Organizacija delovnega časa (razprava) 
Predsednik
Naslednja točka je priporočilo za drugo obravnavo v imenu Odbora za zaposlovanje in socialne zadeve o skupnem stališču Sveta (10597/2/2008 - C6-0324/2008 - z namenom sprejetja direktive Evropskega parlamenta in Sveta o spremembi Direktive 2003/88/ES o določenih vidikih organizacije delovnega časa (poročevalec: gospod Cercas).
Alejandro Cercas
Gospod predsednik, gospod komisar, gospa ministrica, sprememba Direktive o delovnem času je pritegnila pozornost milijonov Evropejcev in v njih vzbudila skrbi. Po našem mnenju je predlog Sveta velika politična in pravna napaka.
Pogosto se sprašujemo, zakaj so državljani nezadovoljni z našimi institucijami, našimi volitvami ali našim političnim programom. Danes imamo za to jasno razlago: pogledati je treba samo ogromen prepad med predlogi Sveta in mnenji 3 milijonov zdravnikov ter vseh sindikatov Evrope, ki predstavljajo 150 milijonov delavcev.
Upam, da tega nasprotovanja Parlamenta ne razumete kot oviro, temveč bolj kot priložnost za ponovno navezavo stika z državljani in njihovimi pomisleki, da bodo ljudje lahko videli, da ne govorimo v prazno in ne dajemo praznih obljub, ko govorimo o socialni razsežnosti Evrope.
48-urni delovni teden je zelo stara želja. To je bilo obljubljeno v Versajski pogodbi, bilo pa je tudi predmet prve konvencije MOD.
Težnja po delu za življenje in ne po življenju za delo je privedla do zadovoljivih izboljšav na področju produktivnosti v Evropi, kar je tudi delavcem prineslo več prostega časa. Tega modela ne smemo opustiti.
Zdi se, da strah pred globalizacijo ali poskusi doseganja konkurenčne prednosti prisiljujejo institucije, da si premislijo in pozabijo, da bomo to bitko dobili samo z odličnostjo.
Stališče Sveta je popolnoma nasprotno stališču Parlamenta. Prepričani smo, da obstajajo dobri razlogi za to, da se mnenje Parlamenta sprejme.
Prvi je ta, da je odstopanje v nasprotju z načeli in vsebino pogodbe.
Drugič, odstopanje od pravil ne pomeni prožnosti teh pravil, temveč popolno razveljavitev zakona, odvzem pomena mednarodnim konvencijam in standardom ter vrnitev industrijskih odnosov v 19. stoletje.
Tretjič, osebna, posamezna odpoved pravicam je zanesljiva formula za to, da najšibkejše člane družbe podvržemo najbolj nečloveškemu izkoriščanju.
Zadnji razlog pa je, da bi s tem, ko bi državam članicam omogočili, da na nacionalni ravni uporabljajo odstopanja od evropske zakonodaje, odprli vrata socialnemu dampingu med našimi državami.
Imamo veliko raziskav, ki kažejo, v kolikšnem obsegu je uporaba odstopanj povzročila ogromno škodo zdravju in varnosti delavcev. Iste študije kažejo tudi, kako je ženskam zaradi tega težko dobiti službo in ustvariti poklicno pot in kako težko je uskladiti poklicno in družinsko življenje.
Ta predlog direktive je torej slabši od veljavne direktive. V prihodnosti odstopanje ne bo samo začasna enkratna izjema, temveč nespremenljivo splošno pravilo, ki bo poleg vsega še potrjeno v imenu svobode in družbenega napredka.
Drugo večje razhajanje zadeva pravice zdravstvenih delavcev. Če ne bi več šteli časa dežurstva, bi s tem storili hudo krivico vsem tistim, ki skrbijo za zdravje in varnost milijonov delavcev. Temu nesmislu se pridružuje še omejevanje pravice do nadomestnega počitka po času dela.
S Svetom smo poskušali skleniti sporazum, da bi na to plenarno zasedanje prišli s kompromisno rešitvijo, vendar to ni bilo mogoče. V Svetu niste pripravljeni na pogajanja in želite spraviti naprej svoje skupno stališče, ne da bi spremenili najmanjšo malenkost.
