Genoptagelse af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt fredag den 20. februar 1998, for genoptaget.

Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet fredag den 20. februar 1998 er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang vende tilbage til den diskussion om kriminaliteten i Bruxelles, som vi har ført gentagne gange i løbet af hele den sidste plenarmødeuge. Der blev dengang fra Præsidiets side givet tilsagn om, at dette ville blive drøftet med de forskellige myndigheder i Bruxelles, som i praksis ville kunne gøre noget ved dette problem. Vi ville være meget taknemmelige, hvis der eventuelt også i plenum kunne redegøres for, hvilke drøftelser der har fundet sted, og hvilke resultater der er opnået.
Det er en kendsgerning, at der i sidste uge blev overfaldet yderligere to medlemmer af Parlamentet, nemlig fru Pack og hr. Schiedermeier. Det er de to, jeg har kendskab til, måske er det også sket for mange andre. Hvis jeg nu sagde, at dette er en uholdbar tilstand, så ville selv det være en underdrivelse.Vi har for længst overskredet grænserne for det tålelige. Jeg vil være meget taknemmelig, hvis vi i plenum kunne få mere information fra Præsidiet om, hvad der sker konkret i disse tilfælde, og hvad vi kan gøre for i praksis at forøge sikkerheden i Bruxelles. Jeg vil også gerne endnu en gang gøre alle kolleger opmærksomme på, at der er fremlagt et mundtligt forslag til underskrift, og jeg beder Dem skrive under på det, for at der rent faktisk gøres noget aktivt mod denne kriminalitet i Bruxelles.

Formanden
Mange tak. Som De forstår, er dette ikke en sag, der er omhandlet af protokollen, og det er heller ikke en sag, som på dette tidspunkt bør give anledning til forhandling i plenarforsamlingen. Jeg skal med stor glæde informere Dem skriftligt om de forhandlinger, vi har haft med de belgiske myndigheder for så vidt muligt at garantere sikkerheden i områderne omkring Europa-Parlamentets bygninger, da Bruxelles er meget stor.

Rübig
Hr. formand, jeg vil henvise til protokollen fra fredag, hvor De skriver i et brev til mig: "De kan være forsikret om, at jeg alligevel deler Deres bekymring og vil gøre min indflydelse gældende hos de belgiske myndigheder for en tilfredsstillende løsning, hvad sikkerheden for parlamentsmedlemmerne og EU-Parlamentets personale angår.« Jeg vil gerne udtrykkeligt sige tak for disse ord.
Jeg vil også gerne sige, at jeg har foretaget en undersøgelse. En af mine medarbejdere har været i over 300 kontorer, nemlig i mere end halvdelen af de kontorer, som tilhører medlemmerne af Europa-Parlamentet. Jeg har fået rapporteret, at der i præcis en tredjedel af kontorerne blev berettet om kriminelle hændelser i Bruxelles.
Jeg skal endvidere meddele, at de gerningsmænd, som overfaldt min assistent, er blevet pågrebet og skal konfronteres med ham i denne uge. Jeg takker derfor for Deres bestræbelser på dette område!

Formanden
Mange tak, hr. Rübig. Jeg henviser til det svar, jeg netop gav hr. Habsburg-Lothringen.
(Protokollen godkendtes)

Tatarella
Hr. formand, det forholder sig desværre sådan, at De ved næsten hver eneste mødeperiodes begyndelse bliver opfordret til at udtrykke Parlamentets medfølelse over for ofre for feje attentater. For nylig er en katolik og en protestant for nogle dage siden blevet ofre for den fanatisme, der benytter våbnenes tale i stedet for ideernes sprog. Og senest har den franske regering gennem en erklæring af premierminister Lionel Jospin tilkendegivet sit ønske om ikke at imødekomme den udleveringsanmodning, som Italien har fremsendt, ikke mindst i overensstemmelse med Schengen-aftalerne, og som vedrører to hundrede italienske terrorister, der har søgt tilflugt i Frankrig siden terrorårene i 70'erne i Italien med de voldsomme kampe, der dengang herskede. Denne afvisning kan fortolkes som en indirekte tilskyndelse til straffrihed og immunitet for fortidens, nutidens og fremtidens terrorister. For øjeblikket risikerer også Frankrig at blive mål for terroristernes......
(Formanden afbrød taleren )

Formanden
Hr. Tatarella, Europa-Parlamentet er ikke kompetent i udleveringsspørgsmål mellem medlemsstaterne. Endvidere har De overskredet det ene minut, der var tildelt til disse sager.

Matikainen-Kallström
Hr. formand, I Finland skete der et katastrofalt toguheld i fredags, hvor ti mennesker døde og omtrent fyrre kom til skade. På Det Europæiske Folkepartis finske delegations vegne ønsker jeg, at De, hr. formand, vil udtrykke medfølelse på Parlamentets vegne og fremføre Deres kondolencer.

Formanden
Det vil blive gjort.

Nedlæggelse af hverv som næstformand
Formanden
Mine damer og herrer, jeg må oplyse Dem om, at hr. Capucho skriftligt har meddelt mig, at han med virkning fra den 10. marts 1998 ønsker at nedlægge sit hverv som næstformand i Parlamentet.
Jeg vil takke hr. Capucho for det arbejde, han har udført som næstformand.
Fristen til at indgive kandidaturer til det ledige næstformandshverv udløber i dag kl. 18.00.
Valget vil finde sted onsdag kl. 11.30.

Arbejdsplan
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fastsættelse af arbejdsplanen.
Det endelige forslag til dagsorden, som det blev opstillet af Formandskonferencen i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 95, er omdelt. Der er foreslået eller indført følgende ændringer:
Mandag: Ingen ændringer.
Tirsdag:

Formanden
Med henblik på at garantere, at den ansvarlige kommissær kan deltage i forhandlingen om betænkning af Kreissl-Dörfler (A4-0073/98) for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser vedrørende forhandlingerne i OECD om en multilateral investeringsaftale (MAI), bør dette punkt drøftes kl. 16.00. PSE- og PPE-Gruppen støtter dette forslag.
(Forslaget vedtoges)

Formanden
Med henblik på at garantere, at den ansvarlige kommissær kan deltage i forhandlingen om betænkning af Cornelissen (A4-0065/98) for Transportudvalget om færdselssikkerhed i Den Europæiske Union, som oprindeligt var opført på dagsordenen for onsdag, anmoder PPE-Gruppen om, at forhandlingen genopføres om tirsdagen før de øvrige tre betænkninger fra Transportudvalget af henholdsvis Watts, Novo Belenguer og Bazin.
(Forslaget vedtoges)
Onsdag:

Formanden
Jeg minder Dem om, at betænkning af Cornelissen er opført på dagsordenen for tirsdag.
Torsdag: Ingen ændringer.
Fredag:

Formanden
ARE-Gruppen anmoder om, at betænkning af Cunha for Fiskeriudvalget om årsberetning til Rådet og Europa-Parlamentet om resultaterne af de flerårige udviklingsprogrammer for fiskerflåden ved udgangen af 1996 tages af dagsordenen.

Macartney
Hr. formand, jeg tager ordet for at støtte anmodningen, ikke kun fordi emnet er vigtigt, men fordi Parlamentet er i fare for at gøre sig selv til grin ved at sige, at fredagsafstemninger ikke er vigtige. Vi har en betænkning af min gode ven hr. Cunha, som efter min mening indeholder nogle grundlæggende fejl og især sætter spørgsmålstegn ved retsgrundlaget for den fælles fiskeripolitik i en initiativbetænkning.
Der findes ingen andre mekanismer til at sætte spørgsmålstegn ved dette, og det skal efter min mening behandles i Parlamentet som helhed. Jeg foreslår derfor, at vi udsætter betænkningen, indtil vi er sikre på fuldt hus i Parlamentet, hvilket ikke vil være tilfældet på en fredag, som De ved.
Jeg bemærker, at fiskerikommissæren er her. Jeg håber, at hun vil tage dette til efterretning, for det er vigtigt. Det ville da være et dumt signal at sende til industrien og Kommissionen, hvis Parlamentet giver indtryk af at være ligeglad med traktatgrundlaget for den fælles fiskeripolitik. Jeg anmoder om, at betænkningen tages af dagsordenen.

Baldarelli
Hr. formand, vi har drøftet denne betænkning tilstrækkeligt i Fiskeriudvalget; jeg er overbevist om, at Parlamentet kan udtrykke sig nu, og derfor forstår vi ikke grunden til denne udsættelse.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil gerne tage ordet for at støtte hr. Macartney. Parlamentet og de, der udarbejder dagsordenen, sætter alt for ofte forhandlinger om fiskeri på dagsordenen for fredag. Det er på tide at ændre det. Dette er en meget vigtig betænkning, og fiskeri er af overordentlig stor betydning for mange regioner i Fællesskabet. Jeg er enig med og støtter hr. Macartney heri.

Formanden
Jeg sætter forslaget fra ARE-Gruppen til afstemning.
(Forslaget forkastedes)

Green
Hr. formand, jeg bad tidligere om ordet for at fremføre to punkter. Hvad angår redegørelsen om Kosovo på dagsordenen for onsdag, så holder kontaktgruppen møde her i aften for at drøfte situationen. Jeg anmoder derfor om en forlængelse af fristen for indgivelse af beslutningsforslag til i morgen middag, så vi kan tage mødets resultat med i betragtning. Det er min første anmodning på vegne af min gruppe.
For det andet har min gruppe orienteret Dem om, at vi ønsker en afstemning i plenarforsamlingen om at tage den mundtlige forespørgsel om Middelhavsprogrammet af dagsordenen for fredag. Det meddelte jeg Formandskonferencen i sidste uge. Som jeg sagde i Formandskonferencen, så arbejder Parlamentets Budgetkontroludvalg med nøjagtig samme emne som omhandles i den mundtlige forespørgsel. Det er da fuldstændig selvmodsigende, at visse grupper i Parlamentet rejser spørgsmålet her i Parlamentet på nøjagtig samme måde, før udvalget har afsluttet behandlingen af sagen.
Min gruppe anmoder om at få den taget af dagsordenen for denne uge. Hvis plenarforsamlingen beslutter ikke at støtte dette synspunkt - selvom jeg virkelig håber, den vil - mener min gruppe, at det er en overordentlig følsom politisk sag, så derfor vil jeg anmode om at anvende den »gentlemen's agreement«, der er truffet om behandlingen af sådanne spørgsmål en fredag formiddag, og at afstemningen finder sted på et senere tidspunkt.

Formanden
Tak, fru Green. Vedrørende Deres første punkt, så er det ifølge tjenestegrenene muligt at forlænge fristen for beslutningsforslag indtil i morgen middag.

Aelvoet
Hr. formand, som fru Green allerede har meddelt, forholder det sig således, at denne sag stadig er genstand for forhandling og ikke færdigbehandlet i Budgetkontroludvalget. At bringe den på bane i mellemtiden som en mundtlig forespørgsel, forekommer os fuldstændig upassende. Vi ved, at der har været en konflikt på det sidste møde mellem fru Fabra Vallés og kommissæren, som ikke svarede elegant - det vil vi gerne tilføje - men det giver ikke anledning til hurtigt at drøfte det her en fredag formiddag. Vi anmoder om, at sagen færdigbehandles i Budgetkontroludvalget og ikke i hast på en fredag formiddag mellem andre ting, som intet har med sagen at gøre.

Fabra Vallés
Hr. formand, jeg er fuldstændig enig i, at der er tale om et vigtigt emne. Men det er også vigtigt, at Parlamentet træffer en beslutning vedrørende de beskyldninger, vi udsættes for ... Den dag, kommissæren mødte for Budgetkontroludvalget, beskyldte han Parlamentet for at blokere MED-programmerne. Den næste dag, den 26., deltog en generaldirektør i nogle MED-MEDA-dage, og over for 12 ambassadører fra middelhavsområdet sagde han, at EuropaParlamentet havde ansvaret for, at MED-programmerne var blevet blokeret. Samme dags aften, hvor jeg var i Madrid, skældte den tyrkiske ambassadør mig ud, fordi jeg er medlem af Europa-Parlamentet, fordi han anså os for at være ansvarlige for blokeringen af MED-programmerne.
Det eneste, vi forsøger med dette spørgsmål, og derfor mener jeg, det haster, er at gøre det klart, at Parlamentet ikke er ansvarligt. Den ansvarlige er kommissæren, som siden den 17. juli har blokeret programmerne. Derfor og for at redde Parlamentets ære kan vi således ikke acceptere det ansvar, at det skulle være os, som blokerer MED-programmerne.

Green
Hr. formand, jeg håber, at hr. Fabra Vallés fremførte sagen over for den tyrkiske ambassadør og andre, der har rejst spørgsmålet over for ham. Vi kan drøfte sagen i Budgetkontroludvalget. Der er ingen grund til, at vi ikke kan drøfte sagen i udvalget. Det er lige så meget e ...
(Formanden fratog taleren ordet)

Martens
Hr. formand, kære kolleger, vi går med til, hvis punktet forbliver opført på dagsordenen, at der ikke foretages afstemning på fredag, men på et senere tidspunkt. Jeg vil tilføje, at jeg ikke rigtig forstår, hvorfor dette ikke kan drøftes i et demokratisk parlament, selvom det er et ømtåleligt spørgsmål. Det er kernepunktet for et demokratisk parlament, at man også kan tale om vanskelige og ømtålelige sager. Vi har stillet en mundtlig forespørgsel, vi ønsker at afholde en debat. Vi appellerer til Parlamentet om, at denne mulighed gives, men vi er rede til at stemme derom senere.

Formanden
Jeg sætter forslaget fra PSE- og GUE/NGL-Gruppen til afstemning.
(Forslaget vedtoges)

Kvinders rettigheder
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om en redegørelse og en mundtlig forespørgsel:
Redegørelse fra Kommissionen i anledning af Den Internationale Kvindedag om krænkelse af kvinders rettigheder; -B4-0177/98 - O-0044/98/rev. af van Dijk for Udvalget om Kvinders Rettigheder til Kommissionen om Den Internationale Kvindedag den 8. marts 1998 - Krænkelse af kvinders rettigheder.
Van Dijk
Hr. formand, selvom kvinders konturer ikke må være virkelig synlige, må kvinder i Afghanistan stadig vise sig på gaden. Kvinder må i talibanernes Afghanistan ikke længere ses. Vinduerne i deres huse skal være tildækkede, for ellers er disse kvinder jo synlige fra gaden. Kvinder i Afghanistan må ikke længere følge undervisning. De har næsten ingen muligheder mere for at benytte sundhedsvæsenet.
Talibanernes regime har pålagt kvinder de mest absurde regler. Det fører til, at kvinder i Afghanistan praktisk taget ikke længere kan deltage i det offentlige liv. I offentligheden eksisterer kvinder således egentlig ikke længere. Talibanerne bruger religionen som skalkeskjul til at fratage kvinder alle deres rettigheder. Kvinder har endog ikke længere ret til at tjene til livets ophold. Men de samme religiøse, fromme talibanere opretholder deres regime med handelen med hårde stoffer, navnlig heroin. For talibanerne gælder: Målet helliger midlerne. Også hvis det betyder, at kvinders rettigheder, og således menneskerettighederne, krænkes.
I går, den ottende marts, var det den otteogfirsindstyvende gang, at Den Internationale Kvindedag blev fejret, og overalt i Europa var der møder, hvor opmærksomheden blev henledt på kvinders situation i Afghanistan. Vi vedtog i februar et meget tydeligt beslutningsforslag derom her i Parlamentet. Det betyder derfor, at vi ikke vil gentage det i dag.
Naturligvis er Afghanistan ikke det eneste land, hvor kvinders rettigheder krænkes, men Afghanistan er dog det land, hvor disse rettigheder krænkes på den grusomste måde, som i øjeblikket er tænkelig. Men jeg vil også nævne andre eksempler.
Jeg tænker på et land som Iran, hvor kvinders rettigheder krænkes groft. Hvor man med Koranen i hånden bortgifter niårige piger, og hvor disse piger derefter voldtages af deres nygifte ægtefæller - stadig med hånden på Koranen.
Eller tænk blot på situationen i Algeriet, hvor kvinder har stadig større besvær med at opretholde de friheder, som de i mellemtiden har opnået. Jeg har nu nævnt tre muslimske lande, og for alle disse tre lande gælder egentlig, at kvinder i disse lande tidligere har haft megen større frihed, end de nu har. Desuden har man i århundreder bekendt sig til islam i disse lande. Men undertrykkelsen af kvinder har ikke altid fundet sted i samme omfang og har ikke altid været så kraftig som nu.
Både for de islamiske regimer og for den vestlige verden er det således alt for nemt at skubbe ansvaret for undertrykkelsen af kvinder over på islam, som om vi selv havde en ren samvittighed. Det er jo ikke blot den islamiske fundamentalisme, som fratager kvinder deres rettigheder. Jeg kan ikke lade være med også at henvise til andre end islamiske dele af denne verden, hvor religion har en indflydelse, som sørger for, at kvinder ikke kan gøre brug af deres rettigheder. Jeg vil i denne forbindelse blot nævne ét land, men jeg kunne nævne snesevis af lande, men jeg tænker i øjeblikket på Filippinerne, hvor det f.eks. er næsten umuligt at købe svangerskabsforebyggende midler, og alt dette sker med det argument, at den katolske kirke forbyder anvendelsen af svangerskabsforebyggende midler. Det fratager kvinder retten til at råde over deres egen krop og deres eget liv, og det tvinger samtidig kvinder til at stille deres liv til rådighed for andre.
Vi i Vesteuropa bærer medansvar for denne situation. Vi har jo alle mulige kontakter med regimer, som kvinder somme tider mere og somme tider mindre må lide under. Netop i år fejrer vi halvtredsårsdagen for den universelle menneskerettighedserklæring. Jeg vil understrege, og det har vi gjort mange gange i den forløbne tid, at kvinders rettigheder udgør en fuldstændig og uløseligt forbundet del af denne universelle menneskerettighedserklæring og således af selve menneskerettighederne.
For mit vedkommende må denne kaukasiske hovedbeklædning - jeg kan fortælle Dem, at det er overordentlig nedværdigende at have den på - godt blive symbolet på krænkelsen af kvinders rettigheder, og så håber jeg også, at vi bliver af med den.
Udvalget om Kvinders Rettigheder vil gerne af kommissær Bonino have at vide, også i lyset af Beijing-platformen, som vi alle sammen har underskrevet og også i lyset af FN-konventionen med henblik på ophævelse af al diskriminering af kvinder, hvordan Kommissionen agter at arbejde på at formindske krænkelsen af kvinders rettigheder på verdensplan?

