Afgørelse om uopsættelig forhandling
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afgørelse om uopsættelig forhandling i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 112.
Forslag til Rådets forordning om fremme af omstillingen af de fartøjer og fiskere, der indtil 1999 var afhængige af fiskeriaftalen med Marokko (KOM(2001) 384 - C5-0407/2001 - 2001/0163(CNS))

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, kære kolleger, Fiskeriudvalget vedtog i aftes vores kollega, fru Miguélez Ramos', betænkning om omstillingen af Fællesskabets fiskerisektor, der bliver berørt på grund af den manglende fornyelse af fiskeriaftalen med Marokko.
Jeg vil gerne over for forsamlingen understrege, at nævnte betænkning begrænser sig til at regulere tekniske aspekter vedrørende de sociale foranstaltninger, der er tiltænkt de talrige berørte. Det er en meget følsom sag ud fra et socialt og dermed politisk synspunkt i de medlemsstater, der berøres af denne omstilling.
Jeg er derfor, hr. formand, kære kolleger, i stand til at anmode plenarforsamlingen om at stemme for denne anmodning om uopsættelig forhandling, som Rådet har forelagt for os, så dette forslag kan blive drøftet af fiskeriministrene på deres møde den 27. november.

Wynn
Hr. formand, Budgetudvalget er positivt indstillet over for de behov, vores venner i Fiskeriudvalget har. Men der vil finde et forligsmøde sted den 21. november, og de forskellige institutioner er endnu ikke blevet enige om, hvordan denne aftale skal træffes, eller hvilken kategori den vil ende i. I lyset af afgørelsen fra Rådet (budget) i sidste uge hersker der megen forvirring på vores side om, hvordan vi skal håndtere dette. Jeg vil anmode om, at vi ikke behandler det som uopsætteligt, og at det får lov at vente til efter forligsmødet den 21. november.

McKenna
Hr. formand, jeg vil gerne støtte hr. Wynn. Jeg er glad for at se, at Budgetudvalget har indtaget en ansvarlig holdning til dette spørgsmål, for idéen om at tvinge det igennem under proceduren om uopsættelig forhandling er uacceptabel. Vi må være meget forsigtige med, hvordan vi bruger de europæiske skatteyderes penge, og vi må se på fremtiden. For nogle år siden sagde man allerede her i Parlamentet, at Marokko ikke ville gå med til endnu en aftale med EU. Det vidste vi allerede dengang, og det burde vi have været forberedt på.
Situationen er ikke enestående. Det vil ske igen. I øjeblikket drøfter vi en større aftale med Mauretanien. Den dag vil komme, hvor Mauretanien vil sige til EU, at det ikke længere ønsker en sådan aftale. Hvad skal vi så gøre? Det er virkelig nødvendigt, at vi ser på dette spørgsmål, for det første i forhold til, hvordan vi kan tilrettelægge vores fælles fiskeripolitik, og for det andet i forhold til, hvordan vi bruger offentlige bevillinger. Den måde, dette er blevet hastet igennem på, er uacceptabel.
Det er ikke noget, der hører hjemme under uopsættelighedsproceduren, for vi har i mange år vidst, at dette problem ville melde sig. Vi må være meget forsigtige med, hvordan vi anvender de europæiske skatteyderes penge. Jeg forstår det problem, fiskerne har, men vi må udvise større ansvarlighed.

Garriga Polledo
Hr. formand, jeg vil blot sige, at Budgetudvalget aldrig har truffet nogen beslutning om dette spørgsmål. Der er temmelig mange medlemmer - især fra min gruppe - i Budgetudvalget, som mener, at det er helt på sin plads at anbefale denne uopsættelighedsprocedure. Vi forstår de bevæggrunde, som formanden for Fiskeriudvalget har kunnet have. Vi mener, at der i dette tilfælde er behov for et retsgrundlag, og hvis det skulle blive nødvendigt at ændre nævnte grundlag som følge af forhandlingen med Rådet den 21. november, kan det under alle omstændigheder gøres uden problemer ud fra et budgetmæssigt synspunkt.
Jeg synes derfor ikke, at Parlamentets holdning bliver svækket ved, at vi i dag accepterer uopsætteligheden og stemmer for fru Miguélez Ramos' betænkning, som på den anden side henviser meget mere til de tekniske spørgsmål i Kommissionens forslag om omstillingen af flåden end til selve de budgetmæssige begrundelser, som bliver genstand for en anden betænkning.

Schreyer
Hr. formand, situationen er bekendt. Det lykkedes ikke at forny fiskeriaftalen med Marokko, og det betyder, at fiskerisektoren i Spanien og til dels i Portugal nu befinder sig i en vanskelig situation. Kommissionen har på opfordring fra Rådet svaret på det med forslaget til et omstruktureringsprogram, og jeg vil gerne gentage, at det ikke drejer sig om fiskeriaftalen med Mauretanien, men om et omstruktureringsprogram for den spanske flåde og for en del af den portugisiske flåde. Det drejer sig om at give ophugningsstøtte. Det drejer sig om at indføre nogle sociale foranstaltninger. Jeg synes, det er rigtigt, at man på den ene side siger, at man adskiller den budgetmæssige side af sagen fra retsgrundlaget. Kommissionen vil imidlertid gerne bede om, at retsgrundlaget for dette omstruktureringsprogram bliver behandlet hurtigt. Derfor støtter vi anmodningen om uopsættelighed.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)
   Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om Fællesskabets bidrag til "Verdensfonden til bekæmpelse af hiv/aids, tuberkulose og malaria" (KOM(2001) 612 - C5-0520/2001 - 2001/0251(COD))

Corrie
Hr. formand, det er af principielle grunde, at jeg går imod uopsættelig forhandling, ikke af hensyn til selve sagens indhold. Jeg er sikker på, at vi alle støtter en global sundhedsfond, og hr. Prodi garanterede 120 millioner euro ved G8-mødet i juli. Men jeg og mange andre er meget skuffede over, at det har taget Kommissionen lige til november at komme med effektive forslag, og at de nu anmoder om uopsættelig forhandling og således i realiteten nægter Rådet og Parlamentet tid til at debattere dette forslag eller stille ændringsforslag til det. Det ser ud til, at vi bare skal betale ved kasse 1, og så farvel og tak.
Kommissionen foreslår også, at finansieringen skulle findes ved at tage 60 millioner euro fra en fiskeriaftale og 60 millioner euro fra Den Europæiske Udviklingsfond. I sit beslutningsforslag her i Parlamentet den 25. oktober blev det understreget, at bidrag skulle være nye og udgøre en yderligere finansiering, og det er ikke tilfældet her. I øjeblikket ser det ud til, at det er en engangsbetaling.
Jeg vil gerne høre Kommissionen garantere, at man vil finde et juridisk grundlag for den omfattende finansiering af den globale sundhedsfond efter 2000, og at man hurtigst muligt vil forelægge dette for Parlamentet. Jeg vil gerne have garanti for, at det bliver nye penge, og at Parlamentet og Rådet bliver holdt fuldt ud informeret og involveret, så vi kan spille en rådgivende rolle i denne proces. Vi kan ikke som parlamentsmedlemmer behandles på denne måde.

Wynn
Hr. formand, det tjener intet formål at tale om gamle penge eller nye penge, når der ikke er nogen penge!

Hvis vi ikke får en aftale om denne sag i år ved hjælp af uopsættelig forhandling, vil der ikke være nogen penge til næste år til den globale sundhedsfond. Jeg ved, der er problemer med at få 60 millioner euro fra Den Europæiske Udviklingsfond, men det er helt ærligt en anden sag. Hvis vi vil have 60 millioner euro fra det almindelige budget, må vi enes om at bruge uopsættelighedsproceduren i denne sag, ellers bliver der ingen penge til den globale sundhedsfond.

Schreyer
Ja, spørgsmålet om finansieringen hænger direkte sammen med det emne, vi behandlede før. Der bliver stillet 50 millioner euro til rådighed af de beløb, som var afsat til fiskeriaftalen. Det er helt klart ekstra penge, som slet ikke var til rådighed til andre eksterne aktioner før. Der stilles desuden 10 millioner euro til rådighed fra to budgetposter, som der hidtil også har været implementeringsvanskeligheder med, nemlig fra budgetposterne for Latinamerika og for Asien. Her bliver pengene så anvendt konkret, og der er gode signaler om, at de ekstra 60 millioner euro kan stilles til rådighed fra EUF.
Jeg tror virkelig, det ville være et godt signal, hvis EU's beslutning om at gennemføre dette finansieringstilsagn kom i så god tid. De ved, at donorerne til den globale sundhedsfond har afgivet løfter om i alt 1,8 millarder dollars, men indtil videre er der kun tale om løfter. EU ville være den første til at træffe en konkret finansieringsbeslutning. Derfor beder jeg Dem stemme for denne anmodning om uopsættelighed. Vi har brug for et retsgrundlag for at kunne foretage denne overførsel til den globale sundhedsfond. Parlamentet vil naturligvis blive orienteret om samtlige skridt i processen.
Vi kommer naturligvis til at tale om dette emne igen flere gange i forbindelse med hele budgetproceduren. Men hvis retsgrundlaget nu kunne blive vedtaget hurtigt - og det ville være et godt retsgrundlag, som ville give os mulighed for at foretage overførslen - ville det ikke være nødvendigt at gå andre veje, for der ville være en virkelig klar situation i budgettet. Derfor beder vi Dem stemme for anmodningen om uopsættelighed.

Fernández Martín
Hr. formand, på vegne af Udviklingsudvalget vil jeg gerne tilkendegive, at vi af materielle og formelle årsager er imod anvendelsen af uopsættelighedsproceduren.
Kendsgerningerne er følgende: Kommissionen har foreslået os et bidrag på 60 millioner euro fra budgettet for 2001 til Verdensfonden til bekæmpelse af hiv/aids, tuberkulose og malaria. Vi er ikke imod dette forslag, men vi synes ikke, at nævnte bidrag skal være et engangsbidrag, hvis man ønsker at opfylde denne målsætning.
Vi går ind for et solidt og vedvarende bidrag, ikke kun for et år. Det er grunden til, at vi ikke er enige i uopsætteligheden. Vi ønsker at stille de ændringsforslag, vi har ret til, i kraft af den fælles beslutningsprocedure, der gælder i denne sag.
Kommissionens anmodning om uopsættelighedsproceduren er holdt i uacceptable vendinger for Parlamentet og frarøver os denne væsentlige og ufravigelige beføjelse. Kommissionen annoncerede sit bidrag til denne fond i juli. Vi fik det at vide for nogle måneder siden, og den annoncerede det offentligt i Genova for mere end tre måneder siden. Og nu ønsker den, at Parlamentet udtaler sig om dette vigtige spørgsmål på bare én uge.

Corrie
Hr. formand, til forretningsordenen. Efter at have hørt på kommissæren og ordføreren for budgettet vil jeg med glæde trække min indvending tilbage.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)
   Ændret forslag til Rådets afgørelse om ændring af Rådets afgørelse 1999/733/EF om supplerende makrofinansiel bistand til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien (KOM(2001) 519 - C5-0486/2001 + KOM(2001) 613 - 2001/0213(CNS))
Forslag til Rådets afgørelse om ændring af Rådets afgørelse 1999/325/EF om makrofinansiel bistand til Bosnien-Hercegovina (KOM(2001) 610 - C5-0558/2001 - 2001/0250(CNS))
Forslag til Rådets afgørelse om ændring af Rådets afgørelse 2001/549/EF af 16. juli 2001 om makrofinansiel bistand til Republikken Jugoslavien (KOM(2001) 618 - C5-0559/2001 - 2001/0258 (COD))

Färm
Hr. formand, lad mig som ordfører komme med en forklaring. Der er således tale om tre sager - Makedonien, Bosnien-Hercegovina og Forbundsrepublikken Jugoslavien - som Budgetudvalget har diskuteret.
Vi støtter Kommissionens anmodning om en uopsættelighedsprocedure. Det er ualmindeligt presserende, eftersom der er opstået nogle meget store behov, ikke mindst i Makedonien. Det samme gør sig gældende for en forlængelse af støtten til Bosnien-Hercegovina og Forbundsrepublikken Jugoslavien. Vi har dog brug for lidt mere tid.
Først og fremmest er der behov for en ordentlig diskussion i Budgetudvalget. Det handler om overførsler for i år og om budgetanliggender for næste år. Vi har brug for mere tid til at indhente Udenrigsudvalgets udtalelse, og vi har brug for en diskussion om hele budgettet, hvad angår Balkan for 2002, i forbindelse med forliget forud for andenbehandlingen af budgettet i næste uge.
Vi foreslår derfor, at man stemmer for uopsættelighedsproceduren, men at man samtidig beslutter sig for at behandle disse tre sager på novembermødet i Bruxelles. Her kan vi så føre en forhandling under ét om Balkan-anliggenderne og Lagendijk-betænkningen om Det Europæiske Genopbygningsagentur. Vores forslag er altså at sige ja til uopsættelighedsproceduren, men at føre forhandlingen under novembermødet i Bruxelles.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)
Formanden. Afstemningen er afsluttet.

Forelæggelse af Revisionsrettens årsberetning - 2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forelæggelse af Revisionsrettens årsberetning for 2000.

Karlsson
Hr. formand, på vegne af medlemmerne af Den Europæiske Revisionsret vil jeg gerne takke Dem for at indbyde mig til at forelægge Revisionsrettens 24. årsberetning for regnskabsåret 2000. Som i tidligere år markerer denne forelæggelse begyndelsen på dechargeproceduren.
Beretningen følger det format, der har været brugt i de sidste tre år, med kapitler, der dækker indtægter og hvert af udgiftsområderne under overskrifterne fra de finansielle overslag. Der er et nyt kapitel i år, der markerer udviklingen af Unionen, og som drejer sig om førtiltrædelsesstøtte, som er et særskilt udgiftsområde i de finansielle overslag fra 2000 og frem. De vil også som sædvanlig finde et kapitel, der indeholder revisionserklæringen, og som bilag til beretningen vil De finde Revisionsrettens bemærkninger om gennemførelsen af sjette, syvende og ottende Europæiske Udviklingsfond.
De forskellige kapitler i årsberetningen retter sig mod fire hovedpunkter. For det første er der en analyse af den budgetmæssige gennemførelse og forvaltning for hvert enkelt udgiftsområde i de finansielle overslag. Så finder De opfølgningen på bemærkninger fra Revisionsretten i tidligere årsberetninger og særberetninger. For det tredje er der den særskilte vurdering inden for rammerne af revisionserklæringen med information ordnet efter hver enkelt overskrift i de finansielle overslag. Endelig er der i år et nyt element, nemlig at de vigtigste resultater og henstillinger i særberetningerne, som Revisionsretten har vedtaget siden sidste decharge, i overensstemmelse med Parlamentets ønsker bliver opsummeret. Det betyder, at årsberetningen i år indeholder alle de vigtigste resultater og henstillinger vedrørende gennemførelsen af det almindelige budget og De Europæiske Udviklingsfonde, som Revisionsretten har offentliggjort siden sidste decharge.
De vil også for første gang - ikke i det eksemplar af årsberetningen, som De har i hænderne i dag, men i den version, der kommer i EFT, når den officielle version er blevet trykt, hvilket Parlamentet har bedt om i mange år - finde Revisionsrettens tekst i den ene kolonne og Kommissionens svar på samme side, sådan at det gør beretningen mere brugervenlig i det mindste i denne henseende.
Hvad angår budgetforvaltningen for 2000, var et træk ved gennemførelsen heraf, at indtægterne viste sig at være meget større end udgifterne, nemlig 11,6 milliarder euro, hvilket svarer til mere end 14% af de endelige betalingsbevillinger. De vigtigste faktorer, der førte til denne situation, var højere indtægter, end man havde budgetteret med - og hvad der måske er endnu vigtigere - lavere udbetalinger til strukturforanstaltninger, i særdeleshed hvad angår programperioden 2000-2006.
Revisionsretten anbefaler, at Kommissionen ser på, hvordan den bedre kan benytte proceduren for tillægs- og ændringsbudgettet til ikke at få alt for store budgetoverskud, for derved at undgå en skæv udgangsposition med hensyn til indtægterne for det følgende år på grund af, at overskuddene fremføres.
Revisionsretten har som reaktion på dechargemyndighedens ønsker besluttet sig til at følge op på de bemærkninger, der er gjort i tidligere årsberetninger og særberetninger. De væsentligste formål hermed er endnu en gang at se på, hvilke initiativer der er taget, i særdeleshed i Kommissionen, som reaktion på Revisionsrettens bemærkninger, Rådets henstillinger og Europa-Parlamentets beslutninger.
Der er blevet gjort noget med hensyn til alle de emner, der er behandlet. Rækkevidden og effektiviteten heraf er imidlertid meget forskellig. Generelt har Kommissionen, særlig når det var i overensstemmelse med tidligere bemærkninger og forslag, vedtaget foranstaltninger, der kan være en reaktion herpå og bidrage til at forbedre forholdene. I nogle tilfælde har de korrigerende foranstaltninger været langsomme, i andre har det personale og de ressourcer, der har været afsat, været utilstrækkelige til, at man kunne nå det niveau for forbedringer, man havde ønsket.
At gennemføre forbedringer i forvaltningen og kontrollen med komplicerede programmer, som involverer mange organisationer på forskellige niveauer, er vanskeligt, og det tager tid. Stivhed i strukturerne må ofte overvindes, og når det drejer sig om delt eller decentraliseret forvaltning, der dækker mere end 80% af det almindelige budget, behøver Kommissionen initiativer fra andre såsom medlemsstaterne.
Uanset at det kan være vanskeligt at gennemføre forandringer, bør Kommissionen sikre, at den træffer alle de foranstaltninger, den har mulighed for, for at gennemføre Revisionsrettens og Parlamentets henstillinger.
I begyndelsen af 2001 så Revisionsretten som en del af sin opfølgningsprocedure på fremskridt med hensyn til erstatning af den tidligere antibedragerienhed UCLAF med Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig, OLAF. De nye ordninger for OLAF giver mere passende administrative rammer med større uafhængighed for kontoret, end dets forgænger havde.
Revisionsretten arbejder fortsat tæt sammen med OLAF. Den har etableret procedurer, der skal sikre, at forbindelserne mellem de to organisationer er effektive. Den har også etableret en konstruktiv dialog med det udvalg, der skal overvåge OLAF's arbejde, og som ledes af professor Delmas-Marty.
Revisionsretten har for nylig udarbejdet en udtalelse, som snart vil blive offentliggjort, om forslag til direktiv fra Europa-Parlamentet og Rådet om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser. Direktivet er et vigtigt fremskridt i bekæmpelsen af svig. Jeg vil gerne på vegne af Revisionsretten takke formanden for Budgetkontroludvalget, fru Theato, for hendes imponerende arbejde og ildhu i årenes løb, som har muliggjort dette vigtige direktiv.

Med hensyn til revisionserklæringen er det Revisionsrettens opfattelse, at de reviderede regnskaber for det regnskabsår, som sluttede den 31. december 2000, på en troværdig måde afspejler Fællesskabets indtægter og udgifter for det pågældende år og den finansielle situation ved slutningen af året.
Hvad angår lovligheden og den formelle rigtighed af de underliggende transaktioner, har revisionen af det vigtigste af de systemer, der anvendes til forvaltning og kontrol af landbrugs- og strukturforanstaltningerne, afsløret svagheder i funktionen af de kontrolprocedurer, der skal sikre, at transaktionerne er lovlige og formelt rigtige.
Revisionen af aktionsudgifterne afslørede et uacceptabelt stort antal fejl, som indvirker på beløbet for betalingerne, eller fejl bestående i, at de underliggende transaktioner ikke var gennemført eller ikke var støtteberettigede.
Når man ser på resultaterne af den samlede revision, er det Revisionsrettens opfattelse, at de transaktioner, der ligger til grund for de finansielle overslag under ét, er lovmedholdelige og formelt rigtige med hensyn til indtægter, forpligtelser og administrative udgifter, men den vil ikke give denne garanti med hensyn til udbetalingerne til aktionsudgifterne.
Siden Revisionsrettens sidste årsberetning har den vedtaget 18 særberetninger, der skal tages med i betragtning ved dechargeproceduren, og som indeholder resultaterne af revisioner, der fokuserer på en lang række særlige områder, hvor Fællesskabets finansielle forvaltning kan forbedres.
Resultaterne af denne revision er på væsentlige punkter positive. På landbrugsområdet har det forbedrede system til regnskabsafslutning og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem bidraget til at forbedre forvaltningen af store beløb fra EU's fonde. Kommissionens strategi til håndtering af BSE er grundlæggende rigtig.
Med hensyn til strukturforanstaltningerne har Urban-initiativet hjulpet med gennemførelsen af mange byudviklingsprojekter i Fællesskabet og har gjort det muligt for lokale myndigheder at få adgang til Fællesskabets midler. Med hensyn til foranstaltninger udadtil fandt man, at det agentur, der havde fået overdraget genopbygningen af Kosovo, havde arbejdet på en både effektiv og økonomisk måde. Det grænseoverskridende Tacis-samarbejdsprogram er et instrument, der kan være nyttigt til afhjælpning af problemer ved den nye østgrænse i forlængelse af næste udvidelse.
Men man fandt også, at væsentlige mål enten ikke var blevet nået, eller at der kun var gjort begrænsede fremskridt. Desuden fandt man, at der enten var utilstrækkelig eller slet ingen evaluering fra Kommissionen af, hvorvidt målene var nået.
Kommissionens reformprogram forøger fokuseringen på resultater og målingen af effektiviteten inden for rammerne af et system til bevilling af ressourcer, der afspejler forud fastsatte prioriteringer og veldefinerede mål. Revisionsrettens resultater med hensyn til programmer fra den senere tid viser, at Kommissionen stadig står over for store udfordringer på dette område.
Et af de vigtigste spørgsmål er den diskussion, vi havde her i Parlamentet sidste år, da jeg forelagde årsberetningen for 1999, og som drejede sig om situationen i medlemsstaterne. Resultaterne er slående. Revisionsretten har i forlængelse af denne debat koncentreret en stor del af sine ressourcer om revisionen af kontrolsystemerne i medlemsstaterne. Der blev fundet vedvarende svagheder i den måde, hvorpå medlemsstaterne kontrollerede de fællesskabsprogrammer, hvor forvaltningen er delt mellem Kommissionen og medlemsstaterne. Det var tilfældet med det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem IFKS. Det var også tilfældet med eksportrestitutionerne og kontrollen med strukturforanstaltningerne. En forbedring af kontrolordningerne i medlemsstaterne er central, hvis man skal sikre en korrekt anvendelse af Fællesskabets midler. Det er også vigtigt, hvis Revisionsretten af hensyn til sin egen revision skal kunne stole på den kontrol, der udøves af forskellige revisions- og overvågningstjenester i Kommissionen og i medlemsstaterne. Jeg vil komme tilbage til dette problem sidst i mit indlæg.
Omarbejdelsen af finansforordningen, der er et vigtigt element i Kommissionens reformprogram, måske det første skridt, der er blevet taget, lægger nu op til at styrke de bestemmelser, der har at gøre med metoderne til gennemførelse af budgettet, forskud, indkøb, regnskabsopstillingen og kontorerne, og gøre dem klarere. Indførelsen af de nye bestemmelser, som har til formål at bidrage til etableringen af en sammenhængende juridisk ramme for gennemførelsen af budgettet baseret på, at finansforordningen har forrang, er en anden vigtig forbedring inden for denne omarbejdelse. Men som De kan se af årsberetningen, er der nogle vigtige principielle ting, der er udtrykt i Revisionsrettens udtalelse om de planlagte ændringer, som ikke er blevet fulgt, og det kan føre til alvorlige komplikationer for den finansielle forvaltning.
Med hensyn til udvidelsen er der i den aktuelle årsberetning et nyt kapitel, der drejer sig om førtiltrædelsesstøtte, og hvortil der er en særlig overskrift i de finansielle overslag fra 2000 og fremad. I overensstemmelse med Parlamentets henstilling i dechargebeslutningen for 1999 har Revisionsretten forbedret og intensiveret samarbejdet med ansøgerlandenes øverste revisionsmyndigheder i løbet af de seneste år.
Desuden har Revisionsretten i samarbejde med disse myndigheder intensiveret udvekslingen af informationer på forskellige niveauer med de nationale myndigheder. Etableringen af nationale systemer til intern kontrol og den eksterne revision af EU-fondene, som stilles til rådighed for ansøgerlandene, kræver et tættere samarbejde mellem institutionerne også forud for en tiltrædelse.
Udvidelsen vil føre til forandringer af den måde, Rådet, Kommissionen og Domstolen virker på. Det gælder også for Revisionsretten og Parlamentet.
I dag er der ingen, der sætter spørgsmålstegn ved de bestemmelser i Maastricht-traktaten, der gør Revisionsretten til en af de fem uafhængige institutioner i Unionen. Nice-traktaten vil føre til væsentlige organisatoriske ændringer i nær fremtid, også for Den Europæiske Revisionsret, hvor denne vil have mulighed for at etablere en organisationsstruktur i kamre med en mere effektiv beslutningstagning, selv om vi til den tid består af 25 medlemsstater. Revisionsretten forbereder sig aktivt til de udfordringer, denne reform indebærer.
Revisionsretten arbejder på at udvikle sine forbindelser med Kommissionens nye interne revisionstjeneste, og der foregår drøftelser på en lang række områder, hvor vi kan arbejde sammen. Revisionsretten giver høj prioritet til en vurdering af, hvordan den vil kunne bruge den interne revisions arbejde og revisionskapaciteten i generaldirektoraterne. Et meget lovende tegn på fremskridt på dette område var konferencen med den krævende overskrift "Verstehen", der blev afholdt på den interne revisor, hr. Muis', initiativ i torsdags og fredags, og som fru Schreyer og fru Theato deltog i. Jeg vil gerne som formand for Revisionsretten sige, at dette initiativ kunne føre til et yderst frugtbart, konkret og lovende fremskridt med hensyn til idéen om et enkelt revisionssystem for EU's midler.
Der står klart i traktaten, at Den Europæiske Revisionsret bistår Europa-Parlamentet og Rådet i udøvelsen af deres kontrolbeføjelser og gennemførelsen af budgettet.
Mine damer og herrer, jeg skal snart træde tilbage som formand for og medlem af Den Europæiske Revisionsret. I de syv år, hvor jeg har virket i Revisionsretten, har jeg haft det privilegium at bidrage til dens voksende betydning og til de fortsatte bestræbelser, den sammen med Parlamentet gør sig, for at opfylde behovet for at yde den bedst mulige bistand.
Revisionsretten tager fat på dette behov i sin udtalelse om revisionsmetoder til sikring af mere information om beskaffenheden af og årsagerne til de problemer, der er i forbindelse med forvaltningen af Fællesskabets midler, ved at udvide det materiale, den benytter som støtte for sine konklusioner.
De reformer af den finansielle forvaltning og den interne revision, der for nylig har fundet sted, vil sætte Revisionsretten i stand til i større udstrækning at gøre brug af Kommissionens arbejde, ikke mindst i forbindelse med udarbejdelsen af revisionserklæringen. Revisionsretten agter at fortsætte med at udvikle særlige vurderinger af hvert enkelt større område af Fællesskabets aktiviteter som supplement til dens revisionserklæring. Nice-traktaten lægger nu op til særlige vurderinger, og det er et vigtigt redskab til at hjælpe den myndighed, der skal give decharge, med at fremsætte passende henstillinger med henblik på at forbedre forvaltningen.
En af de væsentligste opgaver, en udvidet Europæisk Union vil få, bliver samarbejdet mellem de europæiske og de nationale revisionsmyndigheder. Det har længe været noget, der i særlig grad har optaget Parlamentet. Men som vi alle ved, er der sket langsomme fremskridt med dette arbejde, og Parlamentet har gentagne gange opfordret Revisionsretten til at gøre noget ved det. Efter at have fulgt fremskridtene i et antal år er jeg nået til den konklusion, at et godt resultat på dette område kræver initiativer på højere niveau end det rent tekniske samarbejde mellem medlemsstaternes overordnede revisionsmyndigheder og Den Europæiske Revisionsret.
Jeg vil gerne citere et medlem af Parlamentet, Jacques Santer, der dengang han var formand for Kommissionen, påpegede betydningen af samarbejde mellem de nationale parlamenter og Europa-Parlamentet. Det vil også være en afgørende faktor, når det gælder finansiel kontrol.
Samarbejdet mellem regeringerne er på dette område ikke den mest praktiske vej at gå, eftersom medlemsstaternes nationale revisionsmyndigheder bortset fra i mit eget land er uafhængige af regeringerne, eftersom de skal kontrollere dem. Men måske kan løsningen findes ved et forøget samarbejde mellem Parlamentet og medlemsstaternes nationale parlamenter.
Lad mig afslutningsvis sige en lille ting. Som parlamentsmedlemmer i Europa-Parlamentet, som kommissærer i Europa-Kommissionen og som revisorer ved Den Europæiske Revisionsret har vi en dobbelt rolle. Vi må opfylde vores forpligtelser i henhold til traktaten - opfylde dem som kommissærer, parlamentsmedlemmer og medlemmer af Revisionsretten. Men vi har også en anden rolle til fælles. Det er altid at forsvare idéen om Europa.
(Bifald)

Schreyer
Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, ærede medlemmer, ærede medlemmer af Revisionsretten. Denne beretning fra Revisionsretten om regnskabsåret 2000 er en opmuntring og en støtte til Kommissionen, og den er især en støtte til budgetkommissæren. Jeg vil gerne takke Revisionsretten, Dem, hr. formand, Revisionsrettens medlemmer og dens medarbejdere for beretningen 2000 og især også for de særberetninger, som med deres meget konkrete henstillinger er særligt værdifulde for Kommissionens arbejde.
Jeg vil især gerne give udtryk for min glæde over Revisionsrettens positive bemærkninger, dens støtte til to initiativer, som især ligger mig på sinde. Det er for det første på det udenrigspolitiske område genopbygningen i Kosovo. Revisionsretten har revideret regnskabsaflæggelsen og økonomien i Det Europæiske Genopbygningsagentur i Kosovo og er nået til et yderst positivt resultat. Den skriver, at det er lykkedes agenturet at nå de fleste af de ambitiøse mål, og at økonomien i agenturets forvaltning og budgetforvaltning må vurderes højt.
I forbindelse med budgettet for 2000 argumenterede jeg stærkt for at stille tilstrækkelige midler til rådighed til genopbygningen i Kosovo. Også Parlamentet og især hr. Bourlanges, som jeg gerne vil nævne, fordi han var hovedordfører for budgettet 2000, gik stærkt ind for, at der skulle være tilstrækkelige midler til rådighed til dette område.
Midlerne til genopbygningsagenturet i Kosovo har sågar kunnet forhøjes i løbet af regnskabsåret 2000 på grund af det gode arbejde. Det er ganske enkelt meget glædeligt - og det vil også ske for Dem, hr. Bourlanges - når Revisionsretten giver et så godt skudsmål for initiativer, som man har engageret sig særligt stærkt i. Det er naturligvis også et vigtigt budskab til skatteyderne, at pengene i Kosovo bliver anvendt godt, og at de bliver anvendt økonomisk.
Når jeg understreger det, er det også, fordi der i medierne føres en meget intens debat om, hvor EU er, hvor Kommissionen er, når det gælder den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Her er der tale om et helt konkret eksempel på fælles initiativer inden for udenrigspolitikken og om et helt konkret eksempel på, hvor godt resultatet kan blive, når man trækker på samme hammel.
Det andet punkt, som jeg også gerne vil nævne personligt, og hvor jeg vil takke Revisionsretten for dens støtte, er finansforordningen. Revisionen af finansforordningen er et meget omfangsrigt forehavende, og her er Revisionsretten meget hurtigt kommet med en udtalelse og har hjulpet Kommissionen meget, ikke bare i den formelle udtalelse, men også gennem de mange møder på det tekniske og administrative plan.
Det lyder måske lidt tørt, men faktum er, at finansforordningen helt konkret bestemmer, hvordan budgetprocessen ser ud, hvem der spiller hvilken rolle, hvem der har hvilken kontrolkompetence, om der f.eks. hurtigt kan foretages omrokeringer i budgettet, og hvor det er muligt, så man i løbet af regnskabsåret kan tilpasse sig ændringer.
Jeg er meget taknemmelig for, at Revisionsretten har præciseret, hvor vigtigt det er, at alle finansforordninger inden for specifikke sektorer opfylder budgetprincipperne, principperne for god regnskabsskik. Jeg er meget taknemmelig for Parlamentets ændringsforslag, som De stillede allerede før sommerferien. De har bidraget væsentligt til at højne kvaliteten i det nye forslag, det kan jeg sige helt entydigt og med stor bestemthed. Kommissionen har nu på sin side lavet sine lektier, Revisionsretten har lavet sine lektier på dette punkt, Parlamentet har langt hen ad vejen lavet sine lektier, og nu tror jeg faktisk, det er på tide, at Parlamentet kommer med en formel udtalelse, så Rådet også kan lave sine lektier tilsvarende hurtigt.
Jeg vil nu også komme ind på nogle områder, hvor Revisionsretten er kommet med meget kritiske bemærkninger. Det er f.eks. tilfældet med hensyn til gennemførelsen af kontrolforordningen for strukturfondene.
Det er i første omgang medlemsstaterne, der har ansvaret for at kontrollere, at strukturfondsmidlerne anvendes retmæssigt. Men det er lige så rigtigt, at Kommissionen har det overordnede ansvar for gennemførelsen af budgettet og er ansvarlig for, at kontrolforordninger er klart formulerede og gennemførlige, og at det ikke kommer dertil, at næsten hver medlemsstat kan fremlægge sin egen fortolkning af kontrolforordningerne og handle efter det.
Når det gælder strukturfondene, klager medlemsstaterne jo som oftest over, at kontrolprocedurerne er så komplicerede. Denne klage går nogle gange så vidt, at man drager den konsekvens, at man siger, at man fremover kun vil have strukturfondene som en art generel overførsel. Men det er naturligvis ikke en vej, der støttes af Kommissionen, og jeg går ud fra, at det også gælder for Parlamentet. For når der gives penge fra EU's budget, sker det for at opnå konkrete mål og ikke i form af en generel udligning. Men det er naturligvis rigtigt, at hvis man fortsat vil have det på den måde, så må vi arbejde på en forenkling af den pågældende forordning. Jeg er enig i Revisionsrettens ønske om en enklere ordning, for dermed falder sandsynligheden for fejl, fordi det samtidig bliver enklere at gennemføre en kontrol.
"Kompliceret procedure", sådan lød Revisionsrettens kritik også af Sapard-programmet, hjælpen til ansøgerlandene inden for landbrugsområdet. I eftermiddag skal vi i Kommissionen diskutere fremskridtsberetningerne for hele udvidelsesprocessen. Her er revision et af de meget vigtige punkter, også vurderingen af, hvilke fremskridt der er sket i ansøgerlandene, og hvilke problemer der fortsat er.
Men når det gælder Sapard, har vi det problem, at der af de over 1 milliard euro, som er afsat for 2000 og 2001, hidtil kun er udbetalt 16 millioner euro. Det er naturligvis et meget pauvert resultat, og jeg må anerkende Revisionsrettens kritik. Dette skal også diskuteres i Kommissionen, for proceduren må ikke være så kompliceret, at man i sidste ende slet ikke anvender midlerne. Det betyder altså, at vi skal finde frem til en balance, når det gælder den nøjagtige kontrol i ansøgerlandene. Det må imidlertid ikke forhindre, at programmet implementeres.
Revisionsretten har taget spørgsmålet om det store budgetoverskud i 2000 på 11,6 milliarder euro op. Her anfører Revisionsretten, at et overskud ikke først bør konteres i løbet af det efterfølgende år, men så vidt muligt bør føre til reduceret betaling fra medlemsstaterne allerede i det løbende regnskabsår, det vil altså sige, at man allerede i løbet af året skulle korrigere budgettet i nedadgående retning. Jeg går ud fra, at Rådet, finansministrene, sikkert vil finde dette forslag meget positivt, men der er brug for en nøjere overvejelse af, hvad der er den rigtige måde.
Over 3 milliarder af budgetoverskuddet sidste år stammede fra forhøjede indtægter. Disse forhøjede indtægter skyldtes, at væksttallene sidste år faktisk blev bedre, end man havde ventet. Men de officielle tal forelå først i november. Flere hundrede millioner euro i overskuddet stammer fra reelle besparelser på landbrugsområdet, fordi markedsudviklingen forløb positivt. I mine øjne er det meget positivt, når der er penge, som vi ikke behøver bruge. Men det ved man først endeligt ved årets udløb.
Med hensyn til strukturfondene havde lovgiverne jo forudset, at der kunne være vanskeligheder med at gennemføre programmet i det første år, og derfor blev det også fastlagt i den interinstitutionelle aftale, at det skulle være muligt at overføre midler til senere år.
Jeg vil gerne endnu en gang præcisere, at jeg ikke synes, det er negativt, hvis der ved udgangen af året - eller som Revisionsretten foreslår om muligt i løbet af året - kan betales midler tilbage til medlemsstaterne, hvis der ikke er brug for pengene. Det er naturligvis også rigtigt - og her er jeg nok enig med nogle af kommentarerne her i Parlamentet - at man må skelne mellem, om man ikke har brug for pengene for at opfylde målet, eller om pengene ikke kunne implementeres, fordi der er problemer med gennemførelsen af budgettet, administrative problemer.
Det kan man først bedømme rigtigt, når vi i budgetproceduren ikke længere taler om, hvor mange penge der bruges, men i stedet om, hvilke mål vi vil nå. Her refererer jeg forsåvidt også til Revisionsrettens bemærkninger om evaluering, nemlig hvor vigtig evaluering er for en god budgetprocedure.
Revisionsretten har bekræftet regnskabernes formelle rigtighed, altså at regnskaberne er i orden. Den har attesteret den formelle rigtighed af budgettets indtægtsside, den formelle rigtighed af forpligtelserne og den formelle rigtighed af de forvaltningsmæssige udgifter. Når det gælder betalingerne, har Revisionsretten imidlertid igen kritiseret, at der sker for mange fejl.
Betyder det, at Kommissionen i 2000 har gennemført for få ændringer for at forbedre den finansielle forvaltning? Her vil jeg gerne citere Revisionsretten, som nemlig anfører, at der i 2000 er indledt mange reformskridt, og at disse reformskridt først efterhånden vil føre til succes.
Jeg kan ikke her remse alle de initiativer op, som vi har truffet efterfølgende, men nogle af dem vil jeg gerne fremhæve. F.eks. på personaleområdet. Hele personalesiden til finansforvaltningen er blevet styrket, bl.a. gennem omstrukturering inden for Kommissionen for at styrke financial unit i de forskellige generaldirektorater. Parlamentet har bevilget ekstra stillinger for 2001. Her er man i øjeblikket i gang med udvælgelsesproceduren, som vil udmunde i, at 250 kandidater sættes på en liste til styrkelse af finans- og personaleforvaltningen.
Et andet punkt, som jeg gerne vil nævne, er uddannelsesinitiativerne. Alle Kommissionens reformer har medført, at behovet for efteruddannelse er steget markant. 2.800 embedsmænd har allerede gennemført et kursus om finansforvaltning, arrangeret af Generaldirektoratet for Budgettet, og i løbet af de næste måneder vil der blive gennemført sådanne kurser for yderligere 1.700 deltagere.
Vi har tidligere også hørt megen kritik af Kontoret for Faglig Bistand. Af de 126 kontrakter med KFB, som vi kort kalder det, vil de 93 være opløst inden udgangen af 2001. Jeg tror, det er et vigtigt punkt, som er opnået efter pres fra Parlamentet, og vi fortsætter decentraliseringen eksempelvis på udenrigsområdet for også her i højere grad at kunne udnytte den lokale viden til gavn for implementeringen af budgetbeslutninger.
Vi vil i eftermiddag i Kommissionen træffe afgørelse om andre nye forvaltningssystemer, om netværk af nationale kontorer. Vi vedtog for få uger siden en omfattende pakke om den forbedrede personalepolitik. I sommer fremlagde jeg en rapport om, hvilke initiativer Kommissionen har taget eller foreslået til bekæmpelse af svig, lige fra bestemmelser om hvidvaskning af penge over toldprojekter til forslaget om en europæisk anklagemyndighed for finanssager.
Der er meget at gøre, men der er også opnået meget. Kommissionen er ikke alene aktiv i langt over 100 stater. Den hjælper efter naturkatastrofer, den giver humanitær hjælp i krise- og krigsområder, den er aktiv inden for mange traditionelle områder, eksempelvis i dele af landbruget, men den stiller også midler til rådighed for mange innovative initiativer, som foreslås af Parlamentet. Nogle gange er der tale om store, flercifrede millionbeløb, nogle gange om relativt små summer. Vi kombinerer forskere og forskningsresultater, er med til at finansiere højhastighedsjernbaner og studenterudveksling. Det er et virkelig bredt spektrum af opgaver, og det er overhovedet ikke statisk. Programmerne ændrer sig, opgaverne ændrer sig, verden forandrer sig. Det kræver af os alle, at vi til stadighed skal møde nye udfordringer, det kræver af alle EU's institutioner en stadig åbenhed over for nye udfordringer.
Vi vil lave god europæisk politik, det vil sige lære af fejl for at gøre gode initiativer til endnu bedre initiativer. Her er Revisionsrettens beretninger en fundamental støtte. Jeg takker derfor Revisionsretten, de udtrædende medlemmer af Revisionsretten, de blivende medlemmer af Revisionsretten og ganske særligt formanden. Under Deres formandskab, hr. Karlsson, er metoden for revisionserklæringen blevet videreudviklet, og der er udarbejdet mange særberetninger med meget konkrete, værdifulde henstillinger. Under Deres formandskab er forståelsen af finansforvaltningen blevet forbedret, og det tror jeg også gælder for forståelsen institutionerne imellem. Det skal De have en ganske særlig tak for.

Theato
Hr. formand, fru kommissær Schreyer, hr. formand Karlsson, i dag fremlægger De Deres årsberetning for Europa-Parlamentet som formand for Revisionsretten sammen med de endnu fungerende medlemmer af Revisionsretten, for sidste gang, for De går af ligesom en række af Revisionsrettens medlemmer. Jeg vil gerne benytte denne lejlighed til på egne og Budgetkontroludvalgets vegne at sige Dem og de afgående medlemmer en hjertelig tak for nogle år med godt og effektivt samarbejde og tillid til hinanden under Deres formandskab, men også tidligere under hr. professor Friedmanns formandskab, hr. professor Friedmann går jo også af nu. Undertiden har vi haft forskellige opfattelser, men jeg synes altid, vi har fundet tilbage til et godt samarbejde, og vi har især udført et kontrolarbejde, som i sidste ende kommer skatteyderne til gode. Altså endnu en gang hjertelig tak. Dagens årsberetning fra Revisionsretten viser os jo også, at vi igen er kommet lidt fremad. Jeg vil kun kommentere et par punkter.
Det mest iøjnefaldende er det store overskud af egne indtægter. 11,6 milliarder euro - over 14% af budgettet - er blevet tilovers. Finansministrene er helt sikkert glade. De skal så indbetale mindre til EU's kasser næste år, men vi i Budgetkontroludvalget spørger bekymret, hvad det er for nogle af de mål, vi har sat os, som ikke er blevet nået? Jeg tror, Kommissionen vil gøre klogt i - også i år vil der jo være overskud, fremgår det af pressen - i god tid at arbejde med tillægs- og ændringsbudgetter, så pengene, som jo er der, for at vi kan opnå nogle mål, også virkelig kan gives ud.
Retsforskrifternes kompleksitet og den deraf følgende mangfoldighed af kontroller vækker lige så stor bekymring hos Parlamentet som hos Revisionsretten og, som fru Schreyer netop fortalte, hos Kommissionen. Her er det meget presserende at arbejde for en forenkling, så borgerne kan få fat i støttemidlerne og ikke siger, at det er så kompliceret, at de slet ikke vil have penge fra EU. Ikke overdrevne kontroller, men effektive, så de fører til gode resultater og virker præventivt.
Det sidste punkt er revisionserklæringen. Hvis man søger efter konkrete tal eller procentsatser for fejlkvoten for betalingerne, søger man forgæves. Heller ikke denne gang har Revisionsretten nævnt konkrete tal. Det har vi i Parlamentet faktisk bedt om. Nu vil Revisionsretten fremlægge en forbedret metode til udarbejdelse af denne revisionserklæring. Vi vil gerne være med til dette arbejde, men vi må også se og analysere, hvor fejlene ligger hos medlemsstaterne, og hvor de ligger hos Kommissionen. Det er i sidste ende Kommissionen, der har ansvaret. Dette ansvar må den leve op til. Jeg takker endnu en gang, hr. formand Karlsson, for et virkelig godt samarbejde, og jeg ønsker alle de afgående medlemmer og Dem personligt alt godt for fremtiden!

Morgan
Hr. formand, jeg vil også gerne give min bedste hilsen til hr. Karlsson og takke ham for forelæggelsen og for alt det arbejde, han har gjort i de seneste år. Jeg håber, han vil viderebringe vores tak til sine andre kolleger, der også går af.
Vi må huske, at denne beretning er den første, der vurderer det første fulde år under Prodi-Kommissionen - en Kommission, som, vil jeg minde om, blev udpeget med det særlige formål at revidere og reformere EU drastisk. Det spørgsmål, vi vil stille ved dechargeproceduren i år, er: "Holder Kommissionen, hvad den har lovet?" Lad os gøre det helt klart. Hvis den ikke gør det, gælder det både Prodi-Kommissionens og Parlamentets troværdighed.
Det er alt for tidligt at vurdere, hvorvidt Prodi-Kommissionen og reformen af Kommissionen har haft succes. Det eneste spørgsmål, vi kan stille på dette punkt, er, om vi går i den rigtige retning. Jeg noterede mig, hvad De sagde i aftes, hr. Karlsson. Der er et antal lovende indikationer i beretningen. Så dér, hvor Kommissionen har et særligt ansvar, ser det ud til, at der sker en positiv udvikling. Som De sagde, er BSE-strategien i alt væsentligt fornuftig. Det arbejde, der udføres af agenturet til genopbygning af Kosovo, er effektivt og økonomisk. Reformprogrammet går i den rigtige retning. De har bifaldet omformuleringen af finansforordningen og Kommissionens forslag til finansielle tilskyndelser til de øverste embedsmænd, selv om jeg noterer mig, at De nærer nogen bekymring med hensyn til Kommissionens regnskabsmekanismer. Måske kan fru Schreyer også kommentere dette.
Vi vil ikke lade Kommissionen slippe. Der er et stort område, hvor Kommissionen deler ansvaret med medlemsstaterne, særlig når det gælder landbrugssektoren og strukturfondene. Det overordnede ansvar må ligge hos medlemsstaterne. De er ansvarlige for 85% af budgettet. Her har vi nogle alvorlige strukturelle svagheder. I strukturfondene ser vi problemer med anvendelsen af forordningen på alle niveauer. Den fælles landbrugspolitik tegner sig for over 40% af budgettet, og dér, hvor medlemsstaterne har ansvaret, er der ikke sket nogen fremskridt. Der opgives stadig for store tal på kreaturer.
Vi ved, at Belgien, Danmark, Irland og Nederlandene ikke har underskrevet konventionen om beskyttelse af finansielle interesser. Det skuffer os, at De ikke nævnte dem ved navn i beretningen.
Desuden har Revisionsretten ikke givet en revisionserklæring for Kommissionen. Som jeg sagde i aftes, er dette en kompliceret procedure, der hele tiden ændrer sig, og jeg tror ikke, at Kommissionen nogensinde vil få en revisionserklæring.
Så vidt jeg kan se, er det overordnede budskab derfor, at Kommissionen bare skal gå videre. Den er på rette vej. Medlemsstaterne må holde op med at skjule sig bag Kommissionen og påtage sig deres reelle ansvar for at beskytte de europæiske skatteyderes penge.

Mulder
Også fra min side rosende ord til alle de medlemmer af Revisionsretten, der fratræder.
Igen i år er det påfaldende, således som Revisionsretten sagde i uklare vendinger, at der ikke er nogen revisionserklæring. Spørgsmålet er, hvor længe dette kan fortsætte på denne måde. 2001 er det første år, som den nuværende Kommission er fuldstændig ansvarlig for. Jeg tror, at der engang må komme en dag, hvor der kommer en positiv revisionserklæring. Jeg vil gerne foreslå, at Kommissionen stræber efter, at det sker for 2000. Der må for hvert år komme en handlingsplan, hvori Kommissionen fastsætter sine målsætninger herom. Vi må til den tid have orden på visse generaldirektorater, med en fejlprocent på mindre end ca. 1%.
Hvad medlemsstaterne angår, ved vi alle sammen, at pengene anvendes dér. Jeg tror, at det system, vi i øjeblikket har med landbrugsfondene, er brugbart. Hvis en medlemsstat anvender visse beløb forkert, skal Kommissionen pålægge støttenedskæringer som straf. Jeg vil gerne have, at Kommissionen stiller forslag om at udvide dette system til andre sektorer i budgettet, navnlig strukturfondene.

Staes
Ærede medlemmer af Revisionsretten, hr. Karlsson, fru Schreyer, jeg tilslutter mig selvfølgelig på min gruppes vegne den tak, som mine kolleger har udtalt. Jeg er begyndt at kæmpe mig igennem denne bibel. Jeg må indrømme, at den 24. årsberetning ser bedre ud, og at der i højere grad end tidligere nævnes navne deri. Denne årsberetning er simpelthen lettere at læse, det må man sige. Det er også tydeligt, at De har et budskab, nemlig en indtrængende anmodning om at forenkle lovgivningen. For hvis lovgivningen bliver enklere, vil der også begås færre fejl, der vil foregå færre uregelmæssigheder, og der vil sandsynligvis også begås mindre svig.
Da jeg læste, hvad der sker med EU's egne indtægter, og da jeg så resultaterne fra databasen, som giver en oversigt over alle konstaterede tilfælde af svig og uregelmæssigheder siden 1996, til et beløb af 1,5 milliarder euro, blev jeg klar over, at vi beskæftiger os med noget vigtigt. På grundlag af Revisionsrettens beretning, OLAF-beretningerne, ordførernes arbejde og også min egen undersøgelse må vi over for de europæiske skatteydere gøre det klart, hvad der sker med deres penge.
Jeg er meget glad for, at der i årsberetningen udførligt tales om medlemsstaternes rolle. De kontrollerer faktisk i utilstrækkelig grad EU-programmerne, som de forvalter sammen med Kommissionen. De bekæmper faktisk i utilstrækkelig grad den svig, der finder sted ved opkrævningen af indtægterne. Et eksempel herpå er momskarrusellerne. Endelig sørger medlemsstaterne i utilstrækkelig grad for gennemførelsen af lovgivningen, således som fru Morgan sagde.
I denne forbindelse vil jeg endnu en gang holde en moralprædiken for min egen medlemsstat. Allerede i Blak-betænkningen blev Belgien angrebet, fordi landet stadig ikke havde ratificeret aftalen fra 1995. Jeg har ført en brevveksling herom med formanden for det belgiske parlament, og for fire måneder siden lovede man mig, at denne aftale ville blive ratificeret endnu under det belgiske formandskab. Det er stadig ikke sket. Det er en direkte skændsel, og jeg er taknemmelig for, at Revisionsretten i dag igen giver os ammunition til nu omsider at sørge for, at den belgiske regering og det belgiske parlament gør deres arbejde. Det er en skændsel, og dette må vi fortsætte med at klage over offentligt.

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, penge er ganske vist ikke alt, men i omgangen med penge ser man, om en politik har succes eller ej. Det er et citat fra den tidligere formand for Revisionsretten, Bernhard Friedmann, og hvis man tager dette citat som målestok for dette års beretning, må man spørge, i hvilken grad EU's politik faktisk er en succes.
Den foreliggende beretning sammenfatter, hvad vi allerede ved fra mange andre beretninger, nemlig at der fortsat er behov for reformer af finansforvaltningen og forvaltningen af anvendelsen af midlerne. På nogle områder er misforholdene dramatiske, så man må antage, at der er system i de finansielle fejltagelser. Kommissionens holdning om især at tilskrive medlemsstaterne opdagede uregelmæssigheder og fejlbeløb er uacceptabel. Selvfølgelig må heller ikke medlemsstaterne unddrage sig deres ansvar. Hvis der er uregelmæssigheder eller svig i medlemsstaterne, skal Kommissionen drage konsekvenserne. Tilbagekrævningskvoten, det vil sige tilbagebetaling af midler, der er gået tabt, er ikke tilfredsstillende. Det går ikke an, at medlemsstaterne underløber bekæmpelsen af svig ved at have en slap kontrol og derefter sågar trækker tilbagebetalingen af pengene i langdrag. Kommissionen er i sidste ende politisk ansvarlig for håndteringen af EU-budgettet og har dermed også ansvaret for, at tildelingen af midler og kontrollen forløber effektivt.
I Kommissionens svar til sidste års beretning kan man bl.a. læse, at der indføres nye systemer, som især skal gøre det lettere at kontrollere effektiviteten af enkeltstaternes momsopkrævninger. Set i lyset af at der også er konstateret alvorlige mangler på dette område, må man spørge, hvor effektive disse kontrolmekanismer er. Jeg takker Revisionsretten for dens vellykkede opklaringsarbejde og opfordrer Kommissionen til fortsat at være aktiv og reformere strukturerne, så dårlig forvaltning og finansielle fejltagelser kan blive begreber, der hører fortiden til.

Bourlanges
Hr. formand, hvad kan man sige på to minutter?
Hr. formand Karlsson, først og fremmest og meget enkelt "farvel og tak".
"Farvel", nu, hvor De forlader os efter flere års god og tro tjeneste, og "tak" for det gode samarbejde, som De har knyttet til Parlamentet, og for kvaliteten af den beretning, som alligevel majestætisk forekommer at være en slags moderskib i den store flåde af særberetninger.
Jeg vil komme med tre korte bemærkninger, for jeg har ikke meget tid. Først og fremmest mener jeg, at De har ret i at understrege, at det største problem i budgettet for 2000 er den store underudnyttelse af en række udgifter. Fru Schreyer har helt sikkert ret i at sige, at der nogle gange er gode grunde til denne underudnyttelse, men overordnet set er budgetmyndigheden frustreret og er klar over, at der med denne underudnyttelse er noget, der ikke går. Jeg nævner fire af dem: bestemmelsernes overdrevne kompleksitet, trægheden i forvaltningen af udkastets cyklus, den dårlige sammenhæng mellem udnyttelsen og kontrollen mellem Kommissionen og medlemsstaterne og endelig trægheden og virkningerne, der fjerner ansvaret, i en kontrol, der ofte er pedantisk. Det er det, der vil fastholde vores opmærksomhed på dechargen.
En bemærkning om revisionserklæringen. Det glæder mig at se, at Revisionsretten faktisk tager afstand, og vi burde gøre det samme med denne fejlprocent. Den samlede fejlprocent er ikke andet end en ophobning af undersøgelser, der kan anfægtes videnskabeligt, ganske vist interessant, men uberegnelig. Jeg ønsker ikke, at denne fejlprocent bliver til tommelfingeren, der bliver vendt op af den eller den, kejserens tommel, der bestemmer de kristnes liv eller død. Revisionsretten har forpligtet sig til at overveje dette punkt. Vi bør her i Parlamentet følge og støtte Revisionsretten.
Den tredje og sidste bemærkning drejer sig om forvaltningen af overskuddene. Jeg synes, det er beklageligt, at disse overskud systematisk bliver betalt tilbage til medlemsstaterne. Faktisk har denne forvaltning en økonomisk procyklisk virkning, som er absurd. Man støtter væksten, når den er stærk, og siden, når der mangler penge, straffer man væksten, når den er svag. Man bør ifølge reglementet overveje andre flerårige reguleringsformer.

Casaca
Hr. formand, hr. formand for Revisionsretten, fru kommissær, kære kolleger, tillad mig, at jeg i denne debat om Revisionsrettens årsberetning særligt koncentrerer mig om eksportrestitutionerne. Denne årsberetning er endnu et vigtigt bidrag til vores forståelse af, hvor nødvendigt det er med en dybtgående reform af den fælles landbrugspolitik, hvad angår finansieringen af landbrugseksporten.
Aldrig før har jeg i nogen enkeltstående publikation set beskrevet en så afslørende samling af kendsgerninger om de europæiske institutioners misbrug af offentlige midler, hvor visse tilfælde virkelig bør trækkes frem. 8 millioner euro af Fællesskabets budget er blevet anvendt til at forsyne Irak, hvilket er en overtrædelse af den af FN besluttede embargo mod landet, og meget få eller slet ingen af disse midler er blevet tilbagebetalt. Ifølge oplysninger fra de russiske toldmyndigheder i august 2000 karakteriseres næsten 80% af Fællesskabets eksportstøtte til Rusland af OLAF som svig. Fællesskabet har undertegnet aftaler om fri import af mejerivarer fra ansøgerlandene, men støtter stadig eksport af mejerivarer til disse lande. Resultatet er det klassiske karrusselskema, som allerede blev opdaget i forbindelse med Estland, hvor Fællesskabet støttede eksport af smør, som det herefter importerede toldfrit. Antallet af hornkvæg af ren race, som Fællesskabets budget har finansieret eksport af, har været nok til at gøre visse importlande - med middelhavs- eller ørkenklima - til store reservater for hornkvæg af rene europæiske racer.
Systemet med kontrol- og overvågningselskaber til sikring af eksporttilladelsernes autenticitet har vist sig at være en fuldstændig fiasko. Kommissionen har i forbindelse med den sidste budgetgodkendelse og Fléchard-proceduren bedyret, at særlig eksporten til Rusland nu er blevet underlagt grundig kontrol. Denne årsberetning fra Revisionsretten modsiger kategorisk Kommissionen.

Van der Laan
Hr. formand, det er første gang, at vi får en beretning om en periode, som falder fuldstændig ind under Prodi-Kommissionens ansvar. Kan vi nu drage tydelige konklusioner heraf? Nej, ikke rigtigt. Min gruppe stræber derfor efter, at dechargeproceduren i sidste instans vil føre til et svar på spørgsmålet om, hvilke lande der forårsager de fleste problemer, hvilke politiske områder der er mest problematiske, og hvad der kan gøres ved det, hvor Kommissionen udfører sine opgaver, og hvor den ikke gør det, men også hvor der er sket forbedringer, og hvor der ikke er det. Nu lykkes det noget bedre. Det har bl.a. at gøre med Europa-Parlamentets indsats, men skyldes også Revisionsretten, og det takker vi mange gange for. Det er imidlertid stadig ikke nok. Desuden kan der stadig ikke afgives nogen samlet revisionserklæring, og budgetoverskuddet er nu det største, vi nogensinde har set. Der er altså nok gjort små fremskridt, men disse er langtfra tilstrækkelige til virkelig at garantere folks tillid til Europa. Det er i sidste instans det, vi alle sammen skal arbejde for.

Blak
Hr. formand, når jeg læser Den Uendelige Historie for mit barnebarn, Niklas, så tænker jeg på Revisionsrettens årsrapport. Der er utrolig mange problemer, som går igen år efter år efter år: elendige kontrolsystemer i medlemslandene, mistede momsindtægter, bureaukratiske og indviklede eksportrestitutionsordninger, landmænd, som overdeklarerer arealer, svindel med strukturmidler, svindel med forskningsmidler i form af overbetaling samt langsommelige og bureaukratiske procedurer for EU's eksterne bistand. Hvert eneste år er det den samme sang. Men det er nu engang medlemslandene, som er de største syndere. Det kan ikke siges tit nok. Landbrugs- og strukturmidlerne er vores problembørn. Forvaltningen af strukturfondene får en meget hård medfart i år. Jeg foreslog sidste år i min dechargebetænkning, at Kommissionen skulle give bøder til de medlemsstater, som gang på gang forbryder sig, og jeg er utrolig glad for, at fru Schreyer og Kommissionen har lovet at se positivt på denne mulighed.
Danmark bliver også nævnt et par gange i årsrapporten, og det er et par gange for meget. Der er problemer med landmændenes overdeklarering af arealer, elendige kontrolsystemer på flere toldkontorer. Dansk praksis med at opkræve brugerbetaling for ekspedition af eksportrestitutioner bliver ligeledes kendt ulovlig. Det er Revisionsrettens fortjeneste, at Kommissionen endelig har indset det ulovlige i denne praksis. Jeg er også glad over, at vi arbejder med problemerne med sagspuklen for garantiudbetalinger i Danmark, som er en katastrofe. Her har Kommissionen også været en god og effektiv medspiller.
Så vil jeg desuden sige til Karlsson, at jeg aldrig i mit liv havde troet, at en dansker skulle komme til at savne en svensker. Men det er faktisk tilfældet, og da jeg også selv forlader Parlamentet efter denne valgperiode, må vi oprette en klub for "nordiske forhenværende". Så kan vi synge "Minderne har vi da lov at ha'". Men bogen "Verdens bedste Karlsson" tror jeg er skrevet med dig i tankerne. Tak for et godt samarbejde gennem syv år!

Bösch
Hr. formand, et par bemærkninger. For det første bør vi gøre os klart, at Revisionsretten endnu en gang ikke kunne afgive revisionserklæring for Kommissionens udgifter. Jeg protesterer imod, at vi så småt begynder at erklære det unormale for normalt. Det kan vi måske gøre her, men den går ikke uden for denne sal. Hvis proceduren omkring denne revisionserklæring er svag, så forventer jeg en tilsvarende udtalelse fra Revisionsretten. Ellers må vi tage til efterretning, at Kommissionens udgifter er svage, og så må vi også vurdere det sådan politisk.
For det andet, fru kommissær, er jeg meget taknemmelig for, at De pegede på sammenhængen mellem Kommissionens debat i dag om fremskridstberetningerne i forbindelse med udvidelsen og Revisionsrettens årsberetning. Revisionsretten fortæller os, at vi med de nye førtiltrædelsesinstrumenter egentlig skulle have en nuludgiftspolitik i 2000. Det betyder, at vi egentlig - og Kommissionen taler jo om, at de første ansøgerlande skulle være i EU i 2004 - har forpasset 20% af perioden på det finansielle område. Det betyder nu naturligvis ekstra bestræbelser for de næste år, så vi kan gennemføre førtiltrædelsesinstrumenterne som planlagt.
For det tredje har jeg en bemærkning til OLAF. Jeg var overrasket over, hr. formand Karlsson, at man i Deres beretning mere eller mindre forfægter den opfattelse, at Parlamentet ved at indføje en reserve i forbindelse med opbygningen af OLAF havde tangeret kontorets uafhængighed. Vi så os nødsaget til det, efter at Kommissionen, som De ved, simpelthen overførte hele UCLAF-personalet til OLAF og dermed åbenbart betragtede sagen som klaret, og især efter at vi fra OLAF-overvågningsudvalget, som De sætter så stor pris på, havde erfaret, at kontorets uafhængighed faktisk er truet. Vi har nu, efter at vi er blevet enige med Kommissionen - og det vil jeg udtrykkeligt takke fru Schreyer for - et nyt problem. Her ville jeg mene, fru Schreyer, at også Kommissionen burde gøre noget.
I øjeblikket blokeres en af de centrale positioner i det nye OLAF af Berlusconis nye regering. Jeg ville være meget taknemmelig, hvis vi kunne trække på samme hammel i denne sammenhæng.

Kuhne
Hr. formand, Revisionsrettens årsberetning er altid en slags startskud for dechargeproceduren, som vi så forhåbentlig - men ikke altid - afslutter i april det efterfølgende år. Efter at vi gennem nogle år har fået gnavet de gamle forpligtelser af, som altid har fået særlig medieopmærksomhed, har jeg nu indtryk af, at vi er nået til de mere systematiske problemer, hvor det mindre er spektakulære enkeltsager, der er problemet, og mere spørgsmålet om, hvorvidt der er noget galt med systemerne. Jeg vil endnu en gang komme ind på de tre punkter, som har været mest omtalt i debatten. Det første er de store budgetoverskud. Her kommer vi i forbindelse med dechargeproceduren til at spørge, om det skyldes den forsigtighed, som embedsmændene udøver, før de underskriver noget og giver penge ud, eller om det har noget at gøre med, at bestemmelserne er for komplicerede.
Efter de mange klager, som jeg f.eks. hører i min valgkreds og andre steder, over den papirkrig, man må føre med Bruxelles, hvis man vil have støtte til et eller andet, er jeg bange for, at jeg kender svaret. Jeg er åben for modargumenter, men dette er et spørgsmål, vi må have afklaret.
Det andet punkt er spørgsmålet om revisionserklæringen, som netop blev nævnt, og hr. Bösch har peget på dette dilemma. Vi må spørge, om der findes instrumenter, som er mere pålidelige, eller behandler vi denne revisionserklæring på samme måde, som Rådet hvert år gør det, nemlig som en slags vandstandsmelding, som i øvrigt ikke medfører nogen forpligtelser?
Det sidste punkt er, at vi må afklare spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaternes håndtering af EU-penge er blevet dårligere, eller om man blot er mere opmærksom på det nu. Hvis det sidste er tilfældet, ville det være et fremskridt, og det ville faktisk også kunne betragtes som Kommissionens fortjeneste. I hvert fald er det Kommissionens opgave at øge presset på medlemsstaterne, og vi hjælper gerne til!

Formanden
Før jeg giver ordet til hr. Karlsson igen, vil jeg gerne på Parlamentets vegne sige til ham, at vi påskønner det frugtbare samarbejde, vi i årenes løb har haft under hans formandskab. Vi ønsker Dem alt det bedste for fremtiden.
Hr. Blak har formentlig givet Dem den største kompliment ved at tale om en dansker, der savner en svensker. Det er som for en skotte at sige, at vi gerne vil have, at England skal vinde i fodbold. Det var en rigtig kompliment. Tak for samarbejdet.

Karlsson
Hr. formand, på vegne af de af mine kolleger, der går af, og på egne vegne vil jeg gerne forsikre Dem om, at jeg aldrig har været så ked af at gå af som netop nu. Jeg ville ønske, at jeg kunne gå af, hver gang vi mødtes, for at høre denne herlige musik i mine øren. Så mange tak for alle de smukke ord. I særdeleshed vil jeg fortælle dem derhjemme i Sverige om de venlige ord fra Danmark. Tak, hr. Blak.
Jeg er klar over, at der er en omfattende dagsorden, men jeg vil gerne benytte denne lejlighed til at sige et par ord.
Jeg vil begynde med det, hr. Kuhne lige har sagt. Det forekommer mig, at vi har lagt en række problemer bag os, og der er en følelse - som jeg også havde i går, da jeg mødtes med Budgetkontroludvalget - af, at vi nu kan tage fat på nogle væsentlige problemer i relation til fremtiden. Det første er det, der ligger til grund for problemet med budgetoverskud. Det er ikke så meget indtægterne, jeg tænker på, som underudnyttelsen og undergennemførelsen for fondenes vedkommende, hvilket på sin side har meget at gøre med vores problemer med at få en god forvaltning og bekæmpe svig - nemlig de alt for komplicerede regler for Unionens fonde og administration og forordninger. Jeg har haft en lang drøftelse af dette med ordføreren for decharge, hr. Bourlanges, og jeg nærer tillid til, at man nu vil tage fat på dette problem.
Mit personlige råd til Parlamentet er, at det nu sammen med andre institutioner skal gøre alt, hvad det kan, for at forenkle tingene. På alle væsentlige punkter, f.eks. når det gælder midler til førtiltrædelsesstøtte, strukturfonde og eksportrestitutioner og markedsreguleringer inden for landbruget, har vi bygget et bjerg af kompleksitet, som, hvis jeg et øjeblik må gå ind i den politiske bedømmelses område, rejser det væsentlige spørgsmål om de europæiske borgeres tillid til Unionen. Jeg vil sige, at hvis jeg skulle vælge en af de opgaver, hr. Kuhne nævnte, som værende den vigtigste, ville det være simplificering, for guds skyld!
Det ønsker jeg Dem alt muligt held med. Jeg tror, at Parlamentet sammen med Revisionsretten og de andre institutioner i fremtiden vil få held til at forøge tilliden blandt Europas borgere til vores store projekt, der naturligvis er det primære mål for alle vores institutioner.
Hermed vil jeg endnu en gang takke Dem på egne og på mine kollegers vegne for Deres venlige ord og for denne yderst stimulerende og interessante meningsudveksling.

Formanden
Forelæggelsen er afsluttet.

Hvidvaskning af penge
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0380/2001) af Lehne om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 91/308/EØF af 10. juni 1991 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge (PE-CONS 3654/2001 - C5-0496/2001 - 1999/0152(COD)).

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, dette andet direktiv til bekæmpelse af hvidvaskning af penge har en lang forhistorie i Europa. Som De ved, skyldes lovgivningen om hvidvaskning af penge i EU's medlemsstater mindre de nationale lovgiveres vilje end den kendsgerning, at EU allerede i 1991 vedtog det første direktiv om hvidvaskning af penge, som så blev startskuddet for afstemning og beslutning om en række nationale love om hvidvaskning af penge.
Dette direktiv fra 1991 indeholdt imidlertid kun en minimumsstandard. Denne minimumsstandard indebar, at narkotikaforbrydelser skulle være omfattet af listen over prædikatsforbrydelser, og med hensyn til de erhvervsgrupper, som blev forpligtet til at deltage i bekæmpelsen af hvidvaskning af penge, var det i henhold til direktivet kun obligatorisk at forpligte banker og finansielle tjenesteydere. Dette har ført til, at der er opstået store forskelle i Europa med hensyn til implementeringen. Der har været medlemsstater, som gik langt videre end denne minimumsstandard, og der har været medlemsstater, som kun akkurat gennemførte denne minimumsstandard. Allerede dengang, i 1995, afholdt vi i Europa-Parlamentets Indenrigsudvalg en stor høring om dette. Resultatet af denne høring var, at disse forskelle i gennemførelsesstandard førte til store problemer for bekæmpelsen af hvidvaskning af penge i Europa, fordi samarbejdet mellem medlemsstaterne heller ikke fungerede tilfredsstillende. For os her i Parlamentet var konsekvensen allerede dengang - og det blev der udarbejdet to betænkninger om, en i 1996 og en i 1998 - at vi krævede af Kommissionen, at den skulle stille forslag om et nyt direktiv med det formål at hæve standarden i Europa, især udvide listen over prædikatsforbrydelser og også forpligte andre erhvervsgrupper.
Hvad angår erhvervsgrupperne, nævnte vi allerede dengang forhandlere af luksusvarer, spillekasioner, auktionariuser, men også advokater, notarer og andre erhverv inden for juridisk rådgivning. Kommissionen stillede så sit forslag i 1999, som imidlertid efter vores mening ikke var sensibelt nok, i det mindste ikke i spørgsmålet om de juridiske rådgivere. Som De ved, har borgerne som minimum siden chartret fra Nice, men også i de nationale forfatninger, ret til rådgivning og juridisk, repræsentation. Dette kan kun sikres effektivt, hvis borgerne er i stand til at give deres juridiske rådgiver alle informationer og kan være sikre på, at rådgiveren behandler disse informationer fortroligt og ikke næste dag ringer til statsadvokaten og giver informationerne videre. Derfor drejede det sig for Parlamentet under førstebehandlingen om at bevare denne rettighed, men samtidig også om effektivt at bekæmpe hvidvaskningen af penge i Europa.
Sådan fortsatte det helt frem til forligsproceduren, og jeg tror, at det kompromis, der er fundet, er et godt kompromis. Rådet har givet efter i spørgsmålet om, at man giver medlemsstaterne mulighed for i overensstemmelse med deres retstraditioner fortsat at underlægge den juridiske rådgivning tavshedspligt. Parlamentet har på den anden side også givet efter, idet det ikke har forlangt, at denne ordning skulle være obligatorisk, men har overladt det til de nationale lovgiveres vurdering. I artikel 6, stk. 3, giver man derfor alle medlemsstaterne mulighed for i overensstemmelse med deres nationale retstraditioner at sørge for, at tavshedspligten inden for den juridiske rådgivning bibeholdes.
Samme fremgangsmåde er benyttet ved de øvrige punkter, som der var uenighed om. Også her er der fundet gode kompromiser. Spørgsmålet om tipping off, altså forbuddet mod at give indberetninger, som man har foretaget, videre til sin egen klient, er også blevet løst med et kompromis i henhold til artikel 6, stk. 3, altså en valgfrihed. Spørgsmålet om, hvad der skal ske med de informationer, som er blevet indberettet, og som de statslige påtalemyndigheder nu har, er overladt til de nationale lovgivere.
Alle de involverede grupper sagde til slut, at de ikke var 100% tilfredse med dette kompromis, og at det ikke var ideelt, men at de kunne leve med det. Det er netop egenskaben ved et godt kompromis, og derfor vil jeg anbefale Parlamentet at acceptere dette forslag fra Forligsudvalget og dermed yde et væsentligt bidrag til at forbedre bekæmpelsen af hvidvaskning af penge i Europa. Det er en væsentlig faktor, netop på baggrund af den aktuelle situation, også i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme. På den anden side er det dermed også lykkedes os at sikre, at borgernes grundlæggende rettigheder bevares, og at der ikke må gribes ind i veletablerede nationale retstraditioner, som til dels også har forfatningsretlig karakter. Alt i alt et godt kompromis. Jeg beder Dem stemme for!

