads for at sikre, at borgere og organisationer hurtigt og sikkert kan gennemføre transaktioner. Vi har brug for klare fælles rammer for elektroniske signaturer for at fremme tilliden til den nye teknologi. Vi må sikre, at vi ikke ofrer sjælefreden på bekvemmelighedens alter. En elektronisk signatur må ifølge lovgivningen være ligeberettiget med en håndskreven signatur. Der bør ikke være nogen forskel, minusser eller særrettigheder.
Derfor har vi fokuseret på behovet for, at de, der udsteder certifikater, respekterer den elektroniske oplysning og underskriverens grundlæggende ret til privatlivets fred. En underskriver må være i stand til at bestemme, i hvilket omfang hans personlige data kan offentliggøres i registre. Der bør være pseudonymer til rådighed til retmæssig anvendelse, men de bør ikke kunne bruges til at dække over ulovlige transaktioner.
Vi må sikre, at overgangen til elektronisk handel ikke ledsages af øget svindel. I erkendelse af rækken af eksisterende forslag og initiativer, der for nærværende gælder inden for de forskellige medlemsstater, er behovet for at beskytte det indre markeds principper derfor meget stort. Vi har en forpligtelse til at sikre, at skiftet til anvendelse af elektroniske signaturer ikke skaber teknologiske barrierer, og der er ikke blot inden for Den Europæiske Union et behov for at fremme princippet om interoperabilitet på verdensplan. Derfor er det meget vigtigt, at Kommissionen inddrager eksperter i udformningen og revisionen af politikken.

Pradier
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg kan se entusiasmen brede sig, og at vi er mange, der længe har ønsket dette afgørende skridt, som netop er blevet taget.
Som Parlamentet udtrykte det allerede i sin beslutning af 17. juli 1998, er det vigtigt, at der iværksættes en lovgivningsmæssig ramme, som garanterer den juridiske ligestilling mellem en elektronisk og håndskreven signatur, således at et dokument, der bærer en elektronisk signatur, kan anses for gældende.
Der står således meget på spil, og i forudsigelserne om Internettet regner man med, at den elektroniske handel kan nå USD 220 milliarder i år, eller til næste år, hvoraf der vil omsættes for mindst 26 milliarder i Europa. Forretnings-, bank- og computerfolks evner til at skabe et område for handelsmæssige transaktioner på grundlag af et net, der ikke er tilpasset de økonomiske nødvendigheder - for man må huske på, at frihed og gratisaspektet var de to principper, der styrede Nettet i begyndelsen - må ikke få os til at glemme, at beskyttelsen af personlige data og sagernes beskaffenhed ofte er skyld i de juridiske problemer, der opstår med udviklingen af den elektroniske handel.
Det er klart, at dette forslag til direktiv ikke ændrer denne forfærdelige uvane. Under alle omstændigheder lykønsker jeg hr. Ullmann for at have genoptaget de forslag, der fremgår af den udtalelse, som jeg har fremlagt for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. De sigter under alle omstændigheder mod at fastsætte underskrivernes status for at undgå den skæve udvikling, som man allerede har set i et antal medlemsstater. Man kan navnlig nævne Frankrig, hvor to dekreter har skabt mellemmænd, de såkaldte »tillidstredjemænd«, som varetager deres job under opsyn af en overordnet administrativ tjeneste, centraltjenesten for sikkerhed i informationssystemer.
Denne overordnede tjeneste forekommer under alle omstændigheder mere opsat på at bekræfte, at informationssystemerne rent faktisk ikke er så sikre, at de ikke kan bryde ind i dem, end de er på at bekræfte sikkerheden. Man kan endda nævne tilfældet med Spanien, hvor finansloven for 1998 gav indenrigsministeren mandat til denne gang at handle som udbyder af en godkendelsestjeneste. Man kan tvivle på, om en sådan foranstaltning sikrer den underskrivendes fortrolighed. Dette var blot for at minde om, at cyber-forbrugerne også har rettigheder, og at myten om hemmelighed, anonymitet og fortrolighed igen bør blive en realitet.

Berger
Hr. formand, hr. kommissær. Jeg skal på min gruppes vegne hjerteligt lykønske ordføreren med hans betænkning og først og fremmest også takke for, at det er lykkedes ham relativt hurtigt efter, at kommissionsudkastet blev fremsendt til Europa-Parlamentet, at bringe denne betænkning gennem både udvalget og nu også plenum. Det haster særdeles meget med, at dette direktiv træder i kraft - det tror jeg, vi er enige om - for at vi på området den elektroniske signatur, som er så centralt for den grænseoverskridende elektroniske handel, ikke fortsat tolererer en opsplitning af retten, som hæmmer det indre marked.