Bonino
Hr. formand, ærede medlemmer, som fru Van Dijk ganske rigtigt mindede om, var det i går Kvindernes Dag. Kommissionen tilslutter sig helt denne analyse og den opfattelse, at kvindernes rettigheder er en integreret, udelelig og afgørende del af Verdenserklæringen om Menneskerettigheder. Kvindernes rettigheder er menneskerettigheder, og det er efter min mening med dette udgangspunkt, at Kommissionen nu har taget en række initiativer i kølvandet på Peking-konferencen; jeg skal her på den ene eller den anden måde kort komme ind på disse initiativer.
Men fru Van Dijk vil nok tillade, at jeg indleder dette korte indlæg med at takke Europa-Parlamentet for dets idé, som det gav udtryk for i sin beslutning af 23. oktober, om at tilegne den 8. marts til Kabuls kvinder som et symbol på den vold og forskelsbehandling, der stadig gør sig gældende i mange dele af verden.
Jeg vil gerne understrege, at det samtidig er et meget specifikt tilfælde, og det er det, fordi Kabuls kvinder - eller i hvert tilfælde dem i byområderne og utvivlsomt også dem i Kabul - selv i en situation, hvor landet havde været i krig i 20 år og derfor var i en meget vanskelig situation, navnlig for civilbefolkningen og især for kvinder og børn, havde forstået at opnå en række rettigheder, herunder friheden til selv at bestemme om de ville bære slør, allerede i 1960, ligesom de også havde opnået adgang til universitetet og udgjorde samfundets mest aktive del, hvor de udfyldte stillinger som lærere, læger, sygeplejersker og gynækologer, måske netop fordi den mandlige befolkning i de sidste 20 år hovedsageligt havde været optaget af krigen. Hvad nu end årsagerne har været, så udgjorde Kabuls kvinder og kvinderne i mange andre byområder samfundets mest aktive del. Pludselig og fra den ene dag til den anden tabtes disse rettigheder på gulvet og blev dem nægtet, og det tror jeg ikke var i en religions navn. Jeg vil gerne understrege, at religionen intet har at gøre med denne situation, fordi der i virkeligheden snarere var tale om, at nogle forsøgte at gøre deres fanatisme til lov. Men som netop de islamiske kvinder, der har deltaget i denne kampagne, hele tiden har understreget, var det hverken religionen eller Islam eller Pashto-traditionen - der var grundlæggende for disse kvinder - som stod til diskussion.
Jeg synes det er et positivt element, at kvinder af alle religioner, kulturer, tendenser og meninger - ud fra en idé fra EuropaParlamentet, som Kommissionen, især kontoret for nødhjælp, støttede, - er gået ud i gaderne i hele Europa, og også i Sarajevo, i de afrikanske lande, i De Forenede Stater og i Japan for at sige "nej« til det skridt tilbage, som vi har været vidne til.
Jeg tror, at der er grund til at glæde sig over, at de for en gangs skyld er gået på gaden til fordel for en idé, som EuropaParlamentet har fremsat, hvilket jo er lidt omvendt i forhold til de demonstrationer, som vi normalt hører om, hvor den offentlige mening går på gaderne for at protestere mod en europæisk institutions politik, hvad enten det er Kommissionen, Rådet eller Parlamentet. Det forekommer lidt for ofte, at vores borgere går på gaderne for at protestere mod europæiske initiativer, og jeg tror, at det for en gangs skyld er nødvendigt at understrege, at der er borgere, og især mange kvinder, der er gået på gaderne for at demonstrere til fordel for en idé, der stammer fra Europa-Parlamentet.
Med hensyn til Deres spørgsmål, vil jeg understrege en række forhold: det skal siges ganske klart, at krænkelserne kan antage forskellige former, at udelukkelse fra politisk deltagelse, uddannelse og beskæftigelse er en krænkelse af menneskerettighederne, at fysisk og praktisk vold er en krænkelse af menneskerettighederne, fordi de krænker de mest grundlæggende menneskerettigheder, og jeg vil gerne ligeledes gentage, at respekt for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder er en af Kommissionens hovedmålsætninger såvel i dens interne politikker som i dens politikker over for tredjelande, ikke mindst inden for udviklings- og bistandsarbejdet.
En række initiativer er taget eller støttet af Kommissionen som led i den handlingsramme, der vedtoges efter Pekingkonferencen og i forbindelse med Rådets resolution af 20. december 1995. For at opfylde disse forpligtelser udøver Kommissionen sin politiske indflydelse, hvor det er nødvendigt for at få respekteret menneskerettighederne, den henviser til og forbeholder sig ret til at henvise til menneskerettighedsklausulerne i samarbejdsaftalerne, som gør det muligt at lade samarbejdet på officielt niveau afhænge af respekten for kvinders grundlæggende rettigheder, den bestræber sig på at indføre ligestillingsdimensionen i sine politikker, især inden for udviklingsbistanden med hensyn til strategier, programmer og også projekter, den forsøger at få vedtaget lovgivningsmæssige bestemmelser, som f.eks. den foreslåede rådsforordning om integration af tematikken mand/kvinde, og den forsøger endelig at gennemføre egnede administrative procedurer.
Kommissionen gennemfører ligeledes en række positive aktioner ved f.eks. at bistå partnerlandene med at forberede og gennemføre deres nationale planer, som de har vedtaget efter Peking-konferencen - dette gøres gennem UNIFEM i Middelhavslandene - samt ved at forberede et overvågningscenter om ligestillingspolitikken for Afrika, der forventes at få hjemsted i Etiopien.
Kommissionen medvirker til at forbedre kvindernes situation ved at støtte ikke-statslige organisationer og grupper i det civile samfund, som arbejder for at fremme kvinders rettigheder og give dem mulighed for fuld deltagelse i den politiske, økonomiske og sociale udvikling i deres lande samt påvirker kvindernes levevilkår inden for en række sektorer, og den forsøger at integrere denne politik i sine projekter i AVS-landene. Kommissionen finansierer endvidere mikrolån til kvinder, sensibiliseringskampagner om kvinders rolle og mand/kvindeforholdet samt Peking-konferencens handlingsramme.
Det ville bestemt være nyttigt med en detaljeret, eventuelt skriftlig, liste over programmer, finansieringer og deres aktuelle situation, som det vil tage al for lang tid at gennemgå detaljeret ved denne lejlighed, men jeg tror især, at denne ligestillingspolitik bør være en gennemgående politik, der er til stede i alle Unionens interne og eksterne politikker. Kvindepolitikken er ikke en særskilt ghetto, den er ikke et løsrevet element, men bør efter Kommissionens opfattelse være en komponent i og et inspirerende princip for alle de politikker, som Kommissionen foreslår.
Jeg vil endelig gerne minde om, at Kommissionen vil tage udgangspunkt i konklusionerne fra den komité, der holder møde på FN-plan og som skal overvåge aktionerne efter Peking-konferencen; den forventes at have afsluttet sit arbejde om en uge. Kommissionen forbeholder sig derfor mulighed for at tage udgangspunkt i konklusionerne fra denne rådgivende komité og at kunne gennemføre forslag og konkrete aktionsidéer, som den kan få herfra.

Gröner
Hr. formand, fru Bonino, mange tak for Deres kampagne, som De har startet for kvinderne i Kabul. I 1911 blev der i København af den socialistiske kvindedag proklameret den første internationale kvindedag som kampdag for kvindernes rettigheder. De første resultater var allerede blevet opnået. Kvinderne havde fået stemmeret i Skandinavien, i andre lande var den på vej. Vi brød ind i et mandsdomæne, nemlig politikken. Skridt for skridt tilkæmpede vi kvinder os derefter adgang til universiteter og til parlamenter. De ledende stillinger derimod, i erhvevsliv, medier og samfundets ledelsesfunktioner, var vi stort set udelukket fra.
Trods fire verdenskonferencer om kvinders rettigheder er listen over uligheder og diskrimination mod kvinder lang. Hvert år den 8. marts bringer vi dette frem i verdens søgelys. I år var hovedemnet for Den Internationale Kvindedag fundamentalistiske regimers og bevægelsers eklatante krænkelser af kvinders rettigheder, og i mange tusinde arrangementer blev der gjort opmærksom på disse krænkelser. Netop Afghanistan og Algeriet blev nævnt. Vi har diskuteret dette i de seneste debatter i plenum, har forfattet en beslutning, og Deres kampagne er nu sat i gang. Men overalt registreres der krænkelser af kvinder. Vi vil som socialdemokratiske kvinder lade vores stemme høre overalt, f.eks. imod, at de kvinder, der i går demonstrerede i Istanbul, blev hindret i at komme til orde og blev drevet fra hinanden med tåregas.
I vores kompromisbeslutning har vi endnu en gang sammenfattet de mest presserende krav angående kvinder, og jeg bliver aldrig træt af at kræve, at kvinders rettigheder er en udelelig, integreret bestanddel af de universelle menneskerettigheder, og dette medfører forpligtelser for EU og for vores medlemsstater.
Det, der blev forhandlet på aktionsplatformen i Peking, skal nu føres ud i virkeligheden, og jeg siger på min gruppes vegne, at vi vil insistere på, at kvinders frie selvbestemmelsesret over deres egen krop sættes helt i forgrunden. Vi skal kræve kvindens seksuelle selvbestemmelsesret og selvstændige afgørelse af, hvornår og hvor mange børn hun vil have. Det er ene og alene kvindens afgørelse.
Lemlæstelse af kønsorganer er en af de afskyeligste krænkelser af denne selvbestemmelsesret, og vi skal gøre alt for, at det for det første ikke sker i Den Europæiske Union, og at vi så vidt muligt bringer denne inhumane praksis til ophør overalt i verden. En gang imellem kan det godt se ud, som om vi i Europa er kommet et stykke længere i udviklingen med hensyn til kvinders rettigheder end andre regioner. Vi har måttet kæmpe for alle disse fremskridt, men der er stadig meget at gøre.
Hvor i Unionen har vi opnået, at vi får samme løn for samme eller tilsvarende arbejde? Ingen steder i Europa! Og hvor i Europa har man udryddet mænds vold mod kvinder? Ingen steder! Mænds vold mod kvinder - et fænomen, som ifølge uafhængige undersøgelser på unionsplan rammer hver tredje til fjerde kvinde en gang i livet.
Derfor henvender jeg mig endnu en gang indtrængende til Kommissionen og Rådet og opfordrer dem til at handle. 1999 skal udnævnes til europæisk år for bekæmpelse af vold mod kvinder, og der skal, som fru Bonino her har fremført, startes en kampagne på unionsplan for fordømmelse af volden også inden for Unionen. Inden den 30. juni skal vi have anmodet om og fået vedtaget denne beslutning i Ministerrådet, ellers er fristen overskredet. Budgettekniske eller andre årsager må ikke skydes i forgrunden her, hvor det drejer sig om vores kvindelige medborgeres og børns vel.
Europa-Parlamentet har stillet sig på de undertryktes side. Vi må ikke tie stille. Så længe ligestillingen mellem mænd og kvinder ikke er gennemført overalt, er demokratiet ikke virkeligt trådt i kraft.

Lulling
Hr. formand, i løbet af mødeperioden i februar vedtog vi en beslutning for at understrege vores solidaritet med kvinderne i Kabul, disse afghanske kvinder som, af dette afskyelige Taliban-styre, af disse gale mænd, frarøves deres mest grundlæggende menneskerettigheder.
Jeg takker fru Bonino for aktionen "En blomst til kvinderne i Kabul«, som gav genlyd både i og uden for Den Europæiske Union, og som forhåbentlig gjorde det forståeligt for Taliban-styret, at de skal genindføre kvindernes grundlæggende rettigheder og tillade befordringen af humanitær bistand uden diskrimination. De afghanske kvinder skal vide, at vi lider med dem, men også at vi kæmper for, at de genfinder deres ret til til at leve et værdigt liv.
Vores aktion, der skal gøre offentligheden opmærksom på de afghanske kvinders nød, må dog ikke få os til at glemme, at kvinder i tusindvis verden over er ofre for diskrimination og lemlestelse, specielt i de regioner, hvor fundamentalistiske regimer hersker. Og vi må ikke glemme, hvad der foregår hos os selv. Fællesskabets ligestillingspolitik, der er udarbejdet siden 1975, har helt sikkert været en stor hjælp til udryddelsen af den mest iøjnefaldende diskrimination med hensyn til lønninger, social sikkerhed og adgang til beskæftigelse. Men ikke desto mindre er vi skuffede over den ringe opmærksomhed, som Kommissionen giver de initiativbetænkninger, der er udarbejdet af Udvalget for Kvinders Rettigheder og vedtaget af Parlamentet, og som indeholder krav og forslag, der vil gøre en ende på den diskrimination, som tusinde af kvinder i Unionen er udsat for, heraf især kvinder, der udfører ubetalt arbejde.
Vi har f.eks. krævet et fællesskabsinitiativ, der sigter mod indførelsen i alle medlemsstater af en bestemmelse om adskillelse af pensionsrettigheder i tilfælde af skilsmisse, således at kvinder, som gennem tyve, tredive eller fyrre år har ofret sig for familiepligter og børnenes uddannelse, og som alt for ofte står uden midler i tilfælde af skilsmisse, ikke er uden egen social sikkerhed. Inden for rammerne af en ændring af direktivet fra 1986 har vi krævet en retsstilling for samlevende til selvstændige erhvervsdrivende. Vi er skuffede over, at disse mangeårige forslag ignoreres i Kommissionens program, og vi minder i dag herom.
Den internationale Kvindedag må ikke være et påskud til at komme med smukke erklæringer. Vi forventer en vedvarende aktion og handlinger, der, især gennem positive aktioner, skal fremme kvinders vilkår i vores samfund.

Daskalaki
Hr. formand, hvert eneste år fejrer vi Kvindens Dag og når hvert år frem til samme triste resultat, nemlig at den lighed, der overhovedet eksisterer, vedrører et mindretal overalt i verden. For de fleste kvinder er selv de mest grundlæggende menneskerettigheder et uopnåeligt mål, ene og alene af den grund, at de fødtes som kvinder.
I år besluttede vi at tilegne Kvindens Dag de kvinder, der undertrykkes af religiøs fundamentalisme. Det er derfor ikke noget tilfælde, at vi er særligt opmærksom på den alvorlige undertrykkelse i Afghanistan, hvor kvinderne er i den værst tænkelige situation som gidsler og fanger af Talibanstyret. Derfor skal Kommissionens initiativ hilses velkomment. Også kommissær Bonino skal have en tak for den meget smukke plakat, som hun lod fremstille til lejligheden.
Vi talte imidlertid vidt og bredt om disse kvinders situation under foregående mødeperiode. Vi må sørge for hele tiden at være opmærksomme på deres hårde skæbne, og ikke et eneste øjeblik at standse vores bestræbelser på at hjælpe dem, men samtidig må vi ikke glemme, at der stadig står meget tilbage at gøre for de kvinder, der lever i mere udviklede samfund, hvor den religiøse fanatisme - og ikke kun den, uanset om den er importeret eller ej - forekommer i rigt mål. Ud over denne fanatisme må vi også tænke på de internationale forbrydernets udnyttelse af kvinderne og den overtrædelse af de mest elementære menneskerettigheder, som kvinder bliver ofre for af en lang række grunde, fordi de er mere udsatte og mindre beskyttede end andre; sådanne situationer består fortsat overalt i verden, og vi bør heller ikke glemme de områder, hvor man, for at imødegå overbefolkningsproblemer, ikke lader kvinder overleve.
Der er rigtig mange kvinders situation, vi må tænke på i dag. Vi må tænke på de kvindelige flygtninge i de nyeste krige. Vi må tænke på de kvinder, der trues af marginalisering, af arbejdsløshed, af fattigdom og alle de kvinder, overalt i verden, der har vanskeligheder og er i fare. Og vi må igen og igen gentage os selv og ikke opgive vores bestræbelser for at kræve det indlysende for alle disse kvinder: at de grundlæggende menneskerettigheder overholdes, for disse menneskerettigheder er også kvindens rettigheder.

Larive
Hr. formand, kvinders rettigheder er menneskerettigheder og således universelle rettigheder, og alle kvinder baserer deres rettigheder herpå, hvad enten de nu bor inden for Den Europæiske Unions område eller ej, og hvad enten de er statsborgere i medlemsstaterne eller ej. Det internationale samfund, også Den Europæiske Union, har afgivet rørende erklæringer herom. Men hvad kan og skal vi, Den Europæiske Union, Kommissionen, Rådet og medlemsstaterne, gøre for virkelig at få disse papirtigre, disse rettigheder på papiret, disse principerklæringer og så videre ført ud i livet? I den forbindelse lægger min gruppe, Den Liberale Gruppe, nu hovedvægten på mennesker, der ikke er statsborgere i Den Europæiske Union.
For det første de ikke-europæiske kvinder inden for Den Europæiske Union. Jeg tror, at det er væsentligt, at Kommissionen og medlemsstaterne fører en meget mere aktiv og meget mere tilgængelig informationspolitik vedrørende deres rettigheder. Disse ikke-europæiske kvinder, som bor inden for Den Europæiske Union, skal bistås aktivt, når deres rettigheder føres ud i livet. Det betyder også et forbud mod seksuel lemlæstelse inden for det europæiske område og håndhævelse af dette forbud, men det betyder også samme behandling, som medlemsstaternes kvinder har ret til, på alle områder samt håndhævelse af disse rettigheder.
For det andet de mange millioner kvinder uden for Den Europæiske Union, hvis menneskerettigheder krænkes. Fru Bonino, hvad skulle Kommissionen gøre uden Dem? Mere behøver jeg ikke sige, vi støtter Deres initiativ hundrede procent, og kvinderne i Kabul er billedet på alle lande, hvor menneskerettighederne krænkes. Internationalt politisk pres er nødvendigt, navnlig over for de fundamentalistiske regimer, og her drejer det sig ikke udelukkende om beklædning, fru Van Dijk, det er for simpelt sagt, og heller ikke om Koranen, det drejer sig om fortolkningen deraf.
Kommissionen bør bruge sine beføjelser meget mere konsekvent, siger fru Bonino. Det vil De have, men vi vil have, at hele Kommissionen permanent bakker dette op. Det betyder, at man bevidst og kritisk skal undersøge, om menneskerettighedsklausulen overholdes som en fuldstændig del af associeringsaftalerne, og at man skal drage konsekvenserne deraf. Det betyder det samme i forbindelse med udviklingssamarbejdet. Fru Bonino vil have det, men jeg vil have, at hele Kommissionen vil have det sådan. Jeg tror, at fru Bonino kan bruge temmelig megen støtte fra Parlamentet til at omsætte de smukke ord til praksis, således at menneskerettighederne også virkelig håndhæves, både i forbindelse med associeringsaftalerne og i forbindelse med udviklingssamarbejdet, for ellers kan vi blive ved med at tale, og så blæser alle på, hvad vi siger.

Sornosa Martínez
Hr. formand, fru Bonino, det glæder mig virkelig, at De er til stede her i dag, for vi har meget at takke Dem for, da Deres arbejde har bidraget til, at alle europæiske institutioner her den 8. marts havde en meget positiv og aktiv holdning, og til at hele offentligheden fik øjnene op for, at de manglende rettigheder for kvinder i Afghanistan er ensbetydende med manglende rettigheder for kvinder i hele verden.
Under alle omstændigheder vil jeg gerne sige, at vi her i de europæiske institutioner stadig har vanskeligheder, og vi konstaterer også i år, at kvindernes problemer på arbejdsmarkedet stadig er manglende rettigheder, og at vold i hjemmet stadig er et problem i dette samfund, hvorfor vi også må udøve selvkritik.
Da jeg ikke engang har et minut til dette indlæg, vil jeg gerne frem for alt sige til Dem, til Udvalget om Kvinders Rettigheder, til alle mandlige og kvindelige medlemmer af Europa-Parlamentet, at vi må arbejde for, at 1999 bliver året til bekæmpelse af vold mod kvinder. For hvis vi i de europæiske institutioner ved at fejre blot en enkelt dag har opnået, at hele samfundet er blevet opmærksomt på dette, og at samfundet er på vores side i kampen for kvinders rettigheder, tror jeg, at store dele af offentligheden vil være med os, hvis vi opnår, at 1999 bliver året til bekæmpelse af vold mod kvinder. Og eftersom vi fortsætter kampen, er dette et godt mål.