Rothley
Hr. formand, jeg taler for et mindretal. I den nye betragtning 16 hedder det, at stikkerpligten består, "hvis den juridiske rådgiver deltager i hvidvaskning af penge, formålet med den juridiske rådgivning er hvidvaskning af penge, eller advokaten er bekendt med, at hans klient søger juridisk rådgivning med henblik på hvidvaskning af penge". Det er for vidtgående! Derfor stemmer jeg imod. Det ødelægger rådgivningen i det væsentlige. Det har desuden en anden konsekvens, som hidtil ikke har eksisteret i vores retsordener, nemlig at den juridiske rådgiver, advokaten, i alle tre tilfælde er blevet hjemfalden til straf. Han har gjort sig strafbar. Han må altså også angive sig selv. Det er ikke set før, hverken i øst eller vest. Jeg er også temmelig sikker på, at det heller ikke fandtes i stenalderens retsordener. De højere magter har af uudgrundelige årsager udvalgt Kommissionen til for første gang at indskrive denne retssætning, at man skal angive sig selv, i en retsorden.
Det kan ikke få min tilslutning! Jeg tænker på Lessing, som har sagt, at selv om oplysningens lys også kun brænder med den mindste væge, så er der dog stadig lidt håb tilbage i verden. De har begået samme fejl som ved OLAF-lovgivningen, som jo endte med at trænge helt ind i parlamentsmedlemmernes kontorer. Der vil De blive standset. Dette vil heller ikke kunne holde til en forfatningsretlig prøvelse. Jeg sagde i sin tid i forbindelse med OLAF-lovgivningen, at EU var kommet ud i en regulatorisk blodrus. Her må vi igen konstatere et lignende fænomen. Jeg beklager i øvrigt overordentligt, at advokaternes organisationer har vist så lidt rygrad i denne sag.

Ludford
Hr. formand, et af de største huller i ordningen til bekæmpelse af hvidvaskning af penge har været, at den kun gjaldt for finansielle institutioner. Som det klart fremgår af flere internationale rapporter, bliver advokater og lign. sårbare over for udnyttelse som ufrivillige medskyldige til hvidvaskning af sorte penge fra forbrydere og terrorister, når bankerne strammer kontrollen, hvilket det glæder mig at kunne sige, at de endelig er blevet nødt til at gøre.
Jeg betragter resultatet af forligsproceduren om dette direktiv som tilfredsstillende, hvis det fortolkes på almindelig fornuftig vis. Det betyder, at advokater, revisorer og skatterådgivere uden for en strengt defineret tavshedspligt skal rapportere om transaktioner, der er mistænkelige, med andre ord at de nærer begrundet mistanke om, at deres klienter er involveret i hvidvaskning af penge. Det er den eneste mulige fortolkning.
Der har igen været en masse hysteri omkring dette direktiv, der har til formål at beskytte advokaternes interesser og ikke, frygter jeg, individuelle rettigheder. Det har helt unødvendigt forsinket færdiggørelsen af direktivet i et halvt år. Parlamentet har ikke ligefrem vundet ære i denne sag.
Jeg håber, at alle medlemsstaterne vil erklære, at de ikke har til hensigt at påberåbe sig muligheden for at fritage advokater fra forbuddet om at underrette klienter om, at myndighederne er blevet alarmeret. Vi må sikre os, at vores juridiske og finansielle systemer ikke bliver udnyttet frem for at koncentrere os om advokaternes stilling og deres personlige interesser.

Cappato
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med, at det under den fælles beslutningsprocedure er lykkedes ham at nå frem til et fornuftigt kompromisforslag om de vigtigste punkter i denne betænkning. De radikale parlamentsmedlemmer fra Emma Bonino-Listen kan dog ikke stemme for betænkningen, og det er der to årsager til. Den første årsag vedrører indholdet i kompromisforslaget, nemlig medlemsstaternes mulighed for også at anvende de informationer, de har fået om retsforfølgning på grund af hvidvaskning af penge, til andre slags undersøgelser. Dette punkt risikerer at medføre, at undersøgelserne om hvidvaskning af penge i virkeligheden bliver undersøgelser, hvor undersøgelsesmyndighederne får særlige beføjelser til, om jeg så må sige, at gøre en undtagelse fra reglen og fra de sædvanlige forsvarsrettigheder, når det gælder informationer om retsforfølgning på andre områder.
Den anden årsag til, at vi ikke stemmer for betænkningen, er mere generel, nemlig at bekæmpelsen af hvidvaskning af penge skal have førsteprioritet. For at vinde denne kamp og for at forsøge at få ram på de kriminelle organisationers fortjeneste er det, der haster mest, efter vores mening en legalisering. Denne betænkning blev vedtaget lige efter alt det, der skete som følge af attentaterne den 11. september. Vi må ikke glemme, at Afghanistan, som vi i dag bekæmper ved hjælp af våben, tegner sig for 80% af verdens opiumsproduktion. Så måske ville det være meget mere effektivt med en legaliseringspolitik, hvor man mindsker narkobagmændenes magt i stedet for at forfølge deres kapital rundt omkring i verden.

Hager
Hr. formand, den varme kartoffel i denne tekst er naturligvis balancen mellem retligt anerkendt tavshedspligt på den ene side og formuleringen af indberetningspligt, som tjener til bekæmpelse af hvidvaskning af penge, på den anden side.
Direktivet om hvidvaskning af penge underkaster kredit- og finansinstitutter en række forpligtelser, som har ført til, at de personer, der vil hvidvaske penge, ganske enkelt er søgt over til andre brancher, og derfor skal direktivets anvendelsesområde nu udvides til en række andre erhvervsgrupper. Skrappere foranstaltninger må naturligvis hilses velkommen, men de må ikke føre til, at tavshedspligten for diverse erhvervsgrupper opblødes, især for advokater, notarer og revisorer.
Hr. Rothley har ret i, at teksten skurrer mod princippet nemo tenetur se ipsum accusare. Det er imidlertid netop kompromiset, som vi betragter som lige akkurat bæredygtigt, og vi mener, at afvejningen mellem erhvervshemmeligheder på den ene side og strafforfølgningsinteressen på den anden side er løst på en acceptabel måde, og vi vil derfor stemme for.

Ilgenfritz
Hr. formand, ordføreren fortjener lykønskninger og tak. Gennem Deres indsats er det lykkedes os at afværge Rådets og Kommissionens angreb mod de europæiske borgeres grundlæggende rettigheder og ret til at forsvare sig selv. Det går ikke an, at man simpelthen laver forsvarere, advokater, revisorer og notarer om til statsadvokater. Det er også klart, at kampen for at opretholde forsvarsrettighederne endnu ikke er slut.
Direktivet skal gennemføres på nationalt niveau, og vi må fortsat arbejde for, at der ikke på dette plan sker en for snæver fortolkning, og at det på den måde kommer til en beskæring af borgernes grundlæggende rettigheder og ret til at forsvare sig selv. Jeg kan imidlertid også forsikre Dem, at jeg hos de ansvarlige østrigske regeringsinstanser vil arbejde for, at netop dette ikke sker.

Bolkestein
Hr. formand, på Kommissionens vegne glæder jeg mig meget over den aftale, som Rådet og Parlamentet er nået frem til. Delegationer i forligsproceduren vedrørende forslaget om det andet hvidvaskningsdirektiv har støttet dette kompromisforslag, og det påskønner Kommissionen i høj grad.
Jeg vil i særdeleshed gerne takke ordføreren, hr. Lehne, og også næstformanden, hr. Provan, som har været med til at lede forligsmøderne, for deres beslutsomme bestræbelser på at nå en aftale, der, som jeg har sagt, i høj grad hilses velkommen af Kommissionen.
Kommissionens forslag til opdatering og udvidelse af antihvidvaskningsdirektivet fra 1991 - som Parlamentet efterlyste så tidligt som i 1995, som det med rette blev nævnt her til morgen - har rejst vanskelige og følsomme spørgsmål, som Kommissionen er helt opmærksom på. Ikke mindst involveringen af rådgivere i forsvaret mod hvidvaskning har tiltrukket sig opmærksomhed fra mange, der er interesserede i dette emne, og i særdeleshed fra medlemmer af Parlamentet.
Kommissionen mener, at den fælles tekst, som man er enedes om i forligsproceduren, udgør et godt kompromis, der tager hensyn til både Parlamentets og Rådets legitime bekymringer.
Bekæmpelsen af hvidvaskning af penge er et væsentligt aspekt af bekæmpelsen af grov, organiseret kriminalitet. Siden de tragiske begivenheder den 11. september har det også været en integrerende del af bekæmpelsen mod finansieringen af terrorisme. Det forslag, vi nu har fået forelagt om at styrke EU's forsvar mod hvidvaskning af penge, har påkaldt sig stor interesse rundt om i verden uden for EU, ikke mindst i den såkaldte task force for finansiel aktion, som er ved at revidere sine 40 henstillinger.
Så for at opsummere anbefaler jeg den fælles tekst til Parlamentet og ser frem til så snart som muligt at få dette vigtige nye direktiv vedtaget og gennemført.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Frederik Bolkestein.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Tilnærmelse af medlemsstaternes civil- og handelsret
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0384/2001) af Lehne for Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes civil- og handelsret (KOM(2001) 398 - C5-0471/2001 - 2001/2187(COS)).

Lehne
Hr. formand, mine damer og herrer, også dette er en meget vigtig betænkning. Hvad det handler om? Det handler om, at vi har et stadig mere integreret indre marked i Europa, som imidlertid, som vi alle ved, naturligvis også har en række mangler. Kommissionen, Parlamentet og Rådet har gennem mange år arbejdet på at nå frem til en fælles lovgivning på enkeltområderne, især i forbindelse med de såkaldte forbrugerkøb.
Kommissionen har i sin meddelelse om kontraktret, som den har fremlagt, og som denne betænkning refererer til, meget detaljeret beskrevet, hvad der allerede findes af fælles retsregler i EU, og også oplistet alle de direktiver, som allerede findes på dette område. Men hvis man ser nærmere på disse direktiver, kan man konstatere, at de ikke altid er helt konsistente indbyrdes. Det er absolut tænkeligt, at der findes en kontraktkonstruktion, som indgås mellem en forbruger og en sælger, hvor der er mulighed for, at køber skal underskrive op til tre forskellige tilbagekaldelseserklæringer med forskellige tilbagekaldelsesfrister, fordi der gælder helt forskellige frister i forskellige direktiver, som f.eks. i fjernsalgsdirektivet og andre direktiver. Det er vist indlysende, at det ikke har noget med forbrugerbeskyttelse at gøre, at det er tåbeligt. Derfor er det nødvendigt, at denne fælles retstilstand bliver konsolideret og sammenfattet og ført frem til et fælles resultat.
Der er mange årsager til, at det er blevet sådan. Til dels skyldes det ganske simpelt, at det inden for de europæiske institutioner har været helt forskellige generaldirektorater, udvalg og fagministerråd, der har haft ansvaret for enkeltaspekter og naturligvis altid har set sagen fra deres isolerede synsvinkel og dermed også er kommet til forskellige resultater.
Der har hidtil manglet en helhedsorienteret tilgang, en helhedsorienteret betragtning af den civilretlige harmonisering. Jeg synes, det er meget positivt, at Kommissionen efter beslutningerne i Tampere nu ligesom Parlamentet har til hensigt at indføre denne helhedsorienterede betragtning i fremtiden. Det er også absolut nødvendigt, for antallet af grænseoverskridende forretninger i Europa stiger. Der er to helt væsentlige faktorer i denne forbindelse. Den ene faktor vil sikkert være indførelsen af euroen til næste år. Den anden faktor er de moderne teknologier - jeg vil blot nævne e-handel. Når man i fremtiden bestiller varer eller andre ting via e-handel ved man jo slet ikke længere eller i det mindste ofte ikke, hvor kontraktspartneren på den anden side egentlig har sin forretning. Det fører simpelthen til en helt automatisk vækst i de grænseoverskridende forretninger. Derfor tror jeg også, det er nødvendigt, at vi udvikler et bredere fælles grundlag og en bredere fælles mængde af fællesskabslovgivning.
Det nuværende e-handel-direktiv, som vi gik ind for her i Parlamentet, er forsåvidt, hvilket vi allerede ved i dag, ikke nogen ideel løsning. Eftersom oprindelseslandsprincippet er gældende, og det på den anden side for forbrugerbeskyttelsen er bestemmelseslandsprincippet, der er gældende, kan det i praksis føre til, at f.eks. en dommer i Köln skal anvende irsk ret parallelt med den tyske lovgivning. Jeg vil vove at påstå, at det vil føre til ganske store problemer i forbindelse med bagatelsager og juridiske rutinesager. Det viser, at det er nødvendigt, at vi fremover udvikler bredere fælles retsregler.
Min betænkning indeholder nu - og det sker i overensstemmelse med talrige videnskabelige grupper, som længe har stillet dette krav - at Kommissionen fortsætter sit arbejde så at sige i form af en handlingsplan over en flerårig periode. Ved enden af denne vej skal der faktisk, i hvert fald efter min mening, stå en så vidt muligt fælles samling af lovbestemmelser inden for EU i det mindste for grænseoverskridende forretninger.
Det mener jeg er nødvendigt af hensyn til gennemsigtigheden, ikke kun for forbrugeren, men også for de forretningsdrivende og også med hensyn til retssikkerheden, retspraksis og retsanvendelsen.
Derfor vil jeg bede Parlamentet om at stemme for forslaget fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender til denne betænkning om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes civil- og handelsret. Dette er så at sige samtidig startskuddet for Kommissionens fortsatte arbejde. Jeg ved, at Rådet parallelt med os i øjeblikket også beskæftiger sig med dette emne, og at det er tanken, at det også skal behandles på topmødet i Laeken.
Jeg tror, at alle i Europa har erkendt, at dette skal prioriteres højt, og at der skal ske fremskridt i dette arbejde. For at lægge lidt pres på tror jeg, at vi må vedtage denne handlingsplan.

Medina Ortega
Hr. formand, vi er i gang med en lidt mærkelig samarbejdsprocedure mellem Parlamentet og Kommissionen her under Kommissionens indledende arbejdsfase.
Den meddelelse, som Kommissionen har forelagt, drejer sig om et begrænset aspekt af harmoniseringen af privatretten - nærmere bestemt kontraktretten - og den betænkning, som hr. Lehne forelægger for os, omfatter et meget større område, for den drejer sig om harmonisering af privatretten generelt. I Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked har vi vurderet, at det aftaleretlige område sandsynligvis ville være for snævert og ikke ville være nok til at gennemføre den generelle harmonisering af privatretten, der, som påpeget af hr. Lehne, sandsynligvis er brug for, først og fremmest i forbindelse med indførelsen af euroen og den generelle udbredelse af kontraktindgåelser i EU.
Kommissionens meddelelse er meget omfattende på grund af de aspekter, den omhandler, og de spørgsmål, den stiller. Fra Parlamentets side kan vi selvsagt ikke arbejde så intenst og hurtigt som ønskeligt, men vi kommer dog med nogle tilkendegivelser. Jeg vil koncentrere mig om en af disse, nemlig muligheden for, at der i forbindelse med harmoniseringen henvises mere til forordningen og mindre til direktivet. For det, vi kan konstatere med direktiverne, er, at der hver gang, der vedtages et fællesskabsdirektiv, opstår 15 forskellige nationale lovgivninger, hvilket får en til at tænke, at vi formentligt slet ikke opnår harmoniseringsmålsætningen, men lige det modsatte, for et EU-direktiv giver paradoksalt nok anledning til forskelligheder i udviklingen af de enkelte nationale lovgivninger.
Jeg ved, at spørgsmålet er vanskeligt, for der er fortsat en national lovgivningsmistro, men dette er en af mulighederne for at skabe udvikling ved hjælp af fællesskabsregler i stedet for blot at lave indirekte harmonisering ved hjælp af et direktiv.
Jeg stopper her på grund at tidsnøden, men ikke uden først at lykønske Kommissionen med initiativet og ordføreren med hans betænkning.

Wallis
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere vores ordfører for at være kommet videre med dette vigtige spørgsmål, og jeg komplimenterer også Kommissionen for et godt høringsdokument om aftaleret. Vi har gjort en god begyndelse på et politisk meget følsomt område. Selv om vi kan se de praktiske argumenter for at gå videre på grund af indførelsen af euroen og på grund af e-handel, må vi sikre os, at vores borgere også er trygge ved dette.
Hver gang vi taler om tilnærmelse på de centrale områder af den civile lovgivning, ser jeg rædselshistorier i den engelske presse om, at engelsk common law er ved at bliver erstattet af Code Napoléon, og de bringer også små billeder af Napoleon. I sidste uge påstod man, at engelsk aftaleret var truet. Hvor fejlagtige nogle af disse kommentarer end måtte være, må vi respektere denne bekymring og forholde os til den. Den proces, der skitseres i denne betænkning, vil gøre det muligt for os at gøre dette. Kommissionen er kommet med nogle meget pragmatiske forslag om aftaleret, som jeg håber, Rådet vil reagere på. Det var jo trods alt Rådet, der satte denne idé om konvergens på dagsordenen i Tampere. Vi må insistere på, at det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som nævnes der, drejer sig lige så meget om civilret som om strafferet.
I konklusionerne fra Tampere så man frem til en konvergens af civilretten. Konvergens er en langvarig proces, ikke en pludselig begivenhed. Det drejer sig ikke om at indføre en europæisk civilret. Det drejer sig om at lede og styre udviklingen af Fællesskabets lovgivning på en sådan måde, at vi får en mere sammenhængende og mindre spredt tilgang, hvilket i sidste instans vil gøre det muligt at forbedre kendskab til lovgivningen og give lettere adgang til retfærdighed på hele EU's indre marked.
Når vi overvejer disse ting, må vi helst koncentrere os om det, der forener os i Europas fælles juridiske arv. Alle vores juridiske traditioner står i gæld til foreningen af feudal ret, romerret og kirkelig ret i begyndelsen af moderne tid under navnet ius commune. Nu har vi chancen for at lede og strukturere den moderne genforening af vores juridiske systemer. Vi bør glæde os over denne mulighed.

MacCormick
Hr. formand, der var en tid, hvor europæere rejste til alle europæiske universiteter og studerede det, der stadig var fælles lovgivning baseret på romerretten. I mit eget land, Skotland, varede det faktisk til det 17. århundrede, hvor 6.000 medlemmer af det skotske advokatforbund på forskellige tider studerede ved universitetet i Utrecht og i Leiden. Den slags samarbejde mellem advokater er en af de ting, der har bidraget mest til vores civilisation, og som vores juridiske kultur er vokset op af. Så det er et godt projekt, og den tidsplan, der er foreslået af hr. Lehne og Kommissionen, er gennemførlig og værdifuld.
Ikke desto mindre er de juridiske traditioner, som fru Wallis har sagt, noget, man hæger om. Folk er meget optaget af sammenhæng og integritet i et juridisk system. Derfor må vi gå frem med stor forsigtighed, når vi igen forsøger at forene de juridiske systemer og traditioner ved sådanne fælles definitioner, som hr. Lehne foreslår.
På baggrund af dette nærer jeg en betænkelighed, og den indebærer uenighed i det, hr. Medina Ortega lige har sagt. I punkt 14 i betænkningen siges det, at en forordning er den bedste måde at gå videre med denne sag på. Denne vanskelighed drejer sig om subsidiaritet. Hvis dette her skal gøres ordentligt, bliver det nødvendigt på en hensynsfuld måde at tilpasse og kode fælles definitioner på meget dybtgående og komplekse juridiske traditioner. Det kan man ikke gøre ved at tvinge juristerne til at sluge en forordning råt.
I Fællesskabet har vi to juridiske systemer, der er ret forskellige, og det bliver helt afgørende for denne udvikling, at begge bliver tilstrækkeligt og ordentligt repræsenteret under de videre drøftelser, som det er sket i organer som Lando-kommissionen tidligere.

Hager
Hr. formand, jeg vil begynde med et kritikpunkt, fordi jeg - selv om ordføreren har forklaret os i udvalget, at sagen haster, hvilket jeg godt forstår - tror, at der principielt ikke bør være sådanne hastværksprocedurer, fordi de risikerer at blive til lastværksprocedurer. Dette gælder dog udtrykkeligt ikke for ordførerens betænkning! Jeg er helt indforstået med betænkningens indhold, fordi en afstemning af de fællesskabsretlige normer også med hensyn til SMV er helt nødvendigt for at øge retssikkerheden i forbindelse med grænseoverskridende kontrakter, især set i lyset af den kommende udvidelse af EU.
Det ville være uansvarligt at skabe frihandelszoner uden at sørge for de nødvendige instrumenter til en økonomisk trafik, som forløber i ordnede baner. Jeg mener imidlertid også - og hr. MacCormick var også inde på det - at grænserne for tilnærmelsen af civil- og handelsretten er sat af de traditioner, der er etableret i medlemsstaternes retsordener, og at vi uundgåeligt vil opnå det modsatte af det, vi stræber efter, hvis vi ikke respekterer disse traditioner. Jeg tror imidlertid, at problemerne er løst tilstrækkeligt, og at det også er muligt at nå dette mål, og vi vil derfor stemme for.

Wuermeling
Hr. formand, hr. kommissær Byrne, kære hr. Lehne, mine damer og herrer, hvor mange retshandler er der mon indgået i EU i de sidste 15 minutter, mens vi har ført denne forhandling? Er det 1 million, 10 millioner, sågar 100 millioner? Det er i hvert fald et højt tal. Vi har at gøre med masseforretninger, selv om dette begreb måske ikke lyder så pænt i den ene eller den anden oversættelse. Det er sikkert kun en brøkdel af disse retshandler, der er indgået hen over grænserne, og det er sikkert også sådan, at disse retshandler fra Lapland til Sicilien, fra Skotland til Oberfranken er blevet indgået i helt forskellige traditioner og med helt forskellige skikke. Derfor bør vi gøre os klart, at der er tale om en meget følsom materie, og trods vores høje ambitioner bør vi gå meget forsigtigt og varsomt frem. Fru Wallis har allerede gjort opmærksom på reaktionen, f.eks. i Det Forenede Kongerige.
Jeg tror derfor, det er fornuftigt, at Kommissionen med sin option 2 foreslår, at vi i første omgang udarbejder generelle retsprincipper. En videnskabsmand har meget rammende bemærket, at problemet ved retstilnærmelse ikke er reglerne, men undtagelserne. Det kan vi jo faktisk også konstatere i vores arbejde, når det gælder garantifrister ved køb, morarenter, hvidvaskning af penge eller overtagelsesdirektivet. De generelle principper kan man hurtigt blive enige om, men hvilke grupper der skal have særbehandling, hvem der har behov for særlig beskyttelse, det er det meget vanskeligt at fastlægge fælles regler for.
Derfor skal vi også prioritere vores arbejde fornuftigt. De grænseoverskridende aspekter skal stå i centrum i første omgang. Der skal etableres kompatibilitet mellem EU-bestemmelserne på den ene side og de nationale bestemmelser på den anden side, men de nationale bestemmelser skal også gøres indbyrdes kompatible. Domstolene skal arbejde bedre sammen, og den gensidige retshjælp skal være sikret. Det tror jeg er helt konkrete, praktiske skridt, som vi kan gennemføre i praksis fra den ene dag til den anden, og dermed giver vi borgerne en stor håndsrækning i forbindelse med det retlige samkvem i det indre marked.
I forbindelse med disse overvejelser tror jeg også, vi bør inddrage tanken om at arbejde hen mod en EU-lovgivning, som parterne kan vælge at anvende. De kan altså anvende en lovgivning, som er skabt i EU, eller de kan vælge en national lovgivning. Jeg tror, det ville kunne være en form for blød harmonisering, starten på en konvergensproces, som måske ville være bedre end forordninger, hr. MacCormick, som trækkes ned over hovedet på folk fra den ene dag til den anden, som fru Wallis formulerede det.
I denne forbindelse vil jeg også gerne sige, at hr. Lehnes forslag naturligvis ikke gentager de krav, som vi opstillede i 1989 og 1994. Da krævede vi nemlig, at der blev udarbejdet en europæisk civilret, og dette krav optræder ikke længere i de tekster, som udvalget har vedtaget, og heller ikke i forslagene, så vidt jeg har set.
Vi er inde på en god, fornuftig, forsigtig vej. Jeg takker ordføreren og de mennesker, som hjalp os i forbindelse med høringen, for deres medvirken.

Rothley
Hr. formand, jeg er i det store og hele enig med ordføreren og kan på den korte tid kun nævne et par løsrevne aspekter. Det, vi har brug for, er i første omgang på EU-niveau en kohærent, homogen lovgivning. Det mangler vi på mange områder, fordi der bliver anvendt begreber, som har en anden betydning i andre lovtekster. I det hele taget er denne fællesskabslovgivning stort set ikke udforsket videnskabeligt i denne forstand. Derfor må De først sørge for kohærens, homogenitet i Deres egne lovtekster, og De bør bruge en kommission af eksperter til denne opgave. Det er det ene aspekt.
Den andet aspekt, jeg gerne vil nævne, er forholdet til den internationale privatret. Den bliver efter min mening behandlet lidt for stedmoderligt i Lehne-betænkningen. Den internationale privatret kan yde et afgørende bidrag til at håndtere vanskelighederne ved grænseoverskridende retstvister, og i reglen - og nu udtrykker jeg mig meget forsigtigt - er den internationale privatret, i hvert fald hvad angår retskultur og kvaliteten af lovteksterne, i hvert fald ikke underlegen i forhold til fællesskabslovgivningen. Hvis man så, som det er sket i direktivet om elektronisk handel, lægger sig ud med den internationale privatret, så bliver det kritisk. Vi bør altså også lige undersøge, om vi vil bevare den internationale privatret.
Det sidste punkt er de nationale ordninger. Her tror jeg ikke, vi skal slå for stort et brød op. Det bliver meget vanskeligt. Jeg tror, det vil gå lettere, hvis vi har en overbevisende lovgivning fra EU.

Byrne
Hr. formand, jeg glæder mig over denne mulighed for at komplimentere Parlamentet og i særdeleshed Retsudvalget og dets ordfører, hr. Lehne, for deres højst påkrævede betænkning om tilnærmelsen af medlemsstaternes civil- og handelsret.
I betragtning af det kommende Europæiske Råd i december i Laeken, som denne betænkning er relevant for, glæder det mig i særdeleshed, at Parlamentet drøfter denne betænkning her i dag. Det Europæiske Råd vil derfor ikke bare have Kommissionens meddelelse og Rådets beretning til rådighed, men også Parlamentets betænkning, der beskæftiger sig tilstrækkeligt dybtgående med dette vigtige spørgsmål.
Kommissionen glæder sig også meget over betænkningen som Parlamentets svar på Kommissionen høringsproces, der blev iværksat i kølvandet på meddelelsen om europæisk aftaleret. Det er helt afgørende, at Kommissionen får så meget feedback og input som muligt fra de andre EU-institutioner, så den kan fastlægge sin fremtidige holdning til aftaleretten.
Der er et fundamentalt spørgsmål, som Kommissionen såvel som Parlamentet og Rådet som de to grene af den europæiske lovgivende myndighed står over for. Bør vi fortsætte med den nuværende stykvise tilgang til en harmonisering af den europæiske handelsret på en meget sektorspecifik måde, sådan som det er sket de sidste 20 år, eller bør vi vælge en ny tilgang? Det er indlysende, at hvis den nuværende tilgang opfylder EU's behov, bør vi fortsætte med den. Men hvis der til trods for eller muligvis på grund af den er problemer, bør vi have mod til at ændre det.
Det var for at få et svar på dette afgørende spørgsmål, at Kommissionen vedtog sin meddelelse om europæisk aftaleret. Valget af vores fremtidige tilgang er yderst vigtigt for, at det indre marked kan fungere godt og for deltagelse af forbrugere, små og mellemstore virksomheder og alle andre økonomiske aktører såvel som for en ensartet anvendelse af fællesskabslovgivningen.
Vi har allerede fået et stort antal konstruktive kommentarer og reaktioner, der bekræfter, at Kommissionens initiativ er af stor interesse for alle berørte. Naturligvis peger ikke alle reaktioner i samme retning, men det er uundgåeligt med et så kompliceret spørgsmål, hvor så mange problemer rejses, og forskellige muligheder må overvejes. Kommissionen vil se grundigt på reaktionerne. Det er klart, at Kommissionen vil lægge stor vægt på Parlamentets reaktion på vores meddelelse, der, når De har vedtaget den, vil blive meget nøje analyseret. Kommissionen vil afgøre, hvilke forslag den vil fremkomme med, i lyset af Parlamentets betænkning og Rådets beretning, den mulige reaktion fra Det Europæiske Råd og reaktionerne på vores høringsproces.
Jeg forstår, at Rådet muligvis vil anmode Kommissionen om at rapportere til Fællesskabets institutioner og offentligheden om høringsprocessen sammen med mulige bemærkninger og henstillinger, om nødvendigt i form af en grøn- eller hvidbog, ikke senere end 31. december 2002. Parlamentets forslag til en handlingsplan er særlig relevant i denne forbindelse. Kommissionen har, som den bør, noteret sig de ambitiøse frister for, hvornår bestemte skridt skal tages.
Afslutningsvis vil jeg gerne på Kommissionens vegne takke for den omhyggelige analyse i denne betænkning. Hvis der er problemer på det indre marked og for en ensartet anvendelse af Fællesskabets lovgivning, som det er nødvendigt at løse, er det indlysende, at hvad vi end gør, vil det blive et langsigtet projekt af væsentlig betydning. Så det er bestemt ikke sidste gang, vi vil drøfte europæisk handelsret her i Parlamentet.
Jeg har forelagt Kommissionens meddelelse for den samlede Kommission sammen med mine kolleger, hr. Vitorino, hr. Bolkestein og hr. Liikanen. På sidste møde i Rådet (det indre marked/forbrugerbeskyttelse) understregede jeg min stærke personlige interesse i denne sag, ikke kun fordi jeg er overbevist om dens værdi, men også på grund af min professionelle baggrund som praktiserende advokat og international handelsmægler. Lad mig sige til dem, der har givet udtryk for bekymring for overlevelsen af systemet med common law: Det er det system, som jeg selv har arbejdet under i 27 år, og jeg føler mig ret knyttet til det. Måske vil det på denne baggrund blive muligt at sikre, at der fuldt ud bliver taget hensyn til disse følsomme spørgsmål.
Det er et ambitiøst, men gennemførligt projekt. Da jeg arbejdede med kontrakter, hvor der var behov for mægling, eller hvor stridigheder skulle løses, var den lov, der kunne anvendes - lex mercatoria. Hvad er det? De, der kan indgå kontrakter med en sådan betegnelse, vil føle sig helt trygge ved noget, der er lidt mindre stift og ubøjeligt, og det er det, alle her i Parlamentet tilstræber. Mine kolleger og jeg ser derfor frem til en konstruktiv dialog med Parlamentet og de andre EU-institutioner i fremtiden.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær David Byrne.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Vilkårlige arrestationer og den politiske situation i Laos
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om vilkårlige arrestationer og den politiske situation i Laos.

Byrne
Hr. formand, jeg er beæret over at kunne fremsætte denne udtalelse på vegne af Kommissionen om arrestationerne i Den Demokratiske Folkerepublik Laos.
Kommissionen glæder sig over løsladelsen af de fem medlemmer af det transnationale radikale parti, der blev arresteret den 26. oktober i Vientiane, Laos, efter at have afholdt en fredelig demonstration. Vi glæder os især over se, at hr. Dupuis er kommet tilbage.
Løsladelsen af dem fulgte efter 14 dages tilbageholdelse, hvor Kommissionen og EU's medlemsstater hyppigt var i kontakt med de laotiske myndigheder for at sikre en hurtig løsning på situationen. Ved et offentligt retsmøde den 9. november blev de tilbageholdte kendt skyldige i at have overtrådt laotisk lovgivning. De fik betingede domme, før de blev løsladt og udvist af landet. I forbindelse med denne episode noterer Kommissionen sig, at menneskerettighedssituationen i Den Demokratiske Folkerepublik Laos, herunder forholdene for de laotiske studenter, der demonstrerede for frihed og demokrati i Laos i oktober 1999, fortsat giver anledning til bekymring.
Kommissionen følger sammen med de diplomatiske udsendinge fra EU's medlemsstater menneskerettighedssituationen i landet nøje og deltager i alle EU's kommentarer til den laotiske regering om disse spørgsmål. Blandt dem er også mangler med hensyn til lov og ret. Der er stadig fejl ved retsplejen, særlig når det gælder vilkårlige arrestationer, langvarig tilbageholdelse forud for en retssag og manglerne på garanti for en retfærdig rettergang. Mange af disse problemer forværres af dårlig uddannelse af de mennesker, der arbejder i det juridiske system, og Kommissionen har derfor tilbudt bistand til den laotiske regering både til en reform af systemet og til udvikling af menneskelige ressourcer.

Nassauer
Hr. formand, mine damer og herrer, den vilkårlige arrestation af en kollega fra Europa-Parlamentet og en række af hans kombattanter i Vientiane har belastet forholdet mellem EU og Laos alvorligt. I den efterfølgende tid har såvel EU's organer som de involverede stater gjort alt, hvad de kunne for at opnå, at de anholdte blev løsladt. Jeg vil i denne sammenhæng gerne takke såvel Kommissionen som Udenrigsudvalget under ledelse af Elmar Brok samt alle de kolleger, som har engageret sig i sagen.
De anholdte er nu atter på fri fod. Ikke mindst den italienske regering har været meget behjælpelig, idet den sendte et regeringsmedlem til Vientiane. Denne aktion bar til sidst frugt. Jeg vil også gerne udtrykkeligt takke ambassadøren for Den Demokratiske Folkerepublik Laos, som har været til rådighed for samtaler her og i Bruxelles, og som helt åbenlyst også har udøvet en nyttig indflydelse.
Laos har siden 1975 været en etpartistat, altså ikke et demokrati i vores forstand. Dér, hvor der ikke er demokrati og frie valg, er der som regel heller ingen retsstat. Også det blev endnu en gang helt klart. Alligevel opretholder EU en kooperationsaftale med Laos, hvor EU yder bistand til opbygningen af landet og til fremme af demokratiet og retsstaten. ASEAN-delegationen kunne så sent som i år konstatere, at denne hjælp virkelig er fornuftig. Der findes rigtig gode projekter, som EU deltager i.
Jeg vil her pointere, at vi uanset den uacceptable fremgangsmåde fra de ansvarlige i Laos holder fast i samarbejdet og vores vilje til at hjælpe. Jeg forstår også godt, at vores forestillinger om demokrati og retsstat ikke nødvendigvis skal overtages af alle andre lande på kloden. Faktisk må vi ind i mellem spørge os selv, om Europa-Parlamentet virkelig er kaldet til med løftet pegefinger at belære alle lande på denne jord om, hvad demokrati og retsstat er. Men vi har vores principper, og de er blevet overtrådt i dette tilfælde. Vi vil også gøre dem gældende fremover. Men vi er indstillet på også fremover at hjælpe dette land, et af de fattigste folk i verden, og yde et bidrag til, at dette land får en chance for at opnå velstand. Men vi ønsker også, at demokrati og retsstat kommer til deres ret i Laos.

Lalumière
Hr. formand, i dag er vi lettede, for vores kollega, hr. Dupuis, er heldigvis iblandt os, og det er godt! Derfor fortjener de problemer, som optog os i sidste uge, at vi vender tilbage til dem, så vi ikke skal stå en smule tøvende, hvis vi uheldigvis skulle stå over for den samme situation i fremtiden.
For det første stod vi over for store problemer med menneskerettighederne. Kan et land uden nogen form for retssag fængsle personer, særligt udlændinge, der demonstrerer offentligt for demokrati og menneskerettigheder, og som gør opmærksom på den vold, som landet udøver? Selv om lovgivningen i Laos indeholder et forbud mod demonstrationer, så var den øjeblikkelige arrestation af fredelige demonstranter naturligvis fuldstændig ude af proportioner. EU er for øvrigt almindeligvis opmærksom på den måde, hvorpå et land som Laos overholder eller krænker den klausul om menneskerettigheder, der er indført i den samarbejdsaftale, der er indgået med dette land.
For det andet stod vi over for et institutionelt problem, der direkte berører Europa-Parlamentet, eftersom en af de fængslede var et medlem af Europa-Parlamentet. Vores kollega har ganske sikkert aldrig bedt om at blive behandlet bedre end meddemonstranterne. Europa-Parlamentet kan imidlertid ikke være ligeglade med den behandling, som et af dets medlemmer bliver udsat for. Det er vores institutions troværdighed og ære, som står på spil, og selve hele EU. Det skal være klart for enhver, at hvis sådan en situation desværre igen skulle opstå, vil alle, Kommissionen, Rådet, den højtstående repræsentant, medlemsstaterne og Europa-Parlamentet, og særlig Udvalget om Udenrigsanliggender, reagere hurtigt og nøjagtigt vide, hvad der skal gøres, og hvordan det skal gøres. Når alt kommer til alt, reagerede alle faktisk, som de burde, og det bør vi glæde os over. Vi mangler nu at gøre alt, for at udviklingen i Laos fremmes, og det er emnet for den beslutning, som vi skal stemme om i denne uge.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil først og fremmest hylde den regerende prins og den kongelige familie i Laos, de politiske ledere og de ansvarlige for menneskerettighedsorganisationerne i Laos, mine venner Massimo Lensi og Bruno Mellano, som har været mine kampfæller i denne demonstration og i de efterfølgende dage i Laos. Jeg vil endnu en gang takke Dem, kære kolleger, samt formanden, Nicole Fontaine, og alle Dem, der har støttet målet for vores handlinger, som var og stadig er løsladelsen af de fem studenterledere, som blev anholdt i 1999, og som man indtil i dag stadig ikke har hørt fra.
Jeg mener, at det spørgsmål, som vi har rejst, naturligvis er meget bredere. Det drejer sig om demokratiet og om globaliseringen af demokratiet.
Laos har siden starten af 90'erne indledt en demokratiseringsproces, der i løbet af de første fem år medførte en række åbninger i den økonomiske sektor. Men siden 1995 har vi set en meget alvorlig tendens til en ændring af det kommunistiske styre til et reelt "kleptokommunistisk" styre eller snarere en afart af kleptokommunisme eller narkokommunisme. Det er yderst alvorligt. Indbyggerne i Laos lever med det dagligt, og tusinder dør af det. Tusinder, og lad os begynde med den kongelige familie i Laos, er bogstavelig talt blevet dræbt langsomt.
EU og medlemsstaterne må derfor forstå den dramatiske situation i dette land. Vi må begynde med at forstå, at stalinisterne og narkohandlerne, som styrer dette land, forhindrer laotiske demokrater i og uden for Laos og styrets reformtilhængere i at fremme reformerne. EU bør i stedet for fortsat at støtte de politisk korrekte projekter som fremme af kvinder, fremme af udviklingen på landet, beskyttelsen af miljøet, som uden tvivl er nyttige, men som ikke går ind til kernen i problemet, præcist gå ind til problemets kerne, det vil sige til demokratiseringen, til reformen af straffeloven, til reformen af grundloven og til sikringen af de grundlæggende rettigheder. Og dér mener jeg, at Kommissionen og medlemsstaterne ikke gør det, de bør gøre.
Vi må derfor ændre vores politik og igen koncentrere den om rettigheder, om fremme af rettigheder, og det er det, som vi prøver at gøre med denne beslutning.

Fava
Hr. formand, jeg vil gerne give udtryk for min tilfredshed med løsladelsen af vores kollega, hr. Dupuis, og vores fire andre radikale venner, men samtidig vil jeg også gerne give udtryk for min store bekymring for de fem andre politiske fanger, som blev uretfærdigt anholdt og herefter uretfærdigt fængslet. Deres skæbne bekymrer os, og vi er ikke mindst bekymrede over, at vi i to år ikke har hørt noget om, hvad der er sket med dem. Jeg er ligeledes meget overrasket over, at Parlamentet uden gyldig grund reagerede så sent på de krænkelser, som hr. Dupuis og de andre radikale aktivister var udsat for. Endelig vil jeg gerne sige til Dem, hr. formand, at jeg er ked af det hykleri, der er fra Parlamentets og EU-institutionernes side. På den ene side fremhæver man nemlig regelmæssigt menneskerettighederne og giver udtryk for dyb beklagelse over, at de ikke overholdes, eftersom menneskerettighedernes overholdelse er vores politiske stolthed, og på den anden side tøver man med at anvende bestemmelsen om en midlertidig indstilling af de økonomiske og handelsmæssige forbindelser med de lande, der systematisk krænker menneskerettighederne, ikke bare Laos. Vi beder ikke Parlamentet om at undervise hele verden i demokrati, men vi forlanger trods alt, at EU-institutionerne er så konsekvente som muligt i deres handlinger.

Formanden
Mange tak, hr. Fava.
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget et forslag til beslutning.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Forsyningspligtydelser
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0361/2001) af Langen for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens meddelelse om forsyningspligtydelser i Europa (KOM(2000) 580 - C5-0399/2001 - 2001/2157(COS)).

Langen
Hr. formand, forsyningspligtydelser er ydelser af økonomisk og ikke-økonomisk natur, som er rettet mod almenvellet, og som offentligheden og staten har en særlig interesse i bliver leveret. Hertil hører i EU's forskellige medlemsstater den offentligt tilgængelige forsyning med energi, vand, renovation, transport, telekommunikation, post, medier, finansielle ydelser og forsikringsydelser, et grundlæggende socialt system og uddannelsessystem, sociale tjenester, ydre og indre sikkerhed, retsvæsen og folkeregister. Som De kan se, er der tale om et meget bredt emne.
Hvorfor beskæftiger vi os med dette emne? Fordi nogle medlemsstater, især Tyskland, har anfægtet Kommissionens kompetence til at kunne træffe afgørelse i enkeltsager i henhold til artikel 86 i EF-traktaten samt udstedelsen af sekundær fællesskabsret, som f.eks. gennemsigtighedsdirektivet. Delstaters og kommuners bekymring for, at konkurrenceretten vil betyde en massiv reduktion af deres kompetence og ødelægge det etablerede net af strukturer inden for forsyningspligten er efter min overbevisning uberettiget.
I dag vil vi i Parlamentet vedtage en udtalelse til stats- og regeringschefernes forestående beslutninger i Laeken, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke kollegerne hjerteligt for deres kooperative samarbejde i denne sag. Vi har i over et år gennem høringer og mange diskussioner forsøgt at finde frem til en fælles linje. Kommissionens holdning i denne sag har været saglig og efter min mening også vellykket. Det skal Kommissionen, som åbenbart ikke er kommet endnu, have hjertelig tak for. Kommissionen har nøje beskrevet den fællesskabsretlige ramme. Den har fremlagt principperne om neutralitet, udformningsfrihed og proportionalitet, som vi støtter, og på spørgsmålet om, hvordan vi opnår større retsklarhed, har den på eget initiativ foreslået at løse dette spørgsmål gennem dispensationsforordninger og afgørelser i enkeltsager.
Det er et af de åbne spørgsmål. Mens en række kolleger foretrækker en ændring af artikel 16, er vi blevet enige om, at vi foreslår et rammedirektiv på grundlag af artikel 95, artiklen om det indre marked, hvor der kan træffes afgørelse i alle åbne spørgsmål gennem en fælles beslutningsprocedure, ikke i form af en forordning fra Rådet eller et dekret fra Kommissionen, men i form af et direktiv gennem fælles beslutningsprocedure, så vi kan deltage fuldt ud i afgørelsen af disse konkurrenceretlige grænsespørgsmål.
Der har været to centrale punkter i diskussionen. For det første i hvilket omfang bevares strukturer, som har udviklet sig traditionelt, eller som bør åbnes med henblik på frie markeder og konkurrencen? For det andet, må staten subsidiere forsyningspligtydelser? Hvis ja, er der forskel på offentlige og private selskaber? Hvilke forsyningspligtydelser kommer ind under EU-retten? Ting, som ikke kommer under EU-retten, er alle aktiviteter af ikke-økonomisk natur og rent interne forhold i staten. Men hvad hører under EU-retten? EF-konkurrenceretten forudsætter, at der er virksomheder involveret, og i så fald drejer det sig om artikel 87-89 - kontrol af statsstøtte. Bestemmelserne for det indre marked vedrører økonomiske aktiviteter, specielt etableringsfrihed og tjenesteydelsernes frie bevægelighed.
Derudover findes der statslige opgaver, som staten har forbeholdt sig selv, der findes institutioner, som ikke falder ind under dette område, som hverken er virksomheder eller statslige institutioner, de såkaldte velgørende organisationer, non profit-organisationer, som Kommissionen har beskrevet i sin bemærkning til artikel 30, ligesom vi har gjort det. EF-konkurrencereglerne og reglerne om det indre marked kan ikke anvendes på rent interne forhold i staterne. Dette er særligt relevant for forsyningspligtydelser på regionalt og lokalt niveau. Hvis de kan anvendes, findes der undtagelsesordninger som de minimis-reglen, som støtten til kultur, dispensationsforordninger for små og mellemstore virksomheder og for andre.
Derfor har Kommissionen med denne ramme stillet et forslag, som vi principielt accepterer, hvis vi ønsker retsklarhed i de spørgsmål, som vi har diskuteret åbent, og hvis vi erklærer det frie marked, konkurrencen på markedet, for et grundlæggende princip. Jeg vil bede kollegerne om kraftigt at støtte det kompromis, som vi er nået frem til i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne sige hjerteligt tillykke til hr. Langen og begrænse mig til et enkelt område inden for en særlig gren af forsyningspligtydelserne, nemlig spørgsmålet om den kulturelle dimension på det audiovisuelle område, altså det offentligretlige fjernsyn og den offentligretlige radio.
Jeg har altid været positiv over for at indføre privatfjernsyn. Jeg er fortsat positiv, men jeg er også overbevist om, at vi nu som før må gå ud fra, at det er nødvendigt at have en offentligretlig station. Der er to særlige forhold, som skal fremhæves. På den ene side den universelle ydelsespligt, altså arealdækkende forsyning af befolkningen på rimelige betingelser, og på den anden side forpligtelsen til at tage højde for pluralismen i vores samfund. Det tostrengede radiosystem har vist sig at være bæredygtigt. Det ville ikke give nogen mening at kræve en konstant retfærdiggørelse af den offentligretlige radio for hvert enkelt program. Et afbalanceret program har også brug for et vist spillerum.
Det er også sikkert, at vi ikke må tillade, at der med skatter og licenspenge opstår en offentligretlig kopi af de private udbydere. De offentlige instanser har brug for spillerum, men de har også brug for retningslinjer og præciseringer med hensyn til deres opgave. Netop her er det positivt, at Kommissionen med sin meddelelse har taget emnet op.
Det skal imidlertid også præciseres, at når det gælder public service-ydelserne, kan det ikke være transmissionsmåden - terrestrisk eller videostreaming - som er afgørende. Det afgørende er de mål, som skal beskyttes, vores demokratiske principper, pluralismen, den frie adgang til kultur og til det tekniske fremskridt. Naturligvis skal også beskyttelsen af brugerne, især de mindreårige, være sikret. Konkurrenceretligt skal Kommissionen som traktatens vogter derfor begrænse sig til at holde opsyn med misbrug. Når det gælder den indholdsmæssige udformning, skal den fortsat respektere og beskytte medlemsstaternes kompetence.
Reguleringskompetencen skal altså blive hos medlemsstaterne, og derfor påhviler det også medlemsstaterne at fastsætte finansierings- og organisationsstrukturen. Jeg hilser det velkommen, at Kommissionen og Rådet sammen med medlemsstaterne forsøger at finde en ordning for dette område.

Seppänen
Hr. formand, ordføreren for udvalgets udtalelse, Philippe Herzog, er som medlem af Parlamentets WTO-delegation i Qatar, og derfor har han bedt mig om på hans vegne at fremlægge udtalelsen fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi. Den blev nærmest enstemmigt vedtaget i Udvalget, kun ét medlem stemte blankt. Vores ordfører tror ikke på Kommissionens opfattelse af, at en overholdelse af reglerne om konkurrence og det indre marked er helt ensbetydende med en sikring af udbuddet af forsyningspligtydelser. Midlerne til sikring af udbuddet af ydelser bliver et problem.
Ordføreren foreslår, at man udarbejder en europæisk platform for forsyningspligtydelser baseret på medansvar. Han anser det for strengt nødvendigt med en mere åben og demokratisk regulering, også efter en mulig udvidelse. Ordføreren ønsker at afklare opgaverne og samtidig konsolidere fællesskabernes og landenes valgfrihed i forhold til, hvilken model man vælger til sikring af ydelserne, og hvilken administration man opretter for den. Når den nuværende markedsfilosofi og konkurrencereglerne fremmer privatiseringen, bør man bevare et princip om mangfoldighed inden for EU, det vil sige, der bør være flere alternativer.
Med disse begrundelser har udvalget vedtaget en holdning om, at den gradvise liberalisering af forsyningsområderne i EU skal gå hånd i hånd med opretholdelsen af forsyningspligten. Man har også vedtaget et princip om, at det påhviler medlemslandene at tage hensyn til deres kulturelt betingede vaner og politiske holdninger på deres område. Medlemslandene bør have ret til at sikre forsyningspligtydelser også for de socialt svagerestillede borgere. Ved at rette opmærksomheden mod problemer med finansiering og mod sikringen af denne, deler udvalget i sin udtalelse ordførerens opfattelse af nødvendigheden af at sikre forsyningspligtydelserne.

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, hr. ordfører, mine damer og herrer, i en verden, der er i forandring, og hvor den globale konkurrence skærpes, er forsyningspligtydelser et af de væsentlige fundamenter i den europæiske samfundsmodel. Borgerne og også virksomhederne går i dag ud fra, at der overalt er adgang til et bredt spektrum af disse ydelser af en høj kvalitet og til overkommelige priser.
Ved forsyningspligtydelser forstår man aktiviteter, som erlægges i almenhedens interesse, og som derfor fra myndighedernes side forbindes med specifikke forpligtelser over for offentligheden eller lettelser. Disse ydelser er et væsentligt bidrag til at forbedre borgernes livskvalitet og er derfor en væsentlig brik til det sociale, menneskelige og geografiske sammenhold i EU. Subsidiaritetsprincippet afklarer ansvarsfordelingen i den regionale og nationale udformning. I Amsterdam-traktaten og i chartret om grundlæggende rettigheder blev det forankret, at almenvellets interesse er af stor betydning for Europa.
Det har derfor været vigtigt for mig som formand for den østrigske hjælpeorganisation at afklare min holdning med de store sociale og sundhedsmæssige organisationer, Røde Kors, Caritas, hjælpeorganisationerne, sportsorganisationerne, brandvæsenerne og kommunerne. Det var også vigtigt for mig at kunne konstatere, at landområderne er husket, og at de frivillige organisationers betydning for forsyningspligten kommer klart til udtryk. Dagens betænkning bidrager til mere menneskelighed i hverdagen.

Berès
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, jeg tror, at det er godt, at Europa-Parlamentet i dag udtaler sig om betænkningen fra vores kollega, hr. Langen, for den er aktuel. Jeg mener, at det er vigtigt, at vi udtaler os inden Det Europæiske Råd i Laeken, for vi forventer af dette Råd, at det giver os en ordentlig saltvandsindsprøjtning til udarbejdelsen af det berømte rammedirektiv, som Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål anbefaler Dem at vedtage princippet i.
Vedrørende Domstolens retspraksis ser jeg dag efter dag, at domme følger efter domme, og det viser, i hvilken grad retspraksis i denne forbindelse er forud for vores lovgivning. Det er således, at Domstolen i en dom af 25. oktober endnu en gang berettiger en række begrænsninger for konkurrencen, da de er nødvendige for gennemførelsen af den berørte opgave for at opnå en økonomisk og social balance.
Så når man sætter spørgsmålstegn ved rammedirektivets hensigtsmæssighed, skal man også sætte spørgsmålstegn ved udformningen af forsyningspligtydelserne. Og ud fra dette synspunkt drejer det sig om, hvem der er den ansvarlige myndighed for forsyningspligtydelserne. I henhold til subsidiaritetsprincippet går vi ind for, at alle Unionens niveauer kan være berørte, hvad enten det er europæisk eller lokalt, og det gælder både for definitionen af forsyningspligtydelser og i deres udformning.
Vi er bekymrede over sammenhængen mellem den globale tendens for forsyningsforpligtelserne og den sektoropdelte synsvinkel. For det nytter ikke noget at fastsætte rammen, hvis man efterfølgende område for område skader sammenhængen. Derfor er vores gruppe imod en række afsnit, der indgår i den sektoropdelte synsvinkel, som vi ikke støtter.
Jeg vil til sidst insistere på spørgsmålet om finansiering. Kommissionen har lige foreslået en ny tekst om en fritagelsesordning for forsyningspligtydelserne. Vi støtter sådan et forslag, som dog i vores øjne bør suppleres med en ordning, der gør krydsfinansiering mulig, uden hvilken en udligning er umulig, hvilket på lang sigt truer forsyningspligtydelserne.

Maaten
Hr. formand, det er naturligvis meget vigtigt at evaluere fænomenet forsyningspligtydelser og følgerne heraf for de europæiske borgere. Efter vores opfattelse skal udgangspunktet i den forbindelse være, at konkurrencen skal øges til gavn for borgerne, og at rammebetingelserne derefter udformes på grundlag heraf.
Udformningen af forsyningspligtydelser bør være medlemsstaternes sag, og subsidiaritet er i den forbindelse et nøgleord. Gennemførelsen af det indre marked på den måde, som er aftalt i Lissabon, er væsentlig. Den allerede igangsatte liberalisering af navnlig postvæsen, transport, elektricitet og gas og for min skyld også gerne vand bør derfor hurtigt fortsættes i borgernes interesse.
Den nuværende liberalisering har bidraget meget til de europæiske virksomheders konkurrenceevne og har også resulteret i fordele for de europæiske borgere. Navnlig når det gælder produkter, som er så vigtige i dagliglivet, bør borgerne have et valg. Borgerne bør betragtes som forbrugere og ikke som undersåtter.
Overalt skal forsyningspligtydelser derfor leveres på en konkurrerende måde. Det er nødvendigt, at der kommer tilstrækkelige markedsdeltagere, og derfor skal der gælde samme adgangsbetingelser for offentlige og private virksomheder.
Borgerne har også fordel af tydelighed med hensyn til priser, regninger og leveringer. Desuden bør der leveres høj kvalitet. Dertil hører naturligvis også en rigtig og øjeblikkelig behandling af klager.
Effektivitet, f.eks. med henblik på bedre leveringsgaranti, bør der også være udsigt til. Endvidere bør markedet også åbnes for andre produkter såsom vand, således at borgerne også kan nyde godt af resultatet på dette område.
Med hensyn til udarbejdelsen af et rammedirektiv vil jeg gerne afvente Kommissionens holdning i Laeken. Egentlig er vi i øjeblikket imod et sådant rammedirektiv. Vi må omhyggeligt vurdere, om dette nu også er nødvendigt, og kun udarbejde lovgivning, hvis denne er ønsket. Det må ikke blive endnu mere uigennemsigtigt, end det er i forvejen.
Til sidst vil jeg takke ordføreren, også for de forhandlinger, han har søgt med os alle. Ærlig talt synes jeg, at hans oprindelige forslag var bedst, og siden har Kommissionen gjort sit bedste for at forringe det hele. Vores afstemning kan således, hvad det angår, være temmelig kritisk.

Jonckheer
Hr. formand, hr. kommissær, med hensyn til de beslutninger, der sidste år blev truffet i Rådet og Europa-Parlamentet om åbningen af konkurrencen på de områder, der hidtil havde været beskyttede, det vil sige monopoler, er det blevet klart, at det er nødvendigt med et solidt juridisk grundlag for at kunne sikre og udvikle de økonomiske forsyningspligtydelser, som alle reelt har adgang til, og som således giver sammenhæng med kvaliteten for borgerne i EU. Den nuværende økonomiske situation og de mange tabte arbejdspladser, der er blevet registreret i de sidste uger samt den kendsgerning, at selv i perioder med stor vækst, i løbet af de sidste år har den gennemsnitlige arbejdsløshedsprocent været på 8%, understreger, at det efter vores mening absolut er nødvendigt at udvikle forsyningspligtydelserne.
Derfor støtter vores gruppe fuldt ud de voluntaristiske retningslinjer, der navnlig er udarbejdet af Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation og CELSIG.
Første del af den europæiske plan er blevet gennemført med artikel 16 i Amsterdam-traktaten. Den anses i dag for at være utilstrækkelig, og derfor støtter vi udkastet til et rammedirektiv og de ændringsforslag, der er stillet af PSE-Gruppen, GUE-Gruppen og De Grønne. Vi forventer faktisk, at Rådet i Laeken, hvor en del er afsat til Unionens mål, klart fastsætter målet forsyningsforpligtelserne og rammedirektivet samt en tidsplan.
Indsatsen er væsentlig. Det drejer sig om, som i tilfældet med procedurerne for de offentlige udbud - Zappala-betænkningen - og som i tilfældet med en specifik sektor - offentlig transport for rejsende - Meijer-betænkningen - om at fastsætte en ramme for den europæiske konkurrencepolitik, at udvikle en reguleret konkurrencepolitik, der faktisk gør det muligt for de nationale, regionale eller lokale offentlige myndigheder i henhold til subsidiaritetsprincippet at træffe beslutninger om opgaverne inden for forsyningsforpligtelserne, den driftskontrakt, som operatørerne skal opfylde, og finansieringen af disse opgaver. Det er indholdet i ændringsforslagene 52 og 55, som vi har stillet.
Vi mener ligeledes, at det er nødvendigt at insistere på, at der gennemføres en mere dybdegående vurdering af liberaliseringen af sektorerne ved at tage forbrugernes og arbejdstagernes interesser med i betragtning samt overensstemmelsen af markedets retningslinjer med målene for en varig udvikling - jeg tænker f.eks. på sektoren for vand - og dette skal ikke kun ske ud fra et teknisk synspunkt, men også gennem en dialog med alle de berørte parter. Det er indholdet i ændringsforslag 44 og 46.
Den kendsgerning, at det var nødvendigt at stille disse forskellige ændringsforslag i Europa-Parlamentet, viser tydeligt, at der ikke er enighed om det, som jeg lige har nævnt om mål og særligt om midlerne til at iværksætte dem.
På dette område som på andre områder har vi endnu en gang brug for mere europæisk integration med respekt for fællesskabsmetoden, og ved at sikre de offentlige parters handlesikkerhed på alle niveauer kan udbuddet af forsyningspligtydelser sikres.

Ainardi
Hr. formand, over for den igangværende liberaliseringsproces i EU har antallet af forslag og handlinger for de offentlige tjenesteydelser udviklet sig. De har bidraget til det, som § 16, der er indføjet i Amsterdam-traktaten, anerkender som forsyningspligtydelsernes væsentligste rolle til sikring af den sociale og lokale sammenhørighed. Men Kommissionens forslag er som sædvanlig tvetydige. På den ene side refereres der til borgernes interesser og dermed til nødvendigheden af forsyningspligtydelserne, og på den anden side lægger adskillige direktiver fra Kommissionen vægt på liberaliseringen af de offentlige tjenesteydelser.
Langen-betænkningen følger ånden i Kommissionens meddelelse fra september 2000 om forsyningspligtydelserne i Europa. Kommissionen erkender, at konkurrencen ikke kan opfylde alle borgernes behov, og at medlemsstaterne er berettigede til at oprette og iværksætte forsyningspligtydelser. Men på samme tid er den positiv over for liberalisering og støtter indholdet fra Ministerrådet i Lissabon for at fremskynde dem. Betænkningen er blevet forbedret med forhandlingen og ændringsforslagene. Den bestræber sig på at finde en balance mellem liberaliseringen og de offentlige tjenesteydelser, og den understreger også, at forsyningspligtydelserne bør sikres lige adgang, forsyningssikkerhed og kontinuitet. I betænkningen foreslås det ligeledes, at der udarbejdes en oversigt over liberaliseringens reelle betydning, inden der tages nye skridt, hvilket min gruppe ofte har anmodet om. Men man har forregnet sig i forbindelse med kravene til de egentlige forsyningspligtydelser. Langen-betænkningen anser det for vigtigt, at liberaliseringen af områderne transport, el, gas og post ufortøvet fortsættes, og ydermere vurderer den, at det er nødvendigt at privatisere vandforsyningen.
Jeg mener, at forsyningspligtydelserne, som navnet antyder, skal henhøre under de rettigheder og pligter, som forsyningspligten kræver. Det vil sige gennemsigtighed, kontinuitet og lige vilkår. Vi har brug for en ny europæisk model for forsyningspligtydelserne, som opfylder borgernes forventninger, og vi bør stoppe den udformning, der kun drejer sig om konkurrence som den, betænkningen går ind for. Derfor synes jeg ikke, det er fornuftigt, og jeg synes endda, at det er farligt, at planlægge et rammedirektiv, hvis man holder sig til denne udformning. Ja, jeg mener, at der er et behov for garantier. Jeg er tilhænger af et rammedirektiv for forsyningspligtydelserne på betingelse af, at det bekræfter den sociale fordel, som forsyningspligtydelserne har på beskæftigelsen, sikkerheden og den bæredygtige egnsudvikling. Et sådant direktiv bør ligeledes være garanti for, at de offentlige forpligtelser med hensyn til kvaliteten, lige vilkår og adgang for alle brugere overholdes og ligeledes ved opretholdelse af sektorer med eneret, der gør en udligning af lokale og sociale skævheder mulig. Jeg mener også, at alle niveauer i EU skal berøres. Vores holdning afhænger af, hvorvidt en række ændringsforslag accepteres.

Radwan
Hr. formand, betænkningen om forsyningspligten i Europa berører et spændingsfelt mellem to vigtige blokke. Det drejer sig om spørgsmålet om en fælles konkurrenceordning i Europa, og det drejer sig om den kommunale selvforvaltning, det vil sige også om subsidiaritet. Det centrale må altid være borgerne, forbrugerne, hvilke ydelser de får på hvilke betingelser, og især også i hvilken kvalitet.
Der er to punkter, som er vigtige for mig i Kommissionens meddelelse. Kommissionen taler hele tiden om en økonomisk aktivitet, men det er meget vanskeligt at definere begrebet økonomisk aktivitet. Når vi her i Parlamentet diskuterer, hvad økonomisk virksomhed er, er mange medlemmer naturligvis præget af deres baggrund. Er der allerede tale om økonomisk virksomhed, hvis en virksomhed arbejder i en branche med henblik på at opnå profit? Jeg vil her kun nævne spørgsmålet om sygetransporter.
Det andet er spørgsmålet om misbrugskontrol. Her er spørgsmålet ikke, om Kommissionen kan kontrollere, men hvor langt ned i detaljerne, den skal kontrollere, så den ikke med for konkrete kontrolkrav ender med at få et forsyningspligtbegreb ind ad bagdøren.
Det er vigtigt, at vi bevarer det kommunale ansvar, og at vi under det kommunale ansvar tilfører en eller anden konkurrencemulighed gennem licitationer.
Til sidst vil jeg gerne fremhæve et punkt, som bliver nævnt i betænkningen, men ikke i Kommissionens meddelelse, nemlig vandmarkedet. Vandet er for os i Tyskland og Østrig et utroligt vigtigt område. Efter min mening må det på det skarpeste afvises, at der gennem afgørelser i enkeltsager inden for EU - Kommissionen har allerede bestilt en rapport om det - sker en åbning af markedet. Det afviser vi på det skarpeste. I det mindste er der brug for en sektorspecifik betragtning først. Derfor kan jeg kun advare Kommissionen mod disse skridt.

Rapkay
Hr. formand, kære kolleger, det indre marked betyder nu engang, at mange ting, som i medlemsstaterne er blevet reguleret på en ganske bestemt måde, i dag bliver udsat for nye, anderledes regler. Det er forsyningspligten et fremragende eksempel på. Sagen bliver yderligere vanskeliggjort af, at formålet med forsyningspligten i medlemsstaterne i høj grad ligner hinanden. Der er imidlertid stor forskel på instrumenterne, og det skyldes forskellig kulturel udvikling, men også forskellige administrative regler i medlemsstaterne. Det gør det ikke ligefrem lettere at opstille fælles regler.
Medlemsstaterne skal imidlertid også i fremtiden have mulighed for selv at bestemme denne tjenesteydelse, som de rubricerer under forsyningspligten. Spillereglerne skal derimod så vidt muligt være ens i et fælles indre marked. Konkurrenceretten, som er traktatfæstet, giver ikke i sig selv en tilstrækkelig retssikkerhed for udformningen. På den anden side må formålet imidlertid heller ikke være at udmanøvrere den europæiske konkurrenceret. Den må derfor fortolkes bindende med henblik på forsyningspligten. Derfor kræver vi et rammedirektiv, som fastsætter de fælles principper, som forsyningspligtydelserne hviler på.
Det skal fastsætte regler for medlemsstaterne. Det skal imidlertid frem for alt give retssikkerhed for de aktører, som stiller forsyningspligtydelser til rådighed. Men endelig skal det sætte grænser for Kommissionens spillerum for skønsudøvelse. Kommissionens eksekutivmonopol skal ikke anfægtes. Men når det gælder dens afgørelser i enkeltsager, når det gælder dispensationsforordningerne, ville jeg meget gerne have fastlagt, hvad der eksempelvis er økonomiske aktiviteter, og hvad der ikke er økonomiske aktiviteter. Hvad falder under bagatelgrænsen? Hvornår er den interne handel i Fællesskabet berørt? Især for os i Europa-Parlamentet må der finde en orientering sted for vores sektorielle lovgivningsarbejde i de mange sektorielle direktiver og forordninger, vi arbejder på for tiden ...
(Formanden afbrød taleren)

Laguiller
Hr. formand, betænkningen har titlen "Forsyningspligtydelser" for bedre at kunne overlade de offentlige tjenesteydelser til private interesser, og betænkningen opfordrer til, at liberaliseringen fortsættes ufortrødent.
I modsætning til betænkningens løgnagtige påstande har privatiseringerne ført til en forringelse af ydelserne gennem en social diskrimination på bekostning af dem med lavest indkomst, gennem nedskæringer eller fjernelse af de aktiviteter - da de ikke gav privat profit - som dog ikke er mindre nødvendige for befolkningen. Og det kan ikke være anderledes. De private virksomheder, der har draget fordel af forringelsen af de offentlige tjenesteydelser, er styret af en stræben efter det maksimale overskud til deres aktionærer og ikke af nødvendigheden af bedre at opfylde forsyningspligten. Den politik, som består i at overlade de offentlige tjenesteydelser til private interesser, en politik, som følger de europæiske institutioner og de nationale regeringer, medfører en meget stor social tilbagegang. Uddannelse, sundhed, kollektiv transport, postvæsenet, telekommunikation, vand- og energiforsyningen og bortskaffelse af affald skal forblive offentlige tjenesteydelser, som hverken bør give overskud ...
(Formanden afbrød taleren)

Mann, Thomas
Hr. formand, for at forsyningspligtydelserne skal stå til rådighed for offentligheden i tilstrækkeligt omfang, satser EU på liberalisering. Hvis man dermed mener en øget, men stadig fair konkurrence inden for postvæsen, trafikale ydelser, vandforsyning, sociale ydelser m.m., er det positivt. Men hvis ydelsens kvalitet falder af rene omkostningsgrunde, hvis der bliver stadig færre udbydere og stadig færre beskæftigede, må man politisk modvirke denne udvikling. Statslige monopoler må ikke blive erstattet af private monopoler! Ordfører Langen har overtaget mit forslag om at anerkende forsyningspligtopgaverne som fælles europæiske værdier. De bidrager til den europæiske sociale model og til en bæredygtig udvikling i EU-regionerne.
Målet er at sikre høje kvalitets- og sikkerhedsstandarder, forsyningsbredde og kontinuitet i et gunstigt forhold mellem pris og kvalitet. Nu som før afgør medlemsstaterne i deres licitationer selvstændigt, hvilken målestok de vil anvende for miljøhensyn, tilgængelighed og sociale standarder. Det er til gavn for alle borgere, hvis disse ydelser bliver defineret entydigt inden for rammerne af en europæisk licitationslovgivning. De lokale, sociale og velgørende organisationer, som ikke arbejder for vindings skyld, og som arbejder for de udstødtes og de socialt svages behov, skal undtages fra disse konkurrence- og markedsbestemmelser for det indre marked.
Borgerne og brugerne skal involveres stærkt i medlemsstaternes og Kommissionens konkretisering af denne aftale. Nyregulering af forsyningspligten i EU vil kun blive accepteret, hvis gennemsigtighed og deltagelse er sikret. Som medlem af både Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender anbefaler jeg kollegerne at stemme for denne udmærkede og velafbalancerede betænkning.

De Rossa
Hr. formand, jeg er bekymret over flere aspekter af Langen-betænkningen. For det første må vi se disse forsyningspligtydelser ud fra hensynet til borgernes rettigheder, for forbrugernes rettigheder er underordnet disse. Indfødsret giver ret til at få opfyldt forskellige grundlæggende behov såsom vand, der er nødvendigt for opretholdelsen af livet. Vand kan ikke inden for EU behandles slet og ret som en vare, der kan købes og sælges.
Europa er forpligtet på idéen om en bestemt social model, der er baseret på solidaritet. Det er derfor af afgørende betydning, at vi har en juridisk ramme, en regulerende ramme, inden for hvilken Kommissionen og medlemsstaterne kan tage fat på spørgsmålet om konkurrence, sådan som det påvirker de sociale og offentlige ydelser og forsyningspligtydelserne. Det er en del af en demokratisk dagsorden for EU at sikre, at vi er ansvarlige, at vi opfylder forsyningspligten på en ansvarlig måde, og at vi har et Europa, der tager hensyn til alle sine borgere.
Økonomien skal være et instrument, der skal tjene folket, ikke bare markedet. Da forbrugerrettigheder defineres på baggrund af købekraft, er det ikke en tilstrækkelig måde, hvorpå man kan sikre samhørighed i et socialt Europa. Det er et Europa, hvor politikken nedgøres, fordi det slet og ret er baseret på folks evne til at købe eller ikke at købe.