Kommissionen og ordføreren skal først og fremmest støttes med henblik på to centrale mærkesager. For det første det at finde en balance mellem kravet om ikke med alt for detaljerede og tyngende reguleringer at vanskeliggøre og allerede i opstarten kvæle de nye forretningsområder, som åbnes med den elektroniske signatur - i Parlamentet har der ikke manglet forslag i den retning - og for det andet at styrke efterspørgelsen efter disse tjenesteydelser og accepten af den elektroniske signatur ved tillidsskabende foranstaltninger. Jeg mener, at det i fællesskab er lykkedes os yderligere at forbedre denne balance i forhold til kommissionsforslaget. Det skyldes især kravet om certificeringstjenesteudbydernes uafhængighed, om akkrediteringssystemernes frivillighed og den ekstra mulighed, at disse akkrediteringssystemer også kan drives af ikkestatslige institutioner. Disse bestemmelser og reglerne om erstatningsansvar, som ikke ændres af os, kan man også se som en hjælp i starten eller som en forhåndstillid til de kommende certificeringstjenesteudbydere. Vi knytter hertil en forventning om, at disse vil gøre god brug heraf.
En yderligere mærkesag for os har været princippet om, at det, der er retligt korrekt offline, også skal gælde online, og at sørge for, at dette princip gennemføres i alle dets facetter.Det gælder især forbrugerens mulighed for, at han også ved online-handler kan bevare sin sædvanlige anonymitet ved daglige småhandler ved at anvende pseudonym. Forbrugerens ret til at foretage elektroniske småhandler under pseudonym kan især også hindre, at der udarbejdes alt for detaljerede køberprofiler.
Afslutningsvist skal jeg appellere til Kommissionen om at overtage de ændringer, der er foreslået af Parlamentet, og til ordføreren om endnu en gang at overveje sin holdning til ændringsforslag 26, og først og fremmst til Rådet om hurtigt at finde en fælles holdning.

Mosiek-Urbahn
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer. Også jeg vil gerne først sige ordføreren hjerteligt tak for hans hurtige arbejde og gode samarbejde. Forbrugere og virksomheder i Europa skal i den elektroniske handel kunne stole på, at meddelelser kan henføres retligt sikkert til sin respektive afsender.
For ikke at lægge hindringer i vejen for vores erhvervsliv, må vi altså give Europas borgere mulighed for at supplere den traditionelle håndskrevne underskrift med elektroniske midler. I mit hjemland Tyskland er der allerede sidste år vedtaget en lov, som regulerer digitale signaturer på et relativt højt sikkerhedsniveau. De første elektroniske legitimationskort i henhold til denne lov, altså chipkort, hvormed der kan fremstilles elektroniske underskrifter, har været i handlen siden sidste uge.
Det er altså på høje tid at give dette område en fælles ramme på europæisk plan, ellers risikerer vi i det lange løb en opsplitning af retten i 15 signaturlove med forskellige standarder. Resultatet ville i sidste ende være en betydelig hindring for den frie bevægelse for varer og tjenesteydelser i vores indre marked. Derfor er det meget glædeligt, at Kommissionen endnu sidste år forelagde Parlamentet et direktivforslag herom.
Direktivet giver udbydere af certificeringstjenester fri adgang til markedet, og elektroniske signaturer, som opfylder bestemte forudsætninger, ligestilles med den traditionelle underskrift og anerkendes grænseoverskridende, også som bevismiddel i retssager. Regler om erstatningsansvar for certificeringstjenesteudbydere skal sikre forbrugernes og virksomhedernes tillid.
Kommissionens forslag var altså allerede meget progressivt og afbalanceret, men kunne efter min mening hensigtsmæssigt forbedres med nogle forslag, der er vedtaget i Retsudvalget. Således er det fastsat i kommissionsforslagets artikel 8, stk. 4, at certifikater for digitale signaturer på forlangende også kan udleveres under pseudonym. Det er der ikke alene ingen betænkeligheder ved, det hilses udtrykkeligt velkomment.
Men i sine bestræbelser på databeskyttelse går Kommissionen et skridt for langt. Den vil i sit forslag kun tillade, at identiteten af de personer, der anvender pseudonym, offentliggøres mod deres vilje i tilfælde af en straffesag. Det skal derfor hilses meget velkomment, at et ændringsforslag - nu ordførerens nr. 27, som blev vedtaget med klart flertal i udvalget - også åbner mulighed for at videregive disse data i et yderligere tilfælde, nemlig når det er nødvendigt af hensyn til retlige krav i forbindelse med transaktioner, hvor der er anvendt et sådant pseudonym. Jeg mener ikke, at databeskyttelsen svækkes med denne ændring, især da den udtrykkeligt skal gælde under forbehold af lovgivningen om databeskyttelse. Tværtimod etablerer dette forslag en ligevægt mellem rettighederne for brugeren af et pseudonym og dennes forretningspartners interesser.