Upam, da bo Parlament v sredo ustavil te namere Sveta. Na ta način bo vsej Evropi pokazal, da je živ in da si prizadeva za neprekinjeno integracijo Evrope, ne da bi pri tem pozabljal na socialno razsežnost in pravice zdravnikov, delavcev, žensk in evropskih državljanov na splošno.
Upam tudi, da bomo s podporo in posredovanjem Komisije lahko začeli z usklajevanjem in oblikovali kompromis, ki bo sprejemljiv za obe zakonodajni veji. Zagotoviti moramo, da bo Svet resno jemal varno prožnost in usklajenost poklicnega in družinskega življenja.
Imamo priložnost. Čim bolj jo izkoristimo, da bi premostili ogromen prepad med nami in državljani Evrope.
(Aplavz)
Valérie Létard
predsednica Sveta. - (FR) Gospod predsednik, gospod komisar, gospod Cercas, gospe in gospodje, nocoj smo se zbrali, da bi govorili o temi, s katero se ukvarjamo že več let, o temi, ki je pomembna za vse evropske delavce, torej o spremembi Direktive o delovnem času.
Besedilo, ki je bilo danes predloženo Evropskemu parlamentu, je rezultat kompromisa, ki je bil dosežen v Svetu 9. junija v času slovenskega predsedstva. Ta kompromis zadeva tako Direktivo o delovnem času kot Direktivo o delu prek agencij za zagotavljanje začasnega dela. Svet ga je sprejel v trdnem prepričanju, da gre s tem za korak naprej v položaju delavcev v Evropi, kar velja za obe njegovi razsežnosti.
Na eni strani se z Direktivo o delu prek agencij za zagotavljanje začasnega dela načelo enakega obravnavanja že od samega začetka v Evropi uveljavlja kot pravilo. To je korak naprej za milijone ljudi, ki delajo v tem sektorju. Poleg tega je Evropski parlament to direktivo dokončno sprejel 22. oktobra in to odločitev pozdravljam, saj bo s tem izboljšal položaj začasnih delavcev v 17 državah članicah, v katerih načelo enakega obravnavanja ni že od samega začetka zagotovljeno v njihovi nacionalni zakonodaji.
Na drugi strani pa s kompromisom o delovnem času uvajamo zagotovila, ki bodo služila kot okvir za odstopanje iz leta 1993, ki se je izvajalo brez časovnih in drugih omejitev. Novo besedilo glede na posamezne okoliščine določa omejitev 60 oziroma 65 ur v primerjavi s prejšnjo omejitvijo 78 ur na teden.
Poleg tega onemogoča, da bi se individualni sporazumi o odstopanju podpisali v prvih štirih tednih delovnega razmerja, uvaja pa tudi okrepljeno spremljanje, ki ga opravlja delovna inšpekcija. Želela bi še dodati, da skupno stališče Sveta uvaja izključno klavzulo o spremembi odstopanj. Na koncu bi želela poudariti, da slovenski kompromis omogoča, da se upoštevajo posebne okoliščine časa dežurstva. To bo pomagalo mnogim državam, zlasti kjer se to nanaša na zdravstveni sektor.
Sprememba Direktive o delovnem času je seveda kompromis in tako kot je značilno za vse kompromise, smo tudi tukaj morali izpustiti nekaj svojih prvotnih ciljev. S tem predvsem mislim na odpravo odstopanja, ki so jo zagovarjale Francija in druge države, vendar je bilo to mnenje manjšine, mi pa nismo imeli dovolj moči, da bi ga uveljavili na Svetu.
Ko boste dali svoj glas na drugi obravnavi, ne smete pozabiti, kaj bi moral biti naš skupni cilj: sestaviti besedilo, ki je sprejemljivo za vse, in se, kjer koli je to mogoče, izogniti postopku usklajevanja. Seveda je med mnenjem Parlamenta, izraženim na prvi obravnavi, in skupnim stališčem Sveta precejšen prepad, toda Parlament mora spoznati, da morajo nekatere države članice nujno rešiti problem časa dežurstva, da slovenski kompromis pomeni napredek za delavce in da Svet ne potrebuje večine za odpravo odstopanja, saj je to brez omejitev obstajalo vse od leta 1993.