Bolkestein
Hr. formand, det er mig en særlig fornøjelse at udtrykke min glæde over Langen-betænkningen og det udmærkede arbejde, ordføreren har gjort ved forelæggelsen af en afbalanceret og fremadskuende tilgang til det fremtidige udbud af en type af offentlige ydelser, der er afgørende for vores økonomi og for alle Europas borgeres velfærd.
Kommissionen har spillet sin rolle ved at fremsætte to udtalelser om dette emne og senest en beretning til Det Europæiske Råd i Laeken. Til syvende og sidst er vi alle inspireret af samme vilje til at sikre, at alle borgere i Europa har adgang til forsyningspligtydelser af høj kvalitet. EU har et direkte ansvar over for de sektorer, hvor der er blevet indført lovgivning vedrørende det indre marked, i særdeleshed for netsektorer. I hvert tilfælde er der taget særlige initiativer for at kunne opfylde forsyningspligten. Hele denne lovgivning er blevet vedtaget under proceduren med fælles beslutningstagning og udvikler sig fortsat. Den pakke forslag om energi, der blev vedtaget af Kommissionen her i foråret, omfatter stærkt styrkede elementer, der har at gøre med forpligtelsen til levering af offentlige ydelser. Medlemsstaterne har pligt til at specificere og gennemføre disse forpligtelser.
Andre steder, inden for sektorer, der ikke er dækket af en særlig fællesskabslovgivning, har medlemsstaterne og deres myndigheder en hovedrolle at spille, f.eks. når det gælder organiseringen og udbuddet af lokale og sociale tjenesteydelser. Her begrænser Kommissionen sig til at sikre forenelighed med de generelle regler om konkurrence og det indre marked. Som det understreges i Langen-betænkningen, er disse regler ganske fleksible. I særdeleshed giver de mulighed for tilstrækkelig finansiering af forsyningspligtydelser.
Kommissionen er gentagne gange blevet anmodet om at skaffe større juridisk sikkerhed med hensyn til den almindelige konkurrence og de regler for det indre marked, der gælder for forsyningspligtydelser. Ved at forklare og udvikle sin tilgang har den forsøgt at afhjælpe den frygt, som udbydere og andre berørte har givet udtryk for. Kommissionen foreslår at fortsætte med at bruge eksempler, retningslinjer og meddelelser sammen med forslag til forordninger om undtagelser for at skabe yderligere klarhed, som den opfordres til i Langen-betænkningen.
I sin beretning til Laeken har Kommissionen påtaget sig at skabe en fællesskabsramme for statsstøtte til ydelser af almen økonomisk interesse. Denne ramme kunne i særdeleshed specificere betingelserne for autorisation af statsstøtte fra Kommissionen og således indfri forpligtelsen til underretning om individuel bistand. Det kan føre til vedtagelse af en forordning, der undtager visse kategorier af støtte fra pligten til forudgående underretning.
Med hensyn til spørgsmålet om det foreslåede rammedirektiv er Kommissionen ikke modstander af det i princippet og er allerede gået ind på at vurdere værdien af gennemførligheden af et sådant instrument. Vores tvivl drejer sig især om opdelingen mellem et sådant direktiv og lovgivning på sektorniveau. I lyset af Europa-Parlamentets beslutning vil Kommissionen se på sagen igen.
Et andet væsentligt spørgsmål drejer sig om evaluering. Jeg gentager, at Kommissionen har al mulig interesse i en nøje, fuldstændig og ærlig evaluering af resultaterne af Fællesskabets lovgivning. Det er en god praksis. Det er også en god måde at regere på, og det bør ikke forsømmes, hverken på medlemsstatsniveau eller på europæisk niveau. Vi foreslår at forbedre de eksisterende sektorevalueringer, og vi er gået ind på at forelægge en årlig horisontal beretning inden for rammerne af Cardiff-processen. Kommissionen glæder sig over Europa-Parlamentets forslag om at organisere en debat i de eksisterende fora for at sikre en pluralistisk vurdering, og debatten bør finde sted før udarbejdelsen af Cardiff-beretningen for fuldt ud at tage hensyn til dens resultater og henstillinger.
Afslutningsvis vil jeg understrege, at forsyningspligt er et område, der hele tiden optager os, og som vil kræve nye initiativer i fremtiden og en yderligere udvikling af fællesskabslovgivningen. Kommissionen ser frem til at inddrage Parlamentet som partner i denne proces.

Formanden
Tak, kommissær Bolkestein.
Vi går nu over til afstemning.

Afstemning
1. forslag til Rådets afgørelse om et handlingsprogram for uddannelse, udveksling og bistand med henblik på beskyttelse af euroen mod falskmøntneri (

2. forslag til Rådets afgørelse om udvidelse af afgørelse om et handlingsprogram for uddannelse, udveksling og bistand med henblik på beskyttelse af euroen mod falskmøntneri ("PERICLES"programmet) til også at omfatte de medlemsstater, som ikke har indført euroen som enhedsvaluta (KOM(2001) 248 - C5-0304/2001 - 2001/0106(CNS))
(Ved successive afstemninger vedtoges de to forslag til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning (A5-0380/2001) af Lehne for Europa-Parlamentets Delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 91/308/EØF af 10. juni 1991 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge (PE-CONS 3654/2001 - C5-0496/2001 - 1999/0152(COD))
Caveri (ELDR). (IT) Hr. formand, jeg vil gerne gøre formandskabet opmærksom på, at der er en fejl i artikel 3, stk. 6, i den italienske tekst. I september sidste år skrev jeg et brev til formanden, fru Fontaine, for at gøre opmærksom på, at der var en fejl i den italienske tekst i forhold til de korrekte tekster på engelsk, tysk og fransk. I sit brev af 4. oktober 2000 gav fru Fontaine mig ret og forsikrede mig for, at oversættelsestjenesterne ville rette fejlen, men den er desværre ikke blevet rettet endnu. Jeg gør opmærksom på, at den sætning, der står i den aktuelle udgave - nemlig at den legitimationspligt, der er taget højde for i nærværende direktiv, under alle omstændigheder er gældende - har en helt anden betydning end det, der står på de andre sprog. Sådan som jeg sagde til fru Fontaine, burde der stå, at den under alle omstændigheder foretages af kasinoer, for så ville teksten være i overensstemmelse med de andre sprogudgaver.

Formanden
Tak, hr. Caveri. Vi vil naturligvis tage højde for Deres kritik, som forekommer mig at være berettiget.

Lehne
Hr. formand, også jeg er af spanske kolleger blevet gjort opmærksom på en fejl i den spanske version, som jeg beder om at få rettet, og det gælder ordet determinar i artikel 6, stk. 3, anden del. Dette ord skal erstattes af ordet evaluar, fordi dette skal være den korrekte oversættelse. Det beder jeg om at få undersøgt og i givet fald korrigeret.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0349/2001) af Maij-Weggen for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om tilpasning af forretningsordenen til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter (2001/2135(REG))
(Forslaget til afgørelse vedtoges)
Betænkning (A5-0346/2000) af Carnero González for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender om ændring af forretningsordenens bestemmelser om nedsættelse af interparlamentariske delegationer og blandede parlamentariske udvalg (1999/2196(REG))
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Anden betænkning (A5-0374/2001) af Cappato for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om behandling af personoplysninger og beskyttelse af privatlivets fred i den elektroniske kommunikationssektor (KOM(2000) 385 - C5-0439/2000 - 2000/0189(COD))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0370/2001) af Turco for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om
1. initiativ fra Kongeriget Belgien og Kongeriget Sverige med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om udvidelse af Europols mandat til at omfatte de former for grov international kriminalitet, som er anført i bilaget til Europol-konventionen (9093/2001 - C5-0266/2001 - 2001/0817(CNS));
2. initiativ fra Kongeriget Sverige med henblik på vedtagelse af Rådets retsakt om ændring af Rådets retsakt af 12. marts 1999 om fastsættelse af regler for Europols videregivelse af personoplysninger til tredjelande og eksterne organisationer (8785/2001 - C5-0218/2001 - 2001/0807(CNS))
(Ved successive afstemninger vedtoges de to forslag til lovgivningsmæssig beslutning)
Betænkning (A5-0369/2001) af Kirkhope for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Kongeriget Belgien, Den Franske Republik, Kongeriget Spanien og Det Forenede Kongerige med henblik på Rådets vedtagelse af en rammeafgørelse om fælles efterforskningshold (12442/2001 - C5-0507/2001 - 2001/0821(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0371/2001) af Marinho for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om initiativ fra Kongeriget Sverige med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om fastsættelse af de bestemmelser i 1995-konventionen om forenklet udleveringsprocedure mellem medlemsstaterne i Den Europæiske Union og i 1996-konventionen om udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater, der udgør en udvikling af Schengen-reglerne i henhold til aftalen om Republikken Islands og Kongeriget Norges associering i anvendelsen, gennemførelsen og udviklingen af Schengen-reglerne (9946/2001 - C5-0321/2001 - 2001/0820(CNS))
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0351/2001) af Vander Taelen for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om en bedre udbredelse af europæiske film på det indre marked og i kandidatlandene (2001/2342(INI))

Vander Taelen
Jeg må stille et lille mundtligt ændringsforslag, fordi jeg har mærket, at der var nogle misforståelser om den rette hensigt med denne tekst. Visse medlemmer af Parlamentet mistænkte mig for at ville gøre Europas bureaukrati tungere, selv om jeg egentlig vil gøre det lettere. For at tydeliggøre dette vil jeg læse teksten i anden del for Dem: "og i denne forbindelse at sikre oprettelsen af et særligt europæisk agentur for biografer og andre audiovisuelle spørgsmål". Resten bortfalder således. Jeg mener hermed blot, at effektiviteten i den nuværende organisation i Europa øges og bestemt ikke vanskeliggøres.
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0347/2001) af Maat for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om Kommissionens beretning om de erfaringer, medlemsstaterne har gjort siden gennemførelsen af Rådets direktiv 95/29/EF om ændring af direktiv 91/628/EØF om beskyttelse af dyr under transport (KOM(2000) 809 - C5-0189/2001 - 2001/2085(COS))

Auroi
Hr. formand, det er for at sige, at der i den franske udgave er to fejl, som bør rettes.
I punkt 10 i den franske udgave står der "Les procédures de violation du traité doivent être poursuivies contre les États membres", hvilket er modstridende. Det skal forstås som "Les procédures de poursuite pour violation du traité doivent être mises en place contre les États membres".
I punkt 16 står der i den franske udgave "invite la Commission à examiner comment promouvoir de petites tueries locales". Hr. formand, for at undgå mere alvorlige "petites tueries" - det minder om filmen "Mord mellem venner" - foreslår jeg altså "petites structures locales d'abattage".

Formanden
Tak for Deres forslag, fru Auroi. Jeg er sikker på, at vores tjenestegrene vil se med positive øjne på disse forslag.
(Forslaget til beslutning vedtoges)
Betænkning (A5-0361/2001) af Langen for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om Kommissionens meddelelse om forsyningspligtydelser i Europa (KOM(2000) 580 - C5-0399/2001 - 2001/2157(COS))
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Radwan
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang referere til afstemningen, hvor vi desværre blev frataget muligheden for at stemme om nr. 62. Jeg har set efter i bilagene endnu en gang, og nr. 62 er et supplement til nr. 58, og egentlig skulle vi have stemt ved navneopråb om det. Mine to anmodninger om at få ordet blev desværre ignoreret af Deres to medhjælpere.
Her drejer det sig om, at vi gør det helt klart, at en konkurrenceåbning på vandmarkedet ikke kan ske via den generelle konkurrenceret. Derfor vil jeg gerne understrege det igen. Jeg sagde allerede i indledningen, at vi afviser dette, og jeg beder om, at det bliver ført til protokols, og at man fremover ikke ignorerer medlemmernes anmodninger om at få ordet.

Formanden
Jeg havde ikke fået besked om Deres anmodning, hr. Radwan.

Radwan
Hr. formand, De kan spørge Deres to medkombattanter. Den embedsmand, der sidder til venstre for Dem, så på mig, men undlod at meddele det til Dem. Det kan jeg heller ikke gøre for!

Formanden
Hr. Radwan, vores medarbejdere udfører efter min mening et yderst vigtigt og omhyggeligt stykke arbejde, men jeg kan se, at De ikke er interesseret i at lytte til mig.
Stemmeforklaringer
Betænkning af Gerhard Schmid (A5-0362/2001)

Berthu
Risikoen for fremstilling og udbredelse af falske euro er en alvorlig hindring for opstartsperioden for den fælles mønt den 1. januar 2002, hvorefter der i de følgende år vil være en fysisk udskiftning af mønter og sedler. Faktisk vil borgernes tillid i denne overgangsperiode være det vigtigste.
Men det ser ud til, at man har undervurderet risikoen og derfor handlet alt for sent. Det var først den 22. juli 1998, at Kommissionen udarbejdede sin vigtigste meddelelse om emnet, og først i 1999 og 2000, at de første bestemmelser, der endda var delvise, blev vedtaget om udvidelsen af Europols opgaver og straffeforanstaltningerne mod falskmøntneri af euro. Det beslutningsforslag, som vi skal drøfte i dag, føjer sig til denne foranstaltning, idet der foreslås et fællesskabsprogram for uddannelse og bistand til hovedaktørerne inden for falskneri.
Mens man ikke kan komme med de store indvendinger mod selve forslaget, kan man derimod kun understrege, at det kommer for sent, og der er visse modsætninger, som afslører mangler ved udformningen af den fælles mønt.
Først og fremmest vakler den fremlagte tekst hele tiden mellem udformningen af henholdsvis "uddannelse" og "bistand" uden klart at turde angive, at 48 dage inden den fysiske udveksling af mønter og sedler er samarbejdet på dette område endnu ikke afsluttet. For det andet opdager man blandt målene for denne "uddannelse/bistand" temaet om "beskyttelse af euroen uden for Europa", som dog ikke henhører under nogen fællesskabskompetence. Det er en anledning til her ud fra en særlig synsvinkel at opdage, i hvilken grad systemet med den fælles mønt er vakkelvornt og delt mellem fællesskabsbeføjelser og de øvrige beføjelser, der stadig er nationale, med en dårlig koordinering mellem de to. Men kan det gå anderledes, når målet lige siden Maastricht har været at forføre vælgerne ved at lade dem tro, at den fælles mønt var mulig uden den fuldstændige superstat?
Betænkning af Lehne (A5-0380/2001)

Crowley
Hr. formand, jeg taler på vegne af min gruppe om Lehne-betænkningen. Siden topmødet i Tampere har medlemsstaternes regeringer arbejdet tættere sammen om juridiske og indenrigspolitiske spørgsmål, og siden 11. september er dette blevet mere åbenlyst.
Eftersom vi lever i et indre marked, er det kun rimeligt, at der foregår et samarbejde og en koordination mellem medlemsstaterne. Internationale forbrydelser involverer meget raffinerede strukturer, men sådanne foretagender drejer sig om finansieringen af de kriminelle aktiviteter. Derfor er det vigtigt at gennemføre denne lovgivning for at sikre, at der ikke finder hvidvaskning sted inden for EU's finansielle systemer. Vi må sikre, at internationale forbrydere ikke kan benytte de eksisterende finansielle strukturer i Europa eller nogen andre steder til at hvidvaske deres ulovlige fortjenester.
Gennemførelsen af dette direktiv om forebyggelse af brug af finansielle systemer til hvidvaskning af penge er et vigtigt led i bekæmpelsen af international kriminalitet. Jeg har altid ment, at EU's lovgivning på dette område burde udvides, sådan at den medtog andre lovovertrædelser end dem, der drejer sig om narkotika. Det er netop, hvad der er opnået her ved aftalen mellem EU's regeringer og Europa-Parlamentet. Direktivet udstrækker forbuddet mod hvidvaskning af penge til organiseret kriminalitet såvel som til narkotikaforbrydelser. Medlemsstaterne vil stadig have ret til at udstrække deres nationale pengehvidvaskningslovgivning til andre former for kriminel aktivitet. Som resultat af forligsaftalen vil man sikre advokaternes professionelle tavshedspligt, medmindre den pågældende advokat ved, at man søger hans råd med henblik på hvidvaskning af penge.
I en videre kontekst er der på europæisk niveau enighed om at gennemføre rammedirektivet om at tillade indefrysning af kriminelle midler inden for EU. Den protokol, der drejer sig om konventionen om gensidig bistand i kriminelle anliggender, vil også hjælpe medlemsstaternes regeringer, når der afholdes retssager i forskellige medlemsstater.
Jeg støtter et forstærket samarbejde og mere koordination på det juridiske område inden for EU, selv om jeg vil advare regeringerne mod at tænke meget nøje på de betingelser, der stilles i forbindelse med fremtidige initiativer. Der må være ordentlige procedurer, der sikrer borgerrettighederne og retten til fortsat at blive anset for at være uskyldig, indtil det modsatte er bevist.

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for hr. Lehnes betænkning om forebyggende foranstaltninger mod hvidvaskning af penge. På fransk står der "blanchiment des capitaux", som ordret betyder "hvidvaskning af penge", hvilket vil sige, at man gør noget hvidt, som ikke er hvidt, at man vasker noget rent, som er beskidt, og at man gør noget pænt, som er grimt. Jeg spekulerede derfor på, hvorfor vi ikke er lige så dygtige som forbryderne til at gøre noget pænt, som er grimt. Hvorfor kan vi ikke også gøre noget pænt, der er grimt? Her tænker jeg ikke på mig selv, hr. formand - selv om der måske er nogen, der synes, at jeg er grim - men derimod på pensionslovene i hele Europa. Vil det lykkes os at gøre de grimme love - som der er mange af - til pæne love?

Bordes, Cauquil og Laguiller
Europa-Parlamentet og Rådet er blevet enige om et forligsforslag, som udmærker sig ved at lade, som om det gør noget mod hvidvaskning af penge i forbindelse med narkotika, mens det ingenting gør.
Man er meget snu, hvis man kan skelne mellem penge, der stammer fra organiseret kriminalitet, og penge, der kommer fra den normale økonomi. Men selve banksystemet vil ikke lave denne skelnen og betragter det ikke som sin opgave at dømme penge efter deres lugt, men udelukkende ud fra det, som de tilfører. Og det er almindelig kendt, at penge fra kriminalitet ikke kun vaskes hvide i skatteparadiser, men også og især i de største banker i finansverdenen.
Dette forslag vil, hvis det vedtages, helt sikkert ikke forhindre penge fra organiseret kriminalitet i at gå igennem det finansielle system og blive investeret i såkaldt almindelige aktiviteter, der ud fra et menneskeligt synspunkt i mange tilfælde er lige så kriminelle som penge fra mafiaen.
At skabe sig en formue fra narkotika er foragteligt. Men at skabe sig en formue ved fremstilling og handel med våben er ikke mindre foragteligt. Og det er endnu mere foragteligt at lade medicinalindustriens sammenslutninger og deres aktionærer skabe sig en formue takket være et monopol på patenter af en række lægemidler, eftersom dette monopol gør, at prisen på en række livsnødvendige lægemidler tidobles eller mere, hvilket dødsdømmer alle dem, der ikke har midler til at betale disse priser. Alt dette er dog lovligt.
De europæiske institutioner har måske beføjelser til at beslutte, hvad der ved forbrug af penge er lovligt eller ej. Men de har ikke beføjelse til at hvidvaske penge.

Krivine og Vachetta
Direktivet om bekæmpelse af hvidvaskning af penge går i den rigtige retning og lever i det mindste delvis op til forventningerne fra borgerne og fra de forslag, som er blevet stillet af de dommere, som har mest med dette spørgsmål at gøre. Derudover bør der siden den 11. september være nye anledninger til at styrke bekæmpelsen af hvidvaskning af penge. Men Lehne-betænkningen bliver hårdnakket ved at gøre det modsatte. I betænkningen udtrykkes der således glæde over et nyt afsnit med en absurd ordlyd, for den fastsætter, at "medlemsstaterne ikke er forpligtede til at pålægge de pågældende faggrupper (selvstændige inden for de juridiske erhverv m.fl.) indberetningspligt". Den ukrænkelige tavshedspligt bevares, undtagen hvis den juridiske rådgiver selv er økonomisk kriminel. Det er ikke nok at have "grund til at tro", at hans klient "søger juridisk rådgivning med henblik på hvidvaskning af penge", det er udelukkende, når advokaten "ved", at det forholder sig således, at tavshedspligten kan brydes.
Disse spidsfindigheder ødelægger på slående vis Europa-Parlamentets nylige beslutninger hårdt, tilpasser sig CIA's metoder og tøver ikke med at gøre alle, der demonstrerer mod økonomisk kriminalitet, til kriminelle.
På trods af disse mangler har vi ikke stemt imod Lehne-betænkningen.
Betænkning af Maij-Weggen (A5-0349/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte også for denne betænkning om aktindsigt i Europa-Parlamentets dokumenter. Her må jeg fortælle, at jeg i søndags mødte en pensionist fra Bergamo, nemlig Erminia Santinelli, som er en ung og aktiv kvinde på 60 år, og hun sagde følgende til mig: "Det er sandelig nogle gode forordninger, I vedtager i Europa-Parlamentet! Det betyder måske, at også jeg endelig kan få lov til at se dokumenterne!" "Hvilke dokumenter?", spurgte jeg hende. "Dokumenterne for beregningen af min pension," svarede hun, "for jeg har endnu ikke forstået, hvordan min pension er blevet beregnet. Nu, hvor jeg får disse dokumenter, kan jeg endelig finde ud af, hvordan min pension er blevet beregnet." "Det bliver først næste gang!", sagde jeg til hende. "Foreløbig må vi nøjes med at få aktindsigt i Europa-Parlamentets dokumenter."

Bonde
. Fru Maij-Weggens betænkning om åbenhed i Parlamentets dokumenter er et fremskridt, som vi kun kan støtte. Vi har således samlet stemt for "det mindre onde", hvilket vil sige, at et lille fremskridt for mere åbenhed er bedre end ingenting. Problemet er alt det, der ikke er med. Hovedproblemet er, at Kommissionen og Rådet ikke udleverer dokumenter fra den lovforberedende fase til Parlamentet. Det er i den grad uheldigt, da det er i denne fase, borgerne har interesse i at følge med for at kunne påvirke lovgivningens indhold. Et andet problem er inddelingen af parlamentsmedlemmerne i første og anden klasses medlemmer med og uden adgang til fortrolig information. Og der er helt vanvittigt og i strid med enhver parlamentarisk tradition, at Parlamentets Budgetkontroludvalg, Ombudsmanden og EU's egen Revisionsret stadig ikke er i stand til at prøve alle bilag i Kommissionens embedsførelse.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Vi har stemt imod betænkningen om aktindsigt i Europa-Parlamentets dokumenter, for bag denne løgnagtige titel drejer det sig mindre om at udvide adgangsmulighederne end at lovgive om dem og derved give Europa-Parlamentet ret til at begrænse offentlighedens adgang.
På den ene side anerkendes hyklerisk offentlighedens ret til at få adgang til dokumenter, og på den anden side anerkender man visse dokumenters "fortrolighed".
Faktisk er der ingen grund til, at et hvilket som helst dokument, om det er fra Europa-Parlamentet eller en af de øvrige europæiske institutioner, gemmes for offentligheden. Vi er for den totale offentliggørelse af alle dokumenter, alle aftaler, alle traktater samt alle delene i alle de indlæg, der i dag er skjulte, af alle hemmeligholdte forhandlinger, af al lobbyisme, som har fået Europa-Parlamentet, Rådet eller Kommissionen til at træffe en beslutning eller udarbejde et direktiv.

Meijer
Før i tiden blev statens interesser beskyttet mod borgerne gennem hemmeligholdelse. Nu om dage får man indtryk af, at alle forvaltningsoplysninger er offentlige. Alligevel findes der temmelig mange undtagelser på grund af militære eller økonomiske interesser, og graden af offentlighed er forskellig i de forskellige EU-medlemsstater. I mellemtiden er der to fuldstændig modstridende meninger om den fremtidige offentliggørelse af oplysninger om forberedelsen af EU-beslutninger. Den ene opfattelse, som ordførerne fru Maij-Weggen og hr. Cashman giver udtryk for, er, at vi i år har gjort store fremskridt, som fører til, at der i 2002 opstår en optimal offentlighed, som alle må være tilfredse med. Den anden opfattelse, som hr. Martin og hr. Bonde giver udtryk for, og som også er udtrykt i ændringsforslagene fra De Grønne, er, at Europa-Parlamentet snarere har pålagt sig selv unødige begrænsninger gennem aftaler med Kommissionen og Rådet, og at der her i Parlamentet indtil nu desværre ikke har vist sig noget flertal for fuldstændig offentlighed. Alle synes ganske vist, at forslaget er et fremskridt, men det er først og fremmest påfaldende på grund af det, der ikke står i det. En del af Rådets og Kommissionens dokumenter afskærmes stadig fra offentligheden og Parlamentet. Jeg støtter de ændringsforslag, som vil udvide offentligheden yderligere.
Betænkning af Carnero González (A5-0346/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte også for hr. Carnero González' betænkning. Når man vælger medlemmerne af de blandede parlamentariske udvalg, er det efter min mening rigtigt at følge den samme procedure, som man anvender ved valget af de stående udvalgs medlemmer. Eftersom vi taler om, hvordan man vælger de blandede parlamentariske udvalg, vil jeg dog gerne understrege, hr. formand, at det i Europa-Parlamentet er meget vigtigt med de blandede udvalg, hvor ansøgerlandenes parlamenter deltager, eller hvor der deltager parlamenter fra lande, som vi har nære forbindelser til. Jeg ville gerne have, at Europa-Parlamentet gav disse udvalg nogle stadig større beføjelser, for det er på denne måde, at vi ser resultaterne af EU's og Europa-Parlamentets eksistens.
Betænkning af Cappato (A-0374/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, søndag den 4. november efter et vigtigt vælgermøde, som jeg holdt, og hvor jeg bl.a. talte længe om hr. Cappatos betænkning - der, som De kan se, er til stede her i salen ligesom alle de andre parlamentsmedlemmer for at høre, hvorfor jeg stemte for hans betænkning, men jeg ved, at han i virkeligheden følger mig fra fjernsynsskærmen på sit kontor - viste jeg et billede af hr. Cappato, og mange unge, pensionerede kvinder bad om at lære hr. Cappato at kende i stedet for at bede mig om min autograf, sådan som det sædvanligvis er tilfældet på store og vigtige vælgermøder, som vigtige politikere holder. "Ham vil vi lære at kende!", sagde de. "Han er en flot og meget dygtig ung mand, og vi lykønsker ham med hans betænkning. Betyder det så, at der langt om længe ikke er nogen, som får vores alder at vide? Det er denne form for beskyttelse af privatlivets fred, som vi ønsker!" "Selvfølgelig!", svarede jeg. Efter denne betænkning vil ingen få kvinders alder at vide.

Cashman
De britiske Labour-medlemmer af Den Socialdemokratiske Gruppe har stemt for nationalt valg med hensyn til, hvorvidt medlemsstaterne vil gå med til eller holde sig uden for modtagelse af uopfordrede kommercielle e-mails (UCE'er). Det var det kompromis, man nåede frem til i Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender. Revisionen af e-handelsdirektivet i 2003 vil give mulighed for at foreslå foranstaltninger baseret på erfaringen i de medlemsstater, der er gået med eller har holdt sig udenfor. Det er væsentligt, at alle nye foranstaltninger inden for e-handel bliver baseret på direkte erfaring fra alle de berørte inden for dette område, inklusive forbrugerne.
Når det gælder opbevaring af data om udveksling af informationer, mener vi, at det er nødvendigt at se på yderligere ændringsforslag ved andenbehandling.

Lulling
Vi er alle enige om, at en vis beskyttelse af privatsfæren og personrelaterede data er et af fundamenterne i et fungerende demokrati. Med de moderne kommunikationsmidler og et informationssamfund, som breder sig med rasende hast, er dette i dag vigtigere end nogensinde før.
Misforstået beskyttelse af personrelaterede data kan imidlertid også have uønskede bivirkninger. Kommissionens tekst indeholder således et forbud mod reklame-e-mails, som kunden ikke på forhånd udtrykkeligt har givet tilladelse til. Dette såkaldte opt in--princip står i grel modsætning til det princip, som også findes i direktivet om elektronisk handel, og hvorefter reklame er tilladt, medmindre forbrugeren udtrykkeligt har frabedt sig den. Denne opt out-løsning er naturligvis gratis og simpel, da man som oftest kan blive slette fra et uønsket register med et enkelt museklik. Desuden indeholder direktivet om elektronisk handel flere gennemsigtighedskonditioner, så man f.eks. for reklame-e-mails allerede i titlen skal kunne se, at der er tale om en reklame, og forbrugeren skal kunne se, hvem afsenderen er, før mailen åbnes. En e-mail, som ikke er interessant, kan altså lynhurtigt slettes med et klik på musen, uden at forbrugeren skal bruge mere tid, penge eller energi på det.
Fri rundsendelse af reklame-e-mails er desuden en velsignelse især for små og mellemstore virksomheder, som ikke har råd til dyre reklamekampagner i TV eller andre medier. Hvis man fratager dem denne lejlighed til på en billig måde at henvende sig til et bredt publikum, ville det være ensbetydende med at give de store nationale og multinationale virksomheder en endnu større konkurrencefordel.
På baggrund af disse overvejelser vil jeg stemme for den tekst, der er vedtaget i udvalget, hvad angår "uopfordrede meddelelser".

Sacrédeus
Som ved afstemningen om denne betænkning den 6. september 2001 vælger jeg nu at udtale mig mod min gruppes holdning til reglerne om e-mail-udsendelse af ikke-bestilte reklamer til forbrugerne. Reklamer via e-mail er generelt forbundet med besvær for forbrugerne, da det bl.a. tager tid at åbne og slette reklamemeddelelserne. Desuden er det forbrugerne, der skal bære omkostningerne ved at modtage og læse reklamerne. Den opdeling, der foreslås i betænkningen, mellem på den ene side reklamer via e-mail og på den anden side reklamer via SMS, fax og automatisk opringning er efter min mening desuden kunstig. Det er det samme besvær for forbrugerne, uanset hvilken metode der anvendes, og en opt in-løsning er følgelig at foretrække frem for andre metoder, da dette udgør den mest effektive beskyttelse mod ikke-bestilte reklamer.
På baggrund af betydningen af, at denne betænkning bliver vedtaget hurtigst muligt af Parlamentet, må det foreliggende kompromis dog anses for at være et antageligt, om end absolut mindre ønskværdigt alternativ. Jeg vælger derfor at støtte betænkningen ved den endelige afstemning uanset udfaldet i ovennævnte spørgsmål.
Betænkning af Turco (A5-0370/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for hr. Turcos betænkning, for jeg går ind for enhver form for samarbejde og aftale mellem alle de lande, der er med i EU. Jeg talte også om hr. Turcos betænkning på vælgermødet søndag den 4. november. Efter mødet kom mange pensionister hen til mig og stillede mig følgende spørgsmål: "Betyder det så, at vi også ender med langt om længe at få en lokal europæisk politibetjent? Vi er glade, når Europa-Parlamentet gør en indsats for at forbedre politiets aktiviteter, for her i landet har vi udelukkende politibetjente, som udskriver bøder eller anholder os. Det ville virkelig være rart med nogle flinke politibetjente!" "Dette er endnu ikke tilfældet", svarede jeg, "men jeg er sikker på, at hr. Turco går et skridt videre i sin næste betænkning, og så når vi måske også frem til dette resultat."

Blak, Lund og Thorning-Schmidt
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet har i dag stemt for denne betænkning. Vi er enige i, at EU og Europol skal bekæmpe international kriminalitet, og er derfor tilfredse med betænkningen som helhed. Vi er dog opmærksomme på, at visse ændringsforslag opfordrer til, at det retslige samarbejde og politisamarbejdet skal høre under Fællesskabets kompetence, og at dette er uforeneligt med Danmarks forbehold jf. protokollen om Danmarks stilling. Disse ændringsforslag støtter vi ikke.

Figueiredo
Under påskud af terrorbekæmpelse og de farer, der ligger i en mere usikker situation, er man i gang med at udvikle og indføre et omfattende og komplekst system, der skal begrænse frihedsrettighederne, og som kan føre til et fort Europa, hvor dette og andre initiativer om behandling af personlige oplysninger passer ind.
Eksempelvis er det for Portugal sådan, at Europol betragter det portugisiske territorium som den vigtigste vej ind i Europa, hvilket sammen med Europols udvidede beføjelser til at bekæmpe terrorisme og organiseret kriminalitet vil gøre vores land til et udvalgt aktionsfelt for dette organs retsforfølgelse og overvågning, men kun med delvis medvirken af de nationale politi- og anklagemyndigheder, og uden at det portugisiske parlament har mulighed for at udøve en effektiv demokratisk kontrol af Europols virksomhed i landet.
De nævnte projekter går ud på at sammenkoble politimyndigheder, informationssystemer og persondatabaser, uden nogen form for demokratisk kontrol, på grundlag af en restriktiv og fremmedfjendtlig indvandringspolitik og indskrænkning af individets frihedsrettigheder. Hvis der i dag ikke er demokratisk kontrol af Schengen-informationssystemet, hvordan vil det så gå med videre-givelsen af personoplysninger til tredjelande og eksterne organisationer, især styret af Europol og de amerikanske efterretningstjenester - under påskud af terrorbekæmpelse?
Europols mandat bør ikke være uden for staternes politiske rækkevidde og anklagemyndighedernes kontrol. Europols aktiviteter i det enkelte land bør fremgå af dettes efterretningstjenesters beretninger. Europol bør, hvad alle sider af dets virksomhed angår, være underlagt Domstolen og aflægge detaljeret beretning til Europa-Parlamentet. Enhver udvidelse af Europols beføjelser bør selvfølgelig forudsætte en forudgående debat i Europa-Parlamentet og i medlemsstaternes nationale parlamenter.

Titley
Jeg støtter stærkt hr. Turcos udmærkede betænkning, hvori der opfordres til at udvide Europols mandat og til, at man tilføjer andre ikke-bindende ordninger. Hvis Europols mandat bliver udvidet til at dække alvorlige former for international kriminalitet såsom kidnapning, illegal indsmugling af indvandrere og racisme, vil dette organ blive en institution med virkelige beføjelser og en, som man kan se arbejder for de europæiske borgeres interesser og sikkerhed. Desuden er det svenske forslag om at tillade, at tredjelande videregiver personlige data, de har fået fra Europol, særlig vigtigt. Det er velkendt, at kriminaliteten i det 21. århundrede ikke kender grænser, og derfor bør og kan EU ikke lade Europol virke i et vakuum. Det er derfor, det er afgørende nødvendigt, at Europol arbejder sammen med tredjelande, eftersom det kun da kan blive fuldt ud effektivt.
Betænkning af Kirkhope (A-0369/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, jeg stemte for Rådets rammeafgørelse om fælles efterforskningshold. De må undskylde min livlige fantasi, hr. formand, men når vi taler om fælles europæiske efterforskningshold, forestillede jeg mig nogle efterforskningshold bestående af kvinder, der alle er iklædt samme uniform, nemlig kvindernes fælles uniform. Og så spurgte jeg mig selv, hvem der skal gå mannequin, så vi kan give vores mening til kende, når man skal vedtage, hvilken slags uniform kvinderne fra de fælles efterforskningshold skal bære. Og hvem skal være formand for den jury, der skal overvære opvisningen af de kvindelige betjentes uniformsmodeller? Skal det måske være Dem, hr. formand? Eller fru Theorin, som er formand for Udvalget om Lige Muligheder? Men spøg til side - det, som jeg vil sige, er, at jeg er tilhænger af fælles efterforskningshold og af europæiske politibetjente, både kvindelige og mandlige.

Titley
Jeg støtter stærkt denne udmærkede Kirkhope-betænkning, der lægger op til en rammebeslutning om etablering af fælles efterforskningshold. Denne beslutning åbner vejen for fuld implementering af EU-konventionen, som opfordrer til gensidig bistand i kriminalsager. Politisamarbejde på EU-niveau er en relativt ny og original idé. Uden samarbejde om disse ting kan de enkelte medlemsstater ikke håbe at løse og bekæmpe problemerne med de nye typer af forbrydelser, som alle medlemsstaternes politistyrker nu står over for.
Herudover opfordres der i betænkningen til fælles efterforskningshold, der skal være til rådighed ikke bare for at bekæmpe narkotikahandel og handel med mennesker, men også for at beskytte mod organiseret kriminalitet. Når fælles efterforskning først rigtig kommer i gang, og medlemsstaterne fuldt ud forstår dens effektivitet, kan og bør det område, hvor den anvendes, udvides, så man medtager sådanne problemer.
Endelig er der, som det påpeges i betænkningen, en reel og værdifuld rolle for Parlamentet, når det gælder fælles politiinitiativer. Opfordringen til etablering af en slags kontrolmekanisme, hvor Rådet gøres ansvarligt over for og rapporterer til Europa-Parlamentet om effektiviteten af de fælles initiativer, vil gøre denne proces mere åben og gennemskuelig og derfor mere legitim.
Betænkning af Marinho (A-0371/2001)
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Hr. formand, jeg stemte for hr. Marinhos betænkning, fordi den indebærer en gensidig anerkendelse af retsafgørelserne og af afgørelserne om Schengen-reglernes gennemførelse. Som repræsentant for Pensionistpartiet går jeg dog ikke ind for en gensidig anerkendelse af afgørelserne. Det er nemlig ikke noget, der er med til at gøre os til europæere, for vi bør have nogle fælles retsbestemmelser, både når det gælder civilret og strafferet. Hvis vi ikke får dette, men udelukkende anerkender hinandens respektive afgørelser, vil det være et tilbageskridt for EU's konkrete opbygning. Vi får først et virkeligt velfungerende EU, når vi går væk fra de gensidige anerkendelser af afgørelserne og i stedet får nogle fælles bestemmelser, som er ens i hele EU. Så bliver det ikke nødvendigt at anerkende de andres afgørelser, eftersom den enkelte medlemsstats afgørelser vil være de samme som alle de andre medlemsstaters afgørelser.
Betænkning af Vander Taelen (A5-0351/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, som repræsentant for Pensionistpartiet, der blandt sine medlemmer tæller mange ældre og pensionister, som har meget fritid og derfor følger med i den internationale filmindustris produktioner og film - enten direkte i biograferne eller bekvemt derhjemme foran fjernsynet, som sender utroligt mange film - er jeg tilhænger af hr. Vander Taelens betænkning, hvor man ligesom Kommissionen beder om en større støtte til europæiske film. Hr. formand, jeg vil gerne understrege, hvor vigtigt det er - hvilket tydeligt fremgår af denne betænkning - at man beslutter at støtte udbredelsen af europæiske film, ikke bare i det nuværende EU, men også i fremtidens EU, nemlig i det udvidede EU, hvor også ansøgerlandene er med. Hvis vi virkelig ønsker at skabe en europæisk kultur, som er mere omfattende end den temmelig mangelfulde kultur, vi desværre har i øjeblikket, er vi så afgjort nødt til at sætte flere midler af til europæiske films udbredelse i Europa.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Forfatteren beklager i denne betænkning den stigende dominans fra den store filmproduktion i Hollywood over den europæiske filmproduktion.
Vi har ikke stemt imod denne betænkning, for vi støtter nogle af forslagene.
Vi har ikke godkendt den som helhed, for kernen i problemet er som for mange andre sektorer som f.eks. kunst og litteratur, at filmproduktion i den nuværende økonomiske sammenhæng er et simpelt produkt til markedet, og at filmindustrien som alle andre lægger under for loven om overskud.
Problemet er i modsætning til det, som denne tekst med et nationalistisk anstrøg giver udtryk for, ikke amerikansk films dominans, men de store sammenslutningers dominans både på filmmarkedet i USA - hvor uafhængige film har lige så svært ved at stå imod de store selskabers produktion som den europæiske filmproduktion - og på verdensmarkedet.
Betænkningens forfatter, der uden tvivl er tilhænger af markedsøkonomien, er imidlertid følsom over for det irrationelle og skadelige i loven om overskud for området for biograffilm. Men når det drejer sig om almindelige forbrugsvarer, mad, beklædning, lægemidler eller simpelthen arbejde, er loven om overskud ikke længere rationel, men den er helt sikkert endnu mere skadelig.

Junker
Med Vander Taelen-betænkningen gav Europa-Parlamentet udtryk for sin vilje til at støtte den europæiske filmindustri og styrke den i forhold til den markedsdominerende amerikanske konkurrence. Det er en sag, som også gruppen af SPD-medlemmer i Europa-Parlamentet går ind for. Derfor har den stemt for betænkningen, selv om den har store betænkeligheder ved de udtalelser, der er indeholdt i punkt 7. Her forsøger man, løsrevet fra den spæde debat om revision af direktivet "Fjernsyn uden grænser", på et punkt at presse ændringsprojektet i en bestemt retning, som indholdmæssigt og juridisk i højeste grad er betænkelig. Kultur- og dermed radiosuveræniteten er alene underlagt medlemsstaterne. Punkt 7 ville i praksis betyde et væsentligt indgreb i både de offentligretlige og de private radiostationers programautonomi. Desuden ville man overtræde den nationale organisationskompetence for den offentligretlige radio, som er forankret i protokollen til Amsterdam-traktaten. Det er ikke en udvidelse af protektionistiske foranstaltninger, der afgør, om europæiske audiovisuelle produkter har succes eller ej, det er deres markeds- og konkurrenceevne.
Det er utvivlsomt en strukturel svaghed, at europæiske audiovisuelle værker kun i undtagelsestilfælde forlader fremstillingslandets grænser. Det må derfor absolut overvejes, om der kan findes incitamenter for at markedsføre europæiske film fra andre lande. De foranstaltninger, der er beskrevet i punkt 7, går imidlertid den forkerte vej.

Sacrédeus
Den europæiske filmindustri har problemer med at udbrede sine film i det omfang, vi måske kunne tænke os. Betænkningens forslag løser dog ikke disse problemer. De bygger på den fejlagtige tro, at øget stats- og EU-støtte kan gøre en industri konkurrencedygtig. De har desuden ingen respekt for forbrugernes frie valg. Man vil også pålægge Den Europæiske Investeringsbank en ekstra udgiftspost i forhold til dens primære opgaver.
Hvis tv-selskaber tvinges til at tilpasse deres virksomhed for at støtte europæiske film, betyder det en indskrænkning af deres frihed. Man kan også spørge sig selv, om det er rimeligt, at europæiske skoler skal pålægges at støtte filmindustrien i deres undervisning.
Af disse grunde har jeg valgt at stemme mod betænkningen.
Betænkning af Maat (A5-0347/2001)

Ebner
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at jeg stemte for denne betænkning på grund af min overbevisning, for jeg håber, at vi herved efterkommer befolkningens, producenternes og alle forbrugernes ønsker på en passende måde. Efter min mening var det forkert af os, at vi ikke gennemførte og kontrollerede det eksisterende direktiv på en ordentlig måde førhen. Transport af dyr er efter min mening et meget vigtigt spørgsmål, og jeg tror, at det er et spørgsmål, som vi alle sammen er lydhøre over for. Det er ikke længere blot et økonomisk spørgsmål, men er også blevet et etisk spørgsmål. Derfor glæder jeg mig over, at både regionaliseringen og kontrollen øges, og jeg håber også, at tilskuddet til eksporten af levende dyr bliver afskaffet og ikke fortsætter på samme måde som tidligere.

Fatuzzo
Hr. formand, hvordan kan man gøre andet end stemme for denne betænkning om beskyttelse af dyr, der ganske vist ofte er beregnet på at ende deres dage, men som i det mindste under transporten bør behandles som levende væsener, der fortjener vores respekt og beskyttelse, sådan som hr. Ebner så rigtigt sagde lige før? Jeg vil dog gerne spørge Dem om, hr. formand, hvornår vi begynder at beskæftige os med Bukarests hunde. Det er også dyr, hr. formand, og derfor kan jeg ved denne lejlighed ikke lade være med at minde om, at Bukarests herreløse hunde, som burde indfanges og steriliseres, i stedet uhæmmet jages af borgerne, som får en præmie for hver hund, de har slået ihjel, og hvis kadaver de indleverer til borgmesteren. Efter min mening er Bukarests borgmester et større kadaver end de stakkels hunde, der slås ihjel i byen. Jeg håber, at vi også vil gøre noget ved dette en dag.

Formanden
Hr. Fatuzzo, De må huske at fortælle os, hvad Bukarests borgmester siger, når han læser Deres stemmeforklaring.

Maes
Dyr er ingen produkter. Det er levende væsener, hvis velfærd man skal stræbe efter. I betragtning af det omfattende misbrug ved transport af slagtedyr over lange afstande bør denne transport afskaffes. Så vidt er vi endnu ikke kommet, selv om Kommissionens foranstaltninger går i den rigtige retning med en begrænsning til maksimalt 500 km og otte timer. Også risiciene for spredning af dyresygdomme vil reduceres. Derfor har vi godkendt betænkningen.
Indtil nu har Kommissionen snarere fremmet denne transport over lange afstande med sin subsidiepolitik. Også den politik, som førte til, at små slagterier forsvandt, også i afsidesliggende områder, har overordentlig skadelige konsekvenser. Denne politik skal således hurtigst muligt ændres. Meget vil afhænge af politikken i de medlemsstater, som hidtil har udvist stor forsømmelighed, bl.a. ved at føre utilstrækkelig kontrol med anvendelsen af direktiverne om dyrevelfærd.

Meijer
Transport ad landevej er i årenes løb hele tiden blevet relativt billigere. Derved slæbes alle mulige varer konstant over lange afstande frem og tilbage til steder, hvor råstofferne eller arbejdet er billigt eller det forventede udbytte størst. Det er så meget desto værre, når det drejer sig om levende væsener. Således transporteres kasserede arbejdsheste fra Østeuropa i massevis til Vesteuropa for at blive slagtet her. Under denne transport brækker de knogler, de får hverken foder eller vand, og kvægsygdomme spredes hurtigt over hele Europa. Fordi et politisk flertal vil beskytte de involverede erhvervsdrivende og transportvirksomheders interesser, har adskillige andragender i de forløbne år ikke kunnet føre til forbedring. For næsten et år siden svarede Kommissionen mig, at løsningen består i forbedring af ventilationen i køretøjerne til transport af dyr. Jeg er bange for, at heller ikke denne ikke-lovgivende høring om de erfaringer, der er gjort ved gennemførelsen af de eksisterende direktiver, virkelig vil løse problemet. Alligevel betyder hr. Maats forslag om at begrænse transporten med henblik på slagtning eller opfedning til otte timer eller 500 km, at straffe overtrædelser strengere, at genåbne de på grund af EU-lovgivning lukkede mindre regionale slagterier og at afskaffe eksportsubsidier til levende slagtekvæg et nødvendigt fremskridt.

Raschhofer
Manglerne i den nuværende landbrugspolitik er indlysende. Det eksisterende system er en støtte til dyretransporter. Denne handel er til dels virkelig absurd. Spanien, eksempelvis, importerer får til slagtning fra Det Forenede Kongerige og eksporterer samtidig får til slagtning i Grækenland.
Målet må være at afskaffe støtten til transport af levende dyr. Det er i længden uacceptabelt, at de oven i købet bliver støttet med EU-midler.
Den eneste mulighed for at sætte en stopper for fjerntransport af levende dyr er nemlig at regionalisere landbrugspolitikken. Devisen må være at producere på markedet for markedet. Desuden vil det være et effektivt modtræk mod risikoen for smittespredning.

Titley
Jeg støtter stærkt hr. Maats udmærkede betænkning, der evaluerer 1995-direktivet om beskyttelse af dyr under lange rejser. Betænkningen er afbalanceret og fair, i og med at den erkender den mulige negative rolle, som EU-lovgivningen spillede i begyndelsen. Heri blev der opfordret til lukning af mange små slagtehuse, og dette gjorde transport af dyr mere nødvendig og mere udbredt. Den peger også på den nuværende beklagelige situation, hvor bestemmelserne i 1995-direktivet ofte bliver krænket, og hvor nogle medlemsstater undlader at implementere den eksisterende lovgivning. Opfordringen til forøget beskyttelse af dyr under transport er både nødvendig og værdifuld. Som det nævnes i betænkningen, bør dette kunne gennemtvinges juridisk, sådan at de lande, der undlader at rette sig efter reglerne, får en bøde. Det vil virke som reel og konkret afskrækkelse fra at overtræde lovgivningen. Ud over efterlysningen af en øget og strengere lovgivning på dette område stilles der forslag om praktiske foranstaltninger såsom fremme af åbningen af små slagtehuse.
Endelig opfordres der i denne betænkning til, at strammere foranstaltninger også skal kunne indføres i tredjelande. Det er et både positivt og væsentligt fremskridt, eftersom medlemsstaterne importerer levende kreaturer fra tredjelande, og det vil modvirke formålet, hvis disse skærpede regler kun gælder inden for EU uden hensyn til unfair praksis uden for dets grænser.
Betænkning af Langen (A5-0361/2001)

Berthu
Kommissionens meddelelse af 20. september 2000 om forsyningspligtydelserne i Europa gør dens holdning om at være opmærksom på de seneste ændringer i Domstolens retspraksis aktuel samt på statschefernes velvilje, der er blevet udtrykt på de forskellige europæiske Råd (særligt i Amsterdam og Nice), til at fremme en større respekt for specificiteterne i de offentlige tjenesteydelser.
Denne nye meddelelse forsøger dog alligevel at skubbe os ind i et farligt maskineri. Kommissionen foreslår tilsyneladende fuld af gode hensigter at fastsætte begrænsninger for de offentlige tjenesteydelser og konkurrencereglerne, at give undtagelser for offentlige tilskud til aktiviteter af almen økonomisk interesse, at iværksætte systemer med evaluering af de offentlige tjenesteydelser osv. Faktisk opfører den sig, som om traktatens artikler om konkurrence var gældende overalt, og som om det var den, der af velvilje skulle afgøre, hvor den ville afgrænse anvendelsesområdet. Den placerer sig altså som dommer. Men ifølge traktaten har den overhovedet ingen beføjelse til dette.
Hvis Rom-traktaten kun tilfældigt nævner de offentlige tjenester, så er det faktisk, fordi det for dens stiftere var naturligt, at disse ikke henhørte under de europæiske beføjelser. Selv § 16 i traktaten om Den Europæiske Union, der er indført i Amsterdam-traktaten, ændrer ikke denne holdning.
Vi bør derfor være meget opmærksomme på Kommissionens imperialistiske forsøg. Særligt på det franske memorandum af 27. juli 2001, som selv om det er fyldt med gode intentioner, synes at havne i fælden, da det foreslår udarbejdelsen af et rammedirektiv, der fastsætter målene for tjenesteydelser af almen økonomisk interesse, samt de friheder og forpligtelser for medlemsstaterne, som vedrører dem. Faktisk drejer det sig mere om en europæisk tekst, der er underlagt europæiske fortolkninger og bedømmelser.
Vi har reelt kun brug for en ny paragraf i traktaten, som kan bekræfte det indlysende, nemlig medlemsstaterne suveræne ret til selv at fastsætte og udforme de offentlige tjenester, hvad enten det drejer sig om almindelige tjenesteydelser eller om ydelser af økonomisk interesse.

Esclopé
Vi kan ikke støtte en betænkning, der sætter os som observatører. Alt for mange ændringsforslag, der kunne være et tegn på en ændring i tendensen og synsvinklen, som vi har udtrykt i vores ændringsforslag 59, er ikke blevet vedtaget i dag.
Ved at overlade de offentlige tjenester til konkurrencereglernes nåde, truer vi alvorligt egnsudviklingen og den sociale sammenhørighed i vores lande. Denne tilbagegang for brugerne sker på bekostning af subsidiaritetsprincippet, som alle vores dokumenter ellers lægger vægt på.
Dette nye skridt er en mulighed, som Europa-Parlamentet har forspildt, for at vise, at det lytter til borgerne. Vi fortsætter for vores vedkommende med at forsvare os, så Det Europæiske Råd i Laeken bliver en anledning til et saliggørende skridt.

Krivine og Vachetta
Regeringerne besluttede på Det Europæiske Råd i Lissabon i marts 2000, at "sætte mere skub i liberaliseringen på områder som gas, elektricitet, posttjenester og transport". Kommissionen og Europa-Parlamentet tager ved Langen-betænkningen del i denne kommercialisering af opfyldelsen af borgernes elementære sociale behov og styrker derved markedernes diktatur i vores samfund.
Men alle ved, at de liberaliseringer, der allerede er gennemført, ikke har medført de beregnede produktivitetsfordele, at opløsningen af de offentlige tjenesteydelser har forringet kvaliteten af tjenesterne og sikkerheden, at den gradvise og kontrollerede åbning af markedet for lønmodtagerne har givet sig udslag i nedskæring af antallet af arbejdspladser og en meget større usikkerhed i arbejdet og i forbindelse med egnsplanlægningen ved udvikling af skævheder. Og er dette EU's europæiske samfundsmodel?
Det er nødvendigt for os at stoppe liberaliseringsprocessen og igen at tilpasse de offentlige tjenesteydelser ved at fjerne dem fra markederne.
Med hensyn til liberalisering af forsyningspligtydelserne er vi imod en harmonisering af de offentlige tjenester på europæisk plan og mod oprettelsen af offentlige eurotjenesteydelser inden for rammerne af de fælles politikker af almen interesse, via offentlige selskaber, der forener brugerne og lønmodtagerne, indfører lange udsigter og opfordrer til de mest avancerede teknikker. På grund af dette forslag afviser vi Langen-betænkningen.

Maaten
ELDR-Gruppen stemte imod ved den endelige afstemning om Langen-betænkningen, fordi dens medlemmer ikke er overbeviste om, at et rammedirektiv om forsyningspligtydelser er en god idé. I det mindste vil vi gerne afvente Kommissionens overvejelser af det ønskelige og gennemførlige i at få et rammedirektiv om forsyningspligtydelser, før vi insisterer på et sådant forslag.
En anden grund til, at vi stemte imod, er den tvetydige ordlyd om nødvendigheden af at holde sig til Lissabon-aftalen. Vi fandt, at teksten var for udvandet (f.eks. med hensyn til de afstemninger, der har berøring med punkt 33).
De Liberale synes også, at betænkningen ved ændringsforslaget, både på udvalgsplan og i plenum, var blevet for lang, selvmodsigende og usammenhængende, og at den desværre derfor ikke længere tilførte debatten om forsyningspligtydelser noget af værdi.

Patakis
De forsyningspligtige virksomheder, hvis rolle det må være at tilbyde de bedst mulige ydelser til hele befolkningen, lægges i hænderne på private, profithungrende forretningsmænd, som vil gøre de sociale goder til en handelsvare for at opnå så stor en fortjeneste som muligt inden for rammerne af den såkaldte frie markedsøkonomi. Det er EU's mål at anbefale en intensivering af den liberalisering, der allerede er begyndt inden for transport-, elektricitets-, naturgas-, postservice- og vandforsyningsområdet.
Når man hævder, at den økonomiske konkurrenceevne på denne måde vil blive forbedret, er det blot et påskud for at træffe disse folkefjendske valg. Man overser helt kvaliteten af ydelserne og det faktum, at efter deres liberalisering vil en del af befolkningen været forhindret i at få adgang til disse sociale goder, eftersom den ikke kan leve op til de økonomiske krav hos de selskaber, der overtager ledelsen af dem.
Et vigtigt formål med liberaliseringen er at overlade ydelserne til privatkapitalen, for at den kan opnå fortjeneste. Følgerne vil blive negative for arbejderne både på grund af prisstigninger på de ydelser, de kan få, og især også på grund af de bølger af fyringer og den ændring af deres arbejdsforhold med elastiske former for arbejde, der følger i kølvandet på privatiseringerne.
Erfaringerne fra de hidtidige markedsliberaliseringer og privatiseringer i Europa og andre lande viser klart, at kvaliteten i ydelserne falder, priserne stiger, samtidig med at antallet af de tilknyttede arbejdspladser formindskes betydeligt, sådan som Beskæftigelsesudvalget selv indrømmer i sin udtalelse.
I Grækenland f.eks. har privatiseringen af OTE (det græske teleselskab) og mobiltelefonitjenesten mere end tidoblet priserne for lokale og landsdækkende opkald og hundreddoblet de private forretningsmænds fortjenester. I stedet for den kulturelle opblomstring, man havde forventet, er der ved privatiseringen af fjernsynet og radioen opstået institutioner med subkultur, fordrejning, desorientering og manipulation.
Ud over den vigtige rolle, som de forsyningspligtige virksomheder spiller for de enkelte landes økonomi, spiller de også en vigtig, strategisk rolle i forbindelse med de enkelte landes sikkerhed og selvstændighed, specielt i perioder med økonomiske kriser eller lignende.
Vi er modstandere af enhver form for privatisering og mener, at de virksomheder, der allerede er blevet privatiseret, skal gives tilbage til det offentlige. De skal forbedres og moderniseres, så de kan tilbyde billige og kvalitative ydelser med det perspektiv, at de bliver stillet i arbejderklassens tjeneste og bliver en løftestang for en folkelig økonomi.
Derfor vil vi stemme imod betænkningen.

Indgåelse af kontrakter inden for personbefordring
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0364/2001) af Meijer for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om medlemsstaternes håndtering af krav vedrørende offentlig trafikbetjening og indgåelse af kontrakter om offentlig trafikbetjening inden for personbefordring med jernbane og ad vej og indre vandveje (KOM(2000) 7 - C5-0326/2000 - 2000/0212(COD)).

Meijer
Hr. formand, mange private virksomheder har trukket sig ud af den offentlige transport, siden denne er blevet vedvarende tabgivende på grund af den massive udbredelse af bilen. Denne sektor, der er nødvendig for tilgængeligheden, miljøet og begrænsningen af presset på de offentlige arealer, kan ikke fortsætte med at eksistere uden omfattende finansiel støtte fra det offentlige. Ligesom undervisning og velfærdsforanstaltninger er denne transport snarere en væsentlig opgave for det offentlige end en del af markedet. Desværre er rygtet om, at EU forpligter sig til privatisering og konkurrence, i en række medlemsstater i mange år gået forud for denne forordning.
Da jeg for et år siden blev udnævnt til ordfører, blev der kraftigt opfordret til, at førstebehandlingen skulle finde sted allerede i første halvår af 2001 under det svenske formandskab i Rådet. Hvis jeg havde givet efter, ville det have været umuligt at føre mere end 100 orienterende samtaler med organisationer såsom nationale foreninger af kommuner, fagforeninger og forskellige slags transportvirksomheder. Af disse samtaler fremgik det, at der er stærkt modstridende interesser og opfattelser.
I de enkelte medlemsstater og i de enkelte områder er den offentlige transport reguleret meget forskelligt. Navnlig i tætbefolkede byområder og med henblik på togforbindelser er der brugt mange offentlige midler på at opkøbe gamle private virksomheder, som det ikke lykkedes at tilbyde tilstrækkelig offentlig transport. Derimod er mange små rutebilvirksomheder, som kører nogle ruter i tyndt befolkede landdistrikter, i mellemtiden opkøbt af store, hurtigt voksende busselskaber, som opererer i forskellige lande. Hvis Kommissionen mener, at tilkendelsen af kontrakter for transportområder til sådanne virksomheder ikke bør bero på nepotisme eller på juridiske afgørelser, men på objektive normer og offentlighed, vinder dette udgangspunkt stort bifald her i Parlamentet, også fra ordførerens side. Den hjælper dermed de områder, hvor de kommunale eller regionale myndigheder gerne vil udbyde deres offentlige transport i underentreprise, med brugbare regler til at vælge mellem nogle store selskaber såsom Arriva, Vivendi eller Deutsche Bahn.
Desværre omfatter Kommissionens forslag samme udbudsforpligtelse også for områder, hvor man på grundlag af erfaringer i praksis foretrækker, at ens eget offentlige selskab fortsætter med at eksistere, eller at en kontrakt, der har eksisteret længe med en lille privat virksomhed, fortsætter. Netop denne krænkelse af valgfriheden gør Kommissionens forslag yderst omstridt. Det er først og fremmest en gennemgribende ændring for Belgien, Luxembourg, Frankrig, Tyskland og Østrig. Men også i Nederlandene, som lå i spidsen med privatisering og liberalisering, viser ulemperne ved et desorganiseret jernbaneselskab og ved en forsinket vækst inden for den offentlige transport i tætbefolkede byområder sig nu.
For alle myndigheder gælder, at de værdsættes af folk, hvis de hjælper med at løse problemer, og at de skældes ud, hvis de forårsager unødige problemer. Europæisk lovgivning kan være nyttig, hvis den yder et uundværligt bidrag til løsningen af vores fælles og grænseoverskridende problemer. Centralistisk indblanding, der griber stærkt ind i kommunal og regional politik, hører bestemt ikke ind under dette. Ingen vil være tilfreds, hvis en sådan indgriben snart viser sig at føre til mindre offentlig service, højere brugerpriser, dårligere arbejdssituationer, hindring af nye sporvognslinjer, ophør af gratis bybefordring, et monopols overmagt og udhuling af demokratisk kontrol. Den obligatoriske indførelse af konkurrence betyder i dette tilfælde ikke, at der opstår et almindeligt marked, men at man tilskynder til en kamp om at opnå offentlige subsidier til vedvarende tabgivende virksomheder, som vil overtage det offentliges opgaver.
Ifølge mange eksperter betyder indførelsen af en udbudsforpligtelse for personbefordring med jernbane og ad vej og indre vandveje en overskridelse af EU's beføjelser. Gennem denne forpligtelse underordnes betydningen af de offentlige tjenesteydelser og brugernes velfærd forsøgene på at spare på arbejdsudgifterne. Hvis dette emne for en forordning skulle blive godkendt uændret, ville det betyde en ordning, der får mange små virksomheder, herunder næsten alle offentlige selskaber, til at uddø. Ganske vist har også det kommunale sporvognsselskab eller det lokale rutebilselskab lov at deltage i udbuddet, men sådanne virksomheder går konkurs, så snart de på et eller andet tidspunkt taber et udbud. Kun store kapitalstærke virksomheder med mange og forskellige transportområder kan overleve i det lange løb i et sådant system. Netop dette centrale punkt vedrørende udbudsforpligtelsen for al offentlig transport kritiseres. Den 10. oktober viste det sig, at et flertal i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme i hovedtræk støttede det, som jeg har foreslået, eller det, som hr. Piecyk og andre har udviklet som varianter dertil. Sporvogn, metro og korte busruter forbliver uden for forpligtelsen, mens arbejde og miljø beskyttes bedre. Hvis plenarforsamlingen følger samme kurs, forhindrer det megen uro og mange ærgrelser.

Bradbourn
Hr. formand, det er med særlig fornøjelse, at jeg bidrager til debatten om en meget vigtig betænkning, der drejer sig om åbning af markedet for konkurrence inden for afgørende dele af vores offentlige sektor.
Retsudvalget mente, at de væsentlige elementer i forslagene var fornuftige, men var uenig om et antal centrale spørgsmål. For det første dispenseres der i nogle af de stillede ændringsforslag fra, hvad der kaldes det integrerede transportsystem, men vi ved alle, at transport, og i særdeleshed integreret transport, har at gøre med organisation og ikke med ejerskab. Det ville bare være protektionisme ad bagdøren.
For det andet var der bekymring for, at nogle af forslagene ville give mulighed for, at sektorer, der havde fået dispensation fra bestemmelserne for de dele af transportindustrien, der f.eks. i mit eget lands tilfælde allerede er liberaliserede, ville kunne afgive unfair bud. For det tredje levede minimumsbestemmelserne ikke op til et realistisk niveau for muliggørelse af konkurrence på det åbne marked. Endelig var der bekymring for, at omfanget af de offentlige subsidier, der skulle tages hensyn til ved indgåelse af kontrakter, ikke ville muliggøre opretholdelsen af socialt nødvendige ruter eller give tilstrækkelig anerkendelse af tilskud til billetpriser, f.eks. for mindrebegunstigede såsom ældre og handicappede.
Den betænkning, som endelig blev færdiggjort, afhjælper i nogen grad disse problemer. Men jeg frygter, at nogle af de ændringsforslag, der er medtaget i den endelige betænkning, også vil indføre fremmede og ikke-kommercielle overvejelser i det, der burde være et helt åbent og gennemskueligt konkurrencesystem inden for EU. F.eks. er de spørgsmål, der allerede er nævnt i forbindelse med miljøet og socialpolitikken, ikke i sig selv relevante for afgivelsen af bud på kontrakter, men det bør der tages højde for under en særlig lovgivning. Det er derfor, jeg henleder Deres opmærksomhed på disse spørgsmål, og det er derfor, denne betænkning kun kan ses som et første skridt i retning af liberalisering af markedet på dette område og ikke som et mål i sig selv.

Jonckheer
rådgivende ordfører for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. (FR) Hr. formand, jeg kan sige, at Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål, der er rådgivende udvalg, i det store og hele har støttet Kommissionens forslag.
Kommissionen har i en række ændringsforslag, der er blevet overdraget til Transportudvalget, sørget for at forlænge løbetiden for de kontrakter, som aktørerne inden for åbent udbud arbejder under.
Den har ligeledes stillet en række ændringsforslag, der sigter mod at øge indholdet i de driftskontrakter, der er forudsat i Kommissionens forordning, særligt når det drejer sig om det sociale område.
Og endelig støtter Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål idéen om, at målene for en bæredygtig transport bliver taget i betragtning i forbindelse med driftskontrakterne, og at de ansvarlige myndigheder tager behørigt hensyn til dette særligt i forbindelse med tilslutning og interoperabilitet mellem bustransport, som navnlig er mål for vores diskussion, og de øvrige transportformer.
Udvalget beklager ikke desto mindre, at dette forslag til forordning blev stillet, inden det var blevet diskuteret, for vedrørende jernbanerne og den anden jernbanepakke på den ene side og forsyningspligtydelserne, som vi har forhandlet om i formiddag, på den anden side er det klart, at det ville være mere logisk på forhånd at vedtage et rammedirektiv for forsyningspligtydelserne inden en forhandling om disse ydelser enkeltvis direktiv for direktiv.

Schmitt, Ingo
Hr. formand, hr. Meijer, lad mig begynde med at sige, at jeg virkelig vil sige Dem tak, fordi jeg ved, hvor engageret De har forsøgt at få hold på dette emne, og hvor mange samtaler De har ført for at stille et forslag. Hvad selve sagen angår, må jeg imidlertid sige, at jeg i store dele desværre ikke kan følge Deres forslag. Alt det, vi diskuterer i dag, er jo i princippet ikke noget nyt.
Da forordningen i sommeren 2000 endelig kom fra Kommissionen og nåede Parlamentet, og de første samtaler med fagforeninger, repræsentanter for de kommunale trafikvirksomheder og repræsentanter for brancheorganisationer var kommet i gang, stod det klart for alle, at der ville blive en kontrolleret konkurrence. Det har man indstillet sig på gennem flere år, og spørgsmålet var nu kun, hvor lang løbetid de fremtidige kontrakter skulle have, hvornår forordningen skulle træde i kraft, altså hvornår de første licitationer og ordretildelinger virkelig ville finde sted. Derudover drejede det sig om, hvilke undtagelser der skulle være fra licitationspligten. Alt dette spillede en rolle ligesom det ofte gentagne spørgsmål om social dumping, det vil sige risikoen for, at licitationerne ville betyde, at der ville blive ansat særligt billig arbejdskraft.
Der var konsensus. Vi ønsker en kontrolleret konkurrence, som i øvrigt ikke er nogen privatisering. Det bliver hele tiden forvekslet. Det er jo ikke automatisk forbundet med en privatisering. Det er kun forbundet med, at det ikke længere automatisk er sådan, at kommunale trafikselskaber uden at skulle stille op til konkurrencen fortsat skal nyde godt af store tilskud fra delstaten, staten eller kommunen, fremover skal der være licitationspligt på dette felt. Vi ved jo alle, at de kommunale trafikselskaber - og det ved disse virksomheder også - i princippet tilbyder deres produkt for dyrt. Det skyldes, at fagforeningerne i de seneste årtier netop inden for den offentlige service har været meget dygtige til at føre overenskomstforhandlinger. Ethvert barn ved, at personaleudgifterne inden for privat busdrift - for nu at tage det som eksempel - ligger omkring 35-40% under udgifterne i offentligt regi. Konkurrencen åbner også mulighed for, at vi fremover ville være i stand til at indkøbe trafikale ydelser til en billigere pris, uden at en kommune kan løbe fra sit ansvar i denne forbindelse. Det er jo ikke sådan, at de bliver privatiseret. Det er fortsat en statslig instans, som skal sørge for, at der findes en offentlig trafikbetjening. Jeg kan se en chance for, at man, når man kan købe trafikbetjening billigere, med de ressourcer, som man sparer, kan indkøbe mere trafikbetjening og dermed skabe en mere attraktiv offentlig nærtrafik, og at man kan opnå alt det, der er blevet sagt forud, nemlig at gøre den offentlige trafik så attraktiv, at flere mennesker vil benytte den.
Nu er der efter denne lange forhistorie efter min mening nærmest sket en katastrofe, fordi hr. Meijer åbenbart ikke rigtig vidste, hvad retning han skulle gå i, og derfor foreslog valgfrihed, så den ansvarlige for opgaven - altså delstaten eller kommunen - fremover selv kan afgøre, om man vil udskrive en licitation eller ej. Jeg siger på forhånd, at hvis denne valgfrihed, som nu på grundlag af ændringsforslag 61 skal indføres i forslaget med artikel 7, litra a), bliver til virkelighed, så bliver der ingen konkurrence, fordi presset på de kommunale politikere fra trafikselskaber, fagforeninger og brancheorganisationer vil være så stort, at man ikke vil kunne modstå det, og man vil fortsætte med at tildele ordren automatisk.
Derfor, mine damer og herrer - og der er mange detaljer, vi kan diskutere i denne forbindelse - har jeg en inderlig bøn til Dem, nemlig at De endnu en gang nøje overvejer Deres stillingtagen i morgen og undlader at stemme for ændringsforslag 61, så der fortsat kan være licitationspligt med undtagelser for landområder, hvor der er tale om lave beløb, men lad os gå i samme retning, når det gælder de store linjer.

Piecyk
Hr. formand, det vil næppe overraske Dem, at jeg har lige den modsatte opfattelse af hr. Schmitt. Det er rigtigt, at vi har brug for en europæisk retlig ramme for den offentlige nærtrafik, fordi der er retsusikkerhed, og markedsåbningen allerede eksisterer. Spørgsmålet er imidlertid, hvor tæt på borgeren Europa skal afgøre noget. Efter min opfattelse ligger ansvaret for den offentlige nærtrafik i første omgang hos kommunerne, og der skal det også blive. Kommunerne skal selv afgøre, om de vil drive den offentlige nærtrafik med egne selskaber og så også kunne gøre det.
Det er også klart, at hvis man siger, det gør vi selv, så må man heller ikke deltage i konkurrencen andre steder. Jeg takker hr. Meijer for, at han har fulgt denne grundtanke - med en vis stædighed, hvis jeg må udtrykke det sådan - for denne sag om den kommunale selvbestemmelse er et vigtigt punkt.
Det andet punkt er, at dér, hvor der er konkurrence inden for den offentlige nærtrafik, må den føre til løn- og social dumping. Kære Ingo Schmitt, en buschauffør i linjetrafik tjener ikke nogen herregård, i Tyskland får han lige akkurat 200 D-mark over socialhjælpen. Derfor skal de sociale standarder bevares, også selv om operatøren udskiftes.
Det tredje punkt er, at i mange medlemsstater drives den offentlige personbefordring i landområderne af små middelstandsvirksomheder. De må ikke bare fortrænges fra markedet, tværtimod. Jeg synes også, de skal have en chance ved direkte ordretildeling af linjer eller net på markedet. I nogle regioner i Tyskland er det i hvert fald sådan, at skolebustrafikken udgør næsten 90% af den offentlige nærtrafik, og også her må den direkte ordretildeling have en stærkere rolle. Jeg tror, vi er enige om, at Kommissionens frister er for korte, både for kontrakterne og for overgangen, og at vi her i fællesskab har arbejdet for en forlængelse. Hvad de andre ting angår, har vi nu engang forskellige opfattelser, og jeg tror i modsætning til hr. Schmitt ikke, at der vil ske nogen katastrofe i morgen, men at vi vil træffe en meget lokal beslutning om den offentlige nærtrafik til gavn for kommunerne.