Derudover er det i et antal yderligere ændringsforslag lykkedes at præcisere teksten eller at fjerne selvmodsigelser. Som eksempel kan nævnes begrebet digital signatur, som i sprogbrugen er begrænset til en bestemt, for tiden udbredt form for elektronisk signatur. Den er i ændringsforslagene blevet erstattet af begrebet »elektronisk signatur«. Derved kan direktivets rækkevidde holdes åben for kommende tekniske udviklinger.
Men desværre skyder også nogle lidt uheldigt formulerede ændringsforslag, f.eks. ændringsforslag 8, 15 og 23, efter min gruppes opfattelse over målet, nemlig i forbindelse med det mål at formulere teksten mere præcist. I stedet for den tilsigtede præcisering har de den modsatte virkning og skal derfor afvises. Det samme gælder for forslaget om elektronisk indsendelse af ansøgninger, som efter min gruppes opfattelse har meget lidt at gøre med den digitale signatur og derfor er malpalceret på dette sted.
I andre ændringsforslag, nemlig 6 og 7, ønskes det, at der i alle Unionens multilaterale aftaler med tredjelande om dette område også reguleres spørgsmål om databeskyttelse. I forslagene kræves det, at der i sådanne aftaler skal bibeholdes den hidtidige lovgivning om databeskyttelse ikke kun i Unionen, men også i hver enkelt medlemsstat. Dermed begrænses Unionens forhandlingsspillerum unødigt. Sådanne ændringer kan derfor heller ikke anbefales som led i overvejelserne.
Jeg går ud fra, at plenarmødet ved afstemningen tager hensyn til disse overvejelser og vedtager direktivet i en afbalanceret form.

Thors
Hr. formand, hr. kommissær, der er tidligere blevet sagt meget om, hvor vigtigt det her er. Vi er glade for, at ordføreren har udført dette arbejde så hurtigt. Jeg mener imidlertid, at dette forslag kommer til at overgå til det finske formandskab, og at vi først får en afgørelse til den tid. Det ser jeg dog frem til.
Jeg synes, at vi har lavet nogle vigtige korrektioner, som supplerer Kommissionens udgangspunkt, at certificeringstjenesteudbyderne i princippet ikke skal være autorisationspligtige, men vi har dog lagt vægt på de private organisationer.
Kommissionen foreslår en streng erstatningsansvarsordning - på finsk ankara vastuu . Nu forlyder det dog, at Rådet er i gang med at ændre spørgsmålet om ansvar. Jeg spørger nu kommissæren om Kommissionens fremtidige holdning til spørgsmålet om ansvar. Jeg synes, at Kommissionens forslag var et godt udgangspunkt.
Et andet centralt punkt i direktivet er uden tvivl retsvirkningerne. Skal de knyttes sammen med en særlig teknik eller ej? På det punkt mener jeg også, at vi sammen med Kommissionen har valgt et godt udgangspunkt. Der skal i princippet være de samme retsvirkninger som ved underskrifter. Man kan med glimt i øjet sige, at hvis man ifølge et lands lovgivning ikke kan gifte sig pr. korrespondance, kan man heller ikke gifte sig elektronisk. Det er rigtigt.
Jeg deler dog ikke betænkningens opfattelse af, at vi skal være klar til at godkendte det såkaldte bilag III fra Rådet. Det mener jeg nemlig ikke er teknisk neutralt, sådan som i hvert fald et flertal i udvalget har ønsket det. Jeg spurgte også kommissæren, hvordan han stiller sig til den igangværende diskussion i Rådet, for jeg tror, at det bliver et af de centrale punkter i den fremtidige behandling.
Til sidst vil jeg bede Parlamentets og Rådets sprogtjenester om at overveje om ikke den svenske term trods alt skulle være elektroniske underskrifter og ikke elektroniske signaturer.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Ullmann for hans - som altid - samvittighedsfulde arbejde og yderst gode betænkning. Dette er et vigtigt emne, som alle de andre talere har fremhævet. Stadig flere transaktioner foregår via elektronisk handel, og især Internettet letter grænseoverskridende transaktioner. Det er vigtigt at have et konsekvent, pragmatisk og sikkert system til anerkendelse af signaturer for elektronisk handel.