Leperre-Verrier
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne udtrykke min glæde over, at Kvindedagen, i løbet af årene, har opnået en reel betydning, der i forhold til tidligere er anselig. Kan De huske de slet skjulte smil, skepticismen, den hån, den dengang var udsat for. Har de kvindelige arbejdere, der en vis 8. maj med deres blod og sved indskrev den daglige kvindekamp i historien, endelig sejret?
Desværre kan vi, efter så mange år, på trods af klare fremskridt og en betydelig indsats, blot konstatere en utilstrækkelighed i de opnåede resultater, der nogle gange endda går i den stik modsatte retning af, hvad vi havde ønsket. Listen over de mishandlinger, kvinder i dag udsættes for over hele jorden, er lang og desværre velkendt. Den Europæiske Union må altså fortsætte den daglige kamp for at lige rettigheder også respekteres på dens eget territorium, og det er af denne grund, at min gruppe meget ivrigt går ind for den kompromisbeslutning, der er fremsat her i dag.
Men jeg mener, at vi bør benytte Kvindedagen til at fremhæve de kvinders kamp, der har specielt brug for vores hjælp. Jeg tænker her især på kvindernes situation i Afghanistan, og i denne henseende vil jeg gerne lykønske Dem, fru kommissær, for det bemærkelsesværdige arbejde, De har udført for kvinderne i disse lande med henblik på at genindføre deres fundamentale rettigheder. Jeg tænker også på de algeriske kvinder, hvis kamp er eksemplarisk, og glemmer heller ikke kvinderne i Kosovo, der i går gik på gaderne for at protestere mod den undertrykkelse, de i dag udsættes for. Tillad mig desuden at være lidt chauvinistisk og hædre de korsikanske kvinder, der med mod og værdighed har været i stand til at rejse sig mod den terrorisme, der stadig hærger regionen. Endnu en gang har kvinder formået at give udtryk for behov som klarhed, fred og frihed, som er lige så universelle som menneskerettighederne, der, som bekendt, jo også er kvinders rettigheder.

Formanden
Jeg har modtaget 6 forslag til beslutning i henhold til forretningsordenens artikel 40, stk. 5 .

Torres Marques
Fru formand, den vold, som kvinder er ofre for, kan antage mange former, usynlige og indirekte, som afpresning, trusler og afhængighed, eller direkte voldshandlinger som voldtægt, aggression og fuldstændig undertrykkelse. Og den konstante frygt, som kvinder kan føle ved at se vold blive udøvet mod dem selv, mod deres børn eller mod de ældre, ofte uden at de overhovedet ved hvorfor! Deres liv og deres kæres liv er konstant i fare, uden at de har gjort noget for at fortjene det, uden at de kan gøre noget for at undgå det. Vi må fordømme disse forhold med alle vores kræfter. Især det, der foregår med kvinderne i Algeriet, i Afghanistan, ja også i Timor, så langt væk, men altid så nær vores hjerter. Vi må være de kvinders stemme, der er blevet nægtet retten til at have en stemme.
Jeg har bedt fru kommissær Emma Bonino om at låne mig det tørklæde, som de afghanske kvinder er tvunget til at bruge i deres dagligdag. For at alle de tilstedeværende kan se med deres egne øjne, hvad det er for et fængsel, som enhver kvinde er tvunget til at være spærret inde i. For mig har det at bære denne påklædning været mere værd end alverdens taler. Jeg har følt mig som en fange, isoleret midt mellem andre mennesker, der ser verden gennem tremmer, uden at kunne se længere end mine egne fødder, næsten uden at kunne trække vejret, uden engang at kunne bevæge armene så meget, at jeg kunne skrive de ord, som jeg her læser op, uden engang at kunne udføre den handling, der er så naturlig for en kvinde som at tage et barn op i sine arme.
Vi må råbe meget højt: befri disse kvinder fra deres fængsel, fra den tortur, fra den vold! Det er bydende nødvendigt at vores råb, vores solidaritet og vores venskab når ud til disse kvinder. At de mærker, at de ikke er alene. Alt er blevet taget fra dem: retten til uddannelse og til at undervise andre, retten til lægebehandling, retten til et frit og ansvarligt arbejde, retten til selvrespekt, retten til at leve i frihed og i fred, selve retten til at se og ånde frit. Ingen mennesker kan tie stille over for denne uhørte vold. Vi vil helt sikkert ikke gøre det, og vi vil kæmpe for, at 1999 bliver året mod vold mod kvinder.

Mann, Thomas
Fru formand, menneskerettigheder er grundlaget for enhver statsforfatning og et vigtigt gode for hver kvinde og hver mand. Men her ved udgangen af det 20. århundrede er afstanden mellem hensigtserklæring og realitet stadigvæk stor, trods alle resultater. Den internationale kvindedag, i hvis anledning ikke kun kvinder var på gaden i går, men også en del mænd, deriblandt også jeg, kaster et skarpt lys på den islamiske fundamentalisme.
Europa-Parlamentets og Kommissionens fælles kampagne "En blomst til kvinderne i Kabul« fordømmer terrorstaten Afghanistan, hvor kvinder - vi har også set det i dag - fratages deres selvbevidsthed og betydning. De skal være tilhyllet. Synet er begrænset af et gitter af stof, svarende til et bur. De er gjort til andenklasses mennesker, som ikke mere kan ytre sig i offentligheden, og Afghanistan var endda engang et fremskridtsvenligt land.
Deres hidtidige virksomhed som læger, lærere, parlamentsmedlemmer må de ikke mere udøve. Det islamiske regime har degraderet kvinder til andenklasses mennesker. De, kommissær Bonino, har fået det at mærke på selve stedet. De har vores respekt og vores fulde sympati. Vi vil sætte alt ind på at mobilisere den internationale offentlighed imod Taliban-regimet og få gennemført effektive aktioner.
Men lad os på denne dag heller ikke glemme, at ligestillingstanken skal føres ud i livet hos os i Europa. Der er gjort en begyndelse med direktivet om regulering af bevisbyrden ved diskrimination, den nye ligestillingsartikel i Amsterdamtraktaten, Marshall-dommen til støtte for kvinder ved forfremmelser. Selvbevidste kvinders fremmarch kan ikke standses. Støtten til kvinder ved beskæftigelsestopmødet i Luxembourg er et godt grundlag for en yderligere integration i erhvervslivet, men tilbagevendingen til arbejdsmarkedet efter børneperioden er et vitalt problem. Karrierer på direktionsgangene er undtagelsen, og vi er milevidt fra lige løn for lige arbejde.
Derfor er den 8. maj en ansporing til at gennemføre princippet om "main-streaming« inden for alle samfundslivets områder. Hvis jeg frit kunne vælge et ønske, skulle det være: Gid blomsterne til kvinderne i Kabul måtte blomstre, så langt øjet rækker, i alle dele af verden, på den vestlige og den østlige halvkugle.

Eriksson
Fru formand, i går var der tusindvis af kvinder og nogle hundrede mænd, tror jeg i hvert fald, der var ude rundt om i Sveriges byer for at støtte kampagnen »En blomst til Kabuls kvinder« på flere forskellige måder. Samme dag var der næsten lige så mange, der tændte lys for de kvinder, der i løbet af året er døde på grund af deres skader, forårsaget af, eller direkte er blevet dræbt af, den mand, der påstod at have elsket hende mest i hele verden. Derfor er jeg virkelig enig med Gröner og andre, der har sagt, at vi vil få EU's kvinder med os, og mange, mange mænd også, hvis vi kan få organiseret en kampagne mod vold mod kvinder også i Den Europæiske Union.

Van Lancker
Fru formand, også jeg vil gerne takke kommissær Bonino mange gange for hendes aktion for kvinderne i Kabul. Jeg tror ikke blot, at hun har kastet lys over disse kvinder i Afghanistan, omsider, men at hun desuden også har givet Den Internationale Kvindedag en ny dynamik og har gjort kvindebevægelsen stærkere end før. De har selv sagt, fru kommissær, at Afghanistan var et symbol på kvindeundertrykkelse overalt i verden. De vil derfor ikke tage mig det ilde op, når vi også ganske særligt vil give udtryk for vores solidaritet med disse tusinder af kvinder i Algeriet, som i årevis har været ofre for barbariske voldtægter og massakrer foretaget af GIA's fundamentalistiske terrorgrupper. Det er religiøse fanatikere, ikke almindelige muslimer, som med deres massakrer på allerede nu mere end 80.000 mennesker, herunder temmelig mange kvinder, børn og ældre mennesker, vil have freden og demokratiet i Algeriet til at forsvinde for evigt.
Vold er faktisk fanatikeres, terroristers instrument, men lad os dog heller ikke glemme, at denne vold frem for alt trives i et land, hvor demokratiet meget længe har været undertrykt, som lider under frygtelig stor arbejdsløshed, meget stor fattigdom, hvor en stor del af befolkningen endda ingen menneskerettigheder får, og her mener jeg ganske særligt kvinderne, hvis rettigheder jo i årevis er blevet undertrykt der. For Algeriet har siden 1984 haft en familieret, som hører til de mest forældede. En familie, som degraderer kvinder til retsløse væsener, som fuldstændigt er underkastet deres mænd og værger, hvilket for øvrigt er i strid med internationale konventioner, som Algeriet har underskrevet, men ikke ført ud i livet.
Der findes i Algeriet en meget bred bevægelse af kvindeorganisationer af alle mulige slags, som med ganske usædvanligt mod fører en ikke-voldelig kamp for fred, for demokrati, for menneskerettigheder og således også for kvinders rettigheder og imod denne familieret. Jeg håber, at vi også kan regne med Dem, fru kommissær, i denne kamp, hvor det gælder Algeriet, de algeriske kvinder og udholdenheden. Barbarisk vold kan man kun bekæmpe, hvis man støtter demokratiet. Men et demokrati kan ikke eksistere, hvor menneskerettigheder og kvinders rettigheder ikke respekteres. Jeg mener derfor, at vi meget kraftigt skal støtte disse kvindebevægelser i Algeriet.

Ribeiro
Fru formand, fru kommissær, vi fejrer i dag her i Parlamentet den internationale kvindedag, og vi ønsker at gøre det ved at give særlig opmærksomhed til en bestemt sag: de afghanske kvinders situation. Vi bekræfter vores solidaritet med ofrene for den særlige og ekstreme form for diskrimination, der viser, hvor vigtig denne dag er, og den kamp, som giver den mening.
Men selvom intet bør formindske denne solidaritet, så må den heller ikke hindre, at vi er klart bevidste om, at oprindelsen til den internationale kvindedag ligger i spørgsmålet om tekstilarbejderskernes arbejdstid i New York, og at solidaritet også er uundværlig hos os selv, som i Portugal, hvor man til skade for kvindernes rettigheder gør den frivillige afbrydelse af svangerskabet til genstand for partipolitisk strid, idet man ud fra moralske principper, der hævdes at være urørlige, hyklerisk vil opretholde en juridisk, sundhedsmæssig og moralsk uacceptabel situation.
Kampen for kvinders rettigheder er alles kamp, kvinders og mænds, og overalt.

Marinucci
Fru formand, 50 år efter Verdenserklæringen om Menneskerettigheder forekommer det stadig alt for ofte, at kvindernes rettigheder ikke understreges, ikke anvendes og ligefrem krænkes. Kan vi, nu mere end 3 år efter godkendelsen af handlingsrammen på Peking-konferencen, være tilfredse med de aktioner, som Den Europæiske Union og dens medlemsstater har vedtaget til fordel for de kvindelige europæiske borgere og for kvinder i hele verden? Desværre ikke!
Det er ikke Parlamentets skyld, og egentlig heller ikke Kommissionens, at det fjerde handlingsprogram - der skulle omsætte indikationerne fra Peking-konferencen - ikke har modtaget tilstrækkelige budgetbevillinger til at finansiere de mange nødvendige initiativer, som kvindeorganisationerne i vores lande har foreslået, desværre ofte forgæves. I mange lande er de nationale handlingsplaner, der skulle omsætte Peking-planen til virkelighed på nationalt plan, enten endnu ikke forelagt eller også er deres forelæggelse ikke blevet efterfulgt af handling.
Årene går og kvinderne fortsætter med at blive udsat for forskellige former for vold, der går fra fysisk til seksuel vold, herunder chikane på arbejdspladsen. Voldelige handlinger, der er knyttet til kulturelle og patriarkalske traditioner, fortsætter. Forskelsbehandlingen, hvad angår adgangen til uddannelse, videreuddannelse og arbejdsmarkedet, karriereforløbet, adgangen til domstolene, sundhedssystemet og deltagelse i beslutningstagningsprocesserne fortsætter. Man kunne tro, at nogle af disse forskelsbehandlinger vedrører kvinder i udviklede lande, mens andre vedrører kvinder i udviklingslande, men det er ikke tilfældet, fordi de vedrører alle sammen alle kvinder overalt på jorden, også selvom det desværre må medgives, at de hårdest ramte er kvinder i de fattige lande, i lande med voldelige diktaturer eller i krig.
Til dette håbløse oversigtsbillede skal føjes de fænomener, som allerede er kendte, men som har fået voldsom kvantitativ og social betydning, såsom handel med kvinder med henblik på seksuel udnyttelse og problemernes problem: arbejdsløsheden. Der mangler ikke initiativer og det er i denne forbindelse rimeligt - som mange før mig har gjort det - at minde om den store indsats, som fru Bonino som kommissionsmedlem har gjort, og som Europa-Parlamentet og nationale og internationale organisationer sammen med kvindeorganisationer i mange lande, også uden for Unionen, har givet deres støtte til, til fordel for de afghanske kvinder; i samme forbindelse bør nævnes den indsats, som kommissær Gradin har gjort for at komme handelen med kvinder med henblik på seksuel udnyttelse til livs, for dette er et problem, der rammer mange kvinder i den sydlige del af verden, men også i europæiske lande og i de lande, der før var undertrykt af Sovjetunionen.
Men på denne dag, der ligger meget tæt på 80-årsdagen for den 8. marts, må vi sige til os selv, til Kommissionen og til Rådet, at vi skal gøre mere for at understrege og gennemføre princippet om, at menneskerettigheder er det samme som kvinders rettigheder, og at menneskerettighederne virkelig skal forstås på denne måde, anerkendes på denne måde og for enhver pris gennemføres på denne måde.

Ainardi
Fru formand, selvom der i dette århundrede er sket betydelige fremskridt med hensyn til kvinders rettigheder, er der endnu et stykke vej til fuldstændig ligestilling og anerkendelse af kvinders plads i samfundet.
I adskillige lande i Unionen må kvinderne således kæmpe mod diskrimination på arbejdspladsen, lønforskelle samt arbejdsløshed og usikkerhed i jobbet, der især rammer dem. De må ligeledes modstå regelmæssige angreb på deres grundlæggende ret til fødselskontrol.
Jeg glæder mig over, at kravet om ligestilling er på dagsordenen i Frankrig. Dette kunne være en drivkraft til at virkeliggøre ønsket om et helt og fuldstændigt statsborgerskab for kvinder, deres adgang til politisk ansvar, til alle politiske ansvar.
Vi er alle bestyrtede over kvindernes skæbne i Kabul, og jeg glæder mig i denne forbindelse over Kommissionens initiativ. Kvindernes skæbne udtrykker i al sin grusomhed fundamentalisternes kvindesyn. Det er også fundamentalismen, der voldtager og dræber de modige algeriske kvinder. Listen over lande, hvor kvinder ringeagtes og mishandles, er desværre meget længere.
Det siges, at man kan måle graden af civilisation på kvindernes vilkår. Dette giver os en idé om omfanget af den kamp, vi har foran os, en kamp, der går lagt ud over den symbolske 8. marts.

Izquierdo Rojo
Fru formand, igen synes alt at være forberedt til magtesløshed. For hver dag, der går, ligner Den Europæiske Unions institutioner mere og mere et stort maskineri, der er grundigt forberedt til magtesløshed, og vi, der sidder i dem, udfolder os hyklerisk mellem vores egne ønsker og kendsgerningerne.
Fru formand, til minde om Ana Orantes, en kvinde fra Granada, som på tragisk vis blev myrdet, brændt levende af sin eksmand, og ligeledes på baggrund af de skandaløse tal fra mit eget land, Spanien, med hensyn til den mandschauvinistiske vold - sidste år var der 91 tilfælde, hvilket er meget højere end tallene for ETA's terrorvold - spørger jeg mig selv, om nutidens forskelsbehandling, om denne hykleriske ikke-forskelsbehandling er bedre end tidligere tiders forskelsbehandling. Det er også hyklerisk og endda latterligt, at vi på dette niveau ikke kan se, at vi ikke er i stand til at se løndiskriminationen. Hvordan er det muligt, at vi kan se vand på månen, og at vi ikke kan se, at forskelsbehandlingen på arbejdsmarkedet er accepteret, tilladt, i dette hykleriske Europa, uden at vi erkender det? Vi accepterer den. Den er forbudt, men vi vil ikke se den.
Fru formand, i går sagde millioner af kvinder til os, at vi for en gangs skyld skal være konsekvente, at vi skal se kendsgerningerne i øjnene.

Banotti
Fru formand, før vi afslutter forhandlingen vil jeg gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på, at der er mange kvinder, hvis børn er blevet bortført til lande, hvor kvinder slet ikke har nogen rettigheder for domstolene. Mange af dem har mistet deres børn for altid. Det er et aktuelt menneskerettighedsspørgsmål, og jeg er enig med fru Larive i, at vi i vores forbindelser med mange af de lande, hvortil disse børn er blevet bortført, skal betragte det som en af de grundlæggende menneskerettigheder.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 11.30.

Køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0029/98) af Kuhn for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier (KOM(95)0520 - C4-0455/96-96/0161(COD)).