Pohjamo
Hr. formand, først vil jeg gerne takke hr. Meijer for udarbejdelsen af betænkningen. Han har udført et stort arbejde i denne komplicerede sag. Under udviklingen af den offentlige befordring må man holde sig den rejsendes interesser for øje. Man må gøre den til en så attraktiv mulighed, at flere foretrækker den kollektive trafik. Dette understreges specielt i byerne, hvor man må finde midler til at løse de belastninger, der medfører miljøproblemer og trafikpropper.
Indgåelse af kontrakter inden for personbefordring er den rette fremgangsmåde, når kontrakterne følges op med offentlig støtte. Ved en kombination af åben og kontrolleret konkurrence kan man opnå en større effektivitet og en bedre service. Vi har bestemt behov for konkurrence også på dette område. I forbindelse med gennemførelsen skal der være et vist spillerum, således at man kan bevare eksisterende, velfungerende modeller i medlemslandene. I mit hjemland er eksempler på sådanne vellykkede løsninger licenssystemet inden for transportmidler i rutedrift og by- og regionalbilletterne. Dette støttes af ændringsforslaget til artikel 3, litra c. Formålet med det er at forhindre, at der opstår lokale og regionale monopoler, samt at fremme konkurrencen overalt, hvor det er muligt. Målet er også at sikre velfungerende offentlige transportsystemer i lande med spredt befolkning, hvor afstandene er store.
Også hensynet til transportsikkerhed og nedbringelse af antallet af ulykker taler for en favorisering af den offentlige transport. For at man kan nå disse mål, kræves der fleksibilitet i lovgivningen. Der skal være mulighed for at vælge de bedst egnede løsninger til de forskellige forhold og det respektive handlingsmiljø. Løsningerne skal være praktisk gennemførlige, og de skal gennemføres i samarbejde med de lokale og regionale operatører.

Schroedter
Hr. formand, det centrale problem i Kommissionens forslag er, at den offentlige nærtrafik alene underordnes målet "fri konkurrence". Det vil der være nogle her i Parlamentet, som finder positivt, jeg mener, det er et totalt fejlgreb.
Den offentlige nærtrafik skal i første omgang underordnes nogle trafikpolitiske målsætninger. Det er også et europæisk spørgsmål, nemlig hvordan man gennem den offentlige nærtrafiks service kan forbedre mobiliteten for alle borgere, også for de mennesker, som ikke har noget alternativ til den offentlige nærtrafik, som ikke har nogen bil, f.eks. skoleelever, familier med mange børn, pensionister, handicappede, mennesker med beskedne indkomster. Derfor er det det øverste mål for den offentlige nærtrafik at sikre en bæredygtig basismobilitet i overensstemmelse med by- og regionsplanlægningen. Det kan man opnå på meget forskellige måder på grundlag af den specifikke lokale situation. Derfor er det fortsat uforståeligt for mig, hvorfor Kommissionen har valgt en forordning og ikke de muligheder, som findes i et direktiv, da dette dog er et typisk tilfælde af subsidiaritetsprincippet.
Desuden undrer det mig, hvorfor Kommissionen også her vælger en forordning, samtidig med at den udsender en hvidbog om styreformer i EU. I denne hvidbog vil Kommissionen styrke den lokale selvforvaltning, og her griber den ind i den. Derfor spørger jeg, hvordan man med en sådan forordning kan realisere princippet om styreformer i EU med henblik på at styrke den kommunale selvforvaltning.
Til sidst vil jeg endnu en gang nævne spørgsmålet om licitation. Naturligvis skal der være licitationer. Men i disse licitationer skal for det første trafikpolitiske mål, for det andet miljøpolitiske mål og for det tredje socialpolitiske mål stå i centrum, og de bør føre til størst mulig mobilitet for vores vælgere.

Markov
Hr. formand, betænkningen fra min gruppekollega Erik Meijer er af allerstørste interesse, for den berører et af de grundlæggende spørgsmål i den offentlige forsyningspligt, nemlig at sikre borgernes mobilitet i deres direkte omgivelser. Denne grundlæggende rettighed for borgerne er hidtil overvejende blevet garanteret af offentlige instanser og de selskaber, de har sat til at udføre opgaven. Da den offentlige nærtrafik som oftest ikke er rentabel, subsidieres ydelserne af de lokale myndigheder. Det betyder naturligvis, at den offentlige nærtrafik på markedet også bliver interessant for de private udbydere. Alene i Tyskland har markedet for offentlig nærtrafik en værdi på ca. 30 milliarder D-mark.
Med oprettelsen af det indre marked og fremkomsten af internationale udbydere af offentlig nærtrafik opstår konflikten mellem den hidtidige praksis med direkte ordretildeling af transportordrer til lokale serviceudbydere og internationale firmaer. Kommissionen foreslår derfor at give konkurrencebestemmelserne forrang frem for den offentlige interesse og fastsætte en obligatorisk generel licitationspligt. Denne fremgangsmåde sætter ordføreren spørgsmålstegn ved, efter min mening med rette. Han giver de lokale myndigheder ret til selv at træffe afgørelse om tildelingsprincipperne. Det er demokrati og subsidiaritetsprincip. EU må ikke gribe ind i lokale og regionale betingelser! For mig er dette spørgsmål grundlæggende, eftersom det jo dokumenterer virkelig subsidiaritet.
Jeg appellerer til mine kolleger om at støtte dette standpunkt, selv om jeg godt ved, at det ikke gavner meget. Vi har haft et utal af møder og diskussioner med lokale, regionale, nationale og internationale operatørselskaber og interesseorganisationer. Derfor har der naturligvis også været meget detaljerede forslag. Nu behøver man ikke være enig i alle disse forslag, men grundlinjen i Meijer-betænkningen svarer til behovene i den offentlige nærtrafik set fra de lokale myndigheders og operatørers synspunkt, den udelukker ikke, at der indføres konkurrence - hr. Schmitt, det passer ikke, hvad De påstår her - og sikrer borgeren generelt tilgængelige og overkommelige lokale og regionale trafikydelser.

Esclopé
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, tillad mig at blive alvorlig foruroliget over førstebehandlingen af denne betænkning, som vi forhandler om i dag, og det på trods af hr. Meijers fremragende arbejde, hvor vi for øvrigt støtter størstedelen af ændringsforslagene. Men under et besnærende dække, der har til hensigt at harmonisere de statslige økonomiske kompensationer til udbyderne med fællesskabslovgivningen og at gennemføre de offentlige kontrakter for transport, der allerede er åbne for private udbydere, forsøger Kommissionen endnu en gang langt at overstige sine beføjelser. Ved at brede sig ud over landenes offentlige forvaltning angriber den direkte lokalområdernes forvaltningsfrihed, og man kan konstatere, at den således fordømmer den franske facon med direkte forvaltning, som dog har bevist sit værd i adskillige år. Dette beviser, at målet ikke er en bedre service til fordel for brugerne, men at gennemføre det indre marked ved hjælp af en liberal læresætning. Som i andre sektorer (telekommunikation, energi, postvæsen osv.) er det valgfriheden, der står på spil, og dermed selve indbegrebet af offentlig tjeneste.
Ud over krænkelsen af det grundlæggende princip om lokalområdernes frie forvaltning drejer det sig faktisk mere bredt om en krænkelse af landenes offentlige suverænitet. Frihed til at vælge de offentlige tjenesteydelsers omfang og deres forvaltning, frihed til valg af udbyder, delvis frihed til underleverancer, frihed til prisfastsættelse, frihed til kompensation er lige så krænkede friheder for landene og lokalområderne. Men ud over staten er det også brugerne/borgerne, der bliver ofret på Fællesskabets liberalismes alter, for dette forslag skader direkte den lokale myndighed, som er tættest på borgerne og dermed bedst til selv at klare de problemer i området, som de støder på. De er allerede ofte de mest hjælpeløse i de ugunstige områder, som endda risikerer ikke at blive betjent længere. Arbejdsmarkedets parter har ikke taget fejl, da de alarmerede parlamentsmedlemmerne under afstemningen i Udvalget om Regionalpolitik. De mange protester viser tydeligt den fare, som alle har erkendt, og det er ikke blot nogle få anstrøg af genindført subsidiaritet eller undtagelsesmulighederne fra den iværksatte procedure, der bør gøre os blinde, for borgerne lader sig ikke narre.
Til slut spørger jeg mig selv, om dette Europa, der over for den uvidenhed, der ofte nærmer sig mistillid, fra borgerne i medlemslandene, på en teknokratisk og dogmatisk måde svarer igen ved at tage beføjelserne fra staterne og lokalområder, der jo i det daglige effektivt forvalter borgernes liv. Vi kan ikke beslutte os til at acceptere denne slags forslag, og derfor anmoder vi om, at forslaget forkastes.

Jarzembowski
Hr. formand, kære fru næstformand, kære kolleger, først bør vi sige til vores tilhørere, som er mødt mere talstærkt frem end medlemmerne, at der ikke er forskel på vores mål. Vi ønsker alle den bedst mulige nærtrafik til den billigste pris for skatteyderne og passagererne. Det er vores fælles mål. Nu drejer det sig om, hvilken vej der er den rigtige. Når Deres forslag fra venstre side af Parlamentet propaganderer for valgfrihed for kommunerne og regionerne, så kan jeg kun sige, at de sidste 14 år har bevist, at valgfrihed er til ulempe for borgerne. For hvad er situationen? I de fleste byer og kommuner skruer kommunerne ned for ydelserne og op for tilskuddene. Virkeligheden er jo, at vi ikke kan fortsætte det nuværende system, hvis vi vil have en god effektiv service i den offentlige nærtrafik og i regionerne. Derfor mener vi, at vi bliver nødt til at udskrive licitationer, så borgerne til den bedste pris får den bedste kvalitet, de bedste køreplaner, de bedste moderne busser. Det må jo være målsætningen.
Det andet, kære kollega fra gruppen for forskellighedernes Europa, er, at vi har EF-traktaten, hvor der står, at enhver har ret til fri udveksling af tjenesteydelser. Man kan kun begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser på grund af et højere mål. En landsbys frie vilje er ikke nok til at sige, at i A- eller B-landsby begrænser vi den frie udveksling af tjenesteydelser, som findes i fællesskabsretten. Der skal en kontrolleret lovgivning til, for at man kan begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser på grund af højere mål. Så gør vi det. Der er bare det ved det, at hvis De så igen giver kommunerne valgfrihed, så ophæver De berettigelsen for at begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser. Derfor, uanset hvad vi bliver enige om, med hensyn til løbetider eller noget andet, har vi behov for en fornuftig ramme for en kontrolleret konkurrenceordning, og den valgfrihed, som De foreslår, trækker tæppet væk under det hele, for for at kunne begrænse den frie udveksling af tjenesteydelser har vi brug for fornuftige fællesskabsordninger.

Savary
Hr. formand, jeg mener, at det fuldt ud er berettiget, at EU får fælles bestemmelser, når de lokale offentlige tjenesteydelser sættes under udbud.
Jeg mener, at det er overordentlig lidt at ønske - ved en forordning, der ikke er gennemført af de nationale parlamenter - at ophæve en forvaltningsmåde og at generalisere udbuddet inden for transport i dag og naturligvis via retspraksis for alle andre områder fremover. Og dette af flere grunde.
Den første er, at den private sektor aldrig har bevist sin overlegenhed, og jeg opfordrer mine kolleger til at komme til Frankrig og se, hvad der sker på vandområdet, som har været meget åbent for den private sektor. Der er skabt karteller, som kommunerne ikke længere kontrollerer, og som i dag leverer vand til priser, der ligger over dem, der findes i de kommuner, der stadig har direkte forvaltning. Man må tværtimod heller ikke tro, at den direkte forvaltning er overlegen, men simpelthen at de to forvaltningsmetoder bør samarbejde.
For det andet strider det imod subsidiaritetsprincippet. Hvis subsidiariteten skal have et indhold, så er det til syvende og sidst med hensyn til lokalområdernes frie administration og de grundlæggende bestemmelser i størstedelen af landene, hvor decentraliseringen i dag overlader det frie valg til borgmestrene, til amtsformændene og til formændene for lokalområderne. Der er der altså et reelt politisk problem, som denne forordning stiller. Jeg tror ikke, at nogen kan benægte det.
Der skal også være fuldstændig klarhed om dette spørgsmål. I alle de tilfælde, hvor borgmestre vælger den direkte forvaltning, kan de ikke komme ud på de udenlandske markeder. Hvem har i dag set en skolebusordning i et landbrugsområde, der er styret af kommunale funktionærer, der er baseret på de udenlandske markeder? Det er et falsk problem. Dette problem findes ikke. Derimod i alle de tilfælde, hvor der er decentralisering af de offentlige tjenesteydelser eller enevalg af en konkurrencedygtig virksomhed, kan denne virksomhed faktisk rette sig mod de udenlandske markeder. Derfor mener jeg, at man skal indføre princippet om gensidighed. Men under alle omstændigheder kan vi ikke give afkald på forvaltningsmetoden med direkte forvaltning.

Ludford
Hr. formand, for at få juridisk klarhed om reglerne for licitation i EU stemte udvalget desværre for at slette de fleste af de særlige undtagelser til fordel for en meget bred undtagelsesbestemmelse, ændringsforslag 61. Men simpelthen at citere den demokratiske beslutningstagning som retfærdiggørelse for undtagelse fra EU's juridiske regler for det indre marked kan anfægtes både juridisk og politisk. Jeg anbefaler derfor ændringsforslagene fra ELDR-Gruppen - ændringsforslag 110 til 112. De indebærer, at myndighederne får ret til ikke at udbyde metro- og sporvognslinjer, hvis der er gode økonomiske og sikkerhedsmæssige grunde til det, eller hvis man risikerer at skabe et permanent privat monopol frem for konkurrence. Ethvert krav om undtagelse skal retfærdiggøres over for Kommissionen.
Derudover er der bestemmelser om direkte tildeling af kontrakter i situationer, hvor der ikke foreligger tilbud eller nødsituationer. Jeg vil især appellere til venstre side af salen. De løber en stor risiko, hvis De kun forlader Dem på ændringsforslag 61 og 62. Det er muligt, at de ikke overlever, og ligesom ved en forsikring har vi brug for bestemmelser, der beskytter store og komplicerede metrosystemer som Londons mod at blive splittet op og blive udbudt i licitation og derved risikere at blive private monopoler.

Rack
Hr. formand, den europæiske trafikpolitik er virkelig ikke noget glorværdigt kapitel i EU's historie. For lidt, for sent, ikke rigtig konsekvent er kun nogle af de attributter, man har brugt til at karakterisere og kritisere EU's hidtidige politik. Den nuværende Kommission forsøger engageret at styre i den modsatte retning.
Forordningsforslaget om den offentlige nærtrafik hører til den pakke af tekster, hvormed man sent, men dog trods alt vil sanere nogle af fortidens fejl. En del af filosofien omkring det indre marked skal også have effekt inden for trafiksektoren. Kontrolleret konkurrence, ikke fuldstændig liberalisering og da slet ikke privatisering for enhver pris, ville man have. Ville, må man desværre sige, for det kompromis, som det ansvarlige udvalg i Parlamentet har produceret, er et signal tilbage til de gamle, ikke gode forhold.
Forstå mig ret. Vi er enige i alle de punkter, hvor det drejer sig om kvaliteten af trafiktilbuddet til forbrugerne, og også enige i de punkter, hvor der kræves høje sikkerheds-, social- og miljøstandarder. Men alt det kan og skal kræves og gennemføres gennem licitationsvilkårene. Til det formål har vi ikke brug for at videreføre hverken ægte monopoler eller pseudomonopoler.
En afsluttende bemærkning om emnet subsidiaritet. Den kommunale selvforvaltning er ikke tjent med, at man gør den offentlige nærtrafik til en res extra commertium efter det motto, at enhver skal gøre, som han har lyst til. Borgerne er desværre heller ikke tjent med det, for det er dem, der i sidste ende kommer til at betale to gange for det hele, nemlig som forbrugere og som skatteydere. Derfor: kontrolleret konkurrence og høje standarder også for den offentlige nærtrafik!

Hedkvist Petersen
Hr. formand, jeg mener, at den kollektive trafik er yderst vigtig for de europæiske borgere både i byerne og i de tyndtbefolkede områder. Derfor vil jeg i denne afstemning tilslutte mig de grundlæggende tanker i udvalgets forslag, som efter min mening peger i denne retning.
Derimod vender jeg mig mod mange af de unuancerede udtalelser om udbud om kontrakter. Vores erfaringer fra Sverige viser, at udbud om kontrakter kan være udmærkede. Man kan tage hensyn til miljøet, udarbejde sikkerhedsregler, tage sociale hensyn og have et godt forhold til arbejdsmarkedets parter. Forudsætningen er, at politikerne tager ansvaret for udbuddet om kontrakter og opstiller kriterierne i åbenhed. Det er muligt, hvilket erfaringerne fra Sverige viser. Vi burde kunne undgå mange af de unuancerede udtalelser om udbud om kontrakter.
Jeg er som sagt parat til at støtte den grundlæggende tanke om, at kommunerne og regionerne skal have mulighed for at vælge. Jeg tror også, at det i praksis vil vise sig, at udbud om kontrakter kan anvendes, eftersom der spares penge, som kan anvendes til andre formål inden for rammerne af de offentlige udgifter.
Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg ikke tror, at den reciprocitetsregel, som nævnes i Udvalgets betænkning, vil komme til at fungere på europæisk plan.

Beysen
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, der er indtil nu ikke fundet nogen nøglefærdig løsning på liberaliseringen af den offentlige transport. Det betyder ikke, at vi ikke skal fortsætte med liberaliseringsprocessen. Tværtimod.
Denne liberaliseringsproces må trods alt ikke presses igennem. Det bør ske etapevis. Principielt er jeg imod undtagelser fra retten til frit at levere tjenesteydelser, men det er naturligvis tydeligt, at en meget begrænset liste over undtagelser må være mulig, navnlig for mindre kontrakter.
Til sidst vil jeg lige sige, at det også må understreges, at det på ingen måde kan være hensigten, at det offentliges monopol erstattes af et privat monopol. Jeg tror således, at der må findes et kompromis her, frem for alt også til gavn for brugerne. Tak, hr. formand.

Grosch
Hr. formand, fru næstformand, når Kommissionens forslag er genstand for så stor interesse, skyldes det sikkert, at vi har at gøre med beskæftigelse for nogle, særligt med mobilitet, med sikkerhedsspørgsmål, med miljøspørgsmål og med erhvervsudvikling, og de meninger, som bliver diskuteret så heftigt endnu i dag, dannede også grundlag for næsten 500 ændringsforslag.
Her vil jeg gerne endnu en gang præcisere, at for os drejer det sig virkelig ikke om at udforme åbningen af nærtrafikken på en sådan måde, at den ubetinget går over på private hænder. Det går imidlertid heller ikke an, at nærtrafikken ubetinget bliver hos det offentlige, og det er den fine forskel, som vi ønsker at præcisere her.
De nationale, regionale og lokale myndigheder skal være forpligtet til at sende nærtrafikken i licitation. Denne licitation skal være forbundet med betingelser, og disse betingelser har vi gjort klart i talrige ændringsforslag. For os handler det om sikkerheden. For os handler det også om visse undtagelser, f.eks. små markeder i landområderne. Disse undtagelser har vi naturligvis forståelse for. Vi har også forståelse for det særlige aspekt inden for skinnetrafik. Men som det netop blev sagt, er vi stadig ikke helt sikre på, om ikke mange interesserer sig mere for den, som leverer tjenesteydelsen, end for selve tjenesteydelsen, for lige før var det ikke ordet borger, der blev brugt, men ordet vælger, og det synes vi er symptomatisk i hele den diskussion, vi har ført.
Vi har stillet mange ændringsforslag, og vi kan, tror jeg, helt entydigt sige, at disse ændringer forhindrer social dumping og sikrer social sikkerhed - sikkerhed generelt - og også kan give nærtrafikken en bedre fremtid.
En sidste bemærkning. Jeg ved, at Kommissionen har vanskeligheder med det, men vi synes, at det i forbindelse med de beskyttede markeder er helt uantageligt, at virksomheder, som profiterer af disse beskyttede markeder, helt uden problemer deltager i licitationer, som finder sted på andre markeder. Det er og bliver i vores øjne illoyal konkurrence, som bør bekæmpes med alle midler.

Myller
Hr. formand, den offentlige befordring skal udvikles af miljømæssige årsager og bl.a. af hensyn til den sociale ligestilling, og som det her er blevet understreget, skal den gøres attraktiv.
Det er vanskeligt at forstå, at man ser konkurrence som det eneste middel til at opnå dette mål. Konkurrence er en god tjener, men en dårlig herre, og man må altid i det konkrete tilfælde drøfte, om konkurrence er det rette middel til at forøge omkostningseffektiviteten og effektivisere og forbedre ydelserne. Ganske som betænkningens ordfører, hr. Meijer, har sagt, har mange kommuner allerede foregrebet EU's kommende beslutninger og har indført konkurrence, og ikke altid med så godt et resultat. Desuden bør man efter min mening i denne forbindelse tage hensyn til de velafprøvede instrumenter, som man i de forskellige medlemslande har indført inden for den offentlige transport. Licenssystemet, som i Finland har vist sig at være godt og omkostningseffektivt, bør det være muligt at bevare.

Ferber
Hr. formand, kære kommissær, kære kolleger, allerførst vil jeg gerne udtrykkeligt takke Kommissionen, fordi den har haft mod til sidste år at stille et forslag til en forordning, som tager det varme tema "offentlig nærtrafik" op. Vi kommer nemlig ikke uden om - det oplever vi jo helt aktuelt i øjeblikket hos et flyselskab - at økonomiske principper også holder deres indtog i den offentlige nærtrafik. Det kan jo ikke være rigtigt, at man år efter år - jeg er selv aktiv i kommunalpolitik - uden at blinke afviser spørgsmålet om underskud i den offentlige nærtrafik, det vil sige, at man lader skatteyderne betale det, uden at pengene virkelig kan anvendes til at gøre den offentlige nærtrafik mere attraktiv.
Så må man nogle gange spørge sig selv, hvorfor den offentlige nærtrafik blev skabt. Den blev ikke skabt, for at der kunne ansættes så mange chauffører som muligt, den blev skabt, for at der både i landområderne og i områder med stor befolkningstæthed kunne udvikles attraktive tilbud, der kunne sikre mobiliteten for alle mennesker. Det er den opgave, som den offentlige nærtrafik skal løse. Jeg tror, at det, som hr. Grosch nævnte, nemlig at vi har brug for våbenbalance i det indre marked, er det afgørende punkt. Det går ikke an, at vi indfører en valgfrihed, som giver nogle kommuner mulighed for at lave licitationer, fordi de har et omkostningspres, fordi de vil anvende deres skatteyderes penge ordentligt, og så indbyder de firmaer, som kommer fra beskyttede monopoler! Derfor er det så vigtigt, at dette ændringsforslag bliver stemt ned i morgen, så der kan være våbenbalance hos alle.
Kommissionen har opstillet nogle meget strenge frister med hensyn til licensernes løbetider og overgangsordningerne. Her synes jeg, vi i udvalget har fundet et retfærdigt kompromis mellem de forskellige interessenter. Jeg ønsker nemlig, at vi i første omgang tager fat på at sætte tidsfrister og indføre licenssystemer i hele Europa. Efterfølgende vil vi så kunne tale om det, fru kommissær, så det kan udformes endnu mere konkurrencevenligt.
Men lad os nu begynde med at tage dette første skridt i fællesskab. Det er til gavn for menneskene i Europa!

Honeyball
Hr. formand, som en af de tidligere talere sagde, er det, vi alle tilstræber, den bedst mulige offentlige transport til den lavest mulige pris. Som en anden taler sagde, har vi brug for passende løsninger i hvert enkelt miljø. Det er den vigtigste grund til, at princippet om, at de lokale myndigheder frit kan bestemme, hvordan de bedst kan organisere den offentlige transport inden for deres eget område, er så vigtigt.
Jeg vil gerne fremsætte nogle få kommentarer om driften af metrosystemet i store byområder som London, hvor der, hvis vi ikke giver de lokale myndigheder mulighed for at træffe disse afgørelser, er reel fare for, at udliciteringen vil føre til etablering af et monopol, og så vil vi ikke være kommet længere i retning af det, vi prøver af opnå med denne betænkning. Det andet, der kan ske i områder som London og andre store byer, er, at systemet kan blive splittet, hvilket kan føre til alvorligt kaos. Så jeg opfordrer Dem alle til at støtte ændringsforslag 61.

Morgan
Hr. formand, jeg støtter stærkt princippet om, at offentlig transport af høj kvalitet og til en fornuftig pris bør være til rådighed overalt. Men denne betænkning er særlig vigtig for min valgkreds, Wales, på grund af spørgsmål, der drejer sig om rejser med tilskud.
Nationalforsamlingen i Wales har indført en ordning, der træder i kraft til næste forår, i henhold til hvilken lokal busdrift vil være gratis for alle pensionister overalt i Wales. Denne ordning vil give gratis buskort og gratis rejse med lokale busser og vil teoretisk gøre det muligt for pensionister at rejse overalt i Wales, hvis de vil, uden at betale en øre. Jeg påskønner vigtigheden af at sikre, at grupper som handicappede, skolebørn og unge under uddannelse også får adgang til offentlig transport til reduceret pris, men det ville være latterligt at ophæve det gode arbejde, Nationalforsamlingen har gjort for pensionister i Wales ved at forhindre, at pensionister får lov til at rejse med tilskud i henhold til denne forordning.
Jeg glæder mig over, at Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme allerede har stemt for at afskaffe det loft for tilskud til billetter, der blev foreslået af Kommissionen, hvorved pensionisterne i Wales bliver beskyttet.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg takke ordføreren, hr. Meijer, for hans indsats. Det er et komplekst og vanskeligt arbejde, et forslag, som har givet anledning til utallige ændringsforslag og holdninger. Hr. Meijers gode indsats, og Deres, mine damer og herrer, har gjort det muligt at holde en vigtig debat i Parlamentet.
Denne debat har på mange måder bidraget til, at der opstår en anden bred offentlig debat. Analyserne i denne sag, både inden for og uden for institutionerne, hjælper Kommissionen med at forbedre dens egne idéer. Debatten har understreget den polemik, som disse spørgsmål rejser, selv om der har været tidspunkter, hvor følelserne har hindret, at man kunne se substansen i det forslag, vi behandler.
For det første er der i dag en retslig usikkerhed inden for sektoren, og det, vi ønsker med dette forslag, mine damer og herrer - det skal der ikke herske tvivl om - er at løse en retslig usikker situation, som kan skabe alvorlige problemer inden for den offentlige transport. Det første, som dette initiativ tilstræber, er netop - som nævnt af hr. Jarzembowski - at fremme den offentlige transport. Vi er alle enige i, at EU skal fremme en offentlig kvalitetstransport til den bedst mulige pris.
Kommissionen mener, at der i medfør af traktatens konkurrenceregler er risiko for, at der vil blive sat spørgsmålstegn ved mange af de nuværende kontrakter og aftaler, som giver enerettigheder eller finansiel kompensation. Det er den risiko, vi står over for, og som vi ønsker at løse med dette forslag.
For det andet er det også klart, at selv om spørgsmålet om den retslige usikkerhed i sig selv er meget alvorligt, skal den regulerede konkurrence inden for offentlig transport komme både brugerne og samfundet i almindelighed til gode. Kendsgerningerne har vist, at de systemer, der har været åbne over for en konkurrence, der er kontrolleret og reguleret af den offentlige sektor, har haft en hurtigere vækst i antallet af passagerer i 1990'erne end de ordninger, som ikke er underlagt nogen form for konkurrencepres. Sandheden er, at vi heller ikke ønsker private monopoler.
De forstår nok, mine damer og herrer, at jeg skulle bruge mange timer for at fremlægge Kommissionens holdning til hvert af de 130 ændringsforslag, som er blevet stillet til denne sag. Jeg vil derfor holde mig til de fundamentale spørgsmål, De har rejst, og hvad angår konkretisering af ændringsforslagenes numre, står tjenestegrenene til Deres tjeneste.
Hvad angår det, vi kan acceptere, tager vi for det første positivt imod de forslag, der går ud på at styrke de kvalitetskriterier, som myndighederne skal tage i betragtning, når de vurderer transportbehovene og tilkender kontrakterne. Når markederne åbnes, bør myndighederne behandle alle forhold vedrørende beskæftigelsen, miljøet og forbrugerne, og om muligt endnu mere, hvis tjenesteydelserne forbliver lukket for konkurrencepres. Vi skal derfor fremme en åbning af markedet, netop for at sikre de standarder og niveauer for beskæftigelsen, miljøet og forbrugerne, vi alle ønsker.
For det andet kan Kommissionen også acceptere en længere maksimumsløbetid for kontrakterne. Vi kan acceptere de frister, der foreslås i ændringsforslag 15 og 54 (otte år for busser og 15 år for jernbaner).
For det tredje kan Kommissionen med hensyn til undtagelserne fra konkurrenceprincippet kun acceptere de ændringsforslag, som ikke går imod vores indledende forslag, og ikke dem, som søger at begrænse forordningens anvendelsesområde endnu mere. Vi kan også acceptere de ændringsforslag, som øger de minimumsgrænser, der gælder for underhåndsaftaler.
Og efter at have lyttet til debatten accepterer vi, at der kan opstå nødsituationer, hvor det er umuligt at organisere konkurrencen i tide og på en måde, som gør det muligt at opretholde tjenesten. Derfor er de ændringsforslag, der går i denne retning, i princippet acceptable, selv om de måske behøver en vis omformulering. Vi synes, at de bør kombineres med en nødklausul, som også dækker andre lignende omstændigheder.
Kommissionen kan også acceptere dem, som bidrager til at sikre, at de myndigheder, der er ansvarlige for godtgørelserne, råder over en større fleksibilitet med hensyn til de generelle regler for alle operatørerne, f.eks. dem, som fastsætter maksimumstakster, og som i nogle tilfælde bør anvendes nuanceret.
Endelig, mine damer og herrer, kan Kommissionen acceptere tanken om en overgangsperiode, som slutter efter otte år som foreslået i ændringsforslag 90. I stedet for et big bang, når datoen oprinder, synes vi dog, at forordningen bør tillade, at myndighederne kan foretage en gradvis åbning af markedet, og at det første skridt tages efter fire år. Det er også acceptabelt, at de nuværende kontrakter, som er tildelt i overensstemmelsen med konkurrencen, kan fortsætte uændret, såfremt deres løbetid er fast (det vil sige, at det ikke er tidsubegrænsede kontrakter) og rimelig.
Der er dog, mine damer og herrer, ting, vi ikke kan acceptere, fordi de vil fordreje formålet med Kommissionens forslag. Vi kan f.eks. ikke støtte udelukkelsen af hele sektorer fra forordningens anvendelsesområde. Vi kan ikke acceptere ændringsforslag 23, 28 og 128, som udelukker alle fjerntrafiktjenester.
Parlamentet går muligvis ind for at øge konkurrencen inden for jernbanefjerntrafik til personbefordring, men jeg foretrækker, at dette spørgsmål bliver taget op i den anden pakke om jernbaneforanstaltninger.
Betænkningen rejser i visse tilfælde juridiske problemer. Ændringsforslag 24 vil give forordningen forret over direktiverne om offentlige kontrakter. Mine damer og herrer, Kommissionen mener, at dette kunne betyde, at EU kommer til at misligholde forpligtelser i henhold til WTO's aftale om offentlig kontraktindgåelse. Derfor kan vi heller ikke acceptere dette ændringsforslag.
Det andet juridiske problem drejer sig om gensidigheden. De permanente og strukturelle gensidighedsklausuler er i modstrid med traktaternes krav om ikke-forskelsbehandling. Vi kan derfor ikke acceptere de ændringsforslag, som uden videre foreslår strukturelle gensidighedsklausuler. Vi forstår dog godt, at det, indtil der indføres nogle undtagelser, er nødvendigt midlertidigt og undtagelsesvis at kunne acceptere visse typer klausuler, som begrænser adgangen til et marked.
Det er vigtigt, at overgangen til kontrolleret konkurrence ledsages af passende garantier, selv inden for området social beskyttelse, hvilket flere af Dem har påpeget. Vi kan derfor ikke acceptere ændringsforslag, som betyder, at myndighederne ikke har nogen manøvremargen i denne henseende.
.
Jeg har fremlagt Kommissionens mening om størstedelen af de vigtigste emner, der behandles i hr. Meijers betænkning, men - jeg formoder, at det ikke er undgået Deres opmærksomhed - der er stadig nogle centrale emner tilbage. Betænkningen indeholder f.eks. en gruppe ændringsforslag (3, 12, 14, 61, 100, 126 og 129), som ønsker at sikre de offentlige operatørers mulighed for at blive ved med at bestå, uden at der med jævne mellemrum i form af offentlige licitationer sættes spørgsmålstegn ved deres mulighed for at konkurrere og yde borgerne nogle ordentlige tjenesteydelser, der er kendetegnet ved god service.
Juridisk set er der ikke noget grundlæggende problem med hensyn til princippet om, at de offentlige myndigheder beslutter selv at yde transportservicen. Det står i initiativet. Det vigtigste juridisk problem opstår, når den offentlige myndighed bliver ved med at nægte de øvrige virksomheder muligheden for at yde disse tjenester inden for det samme område og med en gennemsigtig og loyal konkurrence. Vi taler om transport på et vist niveau, ikke den mindre transport mellem to landsbyer, som ligger uden for dette direktivs anvendelsesområde på grund af minimumsreglen, som det siges tydeligt. Vi taler om vigtige transportmarkeder. Vi kan derfor ikke acceptere nævnte ændringsforslag i deres nuværende udformning. Vi mener ikke, at de er til gavn for borgerne, for de går for vidt, når de isolerer operatørerne fra markedspresset om at bevare og forbedre situationen. Vi synes dog, at den mulighed for egenproduktion, der er nævnt i disse ændringsforslag, kan fastholdes under visse strenge og tydeligt fastsatte betingelser.
Det er klart, at denne løsning bør være ledsaget af bestemmelser, som sikrer, at alle operatørerne bevarer kvalitets- og integreringsstandarderne, og som sikrer, at myndighederne fortsat er i stand til at kontrollere konkurrencen til gavn for brugerne af tjenesterne.
Den sidste del af ændringsforslag 112, der foreslår underhåndstildelinger af op til 10% af de offentlige tjenester til en operatør fra den private sektor, er også acceptabelt, såfremt myndigheden ikke kan påberåbe sig denne og andre undtagelser ved et samtidigt udbud af en transportform.
Endelig er jeg, mine damer og herrer, bange for, at hvis Parlamentet stemmer for denne betænkning i dens nuværende form, at teksten, ånden og målsætningen i Kommissionens forslag bliver alvorligt berørt. I denne henseende bør det revurderes overordnet, hvad denne ændring reelt vil bidrage med til EU-lovgivningen. Kommissionen synes fortsat, at det er nødvendigt at modernisere den nuværende forordning (som har eksisteret i årtier), at den skal ajourføres for at give den offentlige transport en retssikkerhed, der er tilstrækkelig til at sikre transporten det højest mulige kvalitetsniveau, den størst mulige konkurrencedygtighed, de bedste priser og den retssikkerhed, der gør det muligt for de offentlige myndigheder at subventionere eller støtte visse ruter eller visse krav økonomisk, f.eks. pensionisternes eller andre slags kollektivers, uden at det skal diskuteres ved domstolene.
Vi har brug for en effektiv offentlig transport, som er til borgernes rådighed, som bidrager til at genskabe balancen mellem transportsystemerne og hindrer en fremtidig kollaps inden for det europæiske transportsystem, hvilket ville være til skade for produktionskapaciteten, økonomien og konkurrenceevnen, for jobskabelsen og ikke mindst for vores borgeres livskvalitet.

Formanden
Mange tak, fru kommissær de Palacio!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Markedsadgang for havnetjenester
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0354/2001) af Jarzembowski for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om markedsadgang for havnetjenester (KOM(2001) 35 - C5-0078/2001 - 2001/0047(COD)).

Jarzembowski
Hr. formand, Kommissionens forslag til et direktiv om markedsadgang for havnetjenester skal bedømmes og forstås som en del af Kommissionens omfattende meddelelse om forbedring af tjenesteydelsernes kvalitet i søhavnene. Denne meddelelse skulle drage konsekvenserne af Parlamentets og Rådets udtalelser om Kommissionens grønbog fra 1997. Når vi ser på de seneste uger, må vi konstatere, at mens Europa-Parlamentet i 1999 med stort flertal kunne enes om en udtalelse om grønbogen, så har det nuværende kommissionsforslag, som alene vil regulere markedsadgangen for havnetjenester i de enkelte havne, været genstand for stor uenighed i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, hvilket resultatet af afstemningen om betænkningen viste, med 26 for, 21 imod og 11 hverken eller. Derfor håber jeg, og jeg vil også gøre mit til det, at debatten i dag og afstemningen i morgen giver en klar stillingtagen fra plenarforsamlingen. For hvis vi ikke kan kæmpe os frem til en klar stillingtagen under førstebehandlingen, får Rådet det sidste ord. Så meget vil vi alligevel ikke overlade til Rådet, vi vil gøre vores egen mening gældende.
I udvalget støttede flertallet Kommissionens idé om kun at ville lave ordninger for konkurrencen i de enkelte havne og i denne forbindelse inkludere alle udbydere af tjenesteydelser. På ét punkt er betænkningen imidlertid tvetydig, nemlig i spørgsmålet om, hvorvidt lodstjenesterne hører ind under direktivets anvendelsesområde. På den ene side siger ændringsforslag 14 i udvalgets betænkning, at lodstjenesterne ikke skal være omfattet af bestemmelserne, men på den anden side mislykkedes forslaget om at slette lodstjenesterne fra bilaget til direktivet, som alene definerer direktivets anvendelsesområde. Derfor må vi i morgen finde en klar linje i Parlamentet.
Af de øvrige ændringsforslag i udvalgets betænkning vil jeg især gerne fremhæve den principielle udvidelse af anvendelsesområdet til adgangen til havnen, hvad enten det er ad søvejen eller indre vandvej, desuden en mere restriktiv definition af selvservicering og udeladelse af kravet om mindst to tjenesteudbydere for hver lastningskategori samt den forpligtelse, som vi har optaget i direktivet, til at den nye tjenesteudbyder i tilfælde af licitation skal yde sin forgænger en kompensation.
Mindretallet i udvalget forsøgte især at fremhæve, at Kommissionen i modsætning til Europa-Parlamentets krav fra 1999 ikke har foreslået nogen ordning for at etablere fair konkurrencebetingelser mellem havnene i EU. Kommissionen har hverken fremlagt en gennemsigtighedsundersøgelse eller retningslinjer for en støttekontrol. Derfor har et mindretal i udvalget foreslået, at der optages nye bestemmelser om gennemsigtighed i de økonomiske relationer mellem havnene og de statslige instanser samt om de tilladte statslige finansieringsinitiativer til fordel for havnene - med henblik på retlig beskyttelse af havnene, men også for at modvirke for store støttebeløb.
For mig personligt kommer det i høj grad an på, at vi bliver enige om dette gennemsigtighedsspørgsmål i morgen. For spørgsmålet om gennemsigtighed og fair konkurrencebetingelser mellem havnene spiller en central rolle for havnenes funktionsdygtighed. Vi har alle sammen igen og igen fremhævet, at havnene spiller en central rolle i den europæiske transportpolitik, med 70% af udenrigshandlen og 30% af handlen inden for EU, som går via havnene. De er et vigtigt knudepunkt, og de skal fungere godt. Jeg tror ikke, der er nogen, der behøver være bange for gennemsigtighed, gennemsigtighed fører tværtimod til fair konkurrencebetingelser. Det er, tror jeg, et godt karakteristikum og et godt kriterium for virkelig fortsat at styrke havnenes effektivitet.
Med disse bemærkninger håber jeg på en god diskussion i eftermiddag og en klog afstemning i Parlamentet i morgen!

Ripoll y Martínez de Bedoya
Hr. formand, fru næstformand, mine damer og herrer, alle os, der har deltaget i udvalgets arbejde, ved, at det har været en hård debat, en polemisk debat og endog til tider en parlamentarisk anspændt debat.
Jeg vil gerne klarlægge flere tanker: først og fremmest at Kommissionens direktivforslag er godt. Jeg gentager, at jeg synes, det er et godt forslag, og det er også kommet til udtryk ved afstemningen i udvalget. Jeg mener, at det drejer sig om en positiv og meget interessant lov med det mål at give EU nogle effektive maritime tjenester og havnetjenester.
Man må ikke glemme, at 80% af EU's udenrigshandel sker ad søvejen. Og denne liberalisering, som Kommissionen kæmper for, vil utvivlsomt gavne de maritime nærtrafiktjenester. Behovet for en EU-regulering af disse tjenester er åbenbart og følger den liberaliseringsvej, som blev fastsat på Rådet i Lissabon, og som allerede er blevet behandlet inden for andre servicesektorer.
Det forslag, vi behandler i dag, indeholder teknisk-nautiske tjenester (lods- og fortøjningstjenester) og lasthåndteringstjenester (stuvning eller cargo handling). Der er ingen sikkerhedsmæssige, uddannelsesmæssige eller andre årsager, som kan retfærdiggøre, at de udelukkes fra lovens anvendelsesområde. Det er imidlertid klart, at der skal tages hensyn til havnenes særlige omstændigheder, og til at der er tjenester, hvor ydelsen begynder eller slutter uden for deres fysiske område.
Et andet fundamentalt element i den ordning, som Kommissionen har foreslået, er konceptet om selvservicering (self-handling), som allerede er med i direktiv 96/67/EF om adgang til ground handling-markedet i Fællesskabets lufthavne.
Jeg vil gerne kort nævne andre elementer i havnepakken. Det drejer sig om den offentlige finansiering af havnene og behovet for en stor gennemsigtighed i de finansielle forbindelser mellem de offentlige myndigheder, havnene og statsstøtten. Jeg er enig i det ændringsforslag, som forsøger at beskrive dette aspekt nærmere. Men med hensyn til statsstøtten synes det klart, at dette direktiv ikke er det rette sted at tale om denne sag.
Endelig vil jeg gerne takke ordføreren - selv om vi har været uenige i nogle af punkterne - for det kæmpearbejde og den kæmpeindsats, han har ydet i et forsøg på at forene alle forslagene.

Piecyk
Hr. formand, normalt er havne, især søhavne, systemer, som er åbne for verden, og i de transeuropæiske net er de knudepunkter for den principielt mest miljøvenlige transportform, nemlig vand respektive skib. Denne åbenhed i havnene korresponderer bare overhovedet ikke med finansieringssystemet. Tværtimod, jeg tror, at uigennemskuelighed - ofte tilsigtet - er det rigtige ord her. I sømandsjargon ville man sige, at når det gælder finansieringen i søhavnene, lukkes skotterne i. Disse eksisterende økonomiske strukturer, som man kunne betegne som en sløring, må ændres. Jeg tror, at gennemsigtighed i de finansielle relationer, gennemsigtighed i den statslige finansiering skal være det, som afstemningen i morgen også skal handle om, for dette er den grundlæggende forudsætning for en fair konkurrence mellem søhavnene.
Det er ganske vist ikke helt let. Vi har private, statslige, halvstatslige, offentligt kontrollerede havne, men de er alle sammen virksomheder, og de ligger i indbyrdes konkurrence, og derfor har vi brug for fair betingelser. Ikke et ondt ord om støtte, men så skal det være støtte til alle. Problemet er, tror jeg, at konkurrencen mellem havnene skal organiseres. Inden for havnene finder den principielt sted eller burde finde sted, hvis alle EU-bestemmelserne bliver anvendt.
Det andet er spørgsmålet om lodstjenesterne. Lodstjenesterne er efter vores opfattelse en offentlig opgave. De tjener sikkerheden til søs. De tjener til menneskets og naturens sikkerhed, og medlemsstaterne har i princippet fornuftige ordninger for lodstjenesterne. Jeg tror snarere, de kunne udvides, hvis vi tænker på Kadetrenden, hvor der sker ulykker igen og igen. Her kan man nogle gange få det indtryk, at mange skibe navigerer efter det berømte Shell-atlas og ikke andet. Derfor mener jeg, at sikkerheden til søs i forbindelse med lodstjenesterne ikke må blive offer for et påstået omkostningspres fra konkurrencen. Jeg vil gerne takke ordføreren. Jeg ved, at han har et vanskeligt job, men skyggeordførerens job er heller ikke altid let.

Sterckx
Jeg er for det første enig i den forrige talers sidste sætning. Jeg behøver ikke gentage, at havne er vigtige. Jeg tror, at Kommissionens forslag hjælper os med at øge havnes effektivitet. Ligesom en række kolleger konstaterer jeg imidlertid én mangel. Jeg savner forslag om statsstøtte og gennemsigtighed. Det bedste er - og jeg har stillet et ændringsforslag herom - at disse nye forslag kommer fra Kommissionen og ikke fra den tekst, som vi nu er ved at udarbejde i Parlamentet. Jeg vil gerne spørge Dem, fru kommissær, om De under denne forhandling kan sige noget mere om eventuelle planer i den retning. I hvert fald håber jeg, at mine kolleger støtter dette ændringsforslag, og at vi således anmoder Kommissionen om at stille nye forslag om disse to punkter.
Hvad resten angår, støtter jeg Kommissionens forslag. Vi skal have større konkurrence inden for havnene. Også den maritime adgang skal omfattes heraf, ikke blot for teknisk-nautiske tjenester, men også for lasthåndtering og passagerservice. Denne lasthåndtering må vi altså ikke opgive.
Jeg tror også, at lodstjenester kan forblive i dette direktiv. Lodstjenester udgør, som De med rette bemærkede, et meget vigtigt led i de fleste havne. Hvis vi imidlertid, således som det sker i direktivet og også i mit ændringsforslag, stiller en række krav, pålægger en række betingelser på det sociale område, og hvis vi også tager økonomiske aspekter, miljøet og offentlige tjenester i betragtning, har vi flere garantier, end hvis vi blot falder tilbage på traktaten. For jeg tror, at vi skal vælge mellem enten at udarbejde en særlig regel for havne i et direktiv eller også at falde tilbage på traktaten og simpelthen også for lodstjenester anvende traktatens almindelige regler, som omhandler fri bevægelighed for tjenesteydelser. Jeg tror, at det er bedre at overtage Kommissionens forslag herom.
I hvert fald synes jeg, at vi i Parlamentet skal samarbejde konstruktivt med Kommissionen, eventuelt skal vi indlede en forligsprocedure med Rådet og sørge for, at vi på en konstruktiv måde forstærker havnenes aktiviteter og konkurrencen inden for og mellem havne for så vidt muligt at fremme den meget vigtige søtrafik.

Bouwman
Hr. formand, fru kommissær, hr. ordfører, tak for alt Deres arbejde, men vi er ikke færdige endnu. Det er vi først og fremmest ikke, fordi grønbogen egentlig bad om noget andet på Parlamentets vegne og behandlingen heraf end det, vi nu har fået, nemlig en oversigt over konkurrencen mellem havne i stedet for i havne.
Hvorfor? Hvis vi ser på forskellige kystlinjer i Europa - og jeg kan hurtigt komme i tanker om et par - ligger der med en afstand af et par hundrede kilometer to, måske seks, syv eller otte meget store havne, hvor konkurrencen først og fremmest opstår af denne afstand mellem havnene. Den er nemlig kort. Antwerpen, Hamburg, Rotterdam osv. Men også i de sydlige lande, Middelhavet, er det ikke noget problem. Det drejer sig således i første instans om dette problem. Dette fører også til overkapacitet og finansiering af denne overkapacitet. Også det er en torn i øjet på os alle, og her vil vi gerne se fælles udgangspunkter.
Alt dette fører igen til ødelæggelse af bl.a. miljøet, til alt for stor brug af plads og til alle mulige ekstra problemer, som vi i De Grønne også i allerhøjeste grad har at gøre med. Vi vil altså egentlig foreslå, hvad angår konkurrence mellem havne, at der kommer større gennemsigtighed, og at statsstøtte overvejes på en rimelig måde. Vi opfordrer snarere til koordinering mellem havne, hvilket vi sammen med gennemsigtigheden gerne vil føje til målsætningerne i denne undersøgelse, og ikke kun åbning af konkurrencen i havne, hvilket hidtil er nævnt.
Hvis vi dernæst ser på konkurrencen i disse havne, således som den nu er formuleret her, ønsker vi først og fremmest, at lodstjenesterne slettes af sikkerheds- og miljøgrunde. Jeg tror, at flertallet kan acceptere dette. Vi tror ligeledes, at det er klogt at fjerne lasthåndteringen, fordi denne ikke har nogen som helst merværdi for konkurrencen. Endelig opfordrer vi i forlængelse af denne gennemsigtighed til, at der gennemføres en autonom undersøgelse, autonom i forhold til, men dog på anmodning af Parlamentet.

Markov
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, Kommissionens forslag til et direktiv om markedsadgangen for havnetjenester var ikke acceptabelt. Når man fjerner begrænsninger for den frie udveksling af tjenesteydelser i Fællesskabet, er det nu engang ikke bare ensbetydende med liberalisering og privatisering, det betyder også europæisk harmonisering under hensyntagen til medlemsstaternes ret til at stille samfundsøkonomiske tjenester til rådighed med henblik på at varetage offentlighedens interesser.
Det må konstateres, at ordføreren har taget hensyn til havnespecifikke forhold og gjort et forsøg på at integrere såvel krav til sikkerhed, miljøbeskyttelse og sociale standarder som økonomiske nødvendigheder for havnene i sin betænkning. Afstemningen i udvalget dokumenterede, at der ikke var nogen fælles gruppeholdninger, men udtalt landespecifikke opfattelser. Jeg er enig i at slette lods-, omladnings- og passagertjenester fra direktivets anvendelsesområde, at beskytte udstedte tilladelser til hidtidige tjenesteudbydere og at fastsætte minimumsstandarder for nye udbydere.
Kommissionens forslag er også ændret afgørende med hensyn til den økonomiske kompensation for foretagne investeringer og gennemsigtigheden i de finansielle relationer mellem havnene og de statslige instanser. Kort sagt er Jarzembowski-betænkningen en meget positiv forandring af Kommissionens dokument. Da jeg imidlertid sagtens kan dele den opfattelse, som mange af mine kolleger har, nemlig at havnetjenester generelt bør forblive medlemsstaternes ansvar, vil jeg undlade at stemme ved afstemningen.

Van Dam
Hr. formand, denne betænkning har en mærkværdig fortid. Først var det en meget logisk betænkning med efter min opfattelse en temmelig korrekt fortolkning af kendsgerningerne, og nu har vi foran os en usammenhængende helhed, som der kan knyttes mange kommentarer til.
Jeg skal begrænse mig til et par hovedpunkter. For det første er ondets rod den af nogle formodede statsstøtte fra medlemsstaterne til deres havne. Hvis der ikke gives indsigt i de finansielle strømme fra myndigheder til havne, kan andre foranstaltninger næppe have nogen virkning. En undersøgelse af disse strømme fortjener derfor højeste prioritet, fulgt af klare finansielle rammer, hvor der skelnes mellem legal og illegal støtte.
For det andet betyder optagelse af lasthåndtering i forslaget en krænkelse af havnemyndighedernes suverænitet til at føre deres egen strategiske politik. Det ville føre til, at eksisterende langsigtede kontrakter blev brudt, hvilket vil få vidtrækkende finansielle konsekvenser for de pågældende tjenester. Opretholdelse af de eksisterende kontrakter gør for øvrigt denne lovgivning overflødig. I slutningen af disse kontrakters løbetid er de økonomiske opfattelser sandsynligvis igen ændret.
For det tredje mener jeg, at også lodstjenester fortsat kan holdes uden for denne lovgivning. Jeg henleder opmærksomheden på et ændringsforslag om garanti fra de myndigheder, som gør brugen af navnlig teknisk-nautiske havnetjenester obligatorisk. Uden garanti kan der opstå betydelige problemer i de mindre havne. Det kan, så vidt jeg har forstået alle, aldrig være hensigten.
Hr. formand, det vil være tydeligt, at vi ikke kan tilslutte os denne betænkning uden en række væsentlige ændringer.

Hatzidakis
Hr. formand, fru næstformand, først og fremmest synes jeg, at vi alle skal takke hr. Jarzembowski for kvaliteten af hans opgave, for den tid, han har brugt, og naturligvis for hans tålmodighed, for det er et overordentligt vanskeligt emne.
Vi bør også takke kommissær fru de Palacio for essensen i hendes stillede forslag, som støtter og ønsker at fremme en liberalisering af havnetjenesterne. Ikke fordi en liberalisering er et mål i sig selv, men fordi den er et middel til at opnå bedre og billigere tjenester og til at styrke konkurrenceevnen i europæisk økonomi. Og når vi taler om konkurrenceevne og liberalisering og vedtager den inden for telekommunikationen, energisektoren og jernbanetransporten, kan vi naturligvis ikke undtage havnetjenesterne. På den måde hjælper vi i øvrigt også det frie marked.
Der skal ikke herske nogen tvivl om, hr. formand, at havnene hver især har deres egne særkender, ligesom tilfældet er for enhver sektor. Der hersker heller ikke tvivl om, at vi skal se på spørgsmålet om støtteordninger, og hvorledes de er forenelige med reglerne for åbenhed. Vi må se på losningens særlige karakter - emnet er stillet af mange kolleger - og vi må se på, hvordan losning passer til sikkerhedsreglerne. Eventuelt bliver vi nødt til også at se på en hel række andre spørgsmål. Men det må ikke få os til at glemme essensen, og essensen er, at gennem en liberalisering af havnetjenesterne styrker vi konkurrenceevnen og fremmer vores målsætninger om at få tjenester, der er bedre og billigere for brugerne af disse tjenester.
Budskabet, der altså gerne skulle fremkomme af dette møde, er tydeligt, og det bør være dobbelt, nemlig både liberalisering og åbenhed. Der findes uden tvivl grupper, der bliver berørt af disse forslag. Der findes interessegrupper, der ikke bryder sig om forslagene. Men det bedste er, at man sætter konkurrenceevnen i fokus, for den skaber udvikling og arbejdspladser. Filosofien i det forslag, vi forhandler i øjeblikket, tjener efter min mening netop dette formål.

Fava
Hr. formand, fru kommissær, dette er et af de ikke så få eksempler på, at de politiske motiver ydmygt skal forenes med de geografiske motiver. Formanden, hr. Hatzidakis, har ret i, at vi skal være modige nok til at sige nej til pressionsgrupper, som undertiden gerne ville undgå Kommissionens og institutionernes indgreb på disse gruppers domæner, hvor EU aldrig har sørget for at skabe den mindste klarhed. Derfor er dette forslag til direktiv, som regulerer og forbedrer havnetjenesternes markedsadgang, efter min mening hensigtsmæssigt. Henvisningerne til sikkerheden, arbejdstagernes beskyttelse, tjenesternes kvalitet og naturligvis miljøbeskyttelsen er efter min opfattelse grundlæggende og nyttige.
Jeg har kun to bemærkninger i den forbindelse. Vi mener ligesom Kommissionen, at det vil være fornuftigt og konsekvent først og fremmest at medtage lasthåndtering på landjorden - det vil sige de tjenester, der udgør over 90% af omsætningen i havnene - i direktivets anvendelsesområde. Hvis der skal gøres en undtagelse fra anvendelsen af dette direktiv af sikkerhedsmæssige eller miljømæssige årsager, ville det efter vores mening desuden ikke nytte noget kun at lade denne undtagelse gælde for lodsning og ikke for de andre tekniske og maritime tjenester.
Jeg vil gerne sige en ting til, nemlig at det ikke forekommer os, at denne lejlighed er den mest velegnede, og at dette direktiv er det mest velegnede instrument til at gribe ind i den offentlige finansiering. Der er for mange forskelle i EU's 15 medlemsstater, og der er også stadig nogle meget store uklarheder. Tænk blot på - og det skal siges helt uden omsvøb - at i visse store havne i Nordeuropa sikres den offentlige finansiering ved, at de offentlige forvaltninger er med i de enkelte havnes bestyrelse. Og det skal siges i den gennemsigtigheds navn, som hr. Jarzembowski med rette opfordrede os til.

Sánchez García
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, alle er enige i at betegne dette forslag som meget betydningsfuldt for havnetjenesterne, hvad angår en af de vigtigste transportinfrastrukturer i de europæiske maritime regioner og liberaliseringen af markedsadgangen for nævnte tjenester. Jeg vil gerne komme med nogle betragtninger:
For det første at det i forbindelse med liberaliseringsfilosofien er nødvendigt at gennemføre en smidiggørelse af processen for ikke at gå til farlige eller upassende yderligheder.
For det andet at der skal tages hensyn til søhavnenes geografiske virkelighed i de forskellige regioner af EU.
For det tredje at de berørte havnearbejderes arbejdspladser og deres sociale beskyttelse skal sikres. Og når dette direktiv skal gennemføres i de forskellige medlemsstater, skal der tages hensyn til subsidiaritetsprincippet.
Det er baggrunden for, at det har været muligt for mig at støtte dette direktiv med visse nuanceringer samt retfærdiggøre visse indbyrdes forbundne ændringsforslag, som går ud på, at de berørte medlemsstater kan få samme karakter af ø eller fjerntbeliggende region som nogle regioner i EU, hvor havnen er det vigtigste, og hvor der i mange tilfælde leveres kvalitetstjenester.
Til trods herfor takker jeg ordføreren, hr. Jarzembowski.

Ainardi
Hr. formand, formålet med det direktiv, som Kommissionen har foreslået, er åbningen af konkurrencen for alle havnetjenesterne. Jeg mener, at disse forslag som konsekvens ville drage tvivl om leve- og arbejdsbetingelserne for havnearbejderne, som efter min mening ikke er en forbedring. Vi har fået bekræftet, at der er tale om en forbedring, men som det meget ofte er tilfældet, har der ikke været nogen forudgående undersøgelse af følgerne af denne liberalisering, navnlig om de temmelig vigtige spørgsmål om sikkerhed, miljø og beskæftigelse. Der er ikke foretaget høringer af de interesserede parter, særligt de faglige organisationer (man kan altid kalde dem lobbyer, hvis det kan glæde nogen), som dog kender behovene for sikkerhed og miljøet, og som har en uerstattelig viden. De ændringer, der er foreslået i hr. Jarzembowskis betænkning, er efter min mening langtfra tilstrækkelige, hvis man tager de problemer, som jeg lige har nævnt, i betragtning. De bidrager ikke til at stoppe tankegangen i den samlede tekst. Således vil selvservicering i havnene igen medføre social dumping. Med handelsflådens nuværende handlebetingelser vil denne foranstaltning medføre usikkerhed, forringelse af arbejdsbetingelserne, beskæftigelsen og miljøsikkerheden. Jeg støtter de ændringsforslag, der sigter mod at undtage havnearbejderne i direktivet. Disse personer varetager under vanskelige betingelser en betydelig økonomisk opgave, alt imens de overholder sikkerheden. De nautiske lods- og fortøjningstjenester er internationalt anerkendt som en forsyningspligtydelse. De bør efter min mening betragtes som fuldgyldige dele i målet om en bæredygtig udvikling. Forslagene fra Transportudvalget tager faktisk disse fortøjningstjenester med i betragtning, men ikke lodstjenesterne, hvilket jeg personligt beklager meget. Jeg mener, at EU bør arbejde for harmonisering af arbejds- og beskæftigelsesvilkårene med højeste fællesnævner for arbejderne i denne sektor, hvilket vil være den eneste reelle garanti for økonomisk og social effektivitet med overholdelse af miljøet. De forslag, der er stillet i dag, svarer efter min mening ikke til de nødvendige mål.

Titford
Hr. formand, i min valgkreds ligger havnene Felixstowe og Harwich, det største privatejede havnekompleks i Europa og forbilledlig med hensyn til kommerciel succes. Ejerne fortæller mig, at dette direktiv er blevet udarbejdet uden ordentlig høring, og at det, hvis det bliver vedtaget, vil være til alvorlig skade for hele Storbritanniens havneindustri. De siger, at det vil tvinge mange havne til at omstrukturere, og at det alligevel ikke vil gøre noget for at forbedre effektiviteten på et fragthåndteringsmarked, der er karakteriseret ved konkurrence mellem havnene og ikke inden for havnene. Hvis der derfor er problemer med en restriktiv praksis for håndteringen af fragt og for lodstjeneste i nogle havne på det europæiske fastland, bør de enkelte medlemsstater håndtere dette.
Som det så ofte er tilfældet, passer samme størrelse ikke alle. Jeg opfordrer selv på dette sene stadium Kommissionen til igen at se på dette skadelige forslag. Konkurrence er en ting. Ødelæggelse af et erhverv med succes er en anden. Jeg anmoder Dem om at trække dette direktiv tilbage og at forhandle ordentligt med dem, der bliver berørt af det.

Watts
Hr. formand, det er virkelig en skam, at Kommissionen helt så bort fra Parlamentets holdning til grønbogen fra 1997, hvori det hed: "No need for Community legislation on organisational structure and market access for port services" (Der er intet behov for en fællesskabslovgivning om den organisatoriske struktur og adgang til markedet for havnetjenester). Det var vores holdning dengang, og det håber jeg også, det vil være i morgen, men indtil nu har kommissæren ikke forklaret, hvorfor hun så bort fra denne.
For det andet har Kommissionen indtil nu ignoreret spørgsmålet om, hvorfor der ikke er gennemført nogen vurdering af virkningen af at indføre regulering på dette område. Hvad enten man er for eller imod det, er det fantastisk, at et sådant forslag som dette ikke bliver vurderet, sådan som hr. Prodi forsikrede Parlamentet om, at det ville ske med alle nye forslag fra Kommissionen. Hvorfor lever hr. Prodi ikke op til de løfter, han har givet Parlamentet?
Endelig for det tredje, hvorfor er dette forslag i den grad restriktivt? Hvorfor skal man helt uden grund pålægge et erhverv med succes mere bureaukrati? Hvorfor søger man ned i de mindste detaljer at regulere ethvert aspekt af driften af en havn? Hvorfor opfordres der f.eks. til, at håndtering af laster skal udbydes af mindst to udbydere for hver type last? Hvordan kan det være fornuftigt, når man forsøger at organisere sig i de enkelte havne? På baggrund af alt dette, og hvor lidet velkomment dette forslag end er, er det endnu mere fantastisk, at vi ikke tager fat på spørgsmålet om statsstøtte eller gennemskuelighed af regnskaberne. Hele pakken mangler balance og kan ikke fungere. Jeg håber, at Parlamentet forkaster den i morgen.

Schmid, Herman
Hr. formand, jeg kommer fra Sverige, hvor vi har en ret høj grad af konkurrence og privatisering af forskellige tjenester. Ifølge vores erfaringer handler det egentlig ikke om markedskonkurrence eller privatisering som sådan, det afgørende er derimod effektivisering, kvalitet samt en god og velstruktureret organisation. Der er tale om aspekter, som Kommissionen ikke har taget tilstrækkeligt hensyn til i sit forslag. Jeg vil gerne rette en tak til ordføreren, hr. Jarzembowski, som har fremsat mange kritiske synspunkter til Kommissionens forslag.
Jeg vil gerne gøre nogle vigtige undtagelser, og jeg vil nu pege på et par af dem. Flere talere har nævnt losning. Det står efter min mening helt klart, at losning er en tjeneste af almen interesse. Losning skal derfor ikke betragtes ud fra samme økonomiske kriterier som almindelig produktion, men derimod ud fra et sikkerhedsperspektiv.
Egenhåndtering kan få meget alvorlige konsekvenser ved lastning og losning. Dette gælder især, når man tænker på, at sejlads under bekvemmelighedsflag er en normal foreteelse.
Hr. formand, jeg går ind for indsigt og åbenhed i havnene. Jeg går ind for selvfinansierede havne. Jeg ønsker at opnå kvalitet og effektivitet, ved at havnene udarbejder deres egne udviklingsprogrammer i stedet for at blive underkastet omfattende kontrolapparater fra Bruxelles. Disse programmer bør udarbejdes i samarbejde med personale og kunder i havnene.

Peijs
Hr. formand, dette direktiv bestemmer, hvordan vores havne, som bl.a. på grund af de stadig stigende trafikstrømme spiller en stadig vigtigere rolle i samhandlen, vil fungere i de kommende år. Moderne havnebrugere flytter, i modsætning til tidligere, fra sted til sted. De vælger deres havne på grundlag af pris og kvalitet.
Der løber vigtige finansielle linjer fra myndigheder til havnevirksomheder. Der er opstået behov for mere indsigt i investeringsstrømmene. Samtidig skal der komme ens spilleregler for alle involverede. Udarbejdelsen af en række grundregler kunne forbedre denne situation. I den forbindelse vil jeg understrege nogle ting.
Allerførst direktivets rækkevidde. Det drejer sig ikke kun om selve havnene, men frem for alt også om havnebrugerne. Fjernelsen af lasthåndteringen fra direktivet gavner ikke kvaliteten af de tjenesteydelser, som havne tilbyder deres kunder. Tjenesteydelser i forbindelse med lasten, lasthåndteringen, bør simpelthen forblive i direktivet.
For det andet er der tjenesteydelserne i forbindelse med skibet eller lods- og bugseringstjenesterne. Ændringsforslag 3, 14 og 51 har til formål at holde lodstjenesterne uden for direktivets anvendelsesområde, idet man går ud fra den forældede idé, at lodstjenester altid er offentlige tjenester. Disse ændringsforslag vil jeg ikke støtte. I mit land er det meget længe siden, at lodstjenester har været offentlige tjenester, og det fungerer fortræffeligt.
Et direktiv, som regulerer havnetjenesters adgang til markedet, dækker således både tjenesteydelserne i forbindelse med skibet og i forbindelse med havnen. Naturligvis skal vi gå i retning af større gennemsigtighed i finansieringsstrømmene med hensyn til infrastrukturen, men jeg vil gerne lade beføjelserne blive dér, hvor de hører hjemme, og vil derfor stemme for hr. Sterckx' ændringsforslag 47, hvori Kommissionen anmodes om alligevel at stille forslag på dette område.
Hr. formand, det drejer sig om, at havne leverer tjenesteydelser til de virksomheder, der afsender og modtager last. Havne og deres brugere fortjener en solid, velgennemtænkt lovgivning. Jeg beklager, at der på grund af den måde, hvorpå dette direktiv er behandlet i Parlamentet, er opstået unødige spændinger mellem Nord-, Syd- og Vesteuropa.

Savary
Hr. formand, fru kommissær, forhandlingen af denne tekst er blevet meget vanskelig, da vi har været vidne til en hurtig forskydning i formålet. Det drejede sig om at behandle spørgsmålet om konkurrence i havnene, og indtil nu er vi blevet præsenteret for konkurrence mellem havnene. Jeg ved ikke, hvad der kommer ud af det i morgen, men resultatet vil uden tvivl være temmelig forvirret.
I mellemtiden beklager jeg, at havnelodserne ikke får samme behandling som fortøjningsarbejderne. Jeg kan ikke se, hvorfor man fastholder konkurrencen for havnelodserne, mens man udelukker fortøjningsarbejderne. De to erhverv er meget ens.
Vedrørende konkurrencen mellem havnene mener jeg, at gennemsigtighed er godt. Men derfra og til at man bestemmer konkurrencen mellem havnene uden at se nærmere på det, tillader jeg mig at advare Dem, for jeg mener, at havne først og fremmest er redskaber til egnsplanlægning. De har ikke de samme nautiske kvaliteter. Og hvis man vil skærpe konkurrencen, så er det hele vores politik om bæredygtig mobilitet, der falder i vandet. Jeg mener faktisk, at det i de kommende år bliver nødvendigt at hjælpe havnene i syd og havnene ud mod Atlanterhavet for at afløse den store koncentration af havne i Nordsøen. Ellers kommer man både i strid med Erika-pakken "Sikkerhed til søs", men også med vores vilje til at fjerne lastbilerne fra de store transitlande.
Jeg mener, at det er nødvendigt, at Kommissionen faktisk stiller forslag specifikt om statsstøtten til havne og behandler dem som en del af egnsplanlægningen og ikke udelukkende som konkurrenceelementer.

Cocilovo
Hr. formand, sådan som andre af vores kolleger allerede har sagt, bør man efter min mening være klar over, hvor komplekst og vanskeligt det arbejde er, som hr. Jarzembowski har lagt en stor og kompetent indsats i at udføre. Vi håber alle, at det endelige resultat bliver positivt, når det gælder de forskellige principper, der skal følges. Vi er enige i Kommissionens forslag, ikke mindst fordi nogle af Parlamentets ændringsforslag har været med til at muliggøre udsigten til en konsekvent markedsadgang for havnetjenester. Selv om dette naturligvis ikke er en absolut fordel i sig selv, er det positivt for tjenesternes forbedring og for konkurrencen, under forudsætning af - sådan som det fremgår af nogle af ændringsforslagene - at man sikrer visse sociale bestemmelser og visse vigtige krav med hensyn til miljøsikkerhed, faglige standarder og tilladelser, der indebærer forpligtelser. Med Parlamentets vedtagelse bliver det efter vores opfattelse muligt at styrke alt dette, såfremt der i de havnetjenester, som skal være genstand for konkurrence, ikke bliver nogen uforståelige udelukkelser, som ophæver direktivets anvendelsesområde. Dette gælder for lasthåndtering og tjenester på landjorden, og ved også at anvende subsidiaritetsprincippet i tilstrækkelig grad kan nogle tjenester, hvor visse sikkerhedskarakteristika og faglige karakteristika er dominerende, f.eks. lodsning, efter vores mening få en saltvandsindsprøjtning.
Endelig er det nødvendigt, at der ikke opstår nogen farlige huller i direktivet som følge af spørgsmål, der ikke behandles heri. Kommissionen får uden tvivl lejlighed til - og det vil vi gerne opfordre den til - at stille et forslag om offentlig finansiering af havnene. Dette forslag skal ikke fremskyndes på en uhensigtsmæssig måde på nuværende tidspunkt, hvor der ikke noget retsgrundlag, da det ville medføre en uacceptabel forskelsbehandling af medlemsstaternes havnesystemer, som er alt for forskellige set ud fra dette synspunkt.

Rovsing
Hr. formand, hr. Jarzembowski har påtaget sig en meget vanskelig opgave, men han har udført et stort og gennemtænkt arbejde, som vedrører væsentlige områder. Havnene er klart en meget vigtig faktor, når vi diskuterer opfyldelsen af Kyoto-forpligtelserne, idet de kan aflaste landtransporten og en lang række andre ting. Derfor er det et væsentligt miljøaspekt at få noget af landtransporten overført til havene. Skal det lykkes, må havnene være effektive, og så skal vi have en liberalisering inden for de områder, som Kommissionen har foreslået, lasthåndtering, passagerservice, og hvad der ellers er nævnt, formentlig med nogle undtagelser i særlige regioner, måske kan især yderdistrikterne kræve særlig hensyntagen. Men det er jo også nævnt i betænkningen. Jeg håber, at vi nu i betragtning af de mange synspunkter, som er blevet fremsat her, vil kunne enes om et forslag, således at vi samlet kan støtte Kommissionens overordnede mål til gavn for hele Unionen.

Langenhagen
Hr. formand, fru kommissær, som De ved, kommer jeg fra en lille havn, men trods alt med en europæisk etiket i forbindelse med de transeuropæiske net. Jeg skriver gerne i logbogen, at det ikke er nok at fremstille tingene i sort og hvidt i forbindelse med liberalisering og fri og fair konkurrence bare for at leve op til et princip. Jeg husker stadig den ulyksalige diskussion om det toldfrie salg. Når vi taler havne, drejer det sig nemlig også om arbejdspladser, attraktivitet og profil. Jeg er enig i, at vi har brug for veldefinerede gennemsigtighedsregler med hensyn til kalkulationerne og havnenes anvendelse af offentlige midler for at kunne indføre en fair konkurrence internt i havnene og imellem havnene.
Først når strømmen af offentlige penge og ydelser er gennemsigtig, kan man sammenligne de forskellige havnes tilbud, og på den måde kan man bevise, hvem der arbejder mest effektivt. Sammelignelige ydelser skaber konkurrence, og derfor er gennemsigtigheden en nødvendighed, hvis vi vil liberalisere markedet for havnetjenesteydelser. Desuden vil jeg gerne sige, at vi ikke bør liberalisere lodstjenesterne på nuværende tidspunkt. Lodsene har i deres nuværende organisationsform altid sikret en høj standard for kvalitet og sikkerhed på vandvejene.
Disse overordentligt høje standarder ville blive truet unødvendigt, hvis man gennemførte en liberalisering for enhver pris. I enhver form for marked findes der komponenter, hvor det ikke er konkurrencen, men kvaliteten, der bør prioriteres højst. Naturligvis kommer lodsene på et eller andet tidspunkt til at fremlægge et nyt koncept. På et eller andet tidspunkt! Heller ikke de vil i længden kunne vende ryggen til en åbning af markedet. Men hvad sikkerheden til søs angår, findes der i øjeblikket mere presserende opgaver, f.eks. indførelse af en black box for skibe. Hvis man straks tvinger lodsene til at indgå i konkurrence, kunne det føre til en priskrig, som permanent kunne forringe sikkerheden for skibsfarten.