Kommissionens forslag anerkender behovet for at sikre den retlige anerkendelse af elektroniske signaturer, som har samme gyldighed som håndskrevne signaturer. Det er nødvendigt med en afklaring for certificeringstjenesteudbyderne. To særlige bekymringer kan fremhæves. For det første et krav om privatlivets fred og for det andet et krav om sikkerhed. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder henstiller til, at anvendelsen af pseudonymer undersøges og overvåges. Jeg anbefaler denne betænkning og forslaget til direktiv til Parlamentet som et vigtigt punkt i forbindelse med åbningen af det indre marked for elektronisk handel.
Som en sidebemærkning er det mærkeligt, at det fortrinsvis er kvinder, der er blevet til denne debat. På nogle måder kunne vi sammenligne hr. Bangemann med en torn blandt roser, selvom jeg er temmelig sikker på, at han vil taget emnet meget alvorligt. Jeg er særlig optaget af tanken om at blive gift på Internettet. Som en, der ikke er gift, er det måske noget, jeg kan se frem til inden for de næste 10 år.

Bangemann
Hr. formand, fru Oddy har netop til sidst berørt et problem, som virkelig kan optræde også inden for dette område, hvor det jo drejer sig om, i hvor høj grad elektroniske signaler kan opfylde de formkrav, som er fastsat i medlemsstaternes lovgivning. Det minder mig om mit jurastudium, hvor et berømt spørgsmål fra en professor lød: Når det er fastsat, at der på spørgsmålet om, hvorvidt en person vil ægte en anden - og det er jo det problem, De nævner, fru Oddy - ifølge tysk lov skal svares »ja, det vil jeg«, er det så tilstrækkeligt, hvis den pågældende svarer »ja, ja«? Sådan nogenlunde ser problemet med den elektroniske signatur også ud for mange medlemsstater.
Jeg vil først gerne takke ordføreren. Betænkningen har været til stor hjælp for os. Vi har også kunnet overtage en hel række ændringsforslag. Af de 35 ændringsforslag kan vi overtage 17 fuldstændigt og otte delvist. Andre ændringsforslag har vi ikke kunnet overtage, fordi de i virkeligheden enten ikke gør teksten bedre eller berører problemer, som ikke hører hjemme her. Det er jo en gammel fejl hos Parlamentet, som jeg hyppigt har nævnt. De vil altid regulere hele verden i én lovtekst. Det nytter ikke, det gør ikke sagen mere klar.
Det er med rette blevet nævnt, at både medlemsstater og internationale organisationer arbejder med stor iver på dette område, således at vi må se at komme hurtigt videre, hvis vi ønsker at bidrage til, at vi får en fælles ensartet ordning, som naturligvis er nødvendig for det indre marked. Dette tempo har Parlamentet hidtil opretholdt. Ved den sidste diskussion i Rådet, som jo endnu ikke har kunnet føre til et resultat, fordi Parlamentets udtalelse ikke har foreligget endnu, strandede diskussionen faktisk i sidste ende på spørgsmålet om, hvorvidt man kan godkende certificeringstjenester uden at komme ind på tekniske detaljer, som så på det nærmeste fastlægger en bestemt teknologisk løsning. Kommissionen og Parlamentet ønsker jo ikke at gå ind på teknologien. Vi har derfor bestræbt os på at fremsætte et forslag, ved hvilket der selvfølgelig ikke bare kan certificeres ud i det blå, men certificeringsproceduren skal i hvert fald ikke opstille tekniske betingelser.
Til sidst kom vi ikke videre på denne måde i Rådet. Det nye forslag, som betegner en vis udvikling, hr. Ullmann, skal nøje efterprøves af os, for sådan, som det er nu, forekommer det os at gå ud på, at der måske ikke fastlægges tekniske løsninger, men dog foretages en slags typegodkendelse. Man er nødt til at overveje, om det nu også virkelig er den højeste visdom.
Vi har i Rådet så at sige to lejre: en lejr bestående af de mindre lande, som er langt mere modige, og en lejr af større lande, som vogter strengt på sådanne formkrav og derfor ikke er så storsindede her. I hvert fald må vi se, hvor langt vi kommer på det næste møde i Rådet (telekommunikation). Man skal heller ikke overdrive dette. Også en håndskrevet underskrift kan man f.eks. forfalske. Man skal ikke nu begynde at stille flere krav til elektroniske signaturer, end man i forvejen normalt gør ved de håndskrevne signaturer.