Kuhn
Fru formand, kære kolleger, vi har et fælles indre marked for forbrugsvarer. I år 2002 vil euroen være indført i de fleste EU-lande. Det bliver dermed langt lettere for forbrugerne at sammenligne priserne. Teleshopping, grænseoverskridende postordrehandel, Internet-udbuddet ville kunne profitere heraf. Ifølge et rundspørge nærer den overvejende del af forbrugerne dog forbehold mod at købe forbrugsvarer uden for deres eget land, fordi de frygter for vanskeligheder, hvis en vare har en mangel. Denne frygt er på nuværende tidspunkt fuldt berettiget. Inden for Den Europæiske Union har ikke kun den lovbestemte garantiperiode forskellig længde, også begrebet en mangelfuld vare defineres forskelligt. Retskravene for afhjælpning af en mangel og betingelserne for at påberåbe sig garantien er ikke ensartede.
Kommissionen har i sin grønbog "Forbrugsvaregarantier og eftersalgsservice« påpeget forskellene mellem medlemsstaterne. I en beslutning om grønbogen har Europa-Parlamentet opfordret Kommissionen til at forelægge et direktivforslag om et mindstemål af harmonisering af den lovbestemte garanti og en retlig ramme for den kommercielle garanti. Fru Oomen-Ruijten var dengang ordfører.
Det forslag, der er forelagt af Kommissionen, må hilses meget velkomment fra forbrugernes synspunkt. Det forudser et mindstemål af harmonisering mellem de nationale retsforskrifter om den lovbestemte garanti og mere gennemsigtighed ved den kommercielle garanti. Denne lovbestemte garanti skal udgøre to år. I det første år kan forbrugeren vælge mellem fire afhjælpningsmuligheder, som vedkommende kan påberåbe sig over for sælgeren, nemlig gratis reparation, ombytning af varen, prisnedslag eller ophævelse af aftalen. I det andet år er der kun ret til gratis reparation eller prisnedslag.
Som ordfører har jeg fra begyndelsen sagt, at forbrugernes valgfrihed er for forbrugervenlig og urimelig over for sælgeren og producenten. Mange forbrugere ville i givet fald ikke lade varer med mangler reparere, men vælge ombytning af varen eller endda ophævelse af aftalen. Forhandleren ville så sidde tilbage med næsten nye brugte varer, som efter reparation måtte sælges som second hand-varer. De rådgivende udvalg foreslår derfor ligesom det korresponderende udvalg et hierarki for den toårige garanti, nemlig gratis reparation uden værditab, hvis dette er rimeligt og muligt, ombytning af varen, hvis en reparation enten ikke er rimelig eller ikke mulig, og hvis ingen af delene er mulige, ophævelse af aftalen eller prisnedslag.
Ved dette forslag skulle også de betænkeligheder, som for det meste er fremført massivt fra detailhandelens side, være ryddet af vejen. Derfor bør de urigtige omkostningsberegninger ikke mere havne hos parlamentsmedlemmerne, således som det er sket igen i dag. Trods al forståelse for visse af industriens repræsentanter, hvoraf nogle endda har forsynet os med en komplet afstemningsliste - i øvrigt et nyt fænomen, da man tilsyneladende ikke mener, parlamentsmedlemmerne kan tænke selv -, så har forbrugeren ret til en mangelfri vare. Man kunne næsten få det indtryk, at mangelfulde varer efterhånden er regelen.
Direktivforslaget gælder også for brugte varer. Bilejerorganisationer har hilst dette velkomment. Udvalget foreslår dog, at køber og sælger kontraktmæssigt kan foretage begrænsninger ved brugte varer. Endnu en bemærkning: De fleste medlemsstater ønsker, at brugte varer er omfattet af dette direktiv, fordi dette allerede nu er tilfældet i de nationale lovgivninger. Fra berørte kredse er det også blevet kritiseret, at producentens offentlige erklæringer inddrages i mangelbegrebet. Efter min mening er dette kun ret og rimeligt, for meget ofte er det reklamens udsagn, som får forbrugeren til at købe en bestemt vare.
Ifølge Kommissionens forslag skal man gå ud fra, at en mangel, som optræder i de første seks måneder efter varens udlevering, allerede forelå ved købet. Det gælder ganske vist med begrænsninger, og sælger har mulighed for at bevise det modsatte. Således kan køber f.eks. ikke, som det af og til antages, reklamere over sine espadriller fem måneder efter, de er købt, fordi de i mellemtiden har en mangel som følge af, at de er blevet brugt. Heller ikke en tydeligt synlig revne i en ny, nok så dyr vase kan jeg seks måneder efter købet betegne som en mangel, der allerede forelå ved udleveringen.
Jeg beder kritikere af direktivet huske på, at i modsætning til den kommercielle garanti kan der kun kræves afhjælpning ifølge den lovbestemte garanti, hvis der forelå et kontraktstridigt forhold ved varens udlevering. De samme kritikere bør venligst også gøre sig klart, at det indre marked har givet udbyderne store fordele, hvorimod forbrugerne stadig har noget at indhente. Jeg er af den opfattelse, at det er en ret for forbrugerne, at de lovbestemte garantikrav ikke skal afhænge af indkøbslandet, men at der tilkommer dem de samme minimumsrettigheder i hele EU. Direktivet vil bevirke et mere afbalanceret forhold mellem udbydere og købere, for forbrugere stilles bedre i mange medlemsstater, også i min egen, og forbrugernes tillid styrkes ved grænseoverskridende køb. I den henseende er det foreslåede direktiv et vigtigt skridt til at højne niveuet for forbrugerbeskyttelse i Den Europæiske Union.

Lehne
Fru formand, kære kolleger, jeg deler, hvad det principielle angår, ordførerens opfattelse, når hun siger, at dette direktiv alt taget i betragtning går i den rigtige retning. Det bevirker, at vi inden for Den Europæiske Union harmoniserer et vigtigt område, som også har afgørende betydning for, at det indre marked fungerer. Jeg tænker blot på problemerne på området grænseoverskridende køb, hvor det i dag er sådan, at en kunde, der f.eks. bor i Tyskland, men vil foretage indkøb i Holland eller Belgien, ikke rigtigt ved, hvilke rettigheder vedkommende egentlig har som køber i dette land. Dette er for så vidt et ægte bidrag til at opnå en harmonisering.
Jeg vil heller ikke benægte, at jeg betragter det med en vis sympati, at når vi nu får denne europæiske lovgivning, kan det måske også i mit hjemland, Tyskland, sparke nyt liv i en obligationsretsdebat, som allerede for nogen tid siden er gået i stå. Alligevel er jeg af den opfattelse, at det forslag, som Kommissionen har fremsat, på en række punkter er uafbalanceret. Der er derfor behov for nødvendige ændringer fra Parlamentets side. Det angår især, som fru Kuhn har berørt, spørgsmålet om muligheden for at begrænse valgmuligheden.
Efter Kommissionens forslag ville det teoretisk set være muligt, at en køber f.eks. køber en personbil, kører i den i flere måneder, måske 50.000 km, og derefter, efter at der er opstået en skade i motoren, kommer og siger, at han gerne vil have en ny bil. Det ville være urimeligt, ingen tvivl om det, fordi en så værdifuld vare naturligvis først skal repareres.
Et andet og omvendt problematisk tilfælde: I et billigt supermarked køber jeg en føntørrer til 30 DM. Ifølge direktivets ordlyd ville forbrugeren teoretisk set efter elleve måneder kunne insistere på, at føntørreren skal repareres. Det ville naturligvis også være urimeligt, for man reparerer ikke varer af så lav værdi, dem bytter man. Derfor mener jeg, at denne ændring af retten til at vælge virkelig er et afgørende punkt.
Men jeg tror også, og det er et forslag fra min gruppe, at vi ikke kun skal fastsætte undtagelsesbestemmelser for brugte varer, men også for området varer af ringe værdi. Jeg synes ikke, det er klogt, at vi vedtager et direktiv, som muligvis i sidste ende bevirker, at prisen på visse varer af ringe værdi skal forhøjes så meget, at den dækker den risiko, der opstår på grund af garantien. I sidste ende ville det være til skade for forbrugerne. Derfor vil vi med et ændringsforslag anmode om, at varer af ringe værdi også optages i de undtagelsesbestemmelser, hvor der er mulighed for afvigelser.
Vi har problemer med det producentansvar, som er besluttet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Det kan vi ikke tilslutte os i Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Det har i øvrigt heller ikke fundet støtte i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder. For området omvendt bevisbyrde har vi i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder fundet en løsning, som er bedre, fordi den ikke opererer med denne drastiske regulering i direktivet, som ikke levner nogen mulighed for afvigelser, heller ikke i de tilfælde, hvor der er tale om urimeligheder.
På baggrund af de ændringer, som jeg til dels har berørt - der er flere ændringsforslag, som fremgår af forslagsmappen -, er vi alligevel, hvad det principielle angår, af den opfattelse, at dette direktiv fører i den rigtige retning, og støtter derfor, hvad det principielle angår, Kommissionens forslag, dog med de korrekturer, som jeg har anført, og som fremgår af vores ændringsforslag.

Whitehead
Fru formand, min gruppe bemærker til sin store glæde, at dette direktiv nu endelig fremlægges for Parlamentet, og vi lykønsker vores kollega, fru Kuhn, med hendes ihærdige indsats for at nå til et ønskeligt resultat.
Dette forslag vil indføre en minimumsstandard for køb af forbrugsvarer i hele det indre marked. Med lidt medvind vil det træde i kraft omkring det tidspunkt, hvor det indre marked kulminerer med valutareformerne i slutningen af dette århundrede. Hvis det sker, vil forbrugerne for første gang i alle medlemsstater have mulighed for afhjælpning og genoprettelse af det, der retmæssigt tilhører dem, og som de alt for ofte nægtes.
I grønbogen af 1993 om garanti og eftersalgsservice opfordrede Parlamentet Kommissionen til at fremlægge et direktivforslag. Vi er meget glade for, at forslaget nu ligger på bordet. I mit hjemland er lovgivningen allerede stærkt på vej i den retning, så under det britiske formandskab vil der være en stærk tilskyndelse til hurtigt at omsætte det i lov. Vi har konstateret, at i de sidste seks år har 70 % af sagerne i forbindelse med grænseoverskridende handler, som er en stadig voksende del af vores handel som enkeltpersoner inden for Fællesskabet, drejet sig om mangelfulde varer. 52 % af forbrugerne anfører problemer med at bytte varer eller få udført reparationer som den største barriere for grænseoverskridende køb. Det blev angivet som grund langt hyppigere end sprogvanskeligheder. Der er jo noget galt her.
Fru Kuhn har i dette spørgsmål gjort et fantastisk arbejde sammen med Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse for at finde kompromiser. Vi har nu nået et rimeligt kompromis om garantiperioder. Et år er for lidt, og forslagene om seks eller syv år er urealistiske. De blev nedstemt, og fru Bonino vil utvivlsomt begrunde det igen.
Vi tror på et rationelt hierarki af afhjælpningsmuligheder. Et nationalt hierarki af afhjælpningsmuligheder forsøger naturligvis at bevare og beskytte forbrugerens rettigheder uden samtidig at pålægge sælgeren urealistiske byrder, f.eks. en forpligtelse til at bytte en bil, der returneres med et par skrammer efter et par måneders brug.
Formuleringen af ændringsforslag 45 er faktisk bedre end EMAC 9 - det ændringsforslag, der blev vedtaget i Miljøudvalget - fordi det af ordvalget tydeligt fremgår, hvor køberens og sælgerens naturlige økonomiske interesse er sammenfaldende, hvis hierarkiet af afhjælpningsmuligheder indebærer reparation frem for ombytning. Spørgsmålet om en tidsfrist for ophævelse af aftalen eller prisnedsættelse behandles også igen.
Der er et eller to spørgsmål, som efter min mening kræver mere tid og måske også yderligere overvejelse. Dette er jo kun en førstebehandling. Det ene er brugte varer. På visse områder burde dette direktiv gælde brugte varer, mens vi allesamen på andre områder, til trods for alle klagerne, kan se, at det ikke ville være hensigtsmæssigt at lade direktivet gælde i fuldt omfang, som om det drejede sig om nye varer.
Mit sidste punkt er, at det er lykkedes os at finde frem til et hensigtsmæssigt ændringsforslag vedrørende forbrugeroplysning - det område, hvor industrien har klaget vidt og bredt over, at der skulle oprettes kontorer i hver medlemsstat. Ændringsforslaget angiver præcis det rigtige niveau af forbrugeroplysning land for land.

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg vil gerne begynde med allerførst at takke fru Kuhn mange gange for den fortræffelige måde, hvorpå vi har kunnet samarbejde med hinanden for at nå frem til et godt resultat for dette direktiv. Jeg håber også, at samarbejdet vil vare til og med den afstemning, som vi har i morgen i forbindelse med førstebehandlingen, fordi man i vores gruppe ser store fordele ved dette direktiv. Vi er i stand til at gøre forbrugerne til fuldgyldige markedsaktører. Det er også nødvendigt, når vi synes, at der skal være et indre marked, som skal sørge for, at disse forbrugere kan købe i hele Europa, og at der er knyttet en service til de produkter, som de køber.
Det erkender vores gruppe, men når jeg samtidig siger, at forbrugerne må kunne være fuldgyldige markedsaktører, betyder det ikke, at vi kan begynde at lægge byrderne uforholdsmæssigt over på de små og mellemstore virksomheder. Derfor har vi forsøgt at forbedre en række elementer, og navnlig gennem ændringsforslaget til artikel 3, stk. 4, hvor vi gør den måde, hvorpå forbrugerne kan få deres ret eller få afhjulpet manglen, hvis kontrakterne ikke overholdes, hierarkisk. Jeg tror, at vi med dette hierarki allerede har løst en hel masse af problemerne i de små og mellemstore virksomheder.
Det betyder, og en journalist spurgte også derom, at vi i forhold til Kommissionens oprindelige forslag med hensyn til hierarkiet har frataget forbrugerne nogle rettigheder. Men jeg kan forsvare det, fordi det også betyder, at vi for forbrugerne har sørget for, at den - i økologisk og energimæssig henseende - "engangsøkonomi«, som vi ville få, hvis alt bare kunne bringes tilbage, forsvinder fra forslaget med ændringsforslag nr. 45. Jeg tror således, at vi, ud fra et energimæssigt og miljømæssigt synspunkt, har opnået noget med ændringsforslag nr. 45, men at det samtidig også er godt for de små og mellemstore virksomheder.
For de små og mellemstore virksomheder er det en stor byrde, at man ved salg af varer til en forbruger, som kommer fra udlandet, skal begynde at udarbejde hele lister over, hvor denne forbruger kan få afhjulpet en mangel. Jeg beder derfor fru Kuhn om, at vi på dette punkt alligevel ser grundigt på ændringsforslagene endnu en gang. Vi vil i hvert fald gerne råde Dem til at stemme imod.
Der er et problem: detailhandleren, der er i klemme. Detailhandleren, der er i klemme, og som kunne være afhængig af det, som producenten enten leverer dårligt, eller hvorom han giver urigtige oplysninger, skal hjælpes. Jeg tror, at vi, hvis ændringsforslaget til dette stykke, nr. 31, kunne blive støttet af hele Parlamentet, har en løsning på disse problemer.
Omvendt bevisbyrde. Den tekst, som nu foreligger, kan fremme misbrug, og jeg tror derfor, at de ændringsforslag, som Udvalget om Retlige Anliggender har stillet, er meget bedre. Hr. Lehne sagde det også for lidt siden.
Så er der markedet for brugte varer. Hvad vi vil have er, at vores ændringsforslag vedtages. Vi vil lade de brugte varer falde ind under direktivets anvendelsesområde, men så skal det være i et omfang, der er rimeligt. Det betyder, at når man køber en god bil for et højt beløb, skal der også være mulighed for garanti på den. En organisation som Bovag i Nederlandene ville kunne støtte dette synspunkt. Dyre ting skal altså falde ind under direktivets anvendelsesområde, men der skal være mulighed for afvigelser.
Jeg har endnu en række ændringsforslag, hvorom jeg vil sige: Kommission, Parlament, andre grupper, se lige endnu en gang på dem. Jeg nævner ændringsforslag nr. 6, 8 og 9, jeg nævner den nederlandske tekst til nr. 22, 25, 28, 29 og 34, det talte jeg netop om, nr. 35, 36 og 37 og så det nye ændringsforslag til erstatning af ændringsforslag nr. 41. Hvis det kunne ordnes, så tror jeg, at vi har en god sag, som vi godt kan være bekendt både over for de små og mellemstore virksomheder, men bestemt også - for det er hensigten med det - over for forbrugerne.

Fitzsimons
Fru formand, loven om forbrugerkredit (1995) indeholder bestemmelser, som sikrer, at forbrugerne gøres bekendt med typen af og indholdet i alle låneaftaler og finansydelser, som bankerne tilbyder.
Desuden skal reklame for forbrugerkredit indeholde: detaljerede oplysninger om gebyrer ud over rente og afdrag; en angivelse af eventuel sikkerhedsstillelse; en klar angivelse af eventuelle begrænsninger af kreditformidlingen og kontantprisen på varer og tjenesteydelser i forhold til hinanden; de samlede låneomkostninger; detaljerede oplysninger om antal, størrelse og tidspunkt for ydelser; størrelsen af et eventuelt depositum og hvor mange ydelser der forfalder før levering af varerne. Lovgivningen definerer og foreskriver indhold og krav i forbindelse med låneaftaler. Forbrugerne har mulighed for at vurdere alle aftaler, før de indgås, og forbrugerne oplyses om, hvilken type aftale det drejer sig om, f.eks. køb på afbetaling, lejeaftaler, etc.
På baggrund af, at vores økonomiske og monetære union snart træder i kraft, skal alle disse bestemmelser analyseres, revideres og opdateres for at tage højde for bankforretninger i fremtiden for irske og europæiske forbrugere. Fra den 1. januar 1999 kan alle transaktioner, der ikke kræver kontanter, udføres i euro. Låntagere inden for realkredit og forbrugere, der vil ansøge om realkreditlån i fremtiden, skal kunne have tillid til de lånebetingelser, de tilbydes i den nye euro af nationale og europæiske kreditinstitutter.
Jeg vil gerne lykønske fru Kuhn med hendes betænkning.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, kære kolleger, Den Liberale Gruppe er ganske vist tilhænger af harmoniserede regler for garantier efter salg, men er lidt skuffet over Kommissionens forslag af følgende grunde: For det første er problemet med det indre marked for forbrugerne stadig ikke klaret fuldstændigt.
For det andet fører forslaget til ekstra udgifter for detailhandlerne. Udgifter, som ikke står i forhold til beskyttelsen af forbrugerne. Samtidig kan det resultere i tab af arbejdspladser for de arbejdsintensive reparationsværksteder.
Endelig vil det give anledning til mere affald, og det selvom Kommissionen arbejder på et notat om genbrugssektorernes konkurrenceevne, hvori den åbenbart er bekymret over skrotningen af elektronisk apparatur.
For at nå frem til et gennemsigtigt og afbalanceret stykke lovgivning har jeg sammen med mine liberale kolleger udformet en række forslag, først og fremmest vedrørende afhjælpningsmulighederne. Min gruppe kan ikke gå med til, at forbrugerne i tilfælde af en mangel på den købte vare får fire afhjælpningsmuligheder, og den foreslår derfor et hierarki. I tilfælde af en mangel er sælgeren forpligtet til at reparere varen fuldstændigt inden for en rimelig frist. Hvordan dette sker er hans sag, så længe han garanterer, at det er den hurtigste og mest effektive måde, og så længe kunden er tilfreds. Hvis dette ikke lykkes, har forbrugeren al mulig ret til at kræve et prisnedslag eller en ophævelse af aftalen.
For det andet må forbrugeren i tre tilfælde kunne henvende sig direkte til producenten, nemlig hvis sælgeren bor i udlandet, hvis han har indstillet sine aktiviteter, eller hvis han ikke kan kontaktes. Jeg henviser her til vores ændringsforslag nr. 25, som blev vedtaget med stort flertal i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
Endelig skal brugte varer efter vores opfattelse udelukkes. De hører ikke hjemme i dette direktiv. Vi vil have en tydelig og udtrykkelig undtagelse for disse varer, men udelukker ikke, at de på et senere tidspunkt underkastes særlige regler.
Fru formand, kære kolleger, vores gruppe vil stræbe efter en klar og afbalanceret tekst, som ikke blot er til gavn for forbrugerne, men også for beskæftigelsen, erhvervslivet og miljøet.