Zaradi bližajočih se razprav na to temo bi želela predvsem opozoriti na dve točki.
Ko govorimo o opredelitvi časa dežurstva, je cilj Sveta pogosto napačno razumljen. Ne gre za to, da bi se pridobljene pravice delavcev postavljale pod vprašaj, temveč da bi se omogočila zaščita obstoječih ravnovesij znotraj nekaterih držav članic. Razprave v Evropskem parlamentu bi lahko dale koristen vpogled v vprašanja, ki se nanašajo na to novo opredelitev.
Svet ne namerava oslabiti ali omejiti pravic ljudi. Ravno nasprotno, ohraniti želi obstoječa ravnovesja v državah članicah, ravnovesja, ki vključujejo izračun časa dežurstva na poseben način, ki upošteva neaktivne dele tega časa.
V zvezi s klavzulo o spremembi odstopanja moramo sprejeti sklep, s katerim ne bomo ne zmagovalci ne poraženci, kajti, objektivno rečeno, ravnovesje moči tega ne bo omogočilo. Slovenski kompromis predvideva spremembo direktive po izteku ocenjevalnega obdobja, čez šest let. Vse poti so torej odprte, zato kličem k premirju, kar zadeva to vprašanje odstopanja.
Evropski parlament nocoj nosi posebno odgovornost. Vaš glas bo določil izid tega vprašanja, ki je odprto od leta 2004. Upam, da se v razpravi, ki se zdaj začenja, ne bodo pokazale kakršne koli zamisli o spopadu in da se bodo upoštevale visoke želje Sveta, ki so razvidne iz skupnega stališča.
Prepričana sem, da lahko v tem duhu utrete pot skorajšnji uravnoteženi rešitvi.
Vladimír Špidla
član Komisije. - (CS) Gospod predsednik, gospe in gospodje, v celoti razumem mnoge pomisleke, ki so bili izraženi v zvezi s tem zapletenim in pomembnim vprašanjem. Ključno vprašanje je, ali se bo Parlament držal mnenja, ki ga je sprejel leta 2005 na prvi obravnavi in ki ga je ponovil v predlogu poročevalca, ali pa premišljuje o tem, da bi v odziv na skupno stališče, ki ga je Svet sprejel septembra lani, spremenil svoje stališče.
Želel bi na kratko povzeti nekaj točk, ki so po mojem mnenju pomembne za razpravo o delovnem času. Prvič, trdno sem prepričan, da je prenova te direktive pomembna in nujno potrebna naloga. Javne službe v Evropi nas prosijo, da pojasnimo pravni položaj, ki se nanaša na čas dežurstva. To je bil ključni dejavnik za spremembo direktive. Nenehna negotovost iz preteklih nekaj let je imela zelo neugoden vpliv na organizacijo bolnišnic, reševalnih služb in institucionalnega varstva, kakor tudi podpornih storitev za ljudi z zdravstvenimi težavami. Od vseh nas se zahteva, da v zvezi s tem nekaj storimo. Podobne zahteve so dali tudi centralni in lokalni vladni organi, organizacije, posamezni delavci, državljani in Evropski parlament.
Drugič, to je zelo pomembno vprašanje, pri katerem se Svet in Parlament razhajata, zlasti kar zadeva prihodnost odstopanja. V celoti sem seznanjen z mnenjem, ki ga je Parlament sprejel na prvi obravnavi. Želel bi poudariti, da je Komisija leta 2005 opravila nekatere temeljne spremembe v svojem osnutku zakonodaje in predlagala odpravo odstopanja. To je bilo storjeno na podlagi mnenj Parlamenta s prve obravnave, Komisija pa si je prizadevala zagovarjati to stališče branilo v teku štiriletne vroče razprave s Svetom.
Vendar pa mislim, da si moramo ogledati prava dejstva. Leta 2003 so odstopanje uporabljale samo štiri države članice, medtem ko ga danes uporablja petnajst držav članic. Še veliko več držav članic si želi, da bi ohranile možnost uporabe odstopanja v prihodnosti. Dejavniki, ki so pripeljali do odločitve Sveta, so jasni. Odstopanje je trenutno vzpostavljeno v veljavni direktivi in če se Parlament in Svet ne moreta dogovoriti o njegovem umiku, bo v skladu s trenutnim besedilom še naprej veljalo brez omejitev.