Vi har regler om erstatningsansvar for udbydere af certificeringstjenester. Jeg ved ikke præcist, hvad De mener, for i artikel 6 er disse erstatningsansvarsregler fastsat. Jeg har allerede udtalt mig om spørgsmålet om teknologi. Jeg har allerede sagt, hvilke ændringsforslag vi accepterer, og hvilke vi ikke accepterer. Jeg vil ikke nu redegøre for dette i detaljer, vi kan så gøre dette under andenbehandlingen. Som sagt er betænkningen også på dette punkt meget konstruktiv. Vi er i vid udstrækning enige, og jeg håber, at vi næste gang i Rådet kan nå frem til en fælles holdning, som vi derefter endnu en gang kan eftergå i detaljer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Luftkvalitetsgrænseværdier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0483/98) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om luftkvalitetsgrænseværdier for svovldioxid, nitrogendioxid og nitrogenoxider, partikler og bly i luften (Ordfører: Anita Pollack).

Pollack
Hr. formand, som vi ved, er det kun de allervigtigste sager, der bliver behandlet i de sene nattetimer. Det gør vi navnlig for at bevare dem som dybe, mørke hemmeligheder for pressen, således at den ikke kan fortælle nogen, at vi i virkeligheden behandler vigtige sager her, der er af betydning for folks liv.
Tusinder af mennesker dør hvert år over hele Europa af at indånde forurenet luft, og en af hovedårsagerne til dette er trafikken. Dette direktiv fastsætter for første gang et sæt skrappe, retligt bindende grænseværdier for emission af de fire væsentligste forurenende stoffer: svovldioxid, nitrogenoxid, partikler og bly, der skal nås inden 2005 og 2010, og som er baseret på 1997-retningslinjerne fra Verdenssundhedsorganisationen til beskyttelse af folkesundheden. Blandt de ændringsforslag, som Parlamentet foreslog ved førstebehandling, blev 21 ud af 28 i det store og hele accepteret af Rådet i den fælles holdning under det britiske formandskab. De omfatter øget oplysning til offentligheden og en tærskelværdi for forureningsvarsel for nitrogenoxid såvel som den, der er foreslået for svovldioxid.
Men Rådet svækkede også nogle af Kommissionens oprindelige forslag. Det bekymrer os noget her i Parlamentet, så vi har fremsat 11 ændringsforslag til den fælles holdning. Nogle af disse ændringsforslag retter blot op på unøjagtigheder eller upræcise formuleringer - såsom ændringsforslag 1, 3 og 8. Ændringsforslag 4 sikrer, at også handlingsplaner for områder, hvor der måtte gælde en undtagelsesbestemmelse, skal stilles til rådighed for offentligheden. Ændringsforslag 5 anmoder om, at Kommissionen, eftersom Rådet ikke var enig i vores forslag om en tærskelværdi for forureningsvarsel for partikler, bør overveje dette igen, når der foreligger flere forskningsresultater efter revisionen i 2003. Ændringsforslag 7 kan, så vidt jeg forstår, bl.a. ikke støttes af Kommissionen, og derfor er problemet med at tage sig af særligt følsomme økosystemer helt klart et af de problemer, som man må påtage sig på nationalt plan. Men her i Parlamentet mener vi, at det er vigtigt at understrege, at Verdenssundhedsorganisationen anbefalede fire forskellige tærskelværdiniveauer, hvor direktivet kun har ét. Det mener vi ikke er tilfredsstillende, så vi har genfremsat dette.
Det, vi har størst problemer med, er primært svovldioxid. Ændringsforslag 6 genskaber det oprindelige forslag om otte overskridelser af timegrænseværdien pr. kalenderår, som Rådet svækkede til 24. Kommissionen bekræfter, at dette forurenende stof er direkte giftigt, især for astmatikere og mennesker med hjertekarsygdomme, selv under korte overskridelser af tærskelværdien for forurening, og det er netop grunden til, at der blev foreslået en så skrap tærskelværdi til at begynde med.
Jeg håber derfor, at Kommissionen vil stå fast her og ligeledes hvad ændringsforslag 2 angår. Rådets indføjelse af ordene »hvor det kan lade sig gøre« er et stort problem. Jeg ved f.eks., at der er et særligt problem med det franske måleudstyr, når det gælder om at producere dette gennemsnitstal på 10 min., men ikke desto mindre er denne oplysning væsentlig for midtvejsrevisionen. Under alle omstændigheder er medlemsstaterne i stand til at vælge deres eget udvalg af målestationer, så de burde være i stand til at finde en måde, hvorpå de rent faktisk kan gøre noget ved dette problem.
For det andet er dette, hvad nitrogenoxiderne angår, helt klart vanskeligt for medlemsstaterne at nå. Det er naturligvis en af nøgledelene af direktivet. Det er ikke acceptabelt, at Rådet øger antallet af overskridelser af timegrænseværdien fra de oprindelige otte og op til 18, og ændringsforslag 9 søger at genskabe dette. Det er i det mindste væsentligt, at Kommissionen ser meget omhyggeligt på dette igen, når det har flere forskningsresultater til rådighed i forbindelse med revisionen i 2003.