Breyer
Fru formand, kære kolleger, vi hilser Kommissionens direktivforslag velkomment, for så vidt det i det mindste fastsætter en toårig garantiperiode. Det er et skridt i den rigtige retning, men det er ikke nok. Det ville være en forbedring for de lande i EU, der er længst tilbage, såsom Forbundsrepublikken, som har en ekstrem kort garantiperiode på kun seks måneder. Men det vi ønsker, er egentlig et gennembrud i retning af at producere varer med en længere levetid, og derfor ville fem år i vores øjne være nødvendigt. Vi må fjerne os fra smid væk-mentaliteten og varernes korte levetid og nå frem til en produktion med større holdbarhed.
Producenter og forhandlere må heller ikke fritages for deres ansvar. Jeg har overhovedet ingen forståelse for de jamrende og klynkende breve, vi har fået fra industrien. Industrien siger jo altid, at den er parat til at påtage sig et ansvar. Jeg synes, at producenter og forhandlere så endelig bør pålægges et ansvar.
Vi skal altså dæmme op for strømmen af affald og fremme en lang levetid for varerne. Derfor har vi stillet et ændringsforslag, som fastsætter en garantiperiode på fem år for endelig at nå til dette gennembrud i retning af lang holdbarhed. Det støttes i øvrigt også af Finland. Dermed står det også klart, at der selv i Ministerrådet findes støtte for at producere varer med længere holdbarhed.
Vi går derfor også ind for, at både den gennemsnitlige levetid for varerne og forbruget af produkter ved varens fremstilling og drift lægges åbent frem. Det er for os helt klart, at reparation skal komme i første række. Vi ønsker, at der sættes en stopper for ressourcespildet og skabes en tilskyndelse til ikke at producere engangsprodukter. Derfor mener vi, at Europa-Parlamentet i morgen ved afstemningen om dette direktiv må bekende kulør om, hvor alvorligt det mener det med produktion at varer med lang levetid.

Blokland
Fru formand, i de fleste medlemsstater findes der allerede lovgivning om garantifrister og forbrugerrettigheder. Denne lovgivning er imidlertid temmelig forskellig i de forskellige lande. Med den stigende internationalisering af forbrug og produktion er tiden inde til harmonisering af forbrugerbeskyttelsen. Vi støtter således, at man har valgt at udarbejde et europæisk direktiv om garantier ved salg. Ved enhver konstatering af en mangel ved et produkt rejser spørgsmålet sig: Var det allerede i stykker, eller har brugeren ødelagt det? I praksis viser det sig, at dette skyldsspørgsmål somme tider slet ikke kan besvares. Somme tider vil forbrugeren lyve. Han ved, at han selv har forårsaget defekten, men han lader, som om det ikke er tilfældet. Skal der i dette tilfælde indledes en omfattende bevisprocedure? En virksomhed vil ikke have megen lyst til det, hvis det ikke drejer sig om en særlig stor udgiftspost. Somme tider vil der dog være tale om en defekt i forbindelse med købet eller kort derefter, som forbrugeren ikke kan gøre for. Så er det jo tydeligt, og så skal der træffes en ordning, som holder forbrugeren skadesløs.
Men det første tilfælde er naturligvis det vanskeligste. Betænkningen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse vælger klart forbrugernes side, når det gælder bevisbyrden. De går fri. Det har at gøre med en magtforskel mellem købere og sælgere. Vi kan støtte dette valg. Her og der vil det faktisk føre til udgiftsforhøjelse for producenten. Men denne har på den anden side fordel af et godt navn, både for produktet og for hans service. Intet er så god en reklame som en hurtig ombytning af varen. Jeg er derfor ikke særlig påvirket af de mange lobbybreve fra erhvervslivet om, at det alt sammen er så dyrt og i sidste instans koster forbrugerne ekstra penge. For detailhandleren er der dog behov for en regresret, hvorved han kan få sine udgifter dækket af producenten. Hvis krav om den lovbestemte garanti virkelig for ofte gøres gældende, så er der noget galt med produktet. Vi kan således støtte mange af ændringsforslagene i Kuhn-betænkningen.

Hager
Fru formand, det foreliggende direktivforsalg er et eksempel på, hvordan man med harmoniserede reguleringer på europæisk plan kan skabe vrede hos borgerne og også ryste tilliden til Unionen. Åbne grænser og et åbent marked kræver ensartede retningslinjer for forbrugerbeskyttelsen. Det gælder også for køberens lovbestemte retsbeskyttelse mod mangler ved indkøbte varer, altså en harmonisering af garantilovgivningen.
Men når der - som i det foreliggende tilfælde - forelæggges et direktivforsalg, hvori der - i forhold til f.eks. Østrig - sker en firedobling af de perioder, hvori sælgeren hæfter for mangler ved sin vare, så viser dette blot, at man har meget lidt fingerspidsfornemmelse. Heller ikke den planlagte ordning med forbrugerens frie valg det første år mellem gratis reparation, prisnedslag, ophævelse af aftalen og ombytning af varen er et bevis på stor indfølingsevne.
Det er nærliggende, at køberen i de fleste tilfælde vil foretrække en ombytning af den gamle vare frem for en udbedring, hvilket efter vores mening hverken økonomisk eller økologisk er en fornuftig løsning. Inddrager man endvidere den foreslåede omvendte bevisbyrde i kalkulationen, altså den antagelse, at mangelen forelå allerede ved købet, så ville denne samlede ordning betyde en merbelastning for netop små og mellemstore virksomheder, som ikke ville stå i et afbalanceret forhold til den derved opnåede forbedring af forbrugerbeskyttelsen.
Men netop i den nuværende vanskelige beskæftigelsessituation er denne ekstra belastning ikke forsvarlig og vil på langt sigt reducere antallet af de forbrugere, der skal beskyttes. Vi går derfor i lighed med udtalelsen fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik også ind for at afvente den undersøgelse af dette direktivs virkninger, som er bestilt på grund af den omstridte problemstilling. Vi ser ingen grund til at handle overilet i denne sag. Det ville skade sagen mere, end det ville gavne den.

Rothley
Fru formand, jeg har ikke noget manuskript, blot to bemærkninger. Det Europæiske Fællesskab har ingen kompetence til at harmonisere civilretten. I øvrigt sker der desuden slet ingen harmonisering. Der fastsættes mindstenormer, det vil sige, vi vil muligvis bagefter have et lovgivningsmæssigt kludetæppe. Hvor er så den harmonisering, som måske alligevel kunne have haft sin berettigelse? I øvrigt tror jeg ikke, at der i Den Europæiske Union, hvad det indre marked angår, nogensinde er foretaget eller ikke foretaget et grænseoverskridende køb, bare fordi der i et andet land gælder en anden garantilovgivning. Det er fuldkommen latterligt.
Endnu en bemærkning om den omvendte bevisbyrde, mere kan jeg ikke sige om indholdet. Det er blevet en magisk formel: omvending af bevisbyrden. Det står fuldkommen klart, at der er ét forhold, vi ikke kan ændre på, nemlig at den, der påberåber sig et krav, skal bevise de kendsgerninger, som begrunder vedkommendes krav, og en omvending af bevisbyrden kan kun komme i betragtning, hvis den, der fremsætter kravet, simpelthen ikke kan råde over de informationer, som begrunder vedkommendes krav. Kun i dette tilfælde kan man overhovedet forestille sig en omvending af bevisbyrden. Det er her åbenlyst ikke tilfældet. Denne omvending af bevisbyrden bevirker, at sælgeren i virkeligheden aldrig kan tilvejebringe dette bevis. Han har taget sit strygejern, som var pakket ind, ned fra hylden, har givet det til kunden - og så skal han tre måneder efter dokumentere, at dette strygejern var i orden. Det er i hvert fald juridisk set temmelig mærkværdigt.

Thyssen
Fru formand, forbrugerne har på det indre marked frihed til at købe produkter og tjenesteydelser fra en anden medlemsstat, og de værdsætter dette som en af de største fordele ved dette indre marked. Men der er naturligvis en betydelig hindring for den fulde udøvelse af denne frihed, og det er faktisk usikkerheden om garantien efter salg og om de aktionsmuligheder, der er, hvis en indkøbt vare udviser skjulte mangler.
Et forslag til et direktiv med henblik på at harmonisere forskellige ting på dette område er således udmærket. At dette direktiv giver forbrugerne en høj grad af beskyttelse, er ligeledes positivt. Men høj beskyttelse er ikke det samme som absolut sikring mod alt muligt og på bekostning af alt. Også forbrugerret skal være økonomisk og juridisk forsvarlig. Denne ligevægt mangler desværre flere steder. Den mangler der, hvor Kommissionen systematisk giver forbrugerne fuld ret til frit valg mellem midlerne til afhjælpning af mangelen. Den mangler ligeledes der, hvor bevisbyrden resolut vendes om. Jeg er fuldstændig enig i hr. Rothleys bemærkning herom. På begge områder skal der bestemt justeres grundigt.
Men desværre styrkes manglen på ligevægt også af nogle ændringsforslag fra Miljøudvalget. Jeg nævner blot ændringsforslag nr. 6 og nr. 34 om kontaktadresser i de andre medlemsstater. Vi er i vores gruppe virkelig forbavset over den underkendelse af den økonomiske og juridiske realitet, som fremgår heraf, for så vidt angår tilrettelæggelsen af distributionen på det indre marked. Men når det er godt, siger vi det også: Ændringsforslag nr. 31 roser vi. Dette ændringsforslag skal forhindre, at en sælger, for det meste fra en lille eller mellemstor virksomhed, bliver knust mellem hammer og ambolt, mellem et erstatningsansvar, som ikke kan reduceres, over for forbrugerne på den ene side og et erstatningsansvar, som skubbes over på ham af leverandøren, på den anden side. Vi insisterer på, at sælgerens regresret kan udøves effektivt, og vi gør endda dette til en af de væsentlige betingelser for, at vi i sidste instans godkender beslutningsforslaget. Ligevægt står ikke i vejen for en høj grad af forbrugerbeskyttelse. Lad os ud fra denne erkendelse indlede drøftelser mellem grupperne for at nå til enighed.

Sandbæk
Fru formand, lad mig først slå fast, at jeg ikke er begejstret for dette direktivforslag, hverken som det er forelagt af Kommissionen eller med Miljøudvalgets ændringsforslag. Selvom Miljøudvalgets betænkning virker forbedrende og præciserende på nogle punkter, er der stadig mange usikkerheder og mange problemer, både i forhold til forbrugeren, sælgeren og den danske retstradition på købelovsområdet. Det er bekymrende, at man selv som ikke-jurist kan finde flere sproglige uklarheder og andre problematiske forhold i teksten. Hvad er f.eks. en »passende eftersalgsservice«? Men vigtigere er det, at direktivforslagene virker meget indgribende på købelovsområdet, som er det mest centrale område i forbindelse med handel. Vi har vidt forskellige handelskulturer i de forskellige europæiske lande, og derfor mener jeg ikke, at dette er et område, der kan eller skal reguleres. I øvrigt løser direktivforslagene ikke forbrugernes problemer med handel over grænserne. Der er store afstande mellem forbrugere og sælgere i forskellige lande, både geografisk og sprogligt. Derfor kan man spørge sig selv, om harmonisering overhovedet har noget formål og nogen virkning på dette område. Jeg ønsker nemlig ikke harmonisering for harmoniseringens skyld.
Jeg kan her kun nå at fremdrage et enkelt af betænkningens konkrete problemer, nemlig forbrugernes rettigheder i tilfælde af mangler. Kommissionens forslag på dette punkt er uacceptabelt. Det vil have enorme omkostninger, hvis mange forbrugere kræver ophævelse af aftalen, hvor det egentlig ikke er nødvendigt. Og disse omkostninger vil i sidste ende blive væltet over på forbrugeren selv. Også ud fra et miljømæssigt perspektiv er dette aldeles uholdbart. Omvendt er Miljøudvalgets forslag heller ikke acceptabelt ud fra et forbrugersynspunkt. I realiteten er der tale om en afhjælpnings- og omleveringsret for sælger uden hensyn til, om det er til væsentlig gene for forbrugeren. Der bør som minimum være fri valgmulighed for forbrugeren, hvis der opstår gentagne mangler, og forbrugeren bør altid have ret til at vælge omlevering frem for afhjælpning. Dette forslag bør derfor forkastes, således at vi kan opnå en rimelig byrdefordeling mellem forbruger og sælger.

Bonino
Ærede medlemmer, som bekendt har Kommissionen efter grønbogen, der offentliggjordes i november 1993, den 18. juli 1996 godkendt direktivforslaget om køb af forbrugsvarer og forbrugsgarantier.
Direktivforslaget skal sikre forbrugerne en række minimumsrettigheder, der kan udøves på ens betingelser uanset købssted i EU. Formålet er ganske enkelt at gøre det muligt for forbrugerne og handelen i fuldt omfang at benytte sig af fordelene ved det indre marked og garantere et højt beskyttelsesniveau for forbrugernes økonomiske interesser. Det er i øvrigt noget overraskende, i hvert tilfælde for mig, at se hvordan man i denne forhandling synes at betragte forbrugerne som uansvarlige eller uegnede til at forstå en ganske vigtig og simpel ting, nemlig deres rolle som forbrugere eller borgere, som, efter de beskrivelser, vi her har hørt, kun er interesserede i at udnytte eller finde fordelene ved forskellige købsordninger.
Hvis man ønsker at tale om en ligevægt mellem industrien og forbrugerne, så synes jeg helt ærligt, at det er unødvendigt at spilde flere ord på at forklare for denne forsamling, hvor ligevægten mellem producenten eller sælgeren og forbrugeren er. Her forsøger vi ikke at ville regulere alting, men vi er blot i færd med at tale om at fastsætte minimumsrettigheder for de europæiske forbrugere og borgere, der er ens for alle uanset det sted, hvor den forbrugsvare, der er tale om, er købt.
Det Økonomiske og Sociale Udvalg afgav i november 1996 en positiv udtalelse om dette forslag. Her i salen har jeg hørt nogle hentydninger til høje priser. De ærede parlamentsmedlemmer kender og har til rådighed den endelige rapport over den undersøgelse, som Kommissionen har indledt om den økonomiske virkning af dette forslag, og denne rapport er sendt til Parlamentet både i sin interimsudgave og i sin endelige udgave: alle parlamentsmedlemmerne er derfor i stand til at se, at disse udgifter ikke er så høje. Kommissionen vil endvidere understrege, at forbrugerens tillid er en værdi for sælgeren, og det er netop i et konkurrencepræget marked en stor værdi, som sandsynligvis i nogle tilfælde fortjener, at der sættes en pris på den.
Med hensyn til de ændringsforslag, der er genstand for forhandlingen og afstemningen, vil jeg først takke ordføreren, fru Kuhn, for det arbejde hun har udført, for jeg tror, at det er takket været hendes indsats, at Kommissionen vil kunne acceptere en betydelig del af de ændringsforslag, hun har udarbejdet. For at være mere præcis kan jeg oplyse, at Kommissionen kan overtage ændringsforslag 7, 8, 9, 11, 14, 15, 17, 19, 20, 21, 23 og 29, hvis ændringsforslag 46 ikke vedtages; det accepterer endvidere ændringsforslag 30, 32, 35, 36, 37, 38, 42, 45 og 46, hvis 29 ikke vedtages, som jeg nævnte før.
Ændringsforslag 12, 16 og 40 kan accepteres med forbehold for redaktionelle ændringer, mens ændringsforslag 33 efter Kommissionens opfattelse nødvendiggør en mere grundlæggende ændring. Med hensyn til ændringsforslag 41 og 54 kan Kommissionen acceptere indholdet og overtage dem med forbehold for enkelte redaktionelle ændringer.
Endelig kan ændringsforslag 2, 13, 24, 26, 31 og 41 til dels accepteres.
Jeg har til slut nogle bemærkninger om ændringsforslag 45, der forekommer mig at stå helt centralt i denne forhandling. Jeg vil gerne på den ene side understrege den betydning, som Kommissionen tillægger forbrugerens mulighed for at gøre brug af sine rettigheder på to forskellig hierarkiske trin: for os forekommer det af afgørende betydning, at dette valg ikke træffes af sælgeren, der ikke har efterlevet en købekontrakts bestemmelser om at levere en vare i overensstemmelse med kontrakten, men at det træffes af forbrugeren. Hvis jeg f.eks. har købt et fotoapparat til en rejse og opdager en fejl tre dage før rejsen, så hjælper det intet, at sælgeren vil reparere varen, hvis denne reparation skal tage tre uger; i dette tilfælde synes det helt logisk at kræve en erstatningsvare før rejsen. Det samme gælder for en hel række tilsvarende eksempler, som jeg kunne komme med.
Det britiske formandskab agter at nå frem til en politisk aftale som afslutning på samlingen i Rådet (forbrugerbeskyttelse) den 23. april. På sin side vil Kommissionen bestræbe sig på at fremlægge et ændret forslag til Europa-Parlamentet og Rådet i overensstemmelse med Parlamentets ændringsforslag og efter de retningslinjer, som jeg lige har nævnt. Afslutningsvis håber jeg, at denne sag, som jeg finder af stor betydning, kan færdiggøres snarest, således at Det Europæiske Fællesskab får mulighed for at iværksætte dette element, som er vigtigt for det indre marked og for forbrugernes beskyttelse.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Grønbog om levnedsmiddellovgivningen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0009/98) af Graenitz for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Kommissionens grønbog om generelle principper for Den Europæiske Unions levnedsmiddellovgivning (KOM(97)0176-C4-0213/97).