Moj prvi interes pri predelavi direktive je torej velikemu številu delavcev po vsej Evropi, ki uveljavljajo odstopanje, zagotoviti ustrezno zaščito delovnega mesta. Iz tega razloga menim, da je pomembno, da se osredotočimo na dejanske pogoje, ki zagotavljajo svobodo izbiranja za delavce, ki se odločijo za odstopanje, obenem pa da se delavcem, ki odstopanje že uveljavljajo, zagotovita varnost in zdravstveno varstvo kakor tudi absolutna omejitev povprečnega števila ur opravljenega dela. To obsega tudi skupno stališče.
Skupno stališče pa vključuje tudi posebne, natančno opredeljene določbe o prihodnji spremembi odstopanja. Mnoge izmed držav članic, ki so odstopanje uvedle pred kratkim, so to storile iz razlogov, povezanih s časom dežurstva. Države članice bodo mogoče lahko ponovno ocenile uporabo odstopanja, ko bodo razumele učinke vseh sprememb, ki jih izvajamo na področju časa dežurstva.
Za konec bi želel reči, da se zavedam razlik v mnenjih Parlamenta in Sveta, kar zadeva delovni čas. Sporazuma med Parlamentom in Svetom ne bo mogoče zlahka doseči in tudi v trenutnem delovnem obdobju nimamo več veliko časa. Vendar je po mojem mnenju ta naloga temeljnega pomena.
Mislim, da bodo državljani Evrope težko razumeli, zakaj evropske institucije, ki so znale sodelovati pri reševanju problemov finančne krize, ne morejo opredeliti jasnih, uravnoteženih pravil o delovnem času. Ne smemo pozabiti, da je Svet potreboval štiri leta, da je dosegel skupno stališče. Opozoriti bi vas želel tudi na povezave z direktivo o delu prek agencij za zagotavljanje začasnega dela, ki je bila sprejeta oktobra na drugi obravnavi.
Ni si težko predstavljati, kako težko bo zagotoviti soglasje Sveta, če bo skupno stališče doživelo velike spremembe. Mislim, da je v tem trenutku pomembno, da se pozorno preuči ravnovesje med vprašanjem vsebine in vprašanjem morebitne taktike, da bi se bilo po današnji razpravi mogoče približati iskanju podlage za sporazum o delovnem času. Komisija je pri tej zadevi pripravljena še naprej igrati vlogo "nepristranskega posrednika" v zakonodajnem postopku. Parlamentu želim veliko uspeha pri tej razpravi in pri svojih odločitvah o tem zelo pomembnem vprašanju.
José Albino Silva Peneda
Mislim, da bi o sporazumu s Svetom o tej direktivi lahko razpravljali pred drugo obravnavo v Parlamentu. Dejstvo je, da Svet francoskemu parlamentu kljub njegovim prizadevanjem ni podelil nikakršnega mandata za pogajanja s Parlamentom. Rad bi jasno povedal, da se strinjam s spremembo stališč, sprejetih na prvi obravnavi, vendar pa lahko to odgovorno storim samo na podlagi kompromisa, v katerem se pričakuje dialog med dvema institucijama. Moj cilj je še vedno doseči sporazum s Svetom. To pred prvo obravnavo ni bilo mogoče, verjamem pa, da ga bo mogoče doseči z usklajevanjem.
Dve politično najpomembnejši vprašanji v tej direktivi sta čas dežurstva in klavzula o odstopanju. Kar zadeva čas dežurstva, ne vidim nikakršnega razloga, da se ne bi ravnalo v skladu s sodbami Sodišča Evropskih skupnosti. Za ta problem obstaja rešitev - in prepričan sem, da bo sprejeta z usklajevanjem -, ki bo odpravila težave različnih držav članic in ki jo sprejema celotna evropska medicinska stroka; slednjo danes enoglasno predstavlja 400 zdravnikov, ki v imenu 2 milijonov zdravnikov iz vse Evrope protestirajo pred stavbo Parlamenta. Kar zadeva kavzulo o odstopanju, je to po mojem mnenju vprašanje, ki s prožno varnostjo na trgu delovne sile nima nobenega opravka. Menim, da je prožna varnost v celoti pokrita z opredelitvijo enoletnega referenčnega obdobja. Temeljnega pomena tukaj je, da se odločimo, ali si res želimo, da bi evropski delavci lahko delali več kot 48 ur na teden, kar je izračunano kot letno povprečje, in ali to ustreza izjavam o, na primer, usklajevanju družinskega in poklicnega življenja, ki jih dajejo prav vsi v tem Parlamentu.