Ændringsforslag 10 og 11 omhandler nøjagtig samme type problem men for partikler. Vi ved, at der skal flere forskningsresultater til, og at de er på vej. Men den fælles holdning tillader 10 ekstra overskridelser om året af døgngrænseværdien og skubber i realiteten revisionen længere ud i fremtiden, således at der ikke vil komme meget ud af det før tidligst i 2010. Selvom vi ikke ved nok om partikler, ved vi dog, at de dræber, og Verdenssundhedsorganisationen er end ikke i stand til at foreslå en sikker grænseværdi. I betragtning af, at vi har en undtagelse for sydens støv og en anden for nordisk grusning af veje, må det siges, at der skal en større politisk vilje til for at tackle dette i medlemsstaterne. Der er tilstrækkelig gliden dér til, at folk kan klare de meget alvorlige problemer, og det er absolut nødvendigt, at der skrides til handling.
Som ordfører henstiller jeg indtrængende til, at Kommissionen tager sin strategi op til fornyet overvejelse, navnlig hvad de to sidste punkter angår, og at den forsøger at acceptere nogle af disse ændringsforslag. Jeg anbefaler den fælles holdning for Parlamentet.

Hulthén
Hr. ordfører, fru kommissær, jeg ved ikke, hvad det er for kræfter, der foranlediger, at Miljøudvalgets sager altid ender sidst på dagsordenen. Sidste gang var det ægteskabet, der blev behandlet, så vi må vel betragte os som en slags »bryllupsnattens højdepunkt«. Men desværre er der ikke så mange, der deltager i dette højdepunkt.
Desuden skal jeg sige, at dette direktiv er et godt eksempel på, hvordan vi kan arbejde med europæisk miljølovgivning. Det påvirker menneskene i Europa direkte og konkret ved at give dem renere luft, især den del af befolkningen, som lever i byerne. Det giver også en mulighed for at se, hvordan vi kan arbejde på tværs af vores nationale grænser for at gøre fremskridt i vores europæiske arbejde.
Jeg takker fru Pollack for det arbejde, som hun udført i forbindelse med dette direktiv, for det er et vanskeligt direktiv, som er meget teknisk. Hun har behandlet det på en jordnær og pragmatisk måde, der også har givet resultater. Samtidig ved vi, at den luft, som vi indånder, påvirker menneskers helbred - det er ingen nyhed. Det er også tilfredsstillende, at vi nu skaber regler, som er bedre end de regler, vi hidtil har haft i Unionen.
Det skal også siges, at det jo er vores ambitioner og vores krav, som gør, at menneskers helbred kan blive endnu bedre. Jeg og mange andre havde måske håbet, at vi var gået lidt længere, end det er tilfældet i dette direktiv, og havde stillet lidt større krav til den luft, som vi indånder. Vi må betragte det som en fælles platform, som vi kan tage udgangspunkt i, for jeg ved, at mange medlemsstater vil stille højere krav om netop luftens kvalitet.
Nu drejer luftens kvalitet sig ikke bare om menneskers sundhed, selvom det er et meget vigtigt element, men også om at der opstår et forsuringsproblem, ikke mindst i den del af Europa, som jeg kommer fra. Derfor skal vi se luften som en helhed og ikke kun betragte situationen i enkelte områder.
Jeg vil også understrege, at vi ikke ved nok, og at der er meget lidt viden om partiklerne og partiklernes indvirkning på menneskers sundhed. Jeg vil fremhæve Pollacks udtalelse om, at der er vigtige ændringsforslag, som Rådet og Kommissionen skal tage til efterretning, for at vi kan give folk ordentlige livsbetingelser i Europa og i Unionen. Det duer ikke med de enkle forklaringer om, at det ikke er muligt, men det kræver stor politisk vilje.

Formanden
Før fru Flemming tilføjer sine betragtninger til fru Pollacks og fru Hulthéns betragtninger om, hvorfor vi forhandler her ved midnat om Miljøudvalgets problemer, vil jeg blot minde om, at beslutningerne træffes af Formandskonferencen. Det er ikke ukendte magter, der står bag den situation, vi befinder os i, men derimod Formandskonferencens beslutning.