Graenitz
Fru formand, fru kommissær, hr. kommissær, kære kollger, grønbogen om de generelle principper for Den Europæiske Unions levnedsmiddellovgivning er efter lang diskussion blevet forelagt på et tidspunkt, der var præget af en ændring af kommissionstjenestegrenenes organisationsstruktur og af den videnskabelige rådgivning. Dette har været tydeligt, ikke kun på grund af den førnævnte lange diskussion i de involverede generaldirektorater, men også ved den kendsgerning, at i de oprindelige udgaver af grønbogen blev der, som lovgivningens øverste mål, formuleret den frie bevægelighed for varer i det indre marked, hvorimod der, efter forelæggelsen af beretningen fra BSE-Undersøgelsesidvalget og de i forbindelse hermed afgivne løfter fra kommissionsformand Santer, er sket en prioritering af beskyttelsen af sundhed og levnedsmiddelsikkerhed.
Prioriteringen af sundhedsbeskyttelsen er et emne, som siden dette tidspunkt har præget vores debatter om levnedsmiddellovgivningen stærkt. Princippet er selvfølgelig - dels for Europa-Parlamentet, dels for de andre parlamenter og i grunden for hver enkelt person -, at enhver levnedsmiddellovgivning skal garantere, at de godkendte næringsmidler inklusive alle tilsætningsstoffer og produktionsmetoder er forenelige med sundheden. Dette er en selvfølgelighed, og det synes måske ikke nødvendigt at fremhæve dette gang på gang.
Men netop de sidste to års hændelser har vist, i hvor høj grad markedet er afhængigt af forbrugernes tillid, og hvor farligt og i sidste ende dyrt for alle involverede det er at acceptere slappe standarder på levnedsmiddelsikkerhedens område. Ækvivalens mellem fremgangsmåder er jo lettere at kontrollere og beregne på det mekanisk-tekniske område end ved omgangen med organiske materialer. I den forbindelse mener jeg, at Parlamentet - vi skal i morgen have en yderligere debat på dette område - også hilser de traktatsændringer af artikel 129 og 129a velkomne, som er besluttet på regeringskonferencen i Amsterdam, og jeg håber, at ratificeringen i de nationale parlamenter vil finde sted i løbet af kort tid.
Vi ved alle, at fuldførelsen af det indre marked kræver en klar, overskuelig lovgivning, hvis overholdelse også på passende måde kan overvåges. Ikke kun ordføreren, men derudover de fleste medlemsstater og ganske mange af dem, der har kommenteret Kommissionens grønbog, er af den opfattelse, at et rammedirektiv om levnedsmiddellovgivningen netop ville være den rigtige fremgangsmåde til at tilvejebringe en koncis lovgivning og en klar ramme og dermed at kunne indpasse de allerede eksisterende love, om nødvendigt afskaffe eller indbyrdes afstemme overlapninger og dele, som modsiger hinanden, samt tilrettelægge lovgivningen sådan, at forbrugere og producenter har samme grad af retssikkerhed og ved, hvordan de i hvert enkelt tilfælde skal bære sig ad.
Et sådant levnedsmiddelrammedirektiv måtte naturlivis nøjagtigt afspejle lovgivningen om hygiejne, således at man præcist ved, hvilken hygiejne der på et bestemt område hører til hvilken levnedsmiddellovgivning. Jeg forestiller mig, at netop forelæggelsen af et rammedirektiv kan være en ting, som Kommissionen vil kunne iværksætte inden for en overskuelig tid. Så vidt jeg ved, findes der også allerede forarbejder, og jeg forestiller mig, at man her ikke skal vente på yderligere erkendelser og drøftelser eller forelæggelsen af yderligere meddelelser fra Kommissionen.
Jeg anser det i den forbindelse også for nødvendigt at finde en ordning på, hvordan vitaminer tilsættes næringsmidler, og hvordan noget sådant derefter skal mærkes, og - som man foreslår i Kommissionen, og Parlamentet derefter kan vedtage - hvordan man skal behandle såkaldte "healthclaims«, det vil sige påstande om levnedsmidlers sundhedsmæssige virkninger.
Et meget vigtigt område er også HACCP-området. Jeg mener, at man yderligere skal undersøge dette område, hvis betydning og effektivitet endnu ikke er fuldt ud erkendt overalt, og at det her er nødvendigt med særdeles megen hjælp, frem for alt til små og mellemstore virksomheder og frem for alt også til landbrugsbedrifter. Jeg mener, at dette vil gå lettere, hvis forbrugerne inddrages.
For forbrugerne er information det allervigtigste. Her drejer det sig om at give forbrugerne en klar og letforståelig mærkning og informationer om levnedsmidlerne. Ud over mærkningen kan der gives yderligere informationer gennem andre medier, måske også på grundlag af frivillige aftaler, fordi det er klart for enhver, at mærkningen har sine begrænsninger.
Området er meget omfattende, og mine seks minutter giver mig ikke tid nok til at gøre opmærksom på hele områdets betydning i detaljer, hvilken økonomisk betydning det har, og hvor vigtigt spørgsmålet i forbindelse med WTO og Codex Alimentarius er. Jeg anser det endvidere for nødvendigt yderligere at diskutere, eventuelt med en yderligere meddelelse, hvordan en levnedsmiddel- og sundhedspolitik forstået som ernæringspolitik og sundhedsopdragelse kan fremmes af Kommissionen.
Afslutningsvis vil jeg gerne give udtryk for den overbevisning, at lovgivningen skal indeholde en klar bekendelse til forebyggende forbrugerbeskyttelse, at dette ville være den politiske dimension med henblik på at styrke forbrugernes tillid til det indre marked for levnedsmidler, og at levnedsmiddelsikkerhed også som modvægt til det indre markeds økonomiske dimension og egendynamik er absolut nødvendig på levnedsmiddelområdet.

Hardstaff
Hr. formand, på Landbrugsudvalgets vegne vil jeg gerne lykønske ordføreren med den fremragende betænkning og takke hende for godkendelsen af de fleste punkter i udtalelsen fra Landbrugsudvalget. Den udbredte enighed mellem Miljøudvalget og Landbrugsudvalget om de principper, der skal danne grundlag for europæisk levnedsmiddellovgivning, viser, hvor langt vi egentlig er nået i løbet af de sidste to-tre år.
Der er nu udbredt anerkendelse af, at der er behov for at tage visse aspekter af moderne landbrugsmetoder op til fornyet overvejelse, især højteknologisk intensiv produktion, som bl. a. kan medføre tab af mange arbejdspladser i landdistrikter. Hvad skal der egentlig i proteinrigt dyrefoder? Indholdet skal deklareres tydeligt, og det skal også være egnet til de dyr, der får det. Hvor tæt skal dyr og fjerkræ gå sammen - hvilket kan medføre hurtig spredning af sygdomme? Løsningen skal ikke være rutinemæssig indgift af antibiotika, som finder vej til den menneskelige fødekæde, men at sikre, at dyr og fjerkræ holdes under humane fohold, hvor de ikke er stuvet for meget sammen. Der skal være strenge regler for slagterier, så de overholder de strengeste hygiejnestandarder.
Desuden skal reglerne om indsamling og sammenligning af oplysninger om zoonose hos dyr forbedres for at sikre den bedste praksis i hele Den Europæiske Union med hensyn til bekæmpelse af dyresygdomme, der kan være til risiko for menneskers sundhed. Udbredt brug af kunstgødning, pesticider og herbicider kan efterlade skadelige rester i frugt og grøntsager og andre planteprodukter og skal omhyggeligt kontrolleres og overvåges. God landbrugspraksis og dyrevelfærd kan kun overvejes sammen med levnedsmiddellovgivningen som helhed. Sunde råvarer fra landbrugsbedriften er grundlag for sikre kvalitetslevnedsmidler.
Jeg bifalder stærkt Miljøudvalgets godkendelse af Landbrugsudvalgets henstilling om, at produktansvar kun skal gå tilbage til det sted i fødekæden, hvor ansvaret for mangler ligger. Det vil berolige mange landbrugere. På samme måde bifalder Landbrugsudvalget forslagene om HACCP (hazard analysis and critical control point), men opfordrer til at udføre en vurdering af virkningerne heraf for små landbrugsbedrifter og levnedsmiddelvirksomheder, som stadig skal være underlagt tydelige regler. Det vigtige for forbrugerne er at vide, at deres mad kommer fra sunde planter og dyr, og at der hele vejen op gennem fødekæden på hvert eneste stadium er fornuftig, omfattende lovgivning med effektiv overvågning, og at de levnedsmidler, der sælges i butikkerne, har en tydelig, oplysende mærkning for at sikre sunde kvalitetsprodukter. Vi er alle blevet alt for vant til skræmmehistorier om levnedsmidler, f.eks. salmonella i æg, risikoen ved BSE og for e-coli i oksekød og pesticidrester i gulerødder. Jeg håber, at revideringen af EU's levnedsmiddellovgivning med inkorporering af EuropaParlamentets forslag vil bidrage til at gøre sådanne skræmmehistorier til fortidshistorie.

Whitehead
Hr. formand, netop i dag indledes Phillips-undersøgelsen af BSE og sammenhængen med Creutzfeldt-Jakobs sygdom i London i mit hjemland. Det tjener bestemt fru Graenitz til ære, at hun har fremlagt disse klare og tydelige forslag for Parlamentet på et tidspunkt, hvor vi med BSE-tragedien bliver mindet om bagsiden af medaljen ved levnedsmiddelproduktion og også om de store forhåbninger, vi havde efter vedtagelsen af Amsterdam-traktaten om, at vi ville se med helt nye øjne på vores ansvar inden for levnedsmidlers sikkerhed og sundhed. Det er i Amsterdam-traktatens ånd, at vi her i dag henvender os til Dem, hr. kommissær.
Grønbogens vej gennem Europa-Parlamentet var forbundet med detaljerede møder og omfattende debatter. Nu er det vist på tide, at vi hører Kommissionens mening.
Jeg vil gerne lige kort rejse to eller tre spørgsmål ud fra forbrugernes synspunkt for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskytttelse.
For det første vil vi gerne have Kommissionen til at sige her, at der vil blive et rammedirektiv om levnedsmidler og sætte en tidshorisont for direktivet. Vi støtter - og håber at høre en holdbar mening om det fra Kommissionen - idéen om, at primære producenter skal medtages i et eventuelt direktiv om produktansvar. Jeg har lyttet til min kollega, fru Hardstaffs indlæg, men vi håber, at vores kolleger i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter vil lytte til os med hensyn til behovet for at fremme forbrugernes tillid til levnedsmidler, hvilket jo også er i de primære producenters interesse.
Vi så også gerne have, at forbrugernes stemme bliver integreret i udarbejdelsen af Den Europæiske Unions politik. I kølvandet på BSE fik GD XXIV en væsentlig rolle at spille inden for hele levnedsmiddelpolitikken. Men landbrugs- og industridirektoratet dominerer stadig. Vi tvivler slet ikke på, at alle disse direktorater har deres egne ansvarsområder, men vi vil gerne bede kommissær Bangemann og hans kolleger om at fortælle os, at forbrugernes stemme og forbrugernes interesse altid tages i betragtnig - formelt - når forslag til lovgivning om levnedsmidler og levnedsmiddelsikkerhed fremlægges for Kommissionen og Parlamentet.
Mit sidste punkt vedrører mærkning. I London var der en stor demonstration af landbrugere for et par uger siden. Men det dokument med en million underskifter, der blev afleveret til Downing Street i denne uge, vedrørte korrekt mærkning af levnedsmidler, hvilket kan tilbagevise de misvisende påstande, der ofte fremsættes. Vi mener, at bestemmelserne om mærkning, der i øjeblikket er begravet i en bunke forskellige direktiver, skal udskilles og samles med henblik på hensigtsmæssig og effektiv kontrol af dette område. Vi skal fortsat støtte Den Europæiske Union som storproducent og - eksportør af levnedsmidler. Den bedste metode er at sætte standarder, der vækker beundring verden over.

Flemming
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, vi glæder os alle over grønbogen, og alle vi, som sidder her, ønsker os et rammedirektiv - og det samme ville vi også gerne høre fra kommissæren. Men lad mig også sige, at den foreliggende betænkning fortjener en meget positiv bedømmelse. Også jeg vil gerne lykønske fru Graenitz med den, men jeg vil dog gerne foretage en præcisering vedrørende ét punkt i hendes betænkning, nemlig punkt 59, hvori direktiv 79/112/EØF omtales.
EU-Kommissionen forudser i sit forslag til ændring af dette direktiv, at EU-Kommissionens Forvaltningskomité for Vin er det kompetente organ for udstedelsen af de pågældende mærkningsbestemmelser for vin, og ikke det stående levnedsmiddeludvalg, der er nedsat efter dette direktiv. I sit første udkast forudså Det Økonomiske og Sociale Udvalg stadigvæk, at det stående levnedsmiddeludvalg skal være ansvarligt for mærkningen. I sin endelige udtalelse udtaler Det Økonomiske og Sociale Udvalg sig til fordel for kommissionsforslaget. Også Parlamentet udtaler sig i udkastet til en udtalelse til fordel for kommissionsforslaget.
Lad mig her slå fast, at ud over de praktiske grunde til en særlig behandling af mærkningen af vin og vinprodukter - det er vel alle vinproducenter og vinproducerende lande temmelig enige om - taler ganske mange juridiske argumenter for kommissionsforslaget. Jeg ønsker ikke, at der på grund af en misforståelse i den foreliggende betænkning skulle kunne opstå en anden opfattelse.
I marts 1997 udarbejdede Den Juridiske Tjeneste til forslaget om en forordning om indførelse af et system til mærkning og registrering af kvæg og til mærkning af oksekød en rapport om retsgrundlaget. Det drejede sig om, hvorvidt EF-traktatens artikel 43 (landbrugspolitik) eller artikel 100 a (EF's indre marked) kommer på tale som retsgrundlag. I denne rapport blev det under henvisning til talrige domme i EF-Domstolen fastslået, at EF-traktatens artikel 43 er det rigtige retsgrundlag.
Retsakter om produktion og markedsføring af de landbrugsprodukter, som er anført i bilag II til traktaten, kan indeholde bestemmelser om harmonisering af de nationale retsforskrifter, uden at EF-traktatens artikel 100 eller artikel 100 a inddrages. Ved forfølgelsen af målene for den fælles landbrugspolitik må der ikke ses bort fra nødvendige krav, der angår almene hensyn, såsom f.eks. forbrugerbeskyttelse eller beskyttelse af menneskers og dyrs liv. I forbindelse med en landbrugsforanstaltning skal sundhedsbeskyttelsen tillægges primær betydning. Således senest EF-Domstolen om embargoen mod det britiske oksekød.
I henhold til de ovennævnte betænkeligheder skal man ved den nærmere udformning af mærkningsbestemmelserne for tilsætninger til vin derfor overholde de respektive markedsordningsbestemmelser og de deri fastsatte procedurer. Jeg kan kun håbe, at et flertal i Parlamentet deler min opfattelse, og det er mit ønske, at der ikke som led i denne betænkning udsendes et forkert signal.

Eisma
Hr. formand, efter omkring tredive års harmonisering af levnedsmiddelretten vil Kommissionen ved hjælp af grønbogen med rette sætte en debat i gang om, hvordan vi nu skal komme videre. Er den nuværende juridiske situation omkring levnedsmiddelretten stadig tilstrækkelig? I betragtning af BSE-krisen i Det Forenede Kongerige og svinepesten i mit eget land, Nederlandene, er det bestemt et relevant spørgsmål. Graenitz-betænkningen er et godt forsøg på at give debatten mere indhold. Det er nødvendigt at lægge større vægt på mærkning, selvom forbrugerne skal have større tillid gennem det såkaldte "farm to table«-koncept, hvor fuldstændig information om produktionsmetoder er nødvendig. Ligeledes er det vigtigt, at spørgsmålet om erstatningsansvar videreudvikles; et forslag herom ligger allerede klar i Kommissionen. Det er berettiget, at der gøres opmærksom på Verdenshandelsorganisationens bestemmelser, den såkaldte "Codex Alimentarius«, uden at dette må føre til fødevarebeskyttelse på et lavere niveau.
Betænkningen vedrører også gennemsigtighed. Naturligvis er det nødvendigt, at resultater og forslag fra særlige fora og videnskabelige komitéer kan kontrolleres, men ELDR-Gruppen er imod forslaget om et forum, som Europa-Parlamentets medlemmer er medlemmer af for at kunne overvåge omsætningen til og gennemførelsen af kommunautære forskrifter. EuropaParlamentet har et andet ansvar og må ikke blande sig i et sådant forum. Det garanterer jo Europa-Parlamentets uafhængige stilling, hvis vi ikke er repræsenteret i et sådant forum. Derfor er vi imod den sidste sætning i punkt 18 i betænkningen, således som vi også har givet udtryk for under forberedelsen i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
Til sidst, hr. formand, udtrykker jeg til trods for den nævnte indvending fra vores gruppes side vores støtte til fru Graenitz' betænkning.

González Álvarez
Hr. formand, med telegrafisk korthed vil jeg gerne for det første takke ordføreren og for det andet hilse dette forslag til grønbog velkomment, fordi det giver anledning til en debat, der er nødvendig af to årsager: For det første på grund af Undersøgelsesudvalgets og også Opfølgningsudvalgets resultat vedrørende BSE, men især på grund af Agenda 2000 og reformen af den fælles landbrugspolitik.
Det er således nødvendigt at kende resultaterne af denne debat og omsætte dem i praksis. Jeg tror imidlertid, at der er nogle idéer, som står klart, og som er til stede i fru Graenitz' betænkning. Dette gælder f.eks. behovet for en klar og gennemskuelig mærkning, især hvad angår nye produkter, nye levnedsmidler. For det andet også forbrugerorganisationernes klare deltagelse i denne debat. For det tredje en helt klar opfattelse af, hvordan fællesskabsretten skal være inden for levnedsmidler, da der i dag er mange regler, ofte modsigende, ligesom i andre sektorer, som det er nødvendigt at forenkle og tydeliggøre. Og til sidst må man glæde sig over den relative hurtighed, hvormed Kommissionen har oprettet nye videnskabelige udvalg og den nye kontrolform.
Kun i praksis får man at se, om dette arbejde er effektivt, men det er nødvendigt, at arbejdet i de videnskabelige udvalg er klart og gennemskueligt, og at de har en ligeledes klar dagsorden for hvert eneste møde.