Vatanen
Hr. formand, nu, hvor den europæiske økonomi skranter, må vi beslutte, om vi skal sige endeligt farvel vil "eurosklerose" og protektionisme, om vi skal bevare havnemonopolerne uforandret, eller om vi skal lade den økonomiske dynamik handle. Sabena er et afskrækkende eksempel på, hvilken ineffektivitet en centralstyret industripolitik i værste fald kan forårsage.
Havnedirektivet ville blot blive en tom skal, hvis vi udelod lasthåndteringen. Ændringsforslag 52 er i den forstand farligt. Selv om jeg støtter indlemmelsen af alle havne af en vis størrelse, stiller jeg mig dog bag hr. Atkins ændringsforslag 79. Det begrænser direktivet til kun at berøre de offentlige havne. Mine britiske kolleger kan ubekymret vedtage en indlemmelse af lasthåndteringen. Vi må ikke glemme, at de britiske eksportører drager nytte af havnetjenesterne på det europæiske fastland. Man bør kun begrænse antallet af havneoperatører, hvor det er tvingende nødvendigt. Den økonomiske effektivitet som begrænsningskriterium efterlader et stort spillerum for spekulationer om, hvornår en aktivitet er effektiv, og hvornår den ikke er det. Derfor bør man ikke støtte ændringsforslag 6, 25 og 44. Ændringsforslag 50 vedrørende definitionen på en havnetjeneste er ikke til vedtagelse, for efter den kan selv en græsk og en tysk havn behandles som én havn. Jeg beklager, men det er en absurd tanke. Vedrørende lodsning kom vi i udvalget frem til, at der eksisterer strenge nationale regler. Man kan derfor ikke forsvare monopoler med sikkerhedsårsager.
Har vi tænkt os at forhindre udviklingen af EU-havnene ved at udvande det længe ventede direktiv? Lasthåndtering og lodsning efter nationale regler må nødvendigvis med. Havnetjenester må også defineres kortfattet. Vores højtærede kollega, hr. Jarzembowski, er i denne sag desværre langt fra havnebrugernes behov. Vi kan ikke ændre Europa til et kæmpemæssigt Hamborg. Udvalget er nået frem til et godt kompromis, som vi bør holde klart fast ved. "Eurosklerose" rammer de fattige værst. Nu har vi mulighed for at gøre den europæiske beskæftigelse og den bæredygtige udvikling en tjeneste. Lad os indlodse konkurrencedygtige havne i Europa!

Meijer
Hr. formand, som tidligere medlem af kommunalbestyrelsens havneudvalg i Amsterdam og som nuværende indbygger i Rotterdam ved jeg, hvad der er galt med konkurrencen, ekspansionen og forholdet mellem arbejdstagere og arbejdsgivere i havnene. Havnene ved kysten mellem Hamburg og Le Havre, i Tyskland, Nederlandene, Belgien og Frankrig, betjener for en stor del det samme bagland. De har altid konkurreret med hinanden med lave takster og store offentlige investeringer for at hente mest mulig fragt til deres kajer. Denne konkurrence finder sted med skattepenge, og man er unødigt hemmelighedsfuld, hvad angår anvendelsen af skattepenge. En ordentlig og systematisk opgavefordeling mellem disse havne sparer offentlige penge og sørger bedre for varig beskæftigelse til havnearbejderne uden unødige udsving i beskæftigelsen. Derfor støtter jeg den bemærkelsesværdige overensstemmelse mellem en stor del af venstrefløjen og ordføreren, hr. Jarzembowski, som erindrer os om den holdning, som Parlamentet tidligere har indtaget, nemlig at gennemsigtighed med hensyn til konkurrence mellem havnene er meget mere nyttig end skabelsen af konkurrence inden for havnene. Konkurrence mellem lods- og bugseringstjenester sker på bekostning af sikkerheden, arbejdsvilkårene og eksistenssikkerheden. Derfor må vi undgå forkerte indgreb ovenfra.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne takke for hr. Jarzembowskis store indsats i løbet af denne forhandling under et ordførerskab, som utvivlsomt har været vanskeligt, og under en drøftelse, hvor vi trods alt alle skal være bevidst om det, der står på spil.
Derfor vil jeg anmode Parlamentet som helhed om at forsøge at opnå en så bred opbakning som mulig til indlægget med visse nuanceringer af det, som hr. Jarzembowski foreslår, og som jeg for en gangs skyld ikke er enig i på alle områder.
Jeg minder Dem om, at 70% af handlen med tredjelande afhænger af effektiviteten i vores havne. Og det er klart, at søhavnene spiller en afgørende rolle for EU's handel. Men hvis vi ydermere ønsker at behandle det, som er fremtiden for transporten inden for EU, for ikke at tale om EU's transport til tredjelande - hvor vi fortsat for størstedelen er afhængige af søtransporten - men inden for EU, troværdigt, er det nødvendigt, at vi en gang for alle går fra erklæringer og ord til kendsgerninger og fører den såkaldte kystfart eller short sea shipping ud i livet, og dette kræver, at vi har nogle havne, der er så konkurrencedygtige, så effektive og så tæt forbundne med det tilstødende territorium som muligt.
I denne henseende er havnene, som De ved, mine damer og herrer, for første gang for nogle måneder siden blevet medtaget i de transeuropæiske net, netop for at integrere dem fuldt ud i EU's interne transportkæde, og de spiller hermed en central rolle i bestræbelserne på at gøre vores transportsystem holdbart og konkurrencedygtigt.
Kommissionens forslag er en del af en pakke, hvor der behandles flere forhold vedrørende havnepolitikken: gennemsigtigheden i strømmen af offentlige midler til havnene, kriterierne for, hvad der er statsstøtte, og hvad der ikke er det. Det drejer sig om forhold, der har at gøre med konkurrencen mellem havnene. Det direktivforslag, som De skal stemme om, omfatter spørgsmålet om konkurrencen mellem tjenesteleverandørerne i havnene, og det dækker faktisk alle de tjenester, der normalt leveres til brugerne af havnene, og som har en kommerciel værdi.
Om et øjeblik vil jeg komme ind på det, som flere af Dem har påpeget, nemlig konkurrencen mellem havnene.
Men nu skal vi tale om det direktivforslag, der drejer sig om konkurrencen i havnene. Forslaget bygger på to søjler: en om indholdet og en om procedurerne. Med hensyn til indholdet foreslår vi, at vi kommer på højde med det, som Parlamentet og Rådet allerede har lovgivet om på lignende områder, hvor der er fastsat regler for at åbne markederne. Jeg taler om telekommunikation, gas, elektricitet, men først og fremmest om transportsektoren, om ground handling-ydelserne i lufthavnene.
Selv om traktaten i princippet ikke tillader begrænsninger i markedsadgangen, har havnene særlige karakteristika, f.eks. på grund af eventuelle pladsproblemer og på grund af den grundlæggende betydning, som sikkerheds- og miljøspørgsmålene har. Vores forslag sikrer netop en rimelig balance mellem disse behov.
Det glæder mig at konstatere, at Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme med tilfredshed medtog denne indfaldsvinkel ved dets afstemning. Vi skal tillade selvservicering i de havne, hvor operatørerne mener, at de kan få en større forrentning af deres eget udstyr, og vi skal sikre, at antallet af tjenesteleverandører, som det er tilfældet i alle de andre sektorer, kun kan begrænses, når der er berettigede grunde hertil, f.eks. pladsproblemer eller sikkerheden af søtrafikken i dette tilfælde.
Enhver kompetent tjenesteleverandør skal have de samme betingelser for at operere i den havn, han ønsker. Og det fører mig til den anden søjle i vores forslag, nemlig procedurerne. Procedurereglerne skal altså være gennemsigtige, ikke-diskriminerende, objektive og passende. Det er de ikke altid i dag.
Jeg er sikker på, at det, der var muligt for ground handling-ydelserne i lufthavnene, vil være muligt i havnene. Og jeg tror, at selv om det vil forårsage visse vanskeligheder, som det altid er tilfældet, når der sker en ændring af faktiske forhold, der ofte har bestået i meget lang tid, i århundreder, er det en kendsgerning, at denne ændring vil blive til fordel for hele systemet, for økonomien, for livskvaliteten for EU's borgere i almindelighed.
Der skal naturligvis tages hensyn til lokale særegenheder, især når det drejer sig om sikkerhed, miljø og sociale forhold. Derfor tillader vores forslag en stor fleksibilitet på nationalt, regionalt og ikke mindst lokalt plan, for at havnene kan forvalte deres egne forhold åbent og retfærdigt.
Idet vi nu skal se på ændringsforslagene, vil jeg gerne sige, at Kommissionen efter at have gennemgået dem omhyggeligt accepterer størstedelen af dem. Mange ændringsforslag forbedrer vores forslag betydeligt, hvad angår en tydeliggørelse af definitionerne af havnetjenester og selvservicering, og der indføres godtgørelsesregler, som ikke kun er implicitte, men også eksplicitte, som det er tilfældet med ændringsforslag 18, 20, 32 og til dels ændringsforslag 46, som vi accepterer fuldt ud. Jeg vil også gerne nævne ændringsforslag 15, som tillader EU's stater at udvide direktivets anvendelsesområde til vandveje, som leder til havnene.
Vi accepterer ligeledes dele af ændringsforslag 25 og 44, som gør det muligt af hensyn til sikkerheden for søtrafikken at begrænse antallet af tjenesteleverandører i stedet for kun at begrænse antallet af leverandører af teknisk-nautiske tjenester. Det er en fornuftig foranstaltning, som er i overensstemmelse med de generelle interesser, som Kommissionen er fortaler for inden for området sikkerhed på havet.
Vi er også enige i, at den periode, som vedtages endeligt for tilladelsernes maksimale løbetid, bør gøre en normal afskrivning og en normal forrentning af investeringen mulig, hvorfor vi accepterer en udvidelse af løbetiden og også eventuelt erstatning eller godtgørelse, hvis afskrivningen ikke har været fuldstændig, som det foreslås i nogle af ændringsforslagene.
Der er andre ændringsforslag, der, selv om de ikke introducerer ændringer, bidrager med nyttige afklaringer, i særdeleshed hvad angår den fortsatte anvendelse af de regler, der gælder i dag for sikkerhed, miljø og sociale forhold. Alle disse ændringsforslag kan accepteres, selv om de skal omformuleres.
Der er dog ting, vi ikke kan acceptere af forskellige årsager, og det må De forstå. Med hensyn til nogle af ændringsforslagene til direktivets betragtninger er der ikke en reel overensstemmelse med selve lovgivningsteksten, f.eks. ændringsforslag 2, 3 og 12. Kommissionen kan heller ikke acceptere ændringsforslag, som ændrer, forandrer eller begrænser direktivets anvendelsesområde væsentligt.
Lad mig nu påpege to problemer, der har været i centrum for drøftelserne i Parlamentets Udvalg om Regionalpolitik, Transport og Turisme. Skal ground handling-ydelserne medtages i direktivets anvendelsesområde, ja eller nej? Langt de fleste af parterne accepterer faktisk denne indføjelse som nødvendig, og vi kan ikke acceptere et ændringsforslag, f.eks. ændringsforslag 52, som vil føre til udelukkelse af denne sektor. Når vi ønsker moderne kvalitetshavne, hvilket er muligt og nødvendigt for ground handling-ydelserne i lufthavnene, skal det være muligt og nødvendigt i havnene. Denne holdning har ydermere fået støtte fra flertallet i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme.
Det samme er tilfældet med ændringsforslagene om at udelukke selvservicering og tjenesteleverandørernes ret til at ansætte det personale, de ønsker, f.eks. ændringsforslag 69, 70, 71, 72 og 73, som også forkastes. Sidstnævnte er allerede omfattet af lovgivningen. Men som det kan konstateres ved at læse vores forslag korrekt, kan tjenesteleverandørerne ikke ansætte de såkaldte "piratarbejdere", det er umuligt. Hvis denne misforståelse kan afklares ved en tydeliggørelse af vores tekst, er Kommissionen indstillet på at finde en passende formulering.
Et andet problem er spørgsmålet om lodstjenester. Spørgsmålet er igen, om lodsning skal være indeholdt i direktivet eller ej. Mange mener, at visse sikkerhedsbetragtninger vanskeliggør medtagelsen af denne særlige sektor, men der er andre måder at overvåge sikkerheden på end dem, der anvendes i dag. Og det samme er tilfældet med andre teknisk-nautiske tjenester, hvorfor Kommissionen ikke kan acceptere de ændringsforslag, som udelukker lodstjenester fra direktivets anvendelsesområde. I denne henseende støttede Parlamentets korresponderende udvalg også vores forslag.
Der er andre ændringsforslag, der heller ikke er acceptable af forskellige årsager. Konkret burde de økonomiske betragtninger om tjenesteleverandøren ikke være et kriterium som nævnt i anden halvdel af ændringsforslag 25. Faktisk skal tjenesteleverandørerne påtage sig de kommercielle risici, og de offentlige myndigheder skal ikke foretage økonomiske vurderinger. Når det er sagt, så lader vores forslag en dør stå åben: Når der foreligger ekstraordinære omstændigheder i forbindelse med lastvolumenet, kan antallet af tjenesteleverandører begrænses.
Uden at jeg vil gå i detaljer, kan vi heller ikke acceptere forskellige ændringsforslag af tekniske årsager, og listen er til Deres rådighed.
Endelig vil jeg henvise til ændringsforslag 26. Vores forslag påpeger, at normalt - og jeg gentager, normalt - skal der udstedes tilladelser til mindst to tjenesteleverandører for hver lastkategori. Hvis denne artikel fjernes, er det nødvendigt at anvende den regel, der er fastsat i et andet afsnit, som går ud på at udstede tilladelse til det størst mulige antal tjenesteleverandører, og det resultat var næppe det, der var tanken, da ændringsforslaget blev stillet.
Andre ændringsforslag giver udtryk for et ønske om at insistere mere, end der gøres i Kommissionens havnepakke om konkurrence mellem havnene. Og tillad mig at komme ind på denne sag ved at sige, at jeg er enig i også at overveje konkurrencen mellem havnene, men jeg synes, at der skal findes en mere passende måde at gøre det på.
F.eks. en større gennemsigtighed, ændringsforslag 9 og 48. Kommissionen accepterer dette princip, og jeg har dens opbakning til i fællesskab at finde den bedste måde at anvende dette princip på.
Et andet eksempel er den statsstøtte, der er omhandlet i ændringsforslag 49. Alle er enige i, at der ikke bør findes statsstøtte, men det skal på forhånd tydeligt defineres, hvor skillelinjen mellem, hvad der er statsstøtte, og hvad der ikke er det, går. Traktaten fastslår, at det er Kommissionen, og kun denne, som gennemfører reglerne heri om statsstøtte.
Den igangværende lovgivningsproces vil koncentrere sig om dette spørgsmål, og jeg håber, at vi kan sætte os sammen og finde en mulig løsning inden for rammerne af traktaten, som kan skabe klarhed om denne meget vanskelige sag. Og hvis det er nødvendigt at gå længere - og det er min fornemmelse på grund af det, De har sagt, og jeg deler en stor del af Deres bekymringer for, at det sker - må jeg sige, at jeg er villig til at gå længere end, hvad det nuværende forslag siger om statsstøtte til havnene og om konkurrence mellem havnene.
Endelig et par ord om ændringsforslag 79, hvor der foreslås en udelukkelse af de private havne, hvoraf mange rent faktisk ikke begrænser adgangen. Under lovgivningsprocessen skal der findes en passende form til at behandle dette spørgsmål.
Dette er naturligvis kun begyndelsen på lovgivningsprocessen, og under denne lange proces vil Kommissionen være åben for at finde konstruktive løsninger sammen med Europa-Parlamentet, som gør det muligt at regne med den bredest mulige opbakning til dette forslag, som ønsker at sikre, at en moderne industri, en industri, som har meget at vinde ved en omstilling af den europæiske transportindustri, kan klare de udfordringer, vi står over for og på afgørende vis bidrage til, at vi får et holdbart transportsystem, der arbejder for økonomisk udvikling, jobskabelse, respekt for miljøet og for vores borgeres livskvalitet.

Udvidelsen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens beretning om udvidelsen.
Jeg giver straks ordet til formanden for Kommissionen, hr. Prodi.

Prodi
Fru formand, mine damer og herrer, lige siden den spæde start på Kommissionens aktiviteter har den betragtet udvidelsen som en absolut førsteprioritet. Udvidelsen er nemlig det nøjagtige billede og det konkrete bevis på Europa. Udvidelsen er Europas historiske ansvar, og udvidelsen er Europas rettigheder og pligter, dets muligheder og dets ambitioner.
Med udvidelsen, som forener kontinentet, afslutter man faktisk et kapitel i Europas historie og skaber forudsætningerne for fremtiden. Gennem denne proces forbereder EU sig på at påtage sig sit ansvar for kontinentet, og dette ansvar nødvendiggør nogle nye overvejelser om vores midler, vores politikker og de overordnede målsætninger for vores handlinger. Vores indsats og mod skal være af samme størrelsesorden som den indsats og det mod, ansøgerlandene udviser i deres forberedelser på at blive optaget i EU.
Af alle de erfaringer, jeg har gjort mig i første del af min embedsperiode som kommissionsformand, er det, der personligt har berørt mig mest, mine rejser i ansøgerlandene, mødet med disse landes borgere og deres regeringsrepræsentanter og kontakten med deres parlamenter, som dag og nat kæmper bravt for at udføre den vanskelige opgave, det er at gennemføre deres samfunds overgang, og hvor udvidelsesforberedelserne udgør det vigtigste kapitel. Netop til dem vil jeg gerne her fra Strasbourg sende et budskab om broderskab, venskab og taknemmelighed for deres indsats.
Der er nemlig nogle lande, som for kun 10 år siden bogstaveligt talt stadig var adskilt fra resten af Europa, og som nu igen har knyttet trådene til vores fælles værdier. Selv før de formelt bliver optaget som nye medlemsstater, kan disse lande begynde at høste frugterne af deres integration, og de deltager reelt allerede i det nye stabilitets- og udviklingsområde, hvilket vi kan se af det stadig større antal virksomheder fra medlemsstaterne i ansøgerlandene.
Der er gjort nogle meget store fremskridt i retning af tiltrædelsen. I de rapporter, vi forelægger for Dem i dag, analyserer vi udvidelsesforberedelserne så nøje som muligt, og her vil jeg gerne rette en stor tak til kommissær Verheugen og hans medarbejdere for deres enestående indsats både set ud fra et kvantitativt og et kvalitativt synspunkt, eftersom de har indledt og afprøvet en metode, der er helt fantastisk, og hvis der skulle være nogle enkelte mangler, er det, fordi vi rent faktisk har bevæget os ud på et ukendt område.
Vores rapporter viser kort sagt, at den historiske begivenhed, som udvidelsen er, virkelig er mulig og nært forestående, såfremt vi fortsætter i dette stabile tempo.
Jeg vil ikke gå i detaljer - for dem vil kommissær Verheugen beskrive for Dem om lidt - men blot sige, at der praktisk taget kan konstateres fremskridt på alle de områder, som tiltrædelsesprocessen er centreret omkring.
Jeg kan vist godt sige, at disse utrolige fremskridt i høj grad er inspireret af mødet i Nice, hvor vi for et år siden konkret fastlagde etaperne og ruten - som vi kaldte for et "vejkort" - i den sidste fase af denne komplekse udvidelsesproces.
Om præcis et år skal vi i fællesskab vurdere de enkelte ansøgerlandes evne til at påtage sig de rettigheder og pligter, de har som medlemmer af EU. Vi er klar over, at vi så er nødt til at have afsluttet forhandlingerne med de lande, som overholder de opstillede kriterier, eller at vi i det mindste er nødt til at være yderst tæt på forhandlingernes afslutning.
Hvis disse lande opfylder de målsætninger, som Parlamentet og Det Europæiske Råd har fastlagt, kan de - når ratificeringsproceduren er tilendebragt - blive optaget i EU inden valget i juni 2004 og således komme til at sidde i det næste Parlament. Næste år bliver således det afgørende år både for udvidelsen og for Europas fremtid. Under forhandlingerne skal vi tage de vanskeligste emner op såsom landbruget, strukturfondene og budgettet, og det skal vi med samme stærke vilje til at finde nogle konstruktive løsninger. Kommissionen vil allerede stille nogle forslag først på året med udgangspunkt i EU's nuværende acquis og i de principper, der blev vedtaget på Det Europæiske Råd i Berlin.
Meget afhænger af kontinuiteten i den indsats, ansøgerlandene gør for at indføre og gennemføre EU's acquis. Sådan som Kommissionen understreger i sine periodiske rapporter i år, skal ansøgerlandene desuden sørge for at anskaffe sig den nødvendige administrative kapacitet til en korrekt gennemførelse af EU's bestemmelser og politikker.
Ansøgerlandenes fortsatte indsats er dog kun det ene aspekt. Hvis udvidelsens afslutning skal være en succes, er det nemlig vigtigt at fremme fællesskabsmetoden og det nødvendige samarbejde mellem Rådet, Parlamentet og Kommissionen. 2002 bliver et år med en heftig reviderings- og overvågningsaktivitet, og jeg ved, at Parlamentet vil følge dette arbejde nøje.
Jeg vil også gerne opfordre medlemsstaterne til fortsat at overholde de aftaler, vi allerede har indgået om udvidelsen, navnlig når det gælder Agenda 2000 og de finansielle overslag indtil 2006, sådan som man blev enig om på Det Europæiske Råd i Berlin i 1999.
Vi kan ikke gøre udvidelsen afhængig af yderligere reformer, selv om vi som følge af det ansvar, vi påtager os med udvidelsen, på en beslutsom måde og med politiske visioner skal forberede den nye institutionelle proces, som bliver iværksat på Det Europæiske Råd i Laeken. På samme måde skal man heller ikke forbinde de igangværende forhandlinger med spørgsmålet om EU's finanser efter 2006, for der er tale om to forskellige spørgsmål. Ethvert forsøg på at forbinde disse spørgsmål med hinanden ville være ensbetydende med at ændre reglerne og ville uundgåeligt ende med at ødelægge den fine balance i vores forhandlingsproces.
I de rapporter, vi forelægger for Dem, undersøger vi også udvidelsens konsekvenser for nabolandene, det vil sige de andre europæiske lande, og for Middelhavsområdet.
Terrorattentaterne mod USA den 11. september ændrede den internationale situation fuldstændigt og gjorde den mindre stabil, mindre forudsigelig og mere bekymrende. Verden har mere end nogensinde brug for et stærkt EU, som er sikker på sine egne værdier, som skaber stabilitet, forudsigelighed og sikkerhed omkring sig, og som endelig spiller en hovedrolle på den internationale scene.
Udvidelsen slår EU's status fast som verdens stærkeste økonomi og handelsmagt med et indre marked, der tæller 500 millioner forbrugere. Med udgangspunkt i denne kendsgerning er vi i stand til at udvide det område med fremgang og stabilitet, som vi har brug for, så det ikke blot omfatter EU og ansøgerlandene. Derfor skal vi udvikle en ny "nabolandspolitik", og den er en af Kommissionens strategiske målsætninger.
Jeg har længe været af den opfattelse - og det bekræftede jeg i går på Europa-kollegiet i Brugge - at det er nødvendigt at gå et skridt videre og styrke de forskellige instrumenter, vi benytter i forbindelse med Euro-Middelhavspartnerskabet, partnerskaberne med Rusland og Ukraine og vores indsats for at skabe stabilitet i Balkanlandene. Den grundlæggende idé er, at alle vores nabolande også skal have glæde af handelsliberaliseringen, de tekniske standarder og de lovgivninger, som gælder for det indre marked. Der skal forhandles om, hvilken form disse aftaler skal have - skal det være frihandelsaftaler eller aftaler efter samme model som EØS-aftalen? - men det vigtigste bliver at styrke samspillet mellem økonomierne.
Hovedmålsætningen er at skabe det tættest mulige partnerskab med vores nabolande, et partnerskab, der bliver den vigtigste stabilitets- og sikkerhedsfaktor. Vi skal kort sagt eksportere stabilitet til de andre lande og skabe grundlaget for en harmonisk udvikling i hele området omkring EU ved at udnytte de væsentligste fordele ved den europæiske integration. Når tiden er inde, vil dette også lette integrationen af vores nærmeste naboer, nemlig landene i den vestlige del af Balkanområdet.
I forbindelse med denne indsats må vi naturligvis ikke glemme betydningen af vores partnerskabs kulturelle dimension. Derfor arbejder vi i øjeblikket på et nyt initiativ for at fremme dialogen og den gensidige forståelse mellem begge sider af Middelhavet.
Jeg er taknemmelig for Parlamentets støtte og for dets konstruktive måde at følge udvidelsesprocessen på, og jeg regner med, at denne støtte fortsætter her i forhandlingernes vanskelige slutfase. Parlamentsmedlemmernes arbejde vil ikke bare være afgørende for ratificeringen i sig selv, men også ud fra et mere generelt synspunkt, nemlig de europæiske borgeres tilslutning til udvidelsen. Det fremgår nemlig af meningsmålingerne, at det mange steder i EU stadig er nødvendigt at overbevise en stor del af borgerne om de overordnede fordele ved udvidelsen. Kommissionen vil selvfølgelig fortsætte og styrke sin informationsstrategi, men det er Parlamentet og parlamentsmedlemmerne, som på en mere effektiv måde end nogen andre kan bidrage til at fremme den nødvendige demokratiske tilslutning til udvidelsen.
Fru formand, mine damer og herrer, Parlamentets konstante inddragelse i udvidelsesprocessen er af afgørende vigtighed, og den er ligeledes af afgørende vigtighed for den kommende debat om Europas fremtid, en debat, hvor vi forventer et væsentligt bidrag fra ansøgerlandene og de kommende medlemsstater.
Kommissionens rapport i dag viser, at begyndelsen på en ny æra for Europa kun er nogle få skridt væk. Lad os tage disse skridt sammen, og lad os fortsætte og intensivere vores samarbejde i de kommende måneder og således skabe forudsætningerne for en større, stærkere og fuldstændigt demokratisk Union!
(Kraftigt bifald)

Verheugen
Fru formand, mine damer og herrer, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne ud over det, som kommissionsformand Prodi allerede har sagt, give Dem endnu et par oplysninger. Det væsentligste budskab, som Kommissionen kommer med i dag, er jo, at Parlamentets og Rådets politiske ønske om at gennemføre de første tiltrædelser før valget til Europa-Parlamentet i 2004 godt nok er ambitiøst, men også realistisk og realisabelt. Hvorfor?
For det første fordi ansøgerlandene fortsat opfylder de politiske kriterier komplet med undtagelse af Tyrkiet, som vi af denne grund heller ikke kan indlede forhandlinger med i år. Der findes fortsat områder af de politiske kriterier, som har brug for vores opmærksomhed, en god styreform i begrebets bredeste forstand, international kriminalitet, retsstatens funktion, men jeg må endnu en gang sige, at kriterierne er opfyldt.
Med de økonomiske kriterier forholder det sig således, at 10 ansøgerlande har fungerende markedsøkonomi og enten allerede i dag eller i den nærmeste fremtid også vil være i stand til at leve op til konkurrencepresset på det indre marked. Det er alle lande, som vi forhandler med, med undtagelse af Bulgarien og Rumænien, hvor der dog ligeledes, og det vil jeg gerne understrege, er gjort bemærkelsesværdige fremskridt. Det gælder især Rumænien, hvor Kommissionen for første gang kan konstatere, at der er sket fremskridt både for de politiske, de økonomiske og de sociale reformer, og dette vil formodentlig først for alvor blive afspejlet i den næste fremskridtsrapport.
Hvad gennemførelsen af EU's acquis angår, så afspejler den sig frem for alt i fremgangen i forhandlingerne, og fremgangen i forhandlingerne kender De alle. Vi har hidtil opnået alt det, som var målet med forhandlingskøreplanen, og derfor udgør forhandlingskøreplanen, som blev besluttet i Nice, også fortsat ledetråden i vores handlinger.
Det, som egentligt er nyt i rapporten i år, er, at vi nu sætter meget kraftig fokus på det sidste virkeligt store problem, nemlig at sikre, at de fremtidige medlemslande ved tiltrædelsen også er administrativt i stand til at opfylde alle et medlems pligter i EU. For at ingen skal være i tvivl, må jeg sige, at det er de endnu ikke! Ikke et eneste af medlemslandene opfylder i dag alle tre kriterier komplet. Derfor foreslår Kommissionen at gennemføre en særlig handleplan om forbedring af ansøgerlandenes implementeringsevne. Vi stiller derfor også i stort omfang ekstra midler til rådighed. Vi vil give Parlamentet og Rådet oplysninger om resultaterne allerede i midten af næste år.
Jeg ønsker ikke, at man i denne forbindelse får det forkerte indtryk. Når fremskridtsrapporterne koncentrerer sig så kraftigt om de negative aspekter, som jo stadig findes i dag, så er det simpelthen, fordi vi jo ikke hvert år på ny repeterer, hvad der allerede er gjort, men derimod fordi jo nærmere vi kommer forhandlingsmålet, jo tydeligere bliver de problemer, som stadig findes. Man skal dog for at få et fuldstændigt billede se de tilbageværende problemer på baggrund af de enorme fremskridt, der er gjort i løbet af de sidste par år. Kun på denne måde får man dimensionerne på plads.
Vi mener, det er muligt at fjerne de negative aspekter på forvaltningsområdet og inden for retsvæsenet i så god tid, at ansøgerlandene ved tiltrædelsen har en passende implementeringsevne. For at sige det meget tydeligt, skal Kommissionen formodentlig allerede næste år komme med sin afsluttende holdning, og på dette tidspunkt må der ikke længere være negative aspekter.
Lad mig dertil sige, at tiltrædelsesforhandlingerne med Cypern er meget fremskredne. Det er vores strategiske mål at optage et forenet Cypern som nyt medlem. Det kræver konstruktive og substantielle fremskridt i bestræbelserne på at opnå en varig fred. Kommissionen gentager sin appel til alle involverede parter om at udnytte den åbne mulighed for at opnå dette mål.
I førtiltrædelsesstrategien for Tyrkiet viser de første positive resultater sig. Den forfatningsreform, som det tyrkiske parlament vedtog for kort tid siden, er et skridt i den rigtige retning, men yderligere fremskridt er nødvendige, især hvad angår effektiv beskyttelse af menneskerettighederne og økonomiske reformer. Kommissionen mener, at det nu er muligt at intensivere førtiltrædelsesstrategien yderligere. I denne forbindelse fokuserer vi på en nærmere kontrol af den tyrkiske lovgivning og dens tilpasning til EU's acquis. Vi er dog endnu ikke nået så langt, at vi kan foreslå at påbegynde screening for Tyrkiets vedkommende.
Næste år starter den mest følsomme fase af tiltrædelsesforhandlingerne. For forhandlingerne af de finansielt relevante kapitler vil vi skabe en totalramme, som sikrer, at dette kapitel kan behandles samlet, og det vil vi gøre meget tidligt i 2002, så det spanske formandskab får mulighed for at overholde køreplanen.
Vi er sikre på, at udvidelsesforhandlingerne kan afsluttes med succes på grundlag af det eksisterende regelværk. Vi vil i forbindelse med vores forslag overholde de øverste budgetgrænser i Agenda 2000. Vi vil altså ikke komme med forslag, som overskrider dette, og vi vil ikke komme med forslag, som binder EU finansielt længere end til 2006, så det står fuldstændigt klart, at der ikke er nogen som helst finansiel risiko ved Kommissionens strategi.
Lad mig til slut endvidere tilføje, at det ved forhandlingerne nu drejer sig om spørgsmål, hvor løsningerne får umiddelbare konsekvenser for borgernes livsbetingelser i ansøgerlandene. Alt efter, hvordan løsningerne ser ud, vil det påvirke accepten af tiltrædelserne i ansøgerlandene positivt eller negativt.
Vi skal derfor anstrenge os så meget som muligt for at informere borgerne i de nuværende og fremtidige medlemslande meget omfattende om udvidelsen. Ingen partnere må give op over for tiltrædelsesprocessen. Derfor er en både fleksibel og resultatorienteret forhandlingsføring en ubetinget nødvendighed.
Kommissionen vil altså på baggrund af fremskridtsrapporterne for næste år fremlægge tilstrækkeligt godt forberedte henstillinger om hvert enkelt lands tiltrædelsesegnethed. Den vil gøre alt for, at forhandlingerne med disse lande lykkes.
Den vil desuden for de lande, som ikke kan eller vil nå målet om at afslutte forhandlingerne inden slutningen af 2002, fremlægge en gennemarbejdet førtiltrædelsesstrategi. Disse lande må ikke få følelsen af at blive ladt tilbage. De har derfor brug for særlig stor opmærksomhed og særlige instrumenter, som vi så vil foreslå i strategipapiret for 2002.

Formanden
Tak, hr. kommissær Verheugen.
Jeg minder om, at forhandlingen er en udveksling af spørgsmål og korte svar.

Poettering
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, naturligvis har jeg spørgsmål, men man må jo også gerne komme med et par bemærkninger. Først må jeg sige, hr. kommissionsformand, at vi er glade for at se Dem her. Vi var dog meget overraskede, da vi havde vores møde i Præsidiet og så Deres navn på skærmen. Det var vi ikke klar over. Det kan skyldes en fejl i vores gruppe. Vi laver naturligvis også fejl, men generelt - jeg har forhørt mig lidt rundt omkring - var der ikke nogen, der vidste, at kommissionsformanden ville komme i eftermiddag, hvilket vi godt nok glæder os over, men som vi gerne ville have haft oplysninger om på forhånd.
Et andet spørgsmål - og det vil jeg gerne have et svar på - er, at jeg i morges fik at vide, da gruppeformændene holdt pressekonference, at kommissær Verheugen også holdt en pressekonference. Det ville være meget interessant at vide, hr. kommissær, om det handlede om dette emne. Det ville være fint, hvis De kunne skabe klarhed om dette.
Nu til mine spørgsmål. For det første vil jeg gerne gøre Dem opmærksom på, at vi havde et møde i Ungarn i sidste uge. I Ungarn var der stor bekymring for, at udvidelsen skulle blive udsat for Ungarns vedkommende, fordi tingene i et andet land, nemlig i Polen, ikke udvikler sig så hurtigt, som det kunne ønskes. Naturligvis ønsker vi alle, at Polen kommer med i den første udvidelsesrunde, men det må ikke resultere i, at andre skal vente, og 2004-fristen ikke kan overholdes, fordi et medlemsland endnu ikke er kommet så langt. Alle lande skal vurderes på deres egne fortjenester, således at udvidelsen også kan finde sted. Jeg ville være taknemmelig, hvis De ville sige noget om dette.
Så et meget konkret spørgsmål. Der var også bekymring i Ungarn om, at statusloven, det vil sige loven om Ungarn i andre lande, ville blive kritiseret. Denne lov blev vedtaget af 95% af det ungarske parlament, og Det Europæiske Råds kommission, den såkaldte Venedig-kommission, har udtrykkeligt sagt, at denne status er i orden.
Et sidste spørgsmål går på, hvordan De vurderer bekæmpelsen af fortiden for mange lande i EU i dag. Jeg tænker på Benes-dekreterne, jeg tænker på købet at jord f.eks. i Polen. Kan De sige noget mere om det? Kan vi i denne forbindelse stole på erklæringer, som, hvis disse lande kommer ind i EU, muliggør en uplettet fremtid, hvilket vi naturligvis alle ønsker? Vi ønsker, at der holdes fast ved tidspunktet 2004, så disse folk kan deltage i det næste valg til Europa-Parlamentet.

Prodi
Fru formand, jeg vil gerne skabe klarhed omkring Polen-spørgsmålet en gang for alle. Det er en helt utrolig situation, for i Polen siger man, at vi foretrækker de små lande, og i de små lande siger man, at vi foretrækker Polen. Derfor er det nødvendigt at slå fast en gang for alle, at processen skrider fint fremad, og når vi siger, at den skrider fint fremad, gælder det også for Polen. Dette land har gjort nogle meget store fremskridt, og derfor er der ingen grund til at placere Polen i en anden gruppe end de andre lande.
Jeg tror - eller rettere ved, og det siger jeg med stor tilfredshed - at hvis vi kaster et blik tilbage i tiden og ser på den udvikling, der har været, har Polen deltaget i dette forløb og i disse fremskridt mod udvidelsen og tiltrædelsen med en fantastisk iver og dygtighed. Derfor har jeg ingen grund til at gøre forskel på Polen og Ungarn.

Verheugen
Hr. parlamentsmedlem, hverken kommissionsformanden eller jeg har afholdt en pressekonference. Vi respekterer fuldt ud, hvad vi har aftalt. Det er derfor, pressekonferencen afholdes kl. 18.00, altså efter orienteringen af Parlamentet. At jeg regelmæssigt taler med journalister, ved De. Men det er ikke nogen pressekonference, det er en meget vigtig forskel.
Hvad angår den ungarske statuslov, så er det sådan, at vi, hvad angår acquis communautaire, allerede før vedtagelsen af denne lov gjorde den ungarske regering opmærksom på problemer. Disse problemer er der så blevet taget hensyn til ved lovgivningen, således at der ikke er problemer med fællesskabsretten.
Hvad angår Venedig-kommissionen, er min vurdering anderledes end kommissionens. Ifølge Venedig-kommissionens resultat afhænger implementeringen af den ungarske statuslov af, om den er i strid med international ret eller ej. Derfor har vi længe været i dialog med den ungarske regering og regeringerne i nabolandene for at sikre en fælles implementering mellem naboerne. Den ungarske regering bestræber sig heldigvis på og den rumænske og slovakiske regering er også rede til at deltage heri.
Hvad angår Benes-dekreterne, så har de hidtil ikke været genstand for forhandling, fordi ejendomsspørgsmål, som De ved, ikke er omfattet af fællesskabsretten. Hvad angår spørgsmålet om køb af land, så regner jeg med, at der nu meget snart kommer gang i de pågældende forhandlinger med Polen. Ved mit besøg i Warszawa sidste uge proklamerede den polske regering fleksibilitet i dette spørgsmål.

Formanden
Hr. Verheugen, der var ingen pressekonference, men pressen har allerede Deres tekst. Jeg tror, at det er årsagen til denne tvetydighed.

Swoboda
Fru formand, jeg har tre korte spørgsmål. Det første spørgsmål er til hr. kommissær Verheugen, som har antydet, at der vil komme ekstra midler eller et ekstra program til modernisering og tilpasning af den administrative egnethed. Jeg vil nu gerne vide, om det er finansielle midler, som tages fra andre programmer for disse lande. Det kan De måske lige forklare lidt nærmere.
For det andet, hr. kommissær, i Revisionsrettens beretning, som vi har debatteret i dag, kritiseres det, at Kommissionen ikke har fastsat kriterier for sit program om opkvalificering af nukleare anlæg, altså forøgelse af reaktorsikkerheden. Er De i Kommissionen parat til at overveje ikke at udarbejde kriterier, det vil sige ingen generelle kriterier, men derimod udelukkende kriterier for kontrol af foranstaltninger til forøgelse af reaktorsikkerheden med støtte fra kommissionsmidler?
Det tredje spørgsmål, spørgsmålet om Cypern og Tyrkiet er allerede blevet nævnt kort her. For nylig kom ministerpræsidenten i Tyrkiet med udtalelser, som dog måske er nye i deres udformning, om, at det i yderste konsekvens kan komme til en anneksion af det nordlige Cypern. Har Kommissionen et officielt, klart og entydigt svar på dette?

Verheugen
Fru formand, hr. parlamentsmedlem, jeg besvarer Deres spørgsmål på følgende måde: For det første bliver der taget midler fra Phare-budgettet til de ekstra foranstaltninger til forbedring af implementeringsevnen, altså bliver der ikke brugt ekstra midler, og der overføres heller ikke midler. Det drejer sig nærmere om en ændring af prioriteringen ved Phare-programsætningen, hvilket jeg i øvrigt allerede har meddelt Parlamentet for et stykke tid siden. Også med hensyn til følgevirkningerne fra den 11. september har vi jo sagt, at vi er parate til at omprioritere, hvis det f.eks. gælder om at opfylde mere krævende betingelser på områderne indenrigs- og retspolitik, politisamarbejde og sikring af de ydre grænser.
Hvad reaktorsikkerheden angår, har Kommissionen ingen kompetence i den henseende, som De ved. Jeg ved ikke, hvad Revisionsretten tager udgangspunkt i her. Det kan være, det er i arbejdet i Rådets arbejdsgruppe om atomspørgsmål. Den hører dog ikke ind under Kommissionen. Kommissionen har ingen som helst kompetence og deltager heller ikke i nogen foranstaltninger til forbedring af atomsikkerheden i ansøgerlandene. Det eneste, Kommissionen gør, er at forhandle med lande, som er blevet stillet over for dette krav, nemlig Litauen, Bulgarien og Slovakiet, om nedlukning af reaktorer, som betragtes som værende uden udvidelsesmuligheder. Det er i stor udstrækning afsluttet, som De ved. Der mangler endnu den endegyldige dato for nedlukning af Ignalina II i Litauen, og det tilsvarende finansieringstilbud mangler også stadig. Men det kommer om kort tid.
I øvrigt har Kommissionen ikke noget at gøre med den fortsatte bygning af atomkraftværker i Østeuropa. Jeg må helt ærligt sige, at det er første gang, jeg hører noget om Revisionsrettens kritik. Jeg selv ville jo blive taknemmelig, og det ville formanden også, tror jeg, hvis Kommissionen havde kompetence til at lave standarder for atomsikkerheden. Jeg må dog sige til Dem, at medlemslandene - og De som østrigsk parlamentsmedlem ved jo også, hvor meget medlemslandene er på vagt med Melker-processen, som Kommissionen jo kun overvåger mellem Østrig og Tjekkiet - er opmærksom på, ja decideret afviser, at Kommissionen skaffer oplysninger, som ville medføre, at der ville opstå europæisk fællesskabsret om standarder for reaktorsikkerhed. Jeg vil dog gerne vende tilbage til dette, hvis jeg skulle få kendskab til denne beretning fra Revisionsretten.
Hvad angår spørgsmålet om den tyrkiske ministerpræsidents udtalelse, så er det ikke nyt, det hr. Ecevit sagde, jeg kender det fra flere samtaler og offentliggørelser gennem mere end et år. Vores svar er fuldstændig klart. Hvis der ikke opnås politisk enighed på Cypern, første betingelse, hvis medlemslandene derefter skulle træffe beslutning om og Parlamentet skulle stemme for, at Cypern alligevel skal optages, anden forudsætning, og hvis Tyrkiet for det tredje så skulle komme med en sådan reaktion, det drejer sig altså aktuelt om lutter hypotetiske forudsætninger, hvis dette skulle ske, så ville dette medføre den vel nok mest alvorlige krise i relationen mellem EU og Tyrkiet. Jeg kan i øjeblikket ikke se, hvordan man hurtigt skulle kunne komme ud af denne krise igen.

Cox
Fru formand, jeg vil gerne vende tilbage til spørgsmålet om det, man plejer at kalde Madrid-kriteriet, spørgsmålet om gennemførelseskapacitet. Hvordan og ud fra hvilke kriterier vil institutionerne i almindelighed, i særdeleshed medlemsstaterne, bedømme, om ansøgerne er nået til det lykkelige stadium at have en gennemførelseskapacitet? Jeg deler og glæder mig over det mål, der udtrykkes i overskriften, men jeg kunne godt lide at vide, hvilket måleligt indhold den har?
Problemet er, at vi her i Parlamentet endnu ikke har haft mulighed for at læse alle disse modstridende rapporter, der er blevet vedtaget. Men i betragtning af de kommentarer, som kommissæren lige har fremsat om Tyrkiet, kunne han så karakterisere den politiske holdning i rapporten om Tyrkiet - for vi har endnu ikke haft mulighed for at studere den? Jeg håber, det er en rapport, der i tilstrækkelig grad anerkender de alvorlige forsøg på at få forandring. Der er stadig alvorlige mangler tilbage, men i lyset af de tidligere kommentarer er det endnu mere påtrængende nødvendigt i nærmeste fremtid at engagere sig med Tyrkiet, end det har været i den seneste tid.

Verheugen
Mange tak, hr. parlamentsmedlem. Overvågningen af fremskridtene i implementeringsevnen er en standardmetode, som vi har udviklet igennem længere tid. Vi overvåger ganske enkelt, hvilken lovgivning der bliver vedtaget, og om der er passende materielle og menneskelige ressourcer til også at gennemføre denne lovgivning. Naturligvis observerer vi også, om det fungerer i praksis. Denne overvågning sker løbende. Informationerne herom får vi fra meget forskellige kilder, ikke kun fra egne kilder, også fra Parlamentet anvendes der f.eks. informationer. Vi har et system, som gør os i stand til faktisk løbende at kunne sige til hvert enkelt land, hvor langt det er med den pågældende implementeringsevne. Det er en meget veletableret og gennemprøvet metode.
Hvad angår Tyrkiet, hr. parlamentsmedlem, så vil jeg gerne sige, at det billede, som tegner sig i dag, er lidt broget. Der er positive elementer. Det er uden tvivl et positivt element, at tiltrædelsespartnerskabet fungerer på alle dets tre områder. Alle elementer er til stede og bemærkes. For så vidt har også relationen mellem os og Tyrkiet længe ikke været så tæt, som den er nu. Det er uden tvivl et positivt element, at der er sket bemærkelsesværdige fremskridt med forfatningsreformen og også lovgivningen med hensyn til demokratisering og respekten for menneskerettighederne. I denne forbindelse er det bestemt også afgørende, hvorvidt vi også reelt kommer til at opleve realiseringen af disse forfatningsændringer og denne lovgivning.
Der er ikke gjort fremskridt på det økonomiske område. Det er velkendt. Der er sket bemærkelsesværdige fremskridt ved tilpasningen til EU's acquis. Det er det positive, jeg har at sige.
På den negative side må jeg sige, at, som det allerede er sagt, menneskerettighedssituationen stadig er utilfredsstillende. Jeg må sige, at jeg havde forventet mig væsentlig mere af Tyrkiet i samarbejdet om løsningen af Cypern-spørgsmålet. Det har vi allerede talt om i en anden sammenhæng. Jeg er også meget skuffet over Tyrkiets holdning i spørgsmålet om den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik. Jeg finder det upassende, at et land, som gerne vil være medlem af EU, vil forhindre EU i at tage et stort skridt hen imod integrationen. Det er i mine øjne ikke den holdning, man kan forvente af et ansøgerland.

Podestà
Hr. kommissær, der er aftaler mellem nogle af ansøgerlandene - f.eks. toldaftalen mellem Den Tjekkiske Republik og Slovakiet - som i højere grad end Visegrad-aftalen risikerer at gøre situationen mere kompliceret, såfremt det ene land kommer med og ikke det andet, f.eks. Tjekkiet og ikke Slovakiet eller omvendt. Sådan som det så rigtigt blev sagt, er det dog nødvendigt, at alle landene overholder alle de nødvendige parametre og kriterier. Hvilken holdning vil man i så fald indtage på dette område?
Mit andet spørgsmål er, hvordan situationen ser ud i dag for lande som Kroatien, det vil sige for lande, der endnu ikke er ansøgerlande, men som trods alt har gjort betydelige fremskridt i den proces, hvor de går i retning af ansøgning om status som ansøgerland og opnåelse af denne.
Mit sidste punkt er, at man var inde på Cypern-spørgsmålet. I den forbindelse sagde De, at såfremt vi kommer til at stå over for en reaktion som den, premierministeren har truet med, er der tale om en meget alvorlig krise. Ud fra dette synspunkt står vi efter min mening næsten uden sikkerhedsnet, for der ville i så fald være tale om en annektion af en del af EU's område. Jeg tror, at vi nok er nødt til at tage vores forholdsregler og sørge for en reel kontrol, før denne situation opstår. Der er efter min opfattelse tale om en særligt vanskelig situation.

Verheugen
Fru formand, hr. parlamentsmedlem, til det første spørgsmål vil jeg sige, at frihandelsaftaler mellem ansøgerlande og tredjelande naturligvis må høre op før tiltrædelsen, og at de i hvert fald senest efter tiltrædelsen naturligvis ikke længere kan have gyldighed. Frihandelsaftaler mellem ansøgerlande ville faktisk udgøre et problem, hvis disse lande så blev medlemmer på forskellige tidspunkter. Jeg må dog sige, at problemet er meget begrænset, fordi det for de lande, som De nævner, er de Europa-aftaler, der gælder, som allerede regulerer en meget vidtrækkende liberalisering af varehandlen, men også af handlen med tjenesteydelser og andre økonomiske relationer, så der kan findes en europæisk løsning på dette problem, hvis det skulle opstå. Men jeg regner slet ikke med, at et sådant problem vil opstå.
Spørgsmålet om Kroatien ligger ikke inden for mit kompetenceområde, så der må jeg bede kommissionsformanden om at sige noget om dette.
Om Cypern vil jeg gerne henvise til, at jeg udtrykkeligt har sagt, at De har stillet hypotetiske spørgsmål i denne forbindelse. Normalt svarer jeg ikke så gerne på hypotetiske spørgsmål, men De havde ret til at få min vurdering. Jeg har dog også sagt, at det er Kommissionens klare og uforandrede linje, at vi skal gøre alt, hvad der overhovedet er tænkeligt, for at nå en politisk løsning på konflikten før afslutningen af tiltrædelsesforhandlingerne. Jeg har i denne forbindelse gentagne gange appelleret til alle involverede parter, og jeg vil gerne endnu en gang sige meget klart, at det især er i det tyrkisk-cypriotiske fællesskabs interesse at finde en politisk løsning før tiltrædelserne, fordi ingen i hele verden ville nyde så stor fordel af Cyperns medlemskab i EU som det tyrkisk-cypriotiske fællesskab. Derfor er en politik, som nægter det tyrkisk-cypriotiske fællesskab på Cypern adgang til EU, en politik, som er rettet direkte og klart og entydigt mod folkets interesser der.

Prodi
Som De husker, hr. Podestà, rejste jeg straks til Kroatien for at indlede et samarbejde - som i øjeblikket skrider fint fremad - allerede ugen efter den politiske omvæltning og indførelsen af et reelt demokrati i landet. I løbet af de sidste par uger har vi haft et officielt møde med den kroatiske premierminister, hvor vi fortsatte i denne retning, og vi opmuntrer således virkelig Kroatien i alle dets bestræbelser på en tilnærmelse til EU. Krigens tragedie og de spor, den har sat på landets økonomi, vejer naturligvis stadig tungt og forhindrer en umiddelbar løsning, men vi gør virkelig, hvad vi kan for at fremskynde en sådan løsning.

Schroedter
Fru formand, jeg har tre spørgsmål. For det første vil jeg gerne sige, at jeg synes, det er godt, at Kommissionen langt om længe koncentrerer sig om at støtte styrkelsen af forvaltningen. Men mit spørgsmål går på, om den i denne sammenhæng også er opmærksom på nødvendigheden af, at forvaltningen reelt praktiserer borgermedindflydelse, at det, der er naturligt her i EU, også praktiseres der.
Det andet spørgsmål vedrører handleplanen og økonomien. Hvis De via Phare-programmet giver flere midler til støtte af institutionerne, betyder det så, at der tages midler fra det andet vigtige område, nemlig det sociale og økonomiske område, det vil sige, at vi så ikke fortsætter med at støtte bekæmpelsen af det tiltagende sociale forfald, selv om det er bydende nødvendigt?
Det sidste spørgsmål vedrører et punkt, som slet ikke berøres i rapporten: Påtænker Kommissionen at tilskynde Rådet til at komme med et europæisk romaniprogram, hvilket efter min mening er strengt nødvendigt? Romanimindretallet er nemlig i øjeblikket i næsten alle lande i en situation, hvor dets menneskerettigheder og demokratiske rettigheder stadig ikke respekteres. Det er klart, at dette ikke kan løses individuelt af disse ansøgerlande, men at det derimod er et europæisk spørgsmål, som skal løses med et europæisk program.

Verheugen
Fru parlamentsmedlem, den medbestemmelsesgrad for borgerne, som er standarden i EU, vil naturligvis også blive krævet af ansøgerlandene og er en del af både overvågningen og støtten. Endvidere bliver midler, som hr. Swoboda jo allerede har spurgt til, ikke taget fra de landespecifikke programmer, det drejer sig derimod om multi-country programmes, altså programmer, som omfatter alle lande, og som - om De vil - er en del af de centrale reserver. Der gives altså ikke en eneste euro mindre til noget land i forbindelse med de projekter, som vi hidtil har talt om. Der bliver altså ikke taget noget fra andre projekter.
Hvad angår et europæisk romaniprojekt, så har det faktisk ikke hidtil indgået i Kommissionens forslag. Der debatteres om dette i enkelte ansøgerlande, som siger, at dette er et europæisk problem, og at det derfor skal løses med et fælles europæisk program. Dette er en synsvinkel, som de fleste medlemslande, så vidt jeg ved, ikke er enige i. I hvert fald ville et specifikt romaniprogram kræve betydelige materielle forudsætninger.
Jeg må svare på Deres spørgsmål, at Kommissionen i øjeblikket ikke har stillet et sådant forslag, men derimod koncentrerer sig om at hjælpe ansøgerlandene med gennemførelsen af de pågældende nationale strategier for integrationen af romanibefolkningen. Jeg skulle måske alligevel gøre opmærksom på, at vi i denne forbindelse stiller meget strenge krav, og at vi af alle ansøgerlande, hvor der findes romanifolk, kræver fremsættelse og gennemførelse af langfristede strategier, som skal resultere i social integration af romanifolket, og som skal fjerne den sociale diskrimination. Disse programmer støtter vi, som De jo ved, meget massivt med førtiltrædelsesinstrumenterne.

Poettering
Fru formand, hr. kommissær, De har sagt, at De ikke holdt nogen pressekonference. Det er nok rigtigt, men kan De bekræfte, at De i morges briefede pressen, mens gruppeformændenes pressekonference var i gang?
Hvis De svarer ja til dette spørgsmål, vil jeg desuden gerne spørge kommissionsformanden, om han mener, at sådanne briefinger af pressen er gavnlige for samarbejdet mellem Parlamentet og Kommissionen, hvis det er os, der skal informeres først.

Verheugen
Fru formand, der var heller ingen briefing, hr. parlamentsmedlem, jeg taler dog hver dag med pressen og har baggrundssamtaler med mange journalister. En sådan samtale har også fundet sted i dag, men det var ikke nogen briefing. Det var en baggrundssamtale, som ikke var beregnet til at blive offentliggjort.

Formanden
De indrømmer, at det er temmelig spidsfindigt, hr. Verheugen.

Brok
Fru formand, hr. Swobodas spørgsmål om reaktorsikkerhed fik mig til at tænke på, om Kommissionen ikke både over for sine egne tjenester og over for medlemsstaterne og deres regeringer - bestemt også over for Europa-Parlamentet - kan gøre det klart, at vi ikke kan forlange mere af tiltrædelseslandene ved forhandlingerne, end vi selv opfylder som medlemsstater i EU. Jeg mener ikke, at dette er helt klart på alle områder i alle vores institutioner. Måske skal man i det kommende år gøre det klart endnu en gang.
Det andet spørgsmål, som jeg gerne vil stille, vedrører Deres rapport, hvor det er meget optimistisk, at 10 lande har mulighed for mod slutningen af næste år at underskrive tiltrædelsestraktaten. Jeg mener, De har givet udtryk for det, men det bør gøres endnu mere klart, at dette er den vurdering, som gælder i dag. Det vil sige, at det er muligt, hvis lande på grund af politiske fejltrin skulle opleve tilbagegang i de kommende år, at listen kommer til at indeholde færre end 10, således at meget kraftige individuelle bestræbelser er nødvendige, og at den aktuelle vurdering ikke er nogen garanti. Dette inkluderer naturligvis spørgsmålet om implementering og spørgsmålet om administrativ egnethed. I Deres papir giver De udtryk for, at der også efter underskrivelsen stadig skal arbejdes på implementeringen. Hvilken sikkerhed er der så ved underskrivelsen for, at der frem til øjeblikket for den faktiske tiltrædelse også er tale om administrativ egnethed?

Verheugen
Fru formand, hr. parlamentsmedlem, det første spørgsmål er meget svært at svare på. Jeg har sommetider fornemmelsen af, at det forholder sig sådan, at vi på det ene eller andet punkt forlanger noget af ansøgerlandene, som medlemslandene ikke selv gør. Det hænger dog sammen med, at vi jo har disse kriterier og er tvunget til meget nøje at rapportere om, hvorvidt disse kriterier er opfyldt eller ej. Jeg har også i dag i Kommissionen om det samme emne sagt, at man altid skal holde sig for øje, hvor gode fremskridtsrapporterne ville se ud, hvis medlemslandene blev stillet over for de samme kriterier. Medlemslandene ville aldrig tillade, at vi gjorde noget sådant, men noget af det, som vi kritiserer ansøgerlandene for, eller som ikke er foreneligt med Københavnskriterierne, kunne vi måske også finde i en og anden medlemsstat. Derfor råder jeg også altid vores medlemslande til at udvise lidt større beskedenhed i denne sammenhæng.
Hvad angår selve forhandlingerne, kan man naturligvis ikke forlange mere, end man gør af medlemsstaterne. Forhandlingerne er meget nøje afstemt i forhold til EU's acquis og ikke i forhold til andet. Der forhandles ikke om andet. Problemet, som De har beskrevet, kan altså kun opstå, hvis det drejer sig om vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt ansøgerlandene opfylder de jo meget vagt formulerede politiske eller økonomiske tiltrædelseskriterier. Mit svar er, at det er muligt, at vi sommetider forlanger mere.
Med hensyn til det andet spørgsmål om de 10 medlemslande har Kommissionen jo sagt i dag, at vi skal forberede os på at optage alle dem, som inden slutningen af 2002 opfylder betingelserne og har afsluttet forhandlingerne. Det er en undsigelse af idéen om at danne politiske grupper og efter Kommissionens mening den korrekte udlæggelse af beslutningerne fra Helsinki og Göteborg. I Helsinki blev det sagt, at alle lande, som er inviteret til at forhandle, skal have en chance for at slutte trop, hvilket jo kun kan betyde, at deres tiltrædelse samtidig med dem, der allerede begyndte at forhandle efter Luxembourg, skal være mulig, og Göteborg har som målsætning, at de første tiltrædelser skal ske før 2004. Dette betyder nødvendigvis, at vi skal forberede os på at optage op til 10 lande - jeg siger ikke 10, men derimod op til 10 - fordi 10 lande har som målsætning at afslutte forhandlingerne inden slutningen af 2002. Om det så virkelig kommer så vidt, ved jeg ikke.
Kommissionen fremlægger næste år sin afsluttende holdning, og den vil fremlægge denne holdning under streng overholdelse af de principper og regler, som den selv har foreslået. Altså, jeg har jo her i Parlamentet ved den sidste debat om udvidelsen sagt, at vi ikke må begynde at træffe politiske beslutninger i ordets så at sige dårlige eller snævre betydning ved udvidelsen, altså vi må ikke udelukkende af rent politiske bevæggrunde sige, at den kommer ind, og den kommer ikke ind. Denne beslutning skal snarere hvile på opfyldelsen af kriterierne og resultatet af forhandlingerne. Sådan vil Kommissionens forslag også se ud.
Der er ingen af de 10 lande, som nu tror, de klarer den, der er skånet for, at vi måske til slut siger, at dette land alligevel ikke er kommet så langt. Jeg understreger, ingen.

Uca
Fru formand, hr. kommissær, jeg har i de sidste minutter hørt på Deres udtalelser om EU-udvidelsen. Jeg har hørt rigtig meget om Tyrkiets mangler. Forfatningsændring, demokratiseringsproces, menneskerettigheder. Jeg vil gerne spørge, hvordan det ser ud med kurdernes rettigheder i tiltrædelsespartnerskabsaftalen. Hvordan ser det ud med rettighederne for 25 millioner mennesker, som ikke er blevet nævnt i denne debat? Jeg beder Dem, hr. kommissær, om at nævne, hvordan det ser ud med kurdernes rettigheder, og hvordan De vurderer den politiske situation i Tyrkiet med hensyn til forfatningsændringen og det kurdiske spørgsmål.

Verheugen
Fru parlamentsmedlem, jeg skal med beklagelse meddele Dem, at tiltrædelsespartnerskabet med Tyrkiet ikke er genstand for forhandlingen i dag. Vi har faktisk forhandlet om og vedtaget 12 tiltrædelsespartnerskaber, men ikke tiltrædelsespartnerskabet med Tyrkiet, og netop ikke fordi dette først trådte i kraft dette forår, og at det derfor ikke giver nogen mening at gå videre efter få måneder. Vi vil altså derfor først foreslå videreførelse af tiltrædelsespartnerskabet med Tyrkiet næste år, og i denne sammenhæng så også komme med den vurdering, De beder om.

Wiersma
Fru formand, jeg har egentlig et spørgsmål til kommissær Verheugen. For ikke så længe siden bebudede han med vores tilslutning, at der ville komme en stor informationskampagne både i EU og i ansøgerlandene om fordelene ved udvidelsen af EU. Hvordan forklarer han i dette lys og inden for disse rammer af de udfoldede aktiviteter, at støtten til udvidelsen, både i EU og i ansøgerlandene, alligevel formindskes? Hvad agter Kommissionen at gøre ved det?

Verheugen
Hr. parlamentsmedlem, for det første kan jeg ikke anerkende, at støtten til udvidelsen bliver mindre, hverken i ansøgerlandene eller i medlemslandene. De tal, jeg har kendskab til, siger netop det modsatte. I øvrigt er den offentlige mening i dette spørgsmål overordentlig fleksibel for at sige det på den måde. Det hænger åbenbart også meget sammen med, hvem der spørger, hvad der spørges om, og hvornår der spørges. På denne måde kan man på mærkværdig vis på samme tid i de samme lande opnå fuldstændigt forskellige resultater. Jeg kender alle meningsmålinger, som laves i denne sammenhæng, og jeg vurderer, at vi ikke skal gå ud fra, at vi har at gøre med en faldende støtte.
Hvad kommunikationsstrategien angår, ved De som medlem af Parlamentet desuden, at Europa-Parlamentet af grunde, som det meddelte os, fandt det rigtigt først at frigive midlerne relativt sent. De er først blevet frigivet i løbet af det indeværende år. I virkeligheden har alle initiativer først kunnet begynde efter sommerpausen. De kan ikke forvente, at jeg allerede i dag kan komme med en eller anden rapport til Dem om resultaterne af en kampagne, som i praksis først blev påbegyndt for otte uger siden.
Det - jeg må understrege dette - er ikke Kommissionens ansvar. Kommissionen kom med sit forslag til gennemførelse af en kommunikationsstrategi i april 2000, altså faktisk få måneder efter, at vi tiltrådte vores embeder. At det tager så lang tid i de europæiske institutioner, før en sådan strategi rent faktisk kan gennemføres, må i dette tilfælde beklages. Jeg mener dog ikke, det er for sent, fordi først nu, hvor forhandlingsresultaterne bliver synlige, er det rigtigt og nødvendigt at anvende denne strategi i fuld udstrækning. Det drejer sig ved denne strategi ikke om på en eller anden måde at indoktrinere mennesker eller, som De sagde, at overbevise om fordele, det drejer sig derimod om at skabe et objektivt grundlag for at komme med selvstændige holdninger og vurderinger. Mere må Kommissionen heller ikke gøre.

Formanden
Det afslutter dette punkt på dagsordenen, og jeg takker kommissær Verheugen og kommissionsformand Prodi.

Titley
Fru formand, til forretningsordenen. Dette blev annonceret som et møde, hvor man skulle tiltrække sig formandens opmærksomhed, og som skulle være åbent for alle medlemmer af Parlamentet. Faktisk har det ikke været mere end et privat møde i Parlamentets Præsidium. Gruppeformændene er blevet opfordret til at tale. Hr. Poettering blev opfordret til at tale to gange, og grupperne er blevet anmodet om at komme med ordførere. Det har ikke været en åben debat, og jeg ved virkelig ikke, hvorfor resten af os møder op, hvis De vil lede møderne på denne måde. Det er ikke i Parlamentets interesse. Jeg må protestere mod den måde, hvorpå denne sag er blevet håndteret.

Formanden
Hr. Titley, jeg forstår udmærket, at de kolleger, hvis navn ikke er blevet nævnt, er en smule frustrerede.
Når dette er sagt, minder jeg om, at det drejede sig om en udveksling af spørgsmål og svar. Faktisk er der en del kolleger, der har overskredet deres taletid betydeligt. Skulle jeg have frataget dem ordet af den grund? De ved udmærket, at det ikke er min stil. Derudover må De forstå, at det er normalt, at jeg oftere giver ordet til ordførerne, som har gjort et stykke arbejde i den forbindelse. Jeg vil for øvrigt sige Dem - for alle tilfældes skyld - at der er flere ordførere, der desværre ikke kunne få ordet, heraf tre fra PPE-Gruppen, nemlig fru Carlson, fru Stenzel og hr. Van Orden. Der var også hr. Haarder og hr. Beazley.
Hr. Titley, De kan godt se, at det var svært at styre dette. Jeg mener, at Europa-Parlamentet skal tage en beslutning, men det skal forstå, at hvis forhandlingen forlænges - og jeg havde gerne forlænget den med en halv time, for jeg mener, at emnet fortjente det - så risikerer man at forkorte den tid, der er afsat til spørgsmål til Kommissionen. Så kan De forestille Dem reaktionen fra de kolleger, der, som De ved, holder godt fast i, at den tid, der er afsat til spørgsmål til Kommissionen, nøje bliver overholdt. De ved, at når det ikke er tilfældet, så kalder kollegerne til orden, hvilket de fuldt ud har ret til. Jeg vil forsøge at gøre mit bedste. Hvis jeg ikke har gjort det godt nok, undskylder jeg mig over for Dem.

Beazley
Hr. formand, til forretningsordenen. I forlængelse af hr. Titleys bemærkning vil jeg simpelthen sige, at dette er et yderst vigtigt spørgsmål. Jeg er sikker på, at de, der ikke fik ordet, var glade for at høre kommissærens kommentarer. Jeg vil forelægge mine spørgsmål for ham skriftligt.
Jeg vil gerne påpege, at fire af vores kolleger her i dag stillede tre spørgsmål. Hvis formanden og ligeledes kollegerne ville begrænse sig til ét spørgsmål, ville der rent matematisk have været mulighed for at give endnu ni medlemmer ordet.

Formanden
Vi noterer os disse overvejelser, som på den anden side er uundgåelige på grund af den knappe tid.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B5-0338/2001).
Første del

Formanden


Rodi Kratsa-Tsagaropoulou
Spørgsmål nr. 28 af (H-0857/01):
Om: Afghanistan og narkotika Ifølge den seneste årsrapport fra FN's internationale narkotikabekæmpelsesprogram (UNDCP) er opiumproduktionen i Afghanistan faldet drastisk på grund af Taleban-regimets forbudspolitik (landet, som var verdens største eksportland, tegner sig nu kun for 10% af verdenshandlen). Endvidere medførte begivenhederne den 11. september også vanskeligheder for landbruget, herunder for avl af opiumsvalmuer.
I betragtning af dette og af befolkningens desperate situation, hvilke konkrete initiativer kan Kommissionen da træffe, navnlig inden for rammerne af dens deltagelse i FN's narkotika-bekæmpelsesprogram, for at lindre de ramte befolkningers nød og komme dem til hjælp og afholde producenterne fra at genoptage opiumsdyrkningen eller sælge de lagre, de stadig har?

De Palacio
Hr. formand, Kommissionen deler Deres ønske om at aftale en passende bistand til det afghanske folk, hvis vanskelige situation vi alle kender. Den vigtige bistand, som Fællesskabet allerede gav til det afghanske folk, er for nylig blevet øget.
Fællesskabet finansierer aktioner inden for følgende områder: nødhjælp, hjælp til fordrevne befolkninger, hjælp til fødevaresikkerhed, menneskerettigheder og miner. Bistanden iværksættes hurtigt gennem et omfattende net af ngo'er. På denne måde bidrages der til at reducere befolkningens afhængighed af opiumproduktionen, idet det lykkes at få hjælpen frem til folk. Programmet om fødevaresikkerhed bliver særlig vigtigt, for det donerer frø, redskaber og alle de nødvendige ting til disse alternative afgrøder.
Der er naturligvis ingen donor, der har kunnet tilbyde bistand, hvad angår overholdelse af loven om narkotikabekæmpelse i Afghanistan på grund af landets regering. Kommissionen har imidlertid støttet programmer inden for dette område i lande, som spiller en vigtig rolle på de ruter, der bruges til at smugle heroinen til EU, f.eks. staterne i Centralasien: Iran, Armenien, Georgien, Aserbajdsjan, Rusland, Ukraine, Moldavien, Hviderusland, Bulgarien og Rumænien.
Det er dog stadig uvist, om det betydelige fald i opiumsdyrkningen, som er observeret af UNDCP i 2000/2001, vil fortsætte, nu hvor situationen er under forandring, og på den anden side ser handlen med raffineret heroin fra Afghanistan ifølge FN ikke ud til at falde. I henhold til denne FN-organisations vurderinger vil de reserver, der er opbygget før krisen, gøre det muligt at forsyne det europæiske marked i de næste tre eller fire år.

Kratsa-Tsagaropoulou
Mange tak, fru kommissær, for de oplysninger, De har givet mig. Jeg vil dog gerne spørge, om Europa-Kommissionen rent faktisk har vilje og programmer til alene eller gennem FN-programmer at bekæmpe dette problem inden for rammerne af genopbygningen af Afghanistan og bistanden til de omkringliggende lande.
Som De ved, fru kommissær, betaler Europa-Kommissionen mange penge til bevidstgørelses- og oplysningskampagner om det europæiske narkotikaagentur. Hvis vi vil være oprigtige og effektive, må vi bekæmpe ondets grundlæggende årsager, sådan som tilfældet er med Afghanistan, mere direkte og effektivt.

De Palacio
Mine damer og herrer, jeg deler Deres bekymring, men som sagt er realiteten, at FN's plan for samarbejde og udvikling i Afghanistan ikke har kunnet hellige sig kontrollen med opfyldelsen af loven på grund af den Taleban-regering, der stadig er i Afghanistan.
Jeg håber, at når tingene ændrer sig i Afghanistan - hvilket vi alle håber - og der indsættes en regering, som opfylder nogle minimumskrav om respekt af menneskerettighederne, om narkotikabekæmpelse, om terrorbekæmpelse og lignende krav, kan vi gå ind i spørgsmål som f.eks. den reelle anvendelse og effektivitet af den bistand, som, det understreger jeg, for øjeblikket er nødt til at blive kanaliseret via ngo'er som UNHCR eller Røde Kors, som er de sædvanlige kanaler for bistanden i disse tilfælde. For det er klart, mine damer og herrer, at den bistand, der blev afbrudt efter den 11. september af åbenlyse grunde, vil blive genoptaget, så snart det er muligt. Og jeg håber, at bistanden ved denne lejlighed ikke begrænser sig til kun at finansiere eller støtte aktiviteter på landet, i landbrugssektoren, i forbindelse med alternative afgrøder, men at den gør det muligt for os at samarbejde og fastholde en større overvågning af myndighedernes reelle effektivitet i deres bekæmpelse af denne type afgrøder.