Flemming
Hr. formand, jeg tror efterhånden heller ikke mere på tilfældet. Jeg tror også, at formandskonferencen desværre ikke anser miljøspørgsmål for særligt vigtige. Men Europas befolkning vil på et eller andet tidspunkt kvittere for det. Parlamentet skal vedtage strengere EU-grænseværdier med henblik på en bedre luftkvalitet. Jeg beklager ligesom de forrige talere, at der af Europa-Parlamentets 28 ændringer fra førstebehandlingen kun er 21, der er overtaget uændret elller i analog form. Formålet med dette direktiv er altså at fastlægge emissionsgrænseværdier på grundlag af Verdenssundhedsorganisationens retningslinjer om luftkvalitet.
Ved grænseværdierne for partikler forudser betænkningen endda en meget tydelig skærpelse, som det ville kræve betydelige anstrengelser i de fleste medlemsstater at nå. Fælles metoder og kriterier i hele Europa skal hjælpe til at hindre yderligere skadelige virkninger af luftforureningen på menneskenes sundhed og miljøet. Dermed indfører Den Europæiske Union nu også de strenge grænseværdier, som allerede længe har været gældende i Østrig. På en del områder er de endda blevet endnu strengere. Det glæder jeg mig over.
Alligevel er jeg på ingen måde fuldstændigt tilfreds med detaljerne i betænkningen. I bilag I, afsnit 1, forudses der grænseværdier og varslingstærskler for svovldioxid, og den i direktivet foreslåede grænseværdi på 350 ìg/m³ med 24 overskridelser er efter min mening alt for høj. Den planlagte reduktion af overskridelsesmulighederne fra 24 til otte svarer ganske vist ikke til en sænkning af grænseværdien svarende til mine ønsker, men er bestemt et skridt i den rigtige retning, og støttes derfor også af os.
Også ved bilag II, afsnit I, angående grænseværdier for NO² og NOx og varslingstærsklen for nitrogendioxid ville jeg hilse det velkomment, hvis overskridelsesmulighederne blev strøget fuldstændigt. Også her gælder det, at det ændringsforslag, der er indgivet af fru Pollack, om en reduktion af overskridelsesmulighederne fra 18 til otte er et skridt i den rigtige retning og støttes derfor af min gruppe.
Jeg ved, at fru Pollack har gjort sig særdeles megen umage med denne betænkning, og selvom ikke alt er lykkedes, sådan som man som miljøpolitiker kunne ønske det, vil jeg dog lykønske hende meget med denne betænkning, og jeg ønsker for os alle, at vi måske engang kunne få en miljødebat på en formiddag.

Blokland
Hr. formand, renere luft er den vigtigste livsfornødenhed, i hvert fald for astma- og bronkitispatienter. Samtidig er en god luftkvalitet vigtig for beskyttelsen af miljøet, bygninger og vegetation.
Siden 1970'erne er der i Europa truffet foranstaltninger med henblik på at få udstødningen af svovldioxid og nitrogenoxider under kontrol. Denne politik har været succesfuld. Til trods for det øgede energiforbrug er udstødningen af stoffer, der forårsager sur nedbør, faldet drastisk. Formindskelse på mere end 50 % siden 1980 er heldigvis ikke nogen undtagelse for de fleste EU-medlemsstater. Selv de planlagte formindskelser for SO2 og NOx inden 2010 kan sandsynligvis opnås som følge af nye normer for udstødningsgasser fra biler.
De fine støvpartikler udgør en trussel mod menneskets sundhed. Det Europæiske Miljøkontor har gennem en undersøgelse fundet ud af, at nedsættelsen af den gennemsnitlige PM10-værdi fra 30 mikrogram pr. kubikmeter til 20 mikrogram pr. kubikmeter kan forhindre en tidlig død på grund af forgiftning med støvpartikler for 10.000 mennesker i EU. Det er derfor skuffende, at de europæiske miljøministre fastsatte en PM10-værdi på 40 mikrogram pr. kubikmeter. Reduceringen af udstødningen af forurenende stoffer fra biltrafik bør følges op, bl.a. gennem renere brændstoffer og bedre motorer.
I forbindelse med industrien er der imidlertid også behov for videregående foranstaltninger: 30 % af NOx-emissionerne kommer fra affaldsforbrændingsanlæg, cementovne, elektricitetsværker og andre fabrikker. Det er således nødvendigt, at der ved nye direktiver seriøst tages hensyn til reduceringen af emissionerne af fine støvpartikler, NOx og SO2 . Jeg lykønsker fru Pollack med denne betænkning.

Bjerregaard
Hr. formand, jeg deler selvfølgelig de betragtninger, der er gjort om, at det ville være rart, hvis vi også kunne behandle miljøforslag på et tidspunkt, hvor flere parlamentarikere kunne deltage i debatten. Men jeg deler også de betragtninger og de bemærkninger, der er blevet gjort om betydningen af dette forslag, og jeg skal på dette tidspunkt fatte mig i korthed og selvfølgelig takke Miljøudvalget og især ordføreren, fru Pollack for den hurtighed, men også for den indsigt, hvormed udvalget igen har behandlet dette forslag.