Lannoye
Hr. formand, fru Graenitz' betænkning er god. I det store hele støtter Gruppen De Grønne forslagene i betænkningen, og fru Graenitz gør det især klart, hvor meget der står på spil inden for det område, hun berører.
For mit vedkommende vil jeg gerne gøre kommissæren og Parlamentet opmærksomme på et vigtigt punkt, nemlig relationerne mellem EF-lovgivningen og Verdenshandelsorganisationens bestemmelser. Således blev vi for nogle dage siden klar over, at væksthormoner til kvæg - som er forbudt i Den Europæiske Union - netop har modtaget en positiv udtalelse fra FAO og WHO, som konkluderer, at disse væksthormoner er uskadelige, når de håndteres korrekt. Vi kan altså vente os en ny offensiv fra USA mod det forbud, Den Europæiske Union har indført.
Det forholder sig dog således, at aftalen om sanitære og fytosanitære foranstaltninger, som har været i kraft i nogle år, ikke er til vores fordel. Aftalen er på ingen måde baseret på forsigtighedsprincippet, og vi må altså fremkomme med relevante elementer og informationer, der kan påvise en risiko for helbredet, informationer, der går længere end til blot at fremvise de videnskabelige usikkerheder, som endnu hersker på området.
Dette er altså et yderst vigtigt problem, især hvad angår de genetisk modificerede fødevarer og bestråling af fødevarer. For at vende tilbage til kogalskaben vil jeg gerne minde om, at det især var usikkerheden, der gav problemer. Hvis disse regler ikke ændres, tror jeg, at hele den europæiske lovgivning før eller siden vil trues af Verdenshandelsorganisationen.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg er afløser for fru Barthet-Mayer, der skulle komme med dette indlæg, men er forhindret af helbredsmæssige grunde. Tillad mig, hr. kommissær, kære kolleger, at læse hendes indlæg op for Dem.
Fru Graenitz har udført et betragteligt stykke arbejde, som vi alle kan være glade for. Med udgivelsen af grønbogen har Kommissionen således officielt gjort status over de store mangler i fællesskabssystemet med hensyn til fødevarer. Mens Unionen har udstyret sig selv med f.eks. en stærk landbrugspolitik, mangler man endnu at fastsætte fødevarepolitikken. Ud over det mere anekdotiske, er der her reelle økonomiske, politiske og folkesundhedsmæssige interesser på spil. Hormoner i kødet, fedtindholdet i chokolade, indtagelse af ost fremstillet af ubehandlet mælk og anvendelse af transgen sæd er ikke ligegyldige spørgsmål hverken for borgeren, den folkevalgte, producenten og slet ikke for lovgiverne.
Den største vanskelighed ligger i selve definitionen af sikkerhed og kvalitet, for uden en fælles definition er en harmonisering ikke mulig. Hvilke kriterier skal anvendes, og hvilke videnskabelige grundlag skal man arbejde ud fra? Hvordan frasortere det irrationnelle og det følelsesmæssige? Hvor går grænsen mellem kulturelle forskelle, protektionistiske manøvrer og kommerciel opportunisme?
Kommissionen foreslår at rydde op i de mange forordninger og direktiver, der direkte eller indirekte har forbindelse til fødevareområdet. Dette er absolut nødvendigt, for i dag har Unionen tilsyneladende, uden at det er lykkedes at fastsætte en veritabel fødevarepolitik, udarbejdet for mange love, hvilket paradoksalt nok ikke giver sig udslag i større harmonisering. Vi kan altså kun glæde os over dette initiativ, der skal ses i sammenhæng med de mere generelle antrengelser, der er gjort for at garantere fødevaresikkerheden.

Valverde López
Hr. formand, Kommissionens grønbog burde have indeholdt en tilbundsgående kritisk analyse af situationen, men indeholder i stedet en enkelt beskrivelse af problemerne. De er alle blevet en smule udvandet, og ingen af dem er vurderet grundigt. Dette kolliderer frontalt med den virkelighed, som vi lever med hver dag.
Offentligheden har stadig ikke tillid til den kontrol, som Kommissionen kan gennemføre. Europa-Parlamentet har ikke modtaget troværdige svar på de talrige kritikpunkter, der er fremført i de seneste måneder, og selv internationale organisationer som Verdenssundhedsorganisationen har ytret stor bekymring og ængstelse over for faren for en spredning af epizooti i Den Europæiske Union, fordi der mangler et effektivt koordinationssystem på lokalt, regionalt og nationalt niveau og i Den Europæiske Union.
Over for denne ængstelse hos samfundets borgere yder Europa-Kommissionen ingen garanti for levnedsmiddelsikkerhed og har endda trukket sit forslag tilbage om oprettelse af et agentur for levnedsmiddelsikkerhed - hvilket har forbavset alle - og Kommissionen har i stedet begrænset sig til en administrativ omstrukturering - der ikke fører til noget - og har forøget antallet af videnskabelige udvalg, hvilket uden en struktur til koordination, styrkelse og mægling heller ikke vil have nogen effekt.
Vi er fortsat af den mening, at det er nødvendigt at oprette et europæisk agentur for levnedsmiddelsikkerhed, at det er nødvendigt at koordinere og styrke medlemsstaternes store potentiale - videnskabelig kapacitet og naturligvis kontrolkapacitet (vi må ikke glemme, at over 45.000 kontrollører i hele området er meget mere end den håndfuld nye kontrollører, der kan skabes, og det ville være meget mere effektivt). Og det, man må oprette, er en omfattende kontrol, og så må medlemsstaternes kapacitet styrkes, for på denne måde skaber vi tillid hos forbrugerne.

Olsson
Hr. formand, den europæiske forbruger behøver en større tillid til fødevarerne, ikke mindst efter BSEkrisen. I den forbindelse vil jeg lykønske Graenitz med en god betænkning, i hvilken der virkelig tages mange ting op, måske til og med lidt for mange af og til.
Der er dog en ting, der ikke er med. Jeg henviser til ændringsforslag nr. 28. Vi skal have en fødevareproduktion, som indebærer, at der ikke er nogen restsubstanser af f.eks. kemikalier og medicin i vores mad. Vi må imidlertid også have en produktion og et produktionssystem, som gør, at vi ikke håndterer fødevarerne på en forkert måde under produktionen. I forbindelse med dette har vi en fejl, nemlig vedrørende brugen af antibiotika som vækstfremmer i vores fødevarer. Ikke fordi, der er noget problem med maden, men fordi det indebærer, at antibiotikaresistente bakteriestammer bliver et problem også for menneskets sundhed. Dette burde derfor tilføjes til teksten.

Seppänen
Jeg spørger retorisk: Hvordan kan det forklares, at der i Den Europæiske Unions område sælges dyrehormoner for ECU 1, 5 million hvert år, selvom brugen af dem er forbudt. Jeg svarer lige så retorisk, at der ligger en syg profitjagt bagved.
Før var vi ved hjælp af grænsekontrollen i stand til at bekæmpe plante- og dyresygdomme samt forhindre adgangen af uønskede skadedyr til landet. Under fællesmarkedet er vi overladt til de andres nåde, og derfor er de fleste af fru Graenitz iagttagelser begrundede. Jeg undrer mig en smule over Det Europæiske Folkepartis holdning, når det med sine inspektioner vil gøre dem svagere. I Holland og andre lande ofres originalbefolkningens natur til foderproduktion for høns og svin. Der er eventuelt behov for antibiotika for at forebygge salmonella og andre sygdomme.
Og hvordan forklares det, at det er muligt uden oplysning til forbrugere at anvende genetisk manipulerede majs-, soja- og andre råvarer til madlavning. Det samme gælder for strålebehandlede levnedsmidler. At have alternativer betyder at vi kan foretage bevidste valg. En grønbog er ikke nok. Der skal være mod til at gribe fat i virkeligheden.

Gahrton
Hr. formand, et stort problem med EU's fødevarelovgivning er, at den jo egentlig fra starten af ikke stræber efter at skabe bedre fødevarer, men efter at garantere fri bevægelighed for fødevareprodukter. Graenitz har et helt andet syn, hvilket er ganske udmærket, et forbrugervenligt syn, men hun har ikke behandlet spørgsmålet om, hvorvidt harmonisering med formålet at sikre det indre marked måske ikke altid er så god en metode til at opnå den højest mulige fødevarestandard.
Som østriger ved hun jo, at dette har skabt problemer for de nyeste medlemslande. Sverige er f.eks. på grund af EU-regler allerede blevet tvunget til at tillade forbudte fodertilsætningsstoffer, svække kontrollen for salmonella og forringe mærkningskravene, især når det gælder allergirisici, og vi risikerer nu at blive tvunget til at tillade bestråling af fødevarer og brug af antibiotika.
Hvis man i stedet havde benyttet minimumsnormer , med fuld frihed for medlemsstaterne til at gå foran, så ville udviklingen mere entydigt have kunnet stræbe efter at fremme en god fødevarekvalitet. Jeg vil derfor gerne stille følgende spørgsmål til kommissær Bonino: Ville det ikke være godt, hvis Kommissionen i stedet satsede mere på minimumsnormer, som tvinger niveauet op overalt, men som ikke forhindrer nogen lande i at gå foran? Ville det ikke være bedre end en totalharmonisering, som jo i bund og grund er en kommerciel regel, som sigter til at fremme det kommercielle, ikke fødevarekvaliteten?

Schnellhardt
Hr. formand, mine damer og herrer, først en hjertelig lykønskning til fru Graenitz. Hun har bearbejdet et meget omfattende område særdeles godt, for det er klart, at Den Europæiske Unions levnedsmiddellovgivning har fået en væsentlig større betydning med gennemførelsen af det indre marked og bestræbelserne for en aktiv forbrugerbeskyttelsespolitik. I betragtning af det store antal reguleringer og ændrede betingelser, f.eks. også på grund af BSE, samt ændrede forventninger kommer vi ikke uden om at overveje en forenkling og rationalisering af levnedsmiddellovgivningen og at foretage en gennemgang af de eksisterende bestemmelser.
Jeg mener, at nogle få grundlæggende mål skal være udgangspunktet for diskussionen. For alle levnedsmidler skal der være garanteret sikkerhed og sundhedsmæssig ufarlighed. Forbrugerne skal kunne have tillid til denne sikkerhed og ufarlighed, og samtidig skal mangfoldigheden og kvaliteten af levnedsmidlerne i de europæiske regioner bevares. Hertil hører et sundt og konkurrrencedygtigt landbrug og en tilsvarende fødevareindustri.
Til stikordene forenkling og rationalisering blot nogle få bemærkninger. Dette bør være det selvfølgelige mål for europæisk politik, og vi har i længere tid kæmpet for at gøre den europæiske lovgivning mere klar og overskuelig. Selvmodsigelser skal fjernes, og især skal lovtekstens forståelighed forbedres frem for alt af hensyn til forbrugerne.
Det drejer sig her om større gennemsigtighed for borgerne. Det er ikke nyt, men på levnedsmiddellovgivningens område drejer det sig om at skabe tillid hos forbrugerne. Forbrugeren skal kunne forstå det, han eller hun læser. Hertil er det nødvendigt med et levnedsmiddelrammedirektiv, som i en rammetekst indeholder en fælles definition af centrale begreber og en regulering af generelle principper for levnedsmiddellovgivningen.
Lad mig også nævne et andet eksempel. Direktivet om mærkning af levnedsmidler har eksisteret siden 1979 og er siden ændret seks gange. Desuden findes der et stort antal specielle forskrifter, som med henblik på mærkningen relaterer til enkelte levnedsmidler, såsom vin, frisk frugt eller chokolade. Vinen er allerede omtalt i dag, og jeg må sige Dem ganske klart, hr. kommissær, at vi her tilstræber et andet standpunkt end fru Flemming, som imidlertid ikke er til stede mere. Jeg synes ikke, det er rigtigt, at et medlem af Parlamentet ikke gør brug af sin dokumenterede ret til medbestemmelse i denne sag. Jeg mener, vi må komme til enighed om, at medbestemmelsen også gælder for vin ligesom for chokolade og frugt. Det vil vi arbejde for.

Bangemann
Hr. formand, jeg må først takke ordføreren varmt, men også alle, som har deltaget i debatten, fordi det af den generelle holdning klart fremgår, at Parlamentet tænker i de samme baner som Kommissionen.
Vi har indtil nu 150 udtalelser om grønbogen liggende. Vi vil før sommeren sammenfatte vores egen mening herom i en meddelelse. Så meget til spørgsmålet om mødekalenderen. Vi er enige med Parlamentet om, at vi bør forelægge et rammedirektiv, men jeg kan endnu ikke sige, præcist hvornår. For det lyder jo meget flot, at sådan et rammedirektiv skal indeholde en generel definition af de forskellige begreber og så videre, men det er netop det, der er det vanskelige. Vi skal naturligvis gå meget omhyggeligt til værks, når vi laver sådan noget. Vi skal være opmærksomme på, at vi samtidig gør det klart, hvor de enkelte bestemmelser skal ændres. Det betyder, at jeg endnu ikke kan sige, præcist hvornår vi laver det. Men vi laver det så hurtigt, det kan lade sig gøre.
I hvert fald vil vi gennemføre et klart samlet koncept inden for levnedsmiddellovgivningen. Hertil hører også rammedirektivet. Vi er fuldstændig klar over, at det vildnis, som er opstået her, skal fjernes, og at der bedre end i fortiden skal tages hensyn også til de nye overvejelser om forbruger- og sundhedsbeskyttelse.
Vi har dog ikke til hensigt at opgive vores succesrige horisontale reguleringer, for de er gode med henblik på innovationer og gavner også udvalget til forbrugerne. Men der er ikke her nogen modsætning til kvalitetskrav. Her ligger der også, håber jeg, en fælles interesse for forbrugere og producenter, især for producenter af landbrugsvarer. Vi har jo ved forskellige lejligheder fremhævet, at den europæiske industri i det væsentlige klarer sig i konkurrencen på grund af sine produkters kvalitet, og landbruget bør gøre det samme. Her behøver der ikke at være unødvendige modsætninger. Hvem der så i sidste ende skal regulere dette retligt, det vil vi sikkert stadig skulle diskutere. Det er faktisk ganske morsomt gang på gang at iagttage, hvordan én, der vil forsvare sin lille særinteresse, hurtigt nedsætter et udvalg herom, som ingen kan få indblik i. Sådan bør det bestemt ikke være.
Forenklingen er et ganske vigtigt mål, som vi tilstræber, ligesom gennemsigtigheden. Her vil vi muligvis ved hjælp af en række moderne informationsmuligheder kunne redde os ud af et dilemma, som har eksisteret indtil nu. Jo mere gennemsigtigt og omfattende man nemlig vil informere frem for alt en forbruger, desto mere rammer mærkningen forbi forbrugerens ønske om enkle, klare og for ham overskuelige regler. Det er så at sige det dilemma, som vi befinder os i.
Da vi jo i dag i informationssamfundets tidsalder råder over særdeles lettilgængelige informationsmuligheder, kunne man forestille sig, at mærkningen indeholder de vigtigste oplysninger og også kan gå i detaljer, hvis særlige forbrugerinteresser skal tilgodeses, men at den store mængde af informationer skal stå til rådighed på anden måde, da vi i modsat fald risikerer, at mærkningen overhovedet ikke bliver registreret.
Jeg har jo allerede for måneder siden i forbindelse med de genteknisk modificerede organismer sagt, at hvis vi driver det så vidt, som også dele af Parlamentet har i tankerne, vil i praksis 90 % af alle levnedsmidler skulle forsynes med en sådan oplysning. Jeg har for nylig til min forbløffelse og også til min glæde hørt nøjagtig samme opfattelse udtrykt af et tysk medlem af De Grønne, hvis jeg ikke tager fejl. Han sagde nemlig: Ja, hvis 90 % er mærket, hvilken betydning har det så overhovedet for forbrugeren?
Jeg har altid sagt det meget tydeligt, også ved de konferencer, vi har afholdt, og jeg håber, at vi kan blive enige om noget, som virkelig er i forbrugernes interesse, og som ikke blot betyder en gennemførelse af halvreligiøse overbevisninger. Om levnedsmiddelkontrollen vil jeg bemærke, at vi opbygger vores eget hold af inspektører og vil begynde med at uddanne europæiske veterinær- og levnedsmiddelkontrollører. Naturligvis kan også inspektører fra medlemslandene inddrages.
Jeg tror, det er de væsentligste punkter. Kun endnu ganske kort om det udenrigsøkonomiske aspekt. Vi er af to grunde ligesom Parlamentet af den opfattelse, at vi her skal passe meget på. For det første skal forslagene til retsforskrifterne helt sikkert tage hensyn til de internationale forpligtelser. Det kan ikke være anderledes. Når vi er medlem af et internationalt retssamfund, skal vi også rette os efter det. Vi kan ikke træde ud, når det lige netop passer os.
Men for det andet bør vi gennemføre det, vi anser for rigtigt, på internationalt plan og deltage aktivt i udformningen af arbejdsprogrammerne inden for Codex Alimentarius og Word Trade Organisation og ikke bare reagere defensivt. Vi er i den henseende udtrykkeligt gået ind for, at der ved udarbejdelsen af levnedsmiddelstandarder inden for Codex'ens rammer ud over videnskabelige erkendelser også inddrages andre legitime faktorer i overvejelserne, for som vi alle smerteligt har erfaret, er videnskabelige erkendelser sammenfatningen af et erkendelsesniveau på et bestemt tidspunkt og er på et eller andet tidspunkt forældede. Det vil sige, at man med henblik på forebyggelse også her kan gøre mere for forbrugerne. Det vil vi gøre!

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Fællesskabets decentrale organer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0035/98) af Kellett-Bowman for Budgetkontroludvalget om forslag til ændring af Rådets forordninger: 40/94/EF om EF-varemærker (KOM(97)0489 - C4-0601/97-97/0253(CNS)); 2100/94/EF om EF-sortsbeskyttelse (KOM(97)0489 - C4-0602/97-97/0254(CNS)); 2309/93/EØF om fastlæggelse af fællesskabsprocedurer for godkendelse og overvågning af human- og veterinærmedicinske lægemidler og om oprettelse af et europæisk agentur for lægemiddelvurdering (KOM(97)0489 - C4-0603/97-97/0255(CNS)); 1210/90/EØF om oprettelse af Det Europæiske Miljøagentur og Det Europæiske Miljøoplysnings- og Miljøovervågningsnet (KOM(97)0489 - C4-0604/97-97/0256(CNS)); 2062/94/EF om oprettelse af et europæisk arbejdsmiljøagentur (KOM(97)0489 - C4-0605/97-97/0258(CNS)); 302/93/EØF om oprettelse af et europæisk overvågningscenter for narkotika og narkotikamisbrug (KOM(97)0489 - C40606/97-97/0259(CNS)); 1360/90 /EØF om oprettelse af et europæisk erhvervsuddannelsesinstitut (KOM(97)0489 - C4-0607/97-97/0260(CNS)); 2965/94/EF om oprettelse af et oversættelsescenter for Den Europæiske Unions organer (KOM(97)0489 - C4-0608/97-97/0261(CNS)); 1035/97/EF om oprettelse af et europæisk observatorium for racisme og fremmedhad (KOM(97)0489 - C4-0609/97-97/0262(CNS)) .