Formanden


Nuala Ahern
Spørgsmål nr. 29 af (H-0849/01):
Om: Trussel mod atomanlæg efter den 11. september Har Kommissionen til hensigt at oprette passende institutionelle instrumenter til inden for det næste halve år at forberede en grundig analyse af en række muligheder for at reducere den trussel, som planlagte flystyrt eller andre angreb kan udgøre mod atomanlæg, og bl.a. undersøge eventuelle fordele ved at overføre anvendt brændsel til tørre oplagringsfaciliteter, som kan modstå eventuelle angreb, og indstille al oparbejdning, indtil lagrene af højradioaktivt affald er blevet forglasset eller på anden måde anvendt som del af et program for immobilisering af overskudsplutonium?

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, atomanlæggenes fysiske og driftsmæssige sikkerhed hører under den nationale kompetence, såfremt overholdelsen af bestemmelserne i Euratom-traktaten er sikret.
De enkelte stater i EU gennemfører deres egen analyse af situationen i lyset af terrorangrebene den 11. september og vil i denne henseende vedtage de yderligere foranstaltninger, der er nødvendige for at sikre den fysiske sikkerhed af atomanlæggene og de materialer, som disse bruger eller oplagrer.
Lad os håbe, at de foretager en detaljeret analyse af alle de eksisterende muligheder. Af åbenbare sikkerhedshensyn kan mange af detaljerne om disse yderligere foranstaltninger ikke offentliggøres. På den anden side er det klart, at den bedste måde at reducere truslen om, at terrorister med overlæg flyver et fly ind i atomanlæggene eller et hvilket som helst andet anlæg, er at gøre det umuligt eller yderst usandsynligt, at de forud herfor kan kapre en stor kommerciel flyver.
I denne forbindelse vil Kommissionen gerne minde Dem om de foranstaltninger, den foreslog den 10. oktober om vedtagelse og gennemførelse af nogle fælles regler i EU om sikkerheden for den civile luftfart, som allerede er blevet forelagt første gang på det sidste møde i Rådet (transport). Det er tanken at tage hul på dette punkt med disse foranstaltninger.

Ahern
Fru kommissær, det svar finder jeg overordentlig selvtilfreds. Vi ved alle, at atomkraftværker ikke er bygget til at modstå sammenstød med store flyvemaskiner, i særdeleshed ikke jumbojetter. De siger, at det ikke er så let at kapre et fly. Så sent som i går skete der endnu en skrækkelig ulykke i New York. Jeg håber, det var en ulykke og ikke en terrorhandling. På nuværende tidspunkt er det ikke helt klart. Lad os alle bede for, at det kun var en ulykke og ikke noget, der havde til formål at dræbe de ombordværende. Jeg er sikker på, at vi alle har medfølelse med de efterladte.
Dette er en meget alvorlig sag. Alt, hvad jeg spørger om, er, om Kommissionen vil udarbejde en analyse? De kan da sige ja til det og ikke bare afvise det som medlemsstaternes ansvar. De har beføjelserne under artikel 34 og 35 i Euratom-traktaten. Ifølge en nylig undersøgelse fra Europa-Parlamentet udøver De ikke Deres beføjelser under disse artikler. Vil De være venlig straks at svare på mit spørgsmål? Har De set på denne undersøgelse? Har De set på Deres beføjelser, og kan De i det mindste udarbejde en slags analyse? Jeg beder Dem ikke om at afsløre de drøftelser, De har med medlemsstaterne. Det kan helt klart være upassende. Men kan De ikke gøre noget?

De Palacio
Hr. formand, det første, Kommissionen skal gøre, er at handle inden for rammerne af traktaterne.
Jeg vil gerne sige til Dem, at atomanlæggene faktisk ikke er beregnet til at kunne modstå, at en stor kommerciel flyver rammer dem.
Det er sandt, at atomkraftværkerne i EU ikke alle er ens. De, der har en ekstra beskyttelseskappe, nærmere bestemt de sidste, der er bygget i Tyskland, har måske de bedste muligheder for at modstå et angreb eller være sikrere over for denne type situationer end andre.
Men jeg understreger, at sikkerheden i dens to aspekter - sikkerhed over for terrorangreb, eksterne agenser eller sabotage og sikkerhed over for mulige ulykker - er et nationalt ansvar. Når alt dette er sagt, så har De ret, og vi bekymrer os om disse spørgsmål, især i lyset af udvidelsen og opnåelsen af nogle sikkerhedsniveauer i de atomkraftværker, som findes i de lande, der vil slutte sig til EU i fremtiden.
Vi er netop i gang med at undersøge, hvor langt vi kan gå inden for Euratom-traktaten for at indarbejde og finde ækvivalente sikkerhedsniveauer i atomanlæggene i de lande, der er med i Unionen, men jeg understreger, at det skal ske inden for de rammer, der er fastsat af traktaterne. Jeg er enig med Dem i, at det er nødvendigt at sikre den størst mulige sikkerhed.
Endelig bør vi ikke kun tale om atomkraftværker. De store petrokemiske industrier, de store kemiske industrier, de store vandreservoirer er andre anlæg, som udgør en betydelig risiko, og som beklageligvis kan fremkalde store katastrofer, hvis der sker en bestemt slags attentat eller sabotage. Det er der flere lande, der beskæftiger sig med, ikke kun lande i EU.

Rübig
Hr. formand, kære fru kommissær, de nukleare anlægs sikkerhed er et fælles europæisk problem og først og fremmest et miljøspørgsmål. Og endelig er sikkerheden også en europæisk merværdi. Kunne De forestille Dem at tage initiativ til en grønbog om reaktorsikkerhed eller om nukleare anlæg, således at der altså i denne forbindelse sikres en fremtidig analyse, der er så objektiv som muligt?

De Palacio
Hr. formand, i henhold til Euratom-traktaten hører sikkerheden under den enkelte medlemsstats nationale kompetence. Imidlertid arbejder WENRA, hvor alle de regulerende myndigheder i EU's medlemsstater mødes, på at finde nogle ækvivalente sikkerhedsstandarder, som efter min mening (som deles af tjenestegrenene, selv om det ikke er Kommissionens officielle holdning, hvorfor jeg tager passende afstand herfra) er nødvendige og gavnlige for os alle. For de stater, som har fravalgt atomenergien, men også for helheden som sådan, for jeg er enig med Dem i, at hvis der sker en ulykke på et atomkraftværk, vil konsekvenserne overskride de administrative grænser, og problemet bliver paneuropæisk eller endog verdensomspændende. Derfor er det nødvendigt at støtte Wiener-kommissionen under FN.
Det er således fornuftigt at fastsætte disse ækvivalente sikkerhedsstandarder med en grad af forpligtelse svarende til den, der kræves i Fællesskabet, og som vil betyde en større garanti for alle. Vi foretager disse analyser med udgangspunkt i situationen, og hvis det skulle vise sig nødvendigt at stille et forslag om ændring af traktaterne, vil vi overveje det.

Fitzsimons
Jeg har et tillægsspørgsmål til fru Aherns spørgsmål. Er den nyligt trufne beslutning om at give grønt lys for MOX-anlægget ved Sellafield ikke uacceptabel? Er det ikke en overtrædelse af FN's havretskonvention? Vi har rejst spørgsmålet om Sellafield her i mange år. Jeg vil gerne spørge Dem, hvad Deres holdning er til FN-konventionerne. Går De ind for at håndhæve dem? Mener De, at de myndigheder, der har ansvaret for Sellafield, har pligt til at spørge Irland til råds i denne sag? Mener De, at der selv på dette stadium bør iværksættes en vurdering af indvirkningerne på miljøet med fuld støtte fra Europa?

Formanden
Hr. Fitzsimons, jeg er tvunget til at sige til Dem, at De for egen regning har fremskyndet spørgsmål nr. 62. Jeg synes ærlig talt ikke, at det er i overensstemmelse med vores spilleregler.
Vi havde allerede sagt farvel til næstformanden for i dag. Jeg takker Dem for Deres velvilje.

Formanden


Minerva Melpomeni Malliori
Spørgsmål nr. 30 af (H-0839/01):
Om: Alvorlige og uønskede virkninger af indtagelse af læskedrikke (energy drinks) i EU I adskillige lande i Unionen er der konstateret tilfælde af uønskede bivirkninger og dødsfald (Irland, Sverige) som følge af indtagelse af læskedrikke af typen "energy drinks", f.eks. "Red Bull". Disse læskedrikke fremkalder, når de indtages i forbindelse med alkohol, kaffe eller efter intens fysisk anstrengelse, komplikationer, hovedsagelig i form af forstyrrelser af centralnervesystemet. Disse læskedrikke sælges frit på steder såsom skoler, sportsklubber eller diskoteker.
Hvilke foranstaltninger vil der blive truffet efter de drøftelser, der fandt sted på det 84. møde i Den Stående Levnedsmiddelkomité, hvor der blev givet udtryk for alvorlig bekymring fra medlemsstaternes side? Kan et produkt anses for at være en almindelig læskedrik, når så mange befolkningsgrupper, såsom børn, gravide, ammende mødre, ældre og personer med forhøjet blodtryk, advares imod dette produkt, og selv den almindelige befolkning anbefales at afholde sig fra at indtage drikken i kombination med alkohol eller kaffe eller efter intens fysisk anstrengelse? Efter hvilke procedurer godkendes produkter af denne art? Mener Rådet ikke, at de ovennævnte grunde under henvisning til forebyggelsesprincippet er tilstrækkelige til at fjerne produktet fra markedet, indtil det er bevist, at det ikke indebærer risici for den offentlige sundhed?
Anden del
Reding
Læskedrikke (energy drinks) blev drøftet på det 84. møde i Den Stående Levnedsmiddelkomité den 19. september 2001.
Som bemærket har to medlemsstater rapporteret om dødsfald i deres land i forbindelse med indtagelse af disse produkter. Men i intet af disse tilfælde var der noget bevis for, at indtagelsen af disse energidrikke var dødsårsagen. Begge medlemsstater har iværksat deres egne undersøgelser, som ser på foreliggende data om de sundhedsmæssige virkninger af disse drikke. For nylig har endnu en medlemsstat fremlagt en liste over ulykkestilfælde, der har forbindelse med indtagelsen af den slags produkter, men uden noget bevismateriale. Ingen af de pågældende medlemsstater har taget noget initiativ til at indskrænke eller forbyde disse drikke på sit eget territorium.
Den Stående Levnedsmiddelkomité noterede et behov for yderligere oplysninger om de mulige sundhedsmæssige virkninger af visse stoffer i produkterne, og Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler ser på data, der er leveret af fabrikanter af den slags produkter med hensyn til sikkerheden af et af de pågældende produkter.
Ifølge de foreliggende oplysninger er yderligere studier ved at blive afsluttet. På ovennævnte møde i Den Stående Levnedsmiddelkomité gentog Kommissionen sin anmodning til medlemsstaterne om at fremkomme med oplysninger om sikkerheden af disse produkter på deres markeder.
Kommissionen forstår de bekymringer, der er kommet til udtryk, og agter derfor at arbejde sammen med medlemsstaterne om at se grundigt på sagen og finde frem til passende initiativer til at sikre et højt niveau for beskyttelse af forbrugerne.
De såkaldte energidrikke er ikke dækket af nogen særlig lovgivning og er ikke underkastet nogen godkendelsesprocedure på fællesskabsniveau. Når der ikke er nogen fællesskabslovgivning, kan medlemsstaterne naturligvis anvende nationale regler uden derved at overtræde bestemmelserne i traktaten. Kort sagt bør medlemsstaterne sikre, at de produkter, der kommer på deres markeder, er sikre.

Malliori
Jeg vil gerne takke for Deres svar, fru kommissær. Men tillad mig samtidig med min tak også at give udtryk for min skuffelse over indholdet af Deres svar.
Som De udmærket er klar over, fru kommissær, drejer emnet sig om offentlig sundhed, og jeg vil gerne erindre Dem om, at i sådanne tilfælde behøver vi ikke beviser, det er tilstrækkeligt med simple indikationer, og især når vi taler om offentlig sundhed hos unge mennesker, og det er jo dem, der anvender energy drinks. I mit land har der faktisk været fem tilfælde, hvor personerne fik symptomer, der havde direkte forbindelse med de tre aktive stoffer i disse læskedrikke.
Jeg vil gerne bede Dem om at gentage for mig - for det skete for et stykke tid siden, og bagefter forbød fællesskabslovgivningen mit land at iværksætte et forbud mod stoffet - om denne læskedrik kan forbydes på nationalt plan, for det initiativ, som den ansvarlige komité i mit land tog, mødte modstand på grundlag af principperne om intern handel.

Reding
Det er medlemsstaternes ansvar at gøre noget, hvis de har vidnesbyrd om skade, der skyldes indtagelsen af et bestemt produkt. Kommissionen kan træffe midlertidige sikkerhedsforanstaltninger, hvis den bliver opmærksom på en alvorlig risiko for forbrugernes sundhed og sikkerhed fra et produkt. Når Kommissionen bliver underrettet om initiativer fra en medlemsstat, kan man vurdere nødvendigheden af en aktion, der dækker hele Fællesskabet.
Men Kommissionen er ikke opmærksom på, at nogen medlemsstat er i gang med at foretage sig noget. Faktisk har de to medlemsstater, som har rapporteret om dødsfald, der står i forbindelse med indtagelsen af energidrikke, sagt, at der ikke nogen beviser for denne forbindelse, og de har iværksat deres egen undersøgelse af indvirkningerne af sådanne produkter på den offentlige sundhed. Kommissionen har søgt samarbejde med medlemsstaterne om at se grundigt på denne sag og finde frem til en passende fremgangsmåde.

Stihler
Jeg vil gerne takke fru Malliori, fordi hun har rejst dette spørgsmål, og føje noget til det, hun har sagt. Må jeg i særdeleshed spørge kommissæren om, hvordan disse energidrikke markedsføres sammen med alkoholiske produkter. F.eks. har det i hvert fald i Skotland været en voksende tendens at kombinere produktet Red Bull med vodka, hvilket er yderst farligt. Det bekymrer mig meget, eftersom Skotland er et af de lande i EU, hvor flest mindreårige drikker, det vil sige 15-årige og endnu yngre. Kan kommissæren fortælle mig, om Den Stående Levnedsmiddelkomité har drøftet kombinationen af energidrikke med alkoholiske produkter, og hvis det er tilfældet, hvilke forskningsinitiativer den da har foreslået, og hvilke oplysninger den mener at have brug for.

Reding
Jeg forstår det ærede medlems bekymring. Jeg har også tre børn. Jeg ved, hvad der forbruges, især af store drenge, så jeg forstår hendes bekymring. Den Videnskabelige Komité er også bekymret. Den har noteret, at den mulige interaktion af stofferne i energidrikke ikke er ordentlig studeret og mener, at den mulige interaktion mellem koffein, taurin og alkohol hos mennesker kan trænge til at blive undersøgt, særlig i forbindelse med motion og den deraf følgende dehydrering, når man sveder. I lyset af disse råd fra Den Videnskabelige Komité drøfter Kommissionen situationen med medlemsstaterne med henblik på at sikre, at der fremsættes et udkast til direktiv fra Kommissionen, der indbefatter en særlig regel om mærkning af koffein i spise- og drikkeklare produkter.
Spørgsmål til fru Reding

Formanden


Mihail Papayannakis
Spørgsmål nr. 31 af (H-0772/01):
Om: Forbud mod reklamer for børn I mit spørgsmål H-0663/01 til Rådet havde jeg anmodet om at få at vide, om det belgiske formandskab agter at styrke de regler, der er bestemmende for beskyttelsen af børn mod tv-reklamer, og støtte det svenske formandskabs forslag om et totalt forbud mod disse reklamer. I sit svar oplyser Rådet imidlertid, at "det ikke kan undersøge spørgsmålet, eftersom der ikke findes noget forslag fra Kommissionen enten i form af et konkret forslag eller i form af en målsætning, som skal indgå som led i revisionen af direktivet "fjernsyn uden grænser", som er fastsat til år 2002". Kan Kommissionen oplyse, hvor langt den er kommet med sine overvejelser i forbindelse med dette spørgsmål?

Reding
Hr. formand, De ved, at direktivet "Fjernsyn uden grænser" fastlægger den juridiske ramme for radio- og tv-udsendelser i EU. Direktivet indeholder bestemmelser om beskyttelse af mindreårige, særligt § 16, der fastsætter en række regler vedrørende reklamer og mindreårige.
Kommissionen har indledt en undersøgelse af fjernsynsreklamers og teleshoppings påvirkning af de mindreårige. Undersøgelsen er blevet ledet af en uafhængig konsulent og er offentliggjort på Kommissionens hjemmeside.
Kommissionen vil desuden færdiggøre evalueringen af emnet reklame i forbindelse med en revidering af direktivet i 2002. Som det ærede parlamentsmedlem helt sikkert ved, begyndte høringen af fagfolk til revideringen af dette direktiv i 2001. Konklusionerne offentliggøres i begyndelsen af 2002, hvorefter den politiske drøftelse kan finde sted.
Vi har ligeledes indledt tre undersøgelser, hvor den ene specifikt drejer sig om udviklingen af nye reklameteknikker. Hvis man gerne vil revidere direktivet, skal man faktisk vende sig mod fremtiden og ikke begrænse sig til at analysere fortiden eller nutiden. Som De altså kan konstatere, hr. formand, tager Kommissionen fat på denne problematik med helt åbent sind og støtter sig til brede høringer, og Kommissionen stiller naturligvis kun eventuelle forslag vedrørende revideringen af direktivet efter at have hørt, vurderet og drøftet det, naturligvis også sammen med Parlamentet.

Papayannakis
Mit spørgsmål var en smule mere, tillad mig at sige det spøgefuldt, afpressende. Jeg bad Dem om at fortælle mig om Deres overvejelser i Kommissionen. Når jeg stiller spørgsmålet over for Ministerrådet, får jeg nemlig at vide, at det venter på, at Kommissionen skal udtale sig først. Men nogen må fortælle os, hvor vi står, så vi også kan forberede de reaktioner lidt, som vi vil have over for Deres fremtidige planer.
Fru kommissær, jeg vil gerne minde om, at det svenske formandskab, og jeg vil gerne have, at De bekræfter det over for mig, gik ind for et fuldstændigt forbud mod reklamer, der henvender sig til børn. Det provokerede, om De vil, også mig til at stille et yderligere spørgsmål, og det vil jeg gerne have Deres kommentarer til som repræsentant for Kommissionen på det stade, vi befinder os nu.

Reding
Jeg kan desværre ikke sige mere på nuværende tidspunkt om, hvordan arbejdet skrider frem. Jeg er i øjeblikket i gang med høringer af fagfolk, og de afsluttes i år. Derefter vil jeg konsultere politikkerne, og efter denne række konsultationer vil jeg stille konkrete forslag. Jeg nægter at begynde med slutningen, som ville være at stille forslag og derefter foretage høringer. Nej, jeg vil først høre, lytte og derefter stille forslag. Jeg vil sige Dem min helt personlige holdning. Jeg har meget klart sagt, at jeg ikke mener, at et totalt forbud af visse former for reklamer er effektiv, hvis det ikke er bevist - særligt ved at tage andre landes erfaringer med i betragtning - at det er bydende nødvendigt for at nå et mål af legitim almen interesse. Jeg anmodede meget klart det svenske formandskab om ikke at skabe splid i den forbindelse, for på det tidspunkt ville jeg have sagt nej. Jeg siger nej, jeg undersøger, og jeg lytter, jeg ved, at den svenske regering, som af egne grunde har forbudt reklame i Sverige, går i denne retning. Jeg ved også, at en stor del af medlemslandene ikke går i den retning.

Harbour
Jeg vil gerne spørge kommissæren, om hun deler min bekymring for, at der i Sverige er en mærkbar mangel på programmer, der bliver produceret specielt for børn, fordi tv-reklamer rettet imod børn ikke er tilladt. Kan hun forsikre mig om, at der vil blive taget fuldt hensyn til dette aspekt i den undersøgelse, hun talte om - og jeg er meget glad for, at hun sagde, at det skulle være en uhildet undersøgelse - og at hun, da der vil ske en eksplosion af tv-kanaler og tv-valgmuligheder i fremtiden, vil se grundigt på den mulige indvirkning af reklamer på tilvejebringelse af midler til kvalitets-tv-programmer for børn?

Reding
Hr. formand, jeg har altid haft to opgaver.
Den første vedrører gennemførelsen af de bestemmelser, der blev fastlagt med direktivet "Fjernsyn uden grænser". Der er f.eks. § 16, der begrænser reklamer rettet mod børn, da de mindreårige skal beskyttes. Man kan selvfølgelig ikke bare gøre hvad som helst i de programmer, der er rettet mod børn, det er klart. Men jeg kunne godt tænke mig, at Europa-Parlamentet hjalp mig f.eks. på dette område: Kan man lave hvilken som helst slags film til børn? For jeg er ofte chokeret over den vold, som findes i film og for så vidt også i visse reklamer, der specifikt er rettet mod børn. Vi er i gang med at undersøge alt dette, for at vi alle dernæst kan drøfte, hvordan vi mest effektivt kan gøre fremskridt i denne sag.
Vedrørende det digitale fjernsyn, som gør det muligt at udsende hundredvis af programmer, herunder børneprogrammer, ønsker jeg, at vi i Europa har tilstrækkelige midler og investeringer til at producere gode børneprogrammer. Den anden af mine opgaver er nemlig at sørge for, at vi i fremtiden råder over tilstrækkeligt med film til børn, der er tilpasset deres alder, som er positive, og som indeholder en barnlig del og en oplysende del.

Stihler
Dette spørgsmål interesserer mig meget, og det er meget passende midt i november forud for julen. Mange forældre vil have megen sympati for hr. Papayannakis' spørgsmål.
Jeg vil gerne spørge kommissæren om, hvilke sammenligninger der er foretaget mellem de forskellige former for reklame i forskellige lande på denne tid af året? Jeg vil gerne høre hendes mening om, at disse reklamer i hvert fald i mit eget land begynder lige efter august længe før tiden op til jul, og at de kan være meget aggressive. Hvilke foranstaltninger kan De foreslå indført for at beskytte mindreårige mod denne aggressive reklamering?

Reding
Det er værd at vide, at de bestemmelser, der gælder for fjernsyn, er meget anderledes end dem, der gælder for andre medier. Det er således, at fjernsyn ofte er underlagt lovgivningsmæssige krav, der er strengere end dem, der gælder for andre medier, for hvilke der ikke altid er specifikke regler vedrørende mindreårige. Hvis De går ind i et supermarked med et barn, er det propfyldt med ikke-regelbundne og ikke-kontrollerede reklamer i modsætning til fjernsynsreklamer, der er underlagt regler.
Der er også mange forskelle mellem medlemsstaterne, der går fra fastsættelse af aldersgrænser - der er meget forskellige fra land til land - til specifikke bestemmelser for visse sektorer som økonomiske aktiviteter og reklamer for drikkevarer. Dette er beviset på, at den holdning, som er fastlagt i direktivet, er den mest egnede, eftersom den giver en fleksibel ramme for medlemsstaterne til at lovgive i henhold til deres respektive kulturer og traditioner.
Hvis Europa-Parlamentet vurderer, at denne ramme bør ændres, har det mulighed for at sige det højt og klart næste år, for det får indflydelse på revideringen af direktivet. Hvad det end bliver, hvis vi ændrer de nuværende foranstaltninger, skal disse ændringer være en del af dette direktivs begrænsninger.

Formanden


Theresa Zabell
Spørgsmål nr. 32 af (H-0776/01):
Om: Det internationale antidoping-agentur Den Europæiske Union repræsenteret ved kommissær Viviane Reding deltog den 21. august 2001 i et møde afholdt i Tallinn med henblik på at fastlægge sædet for det internationale antidoping-agentur.
Kunne det, der skete i Tallinn efter Kommissionens opfattelse have været undgået? Var årsagen til, at valget faldt på Montreal, at der var uenighed om de forelagte europæiske kandidater?
I 1999 forelagde Kommissionen en plan om støtte til bekæmpelse af doping. Ville det ikke være en idé at omdanne denne plan til et egentligt program og afsætte bevillinger hertil?

Reding
Som det ærede medlem ved, besluttede det internationale antidoping-agentur den 21. august 2001 at placere dets fremtidige hovedsæde i Montreal. Montreal er en absolut respektabel by, som desuden giver en lang række fordele. Det skal siges, at der blandt kandidatbyerne var europæiske byer, der ligeledes er yderst respektable, og som også havde en masse fordele for dette agenturs hovedsæde. Men det skal siges, at de europæiske lande har udvist en utilstrækkelige koordinering, og at antallet af europæiske kandidater helt sikkert har medvirket til valget af Montreal. Jeg vil gerne meget klart understrege, at det belgiske formandskab ikke kan holdes ansvarligt for dette nederlag. Formandskabet har faktisk gjort væsentlige bestræbelser på at udbedre vanskelighederne, men desværre uden held. Vi havde flere europæiske kandidater. De andre præsenterede kun en enkelt kandidat, og det var den, der gjorde sig gældende over for de mange europæiske kandidater. Jeg understreger, at dette spørgsmål ikke henhører under Fællesskabets beføjelser, men under medlemsstaternes.
Nu er det vigtigt at tage ved lære for fremtiden af erfaringen fra mødet i Tallinn. Den første lære bør være den om EU's sammenhørighed. I går afholdt EU's sportsministre for øvrigt et uformelt rådsmøde i Bruxelles, og sammenhørigheden var et af de store emner. Ministrene blev enige om at forene deres kræfter og sammen at gå fremad i samme retning for at bekæmpe doping for det første internationalt, det vil sige at styrke deres indflydelse i det internationale antidoping-agentur, og for det andet på europæisk plan, hvor en koncentreret indsats for anti-doping skal indledes. Europa er det kontinent, der er længst fremme med bekæmpelse af doping, og dér, hvor de fleste globale sportsbegivenheder finder sted samt det sted, hvor det største antal klubkonkurrencer mellem forskellige sportsdiscipliner finder sted. Vi har for øvrigt de fleste autoriserede laboratorier, og vi bør fortsat anvende vores viden i bekæmpelsen af doping på verdensplan. I går fremlagde jeg en fællesskabsplan for udviklingsministrene. De gav mig grønt lys til at iværksætte den. Jeg vil nu indlede høringerne om de elementer, der skal være i denne handlingsplan, og vi får i 2002 mulighed for at drøfte den endeligt. Jeg vil også sige, at for at styrke den europæiske sammenhørighed, som ikke udelukkende skal gælde for de 15 regeringer, men som bør eksistere mellem regeringerne og sportsorganisationerne, vil der i starten af det spanske formandskab blive afholdt et møde mellem de 15 sportsministre og de europæiske sportsorganisationer, så de sammen kan vedtage den bedste måde at bekæmpe doping på.

Zabell
Jeg vil gerne takke kommissæren for hendes svar og hendes indsats ved finansieringen af antidoping-agenturet.
I de seneste dage har sportsaviserne i vores land informeret om, at der var problemer i forbindelse med Europa-Kommissionens finansiering. Jeg vil gerne bede Dem om at oplyse os om, hvorvidt disse problemer er blevet løst efter sportsministrenes møde i går i Bruxelles, og om Kommissionen, såfremt dette ikke er tilfældet, har tænkt sig at afsætte disse penge til en anden slags dopingbekæmpelse eller stå fast over for antidoping-agenturet.

Reding
Hr. formand, det internationale antidoping-agentur er i en overgangsperiode finansieret 100% af Den Internationale Olympiske Komité, og det er blevet besluttet, at efter denne overgangsperiode vil 50% af midlerne blive finansieret af de internationale sportssammenslutninger og 50% af regeringerne i de forskellige lande.
Vi har accepteret denne fordeling. Det har vist sig, at af den del, der er pålagt regeringerne, vil EU påtage sig 47,5%. Det er meget, men det er også et tegn på vores kontinents sportslige styrke.
Når dette er sagt, så ved De udmærket, fru parlamentsmedlem, at vi har tværinstitutionelle bestemmelser om betalinger på budgettet. Og disse tværinstitutionelle bestemmelser forpligter os til at overholde visse procedurer ved en samvittighedsfuld anvendelse af bidragydernes penge.
I øjeblikket svarer det internationale antidoping-agenturs bestemmelser ikke til EU's meget strenge regler. Derfor har EU bedt det internationale antidoping-agentur om at ændre dets interne regler, først og fremmest udarbejdelsen af et seriøst budget, et beregnet budget for flere år. For det andet er det nødvendigt med interne regler, så andre kontinenter ikke kan pålægge EU et budget, men også for at den modsat har vetoret og indsigtsret. For det tredje er det nødvendigt, at denne finansiering på 47,5% også svarer til en tilsvarende repræsentation i bestyrelsen for det internationale antidoping-agentur. Når disse tre betingelser er opfyldt, kan vi indlede en drøftelse om den beslutning, som skal træffes i Rådet og Europa-Parlamentet for at kunne finansiere det internationale antidoping-agentur.
Nu og indtil den 3. december, når det internationale antidoping-agentur afholder møde, er bolden ovre i agenturets lejr. Men når agenturet har opfyldt alle de grundlæggende betingelser, så vi kan begynde budgetforhandlinger, stiller Kommissionen et forslag, og bolden vil således være i medlemsstaternes og Europa-Parlamentets lejr for praktisk at træffe denne beslutning.
I mellemtiden og indtil 2002, som snart begynder, anmodes regeringerne om at tage deres ansvar. De har meget klar i går i Bruxelles sagt, at de var klar til at tage det. Det er altså op til Ministerrådet at planlægge disse betalinger for 2002.

Formanden
Vi er lidt bagud med tiden. Jeg vil gerne minde medlemmerne om, at jo flere tillægsspørgsmål, der er, jo færre af de spørgsmål, der er indført på dagsordenen, kan naturligvis blive stillet.
Jeg siger det, så De er klar over det. Jeg giver ordet til fru Malliori for et tillægsspørgsmål.

Malliori
Som De måske ved, foregår omsætningen af stoffer, der har forbindelse med doping, på det frie marked i så hurtigt et tempo, at der meget ofte er fremkommet et nyt stof, inden man har fået opsporet og forbudt det foregående, og det skyldes rent bureaukratiske årsager og årsager, der simpelthen har med laboratoriernes utilstrækkelighed at gøre.
Agter Kommissionen at bidrage til, at vi kan få et øjeblikkeligt kendskab til og forbud mod stofferne, så der ikke skal gå så lang tid, at der skabes mulighed for, at nye stoffer kommer ind på markedet?

Reding
Det internationale antidoping-agentur er lige netop blevet oprettet for at besvare disse spørgsmål. Det er agenturet, der skal udarbejde en liste over stoffer, der skal forbydes, og som regeringerne og sportssammenslutningerne skal forholde sig til. Et andet emne er forskningen. Kommissæren med ansvar for forskning, Philippe Busquin, og jeg har besluttet at åbne den europæiske forskning og stille den til rådighed for bekæmpelsen af doping, for vi ved, at de, der opfinder nye kemiske formler, meget ofte er flere længder foran os. Vi vil derfor stille de forskningsmuligheder, som findes i Europa, til rådighed for denne bekæmpelse.

Formanden
Til trods for, at vi er ved at have opbrugt fru Redings tid, vil vi stille følgende spørgsmål af hr. Collins. Det er et meget vigtigt spørgsmål, men jeg beder om, at det - om muligt - kun er hr. Collins, der stiller spørgsmål. Og hvis der er tillægsspørgsmål, skal de være meget korte, for spørgsmålet er meget bredt og kunne tage os lang tid og dermed forhindre, at spørgsmålene til de øvrige kommissærer bliver stillet.

Formanden


Gerard Collins
Spørgsmål nr. 33 af (H-0805/01):
Om: Det Europæiske Sprogår Det Europæiske Sprogår 2001 nærmer sig slutningen. Kommissionen har støttet 185 projekter med det formål at fremme Det Europæiske Sprogår.
Mener Kommissionen, at målene for Det Europæiske År bliver nået, og vil den fremsætte en udtalelse om, hvordan den mener Den Europæiske Union yderligere kan udbygge indlæringen af sprog i EU, bl.a. de over 60 europæiske sprog, som ikke er officielle sprog i EU, og hvilke foranstaltninger mener den er nødvendige at træffe for yderligere at vække interesse for sprog og lære sprog blandt unge i medlemsstaterne?

Reding
Det ærede parlamentsmedlem ved udmærket, at det sproglige spørgsmål ligger mig, som den luxembourger jeg er, meget på sinde. Det er for øvrigt en af grundene til, at jeg har engageret mig så stærkt i Det Europæiske Sprogår 2001. Det, som jeg ikke vidste i begyndelsen, da denne idé blev fremlagt, var, at der i alle medlemsstaterne var en så stor entusiasme om sproget. Alle former for organisationer har lavet lobbyarbejde, kommunalråd har talt om uddannelser inden for sprog, alt i alt har der været en meget stor entusiasme i alle medlemsstaterne, og denne entusiasme har ligeledes smittet af på regeringerne. Regeringer har for skoleåret 2001-2002 taget initiativ til at styrke tilstedeværelsen af sprog i skoleklasserne. Rådet (uddannelse) afholder møde den 29. november, og på dette rådsmøde skal vi drøfte, hvad der skal ske efter Det Europæiske Sprogår, for det er ikke nok, at en foranstaltning bare er indledt, og at der var stor folkelig opbakning til denne foranstaltning, det er også nødvendigt at følge op på denne foranstaltning. De kan være sikre på, at jeg meget bevidst vil følge denne foranstaltning. Sammen med undervisningsministrene vil jeg meget mere end før udvide rammeprogrammerne Sokrates og Leonardo da Vinci til sprogundervisning, derefter vil jeg fremlægge en betænkning om den meget konkrete iværksættelse af flere oplysninger - og det er ikke nok, for året er ikke gået endnu og mange projekter fortsætter - som vi har fået fra borgerne, og i denne sammenhæng, eftersom jeg taler om oplysninger, som vi har fået fra borgerne, tænker jeg på hele det sproglige udstyr, som vi har i Europa, ikke kun de 11 officielle sprog, men også de over 60 sprog, som tales af de europæiske borgere.

Collins
Hr. formand, af hensyn til Dem og i forlængelse af det meget grundige og tilfredsstillende svar, som fru Reding gav mig, giver jeg afkald på min ret til et tillægsspørgsmål.

Formanden
Vi vil komme til at stille de to tillægsspørgsmål, men vi vil sørge for, at de bliver meget konkrete.

MacCormick
Må jeg stille et spørgsmål, som jeg håber Kommissæren vil føle, at han kan besvare enten med et ja eller et nej. Wittgenstein har sagt, at det at vælge et sprog er at vælge en livsform. Jeg mener derfor, at hvis vi mister sprog, mister vi livsformer. Er Kommissæren enig med mig i, at det ville være en tragedie for Europa, hvis det mister sprog sådan som skotsk-gælisk og lavlandsskotsk, fordi de bliver forsømt, og at de mindre anvendte sprog behøver større opmuntring, end de får i øjeblikket?

Reding
Jeg er fuldstændig enig i det, som parlamentsmedlemmet sagde.
Hr. formand, det var luxembourgsk, og jeg mener, at jeg har svaret ved at svare på luxembourgsk.
(Bifald)

Formanden
Udmærket, jeg tror, at hr. MacCormick har fået det svar, han ønskede.

Marinos
Med udsigt til sprogåret godkendte man enstemmigt her i Parlamentet for nogle måneder siden Graça Moura-betænkningen, der anbefalede, at man i alle EU's medlemslande på gymnasieniveau underviser i oldgræsk og latin, der er de to sprog, som de moderne sprog stammer fra, så indlæringen af de moderne sprog kan ske tilbundsgående og mere korrekt.
Jeg vil gerne spørge, om De har overbragt regeringerne i de 15 medlemslande denne indstilling, og om De har modtaget nogle oplysninger om, hvorvidt der er sket fremskridt i dette spørgsmål.

Reding
Kommissionen har finansieret ca. 200 projekter i sprogåret. Blandt disse projekter var der også nogle vedrørende græsk og latin. Så græsk og latin har aldrig været sat i skammekrogen af Kommissionen. Men, hr. formand, det skal også siges, at Kommissionen ikke kan lave skoleprogrammerne. Det henhører under subsidiariteten og afhænger derfor af undervisningsministrene. Det er i denne forbindelse, at jeg har overdraget alle diskussioner til undervisningsministrene, der har fundet sted inden for alle de institutionelle rammer, og der har været mange, for at sige til dem, at borgerne og deres repræsentanter ønsker, at sproget bliver en væsentlig del af uddannelsessystemet. På grundlag af alle de betænkninger, som vi har, skal ministrene i slutningen af november træffe en beslutning, og jeg vil nøje overvåge, at denne beslutning bliver fulgt op af kendsgerninger, det vil sige, at der i den nationale og lokale undervisning afhængigt af systemet tilbydes flere forskellige sprog, og det fra en tidligere alder. Jeg kan ikke tvinge en minister til at indføre et givent sprog på dagsordenen. Jeg kan kun opfordre til det. Tro mig, jeg er fuldstændig overbevist om, at flersproglighed er fremtiden for EU, for det er et udtryk for den kulturelle mangfoldighed, der er vores egentlige styrke.

Formanden
Mange tak, fru Reding.
Vi går nu i gang med de spørgsmål, som hr. Liikanen skal svare på, og vi beder ham tage plads.
Nu skal vi holde tiden meget nøje, vi har ingen anden mulighed.
Spørgsmål til hr. Liikanen

Formanden
Da spørgsmål 34, 35 og 36 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét.

Neil MacCormick
Spørgsmål nr. 34 af (H-0786/01):
Om: EU's sikkerhedsmærkninger på instrumenter, der kan anvendes til tortur Jeg finder det bekymrende, hvis EU's medlemsstater tillader producenter af elektriske våben (der er umiddelbart anvendelige som torturinstrumenter) at anvende Kommissionens CE"sikkerheds"mærkning på deres elektriske stave som kvalitets-salgsincitament. Kan Kommissionen venligst redegøre for sit standpunkt i følgende spørgsmål:
Efter hvilken procedure bliver de europæiske CE-standardmærker tildelt, og hvilken kommissær er ansvarlig herfor?
Hvor mange producenter af elektriske våben anvender efter Kommissionens skøn CE-mærkningen på deres produkter?
Vil Kommissionen gøre en indsats for at forhindre producenter af elektriske våben i at benytte CE-mærket til at øge salget af deres produkter?

Catherine Stihler
Spørgsmål nr. 35 af (H-0790/01):
Om: Elektrochokinstrumenter Ifølge den seneste rapport fra Amnesty International, Stopping the Torture Trade (2001), anvendes elektrochokinstrumenter til at torturere eller mishandle folk i fængsler, lejre og på politistationer i ikke færre end 76 lande verden over. Rapporten viser også, at producenter af elektriske våben reklamerer med, at disse instrumenter er blevet tildelt det europæiske EF-mærke.
Jeg finder det bekymrende, hvis EU-landene i realiteten tillader producenter af elektriske våben at anvende Kommissionens EF"sikkerheds"mærkninger på deres elektriske stave som kvalitets-salgsincitament.
Kan Kommissionen oplyse efter hvilken procedure det europæiske EF-mærke tildeles, samt forklare Europa-Parlamentet, hvor mange producenter af elektriske våben der anvender EF-mærkningen på deres produkter. Kan Kommissionen endvidere gøre en indsats for at forhindre producenter af elektriske våben i at benytte EF-mærket til at øge salget af deres produkter?

William Francis Newton Dunn
Spørgsmål nr. 36 af (H-0801/01):
Om: CE-mærker Som Kommissionen vil være klar over, har fabrikanter og distributører af anordninger, der giver elektrisk stød (eller "bedøvelsesgeværer"), anvendt CE-mærkning for at fremme salget af deres produkter, undertiden ledsaget af en påstand om, at sådanne mærker udgør en "garanti" eller et udtryk for produktkvalitet.
Hvad agter Kommissionen at gøre for at sikre, at CE-mærker ikke anvendes som et salgsfremmende middel i hverken EU-medlemsstater eller tredjelande?
I tilfælde af, at et produkt fremstilles, distribueres og sælges af firmaer hjemmehørende uden for EU, hvilken myndighed vil da kunne anfægte gyldigheden af CE-mærket og forhindre et firma i at påstå, at CE-mærket på produktet er en garanti eller et udtryk for dets kvalitet?

Liikanen
Hr. formand, der er netop blevet talt om de små sprog. Derfor svarer jeg nu på finsk.
CE-mærket defineres i en beslutning fra Rådet fra 1990 vedrørende forskellige stader af bedømmelsesproceduren for overholdelse af de fastsatte krav, som er beregnet til brug ved indførelsen af direktiver om teknisk standardisering, og i et direktiv fremsat af Rådet i 1993. I sidstnævnte reguleres CE-mærkets indarbejdelse i flere underpunkter i direktiverne om teknisk standardisering.
CE-mærket skal anbringes på alle produkter, der falder inden for rammerne af det direktiv om teknisk harmonisering, hvor dette er bestemt. Det betyder, at produktet er i overensstemmelse med de juridisk bindende krav i det relevante direktiv om teknisk harmonisering. Fabrikanten er ansvarlig for at anbringe CE-mærket, selv om direktiverne ofte kræver inddragelse af en tredjepart til at vurdere CE-mærkningen. Medlemsstaterne er ansvarlige for udpegelsen af sådanne organer i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i direktiverne.
Et antal tjenester inden for Kommissionen er ansvarlige for direktiverne om teknisk harmonisering, der indeholder bestemmelser om CE-mærkningen, selv om de fleste hører under Generaldirektoratet for Erhverv. Men Kommissionen griber ikke direkte ind i, hvorvidt produkterne overholder bestemmelserne, eller i tildelingen af CE-mærker.
Alle fabrikanter af "bedøvelsesvåben" skal anbringe dette mærkat på de relevante produkter. Kommissionen har ikke nogen oplysninger om, hvor mange fabrikanter det drejer sig om.
I et tidligere svar på en skriftlig forespørgsel i 1997 noterede Kommissionen sig, at der var en lang række ting, der kunne anvendes til tortur. Men det er ikke altid muligt på forhånd at bestemme, hvordan sådanne ting vil blive anvendt. Derfor kan det ikke lade sig gøre at anvende en anderledes behandling under disse direktiver vedrørende udstyr, der muligvis kan benyttes til tortur.
Ikke desto mindre er Kommissionen for at tage hensyn til den bekymring, som medlemmerne af Parlamentet og mange andre har skrevet til mig om angående denne sag, i særdeleshed Generaldirektoratet for Eksterne Forbindelser, i øjeblikket ved at udarbejde et forslag til Rådets forordning om handel med udstyr, der kan anvendes til tortur eller grusom, inhuman eller nedværdigende behandling eller straf. Formålet med denne forordning er at fastlægge fællesskabsregler, der forbyder eksport, salg og overførsel til tredjelande og import og køb fra tredjelande af sådant udstyr. Dette forslag bør også, hvor det er passende, behandle elektriske apparater.

MacCormick
Kommissionen vil utvivlsomt på basis af den fælles sprogbrug i disse tre spørgsmål have indset, at de har deres oprindelse uden for Parlamentet, og faktisk har Amnesty International presset os vedrørende dette punkt. Jeg behøver ikke at understrege den betydning og vægt, der knytter sig til henstillinger fra Amnesty International.
Jeg er kommissæren meget taknemmelig for hans forsikring med hensyn til tredje del af spørgsmålet om, hvilke initiativer der bliver taget for at få rimelig kontrol med denne sag. Er det ikke ironisk, at den oprindelige idé med CE-mærkning var at give garantier for sikkerhed. Men hvis jeg befinder mig i den forkerte ende af et sikkert torturinstrument, så er det ikke noget rart sted at være.
Kan De give os nogen fornemmelse af en tidsplan for de fremskridt, De håber at gøre i denne sag?

Liikanen
De interne høringer i Kommissionen foregår netop nu. Forskellige tjenestegrene giver udtryk for deres opfattelse, så de interne forberedelser er kommet langt i dag.

Stihler
I forlængelse af hr. MacCormicks kommentarer var jeg også meget bekymret. Det var derfor, jeg stillede spørgsmålet. Rapporten fra Amnesty International, Stopping the Torture Trade, viste, at indretninger, der giver elektriske stød, er blevet brugt til tortur eller mishandling af folk i fængsler, arrester og på politistationer i ikke mindre end 76 lande rundt om i verden. I rapporten fandt man også, at de, der fremstiller disse "bedøvelsesvåben", reklamerer for disse produkter med det CE-mærke, de har fået. Som hr. MacCormick sagde, var CE-mærket ment som et tegn på kvalitet og sikkerhed, men det er ret perverst og kvalmende, når det drejer sig om et torturvåben.
Jeg glæder mig over kommissærens forslag og vil gerne have yderligere oplysninger om tidsplanen. For at skubbe en lille smule på: De har forklaret, hvordan man får CE-mærket, men hvordan overvåges de, der modtager dette mærke, og kender De til eksempler på, at CE-mærker er blevet trukket tilbage?

Liikanen
Jeg vil fremsætte to kommentarer. For det første anvendes bedøvelsesvåben i den nævnte rapport fra Amnesty International ikke af politi eller fængselspersonale i EU til tortur eller mishandling. Det er ved eksport til tredjelande, at der kan opstå problemer.
Hvad angår CE-mærkningen, kan myndighederne i medlemsstaterne gribe ind over for producenten eller hans repræsentant inden for EU, hvis den er anvendt med urette. Så det er muligt for nationale myndigheder at gøre noget. Det er vores ansvar at overvåge dette ordentligt.

Newton Dunn
Tredje del af mit spørgsmål er lidt bredere. Jeg spørger, hvilken myndighed der kan sætte spørgsmålstegn ved gyldigheden af dette CE-mærke? Kommissæren har sagt i sit første svar, at det ikke var Kommissionen, der ville træffe en afgørelse, og i det andet tillægsspørgsmål sagde han, at det skulle være de kompetente nationale myndigheder. Er der noget system til gensidig anerkendelse af en afgørelse fra en national myndighed, eller vil det være nødvendigt at sætte spørgsmålstegn ved brugen af CE-mærket til sådan noget som bedøvelsesvåben i hvert af de 15 medlemslande for sig? Er der ikke et overordnet, samlet organ, der kan sige, at dette gælder? Det forekommer at være en meget langsommelig proces, hvis man skal angribe det 15 gange.

Liikanen
Medlemsstaternes myndigheder til overvågelse af markedet er ansvarlige for dette. Vi har ikke noget europæisk organ, der kan gøre det. Der kan naturligvis rejses spørgsmål, og vi kan overveje, hvordan tilvejebringelse af informationer fra den ene myndighed til den anden kan forbedres, og hvordan der kan gøres fremskridt.
Men vi må huske, at det kun er producenterne, der er involverede, og at der ikke nødvendigvis er producenter i alle lande.

Formanden


David Robert Bowe
Spørgsmål nr. 37 af (H-0800/01):
Om: Forslag om forbud mod hydrofluorocarbon Kan Kommissionen bekræfte, hvilke skridt den er ved at tage med hensyn til den danske regerings forslag om forbud mod hydrofluorocarbon?

Liikanen
Danmark underrettede i marts 2001 Kommissionen om et lovforslag, der sigtede mod fra 2006 at forbyde import, salg og anvendelse af tre drivhusgasser - HFC, PFC og SF6 - og produkter, der indeholdt disse, undtagen med hensyn til visse produkter og anvendelser, som der blev fastlagt en anden tidsplan for.
Denne underretning tillader i henhold til direktiv 98/34/EF Kommissionen og andre medlemsstater at foretage en forhåndsundersøgelse af en foranstaltning, der kan skabe forhindringer for den frie bevægelighed for varer i det indre marked. Adskillige medlemsstater har reageret på det danske forslag. Kommissionen har på sin side sendt de danske myndigheder et brev, hvis virkning var at udsætte vedtagelsen af forslaget indtil den 6. september 2001. Danmark må svare Kommissionen og underrette den om, hvad man agter at gøre med dette forslag.
Den holdning, Kommissionen gav udtryk for, kan opsummeres som følger: For det første erkender Kommissionen legitimiteten af målet med det danske forslag. Teksten sigter mod at bekæmpe drivhuseffekten og at bidrage til en reduktion på 21% af seks industrielle gasser, som Danmark har forpligtet sig til ved Rådet (miljø) i juni 1998.
EU påtog sig på sin side under Kyoto-protokollen at nedsætte udledningen af de pågældende seks industrielle gasser med 8% i alle medlemsstaterne. I lyset af de oplysninger, som Danmark allerede har givet, mener Kommissionen imidlertid, at forslaget er ude af proportioner i forhold til det mål, det sigter imod, og derfor ikke synes at være i overensstemmelse med reglerne for det indre marked.
Kommissionen noterer sig, at der er tekniske foranstaltninger til overvågning af disse udledninger, og at disse foranstaltninger skaber færre forvridninger af handlen inden for Fællesskabet end et totalt forbud. Desuden er Kommissionen ikke overbevist om, at alternative foranstaltninger, der er teknisk kompatible med de systemer, der bruges i øjeblikket, i alle tilfælde findes eller vil findes inden den frist, der er fastsat i det danske forslag. Hvis Danmark ikke reagerer på Kommissionens anmodning, og hvis forslaget er blevet vedtaget, kan denne som traktaternes vogter indlede overtrædelsesprocedure i henhold til artikel 226 i EF-traktaten.

Bowe
Først vil jeg takke kommissæren for et grundigt og klart svar. Det er klart for mig, at Kommissionen har taget et initiativ i denne sag. Den optager ikke alene mig, men mange andre i Unionen, særligt dem, der beskæftiger sig med klimaanlæg, og som kan forudse, at der kan ske en ændring på markedet alt for hurtigt til, at de kan reagere med tekniske foranstaltninger eller passende økonomiske initiativer.
Jeg håber, Kommissionen fortsat vil presse de danske myndigheder til at gøre helt klart rede for deres hensigter. Jeg håber, at Kommissionen vil søge yderligere kontakt med de danske myndigheder ud over de breve, der allerede er sendt, for at sikre, at der kommer et hurtigt svar. Den usikkerhed, der hersker i øjeblikket med hensyn til den danske regerings hensigter, skaber uro i hele det indre marked og rejser tvivl, der ikke bidrager til en progressiv omstrukturering af markedet for klimaanlæg og de andre markeder, hvor disse gasser anvendes - så de kan udfases over en passende og fornuftig periode. Jeg håber, Kommissionen kan forsikre os for, at der vil blive gjort noget.

Liikanen
Vi vil handle i overensstemmelse hermed og holde Parlamentet underrettet.

Formanden


Jonas Sjöstedt
Spørgsmål nr. 38 af (H-0821/01):
Om: Sveriges forbud mod cadmium i handelsgødning Ved årsskiftet ophører Sveriges forbud mod cadmium i handelsgødning. Da ophører EU-undtagelsen, og nye bestemmelser kan ikke blive færdige. Ved tiltrædelsen af EU i 1995 fik Sverige lov til i fire år at opretholde strengere bestemmelser end EU for forskellige kemikalier og farlige stoffer. For den strenge svenske begrænsning af cadmium i handelsgødning forlængedes undtagelsen med tre år. Ved årsskiftet udløber tidsfristen, uden at der foreligger nogen nye bestemmelser.
Tanken med de tidsbegrænsede undtagelser var, at EU i mellemtiden skulle stramme sine bestemmelser med hensyn til de farlige stoffer. Dette er sket i visse tilfælde, men ikke når der er tale om cadmium i gødning. I afventning af fælles bestemmelser bliver nødløsningen igen at forlænge undtagelsen, som ikke bare gælder Sverige men også Finland og Østrig. Men ikke engang dette kan gennemføres inden årsskiftet.
Kommissionens forslag er ikke engang blevet forelagt endnu, og det skal derefter vedtages i Rådet eller Parlamentet. Det betyder, at der bliver en tidsmæssig lakune, hvor handelsgødning med højt cadmiumindhold formelt kan sælges i Sverige.
Mener Kommissionen, at Sverige kan anvende egne bestemmelser i denne periode?

Liikanen
Den 14. september 2001 stillede Kommissionen et forslag til forordning fra Europa-Parlamentet og Rådet med hensyn til gødningsstoffer, hvori undtagelsesbestemmelserne, der tillod Østrig, Finland og Sverige at opretholde nationale grænser for niveauet af cadmium i gødningsstoffer, forlænges til den 31. december 2004.
Dette forslag ligger nu hos Rådet og Parlamentet til fælles beslutningstagning.
Spørgsmålet om cadmium i gødningsstoffer er blevet undersøgt af Kommissionen i et antal år, oprindeligt med henblik på at indføre en passende harmoniseret lovgivning, før undtagelsesbestemmelserne udløber den 31. december 2001.
Men på grund af at de pågældende videnskabelige spørgsmål er så komplicerede og på grund af en forsinkelse af risikovurderingen udført af medlemsstaterne, var det ikke muligt at stille forslag til den nødvendige lovgivning på et tidligere tidspunkt. Derfor besluttede Kommissionen at forlænge undtagelsesbestemmelserne for cadmium i gødningsstoffer i endnu tre år, og det gjorde den ved at medtage de relevante bestemmelser i et forslag til forordning, som ville omformulere de eksisterende direktiver om gødningsstoffer.
Da størstedelen af teksten i forslaget til forordning ikke er ny, håber vi, at dette forslag kan vedtages hurtigt, muligvis ved førstebehandling. Kommissionen gør alt, hvad den kan, for at lette en hurtig vedtagelse af forordningen. Men hvis det viser sig, at det ikke er muligt at få den foreslåede forordning på plads inden årets udgang, kan de berørte medlemsstater anmode om en undtagelsesbestemmelse i henhold til traktatens artikel 95, stk. 4.

Sjöstedt
Jeg vil gerne rette en stor tak til Kommissionen for et udtømmende og godt svar. Jeg takker også for forslaget om en forlængelse af undtagelsen for kadmium i handelsgødning. Denne undtagelse er meget vigtig for Sverige og også for andre lande. Jeg fik den opfattelse, at den særlige undtagelsesregel, som nævnes sidst i svaret, betyder, at vi har en slags garanti for, at vi ikke behøver at modtage handelsgødning med kadmium i en eventuelt mellemliggende periode, inden den nye forlængelse træder i kraft. Er det korrekt opfattet?

Liikanen
Jeg har et godt kendskab til denne sag, eftersom den udgjorde et vigtigt punkt allerede i 1993 ved forhandlingerne om udvidelsen med Finland, Sverige og Østrig. Hvis Rådet og Parlamentet ikke når at vedtage den foreslåede forordning i tide, er det vigtigt, at disse tre lande anmoder om dispensation.
Jeg tror, det er meget sandsynligt, at alle medlemslande godkender dette hurtigt. Det er i og for sig Kommissionens opgave at kontrollere, om EF-lovgivningen gennemføres nøje. Vi har allerede stillet et forslag. Vi har ikke til hensigt at vedtage foranstaltninger ene og alene for en kort periode med problemer. Jeg tror, vi er i stand til at håndtere denne sag godt.

Formanden
Mange tak for alle Deres svar, hr. Liikanen.
I henhold til forretningsordenen besvares spørgsmål nr. 39 og 40 skriftligt.
Så går vi over til sidste del af besvarelserne, som hr. Vitorino vil give os på vegne af Kommissionen.
Spørgsmål til hr. Vitorino

Formanden


Manuel Medina Ortega
Spørgsmål nr. 41 af (H-0782/01):
Om: Landsætning af et stort antal illegale indvandrere på De Kanariske Øer I henhold til nylige oplysninger anvendes moderskibe til at landsætte et stort antal illegale indvandrere fra det afrikanske kontinent på De Kanariske Øer. Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe til at sikre EU-farvandenes integritet i dette område?

Vitorino
De begivenheder, som det ærede medlem henviser til, viser, hvor vigtigt det er, at EU udvikler politikker til forebyggelse og bekæmpelse af illegal indvandring og i særdeleshed uautoriseret ankomst ad søvejen. Sådanne politikker må udvikles i samarbejde med oprindelses- og transitlandene og bør også rumme initiativer vedrørende EU's interne politikker.
Kommissionen går ind for, at man tager fat på spørgsmålet om indvandring på en koordineret måde, hvilket indebærer, at EU's politikker ikke bare skal sigte mod den illegale indvandring, men også rumme initiativer, der kan tjene oprindelses- og transitlandenes socioøkonomiske interesser såvel som legal indvandring.
Hvad angår de initiativer, som der er behov for at udvikle i samarbejde med partnerne i Middelhavsområdet, bør det nævnes, at illegal indvandring er et af de emner, der i øjeblikket drøftes inden for rammerne af Barcelona-processen. Begge parter er enige om, at der er behov for multilaterale bestræbelser for at dæmme op for den illegale indvandring fra Nordafrika til EU. Behovet for at udvikle en sådan politik blev understreget under konferencen for udenrigsministre fra EU og Middelhavslandene, der blev holdt i Bruxelles den 5.-6. november i år. Dette emne, herunder et antal konkrete forslag til bekæmpelse af illegal indvandring, indgår også i udkastet til regionalprogram for retlige og indre anliggender. Parterne håber at få vedtaget dette program under den næste konference af udenrigsministre fra EU og Middelhavslandene, der skal afholdes den 22.-23. april 2002 i Spanien.
Desuden er illegal indvandring blevet udpeget som et af de relevante temaer for samarbejde inden for rammerne af associeringsaftalen mellem EU og dens medlemsstater og Marokko. På mødet i Associeringsrådet den 9. oktober i år understregede Marokko sin beslutning om at bekæmpe illegal grænseoverskridelse og menneskehandlernes netværk og opfordrede EU til at støtte sig i disse bestræbelser.
De marokkanske myndigheder har stillet konkrete og ambitiøse forslag, der har til hensigt at dæmme op for den illegale grænseoverskridelse, i særdeleshed ved at styrke overvågningen af Marokkos Atlanterhavs- og Middelhavsgrænser. Kommissionen studerer i øjeblikket disse forslag og håber at kunne reagere på dem temmelig snart. Kommissionen har også besluttet at benytte den nyligt oprettede budgetkonto, der sigter mod samarbejde med tredjelande på indvandringsområdet, til at støtte finansielle projekter, der kan bistå de marokkanske myndigheder, som er ansvarlige for grænsekontrol og bekæmpelsen af illegal indvandring, ved at stille uddannelse og teknisk bistand til rådighed.

Medina Ortega
Mange tak, hr. Vitorino, for den information, De har givet mig.
Det problem, vi har i dag, er, at der hver uge kommer ca. 100 illegale indvandrere til Lanzarote og Fuerteventura. Det lader til, at operationen består i at søsætte et moderskib et eller andet sted fra og bagefter sætte dem over i joller, som lidt efter lidt når frem til kysten. Nogle kommer frem, andre drukner og så fremdeles.
Det svar, som kommissæren har givet mig, er, at der ikke sker noget fra Fællesskabets side, men at det forventes, at nabolandene kontrollerer indvandringen, men kendsgerningen er, at dette allerede sker. Det tillægsspørgsmål, jeg er nødt til at stille ham, er følgende: Borgmesteren i byen Las Palmas købte for et par uge siden 200 flybilletter uden returrejse til illegale indvandrere, som var dér og skulle til Madrid. Madrids borgmester, som er fra samme parti, var ikke særlig begejstret. Mener kommissæren, at det er den fremgangsmåde, der skal følges, hvis indvandringen fortsætter på denne måde, nemlig at de kanariske kommuner betaler enkeltbilletter til illegale indvandrere, fordi der ikke er mere plads på øerne, eller mener De, at der er en anden mulig løsning, så der ikke er behov for denne luftbro for indvandrere fra De Kanariske Øer til resten af det europæiske kontinent?

Vitorino
Hr. formand, først og fremmest mener jeg, at der har fundet en positiv udvikling sted siden vores sidste dialog her i plenarforsamlingen om dette emne.
For det første har man i Barcelona-processen anerkendt den store betydning af debat og dialog om en fælles strategi for EU og Middelhavslandene til bekæmpelse af den hemmelige indvandring, som ikke er et isoleret problem, men skal ses i sammenhæng med hele forhandlingen om den socioøkonomiske udvikling i Maghreblandene.
For det andet har vi i den bilaterale forbindelse mellem EU og Marokko modtaget meget konkrete forslag fra de marokkanske myndigheder om styrkelse af grænsekontrollen ved Atlanterhavet og Middelhavet. Og jeg understreger Atlanterhavsgrænsen, for ud over at være en nyhed i forbindelserne mellem EU og Marokko er det særlig vigtigt for den konkrete situation på De Kanariske Øer.
Det er to positive punkter i dialogen mellem EU og landene i denne region, nærmere bestemt Marokko.
Det tredje punkt, som efter min mening er nyt, er, at der ikke findes en europæisk politik for returnering eller tilbagesendelse af illegale indvandrere til oprindelses- eller transitlandene. Kommissionen har derfor til hensigt at forelægge en beretning for Rådet og Europa-Parlamentet i de kommende uger om illegal indvandring, som medtager spørgsmålet om formulering af fælles standarder for en politik om tilbagesendelse af illegale indvandrere.
Når vi har denne beretning, kan medlemmet selv se, hvad det er for nogle idéer og bidrag, som Kommissionen kommer med i denne debat om formulering af en europæisk tilbagesendelsespolitik, som i dag udelukkende henhører under de nationale eller regionale regeringers kompetence, som det f.eks. er tilfældet med regeringen i den selvstyrende region De Kanariske Øer.

Formanden


Ioannis Marinos
Spørgsmål nr. 42 af (H-0792/01):
Om: Medtagelse af religion i de nye EU-identitetskort Terroraktionerne i USA for nylig har fremkaldt intense drøftelser af, om det er nødvendigt at medtage udførlige oplysninger om indehaverens identitet og herkomst på identitetskort i EU-medlemsstaterne. Ifølge oplysninger i den græske presse skulle dette spørgsmål drøftes i begyndelsen af december måned i år i Bruxelles på mødet mellem de 15 EU-landes justitsministre og ministre for områderne indre anliggender og offentlig orden.
Hvad mener Kommissionen på baggrund af den seneste udvikling om at medtage religion, sådan som det er nævnt i de pågældende pressemeddelelser, i de nye identitetspapirer, som skal gælde i EU?

Vitorino
Hr. formand, Kommissionen har ikke stillet noget forslag om at medtage religion på identitetskortene. Angivelse af indehaverens religion på et identitetskort er ikke medtaget i nogen af medlemsstaterne.
Som sidste nyt har Grækenland ophævet angivelsen af religion på identitetskortene, og initiativet er blevet stadfæstet af det græske statsråd, der mente, at selv den frivillige angivelse af religion på identitetskortet strider mod § 13 i den græske grundlov, der garanterer religionsfrihed.
Kommissionens holdning til angivelse af religion på identitetskortene har ikke ændret sig. Vi henviser navnlig det ærede parlamentsmedlem til Kommissionens svar på det mundtlige spørgsmål H-0456/00 af hr. Alavanos. En sådan angivelse er ikke kun en krænkelse af religionsfriheden, men kan også medføre forskelsbehandling, der enten er skjult eller åbenlys, og som er baseret på religion.

Marinos
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar, men han svarede mig ikke på spørgsmålet om, hvorvidt dette emne skal drøftes af de 15 landes justitsministre og ministre for områderne indre anliggender og offentlig orden på deres kommende møde i Bruxelles. Det var mit spørgsmål.
Min næste bemærkning er, at jeg er helt bevidst om, og det er i øvrigt et fælles synspunkt i Europa-Parlamentet, at argumentet om at medtage religion på identitetskortet ikke må bruges som et element, der kan skabe problemer, såfremt det medtages. Men jeg vil gerne spørge, om EU kan acceptere, at man sågar i skoler i EU-lande, ganske som vi dagligt ser, at der undervises i koranskolerne i de islamiske lande, lærer det synspunkt, at Muhammed anbefaler, at man dræber kristne og jøder, og at det er en del af denne religion.
Eftersom det ikke er tilladt i Europa at undervise i fascismens og nazismens opfordringer til jødeudryddelser, vil jeg gerne spørge, om vi derimod skal acceptere, at der undervises i tilsvarende ting fra de fanatiske muslimers side på baggrund af de specielle omstændigheder, der er opstået efter terrorangrebet den 11. september.

Vitorino
Jeg forsøgte først og fremmest at besvare Deres spørgsmål ved at sige, at Kommissionen ikke har stillet noget forslag. Det er altså ikke efter forslag fra Kommissionen, at et sådant spørgsmål kan diskuteres i Rådet (retlige og indre anliggender). Så vidt jeg ved, er der ikke noget punkt på dagsordenen, der indeholder det emne, som De nævner, under mødet for ministrene for retlige og indre anliggender i EU.
Vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt jeg har fået det andet spørgsmål, som De stillede, om indholdet i den undervisning, der blev givet i skolerne i de arabiske lande - hvis jeg har forstået spørgsmålet korrekt - så kan jeg sige Dem, at Unionen ikke har nogen som helst beføjelse, der kan berettige den til at blande sig i indholdet af undervisningen i skolerne i tredjelande. Ydermere, selv i skolerne i EU, som det ærede parlamentsmedlem udmærket ved, henhører dette under subsidiariteten, hvilket vil sige, at det er regeringerne i de enkelte medlemslande, der har eneansvar for at fastlægge indholdet i skoleundervisningen, om det er i offentlige eller private skoler, inden for EU.

Formanden


María Izquierdo Rojo
Spørgsmål nr. 43 af (H-0794/01):
Om: Anvendelse af fundamentalistisk lovgivning i Den Europæiske Union Der registreres en del krænkelser af kvinders rettigheder i EU med baggrund i fundamentalistiske principper. Går Kommissionen i den forbindelse ind for, at der træffes hensigtsmæssige foranstaltninger med henblik på at forhindre, at der følges regler, som er uforenelige med menneskerettighedsbestemmelserne? Er Kommissionen enig i, at der under påskud af religiøs overbevisning samt kulturel og sædvanemæssig praksis sker krænkelse af de individuelle grundlæggende rettigheder? Hvilke skridt agter Kommissionen at tage på kort og lang sigt?

Vitorino
Krænkelser af kvinders rettigheder, som det ærede parlamentsmedlem nævner, udmønter sig på forskellig vis og kræver en differentieret undersøgelse. Kommissionen kan imidlertid sige, at i henhold til § 6 i traktaten om Den Europæiske Union er Unionen baseret på principperne om frihed, demokrati, respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende rettigheder og på retsstatsprincippet, hvilke er principper, som er fælles for medlemslandene.
Som det blev bekræftet på den fjerde verdenskonference om kvinder i Beijing i 1995 er fremme og beskyttelse af kvinders rettigheder en integreret del af de globale menneskerettigheder. Kommissionen kan ikke under nogen omstændigheder acceptere, at der under dække af religiøs overbevisning, kulturel eller sædvanemæssig praksis sker krænkelser af menneskers grundlæggende rettigheder.
Denne holdning er foreskrevet i EU's charter om grundlæggende rettigheder - §§ 1, 4, 21, 23 og 24 - og af andre tekster om grundlæggende rettigheder, som den universelle erklæring om menneskerettigheder - §§ 2 og 5 - eller den europæiske menneskerettighedskonvention - §§ 2, 3 og 14. Erklæringen fra Wien, der blev vedtaget i juni 1993 på Verdenskonferencen om menneskerettigheder, angiver i punkt 18, at enhver form for krænkelse af kvinder, der bl.a. er baseret på kulturelle forskelligheder, skal bandlyses.
Uafhængigt af den internationale beskyttelse af de grundlæggende rettigheder og særligt af kvinders rettigheder skal det nævnes, at Fællesskabet siden 1975 har udviklet en politik til fremme af lige vilkår mellem kønnene. Lige adgang til arbejdsmarkedet, til ledende poster og til sociale rettigheder er lige så vigtige rettigheder i denne sammenhæng som retten til at være beskyttet mod vold og seksuelle overgreb.
Der findes en række lovgivningsmæssige fællesskabsforanstaltninger, direktiver og selv Domstolens retspraksis, der er baseret på et specifikt juridisk grundlag, nemlig § 141 i traktaten om Det Europæiske Fællesskab. Derudover kræves det i traktaten, at lige vilkår for kønnene integreres i alle Unionens politikker. Det er § 3 i traktaten om Det Europæiske Fællesskab.

Izquierdo Rojo
Mange tak, hr. kommissær, for dette svar, som antyder, at Kommissionen har forstået problemet.
Som et tillægsspørgsmål vil jeg gerne vide, om De i overenstemmelse med Deres svar forudser og er tilhænger af, at indvandrerkvinderne oplyses om deres rettigheder i EU. Kan indvandrerkvinderne komme til at råde over en instans, der forsvarer deres rettigheder? Jeg vil gerne høre Deres mening, og om De forudser noget i den retning.

Vitorino
Jeg svarer Dem med stor fornøjelse. Jeg vil begynde med at sige, at alle de initiativer, som Kommissionen har fremlagt om asylret og legal indvandring, indeholder specifikke retslige regler for behandling af den specielle situation for indvandrerkvinderne eller de kvinder, som søger tilflugt og asyl i EU-landene.
Vi har sørget for, at der i samtalerne om anmodning om bevilling af asyl er særlige betingelser for behandling af kvindernes situation. F.eks. muligheden for, at en kvinde, som har været offer for seksuel mishandling, kan anmode om udskiftning af den embedsmand, som forestår samtalen, så det ikke er en mand, men en kvinde, for måske føler hun sig så mere tryg ved at fortælle den historie, som hendes asylanmodning bygger på.
Medlemmet har rejst et meget vigtigt spørgsmål: information til indvandrerne om deres rettigheder. En af Kommissionens bekymringer er uden tvivl at gøre det muligt at give indvandrere, flygtninge og dem, der anmoder om asyl, en så fyldestgørende information om deres rettigheder som muligt.
Jeg tror, at hvis medlemmet ser nærmere på de konkrete forslag, som Kommissionen har stillet Rådet og Parlamentet, både med hensyn til indvandring og asyl, vil hun se, at denne idé om information om rettighederne er med deri. Det er medlemsstaternes nationale myndigheder og de ngo'er, som vi arbejder meget tæt sammen med på dette område, der er ansvarlige for at give fuldstændig og fyldestgørende information om de rettigheder, de indvandrere, der anmoder om asyl i EU, kan nyde godt af.

Formanden
Da den tid, der er afsat til spørgsmål til Kommissionen, er opbrugt, bliver spørgsmål 44-84 i henhold til forretningsordenen besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.40 og genoptaget kl. 21.00)

Energiforsyningssikkerhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0363/2001) af Chichester for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Kommissionens grønbog: På vej mod en europæisk strategi for energiforsyningssikkerhed (KOM(2000) 769 - C5-0145/2001 - 2001/2071(COS)).