Det er jo sådan, at en stor del af Europa-Parlamentets ændringsforslag ved førstebehandlingen blev indarbejdet af Rådet i den fælles holdning, enten ordret eller indholdsmæssigt, og Kommissionen finder, at flere af de yderligere forslag, der nu fremsættes af udvalget, også kan hjælpe med til at gøre forslaget endnu klarere og mere koncist. Det gælder f.eks. ændringsforslag 1, der drejer sig om definitionen på naturbegivenheder. Seismiske aktiviteter bør fortsat indgå i definitionen, men geotermiske begivenheder bør tilføjes, og resten af ændringsforslaget vil gøre teksten tydeligere. Vi kan også støtte ændringsforslag 3 og 4. De tydeliggør kravene til oplysning af offentligheden, og vi ved jo alle, at det er et meget vigtigt aspekt af forslaget. Også kravet om, at spørgsmålet om varslingstærskler for partikler skal tages op til fornyet overvejelse i 2003, kan vi støtte, og derfor accepterer vi ændringsforslag 5 og også ændringsforslag 8, der retter en fejl vedrørende tolerancetærsklen.
Så er der nogle andre ændringsforslag, som fru Pollack allerede har været inde på. Ændringsforslag 2 ville kræve, at alle medlemsstater rapporterer overskridelser af WHO's vejledende timinutterskoncentration for svovldioxid. Vi ønsker i Kommissionen at se så mange oplysninger som muligt om denne vejledende værdi, men det ville være for vanskeligt for en række medlemsstater at opfylde det, og derfor kan vi ikke støtte dette ændringsforslag.
Så har vi ændringsforslagene 6, 7, 9, 10 og 11. På sin vis kunne jeg jo være glad for de ændringsforslag, fordi de foreslår, at man vender tilbage til nogle af de oprindeligt foreslåede grænseværdier, eller at man skærper dem yderligere, og det kan da kun glæde mig, at Parlamentet er enigt i Kommissionens oprindelige forslag. Når jeg alligevel ikke støtter dem her, så hænger det sammen med den debat, der har været i Rådet, for det har vist sig, at det vil være en for stor udfordring for mange af medlemsstaterne at opfylde de grænseværdier, der er anført i den fælles holdning, navnlig for partikler. Det vil kræve for vanskelige beslutninger. Kommissionens sigte er selvsagt at sikre de højst mulige standarder for beskyttelse, der kan opnås i Unionen. Nu forholder det sig jo sådan med dette forslag, at medlemsstater, som er i stand til at gå videre, også kan gøre det i forbindelse med dette forslag, fordi det er i overensstemmelse med rammedirektivet for luftkvalitet, at de går videre, hvis de kan. Men som sagt: I betragtning af forholdene i Unionen som helhed, så tør jeg - hvis jeg kan formulere det på den måde - ikke acceptere disse ændringsforslag af frygt for, at vi så ikke kan komme igennem med forslaget som helhed.
Forslaget er den første konkrete implementering af EU's nye program for forbedring af luftkvaliteten for dets borgere og for miljøet. Kommissionen mener, at forslaget, som det ser ud nu, stadig vil give et højt beskyttelsesniveau, og at det derfor er et stærkt udgangspunkt for programmet. Vi har for nylig vedtaget et andet forslag om kulilte og benzen. Vi vil også vende tilbage til de forurenende stoffer, der omhandles i dette forslag, i 2003 for at se, om der kan gøres endnu mere i den næste fase. Jeg sætter derfor min lid til, at programmet med tiden vil få stadig større gennemslagskraft, og så håber jeg i øvrigt, at vi alle sammen kan glæde os til den renere luft og den bedre sundhed og det bedre miljø, som dette forslag vil give anledning til.

Pollack
I det nuværende klima i forholdet til Kommissionen tør jeg dårligt nok bede om en garanti for, at Kommissionen vil acceptere nogle af de krav, vi er fremkommet med med hensyn til revisionen i 2003. Jeg vil lade det stå åbent og leve i håbet for øjeblikket.
Jeg vil blot gerne lykønske kommissæren og takke hende for at komme her i aften i betragtning af hendes ulykke for nylig og det fremskredne tidspunkt og ligeledes bede hende om at viderebringe min tak som ordfører til personalet i GD XI, der har været særdeles hjælpsomme med dette meget tekniske direktiv.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Mødet hævet kl. 00.10