Kellett-Bowman
Hr. formand, i denne betænkning foreslås reviderede finansregler for grundforordningerne for de ni decentrale organer eller agenturer. Betænkningen er kompliceret, fordi den behandler de ni hver for sig, og derfor skal ændringsforslagene fremlægges i ni portioner. Den blev vedtaget i Budgetkontroludvalget med én stemme imod. Det begrundes i minoritetsudtalelsen, som antyder, at Parlamentet ikke selv tager så meget magt, som det burde.
Budgetudvalgets ændringsforslag er indeholdt i hr. Tappins udmærkede udtalelse, der blev enstemmigt vedtaget i udvalget, og Budgetkontroludvalget tog alle ændringsforslagene til sig. Der var så stor enighed, hr. formand, at det er blevet kritiseret.
Måske er det en hjælp, hvis jeg forklarer, hvad betænkningen ikke er. Den er ikke et forsøg fra Budgetudvalgets og Budgetkontroludvalgets side på at gøre udgiftsudvalgenes arbejde. Den er ikke et projekt, der udføres uden samråd med de berørte agenturer. Den er ikke et forsøg på at gøre agenturerne til malkekøer for EF's budget.
Andengenerationsagenturerne blev oprettet af Kommissionen med grundforordninger, som ikke indeholdt det samme finansielle sikkerhedsnet som de to førstegenerationsagenturer. Hvad er det så for et finansielt sikkerhedsnet, vi efterlyser? For det første skal europæiske midler kun bevilges med godkendelse fra Kommissionens finansinspektør. Med deres finansinspektørs hjælp vil passende foranstaltninger nu blive udmøntet i retsakter.
For det andet var der ingen bestemmelse om, at Parlamentet kunne meddele decharge. Generaldirektøren for EF's budget har samarbejdet, således at Europa-Parlamentet kan meddele decharge for seks af agenturerne, men tre af dem, som lever af indtægterne fra deres egne aktiviteter, får mulighed for at meddele sig selv decharge efter Parlamentets henstilling.
For det tredje skal de samme tre agenturer, der kan finansieres ved gebyrer, kontrolleres af de regler, der siger, at indtægterne hører til Fællesskabets egne indtægter. Hr. Tappin vil forklare, hvordan man påtænker at håndtere eventuelle problemer på dette område. Over for en forenet front af Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget har Kommissionen været til stor hjælp for Parlamentet med at genvinde kontrollen med agenturerne. Parlamentet har uden at vide det rottet sig sammen om at hjælpe Kommissionen i de oprindelige forslag. Grundforordningerne blev overgivet til udgiftsudvalgene, men Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget blev ikke anmodet om en udtalelse. Meget ekstra arbejde kunne være undgået, hvis tjenestemænd i Europa-Parlamentet ikke havde været blinde over for de finansielle aspekter i Kommissionens forslag. Hr. formand, der kræves mere omhu i fordelingen af betænkninger til udvalgene. Dårligt arbejde svækker helt klart Parlamentets position.
Alle agenturer, undtagen ét, er tilsyneladende tilfredse med vores forslag, og deres modvilje drejer sig i høj grad om noget af det, hr. Tappin sagde i sin udtalelse. Men i det store og hele går det bestemte agenturs modvilje på, at Parlamentet betragter sig selv - sammen med Rådet - som ansvarlig for finansieringen. Parlamentets egen dechargebeføjelse har givet anledning til en hel del korrespondance - ofte på grundlag af utilstrækkelige oplysninger, og hver gang, jeg har haft kontakt med afsenderne, er jeg startet med at spørge dem »har du læst betænkningen?« Og det har de selvfølgelig ikke. Det er problemet. Man kan ikke kommentere noget, man ikke har læst.
Hr. formand, jeg opfordrer Parlamentet til at støtte betænkningen.

Tappin
Hr. formand, jeg vil også gerne benytte lejligheden til ikke kun at takke min ven hr. Kellett-Bowman, som er ordfører for Budgetkontroludvalget, for hans udmærkede betænkning og gode støtte til mig som ordfører for udtalelsen fra Budgetudvalget, men også hr. Mingasson og hans medarbejdere for deres meget positive holdning i denne sag.
Baggrunden for denne betænkning går flere år tilbage, da både Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget var betænkelige ved den manglende overskuelighed i grundforordningerne for de ni satellitagenturer, hvad angår egne indtægter, finanskontrol og decharge. Den betænkning, der nu er fremlagt, er resultatet af to-tre års arbejde bag kulisserne af hr. Kellett-Bowman, mig selv og Kommissionen for at udarbejde et dokument, der harmoniserer forordningerne for satellitagenturerne.
Vi har undertiden været uenige i sagen, men når alt kommer til alt - mens jeg dog efterlyser en vis stramning af forslagene på visse punkter - føler jeg alt i alt, at vi er nået frem til et holdbart kompromis. Det arbejde, der udføres i Den Europæiske Unions agenturer, er vigtigt, og de beskæftiger i øjeblikket over 1.000 medarbejdere. De er oprettet af Den Europæiske Union med et specifikt formål. Faktisk fremgår det klart, at selvom disse organer er juridiske personer, ville de ikke eksistere, hvis de ikke skulle arbejde for EU og Unionens borgere.
Det er derfor nødvendigt, at de får mulighed for at udføre deres arbejde effektivt og med al den handlefrihed, der er nødvendig for at træffe de operationelle beslutninger, der kræves for at opfylde deres tildelte arbejdsprogram. På samme måde, i kraft af, at de ikke er selvstændige kommercielle virksomheder, men en del af et offentligt system, skal de stå til regnskab og ansvar over for offentligheden via demokratiske og gennemsigtige processer. Det er baggrunden for denne betænkning. Den skal øge gennemsigtigheden, oplysningspligten og effektiviteten i de decentrale satellitorganer.
Det er ikke særlig effektivt at have et miskmask af forskellige organisationer, og det er ikke ansvarligt at have 5-6 forskellige regnskabs-, rapporterings- og dechargesystemer. Vi har også ønsket at forbedre partnerskabet mellem EU's decentrale organer og de centrale. Vores undersøgelser viser, at disse agenturer ikke har brug for flere kontrolforanstaltninger. De har faktisk behov for færre, men mere effektive foranstaltninger. Jeg vil koncentrere mig om den del af betænkningen, der vedrører egne indtægter, da emnerne decharge og finanskontrol er dækket så udmærket af hr. Kellett-Bowman, både i hans indlæg og i Budgetkontroludvalget.
Trods skræmmeeksemplerne fra ét agentur, foreslår vi, at selvgenererede indtægter - det, der vedrører egne indtægter - i overskud i forhold til det pågældende års budget, efter at der er taget højde for behovet for at dække det kommende års forpligtelser af reserven, og med fuld hensyntagen til, at gebyrer naturligvis skal genforhandles, skal tilbageføres til Den Europæiske Unions budget. Det skal ske i overensstemmelse med finansforordningerne, der gælder alle indtægter fra andre kilder. Det betyder ikke, at Parlamentet vil gøre f.eks. Varemærkeagenturet eller andre agenturer til malkekøer for Den Europæiske Union, som hr. Kellett-Bowman sagde. Hensigten er heller ikke, at de almindelige forretninger med dem, der ønsker at registrere EU-varemærker, alene skal finansiere den fælles landbrugspolitik eller udvidelsen af Unionen. Det ville være uansvarligt.
Men det er også uansvarligt af et agentur i Alicante at købe en ejendom til ECU 24 millioner uden behørig orientering af hverken budgetmyndigheden eller Kommissionen, som er ansvarlige for agenturet, og uden overhovedet at nævne projektet i de budgetudkast, der blev vedtaget af Kommissionen og Parlamentet. Jeg må sige, at direktøren og ledelsen, herunder Kommissionens repræsentanter, af agenturet i Alicante så glimrende har leveret et stærkt argument for obligatorisk gennemsigtighed og oplysningspligt.
Hvis dette eller ethvert andet EU-agentur ikke længere er i stand til at finansiere sig selv, er der ingen tvivl om, at EU ifølge de nuværende forordninger har ansvar for de organer, vi opretter, lige som de har et ansvar over for Unionens institutioner.
Vi opretter ikke monopolvirksomheder, som så må sejle deres egen sø. Denne betænkning handler om at beskytte disse ansvarsforpligtelser. Jeg opfordrer indtrængende Parlamentet til at støtte den.

Tillich
Hr. formand, agenturet er en sag, der kun er for de indviede. Derfor vil jeg især lykønske hr. KelletBowman og også hr. Tappin med deres betænkning, for agenturerne er frem for alt i budgetpolitisk henseende virkelig en sag for specialister. Som samlet ordfører for budgettet for 1998 har jeg også haft den fornøjelse at få indblik i agenturernes virksomhed.
Jeg vil derfor endnu en gang aflægge rapport: Vi havde et møde med direktørerne for agenturerne i marts sidste år. Vi har indgået aftaler om disse agenturers behov med henblik på budgetproceduren 1997 og budgetproceduren 1998, og vi diskuterede de problemer, der allerede er nævnt her. Vi aftalte et samarbejde og størst mulig gennemsigtighed for at skabe tillid mellem agenturerne og den del af budgetmyndigheden, som Parlamentet udgør.
I dag må jeg konstatere, at de fleste har holdt sig til dette, men nogle har ikke. Oversættelsescenteret besluttede f.eks. at udvide personalet fra 68 til 115 stillinger, Alicante at købe bygningen - hr. Tappin har netop talt om det -, og London uddelte før udgangen af regnskabsåret hurtigt endnu en gang ECU 300.000 fra overskydende indtægter, i princippet for ikke at skulle begrunde dette over for budgetmyndigheden.
Det er i sig selv handlinger, som der måske er en begrundelse for, men at handle uden at informere budgetmyndigheden er det bedste udgangspunkt for mistillid. I Kellert-Bowman-betænkningen anser jeg ændringsforslag nr. 1 for nøgleelementet for agenturerne i London, Alicante og for Sortsmyndigheden. Her bør Kommissionen, men også Rådet tage EuropaParlamentets holdning meget alvorligt.
I tre år har vi i budgetproceduren konstant vedtaget nulvækst på personaleområdet for Kommissionen, men også for de andre europæiske institutioner. For agenturerne har der årligt været en gennemsnitlig vækst i personalet på 17 %. Jeg spørger mig selv, om det nu er ærligt eller uærligt spil fra Kommissionens og de ansvarlige kommissærers side, eller er agenturerne mon her gledet kontrollen af hænde, når sådanne misforhold kan finde sted?
PPE-gruppen vil ikke finde sig i, at Europa-Parlamentet gøres retsløst ved oprettelsen af agenturerne og det, som følger heraf. Her drejer det sig for mig ikke om agenturernes arbejde, nej, det drejer sig om at overholde regnskabsregulativet og om respekt for budgetmyndigheden. Vi kan ikke på den ene side kæmpe for fuld demokratisk kontrol med alle udgifter i Den Europæiske Unions budget, hvis vi på den anden side holder agenturerne uden for Den Europæiske Unions regnskabsregulativ.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, da der endnu kun var få decentrale fællesskabsorganer, og disse forvaltede begrænsede aktioner med ubetydelige bevillinger, var den finansielle kontrol af dem enkel. I dag er situationen en helt anden. De decentrale organer er mangedoblet og skal løse mere og mere vidtrækkende opgaver. I forbindelse med finansiel kontrol består det vanskelige i at organisere denne mangfoldighed med henblik på at nå frem til en kontrol, der på en gang er enkel, effektiv og ensartet.
Hr. Kellett-Bowman foreslår at samle de elleve decharge-procedurer, både for de tre organer, som ikke er finansieret af Den Europæiske Unions budget, men af finansielle ressourcer fra egne aktiviteter, og for de otte andre organer, der ikke er selvfinansierende, i en og samme betænkning. Det er således ønskværdigt at gøre de fælles normer med hensyn til finansiel kontrol gældende for alle fælleskabets organer og tilbyde ens garantier med hensyn til juridisk og administrativ forvaltning af midlerne.
Kommissionens forslag tager højde for dette. Ikke desto mindre foreslår ordføreren en mere pragmatisk og effektiv fremgangsmåde for at undgå forsinkelser i frigørelsen af investerings- og betalingsbevillinger på grund af manglende tilladelse fra GD XX i Bruxelles. Fordelen ved ordførerens forslag er, at man herved både undgår ulempen ved en alt for centralistisk finansiel forvaltning, som vil fastlåse eller endog blokere for fælleskabsorganernes aktiviteter, og en spredning af den finansielle kontrol med risiko for en afsporing af anvendelsen af offentlige midler under dække af selvstyre.
Lovgivningen skal tilpasses virkeligheden, og man må således give de organer, der er i fuld ekspansion, midlerne til at udvikle sig. Jeg vil kun nævne et enkelt eksempel, nemlig fra Harmoniseringskontoret for det Indre Marked i Alicante, som har stor succes, og som er nået betydeligt længere end de fastsatte mål. Eksperterne forventede et årlig omfang på 15.000 ansøgninger om registrering af varemærker i 1996. Der kom 40.000. Og i øjeblikket offentliggør kontoret 1.000 registrerede varemærker om ugen, altså det dobbelte af, hvad man forventede. Som det er tilfældet for andre organer, fortjener en sådan fremgang opmuntring og kontrollen af deres aktiviteter må ikke være til hinder for deres udvikling. Det er ud fra denne betragtning, at min gruppe og jeg selv med tilfredshed modtager hr. Kellett-Bowmans forslag, som vi stemmer for.

Holm
Hr. formand, flere af disse decentraliserede EU-organer, som betænkningen vedrører, har vi fra V-gruppen kæmpet for og støttet i flere forskellige sammenhæng, f.eks. Miljøkontoret i København og Centret for overvågning af racisme og fremmedhad i Wien.
Da disse organer delvis finansieres af EU's budget, er det både logisk og ønskeligt, at Europa-Parlamentet involveres i bevillingen af ansvarsfrihed gennem vores rolle som kontrolorgan. Det er også nødvendigt og logisk, at disse organers eventuelle indtægter specificeres i EU-budgettet, så vi kan få et helhedsbillede af den økonomiske situation. Disse forslag til ændringer er et skridt i den rigtige retning, da det forøger indsigten og åbenheden omkring EU-organerne. Det er et mål for alle institutioner og organer i EU, at de skal have øget offentlighed, ikke mindst for at forhindre uregelmæssigheder. Det bedste kontrolsystem er nemlig netop åbenhed og offentlighed. V-gruppen vil derfor helhjertet støtte Kellett-Bowmans betænkning.

Sarlis
(EL ) Hr. formand, jeg vil gerne sige, at den betænkning, der nu forelægges plenarmødet, er resultatet af et indgående arbejde og dybtgående drøftelser i Budgetkontroludvalget og formentlig også i Budgetudvalget, og derfor bør vi støtte den. Som et generelt princip mener jeg - og det foreslår Kommissionen da også - at der bør være mulighed for at give decharge til de uafhængige organer, der udelukkende finansieres over Kommissionens budget, således som det foreslås for de to ældre uafhængige organer, hvoraf CEDEFOP er det ene.
Der er imidlertid et problem for de uafhængige organer, der har indtægter og kun til dels finansieres af midler over fællesskabsbudgettet. Her foreslår Kommissionen, at der kun skal foreligge en indstilling fra Europa-Parlamentet. I dette tilfælde mener jeg, at den mindretalsudtalelse, som er vedføjet betænkningen, er berettiget. Grundlaget for mindretalsudtalelsen er korrekt, men det bør ikke forlede os til at træffe andre løsninger end de, der foreslås af ordføreren, Kellett-Bowman.
Det er under alle omstændigheder et spørgsmål, som vi må være klar over og forsøge at finde en løsning på. Det er ikke nogen undskyldning, at et uafhængigt organ kan have indtægter, og derfor ikke kontrolleres hvad dets udgifter angår, for det bør underkastes kontrol i det øjeblik, det modtager en del af sin finansiering af Kommissionen, og fordi det hovedsageligt er oprettet for at betjene Den Europæiske Union.
Jeg vil afslutte med en sidebemærkning og en påmindelse, som jeg gentager ved enhver lejlighed, nemlig at EuropaParlamentet, Præsidiet og de politiske grupper må forsøge at finde en løsning på problemerne omkring omstruktureringen af Budgetkontroludvalget. Dette udvalg er ved at udvikle sig til et af Parlamentets vigtigste udvalg og kan ikke fortsætte med at fungere optimalt med dets nuværende sammensætning.

Elles
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med hans udmærkede betænkning. Han har samlet trådene og derved levet op til Kommissionens forslag, som jeg også hilser varmt velkommen. Jeg sad i Parlamentet for to år siden, da kommissæren gav sit løfte om - så vidt jeg husker - at han ville fremlægge dette, fordi dette element var blevet glemt i de indledende stadier af etablereringen af disse agenturer.
Vores ordfører har helt ret i, at der er brug for et finansielt sikkerhedsnet for andengenerationsagenturerne, men selv er jeg ikke overbevist om, at vi ville være nået så langt i sagen om disse agenturer, hvis vi som parlament ikke havde benyttet vores beføjelse til at hensætte midler til reserven, for at tvinge agenturerne til at gøre som vi ville, hvad angår parlamentarisk oplysningspligt.
Overordnet set har ordføreren derfor ret, hvad angår forslagene om decharge. Det er ikke blot ønskeligt. Jeg mener, at det skal være en forudsætning, som han siger. For det andet, hvad angår finanskontrol, så skal vi så vidt muligt bestræbe os på at indføre en finansinspektør i hvert eneste agentur. Lad os derfor håbe, at Kommissionens forslag er nok til at sikre, at dette sker på en effektiv måde.
Mit sidste punkt vedrører det isolerede tilfælde, nemlig agenturet i Alicante, som så gerne vil behandles anderledes, fordi det jo er anderledes end alle de andre agenturer. Når en del af et agentur først er underlagt europæisk lovgivning, når dets personale indgår i de europæiske institutioner, så kan de ikke komme her og kræve særbehandling. Agenturet skal behandles som alle andre.
Jeg konkluderer, at vores ordfører har vist os vejen, men at vi som parlament fortsat skal være på tæerne og holde øje med agenturerne. Det er et helt nyt område. Vi vil derfor holde øjnene åbne fremover.

Bangemann
Jeg vil gerne takke hr. Elles for at minde mig om, at jeg allerede for to år siden havde travlt med dette forslag. Tilfældigvis er jeg her i dag for at besvare henvendelser om Kellett-Bowmanbetænkningen.
Til dels minder det mig naturligvis også igen om mit gamle virke i Budgetudvalget og i Budgetkontroludvalget. Vi har ingen indvendinger mod de forslag, der er stillet om decharge og om finanskontrol. Det synes jeg allerede er en ganske vigtig enighed. Det eneste punkt, hvor vi ikke er enige, er de ændringsforslag, som angår opførelse af samtlige indtægter for de decentrale organer på budgettet og dermed også retten til tilsyn med gebyrernes størrelse.
Alle her ved, hvorfor det er sådan. Kommissionen er af den opfattelse, at det, i hvert fald for så vidt det drejer sig om disse agenturers egne, oprindelige rettigheder, og at de naturligvis også kontrolleres af de respektive forvaltningsorganer - de arbejder jo ikke hinsides enhver kontrol -, at det altså ville være et indgreb i disse organers forvaltningsautonomi. Derfor ønsker vi trods al anerkendelse af et maksimum af offentlig kontrol og gennemsigtighed ved forvaltningen af bevillingerne at anerkende denne selvstændige retssubjektivitet for agenturerne. Vi ser heller ingen grund til at gribe ind i hverken ordningen for gebyrer og afgifter, som betales af virksomheder for ydelser, eller ordningen for ændring af takstregulativet. Vi er enige med Parlamentet, når der drejer sig om en forbedret kontrol med de overskydende indtægter, som i givet fald indtjenes af de selvfinansierende organer, så det kan forhindres, at nogle af disse organer eventuelt betragter sig selv som rene erhvervsvirksomheder, hvad de ikke er. For så vidt der altså opstår sådanne overskydende indtægter, skal der være sikret en kontrol.
Jeg må endnu en gang på min kollega Liikanens vegne udtrykke beklagelse over proceduren i forbindelse med hjemstedet i Alicante, som endnu en gang er blevet nævnt her. Vi beklager det, og vi bekræfter endnu en gang tilsagnet om at underrette Parlamentet om alle de vigtige beslutninger i organerne, som er forbundet med finansielle virkninger.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00 i morgen.

Afslutning af sessionen
Formanden
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session 1997-1998 for afsluttet og meddeler, at Parlamentet i overensstemmelse med traktatens bestemmelser vil træde sammen igen kl. 9.00 i morgen, tirsdag, den 9. marts 1998.
(Mødet hævet kl. 18.10)