Chichester
. (EN) Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske Kommissionen med grønbogen, som indeholder en fremragende analyse af energiforsyningssituationen i Europa. Jeg vil gerne takke alle mine kolleger for at have bidraget til drøftelsen af min betænkning her i aften.
Der er tre hovedpunkter i grønbogen. For det første bliver EU stadig mere afhængig af eksterne energikilder, som vil udgøre 70% i 2003. For det andet er EU's muligheder for at indvirke på udbudsvilkårene på energiområdet meget begrænsede, og det er derfor inden for efterspørgslen, at EU kan gribe ind, hovedsagelig ved at gennemføre energibesparelser inden for ejendoms- og transportsektoren. For det tredje er EU under de nuværende omstændigheder ikke i stand til at håndtere de store udfordringer, der er forbundet med klimaændringerne, eller overholde sine forpligtelser, især i henhold til Kyoto-protokollen.
En ting, der springer i øjnene, er den omfattende afhængighed af olie og især importeret olie. Af fornuftsmæssige grunde bør der af hensyn til udbuddet og miljøbeskyttelsen hurtigst muligt træffes foranstaltninger til at løse problemet med denne uforholdsmæssigt store afhængighed. Vi kan ikke ændre kendsgerningerne vedrørende oliens herkomst, men vi kan foretage os en række ting på efterspørgselssiden, især inden for transportsektoren.
At være afhængig af import er ikke nødvendigvis negativt eller en økonomisk ulempe, forudsat at kilderne er alsidige, at der ikke er en enkelt dominerende leverandør, og at vi kan producere tilstrækkelige varer og tjenesteydelser til at betale for dem. Kommissionen fokuserer helt rigtigt på foranstaltninger til styring af efterspørgslen som en førsteprioritet, og man må håbe, at medlemsstaterne vil prioritere dette. Jeg kan dog ikke acceptere den holdning, at der kun kan udrettes lidt eller intet på udbudssiden. Der er fire områder, hvor EU og medlemsstaterne kan styre deres egen skæbne og træffe foranstaltninger, der reelt er udslagsgivende for forsyningssikkerheden og miljøbeskyttelsen.
Vedvarende energikilder er pr. definition interne forsyninger, og det er rigtigt af os at forsøge at øge deres andel af det endelige forbrug og elfremstillingen. Vi skal dog være realistiske. Selv om de ambitiøse målsætninger for VEK opfyldes, kan disse ikke forventes helt at erstatte de øvrige energikilder eller dække vores energibehov.
Atomenergi er ikke lige populært overalt, men ud af samtlige energikilder leverer den den største andel af elektriciteten i Europa. Atomenergi frembringer omfattende grundlastproduktion og forårsager næsten ingen udledning af drivhusgasser. Det er en sikker og pålidelig europæisk teknologi, der udnyttes i henhold til strenge reguleringsstandarder. Det ville være fornuftsstridigt med fuldt overlæg at nægte os selv denne vigtige elektricitetskilde uden at have en alternativ energikilde, som kan give en tilsvarende mængde.
Kul er en energikilde, der anvendes mindre og mindre i Europa af omkostnings- og miljøhensyn. Det er dog en vigtig intern kilde, som med ny teknologi kan blive mere effektiv og mindre forurenende. Der er endvidere stort potentiale for at gøre forretninger i resten af verden for europæiske leverandører af anlæg og systemer, hvis erhvervslivet griber chancen.
Det fjerde område er forskningsarbejde inden for fremtidige teknologier og energisystemer. Det er noget, som Europa må gøre for at sikre den fremtidige forsyningssikkerhed, beskæftigelse og teknologi. Det er jo indlysende, men alligevel noget, der kræver påmindelse.
På grund af ovenstående kan jeg heller ikke tilslutte mig det synspunkt, at EU ikke kan opfylde sine forpligtelser i henhold til Kyoto-protokollen. Det, der er brug for, er et realistisk syn på atomkraftspørgsmålet, målrettet indsats i forbindelse med ren kulteknologi, støtte til VEK, samordnede foranstaltninger til efterspørgselsstyring samt løbende bestræbelser på at oplyse den offentlige opinion om nødvendigheden af at sætte en stopper for energispild.

Ayuso González
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at lykønske kommissæren og ordføreren med denne betænkning, for grønbogen om energiforsyningssikkerhed er et fremragende dokument, som er blevet fulgt op af en glimrende betænkning.
Dette dokument repræsenterer det første store skridt i Europas energistrategi. Det giver et samlet overblik over situationen, og alle spørgsmål, der er relevante for denne sektor, behandles uden forviklinger og forbehold. Det konstateres, at vores hovedproblem er vores store afhængighed af forsyninger udefra, som vil blive mere udtalt i de kommende årtier.
Men vi bør ikke se bort fra de miljømæssige spørgsmål, som er uløseligt forbundet med energianvendelsen. På det område vil det vedtagne direktiv om vedvarende energikilder og forslaget om fremme af biobrændstoffer være et stort fremskridt i retning af diversificering af forsyningen med miljøvenlig energi, men de er ikke løsningen på hverken kort eller mellemlang sigt.
Vi bør ikke lægge hindringer i vejen for nogen form for energi, især hvis den ikke forårsager CO2-emissioner. Løsningerne består, som Kommissionen så rigtigt påpeger, i diversificering af forsyningskilderne, især de miljøvenlige kilder, som ikke producerer drivhusgasser. Vi skal lægge vægt på teknologisk energiforskning, energibesparelse og liberalisering af gassektorerne for at få et ægte indre marked for energi. Det ville også være godt, hvis traktaterne indeholdt et kapitel om energi.

Vlasto
Hr. formand, tillad mig at lykønske ordføreren, hr. Chichester, med det fremragende arbejde med undersøgelser og forslag, som han har foretaget, og at sige, at jeg fuldt ud er enig i hans realistiske og pragmatiske synsvinkel, som bevarer den nødvendige balance mellem de forskellige energikilder i iværksættelsen af en europæisk strategi for energiforsyning. Denne strategi hviler på yderligere tre formål, som jeg støtter, nemlig en nedsættelse af energiforbruget i EU gennem øget effektivitet i en række sektorer, særligt ejendoms- og transportsektorerne, øget samarbejde med og flere investeringer i de energiforsynende lande, spredning af energikilderne med et mål, som jeg mener er vigtigt, og mindre afhængighed af olie.
Jeg glæder mig over, at denne betænkning angiver midlerne til at nå disse mål, særligt ved liberalisering af energisektoren, og jeg vil gerne insistere på, at vi ikke falder for demagogiske taler, særligt vedrørende vedvarende energikilder og atomkraft. Vi skal være realistiske og må forstå, at uden atomkraft vil EU ikke kunne nå de mål, som den satte vedrørende nedsættelse af drivhuseffekten. Men jeg mener, at overholdelse af Kyoto-kriterierne skal være EU's vigtigste mål. Vi kan nå dette mål, hvis vi udviser skarpsindighed i vores valg, og jeg bemærker ligeledes, at de veje, der er åbne på skatteområdet, kan være kraftige incitamenter, på betingelse af at de ikke forhindrer den industrielle udvikling i EU.
Flere af ændringsforslagene fra De Grønne er modstridende. I stedet for at fremme forhandlingen udelukker de flere muligheder for valg af energikilder, og jeg mener, at de skal forkastes, for at sammenhængen i denne betænkning bevares. Jeg håber, at vi gør det og dermed følger ordførerens anbefalinger.

Linkohr
Hr. formand, jeg kan godt lide denne betænkning, og jeg vil gerne lykønske ordføreren med hans redegørelser og i øvrigt også Kommissionen med dens grønbog, for Kommissionen bidrager til, at vi bliver bevidste om vores energiafhængighed. Jeg kan ikke mindes en debat i de sidste 20 år, hvor der på denne måde gøres opmærksom på afhængigheden af energiimport som i denne grønbog. Mange tak endnu en gang.
To bemærkninger om atomenergi. I modsætning til mange i min gruppe mener jeg, at den har en fremtid. Jeg mener, at vi også skal gøre positivt opmærksom herpå. Desuden vil jeg - hvilket måske er endnu vigtigere end det første punkt - gøre opmærksom på, at det er vores opgave at udvikle et rent kulkraftværk. Jeg nævner også dette på baggrund af de forpligtelser, som vi har påtaget os i henhold til Kyoto. Et rent kulkraftværk er ikke kun i Europas interesse, men derimod i hele verdens interesse. For vi må ikke glemme - det har Kommissionen jo også understreget igen og igen - at vores afhængighed af fossile brændstoffer i løbet af de næste en til to generationer - i hvert fald på verdensplan - vil være på op til 80%, og derfor er det så meget mere vigtigt at beherske forbrændingsteknologierne.

Pohjamo
Hr. formand, jeg vil også gerne takke hr. Chichester for et betydeligt arbejde under forberedelsen af denne sag. Som det er blevet konstateret, har EU begrænsede muligheder for at blande sig i leverancevilkårene for energi. Indflydelsesmulighederne indskrænker sig til efterspørgsel og således til at fremme energibesparelse inden for bolig- og transportområdet. Det centrale er da også at sikre energikildernes alsidighed og en ligelig opdeling blandt energiproducenterne. Lokal energi forøger energiforsyningssikkerheden, mindsker afhængigheden af energiimport og skaber arbejde. Specielt bør man fremme forskning og anvendelse af vedvarende energikilder.
Ansvaret for opretholdelsen af energiforsyningssikkerheden hører fortrinsvis ind under den nationale energipolitik. For at forbedre forsyningssikkerheden skal der også laves aftaler med andre lande. Europæiske energiinitiativer, som tjener fælles formål, er også en fortrinlig måde at konkretisere politikken for EU's nordlige dimension på.

Turmes
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, De Grønnes holdning og min holdning har længe været drøftet i andre sammenhænge, og derfor er det ikke muligt på to og et halvt minut at fremlægge en nuanceret argumentation. Jeg vil så nøjes med at svare på nogle af spørgsmålene fra kommissæren.
For det første mener jeg, at det er vigtigt, at denne forhandling baseres på tal, der er så nøjagtige som muligt. Man kunne allerede meget tidligt i forhandlingen konstatere, at de scenarier, som Kommissionen fremlægger, ikke er reelle "bottom-up"-scenarier, hverken for energieffektiviteten, den vedvarende energi eller den kombinerede kraftvarmeproduktion. Et andet problem er for øvrigt, at de europæiske scenarier ofte ikke svarer til de detaljerede scenarier, som medlemsstaterne har udarbejdet. I denne forbindelse vil jeg gerne vide, om Kommissionen er begyndt at arbejde med denne form for scenarier i forbindelse med topmødet i Barcelona.
For det andet er energieffektiviteten et gode for alle, og alle vil insistere på dette. Men hvor er Kommissionen konkret i dag, når det drejer sig om at træffe vigtige skridt for energieffektiviteten? Jeg mener, at Europa-Parlamentet både med initiativet Energy Intelligent Europe og med handlingsplanen har angivet en række veje. Ikke desto mindre har jeg siden oktober ikke rigtigt længere kunnet konstatere Kommissionens helhjertede støtte i denne forbindelse.
For det tredje, og jeg mener, at det er det grundlæggende punkt, for da De indledte fremlæggelsen af grønbogen, lovede De os en virkelig demokratisk forhandling. Men i dag kan jeg på den ene side konstatere, at de nationale rundbordsforhandlinger ikke har været rigtigt gennemsigtige, og at man på den anden side på europæisk plan stadig venter på indledningen af en åben og gennemsigtig forhandling, som De i starten lovede skulle være en af de centrale elementer. Derfor spørger jeg Dem i dag, fru kommissær, hvornår rundbordsforhandlingerne i det civile samfund mellem europæiske eksperter vil finde sted. Man har lovet os det gennem seks måneder, og vi har endnu ikke set noget til det. Jeg kan ikke se, hvordan Kommissionen kan garantere opfølgningen af grønbogen uden disse rundbordsforhandlinger.

Fitzsimons
Hr. formand, vi er alle klar over, at EU er meget afhængig af eksterne energikilder og har meget begrænsede muligheder for at indvirke på udbudsvilkårene på energiområdet. Det betyder dog ikke, at EU ikke skal gøre mere for at fremme anvendelsen af alternative energikilder og sikrere og renere energiformer. EU skal også have en fremtrædende rolle i sikringen af, at alle kravene i Kyoto-protokollen gennemføres. Det bredere internationale samfund har ikke gjort nok for at sikre, at hullet i ozonlaget ikke bliver større.
Betænkningen fastslår, at atomenergi vil spille en mindre rolle i fremtiden efter fem medlemsstaters beslutning om at udfase anvendelsen af atomenergi. Betænkningen fastslår endvidere, at der ikke er noget land i Europa, der i øjeblikket opfører nye atomkraftværker. I Irland ønsker vi at få dette understreget over for den britiske regering og British Nuclear Fuels. Den britiske regering planlægger i øjeblikket en udvidelse - ikke en reduktion - af nukleare aktiviteter i Sellafield. Sellafields MOX-brændselsanlæg vil medføre mere oparbejdning af atomkraft, og det kan hverken den britiske regering eller British Nuclear Fuels nægte.
I Irland er vi meget trætte af, at British Nuclear Fuels overtræder de såkaldte høje reguleringsstandarder. Vi har ikke glemt, at British Nuclear Fuels forfalskede dokumenter i forbindelse med oparbejdningskontrakter til den japanske regering. Hvor er de høje standarder, når man har med en virksomhed at gøre, der forfalsker dokumenter, og som igen og igen har vist, at de driver forretninger på denne meget sløsede måde?
Jeg mener, at British Nuclear Fuels efter nedlukningen af atomkraftværker og bortskaffelse af atomaffald er teknisk insolvent med passiver på 34 milliarder engelske pund og en aktiekapital på 235 millioner engelske pund. Hvad er den økonomiske begrundelse for at fortsætte driften af Sellafield og endog udvide de nukleare aktiviteter i fremtiden?
Er den britiske befolkning mon klar over det fulde omfang af transport af nukleare materialer med tog og skib i Storbritannien? I Irland er vi meget bekymrede over sikkerhedsforanstaltningerne i Sellafield efter terrorangrebene i USA den 11. september. Hvilke forsikringer kan den britiske regering give befolkningen i Irland om, at der træffes maksimale sikkerhedsforanstaltninger i det pågældende område? Vi ved, hvilken ødelæggelse et angreb som angrebet på World Trade Center ville medføre.

Kronberger
Hr. formand, fru kommissær, grønbogen om energiforsyningssikkerheden skal principielt hilses velkommen. Den behandler et akut problem, som hænger umiddelbart sammen med den vidtgående uberegnelige verdenspolitik. Ud over et par gode tendenser er jeg ikke enig med ordføreren i, at atomenergi er et meningsfuldt alternativ til energiimport.
Grundene hertil er velkendte. Først for nylig blev en undersøgelse iværksat af Europa-Parlamentet færdiggjort, og den kom til det resultat, at anlæggene til behandling af radioaktivt affald i La Hague og Sellafield på syv årtier afgiver lige så meget radioaktivitet som ved reaktorulykken i Tjernobyl. Oplagringen er ligeledes heller ikke løst. Kernefusion er heller ikke nogen løsning. Det giver derfor mere mening at investere i alternative energikilder i stedet for i atomfusion, som i bedste fald kan give resultater om 100 år.

Vidal-Quadras Roca
Hr. formand, hvis en god politik består i at udarbejde komplette og pålidelige analyser og i at finde og gennemføre de tilsvarende løsninger, er der ingen tvivl om, at Kommissionens energipolitik, som er iværksat af kommissær de Palacio, er et eksempel på god politik. Som et led i denne gode politik indeholder grønbogen en detaljeret og sammenhængende analyse af situationen.
Grønbogen indeholder fire grundlæggende budskaber: budskabet om, at der er for stor risiko ved at være afhængig af eksterne energikilder ud over en rimelig grænse, budskabet om, at det er umuligt at opfylde målene i Kyoto-protokollen, hvis vi forholder os passive og ikke træffer korrigerende foranstaltninger, budskabet om, at vi har et snævert spillerum, hvad angår udbudspolitikker, og at det er nødvendigt at samle kræfterne om efterspørgselspolitikkerne, og budskabet om, at det er nødvendigt at give energipolitikken en ægte europæisk dimension.
Der er ingen tvivl om, at denne gode politik ikke lader det blive ved analysen, for kommissæren har vist, at analyse og aktion kan finde sted sideløbende, og i øjeblikket har vi i Parlamentet direktivet om energieffektivitet i bygninger, direktivet om transport, direktivet om liberalisering af markedet for gas og elektricitet og forordningen om grænseoverskridende elektricitetsudveksling.
Derfor skal kommissæren lykønskes, og jeg vil ikke slutte uden også udtrykkeligt at lykønske vores ordfører, hr. Chichester, med hans velovervejede betænkning og hans store modtagelighed over for sine kollegers arbejde.

Paasilinna
Hr. formand, ærede kolleger, jeg takker for det punkt i betænkningen, der indlemmer den russiske gasrørsledning i den nordlige dimension. Fru kommissær, jeg foreslår, at Kommissionen snarligt indleder foranstaltninger for at få denne nordlige gas til at harmonisere med vores energisituation.
Brunkul har fået meget opmærksomhed i dette forslag. Derfor spørger jeg også, hvad der er blevet af tørv, som dog reproduceres med 1 mm om året, men tørv er de fattige områders afgrøde, mens brunkul er de mere velstilledes! Imidlertid er tørv en vigtig brændselskomponent i de afsidesliggende egne, og det er også et regionalt brændselsemne.
40% af energien forbrændes i bygninger, til opvarmning, vand, luftkonditionering og lys. Vi finner måtte allerede under den foregående energikrise ændre på bygningerne og har opnået gode resultater under barske forhold. Vi må forøge energieffektiviteten i bygninger kraftigt, for der har vi virkelig meget at rette op på. Vi må f.eks. vænne os til skumring. Det er dejligt at opholde sig i skumringslys, ikke altid i solskin og kunstigt lys.

Souchet
Hr. formand, flere oliekriser og den skrøbelige politiske og sociale situation i de vigtigste olieforsynende lande understreger betydningen af en energimæssig uafhængighed for vores økonomi.
Men hvis der ikke fra vores side er en stærk politisk vilje til at gennemføre denne uafhængighed, så står vi over for en energimæssig afhængighed. Hvis vi lader tingene gå deres gang, så vil EU-medlemslandenes afhængighed af eksterne energikilder om 25 år være 70% i stedet for de nuværende 50%. Denne erkendelse er baggrunden for grønbogen.
Hvis vi ønsker at styre udviklingen, bør vi prioritere to handlingsveje. Vi bør på den ene side overalt fremme energibesparelser, og vi bør på den anden side anvende vores styrker, vores viden og vores ressourcer.
I denne forbindelse er det passende, som grønbogen og ordføreren foreslår, på en realistisk og ikke længere ideologisk måde at stille spørgsmålet om udvikling af atomkraft. Dette indebærer, at man erkender, at atomkraft ikke bidrager til drivhuseffekten, men også at det er nødvendigt med intensiv forskning, for at slutproduktet kan blive fuldstændig uskadeligt, selv om der kun er tale om begrænsede mængder.
Det er helt sikkert ikke ved at klamre sig til genbehandlingprocesserne - som det sker i den WISE-undersøgelse, som STOA har foranlediget, og hvor der kan drages alvorlig tvivl om det videnskabelige aspekt - at der sker fremskridt i den rigtige retning. I stedet for at tømme de teknologiske fremskridt for indhold bør de europæiske lande anvende dem og særligt vende forskningen mod en forbedring af teknikkerne til genbehandling/genbrug.
En lignende videnskabelig indsats bør finde sted på området for biobrændsel, som for os er en vigtig oprindelig energikilde, som ikke forurener, og som er en lovende mulighed for vores landbrugsproduktioner. Jeg beklager, at dette ikke har fået tilstrækkelig plads i grønbogen.

Purvis
Hr. formand, vi er alle bekymrede over vores afhængighed af importeret brændstof og energi, og vi er bekymrede for vores fremtidige økonomi og beskæftigelsen, og alligevel skal vi høre hr. Fitzsimons og hr. Kronberger klage over og forklejne en af vores største potentielle kilder til løsning af problemet - nemlig atomenergi. Denne løsning kan ikke blot opfylde vores energibehov og økonomiske krav, den kan også opfylde miljøkravene i henhold til Kyoto-protokollen.
Jeg vil gerne sige - og hr. Chichesters fremragende betænkning understreger dette - at vi vil få store vanskeligheder med vores økonomi og beskæftigelse i fremtiden, hvis vi ikke spreder vores energiforsyningskilder, især ved at fremme alternative energiforsyninger. Atomenergi skal indgå i vores ambitioner: diversifikation og interne forsyninger. Der er også andre områder. Hr. Chichester nævnte kul. Vi må fremme ren kulteknologi.
I Skotland, hvor jeg kommer fra, mener vi, at der skal lægges mere vægt på fremme af olie- og gasindustrierne og deres potentiale for bedre genvindingssystemer. Der skal også lægges mere vægt på udforskning af marginalområder, udvikling af olie- og gasudvinding, supplering af reserverne, reservoirerne i den sydlige del af Nordsøen, med gas til langsigtet beskyttelse, og transmissionssystemer. Det gælder ikke bare olie og gas, men også elektricitet.
Der er et stort potentiale for forskning på alle disse områder. Og der er en sammenhæng med det, vi skal drøfte i morgen i forbindelse med Caudron-betænkningen om det sjette rammeprogram. Inden for alle disse områder er det diversifikation, interne forsyninger og forskning, der vil medvirke til opfyldelsen af vores mål.

Caudron
Fru kommissær, kære kolleger, jeg ønsker at komme med et indlæg til forhandlingen af to grunde. For det første ønsker jeg også at gøre opmærksom på energiens betydning for Europa på et tidspunkt, hvor man forudser en afhængighed på 70% i 2030 med et tydeligvis meget lille spillerum. For det andet vil jeg understrege, at jeg overordnet støtter hr. Chichesters forslag om på den ene side at sprede energikilderne og på den anden side at udvikle alle nuværende muligheder uden undtagelser. Naturligvis er der i disse forslag krav om liberalisme, som jeg uden tvivl ville afslå, hvis de havde stået alene. Men de bliver i dag præsenteret i en større sammenhæng med krav, hvoraf nogle er meget modige. Derfor støtter jeg den tekst, som vores kollega, hr. Chichester, har forelagt, og jeg ønsker at lykønske ham med betænkningen.

Van Velzen
Hr. formand, fru kommissær, allerførst vil jeg gerne sige mange tak til hr. Chichester. Jeg har ikke set ret mange betænkninger om energi på dette niveau. Kommissionens grønbog var allerede god, men med denne tilføjelse tror jeg, at vi har temmelig mange gode elementer til energipolitikken i EU.
Den største bekymring er naturligvis, som hr. Chichester også med rette skriver, vores energiafhængighed, og spørgsmålet er, hvad man kan gøre ved det. Jeg synes således, at den afbalancerede pakke i Chichester-betænkningen er en udmærket håndsrækning. Det betyder, at man ikke blot skal se på olien og gasforsyningen, men også på de nye former for energi, at vi skal se på vedvarende energikilder, men at vi heller ikke må lukke øjnene for atomenergien. I hvert fald skal vi se på, hvordan anvendelsen af den kan gøres mere sikker. Det kan bestemt lade sig gøre, og det skal vi stadig gøre temmelig meget ved. Man kan ikke sige, at atomenergi ikke mere er tilladt, for så kommer man ud i de størst mulige problemer i Europa. Vi skal naturligvis også gøre noget ved efterspørgselssiden, og på det punkt kan der også ske temmelig meget, også med intelligente løsninger.
Hr. formand, der bliver altid sagt, at hvis der ikke er noget energikapitel, kan intet lade sig gøre. Når jeg nu ser på punkt 21, hvor der kun står en opsummering af alle elementer i EU-politikken, som i øjeblikket kan gennemføres, så er det en enorm dagsorden. Vores kommissær har utroligt meget arbejde på dette punkt. Energi og - i hvert fald hvis vi ser på udviklingen efter den 11. september - geopolitisk udvikling hænger tæt sammen med hinanden. Jeg håber således også, at energichartret hurtigst muligt bliver ratificeret, og at vi udvikler området omkring Det Kaspiske Hav yderligere, for dermed kan vi også gøre Europa lidt mindre afhængigt. Jeg vil slutte med at give både kommissæren og ordføreren en kompliment for deres fortræffelige arbejde.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede mit indlæg med at takke ordføreren, hr. Chichester, og lykønske ham hjerteligt med kvaliteten af hans arbejde og den store indsats, han har gjort for at udarbejde en meget betydningsfuld betænkning.
Jeg er klar over, hvor stor denne udfordring er, både på grund af emnets omfang og kompleksitet og på grund af antallet og mangfoldigheden af de parter, der er berørt af det i og uden for Parlamentet.
Når jeg taler om energiforsyningssikkerhed, tænker jeg ikke kun på den fysiske forsyning, men også på energisystemer og -tjenesteydelser, der er bæredygtige set ud fra et økologisk, socialt og økonomisk synspunkt. Set i det lys er energiforsyningssikkerheden afgørende for vores udvikling og sikkerhed i vid forstand, og begivenhederne i den seneste tid har gjort det endnu tydeligere for os. Faktisk har de tragiske begivenheder den 11. september vist os, hvor afhængige vi er af import og af, at vores installationer er sikre.
Risikofaktoren er blevet mangedoblet fra den ene dag til den anden. Der er risiko for forsætlige beskadigelser af installationer og infrastrukturer, risiko for udsving på oliemarkederne (med de skadelige virkninger, som det kan få på verdensøkonomien) og risiko for afbrydelse af vores forsyning, både den interne og den eksterne. Det betyder alt sammen, at det er vigtigere end nogensinde at råde over passende mekanismer, som kan tages i brug i nødstilfælde.
Det er opløftende på basis af svarene i forbindelse med grønbogen - formelt mere end 150 fra forskellige organisationer af enhver art - at se den interesse for spørgsmål om energiforsyningssikkerhed, der er i hele Europa og også uden for Europa. Det glæder mig at kunne konstatere, at der er almindelig tilslutning til Kommissionens analyse, og at der er en høj grad af bevidsthed om de risici og problemer, som Europa står over for for at kunne garantere energiforsyningssikkerheden, og om, at disse risici og problemer har international karakter. Det fremgår af den glimrende betænkning, som De har foran Dem.
Mange undersøgelser har vist, at det ikke længere er muligt at betragte energiforsyning som noget, der er uafhængigt af de økonomiske og miljømæssige mål. Desuden viser en række punkter i betænkningen, at Europa-Parlamentet helt tydeligt har forstået, at der er en snæver sammenhæng mellem de tre mål, og at der skal være ligevægt imellem dem.
Svarene bekræfter også, at den europæiske offentlighed er enig i Kommissionens ønske om at gøre noget ved klimaændringerne. Det glæder mig at se, at Europa-Parlamentet ikke bare deler dette synspunkt, men har en lang række idéer til foranstaltninger, der kan bidrage til, at målet nås. Vi vil undersøge disse idéer indgående, når vi forbereder vores svar på høringen om grønbogen. Jeg vil ikke tale om det nu, men jeg vil gøre det helt klart, mine damer og herrer, at spørgsmålet har rejst debat i flere nationale parlamenter - i nogle af dem har jeg selv eller højtstående embedsmænd i Kommissionen deltaget, og i forskellige universitets-, samfunds- og ngo-miljøer, bl.a. ved hjælp af det instrument til åbenhed i samfundet, som internettet er - en debat, der, selv om den ikke er afsluttet, giver os en idé om den betydning, som dette spørgsmål har på alle samfundsområder i EU.
Det glæder mig især at understrege, at der lægges vægt på energieffektivitet. Jeg mener ligesom De, at der er store muligheder for forbedringer. Deres idéer er klare, hvad angår udbuddet og den generelle erkendelse af, at det er hensigtsmæssigt, at energi- og forsyningskilderne diversificeres.
Som det fremgår af betænkningen, er der ikke en eneste kilde, der ikke har ulemper. De har alle sammen omkostninger, og de synes alle sammen at være nødvendige. Hvad angår kul, er der ikke andet at gøre end at opretholde en støttet basisproduktion, i hvert fald i en vis periode. Under alle omstændigheder bekræftes det i Kommissionens forslag til forordning, at det er vigtigt, at vi bidrager til den interne produktion, men især at det er vigtigt, at der udvikles en miljøvenlig kulteknologi, som kan gøre det muligt at bruge den eneste fossile energikilde, som EU har store reserver af, og på internationalt plan fremme muligheden for forbedringer og nedbringelse af emissionerne. På denne måde kan vi desuden bevare vores teknologiske forspring, som giver vores industri mange muligheder.
De vedvarende energikilders betydning vil afhænge af, hvor hurtigt vi kan overvinde en lang række tekniske, sociale og økonomiske forhindringer. Direktivet om vedvarende energikilder udstikker retningslinjerne, hvad angår elektricitet. Jeg ved, at vi er blevet kritiseret for ikke at gå hurtigt nok frem med dette direktiv, men vi forsøger fortsat at nå vores mål om at fordoble anvendelsen af vedvarende energikilder inden udgangen af dette årti. I den forbindelse, mine damer og herrer - jeg tænker på hr. Souchets indlæg - vedtog vi for nogle dage siden et vigtigt og ambitiøst forslag om biobrændstoffer, som forhåbentlig bliver støttet og vedtaget af både Rådet og Parlamentet.
Hvad angår atomkraft, er jeg meget tilfreds med den frimodige og konstruktive meningsudveksling, som forelæggelsen af grønbogen har foranlediget. Nogle stater har erklæret, at de vil indføre et moratorium eller gradvist afvikle deres atomkraftværker. Men en medlemsstat har givet klart udtryk for, at den agter at fortsætte med atomkraften og bygge en ny reaktor. At visse af Unionens medlemsstater går bort fra atomkraft, kan i hvert fald skyde en breche i vores energiforsyning og gøre det nødvendigt i højere grad at anvende metoder til energifremstilling, der forårsager større udslip af drivhusgasser og dermed forhindrer os i at opfylde Kyoto-forpligtelserne.
Selv om jeg naturligvis fuldt ud respekterer medlemsstaternes beslutninger, mener jeg, at det under disse omstændigheder er meget vanskeligt at gøre noget ved klimaændringerne, hvis vi bibeholder et diversificeret energigrundlag. Jeg mener, at det er hensigtsmæssigt at lade alle muligheder stå åbne, mens forskningen i håndtering og bortskaffelse af affald intensiveres, og at det er det største problem ved atomkraften i betragtning af de fremskridt, der er sket med atomkraftværkernes sikkerhed.
Debatten om grønbogen fortsætter. Derfor er det for tidligt at sige noget om de endelige konklusioner. Kommissionen vil imidlertid fortsat stille forslag i et forsøg på at skabe nye perspektiver for energiforsyningen. Vi samarbejder med Dem og med Rådet om lovgivning for det indre marked, hvad angår en af hjørnestenene i vores strategi inden for både gas og elektricitet. Vi skal fortsætte med at undersøge afgiftsrammen og taksterne og helt konkret garantien for en mekanisme til fastsættelse af energitakster, der afspejler alle de eksterne sociale og miljømæssige omkostninger, som kan beregnes.
Også på dette område vil vi om kort tid forelægge nogle sammenkoblinger af energiforsyningsnet, som gør det muligt at integrere de nationale markeder mere og dermed styrke sikkerheden for hele det marked, der er resultatet af den integration.
Desuden håber jeg snart at kunne stille et forslag om kombineret produktion af varme og elektricitet, som vil bidrage til bestræbelserne på at opnå større effektivitet. Der var en, der for lidt siden sagde, at vi har gjort meget lidt. Men jeg vil, mine damer og herrer, minde Dem om et meget vigtigt forslag om bygninger (bygninger står for 40% af energiforbruget, og der er besparelser at hente på næsten 20%), det forslag, vi vil stille for at forbedre de nuværende bestemmelser om kombineret produktion af varme og elektricitet, og et generisk forslag, et rammeforslag, som gør det muligt at træffe nogle foranstaltninger for alle former for husholdningsapparater og elektriske apparater, der kan betegnes som udstyr til bygninger.
Hvad angår efterspørgslen, er fordelene i form af energibesparelser helt indlysende, og vi har som sagt allerede forelagt mange seriøse, solide og omfattende initiativer, og vi vil forelægge dem, jeg lige har nævnt. Hvad angår transporten og dens indvirkning på efterspørgslen, laver Kommissionen en meget detaljeret analyse i hvidbogen, hvoraf jeg har fremhævet nogle vigtige aspekter her, når jeg har talt om forslaget om biobrændstoffer, der blev vedtaget i sidste uge.
I betænkningen erkendes det også uden videre, at energiforsyningsudfordringerne har international karakter. Vores stigende afhængighed af ikke bare olie, men også gas, gør det nødvendigt, at vi studerer den aktuelle markedssituations geopolitiske følger i videste forstand. Kommissionen agter at udarbejde en rapport om dette spørgsmål til næste år. Vi ville naturligvis gerne udnytte mulighederne i det sjette rammeprogram for forskning og udvikling og efterfølgeren for rammeprogrammet for energi som instrumenter til støtte for vores strategi.
Mine damer og herrer, energiforsyningssikkerheden er uløseligt forbundet med en afbalanceret økonomisk og social udvikling. Debatten om grønbogen har som aldrig før understreget den følsomme indbyrdes forbindelse mellem energibehov, miljøhensyn og afbalanceret økonomisk udvikling. Mange af idéerne i Deres betænkning kan være vigtige for at garantere sikkerheden i vores energiforsyning. Nogle af dem er som sagt allerede blevet iværksat, men de udgør endnu ikke en defineret strategi.
For at garantere energiforsyningssikkerheden har Europa behov for at fastlægge en stabil langsigtet ramme, som er hævet over ændringer i de internationale, økonomiske og miljømæssige forhold, og som udgør et fast grundlag for Europas fremtidige rolle på den internationale scene.
Med det for øje vil jeg gerne gøre Det Europæiske Råd i Barcelona til foråret til rammen om præsentationen af en europæisk strategi for energiforsyning, og De kan roligt regne med, at idéerne i denne betænkning vil blive taget i betragtning, når strategien skal lægges. Jeg håber, at jeg på et andet tidspunkt får lejlighed til at diskutere dette med Dem.
Jeg vil igen takke hr. Chichester for hans glimrende arbejde. Jeg lykønsker og takker også fru Ayuso for hendes udtalelse på vegne af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, og jeg takker Dem alle sammen for Deres indlæg om denne betænkning og denne debat. Jeg forsikrer Dem for, at vi vil fortsætte arbejdet med den, når den generelle debat om Kommissionens grønbog er afsluttet, og konklusionerne er draget.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Hr. Turmes til forretningsordenen.

Turmes
Jeg stillede to meget konkrete spørgsmål til kommissæren, og jeg er en smule skuffet over, at hun ikke har givet mig svar. Det ene drejede sig om scenarierne og det andet om rundbordsforhandlinger.

Formanden
Hr. kollega, det kan da godt være, men det var altså ikke nogen kommentarer til forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kemikaliepolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0356/2001) af Schörling for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om Kommissionens hvidbog om strategi for en ny kemikaliepolitik (Hughes-proceduren) (KOM(2001) 88 - C5-0258/2001 - 2001/2118(COS)).

Schörling
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, betænkningen om strategien for en ny kemikaliepolitik, som vi skal behandle og tage stilling til i denne forhandling, er meget presserende og vigtig, da den kommer til at danne grundlag for et lovgivningsmæssigt forslag og for en ny rammelovgivning for EU's kemikaliepolitik.
Det Europæiske Råd besluttede, glædeligt nok, på mødet i Göteborg i juni, at en ny kemikaliepolitik skal være indført senest i 2004, og at denne frist skal respekteres. Kommissionen skal derfor stille sit lovgivningsforslag i 2002.
Diskussionen om manglerne i den nuværende kemikaliepolitik har foregået i længere tid. Det er bl.a. blevet kritiseret, at der har manglet information om størstedelen af de 100.000 eksisterende kemikalier, at arbejdet er gået alt for langsomt, og at den nuværende politik i praksis er mislykkedes, hvad angår beskyttelse af sundheden og miljøet.
Kommissionens revision af lovgivningen for eksisterende stoffer viser, at mennesker og miljø potentielt er udsatte for en lang række kemiske stoffer, hvis farlige egenskaber vi ikke kender. Vi ved, at menneskekroppen har et målbart indhold af 350 kemikalier. Vi ved også, at indholdet af bromerede brandhæmmende midler i brystmælk er øget år for år.
Selv om pcb og ddt i dag er underlagt strenge restriktioner, finder man stadig et stort indhold af disse kemikalier i fedtvævet hos mennesker og dyr i hele verden, selv i polarområderne, hvor man overhovedet ikke har fremstillet disse kemikalier. Nye kemikalier kommer til, f.eks. phos, perfluoroktanyl sulfonat, som ikke ophobes i fedtvæv, men derimod i blodprotein. Disse kemikalier findes i en række produkter, f.eks. i shampoo.
Den forordning, som Rådet vedtog for at afhjælpe manglerne, skulle resultere i omfattende risikovurderinger, og der skulle gives anbefalinger om foranstaltninger osv. I dag ved vi, at der kun findes 140 kemikalier på den såkaldte prioriteringsliste, og at risikovurderingerne kun er blevet afsluttet i 11 tilfælde. Endnu værre er det, at der ikke er truffet beslutning om en eneste foranstaltning, der skal mindske risiciene, og det på trods af at man har påvist, at der er behov for sådanne foranstaltninger for størstedelen af disse stoffer.
Med Kommissionens hvidbog, offentliggjort af Generaldirektoratet for Miljø, forsøger man at skabe et højt niveau af sundheds- og miljøbeskyttelse, samtidig med at den europæiske kemikalieindustris konkurrenceevne opretholdes. Det gør man bl.a. ved at sige, at kemikaliepolitikken skal fremme teknisk innovation og udvikling af mere sikre kemikalier. Jeg mener, ligesom flertallet i Miljøudvalget, at strategien fokuserer på beskyttelse af miljøet og sundheden, og at udgangspunktet for Kommissionens hvidbog er diskussionen i Rådet og den tiltagende bekymring over, at den nuværende kemikaliepolitik ikke tilbyder en tilstrækkelig beskyttelse af miljøet og sundheden. Naturligvis skal de økonomiske og sociale aspekter have stor betydning og være en del af en strategi for en bæredygtig udvikling.
Da et flertal i Miljøudvalget stemte for et forslag, som rækker videre end Kommissionens forslag og viser, hvordan en effektiv, åben og forbrugervenlig kontrol af kemikalier skal se ud i fremtiden, var det helt på linje med og fik det stor politisk opbakning fra Det Europæiske Råds møde i juni, hvor de 15 medlemslandes konklusioner var betydeligt strengere og mere vidtrækkende end Kommissionens forslag.
Der findes således en udtalt politisk vilje til at vedtage Miljøudvalgets retningslinjer for en ny kemikaliestrategi, især når det gælder inddragelsen af REACH-systemet. Ifølge PPE-DE-Gruppen og industrien er det kun CMR 1 og 2 og POP, der skal inkluderes, hvilket i så fald ikke kan siges at bidrage meget til en strategi for fremtiden. Selv blandt industrivirksomheder er der et ønske om at gå videre. En konkurrencedygtig industri opnås nemlig kun ved at anvende mere sikre kemikalier og ved at anvende kemikalier, som beskytter sundheden og miljøet, det vil sige ikke det uacceptable forhold, vi har i dag. Jeg mener derfor, at vi bør fastholde det kompromis, man har opnået mellem de forskellige politiske grupper, og det forslag, som et flertal har støttet.

Mayer, Hans-Peter
Hr. formand, kære kolleger, den 11. oktober vedtog Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked min udtalelse om hvidbogen om en ny kemikaliepolitik. Særligt vigtig er naturligvis den brede harmonisering af kemikaliepolitikken i EU. Der er dog tre punkter, som ikke er mindre betydningsfulde, nemlig for det første registreringssystemets praktiske anvendelighed. Princippet om forholdsmæssighed skal overholdes ved fastlæggelsen af, hvor mange data der skal indgives til registrering, så systemet ikke blokerer på forhånd. Desuden ligger det i princippet om forholdsmæssighed, at den krævede definition af et produkts anvendelser skal være interessebaseret, det vil sige, at producenten skal kunne nøjes med at definere sine dermed tilstræbte anvendelser.
For det andet en klar definition af substitutionsprincippet. Definitionen af dette princip er forskellig i medlemslandene, hvis den overhovedet findes. Forankringen i EF-retten kræver en konsekvent og entydig formulering.
For det tredje en passende beskyttelse af kontroldata. Nødvendigheden i at beskytte forretningshemmeligheder er ikke tilgodeset tilstrækkeligt. Samtidig skal anmelderen beskyttes mod uberettiget anvendelse af de data, han har tilvejebragt, ved at garantere ophavsretten til sikkerhedsdatabladet. Fru Schörlings betænkning er på dette punkt ikke velovervejet. De små og mellemstore kemiske virksomheder og industrien tilgodeses ikke tilstrækkeligt, hvilket kan medføre konkurrenceforvridning. Jeg anbefaler derfor, at De stemmer for de ændringsforslag, som Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked er kommet med i sin udtalelse. De bidrager til at skabe bedre balance for alle involverede parter.

Langen
Hr. formand, Kommissionens hvidbog forfølger det ambitiøse mål at gå i gang med en omfattende modernisering af den stof- og produktrelaterede EU-ret. I den forbindelse er de fælles regler for eksisterende og nye stoffer samt centrale registrerings- og vurderingsprocedurer for alle stoffer over 1 t pr. år med en streng tidsfrist frem til 2012 principielt rigtige.
Med denne grundlæggende linje i hvidbogen styrkes industriens selvstændige forvaltning af kemikaliepolitikken, og der foreslås en omfattende nytænkning på grundlag af de hidtidige erfaringer med enkelte bestemmelser. Europa-Parlamentets Udvalg om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi har vedtaget den foreliggende betænkning med stort flertal. Det skyldes bl.a., at følgevirkningerne af hvidbogens forslag med hensyn til konkurrenceevnen, den internationale handel, arbejdspladser, de små og mellemstore virksomheder hidtil ikke er blevet undersøgt grundigt nok, og at yderligere undersøgelser er nødvendige.
Desuden har Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi den opfattelse, at lovbestemmelser ikke alene må laves for stofegenskaber, men derimod kun for faktiske, videnskabeligt bevislige risici. Mængdeangivelser er kun en hjælp. Det afgørende kriterium er risikohæftelsen. Derfor kræver Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi en screeningsprocedure i to trin.
Vi afviser eftertrykkeligt den linje, som ordføreren for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har lagt med hensyn til at inddrage CMR-stoffer i godkendelsesproceduren, kun at lade godkendelsen gælde i en begrænset periode, at lade alle mængder under 1 t være omfattet af registreringspligten, at offentliggøre alle data ubegrænset, at udstede stofforbud i stort omfang, at foretage en ekstra peergruppeevaluering af de omfangsrige registreringsdata og beregninger, som industrien skal komme med, og på en række andre punkter.
Den massive udvidelse af godkendelsesproceduren ville være stik imod den fælles målsætning om at mindske dyreforsøg. Derfor følger Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi den fornuftige linje, som de europæiske fagforeninger og de europæiske arbejdsgivere i den kemiske industri i fællesskab har krævet.

Müller, Emilia Franziska
Hr. formand, kære kolleger, kemiske stoffer og produkter er i dag en integreret del af vores dagligdag. På mange områder kunne vi ikke klare os i vores samfund uden kemien. Vi anvender f.eks. rengøringsmidler, kosmetik, plastic, medicin og meget mere - med stor selvfølgelighed. Med lige så stor selvfølgelighed skal vi dog gøre os klart, hvordan brugen af disse stoffer og produkter påvirker menneskets sundhed og miljøet. Derfor har vi brug for et praktisk anvendeligt og fleksibelt system til kontrol og vurdering af eksisterende og nye stoffer. Hvidbogen skal ifølge de kristelige demokrater gøre op med den europæiske kemikaliepolitiks utilstrækkelighed og give beskyttelsen af mennesker og miljø samt den bæredygtige udvikling førsteprioritet, uden at dette dog må true den kemiske industris og de små og mellemstore virksomheders globale konkurrenceevne.
Den kemiske industri er den tredjestørste forarbejdende industrigren i Europa, og det dækker, som Kommissionens tal siger, over 4,7 millioner arbejdspladser og næsten 40.000 oftest små og mellemstore virksomheder. Vi tager med denne betænkning også beslutning om deres fremtid. Schörling-betænkningen har tydeligvis de miljøpolitiske interesser som målsætning, og det kan frygtes, at man på grund af de overdrevne krav også til myndighederne lammer hele systemet, og at det er dømt til at mislykkes lige fra starten.
Derfor går de kristelige demokrater ikke med til registreringspligten for stoffer under 1 t pr. år, udvidelsen af godkendelsesproceduren, substitutionen og forbuddet mod stoffer alene på grund af deres egenskaber, en ekstra peergruppeevaluering, ikke praktiserbare informationspligter og databaser. Efter vores mening kan kun et harmonisk system sikre, at der produceres kvalitetsprodukter i EU, at arbejdspladser sikres, og at beskyttelsen af mennesker og miljø forbedres effektivt.

Bowe
Hr. formand, jeg glæder mig over Kommissionens forslag om en kemikaliepolitik. Det er på høje tid. I alt for lang tid har vi været vidne til en gradvis stigning i antal og omfang af allergiske reaktioner og endnu værre sundhedsskadelige virkninger, også for miljøet generelt. Hvis vi vedtager denne betænkning, vil det være det første skridt i retning af at få undersøgt et meget vigtigt spørgsmål, nemlig hvorvidt de 30.000 kemikalier, som er i brug i dag, og de 100.000 komponenter, som de anvendes i forbindelse med, er skyld i disse virkninger på den offentlige sundhed og verden omkring os. Der er ingen tvivl om, at vi er nødt til at foretage en omfattende undersøgelse af de kemikalier, der anvendes i dag, og de kemikalier, som vi ønsker at anvende i vores miljø i fremtiden.
Vi skal til at overveje spørgsmål og områder, som vi ikke tidligere har overvejet. Socioøkonomiske spørgsmål vil være særligt vigtige. Den fulde virkning af den skiftende kemikaliepolitik og -strategi vil gælde for hele Europa. Når vi i aften tager det første skrift og indleder formuleringen af den nye ramme for en kemikaliepolitik, kan man dog håbe, at vi opnår en bæredygtig politik på lang sigt, der sætter en stopper for negative virkninger på helbred og miljø, og som er et lysende eksempel på fremskridt over for andre dele af verden. I aften tager vi således ikke blot et skridt i retning af et renere og bedre miljø og en stærkere og mere fremgangsrig kemikalieindustri i Europa, men også i retning af en sundere og bedre fremtid for hele verden.

Davies
Hr. formand, jeg håber, at kommissæren har fået indhentet sit søvnunderskud efter endnu en vellykket konference om klimaændringer.
Det virkede enkelt nok, da kommissæren første gang forelagde os planen. Hun udtalte, at vi bruger tusindvis af kemikalier i Europa. De er væsentlige for den måde, vi lever på, men der er meget lidt offentlig information om disse kemikalier, og der er en reel fare for, at nogle af dem kan have langsigtede skadelige virkninger på miljø og sundhed. Vi må indhente oplysninger, vi må foretage undersøgelser, og vi må identificere og forbyde de skadelige kemikalier, samtidig med at vi opretholder en stærk og god kemikalieindustri i Europa.
Men det er nogle måneder siden. I mellemtiden har vi alle lært meget af lobbyisterne om de vanskeligheder, der er forbundet med at indføre en politik i praksis, og som tydeligt illustreres af vanskeligheden ved at identificere antallet af de kemikalier, som vi taler om. Vi har hørt, at der er 30.000 kemikalier, og vi har hørt, at der er 100.000 - der er en ret stor forskel.
I det mindste går kemikalieindustrien ind for Kommissionens målsætninger, men advarer samtidig mod, at forslagene er upraktiske og omkostningskrævende og vil skabe større bureaukrati. Afprøvningsordningen vil lamme hele systemet, især hvis vi udvider kravene. Millioner af dyr vil lide en pinefuld og måske unødvendig død for at opfylde afprøvningskravene.
Der skal tages højde for alle disse punkter. Når udkastet til direktivet er udarbejdet, vil jeg lytte nøje til industriens betænkeligheder. Jeg erkender, at industrien ofte slår falsk alarm, men vi skal alligevel sikre, at de nye krav til virksomhederne er realistiske og praktiske, og at de forbedrer og ikke skader denne meget vigtige industri.
Det er kun en hvidbog. Jeg støtter fru Schörling i min henstilling til Kommissionen om at styrke de miljømæssige forpligtelser frem for at slække på dem. Men i realiteten vil vi sikkert ende med at følge Ministerrådets eksempel med at give sorteper videre til Kommissionen og anmode den om at finde en udvej, og jeg kan garantere, at vi vil kritisere Kommissionen, uanset hvilke forslag den måtte stille.

Breyer
Hr. formand, kære kolleger, betænkningen er en milepæl i miljø- og forbrugerbeskyttelsen. Den hidtidige kemikaliepolitik har svigtet totalt ved beskyttelsen af miljøet og forbrugerne. I årtier har der været hundredtusindvis af kemikalier på markedet, og vi ved ikke, i hvilke mængder og med hvilke risici. Dermed er forebyggelsesprincippet så at sige blevet groft forsømt, er disse kemikalier til os og miljøet blevet testet i en blindflyvning. Mængder under 1.000 t pr. år skal ikke engang anmeldes, uafhængigt af deres farlighed.
Vi har altså i årtier spillet russisk roulette med vores sundhed og miljøet. Denne forskrækkelige, ja uansvarlige tilstand skal vi hurtigst muligt gøre en ende på. Hvis industrien ikke inden for en fastsat frist lægger data på bordet, så må disse kemikalier ikke længere sælges. Jeg håber ikke, at flertallet i Parlamentet bliver stikirenddreng for den kemiske industri, for netop den tyske kemiske industris aggressive agitation i forbindelse med anmeldelsesomlægningen har jo gjort det klart, at den i sin hjælpesløshed ikke er i stand til at komme med argumenter, der holder stik på politisk plan. Klagerne over salgstab, som også kommer fra kolleger her i Parlamentet, er ligefrem en vits, når man tænker på, at den kemiske industri i de sidste 10 år ved en reel produktionsstigning på 25% har nedlagt 14% stillinger - uden en hvidbog om kemikaliepolitik - og når vi netop ved, at den kemiske industri kun har mulighed for at tilbyde varig beskæftigelse, hvis den tilbyder miljøvenlige produkter. Kun på den måde kan det også lykkes at styrke det kemiske erhverv. Vi vil kæmpe for, at den nye kemikaliepolitik kommer til at udgøre hjertet i den europæiske miljøpolitik. Det gælder om, mener jeg, at sætte en stopper for årtiers strudsepolitik og gennemføre en effektiv fremtidsorienteret kemikaliepolitik, som sætter fokus på sundhedsinteresser og forebyggelsesprincippet.

Sjöstedt
Hr. formand, EU's kemikaliepolitik har brug for en totalrenovering og en helt ny og fuldt dækkende lovgivning. Schörling-betænkningen fra Miljøudvalget, som vi drøfter nu, indeholder et udmærket udgangspunkt for en ny kemikaliepolitik. Med denne betænkning som grundlag burde Kommissionen hurtigt kunne stille forslag til et nyt direktiv.
Betænkningens styrke er, at den virkelig sætter miljøet og den offentlige sundhed i højsædet, hvilket skal være vores primære opgave. Vi mener også, at industrien har meget at vinde ved strenge regler. Det er til fordel for moderne producenter og innovation og medfører, at gamle ikke-undersøgte kemikalier ikke længere støttes, hvilket de faktisk bliver i dag.
Følgende punkter i betænkningen er særligt vigtige for vores gruppe: For det første bør forslaget om, hvilke kemikalier der skal omfattes af kravet om registrering, vurdering og godkendelse, gøres mere dækkende, sådan som det foreslås. For det andet bør der stilles strenge krav til kemikalier, også til produkter indeholdende kemikalier, ved import. For det tredje skal der gøres alt for at minimere antallet af dyreforsøg. For det fjerde bør substitutionsprincippet gøres til en afgørende del af kemikaliepolitikken. Det burde få stor betydning for, at der altid vil blive søgt mere sikre alternativer. For det femte bør anvendelsen af de allermest farlige kemikalier begrænses betydeligt.
I vores gruppe er vi tilfredse med udvalgets forslag. Vi har dog et par mindre ændringsforslag, som efter vores mening kan styrke betænkningen yderligere. Vi vil fremsætte et krav om, at det skal være Kommissionens afdelinger med ansvar for miljøbeskyttelse, som skal godkende nye kemikalier. Det handler også om at skærpe kravene yderligere for de allermest farlige kemikalier.
Ordføreren har i udvalget valgt en virkelig god og åben arbejdsmetode, som har givet alle politiske grupper mulighed for at indgå kompromiser på et tidligt stadium, og det er efter min mening positivt.

Blokland
Hr. formand, en revision af politikken vedrørende kemiske stoffer er absolut nødvendig, for indtil nu er kun 11 af de 140 stoffer, som står på den prioriterede liste, vurderet. Nu bør vi passe på, at vi ikke i vores begejstring tager fat på det hele på én gang. Det vil jeg naturligvis også gerne, men i Miljøudvalget har Kommissionen allerede advaret om, at hvis politikken vedrørende kemiske stoffer overbelastes, lider den skibbrud. Dette forekommer mig at være tilstrækkelig grund til at fjerne noget af lasten. Konkret mener jeg hermed, at stoffer under 1 t foreløbig skal holdes uden for den nye politik. Desuden svinges skibet frem og tilbage mellem dels en restriktiv politik, dels ønsket om i vid udstrækning at tage hensyn til de sociale og økonomiske konsekvenser. Denne ubeslutsomhed kan forhindres ved at prioritere de mest skadelige stoffer. På denne måde er fordelene for miljøet og sundheden størst, og de sociale og økonomiske konsekvenser for industrien vil dermed af sig selv holdes inden for visse grænser. Vi behøver derfor ikke længere stikke industrien blår i øjnene ved at hævde, at den nye politik vil øge virksomhedernes innovation og konkurrenceevne.
Endelig, hr. formand, mener jeg, at de alment anerkendte kriterier for skadeligheden, nemlig dosis og brug, bør opretholdes.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, de principper, der ligger til grund for strategien for en fremtidig EU-politik om kemiske stoffer, nemlig at en høj beskyttelse opretholdes for mennesker og miljø, at det indre marked fungerer effektivt, at industriens muligheder for innovation forbedres, og at konkurrenceevnen forstærkes, støtter jeg kraftigt. Jeg har imidlertid et problem med hvidbogen og også med fru Schörlings betænkning, fordi jeg ikke synes, at hvidbogen er hensigtsmæssig på et bestemt antal punkter. Fru Schörling har ganske vist arbejdet hårdt, men også hun hænger endnu mere pynt på juletræet. Lad mig derfor give nogle eksempler på et system, som efter min mening godt kunne fungere. Jeg ved, at også kommissæren af de nederlandske myndigheder er orienteret om, at industrien i begyndelsen absolut ikke var rede til at gå med til det nye system, der kaldes SOMS, men at industrien og myndighederne nu er overordentlig glade for dette system. Lad mig give nogle eksempler og dermed også afsløre nogle af hvidbogens svage punkter.
For det første ansvar til industrien. Her hykles der, for hvidbogen begrænser sig til data med henblik på risikovurdering og udlevering af oplysninger til downstream-brugere. Man bør sørge for, at ansvaret virkelig lægges hos industrien, og det betyder derfor, at den også er i stand til selvstændigt at træffe risikobegrænsende foranstaltninger. Det er bevist, at hele det system, som De foreslår, og hvor myndighederne blander sig kraftigt, ikke fungerer. Derfor skal det gøres anderledes.
For det andet bør REACH-systemet ændres. I hvert fald bør der indføres en mulighed for en hurtig screening. Denne hurtige screening kan man også foretage på grundlag af en skadelighedsprofil, for tonnagen er ikke afgørende. Hr. formand, jeg har forsøgt sammen med mine kolleger også at skrive dette i ændringsforslagene, og jeg håber, at i hvert fald ændringsforslag 102 og 103 herom vedtages.

Karlsson, Hans
Hr. formand, Europa har brug for en ny strategi for at kunne håndtere kemikalieanliggenderne. Det handler om alle borgeres sundhed og kommende generationers sundhed. Kommissionens hvidbog er et godt udgangspunkt for det fortsatte arbejde med strategien. Med Schörling-betænkningen skabes der gode forudsætninger for at iværksætte de nødvendige ændringer. Det er yderst vigtigt, at Parlamentet vedtager betænkningen i den form, ordføreren angiver.
I den debat, som har fundet sted under udarbejdelsen af betænkningen, har mange indvendinger handlet om frygten for, at arbejdspladser og økonomisk udvikling skulle blive sat over styr som følge af skærpede regler. Den bekymring skal vi naturligvis tage meget alvorligt, men samtidig er det nødvendigt at se længere end arbejdspladser og økonomi. Økonomisk vækst og flere arbejdspladser kan aldrig stilles op mod nødvendige krav om håndtering af kemikalier, arbejdet med at opnå en bæredygtig udvikling og et højt niveau for beskyttelse af den offentlige sundhed og arbejdstagerne. Hvad hjælper arbejdspladser og god økonomi, hvis vi forgifter vores natur og ødelægger forudsætningerne for kommende generationer? Vi har kun én planet, og den skal vi værne om. Vi siger ofte, at vi har lånt denne jord af vores børn. Hvis vi skal kunne videregive den i holdbar stand, er det på høje tid at ændre vores måde at leve på.
Vi mennesker påvirkes af kemikaliehåndteringen på flere områder. Vi påvirkes som arbejdstagere og som forbrugere. Vi påvirkes af de persistente og bioakkumulerende stoffer, substanser, som kan forårsage overfølsomhed, hormonforstyrrelser, kræft osv.
De regler, som nu skal udarbejdes, skal først og fremmest tage sigte på at beskytte det enkelte menneske og ikke som nu virksomhedernes profitinteresser. Et samfund, som præges af bæredygtig udvikling, giver også bæredygtige arbejdspladser, et bæredygtigt levemiljø og mennesker med en tro på fremtiden. Det er sådan, vi kan skabe en bedre verden.

Florenz
Hr. formand, fru kommissær, det er uden tvivl korrekt, at EU på sigt må tillægge sig en ny kemikaliepolitik. Den nuværende kemikaliepolitik er ikke tilfredsstillende. Det blev tidligere antydet, at der findes en masse test, men det samlede resultat er utilfredsstillende. Derfor skal Kommissionens principielle initiativ hilses velkomment, også selv om vi ikke støtter kommissionsforslaget på alle måder.
Men jeg vil gerne advare mod noget. Også De, fru kommissær, har jeg i dag særligt lukket ind i mit hjerte. De sagde, da De præsenterede Dem for os, at De netop på baggrund af erfaringen fra Deres land ville skabe en ny kemikaliepolitik i Europa. Jeg har således fået det indtryk, at det i dag for Dem gælder, at de ånder, som De har fremmanet, ikke er så nemme at slippe af med igen. Det, som ordføreren har stillet, er ikke noget miljøpolitisk forslag. Det er en klassisk eksport af miljøforurening, fordi mange virksomheder, som allerede bevæger sig på kanten af EU, meget hurtigt rykker endnu tættere på kanten af EU, men også vil bevæge sig ud af Unionen for at slippe for disse ufattelige krav. Det kan da ikke være moderne miljøpolitik. Vi skal snarere integrere industrien på dette område med høje, men praktisk anvendelige standarder.
Jeg mener, at de punkter, som allerede er blevet omtalt tidligere - tidsmæssig begrænset godkendelse, begrænsningspligt under 1.000 kg, substitutionsprincip og regulering også af anvendelsen - ligefrem udgør et multibeskyttelsesinitiativ, idet enhver lille og mellemstor virksomhed vil blive ophøjet til slave, fordi det kun er industrien, der kan opfylde kravene i Deres forslag. Jeg mener, at dette forslag snarere skal gå i retning af Kommissionens, men helt sikkert ikke i retning af ordførerens, som jeg ellers sætter meget stor pris på, men som dog i dag har skuffet mig meget i denne sag.

Lange
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, især kolleger fra de kristelige demokrater, jeg vil gerne endnu en gang indtrængende bede om, at vi falder lidt ned. Det drejer sig i denne forbindelse om en hvidbog, og jeg mener ikke, vi skal forsøge at spille med musklerne over denne hvidbog på en facon, som måske på en eller anden måde er politisk motiveret. Vi får på et senere givent tidspunkt en lovgivning, hvor det virkelig gælder om at finjustere.
Det er en skam, at nogle af dem, der talte før mig, nu ikke længere er til stede, for de får nu ikke det med, som jeg har at sige. Men måske kan man jo så meddele dem det.
Vi har stillet beslutningsforslag, som netop går i denne retning, og hvori det hedder, at dobbeltarbejde skal undgås.
I henhold til ændringsforslag 97 skal peergruppeevaluering bortfalde for at få en enklere procedure. Vi har allerede derudover stillet ændringsforslag for små og mellemstore virksomheder, idet vi siger, at der skal laves pilotprojekter, hvor små og mellemstore virksomheder kan klare registreringen enkelt og effektivt. Vi ønsker enkle administrative bestemmelser og har foreslået, at de arbejdstagere, som jo er direkte berørt - arbejdstagerrepræsentanterne og europæiske samarbejdsudvalg - skal inddrages i beslutningsprocessen. Disse krav er jo opfyldt, og jeg ved ikke, hvorfor man skal spille så højt spil og gøre den kemiske industris skæbne afhængig af det. Det drejer sig om en hvidbog, hvor der endnu ikke er truffet endegyldige beslutninger. Det kan jeg ikke forstå.
Og ved substitutionsprincippet har vi medtaget et punkt, der siger, at også alternative produkter skal underkastes en analyse af hele kemikaliernes livscyklus, før de må anvendes. Altså, hvis man ikke accepterer det og siger, at det er den vej, vi skal gå, så ved jeg ikke, hvor vi skal bevæge os hen.
Og til det med tonbegrænsningen. Jeg kan overhovedet ikke forstå det argument, som går ud på, at stoffer under 1 t i sig selv er mindre farlige end stoffer over 1 t. Også i denne sammenhæng skal der foretages en registrering.

Lisi
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for det store stykke arbejde, hun har udført, men ikke for indholdet. Selv om der er tale om en hvidbog, hr. Lange, er der tale om en hvidbog, som giver det første signalement af vores meninger, og når vi i PPE-DE-Gruppen giver udtryk for vores holdninger, kan vi også godt lide at være konsekvente. Vi ønsker ikke at sige noget i dag, som vi så benægter, når vi skal til at lovgive. Det skal siges med det samme, at dette er en vigtig industriel sektor, nemlig den vigtigste eller en af de vigtigste sektorer på vores kontinent. Det er en sektor, som beskæftiger millioner af mennesker, og som omfatter titusindvis af små virksomheder. Men det er også en sektor, som giver samfundet anledning til bekymring, for der eksisterer 100.000 ukendte kemikalier, og derfor skal vi selvfølgelig reagere på denne bekymring i samfundet. Vi anså derfor Kommissionens forslag og hvidbogen for at være et godt udgangspunkt. Den giver os nemlig en procedure, en målsætning og nogle mål, der skal nås. Og vi glædede os over industriens villighed til at afholde de udgifter, som denne forbedring af kemikalierne og kendskabet til dem medfører.
Det, som vi til gengæld ikke kan støtte, er den uberettigede medtagelse af komplicerede procedurer, medtagelsen af en alt for omfattende række kemikalier og anvendelsen af upræcise videnskabelige argumenter som vurderingsgrundlag, sådan som det foreslås i fru Schörlings betænkning. Kære venner, dette vil ikke kun skade den kemiske industri, men også gå ud over den miljømålsætning, vi har sat os. De gamle romere sagde, at det glimrende er det godes fjende. Lad os afholde os fra disse undertiden demagogiske og fanatiske krav, for vores fælles målsætning om at beskytte sundheden og miljøet i en bæredygtig økonomi risikerer netop at tage skade af alt for mange vidtfavnende intentioner, om jeg så må sige.

Lund
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne hilse hvidbogen velkommen. Vi har i realiteten kun kendskab til en meget lille del af de hundredtusinde eksisterende kemikalier med hensyn til deres virkning på miljø og den offentlige sundhed. Jeg synes, det er et alvorligt problem for EU's miljø- og sundhedspolitik, at man ikke for mange år siden har fået gennemført en samlet strategi for kemikaliepolitikken. Men nu kommer den, og det hilser jeg meget velkommen. Jeg vil også gerne takke fru Schörling for en fremragende betænkning, som indeholder nogle meget væsentlige opstramninger af Kommissionens udspil, opstramninger, som efter min mening gerne kunne være vedtaget uden ændringer. Men sådan bliver det ikke. Industrien og andre har også gjort deres indflydelse gældende her i Parlamentet, og det resultat, vi kommer til at vedtage i morgen, bliver ikke helt så godt, som det kunne have været.
Jeg vil godt pege på nogle af de væsentlige forbedringer, som Parlamentet får med. Vi får forsigtighedsprincippet og substitutionsprincippet meget stærkt understreget. Der bliver tale om en vending af bevisbyrden. Vi får nu, med det, der også er Kommissionens udgangspunkt, et etstrenget system for regulering og udfasning og godkendelse af kemikalier med nogle klare frister, som jeg synes er vigtige. Det er også vigtigt, at vi får listen over farlige stoffer, der skal udfases, udvidet. Endelig vil jeg gerne pege på spørgsmålet om dyreforsøg. Jeg synes, at man her, også fra liberal side, har ydet et meget vigtigt bidrag til at få spørgsmålet om begrænsning af dyreforsøgene sat på dagsordenen, og det er jeg meget glad for at kunne støtte, også ved afstemningen i morgen. Der er mange væsentlige fremskridt, som bør indgå i den forestående lovgivning, og derfor skal jeg blot til sidst spørge kommissæren, hvornår Kommissionens udspil til en samlet lovgivning bliver lagt frem. Jeg har forstået, at det skulle blive tidligt næste år, men det kunne være dejligt at få et nogenlunde klart tidspunkt oplyst her i dag.

Sacconi
Hr. formand, jeg værdsætter også det arbejde, som ordføreren og Miljøudvalget har udført med henblik på en virkelig fremsynet strategi. Parlamentet yder et værdifuldt bidrag på denne måde, nemlig ved at lade den kemiske sektor være omfattet af retningslinjerne for alle dimensioner af den bæredygtige udvikling, både den miljømæssige dimension, den sociale dimension og den økonomiske dimension. Der er taget højde for miljøkvaliteten og beskyttelsen af den menneskelige sundhed. Den kemiske industris konkurrenceevne opnås ved hjælp af tilskyndelsesforanstaltninger, der tager sigte på at støtte innovationen og fremme den gradvise erstatning af de farligste stoffer. Vi kan foretage en yderligere forbedring af forslaget i morgen ved at vedtage nogle ændringsforslag, som hr. Lange og andre af vores kolleger har stillet, og som navnlig er til gavn for de små virksomheder.
Der er således tale om en forebyggende strategi, hvor man ikke først griber ind bagefter, nemlig når skaden er sket, men der er også tale om en streng og stringent strategi. Derfor skal vi understrege henvisningen til miljømæssig ansvarlighed, som er et princip, der også bør gælde i de lande, hvor der ikke altid tages behørigt hensyn til arbejdstagernes sundhed og miljøbeskyttelsen. Her tænker jeg på den dom for nylig, hvor den oliekemiske fabrik i Marghera blev frikendt, og hvor man ikke straffede Montedison Enimonts ledere, som er ansvarlige for 157 arbejderes død og for den katastrofale forurening af Venedigs jord og lagune. Den italienske regering burde anke denne dom.

Bowis
Hr. formand, vi skal lige understrege, at nogle kemikalier er gavnlige. Man behøver blot at se sig omkring her i salen på tæpper, stole, borde, maling, stål og glas for at se, at vi har meget brug for dem. Men de kan også være skadelige. Insektmidler, brandhæmmende midler og endog hårspray kan være farlige, og det skal vi være opmærksomme på. Kemikalier kan helt sikkert udgøre en risiko, hvis de bruges forkert. Der er behov for regulering, og nogle gange kan det være nødvendigt at udfase eller forbyde et kemikalie.
Jeg er imidlertid bange for, at denne betænkning går for vidt for hurtigt, og det samme gælder til en vis grad hvidbogen. Jeg ved, at det endnu kun drejer sig om en hvidbog, men vi må se nærmere på nogle af de eventuelle omkostninger for industrien i Europa, som efter sigende skulle udgøre 8 milliarder euro. De store omkostninger for dyrene har også været nævnt. BUAV (British Union for the Abolition of Vivisection) har beregnet, at der bruges 2.123 dyr pr. afprøvning af kemikalier, der produceres i store mængder. Vi har fået at vide, at forsøg med 30.000 stoffer involverer 12,8 millioner dyr, og i betænkningen tales der om 100.000 stoffer. Disse stoffer skal naturligvis ikke alle afprøves på dyr, men det drejer sig om et betydeligt antal.
Der er andre eksempler på overreaktion i betænkningen. I punkt 38 anmodes der om, at alle CMR-stoffer i kategori 3 også betragtes som meget problematiske stoffer. Man kan blot tage et eksempel fra én industri, råmaterialer til fleksibelt skum. Det færdige produkt udgør på ingen måde en fare og giver komfort og sikkerhed for forbrugere i produkter fra møbler til instrumentbrættet i biler. Det er en industri, der beskæftiger 360.000 personer, 96% af disse i små og mellemstore virksomheder. Disse personers arbejdspladser kunne derimod nemt komme i fare.
Jeg kan helt bestemt tilslutte mig formålet med hvidbogen. Vi ønsker at øge vores viden om kemikalier, og vi ønsker en sikrere verden. Vi må prioritere nogle områder. Det betyder streng risikoforvaltning uden at skade de små og mellemstore virksomheder i kemikalieindustrien mere end højst nødvendigt, for selv om kemikalieindustrien ikke er uden risici, giver industrien beskæftigelse, fordele og sikkerhed for vores borgere.

Van Brempt
Hr. formand, kære kolleger, vi er åbenbart alle sammen enige, for jeg konstaterer, at også PPE-DE-Gruppen synes, at den nuværende kemikaliepolitik præges af en mangel på politik, for meget bureaukrati, manglende evne til at få kendskab til alle stoffer og også manglende evne til at træffe foranstaltninger. Derfor er støtten til hvidbogen så vigtig, men i endnu højere grad støtten til de forbedringer, som foreslås i Schörling-betænkningen.
Presset fra den kemiske industri har først og fremmest i de seneste dage været enormt. Den mangler åbenbart ikke de nødvendige finansielle midler til at indlede store kampagner og udmale et stort flertal i Parlamentet som en flok økofundamentalister. Men jeg tror, at Miljøudvalgets resultat var afbalanceret, og at det derfor fortjener al mulig støtte i morgen.
Jeg vil nævne en række væsentlige punkter. Jeg tror, at alle stoffer på lang sigt skal registreres, men at der skal opstilles prioriteter for mellemlang og kort sigt. Sidstnævnte skal imidlertid ikke kun ske på grundlag af produktionsmængder. Også mindre mængder bør der lægges tilstrækkelig vægt på, og udgangspunktet skal egentlig dannes af et stofs iboende egenskaber.
Som hr. Lange netop sagde, er erstatningsprincippet væsentligt. Hvis der findes et mindre farligt stof, som er testet, hvilke logiske grunde har vi så til ikke at anvende dette, undtagen måske en finansiel grund?
Et andet væsentligt element er, at vi må kunne forbyde stoffer, som giver anledning til megen bekymring såsom persistente og bioakkumulerende stoffer og hormonforstyrrende stoffer, medmindre de ud fra et samfundsmæssigt synspunkt er væsentlige, og der ikke findes nogen alternativer. Så må vi kunne tillade dem med strenge godkendelser.
Et tredje, men mindst lige så vigtigt element er den maksimale information af forbrugeren gennem tydelige mærkesedler, men også gennem offentlige databanker og information om stofferne.

Linkohr
Hr. formand, jeg har ligeledes stemt for Langen-betænkningen i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, og jeg finder den også rigtig. På den anden side har jeg også forståelse for, at vores kolleger i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har andre prioriteringer. Det finder jeg også forståeligt, for ellers ville vi jo ikke have brug for to udvalg, men kunne derimod lave det hele i et udvalg. Jeg mener også, at det kun er på baggrund af denne spænding mellem forskellige udvalg, at der opstår noget fornuftigt til sidst.
Jeg har lidt problemer med fru Schörlings betænkning - det må jeg helt ærligt sige. Det største problem er måske, at jeg mener, at stofferne ikke kun skal vurderes på deres farlighed, men også på deres egenskaber. Og for så vidt kan de ikke bare substitueres, i hvert fald ikke alle. Der er stoffer, som er farlige, men som er nyttige i særlige kemiske processer. For det andet mener jeg, at farligheden må være begrundet videnskabeligt. Den skal kunne kontrolleres. Jeg er altid meget mistroisk, når det drejer sig om, at farlighed eller risici formodes. Det er meget subjektivt og kan måske forstås, men ikke kontrolleres.
For mange af de foreskrevne kontrollørers vedkommende spørger jeg også helt praktisk mig selv, hvor de er. Sikkerheden øges ikke med antallet af bindestreger eller bestemmelser, men derimod med den faktiske kontrol. Det skal man altså også se på. Og endnu en lille bemærkning. Hvilke stoffer er egentlig samfundsmæssigt nødvendige? Hvordan fastslår man sådan noget? Hvem fastslår sådan noget? Det har jeg brug for at få opklaret. Jeg er meget lydhør. I øvrigt vil jeg gerne minde formanden om, at vi i aften forhandler om en omsætning på over 800 milliarder euro. 400 fra energien og 400 fra kemien. Det er et meget stort tal på to en halv time.

Wallström
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne takke Europa-Parlamentet for betænkningen om Kommissionens hvidbog om en ny kemikaliepolitik. Jeg håber virkelig, den bliver vedtaget i morgen. Det er yderst vigtigt, at vi tager dette skridt hen imod en ny, bedre og mere effektiv kemikaliepolitik. Jeg vil gerne især rette en stor tak til fru Schörling, som har lagt meget arbejde i sin rolle som ordfører. Jeg vil også gerne takke alle, der har deltaget i forhandlingen, da det har været en vigtig diskussion med mange vigtige synspunkter.
I hvidbogen præsenteres Kommissionens forslag til en ny kemikaliestrategi. Den fremgangsmåde, der præsenteres i hvidbogen, er velafbalanceret, og efter min mening er den et skridt hen imod en bæredygtig udvikling. Debatten har vist, at det er lykkedes os nogenlunde at finde en balance mellem forskellige holdninger, selv om der er plads til forbedringer.
Baggrunden er, at kemikalieproduktionen er vokset nærmest eksplosivt, fra 1 million t i 1930 til 400 millioner t pr. år i dag. Vi vil opretholde et højt beskyttelsesniveau for miljøet og den offentlige sundhed, men vi skal også forsøge at udnytte kemikaliernes fordele. Vi ved alle, at der forekommer kemikalier i praktisk taget alle de produkter, vi møder i dagligdagen. Det er ikke realistisk at tro, at vi i en håndevending kan skille os af med alle kemikalier, eller at man kan leve i et kemikaliefrit, moderne samfund. Derimod må vi afbalancere disse krav. For alle, som har gennemgået EU's nu 20 år gamle kontrolsystem, burde det stå klart, at systemet langtfra er tilstrækkeligt effektivt. Med systemet foretages der bl.a. det vil jeg påstå - en kunstig eller vilkårlig skelnen mellem gamle og nye kemikalier.
Kemikalier har mange og yderst vigtige fordele for samfundet. Takket være medicin og lægemidler er det muligt at bekæmpe sygdomme og lidelser. Man kan vel sige, at størstedelen af de produkter, som udgør en del af vores moderne livsstil i dag, er fremstillet af plastik eller indeholder kemikalier af en eller anden art. Den kemiske industri er en af Europas største produktionsindustrier. Den beskæftiger 1,7 millioner mennesker, og mellem 3 og 4 millioner arbejdspladser afhænger af den. 96% af alle virksomhederne er små og mellemstore, og de repræsenterer ca. 23% af kemikalieproduktionen.
Vi udsættes alle for kemikalier hver dag. Vi har forsøgt at undersøge, om dette kan beskrives med tal. Hvis man f.eks. regner i ton, er vi alle sandsynligvis i kontakt med et par ton kemikalier i vores daglige liv. Det betyder så også, at vi udsættes for adskillige tusinde kemikalier. Der offentliggøres flere og flere rapporter om sundhedsproblemer, allergi og astma, som menes at stå i forbindelse med kemikalier. Forskningsresultater, som allerede er blevet nævnt, viser, at man kan finde mindst 350 syntetiske kemikalier i menneskekroppen, som ikke burde findes der ad naturlig vej. Det er kemikalier, som er persistente og bioakkumulerende. Disse kemikalier findes nu i fostre og i moderkager. De overføres til fostre og nyfødte. Kemikalierne er det første, et barn får i sig. Kemikalier genfindes i dybhavsorganismer og i Nordpolsområdet, hvor de aldrig nogensinde er blevet anvendt. Hormonforstyrrende stoffer kan påvirke vores reproduktionsevne og vores nervesystem. Dette er et faktum.
Procedurerne i den nuværende EU-lovgivning er med rette blevet kritiseret for at være alt for langsomme og omstændelige. Selv om vi har gjort visse fremskridt i EU, når det handler om at vurdere risiciene og begrænse og kontrollere anvendelsen af farlige kemikalier, er der stadig uhyre meget arbejde, der skal gøres. I dag er det myndighederne, som skal bevise, at et kemikalie ikke er sikkert. Det skal der naturligvis laves om på! Ansvaret for, at de produkter, der kommer ud på markedet, er sikre, skal ligge hos producenter, fabrikanter og brugere i et senere led i produktionskæden, hvilket er tilfældet for alle andre produkter, og dér har vi en EU-lovgivning. Kan De forestille Dem noget andet produkt, hvor vi ikke engang har grundlæggende informationer om produktets indhold, eller hvor ansvaret helt og holdent ligger hos myndighederne? Dette er en grundlæggende systemfejl. For os gælder det nu om at finde en passende afvejning mellem på den ene side kemikaliernes fordele og på den anden side de uacceptable risici, de medfører for menneskers sundhed og for miljøet. Samtidig vil vi naturligvis sørge for, at det indre marked kan fungere, og for, at den europæiske kemikalieindustri, som er verdens største, kan bevare sin konkurrenceevne. For bedre at kunne vurdere konsekvenserne af forskellige måder at gennemføre forslagene i hvidbogen på har vi igangsat en undersøgelse, hvor man skal se nærmere på omkostningerne.
Kommissionen foreslår, at der etableres et såkaldt REACH-system, som skal omfatte både eksisterende stoffer - mange af dem har været på markedet i mindst 20 år, men er aldrig blevet testet ordentligt - og nye stoffer, som er kommet på markedet efter 1981. Industrien bør anspores til at indsamle data og i givet fald teste stofferne, fortrinsvis uden at anvende dyreforsøg. Vi må sammen bidrage til at begrænse dyreforsøg. Der er behov for en samlet politik til dette formål. Ingen af os vil vel acceptere, at der gennemføres hele forsøg på levende mennesker, dyr eller natur med kemikalier, hvis indhold vi ikke ved tilstrækkeligt meget om. Man kan faktisk sige, at det er det, der sker i dag, eftersom vi ikke ved tilstrækkeligt meget om de kemikalier, som anvendes. Her er der behov for pragmatiske beslutninger og en fornuftig anvendelse af forsigtighedsprincippet i kemikaliepolitikken. Hvis der er grund til at mistænke et stof for at have en skadelig indvirkning på miljøet eller sundheden, og vores videnskabelige og tekniske kunnen ikke er tilstrækkelig til at afdække risiciene, skal vi foretrække det sikre frem for det usikre og begrænse eller forbyde anvendelse af stoffet, indtil vi ved mere.
Den absolutte topprioritet er at lukke hullerne i vores viden om risiciene ved de 30.000 såkaldte "eksisterende stoffer", som produceres eller importeres i større mængder end 1 t pr. producent og år.
Det foreslåede nye system omfatter en særlig ordning for stoffer, som giver anledning til særlig bekymring, såkaldte CMR-stoffer. Der er tale om stoffer, som er kræftfremkaldende, mutagene eller reproduktionstoksiske. De skal godkendes, inden de må anvendes, og virksomheder skal dokumentere, at de kan anvendes sikkert, under forudsætning af at der vedtages foranstaltninger til håndtering af risiciene. En sådan sikker anvendelse kan i så fald godkendes med hensyn til de cost-benefit-analyser, som virksomhederne har foretaget. Herved vendes bevisbyrden, og risikovurderingen vedrører de anvendelsesområder, som virksomheden har søgt godkendelse til. På denne måde vil ca. 1.500 stoffer, det vil sige 5% af alle stoffer, blive omfattet af denne godkendelsesprocedure. Systemet vil fremme innovation, og det betyder, at de farligste stoffer bliver erstattet.
Jeg har noteret mig, at Parlamentet i sit forslag til betænkning foreslår, at flere kategorier af stoffer skal indgå i godkendelsesproceduren. Jeg kan forstå, at man vil gøre det, men jeg mener, det er uheldigt at give systemet alt for stor rækkevidde for øjeblikket. Vi skal være pragmatiske i begyndelsen, så vi ikke falder tilbage til et uhåndterligt system. Hvis vi overbelaster systemet, vil store ressourcer blive anvendt på håndtering af en meget lille del af alle de stoffer, skal undersøges. Vi har begrænsede ressourcer, og vi må prioritere og beslutte os for, hvordan vi skal anvende dem på den mest effektive måde.
I Parlamentets forslag til betænkning står der også, at det foreslåede EU-system skal omfatte kemikalier, som produceres i mindre mængder end 1 t i form af stoffer og præparater, eller som forekommer i produkter. Fra Kommissionens side vil jeg på det bestemteste anbefale en grænse på 1 t, således at industriens og myndighedernes ressourcer kan anvendes så effektivt som muligt. Hvis vi vil gennemføre forslaget, må vi koncentrere os om det, som er farligst. Der er formentlig tale om en misforståelse. Denne grænse gælder ikke for de farligste stoffer, der under alle omstændigheder skal gennemgå en godkendelsesprocedure. At grænsen sættes til 1 t, betyder ikke, at kemikalier, som produceres i mindre mængder, undgår kontrol. Industrien mangler stadig at foretage en risikovurdering af kemikalierne og at give sikkerhedsinformationer til brugerne i form af mærkning og sikkerhedsdatablade. Det bliver medlemsstaternes sag at sørge for, at disse bestemmelser efterleves. Industrien skal på anmodning kunne indberette informationer til myndighederne.
Kommissionen har nu nedsat en række tekniske arbejdsgrupper med eksperter fra medlemsstaterne, industrien, ikke-statslige organisationer og Kommissionen. Resultaterne ventes at komme i februar 2002, og de vil udgøre et af de vigtigste bidrag til lovgivningsforslaget fra Kommissionens side.
Det er svært at forudsige, hvornår Kommissionen kan stille sine forslag. Hvis alt forløber smidigt, tror jeg, vi kan regne med april eller maj 2002, men målsætningen er under alle omstændigheder at fremlægge forslagene for Parlamentet og Rådet inden sommeren 2002.
Afslutningsvis vil jeg sige nogle ord i forbindelse med den debat, som jeg ved finder sted, og som måske er mest intens i Tyskland og Det Forenede Kongerige. Det handler om, at den europæiske kemikalieindustri skal forblive konkurrencedygtig, men vi gør ikke noget, som ikke også gøres i USA, Canada, Japan, i OECD-regi. Nogenlunde de samme foranstaltninger vedtages også i vores konkurrerende lande og i verden omkring os, eftersom man har præcis samme problemer som Europa. Hvis man ønsker, at den europæiske kemikalieindustri skal kunne hævde sig, må man arbejde for en bæredygtig udvikling. Man må kunne stå inde for, at det, man producerer, er sikkert at anvende for menneskers sundhed og for miljøet, og at det opfylder forbrugernes krav.
Vi har stillet et afbalanceret forslag, som tager hensyn til industriens behov, men som også angiver, at det vigtigste at opnå er et højt beskyttelsesniveau for menneskers sundhed og miljøet. Jeg tror, at det bedste svar, som kan gives, er, at man ikke behøver være bange. Dette vil føre til innovation på kemikalieområdet. Vi kan forsvare vores europæiske kemikalieindustri gennem en sikker håndtering af kemikalierne i fremtiden.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Prissætningspolitik og vandressourcer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0341/2001) af Flemming for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om prissætningspolitikker med sigte på større bæredygtighed i brugen af vandressourcer (KOM(2000) 477 - C5-0634/2000 - 2000/2298(COS)).

Flemming
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, vi har her hverken at gøre med en lovprocedure eller med en hvid- eller grønbog, men derimod udelukkende med gennemførelsen af vandrammedirektivets artikel 9, som allerede meget nøjagtigt angiver, hvordan omkostningerne for tjenesteydelserne i forbindelse med vandforsyningen skal dækkes. Senest inden 2010 skal medlemsstaterne sørge for, at prissætningspolitikken for vand giver brugerne tilstrækkeligt incitament til at udnytte vandressourcerne effektivt, idet der tages højde for de sociale, økologiske og økonomiske effekter af omkostningsdækningen og de geografiske og klimatiske forhold i de pågældende regioner.
Jeg har således i min betænkning forsøgt at anskueliggøre, at brugen af vores vandressourcer skal være bæredygtig, det vil sige, at den også skal bevares for de kommende generationer, at der skal holdes fast i bæredygtige løsninger for at holde vores vandløb rene og for at forsyne befolkningen med rent drikkevand, men at der dog også gerne må findes frem til nye veje. I den sammenhæng skal den bæredygtige forsyning og behandling, høje miljøstandarder, forsyningskvaliteten og socialt retfærdige priser tilgodeses.
Indførelsen af erhvervsøkonomiske instrumenter, inddragelsen af private virksomheder, men også en gennemført optimering af driftsstrukturerne på området for tjenesteydelser i forbindelse med vandforsyning bør være mulig. Jeg siger personligt helt klart nej tak til en liberalisering af vandforsyningen og vandbehandlingen, men jeg siger ja til, at hvert land kan bruge sit vand, sådan som befolkningen ønsker. Jeg går ind for solidaritet i forbindelse med vandforbruget inden for Europa, men ingen medlemsstat skal være tvunget til under denne overskrift gratis at skulle stille sit vand til rådighed for en anden medlemsstat.
Til de mange ændringsforslag må jeg ganske kort sige, at det jo virkelig er dejligt at gentage ting, som er vigtige og også rigtige, igen og igen. Det er også meget svært at sige noget imod rigtige og vigtige ting, især hvis de allerede for længst er omfattet af en lov, et direktiv, nemlig vandrammedirektivet. Men man må spørge, om det giver mening med en sådan fremgangsmåde. Da det i dag alligevel ikke handler om lovgivning, og vi nu skal opstille retningslinjer, vil jeg sige, at sådan må det være.
Et ændringsforslag er jeg virkelig ked af. Det drejer sig om det, som så at sige dømmer et bestemt medlemsland på grund af et projekt, som faktisk er et rent indenrigspolitisk anliggende, hvor den tilsvarende kontrol af miljøbæredygtigheden endnu ikke er gennemført, og hvor EU's love, hvis der skal gives penge fra EU, jo naturligvis skal overholdes. Det ville glæde mig, for ikke at danne hæslig præcedens, hvis man eventuelt ville undlade at stemme for dette ændringsforslag.
Jeg synes, at Kommissionens dokument er meget godt. Jeg synes også, det er godt, at Parlamentet i modsætning til, hvad der er tilfældet i mange medlemsstater, også kan blive hørt ved gennemførelsesbestemmelsen af en lov. Jeg håber, at Kommissionen og Rådet ser en støtte af deres anstrengelser i Parlamentets holdning.

Bautista Ojeda
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil lykønske det korresponderende udvalg og fru Flemming med deres arbejde.
Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter går ind for Kommissionens meddelelse. En passende prissætningspolitik for vand til kunstvanding vil tilskynde til bæredygtig brug af vand i landbruget, som er den største forbruger, og den vil gøre det muligt at frigøre ressourcer til anden brug, hvorved miljøbelastningen nedbringes.
Analysen af prissætningen for vand til kunstvanding er kompleks på grund af den store forskel i landbrugernes forbrug i EU og forskellen mellem regionerne, hvad angår behovet for og rådigheden over vand til landbrugsformål. Vand er grundlaget for landbruget i Middelhavsområdet. Hvis der ikke er vand, er der ikke noget ud over de omdiskuterede mandeltræer.
Prissætningspolitikken bør være heterogen, henholde sig til princippet om, at forureneren betaler, og tage hensyn til de sociale, miljømæssige, økonomiske, geografiske og klimatiske forskelle i de regioner, der uden tvivl vil blive mest berørt af denne prissætningspolitik.
De finansielle, miljømæssige og ressourcemæssige omkostninger ved kunstvanding kræver en differentieret behandling for at opnå gradvise forbedringsmål. Derfor bør denne politik indføres gradvist og gennemsigtigt, og den bør tilpasses lokalt. Således bør information af ejere af kunstvandingsanlæg og tilpasning og optimering af kunstvandingsinfrastrukturer og -teknikker ske sideløbende for at få landbrugerne til at acceptere denne politik.
Mine damer og herrer, den eksisterende fælles landbrugspolitik bidrager ikke til, at målene i rammedirektivet nås, og derfor bør vi finde en sammenhæng mellem disse to politikker, så det europæiske landbrug garanteres en funktionel model.
I Europa er vand i dag vigtigt for samhørigheden mellem regionerne. Revisionen af Agenda 2000 om udarbejdelse af miljøvenlige landbrugsforanstaltninger bør omfatte målene med vandpolitikkerne. Det vil kræve, at visse former for støtte ændres, at princippet om miljøbetinget støtte tages i anvendelse, og at de mest sårbare landbrug, f.eks. familiebrugene, får ret til passende kompensationer med det formål at fremme bæredygtig brug af vand og integreret udvikling af landdistrikterne.

Vidal-Quadras Roca
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at vandprisen har indflydelse på forbruget, men den skal fastsættes med omtanke, så den ikke økonomisk og miljømæssigt virker mod hensigten.
Der må tages højde for den store forskel på de kriterier, der anvendes på dette område, og for de hindringer, der kan være i medlemsstaterne, såvel lovmæssige som i form af erhvervede rettigheder og sædvaner - som kan være vanskelige at ændre på, især på kort sigt. I den forbindelse er det værd at huske på, at der er landbrugsafgrøder, som bidrager til at bevare et levested og en fauna, som ville forsvinde, hvis denne aktivitet ophørte. Også i dag er der industrivirksomheder, der efter at have brugt en vis mængde vand, tilbagefører det til dets oprindelsessted i samme eller bedre kvalitet. I princippet er det ikke rimeligt at lægge afgifter på denne type aktiviteter.
Hvis tiden tillod det, kunne jeg blive ved med at nævne eksempler på økonomiske aktiviteter, både landbrugsmæssige og industrielle, der i stedet for at være en trussel for vores vandressourcer er en klar fordel for miljøet.
Endelig, hr. formand, burde de midler, der hidrører fra vandafgifter, anvendes til forbedring af infrastrukturerne, hvilket ville forhindre spild i forbindelse med transport og sikre en bedre og større adgang til denne ressource. Betaling for vandforbrug er et nøgleelement, men kun et af flere midler, som skal få samtlige medlemsstater til at anvende denne livsvigtige ressource mere rationelt.
Jeg mener, hr. formand, at vi står over for et problem med distribution og nødvendig fordeling, som er forholdsvis let at løse, hvis vi kan regne med det fælles Europas regeringers gode vilje og solidaritet.

García-Orcoyen Tormo
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, vand er et gode, som alle mennesker bør have adgang til, men det er også en knap ressource, og det gør det mere og mere påkrævet, at alle bruger det effektivt.
Derfor er prissætningspolitikken, blandt andre instrumenter i vandrammedirektivet, en måde, hvorpå vi kan komme dette mål nærmere.
Det er derfor vigtigt, at der er en pris på vand, og at den så nøjagtigt som muligt afspejler dets miljø-, leverings- og ressourceomkostninger.
Men det er ikke mindre vigtigt, at der i en prissætningspolitik tages højde for vandets sociale funktion og behovet for at inddrage klimatiske, geografiske og regionale aspekter, når vilkårene for den skal fastlægges.
Det er muligt - og efter min mening påkrævet - at gøre en effektiv og miljørigtig vandforvaltning i alle medlemsstater forenelig med den forvaltning af vandressourcerne, som de enkelte medlemsstater finder mest hensigtsmæssig i deres område.
Derfor bør Europa-Parlamentet støtte alle de forslag til foranstaltninger i meddelelsen, som har til formål at opnå en mere effektiv udnyttelse af vand, og anerkende, at et passende prissystem er et vigtigt instrument til at opnå det med.
Vi bør imidlertid klart afvise ethvert forslag om indblanding i en medlemsstats politik for forvaltning af vandressourcer. For det første fordi det falder helt uden for rammerne af meddelelsen, og for det andet fordi det er imod rammedirektivets ånd og bogstav.
Når vi taler om omkostninger og deres dækning, må vi ikke glemme de vilkår, hvorpå dette begreb er fastsat i rammedirektivet, hvori der argumenteres for at oprette et prissætningssystem, som medfører en maksimal omkostningsdækning, hvor det er op til de enkelte medlemsstater i henhold til de forhold, som allerede er blevet nævnt - også i Landbrugsudvalget - at foretage den konkrete prissætning i de enkelte tilfælde.
Når vi derfor taler om fuld omkostningsdækning, skal denne dækning fortolkes i henhold til bestemmelserne i rammedirektivet, som er EU's eneste gældende lovgivning på området.

Müller, Rosemarie
Hr. formand, vand er fødevare nummer et. At spare på vandet og beskytte vandressourcerne er derfor uomgængeligt for mig. Et instrument til at nå dette er, som det kræves i vandrammedirektivet, en omkostningsdækkende prissætningspolitik for vand, som indeholder både miljø- og infrastruktur- og behandlingsomkostninger. Det er dog også nødvendigt med initiativer til vandbesparelse. Med en basispris for grundforsyningen og stigende priser for det, der forbruges derudover, støtter man den skånsomme behandling af vand. Det skal også sikres, at der i basisprisen tages hensyn til sociale aspekter, for adgangen til vand skal være mulig for de økonomisk svage grupper i samfundet.
Et vigtigt område, hvor der er brug for handling, er landbruget. Fjernelsen af vandsubventioner i landbruget og skånsom behandling af vandressourcer kan kun opnås, hvis den landlige udvikling støttes, og der åbnes for nye indkomstkilder for landmændene. Det er også nødvendigt, at vandforurenerne spæder til i kassen, det vil sige, at princippet om, at forureneren betaler, skal gælde. Desuden skal alle vandforbrugere i Europa have dokumenteret, hvor meget vand de forbruger, og hvordan vandprisen er beregnet.
Jeg mener også, at det er vigtigt, hvor store markedsmekanismer vi tillader, og om privat engagement og offentlig, regionalt organiseret vandforsyning og skånsom behandling af vandressourcer strider mod hinanden. Jeg mener, at samarbejde mellem offentlige og private virksomheder med udnyttelse af privat knowhow og kapital giver mulighed for at udnytte vandressourcer optimalt i økologisk og økonomisk henseende, uden at man behøver at opgive regionale forsyningsområder. Jeg taler altså ikke om liberalisering og konkurrence for enhver pris på dette område, men om sikring af effektiv økologisk vandforsyning.

Davies
Hr. formand, fru Flemmings betænkning bygger på det eksisterende rammedirektiv om vand. Min gruppe vil med glæde støtte betænkningen. Hvis vandressourcerne skal anvendes på en bæredygtig måde, skal prisen for forbrugerne afspejle både leverings- og efterbehandlingsomkostninger. Men når vi stemmer i morgen, vil der være meget fokus på et aspekt af betænkningen, nemlig den spanske vandplan, en ordning med opførelse af 120 dæmninger og overførsel af enorme mængder vand fra et flodbassin til et andet.
Jeg er ikke sikker på, at man i en betænkning om generelle principper skal fremhæve én bestemt medlemsstat med henblik på kritik, men efter i de seneste uger at have lyttet til begge sider af forhandlingen er min personlige holdning, at denne ordning tilsyneladende er i direkte modstrid med forslaget til ordningen i fru Flemmings betænkning.
Kommissæren har tidligere understreget, at hun ikke går ind for anvendelse af EU' s strukturfonde til støtte af projekter, der er skadelige for miljøet. Jeg håber derfor, at hun vil være meget opmærksom, når den spanske regering anmoder Kommissionen om milliarder af pund i strukturfondsstøtte til et projekt, der er i modstrid med principperne i - om ikke formuleringen af - rammedirektivet om vand, en af Kommissionens bedste præstationer. Jeg forventer, at Kommissionen understreger, at undersøgelser af miljøpåvirkninger skal være uafhængige og indeholde en vurdering af ordningen i sin helhed, ikke blot enkelte forslag.
Den spanske ordning vil være en prøve på, om Kommissionens forpligtelser over for opnåelsen af et bæredygtigt miljø vejer tungere end presset fra interesser og regeringer i medlemsstaterne. Jeg håber, at kommissæren vil gøre sit bedste for at sikre, at hendes kolleger består denne prøve.

De Roo
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne ønske fru Flemming tillykke med den fremragende betænkning, som er bedre end Lienemann-betænkningen om vandrammedirektivet.
Flemming-betænkningen drejer sig om vandpriser, og Chris Davies har sagt, at det navnlig drejer sig om en meget omstridt del, punkt 28, hvori der gives udtryk for foruroligelse over Aznar-regeringens plan om at tappe en stor del af den nordspanske flod Ebros vand og transportere dette vand 1.000 km til Sydspanien, idet den ene halvdel skal bruges til turistindustrien og den anden halvdel til landbruget. Denne plan har en negativ indflydelse på 100 naturområder i Spanien og vil også få en negativ virkning på den brune bjørns og den iberiske ulvs habitat i Pyrenæerne. Denne gigantiske plan koster 22 milliarder euro, og Spanien vil have, at Europa er med til at betale de 7 milliarder.
Spanien skal lære, at vand er et kostbart gode, og at rent vand koster penge, hvorved hoteller og landmænd sparer på det. I Nordeuropa er det helt normalt. Det er også påfaldende, at den portugisiske regering - Portugal ligger jo også på Den Iberiske Halvø - godt kan føre en god vandprispolitik. Under pres fra Aznar-regeringen foreligger der et nyt ændringsforslag 6 fra medlemmerne fru Flemming, hr. Cox og hr. Davies om netop at slette denne henvisning til denne spanske plan. Spiller Pat Cox' kandidatur til formandsstolen en rolle her? Hvordan kan det ellers forklares, at Den Liberale Gruppe nu lige pludselig indtager en anden holdning end i Miljøudvalget? Kære kolleger, jeg beder Dem om at stemme imod ændringsforslag 6 til Flemming-betænkningen og for det oprindelige punkt.

González Álvarez
Hr. formand, som mine kolleger har sagt, er vand en begrænset naturlig ressource, og befolkningen har en grundlæggende ret til at bruge denne ressource. Derfor er vi imod de ændringsforslag, hvori vand betegnes som en vare, og vi er også imod dem, der omhandler privat vandforvaltning. Og vi vil stemme imod de ændringsforslag. Alligevel mener jeg, at det er nødvendigt at udnytte vandet rationelt, som det fremgår af fru Flemmings betænkning, og det er europæernes moralske ansvar over for de befolkninger, som har en enorm vandmangel.
Rammedirektivet, hvis udarbejdelse, som kommissæren udmærket ved, kostede meget tid og mange forhandlinger, indeholder i artikel 9 en bestemmelse om omkostningsdækningen. Men af selve direktivet og af fru Flemmings betænkning fremgår det, som andre kolleger har sagt, at der skal tages hensyn til forskellige regionale, sociale og klimatiske forhold, hvilket også er en påmindelse om nødvendigheden af at træffe spareforanstaltninger, så vandspild undgås i produktions- og forsyningssystemerne, renset vand genbruges i videst muligt omfang, og kunstvandingsteknikkerne forbedres.
Det kræver alt sammen, at offentligheden informeres, og at de tre berørte sektorer, husholdningerne, landbruget og industrien, deltager. Og vandets kvalitet og renhed skal også forbedres. Fru kommissær, der er stadig et højt nitratindhold i vand, og det skal der laves om på, som Europa-Parlamentet altid har sagt.
Jeg vil slutte med at sige, hr. formand, at det ikke er underligt, at der i denne sammenhæng i Spanien er stor modstand imod den nationale vandplan, som ganske vist blev vedtaget med flertal i vores lands parlament, for den er hovedsageligt baseret på vandreservoirer og vandoverføring fra floden Ebro, og det kan få katastrofale følger for et fælles økosystem i Europa. Desuden befinder de pågældende vandreservoirer sig i særligt beskyttede områder. Uden at jeg ønsker at fremhæve mit eget land, er det derfor rigtigt, fru kommissær, at det er nødvendigt at overveje, hvordan de europæiske fonde anvendes.

Bernié
Hr. formand, vand er ikke en handelsvare, og retten til at råde over det er en grundlæggende ret. Medlemsstaterne bør tværtimod fastsætte en række fælles mål for en god forvaltning af vandet. I denne sammenhæng kan en sammenligning mellem staterne reelt føre til bedre praksis.
Men en bedre praksis bør bevare styringen med prisfastsættelsen og lovgivningen. En fælles prisfastsættelse vil skabe mange problemer. Hvordan kan man reelt forene interesserne fra landene i nord og landene i syd? Vedrørende lovgivningen kan man f.eks. ikke i Frankrig igen nære tvivl om vandudvalgene, som er de vigtigste instanser til planlægning og administration.
Det er ligeledes nødvendigt at føje geografiske og regionale specificiteter til vandpolitikken. Vandbehovene er forskellige alt efter landbrugsproduktionen, jordbunden og klimaet.
Ligesom Kommissionen sætter ordføreren spørgsmålstegn ved gennemførelsen af princippet om, at forureneren betaler, i landbrugssektoren. Denne prisfastsættelse medfører en stor stigning i prisen pr. m3, som er en ekstraomkostning oven i den, som blev indført med dyrevelfærden. En ændring af dyrkningsteknikkerne vil gøre det risikabelt og usikkert for landmændene.
Hvis vandområdet bliver alt for regelbundet, straffer man landbruget, som allerede har brugt mange kræfter på genoprettelse. Et landbrug i krise, der ydermere skal underlægge sig reglerne fra WTO, som i øjeblikket afholder møde i Doha. Det er derimod ved at bevare landbrugernes multifunktionelle egenskaber, som bidrager til egnsplanlægningen og miljøforvaltningen, at vi kommer frem til en bedre vandkvalitet.
Det ville være en fejl at lovgive om det i dag. Lad os vente til reformerne af den fælles landbrugspolitik med at fremlægge spørgsmålet om vand globalt ved at lytte på og høre alle de berørte parter.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, Kommissionen gør sig i dens meddelelse tanker om, hvordan kravene i vandrammedirektivet skal omsættes i praksis. Det giver vores kollega, fru Flemming, desuden værdifulde bud på i sin betænkning. Det gennemsnitlige vandforbrug i en husholdning varierer mellem 120 l i Belgien og 213 l i Italien pr. indbygger og pr. dag. Med 7,72 DM pr. m3 for drikkevandsforsyning og spildevandsbortledning ligger Tyskland på verdensplan sammen med Danmark langt foran, hvad angår omkostningerne, men som tredjesidst, hvad angår forbruget. En tilstrækkelig vandforsyning af høj kvalitet og en passende spildevandsbortledning hører naturligvis i bredeste forstand til de forsyningspligtydelser, som vi forhandlede om i morges.
Vi må dog i denne forbindelse ikke gøre den fejl at skære liberalisering og privatisering over en kam. Privatisering kan i høj grad sammen med andre ting være et passende middel til at opnå målsætningen i vandrammedirektivets artikel 9. Jeg vil dog også gerne i denne sammenhæng - i lyset af debatten om indholdet af den nye regeringskonference - gøre kraftigt opmærksom på emnet kompetenceafgrænsning. Så længe der ikke er fundet en tilfredsstillende løsning, skal vi ikke skabe yderligere usikkerhed i dette følsomme spørgsmål om vandforsyning og -behandling.
For enkelte medlemsstater, ikke kun de sydlige, men derimod f.eks. også for Irland og Østrig, er de forskellige aspekter af emnet vand og vandpriser politisk meget følsomme. Derfor vil jeg gerne indtrængende advare imod at angribe eller endog nævne enkelte medlemsstater direkte ved navn. Dette gælder så meget desto mere, som når man - som i punkt 28 af åbenlyst partipolitiske grunde - forsøger at gennemføre krav på europæisk plan, som ikke er mulige at gennemføre indenrigspolitisk. I dette tilfælde gælder endvidere, at de nævnte spørgsmål kun, hvis overhovedet, har noget at gøre med et randområde af betænkningens emne. Det ville skabe præcedens, hvis følger ikke er til at overskue, og jeg beder Dem venligst om at acceptere ændringsforslag 3 og 6, for ellers ville vi være tvunget til at stemme imod den ellers meget gode betænkning.

Ferreira
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, det drejer sig i denne betænkning om at fremlægge en tekst, der fastlægger prisindekset på vand efter forbrug. Imidlertid har fristelsen for nogle kolleger været for stor til at tilføje forslag til denne tekst, der åbner for en privatisering af sektoren. Men vi er nogle stykker her, der forsvarer idéen om, at vand ikke bør blive en tilfældig handelsvare, men at det skal være genstand for særlige overvejelser, og særligt at det skal være til rådighed for alle, både nuværende og fremtidige generationer. De offentlige sammenslutninger skal fortsat stå for distribution og rensning af vandet, selv om man accepterer idéen om en uddelegering af deres tjenesteydelser til private virksomheder i givne perioder og under præcise betingelser.
Hvis vi særligt ønsker at knytte de europæiske borgere til disse spørgsmål, og at vores politik ikke udelukkende skal give sig udslag i flere regninger, så lad os bestræbe os på information og kommunikation om dette centrale emne. Det er nødvendigt, at flere deler vores bekymringer, for at den enkeltes nedsættelse af vandforbruget kan fremmes direkte.

Fiebiger
Hr. formand, i betænkningen tages der grundlæggende udgangspunkt i, at de lettilgængelige ferskvandsressourcer i vid udstrækning er tilgængelige, og at en bæredygtig udnyttelse af vandet og spareeffekter kan opnås ved indførelsen af en økonomisk justeringsskrue, hvilket ville resultere i ansvarlig behandling af vand. Dette krav kan man kun opfylde på verdensplan. Betænkningens målsætninger om at gennemføre en prisfastsættelse er efter min mening ikke den ideelle vej at gå. Socialt retfærdige priser er ofte negativt begrundede. Hvor dyrt rent vand bliver, afhænger af de rigtige investorer, af de videnskabelige evner og af, hvordan man bedre end hidtil formår at fordele opgaverne efter princippet om, at forureneren betaler. Det er op til medlemsstaterne frit at træffe en beslutning. Det bliver svært at overholde tidsplanen.

Santini
Hr. formand, sådan som det blev sagt, hænger denne forhandling direkte sammen med den forhandling, der fandt sted før ikrafttrædelsen af Europa-Parlamentets og Rådets rammedirektiv om fællesskabsindsatsen i forbindelse med brugen af vandressourcer. Den betænkning, vi drøfter, følger tankegangen i dette direktiv og overfører den direkte til spørgsmålet om de udgifter, vi af økonomiske grunde skal afholde alle sammen - men måske ikke i lige høj grad - når vi bruger vandet. I betænkningen - og det vil jeg gerne lykønske ordføreren med - taler man dog med rette også om borgernes ret til at benytte det gode, som vand er, til en moderat eller reduceret pris alt efter behov.
Prissætningspolitikken skal således først og fremmest tage udgangspunkt i en reel undersøgelse af forholdene - også de sociale forhold - i forbindelse med det gode, som vand er, men den skal også tage udgangspunkt i en indsats, hvor brugerne informeres og gøres lydhøre over for spørgsmålet, ikke mindst når det gælder om at spare på vandet. For at muliggøre en anvendelse, som er bedre i tråd med de forskellige situationer, er det rigtigt, at der - sådan som man bemærkede - skal gives plads til subsidiariteten, så de enkelte stater selv bestemmer, og så de enkelte regioner angiver deres egne niveauer og kriterier.
At undgå spild og hjælpe de mindre gunstigt stillede områder kunne være denne betænknings generelle motto, og derfor skal vi overveje landbrugets problem direkte, da det, sådan som nogle af vores kolleger allerede har mindet om, så afgjort ikke bare må blandes sammen med den generelle problematik.
Det grundlæggende princip er nemlig, at alle brugere under alle omstændigheder er med til at betale for vandet, men i forskellig grad. Det er dog nødvendigt også at fastlægge nogle prioriteringsskalaer, først og fremmest ud fra de sociale behov og herefter ud fra de økonomiske behov. Den mest direkte sammenligning skal foretages med den fælles landbrugspolitik, hvor man skal fremme og foreslå nogle udviklingsforanstaltninger, som er forenelige med territoriet, men som også er forenelige med de vandressourcer, der er til rådighed. Og når der slet ikke er nogen vandressourcer til rådighed, bør man efter min mening tage højde for dette, ikke mindst i prissætningen.

Sornosa Martínez
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg er enig i det, der står i betænkningen om, at vand ikke er en handelsvare, men en værdi, som skal beskyttes, forsvares og behandles som sådan, og at adgangen til vand er en umistelig menneskerettighed. Som socialdemokrater deler vi ikke synspunktet om, at vand er en handelsvare, hvorved dets sociale og kulturelle karakter udelukkes, og vi mener ikke, at det kan beskyttes og forsvares ud fra markedsøkonomiske kriterier.
Hvad angår ændringsforslaget om den spanske vandplan, som vi ifølge fru Flemming bør trække tilbage, vil mine kolleger og jeg, som i sin tid stillede det, ikke trække det tilbage. Vi mener, at det er berettiget, at det kritiserer et EU-lands vandplan, som ikke er bæredygtig set ud fra et økonomisk, socialt og miljømæssigt synspunkt, og at det naturligvis er i modstrid med EU's strategi for bæredygtig udvikling. Derfor vil vi ikke trække det tilbage. Vi håber og tror, at der er flere, der vil stemme for det.

Wallström
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, først vil jeg gerne takke Europa-Parlamentet for beslutningen om Kommissionens meddelelse om en prispolitik til fremme af en bæredygtig brug af vandressourcerne. Jeg vil især gerne takke fru Flemming, som har påtaget sig opgaven som ordfører i denne meget følsomme sag.
Meddelelsen skal ses i forbindelse med lanceringen af den nye vandpolitik i Europa - rammedirektivet for vand, som blev vedtaget i fjor. Formålet med meddelelsen er at fastlægge nogle vejledende principper som støtte til gennemførelsen af artiklen om prissætning på vand, det vil sige direktivets artikel 9.
Europa-Parlamentets forslag til udtalelse omfatter alle relevante spørgsmål om vandprissætning, fra dækning af miljøomkostninger til åbenhed og forbrugernes deltagelse. Desuden understreges de områder, hvor der er behov for mere forskning og analyse for at sørge for, at den kommende vandprissætningspolitik også kommer til at omfatte miljømæssige, økonomiske og sociale aspekter. En del af denne analyse vil naturligvis blive foretaget i forbindelse med, at man udarbejder forvaltningsplaner for afvandingsområderne i overensstemmelse med rammedirektivet for vand.
Europa-Parlamentets synspunkter vil danne grundlag for det fremtidige arbejde på EU-plan for at gennemføre en mere bæredygtig prispolitik.
Lad mig i denne forbindelse også sige noget om, hvad der sker i forbindelse med den fælles strategi, som medlemsstaterne og Kommissionen er blevet enige om for at fremme gennemførelsen af rammedirektivet for vand. Der er allerede blevet nedsat arbejdsgrupper, bl.a. en arbejdsgruppe for økonomiske anliggender. Disse arbejdsgrupper skal udvikle retningslinjer for gennemførelsen. Europa-Parlamentet vil blive underrettet om den fremtidige udvikling af vandprissætningsanliggender på EU-plan.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Emballage og emballageaffald
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0323/2001) af Corbey for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik om gennemførelse af direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald (2000/2319(INI)).

Corbey
Hr. formand, kære kolleger, fru kommissær, affaldsbjerget vokser stadig. Emballage er kun en lille del af miljøproblemet, men det er en synlig del og for mange mennesker også en kilde til ærgrelser. Emballage kan blive et eksempel på en moderne løsning af miljøproblemer. Vi må gøre bæredygtig udvikling konkret. Vi kan anvende alle gode idéer fra det sjette miljøhandlingsprogram på emballagepolitikken.
Heldigvis begynder vi ikke ved nul. Vi har haft et emballagedirektiv siden 1994, vi har et grundlag. Emballagedirektivet har to målsætninger, nemlig så vidt muligt at reducere emballagers skadelige miljøvirkninger og garantere, at det indre marked fungerer. For Parlamentet er det vigtigt at se, hvordan direktivet fungerer i praksis, for vi må lære af erfaringerne. Overholdelse af lovgivning er vigtig, men mindst lige så vigtig er lovgivningens effektivitet.
Med hensyn til overholdelsen er der gode og dårlige nyheder. De gode nyheder er, at næsten alle medlemsstater har gennemført direktivet ordentligt. De fleste målsætninger er nået, og for nylig orienterede også Grækenland som den sidste medlemsstat Kommissionen om foranstaltninger og resultater. Medlemsstaterne gjorde det helt på deres egen måde, nemlig systemet med grønne punkter i Tyskland, de frivillige aftaler i Nederlandene osv.
Men der er også dårlige nyheder, og jeg nævner fire punkter. For det første øges mængden af emballageaffald stadig. Forebyggelse af overflødig emballage var en udtrykkelig målsætning, som imidlertid ikke udformes nærmere i direktivet. Kun i fire lande er mængden af emballagemateriale reduceret. Der er klart behov for større ambitioner.
For det andet vokser andelen af plastik i affaldet. For plastik opstiller direktivet en meget beskeden målsætning: 15% skal genvindes. Men selv denne minimale målsætning er kun nået af fire lande, nemlig Tyskland, Østrig, Belgien og Sverige. Mere end 50% af alle produkter er pakket ind i plastik. Det er vanskeligt at genvinde plastik, og det må vi således gøre noget ved.
For det tredje mangler der pålidelige og sammenlignelige oplysninger. Medlemsstaterne har alle sammen deres egen metode til at indsamle oplysninger, og det er f.eks. uklart, om det plastikaffald, der eksporteres, også medregnes i tallene. Politiske beslutninger skal baseres på rigtige oplysninger, og i den henseende skal direktivet tilpasses.
Til sidst nævner jeg endnu et vigtigt punkt: Indvirkningen på miljøet af al den indsamling, sortering, genvinding og genanvendelse er egentlig ikke tydelig. Vi tror, det er godt, og det er det nok også, men en ordentlig vurdering af indvirkningen på miljøet er jo nødvendig for fortsat at motivere forbrugerne til at sortere deres affald. For øvrigt er også indvirkningen på det indre marked, den anden søjle i dette direktiv, utydelig.
Kære kolleger, det er tydeligt, at der skal ændres nogle ting. Der skal komme bedre rapporteringer, bedre definitioner, og desuden foreslår jeg, at der tages fat på tre områder.
For det første skal vi gøre mere ud af genvindingen. Målsætningerne skal øges kraftigt, og vi skal tilskynde til anvendelse af genvundet materiale. Det er nødvendigt at lægge særlig vægt på plastik. Plastik har indtil nu ikke nogen positiv restværdi. For alligevel at gøre indsamling og sortering af plastik rentabel er en afgift nødvendig, og jeg anmoder endnu en gang Kommissionen om nu hurtigt at stille det reviderede forslag.
For det andet anmoder jeg Kommissionen om at fremme genanvendelse. Med henblik herpå skal de situationer identificeres, hvor genanvendelse er hensigtsmæssig set ud fra en miljøsynsvinkel. Det har at gøre med transportafstande og med materiale.
For det tredje skal vi gøre meget mere ved forebyggelse. Med henblik herpå foreslår jeg, at producenterne gøres ansvarlige. Producenterne skal på grundlag af en livscyklusanalyse bevise, at de set ud fra en miljøsynsvinkel har valgt den bedst mulige emballage. Spørgsmålet er naturligvis, hvordan man måler det. CO2-emissionen, anvendelse af naturlige ressourcer, skadelige stoffer og restaffald skal i hvert fald medregnes. Denne holdning gør det muligt at indregne miljøomkostninger i produkternes pris, og det er i den retning, vi skal gå.
Vi må opstille tydeligere miljøgrænser. Inden for disse grænser kan markedet gøre sit arbejde, og producenter kan foretage valg. Producentansvar skal udformes nærmere, og Kommissionen skal nu gøre alvor af dialogen med de implicerede parter. I de enkelte sektorer skal de implicerede parter indbydes, ikke blot industrien, men også forbrugere og repræsentanter fra miljøorganisationer. Det kan føre til en forfriskende måde at gribe sagen an på, som fastlægges med klare udgangspunkter.
Foruden de tre ovennævnte punkter har nogle kolleger foreslået en række nyttige tilføjelser, nemlig tydeligt ansvar ikke blot for produkter, men også for detailhandlere, vægt på kommuners og forbrugeres rolle og vægt på planlægning og transportemballage. Disse forslag støtter jeg kraftigt.
Den længe ventede revision af emballagedirektivet er en chance for at vise, at det indre marked kan forsones med miljøet, og denne chance må vi ikke gå glip af.

Ayuso González
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at anerkende det store arbejde, som fru Corbey har udført med denne betænkning.
For der er ingen tvivl om, at der er tale om et direktiv, hvis gennemførelse har været meget vanskelig i størstedelen af medlemsstaterne, da forberedelsen af de mekanismer, der skal sikre, at målene i det nås, ikke er spor let. En ting er at fastsætte en lovbestemmelse - for papir er tålmodigt - noget helt andet er at gennemføre den.
Jeg takker ordføreren for de kompromiser, som vi har kunnet opnå, og jeg beklager de ikke ubetydelige punkter, hvor vi er uenige.
Allerførst vil jeg understrege, at dette burde have været en betænkning om gennemførelsen af emballagedirektivet, og at det er blevet til en betænkning, hvor der gøres forsøg på at vise Kommissionen, i hvilken retning revisionen af det pågældende direktiv bør gå. Det er en fristelse, som Parlamentet ofte falder for, fordi det glemmer, at det er Kommissionen, som har lovgivningsinitiativet.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater mener for det første, at målene om forebyggelse og begrænsning af emballageaffald ikke bør være bindende og heller ikke bør kendetegnes ved materialer for på den måde at opretholde konkurrenceevnen mellem dem. For vi må ikke glemme, at retsgrundlaget for dette direktiv er miljøet og tillige det indre marked. Vi mener imidlertid, at disse mål bør være forbundet med mængden af emballeret og markedsført produkt.
For det andet bør ansvaret for forebyggelse og returnering af emballage og emballageaffald påhvile producenter, emballageforhandlere og forbrugere i fællesskab og ikke kun producenterne, som det fremgår af betænkningen.
For det tredje er livscyklusanalyser en særdeles værdifuld metode set ud fra et miljømæssigt synspunkt, som skal tages i betragtning, men de kan ikke foreslås som en standard til konstatering af, om kravene i bilag II opfyldes. Disse standarder bør fastlægges af Den Europæiske Standardiseringsorganisation, og den bør på sin side fortsat arbejde på det.
For det fjerde er vi imod at indføre andre nye afgifter, som ikke er det såkaldte "grønne punkt", der allerede anvendes i de fleste lande.
Endelig foreslår vi, at de betragtninger, der vedrører konkrete medlemsstaters situation i 1998, hvad angår opfyldelsen af direktivets mål, udgår. For da direktivet var i fuld gang med at blive gennemført på det tidspunkt, kan oplysningerne, og jeg citerer betragtning B, "ikke danne grundlag for en reel vurdering af, i hvor stor udstrækning direktivets mål er nået".

Paulsen
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne takke fru Corbey for at have taget disse sager op og skrevet denne initiativbetænkning. Der er virkelig behov for, at vi diskuterer emnet emballage.
Jeg synes dog, at vi som sædvanlig - det siger jeg med 30 års erfaring inden for miljøanliggender og miljødebat - har en utrolig evne til at komme løbende efter problemerne og bide dem i halen. At diskutere emballage alene ud fra perspektivet affald, sådan som vi gør nu og altid har gjort, er fuldstændig forkert. Jeg appellerer og henvender mig direkte til kommissæren med ansvar for miljøanliggender: Lad os nu diskutere hele kæden! Vi skal diskutere logistik, transport og den emballage, som med tiden bliver til affald. Frem for alt skal og kan forbrugeremballagen reduceres. Du og jeg kommer fra samme land, og vi ved, at forsøg førte til, at materialemængden i forbrugeremballager blev reduceret med 30% på ca. tre år. Det er muligt. Jeg kan måske appellere til, at man i den hvidbog om integreret produktpolitik, som kommer, tager hele logistikkæden op. Det er min bøn. Dette var ikke med i grønbogen.

McKenna
Hr. formand, min gruppe støtter fuldt ud fru Corbeys betænkning og kompromisændringsforslagene til forbedring af teksten. Vi har selv et par forbedringer, som vi vil opfordre Parlamentet til at støtte, især da direktivet gør det vanskeligere for medlemsstater med mere progressive politikker at træffe miljøvenlige foranstaltninger. Det bør ikke stilles hindringer i vejen for mere miljøvenlige tiltag i medlemsstaterne.
Jeg fik en melding fra Irlands miljøministerium i dag, som beklagede, at det nu ville blive meget vanskeligt for Irland. Årsagen er, at Irland ikke har gjort noget ved affalds- eller emballageproblemet.
I to andre ændringsforslag anmoder vi Kommissionen om at udarbejde et forslag, der tager højde for emballagens rolle i logistikkæden. Kommissionen bør udarbejde forslag om forebyggelse og reduktion, for det er dér, problemet ligger.
Vi skal først og fremmest reducere mængden af emballage, ikke starte med at undersøge, hvad vi skal gøre med det bagefter, især i forbindelse med den emballage, der skal på lossepladsen.

Florenz
Hr. formand, fru kommissær, fru ordfører, mange tak for Deres aktive arbejde i forbindelse med denne betænkning.
Først vil jeg gerne spørge kommissæren, hvorfor hun har forelagt Parlamentet en betænkning til gennemførelse af emballagedirektivet, nu hvor der allerede ligger et lovtillæg til emballageforordningen på bordet. Jeg kan også godt tænke mig at få at vide, om der findes en strategi i denne sammenhæng, om De har brug for mere tid til en ny strategidebat, og om De er ved at gå fra produktpolitik over til materialepolitik. Men det er, som det ser ud nu, spildt ulejlighed, fordi De er beskæftiget med andre ting.
Fru Corbey, De har ret, når De siger, at der sker en stigning i emballageaffaldet, og derfor er det netop rigtigt, at vi beskæftiger os med denne og den fremtidige emballageforordning. Jeg mener blot, at vi i denne sammenhæng først er nødt til at diskutere, hvad medlemsstaterne faktisk har gjort. Var den tidligere emballageforordning fra halvfemserne rigtig, eller har vi lavet fejl i denne forbindelse? Har vi vurderet korrekt, hvordan det har udviklet sig i dag? Er der ikke en række huller i denne sag? Der er i overvejende grad - det har De nævnt - mangel på databaser. Er den faktiske gennemførelse af lovgivningen i de nationale parlamenter sket til tiden og på den måde, vi ønsker, og er den hierarkiske opbygning, som er foreskrevet i emballageforordningen, i virkeligheden så fleksibel, som det er nødvendigt for fremtiden?
Det mener jeg ikke. Vi skal dog med hensyn til disse bestemmelser, som Kommissionen har foreslået os, nemlig en betænkning om gennemførelsen, koncentrere os om disse vigtige ting.
Desværre er det i øjeblikket ikke vores opgave at gøre os tanker om, hvor høj kvoten i forbindelse med deponering, genbrug osv. skal være. Det beklager jeg meget.
Jeg har endnu en række punkter, men da jeg allerede har brugt de første minutter, opgiver jeg, og jeg vil i stedet debattere videre i den næste runde.

Formanden
Hr. kollega, vil De være venlig lige kort at gentage det spørgsmål, De stillede?

Florenz
Fru kommissær, jeg ville gerne vide, hvorfor De fremsætter en betænkning om gennemførelse af emballagedirektivet, når vi jo alle ved, at der allerede findes et lovtillæg til emballageforordningen. Mit spørgsmål lyder, om det har noget at gøre med en ny strategi. Er det rigtigt, at De fremover vil gå væk fra produktpolitikken og over til affaldsstrømmene?

Jackson
Hr. formand, Parlamentets betænkninger om forglemmelser er meget vigtige, da vi både skal undersøge mulighederne for en ny lovgivning og se tilbage på den lovgivning, som vi tidligere har vedtaget, for at undersøge, hvordan det er gået. Medlemsstaterne skulle have gennemført de love, forskrifter og administrative bestemmelser, der var nødvendige for at opfylde direktivet om emballage, inden 30. juni 1996. Det skete bare ikke.
Man kan udlede to ting af fru Corbeys betænkning. For det første må vi spørge, om det oprindelige direktiv, som hr. Florenz sagde, var uanvendeligt, eller om ministrene ikke var ærlige over for dem selv med hensyn til det, de kunne opnå med vedtagelsen af direktivet. Svaret er sikkert en kombination af begge dele. For det andet må vi spørge, hvorfor Kommissionen ikke hurtigere iværksatte en undersøgelse af, hvorfor direktivet ikke blev gennemført af alle. Jeg beklager, at fru Corbey ikke har fokuseret på disse spørgsmål.
Medlemsstaterne har haft meget forskellige erfaringer med deres egne genanvendelsessystemer. En forretningsmand i Cornwall beklagede sig til mig over, at han havde været nødt til at ansætte en universitetsuddannet mand til at holde øje med virksomhedens forpligtelser i henhold til direktivet. Hvad kan vi lære af erfaringen, som kan gavne os i forbindelse med en revidering af direktivet - i det mindste en revidering af den måde, hvorpå medlemsstaterne gennemfører direktivet?
Kommissionen skal ikke udarbejde forslag om større målsætninger for genbrug. Det er den lette løsning, men den forkerte løsning. Målsætninger kan ikke tage højde for medlemsstaternes betydelige forskelle og omstændigheder og vil resultere i endnu flere forskellige resultater end nu samt handelshindringer og konkurrenceforvridning. Hvis vi skal fastsætte en miljølovgivning i EU, der virkelig gør en forskel, må vi med meget bredere målsætninger give medlemsstaterne mulighed for at finde de løsninger, som er mest velegnede for deres respektive lokale miljøer og økonomier.

Wallström
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil gerne indlede med at udtrykke min anerkendelse af fru Corbey, som har været ordfører. Jeg vil gerne sige tak for hendes arbejde med denne initiativbetænkning med en beslutning om gennemførelse af direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald. Betænkningen tager nogle relevante spørgsmål op, og den får stor betydning, når Kommissionen skal forberede revisionen af direktivet.
Vi har også noteret os, at Europa-Parlamentet gerne vil foretage en mere omfattende revision af spørgsmålene om emballageaffald. Jeg synes, det er nødvendigt, men tingene skal gøres i den rigtige rækkefølge. Vi har nu forpligtet os til inden for kort tid at stille et forslag om revision af det eksisterende forslag og om nye mål. Det vil vi også gøre. Jeg regner med, at Kommissionen inden årsskiftet kan træffe en beslutning om den lovede revision af direktivet om emballage og emballageaffald. Derefter må vi beskæftige os med det mere langsigtede, hvilket fru Paulsen og fru Jackson tog op. Så må vi arbejde på flere forskellige spor.
Det ene handler om en integreret produktpolitik. Jeg vil bestemt påstå, at vi netop har fremhævet livscyklusanalysen og denne måde at betragte spørgsmålene på. Der er sikkert behov for en yderligere indsats og yderligere forslag og idéer til, hvordan man skal gøre det, men livscyklusanalysen indeholder hele tankemåden og måden at nærme sig dette spørgsmål på. Det er vigtigt, at vi fortsætter arbejdet med en integreret produktpolitik.
Det andet handler om de tematiske strategier, som vi har forpligtet os til i det sjette miljøhandlingsprogram. I det kommende år kommer der to sådanne, som får stor betydning for vores måde at forholde os til disse spørgsmål på, nemlig genindvinding og udnyttelse af ressourcerne. I forbindelse hermed får vi lejlighed til at gennemgå hele vores politik, når det handler om at se på hvert enkelt affaldskredsløb. Skal vi fortsat gøre det, eller hvordan skal vi se på dette spørgsmål generelt? Det er vigtigt, at vi tager dette store skridt, men vi skal gøre det på den rigtige måde og på det rigtige tidspunkt. Det er min bedømmelse, at vi skal håndtere problemerne via en integreret produktpolitik og via de tematiske strategier.
Før årsskiftet kommer den lovede revision af de konkrete mål for emballage og emballageaffald. Det er helt rigtigt blevet påpeget, at vi har brug for at gennemgå hele dette spørgsmål for at få en politik, som holder i mange år fremover, og som betyder, at vi ikke behøver at komme halsende bagefter og bide problemerne i halen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Forsikringsmæglervirksomhed
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0359/2001) af Fuster for Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om forsikringsmæglervirksomhed (KOM(2000) 511 - C5-0484/2000 - 2000/0213(COD)).

Berenguer Fuster
Hr. formand, selv om tidspunktet er ubelejligt, har jeg æren af at forelægge Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmåls betænkning om forslaget til direktiv om forsikringsmæglervirksomhed.
Efter min mening er det et godt forslag, som vi bør lykønske Kommissionen med. Især er det et forslag, der er afbalanceret, hvad angår de forskellige interesser, der står på spil. På det område, der skal reguleres, har mæglere, forsikringsselskaber og også forbrugerne, det må ikke glemmes, interesser, selv om forbrugerne plejer at lægge mindre pres på parlamentsmedlemmerne end de andre. Alle disse interesser skal tages i betragtning, og da jeg sagde, at forslaget er afbalanceret, tænkte jeg også på, at der en ligevægt mellem de forskellige interesser. Det er overflødigt at sige, at forslagene fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål har til formål at opretholde den ligevægt, som Kommissionen samvittighedsfuldt har respekteret.
Men efter min mening er der også andre interesser, som ikke fortjener at blive taget så meget i betragtning. Det drejer sig om sektorer, der for enhver pris forsøger at bibeholde den status, som deres respektive lande har i øjeblikket, og det er umuligt, når det drejer sig om at udarbejde en harmoniseringsbestemmelse. Hvis de enkelte lande - eller de enkelte sektorer i de enkelte lande - forlanger, at det fremtidige direktiv ikke må indebære nogen ændring af deres nuværende situation, ville den eneste løsning være, at der ikke var nogen harmoniseringsbestemmelse, eller med andre ord at der ikke bliver et indre marked på det lille konkrete område, det drejer sig om.
Den holdning kan komme til udtryk ved, at der gøres forsøg på at sikre, at harmoniseringsbestemmelsen udelukkende svarer til den eksisterende model i et bestemt land, eller på en lempeligere måde ved, at der stræbes efter, at medlemsstaterne ikke skal gennemføre store dele af direktivet.
Er De slet ikke klar over, at vi gennem undtagelser kan gøre harmoniseringsbestemmelsen formålsløs? Er De ikke klar over, at det indre marked bliver vanskeliggjort på den måde? I forslaget til direktiv var der visse undtagelser, og det er rigtigt, at nogle af dem blev udbygget i betænkningen, men jeg synes, at de undtagelser ligger inden for rimelighedens grænser.
At det afvises, at det skal være registrerede forsikringsmæglere, der sælger rejseforsikringer, som formidles af rejsebureauer, eller forsikringer for dyr, som formidles af dyrlæger, ligger inden for rimelighedens grænser. Men jeg er af den faste overbevisning, at flere undtagelser kan ende med at svække direktivet eller, for at sige det på en anden måde, i en vis udstrækning modarbejde oprettelsen af det indre marked for forsikringsvirksomhed.
Jeg holder fast ved, og det må De undskylde, at den betænkning, som bliver resultatet, tager nogle landes særlige forhold i betragtning for at lette vedtagelsen af direktivet. F.eks. har ændringsforslagene om den tilknyttede agent til formål at lette tilpasningen af lovgivningen i de lande, hvor området ikke er reguleret i øjeblikket.
Der er selvfølgelig andre strategier, og en af dem var den i Kommissionens forslag, mens en anden var den personlige holdning, der var i min oprindelige betænkning. Men hverken den oprindelige strategi eller mit oprindelige forslag tilfredsstillede fuldt ud en stor del af medlemmerne, som havde en anden holdning, og derfor måtte der udarbejdes kompromisændringsforslag, som - tror jeg - løser problemet på en tilstrækkeligt tydelig måde. De kan stole på, at det resultat, der behandles nu, er et kompromis af forskellige holdninger, der som helhed er acceptable.
Kun derfor og af hensyn til det kompromis har De Europæiske Socialdemokraters Gruppe givet afkald på at stille flere ændringsforslag, bortset fra tre af udelukkende teknisk karakter, som havde til formål at rette op på inkonsistens i teksten. Et tydeligt bevis på det er, at vi har undladt at stille ændringsforslag som dem, Gruppen De Grønne nu har stillet, der i sin tid blev afvist i udvalget, og som jeg er enig i, for de svarer ikke blot til det væsentlige i mine oprindelige holdninger, målet med dem er tillige at opnå en mere effektiv beskyttelse af forbrugerne, og det vil jeg altid gå ind for.

Ferri
Hr. formand, jeg er af den opfattelse, at dette forslag fra Kommissionen - sådan som hr. Berenguer Fuster så rigtigt sagde - udgør en vigtig detalje, som hidtil har manglet i det indre marked for forsikringer, når man tænker på den rivende udvikling, der har været i den sidste tid inden for forsikringsforhold og genforsikringsforhold, ikke mindst via transaktioner med særlige interesser, og her tænker jeg på de store industrielle og handelsmæssige risici. Markedsrammerne for privatpersoner og for de mindste risici endte derimod med at være en smule overladt til sig selv, og der opstod således en slags jungle. Forsikringsmæglervirksomhed er som bekendt et meget vanskeligt område, og vores direktiv drejer sig netop om mæglingsaspektet.
Efter vores mening er Kommissionens forslag således både fornuftigt og interessant. Måske er det dog en smule indviklet, og derfor har vi forsøgt at forenkle det ved hjælp af en række ændringsforslag - her taler jeg naturligvis på vegne af Retsudvalget, som har afgivet udtalelse - så det gør den sektor, hvor forsikringsmæglervirksomhed ikke er den dominerende aktivitet, lidt mere fleksibel og giver den nogle bedre markedsbetingelser. Der er nemlig mange virksomheder - f.eks. turistbureauer og rejsebureauer - hvis hovedaktivitet er en anden, men som tegner forsikringer og også livsforsikringer i forbindelse med denne hovedaktivitet, hvilket ligger klart uden for deres opgaver og uden for forhold, som kræver professionalisme og et godt omdømme, og hvor der således gælder nogle meget strenge og nøje krav, som netop sikrer den gode tro, den pålidelighed og den troværdighed, der bør prioriteres højt, når det gælder forsikringsforhold.

Karas
Hr. formand, hr. kommissær, mine kære kolleger, jeg vil gerne tale om fire punkter. For det første er forsikringsvirksomhed en tillidssag. Tillid grundlægges på den ene side på tillid til produktet og på den anden side på tillid til forsikringsmægleren og sælgerne. Det skal derfor også i dag siges, at det absolutte flertal af alle sælgere, alle forsikringsmæglere arbejder korrekt, for ellers ville forsikringserhvervet ikke blomstre så meget og heller ikke kunne forklare kundernes tillid.
For det andet vil jeg gerne takke alle de mennesker, som er aktive i denne forbindelse.
For det tredje er der i mange stater allerede restriktive rådgivnings- og oplysningspligter, som i lovene om forsikringsselskaber og bankvæsenet også gælder for forsikringsmæglere. Forsikringsselskaberne og kreditinstitutterne er underlagt oplysnings- og meddelelsespligter og klare bestemmelser om kreditværdighed. Uafhængigt heraf er jeg enig i målet med direktivet, nemlig at skabe garanti for et højt kompetenceniveau for forsikringsmæglere, at oprette et fælles register for virksomheder på tværs af grænserne og at sikre et højt beskyttelsesniveau for forsikringsselskaberne.
Ud over de allerede nævnte punkter har hr. Radwan og jeg med forslag 57, 58, 59 fremsat endnu tre ændringsforslag, hvor vi for det første ønsker, at det overlades til medlemsstaterne, om de vil fritage forsikringsmæglere fra kravene i direktivet om erhvervsmæssig risiko, og hvor vi for det andet ønsker, at kontraktindgåelsen afslutter mæglerprocessen, som det er sædvane, og for det tredje at tydeliggøre forskellen mellem forsikringsmæglere med forsikringsmæglervirksomhed som hovederhverv og som bierhverv.

Tannock
Hr. formand, PPE-DE-Gruppen støtter denne tiltrængte gennemgang af det oprindelige direktiv fra 1977 som del af det indre marked inden for finansielle tjenesteydelser, der udnytter økonomiske pas eller fælles registreringsordninger. Dette omfatter minimal harmonisering, fastsættelse af professionelle standarder og forbrugersikring samt gensidig anerkendelse i medlemsstaterne for at gøre det muligt for mæglere og agenter at etablere sig overalt i EU i henhold til regler om god forretningsskik.
Jeg vil gerne lykønske ordføreren, hr. Berenguer Fuster, med hans samarbejdsvillighed på udvalgsplan, som er vigtig i forbindelse med en teknisk betænkning med det formål at kvalitetssikre forbrugerne. Det er værd at bemærke, at ca. 95% af de europæiske forbrugere bruger forsikringsselskaber og vil blive påvirket af dette direktiv sammen med 100.000 andre i forsikringsbranchen i EU.
På langt de fleste punkter med politisk uenighed blev der udarbejdet en række kompromisændringer, også i forbindelse med kravene som følge af den ejendommelige opbygning af tysk industri. Jeg glæder mig især over, at mange af mine egne ændringsforslag blev vedtaget, lige fra fritagelse af rejsebranchen til anerkendelse af betydningen af computere, internettet og e-handel for forsikringsbranchen, efterprøvning af registreringernes gyldighed hvert tredje år samt beskyttelse af virksomheder, der ligger uden for EU's grænser.
Jeg håber ikke, at denne betænkning vil øge byrderne med hensyn til økonomi eller kompleksitet i forbindelse med udførelsen af normal forretningspraksis, men at den vil åbne for et konkurrencedygtigt og gennemsigtigt marked, der på grund af større omfang og økonomi vil give reelle besparelser, som vil komme EU's borgere til gode.

Bolkestein
. (EN) Hr. formand, jeg vil gerne starte med at takke Parlamentet for bestræbelserne på at afslutte førstebehandlingen af forslaget til et direktiv om forsikringsmæglervirksomhed. Jeg vil især takke ordføreren, hr. Berenguer, og også hr. Ferri, for det store arbejde, der har resulteret i denne henstilling.
Forslaget til et direktiv om forsikringsmæglervirksomhed, planlagt under handlingsplanen for finansielle tjenesteydelser, er meget væsentligt til opnåelse af et reelt indre marked for forsikring, især i forbindelse med detailmarkederne. Forsikringsmæglere spiller en grundlæggende rolle for salg af forsikringer i EU, og denne rolle bliver større i takt med udviklingen af flere komplekse og sofistikerede forsikringsprodukter.
Selv om der er fastsat regler for forsikringsmæglervirksomhed og det indre marked, især i forbindelse med forsigtighedsregler, konfronteres forsikringsmæglere stadig med vanskeligheder, der forhindrer dem i udnytte traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser. Derfor fungerer det indre marked ikke optimalt.
Det glæder mig meget, at Parlamentet går ind for de væsentligste målsætninger i Kommissionens forslag. Kommissionens mål er at sikre, at forsikringsmæglere er i besiddelse af stor professionel kompetence, og at mæglere, der er registrerede i deres hjemland, kan udøve forretningsaktiviteter inden for hele det indre marked. Et andet mål er beskyttelse af forbrugerne ved at fastsætte tilstrækkelige krav om formidling af information.
Jeg vil nu beskæftige mig med de ændringsforslag, der blev stillet på plenarmødet. Kommissionen kan acceptere følgende ændringsforslag: 1, 4, 5, 8, 9, 17, 28, 30, 37 og anden del af 58. Kommissionen kan ligeledes delvist eller i princippet acceptere følgende ændringsforslag: 3, 7, 11, 21, 23, 24, 26, 27, 29, 32, 44 og 51. Ændringsforslag 15 og 16 kan også delvist accepteres.
Kommissionen kan dog ikke acceptere de øvrige ændringsforslag af følgende grunde: Ændringsforslag 2, 10, 13, 14, 46, 47, 49, 52 og 57 har til formål at fritage diverse aktiviteter fra forslagets anvendelsesområde, f.eks. aktiviteter udført af rejsebureauer, dyrlæger og personer, der kun lejlighedsvis udøver deres virksomhed, og disse ændringsforslag kan derfor ikke accepteres. Fritagelserne vil påvirke salget af forsikringsprodukter i forbindelse med forsikring af store risici og må derfor forkastes. Af samme grunde kan ændringsforslag 12 og 50 ikke accepteres.
Kommissionen mener, at termen "tilknyttet agent" er defineret på en fyldestgørende måde. Anvendelsesområdet for direktivet er velafbalanceret. Ændringsforslag 15 og 16 er derfor ikke nødvendige, da definitionen dækker alle forsikringsaktiviteter, herunder de aktiviteter, der udføres elektronisk. Det samme gælder ændringsforslag 19 og 25, der omhandler underagenter, samt ændringsforslag 20 og 58.
Med hensyn til spørgsmålet om "bankformidlet forsikringsvirksomhed" skal alle former for "bankformidlet forsikringsvirksomhed" henhøre under forslagets anvendelsesområde. Det er en meget vigtig metode til formidling af forsikringer. Ændringsforslag 18 og 22 foreslår at indføje en definition af "bankformidlet forsikringsvirksomhed", der kun tager højde for én af de mange former for "bankformidlet forsikringsvirksomhed". De kan derfor ikke accepteres.
Der er ændringsforslag, som omhandler registrering af og professionelle krav til forsikringsmæglere. Ændringsforslag 31 og 56 vil indføre mildere regler i forbindelse med forsikringsmægleres forsømmelighed under udøvelsen af deres erhverv. Dette harmonerer ikke med målsætningen, som er at sikre et tilstrækkeligt niveau af professionelt ansvar for forsikringsmæglere i det indre marked.
Ændringsforslag 33, 34 og 54 vil påvirke forslagets sammenhæng, der er baseret på princippet om hjemlandskontrol. Ændringsforslag 35 og 36 vedrører klageordninger og udenretslige klagemekanismer. Ændringsforslag 35 indgår allerede i forslagets tekst og er derfor ikke nødvendigt. Ændringsforslag 36 er ikke relevant i sammenhæng med et direktiv, da det indeholder en specifik henvisning til en af Kommissionens henstillinger, der ikke er juridisk gældende for medlemsstaterne.
Der er endvidere ændringsforslag, som henviser til informationskrav. Et vigtigt element i Kommissionens forslag er at sikre et højt niveau af forbrugerbeskyttelse via tilstrækkelig formidling af oplysninger og rådgivning. Ændringsforslag 38, 39, 40, 41, 42, 43, 55, 60 og 61 vil stå i vejen for denne målsætning.
Endelig kommer vi til ændringsforslag 6, 45 og 48, der fastsætter, at ikke-registrerede personer, der er fritaget for direktivets anvendelsesområde, skal opfylde kravene til oplysning. Dette vil være meget vanskeligt for medlemsstaterne at gennemføre i praksis.
Jeg beklager at have talt i så lang tid om disse ændringsforslag, men Parlamentet har ret til at vide, hvad Kommissionen mener.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Jeg har altid en naiv ambition om, at vi bliver færdige til midnat. Det er også lykkedes i dag med undtagelse af 10 sekunder.
(Mødet hævet kl. 00.00)