Želel bi vas spomniti, da pravno podlago te direktive predstavljata zdravje in varnost delavcev. Na koncu se moram toplo zahvaliti svojim številnim kolegom v Skupini Evropske ljudske stranke (Krščanskih demokratov) in Evropskih demokratov za vso podporo, ki so mi jo dali v tem procesu.
Jan Andersson
Najprej bi se želel zahvaliti gospodu Cercasu za njegovo odlično delo. Ali res potrebujemo skupno direktivo o delovnem času? Zagotovo, saj imamo tudi skupni trg delovne sile in moramo imeti minimalne standarde, ki bodo veljali za zdravje in varnost. In tu gre prav za to dvoje.
Kar zadeva Svet, se z njim razhajamo predvsem pri dveh točkah. Prva je neaktivni del časa dežurstva. Tu je sicer med nami ena podobnost. Gre za to, da tako eni kot drugi govorimo, da je možno poiskati prožne rešitve, če bodo socialni partnerji dosegli sporazum na nacionalni ali lokalni ravni. Razlika pa je v izhodišču za ta pogajanja, saj Svet pravi, da ne gre za delovni, temveč za prosti čas. Po našem mnenju je izhodišče to, da gre za delovni čas. Samoumevno je, da se delovni čas prične, ko odidete od doma in ste na razpolago delodajalcu. Vendar pa prožnim rešitvam ne nasprotujemo.
Kar zadeva individualno odstopanje, je vprašanje, ali bi to moralo postati stalno ali pa bi ga bilo treba postopoma odpraviti. Mi menimo, da bi ga bilo treba postopoma odpraviti. Prva stvar je, da to ni prostovoljno. Samo poglejte si trenutne razmere na trgu delovne sile, kjer številni delavci dajejo prošnje za ista delovna mesta. Kakšno izbiro imajo, ko se pri iskanju zaposlitve soočijo z delodajalcem?
Drugič, sprašujem se, mar v trenutnih okoliščinah, ko morajo nekateri ljudje delati 60-65 ur, medtem ko je obenem toliko ljudi brezposelnih, tega ne bi morali razumeti kot izziv. Kajti to je izziv.
Tretjič - enakost. Kdo so ljudje, ki delajo 60-65 ur? No, to so tisti moški, za katerimi stojijo ženske, ki skrbijo za dom. Ženski lobi je močno kritiziral predlog Sveta in to je storil povsem upravičeno. Gre za zdravje in varnost. Poskusili smo pričeti s pogajanji. Tisti, ki se ni usedel za pogajalsko mizo, je Svet. Pripravljeni smo na pogovore s Svetom in tudi poskušali smo se pogovarjati, vztrajali smo v teh prizadevanjih, vendar imamo še vedno lastna stališča, ki jih bomo predstavili za pogajalsko mizo.
Elizabeth Lynne
v imenu skupine ALDE. - Gospod predsednik, skupno stališče Sveta seveda ni idealno, vendar se zavedam, da je bilo potrebnih veliko let pogajanj med državami članicami, da smo prišli do sem. Na tem je mnoga leta delala tudi večina izmed nas.
Ohranitev odstopanja sem vedno podpirala, vendar sem želela, da se poostri, da bi bilo prav zares prostovoljno. Vesela sem, da odstopanja, kot je zdaj navedeno v skupnem stališču, ni mogoče podpisati sočasno s pogodbo in da je mogoče od odstopanja kadar koli odstopiti. To je veliko preglednejši način zaščite pravic delavcev od uporabe opredelitve avtonomnega delavca, ki je tako ohlapna in bi se lahko nanašala na kogar koli, kar se v mnogih državah članicah tudi dogaja, ali uporabe večkratnih pogodb, pri čemer lahko delodajalec zaposli istega delavca na podlagi ene, dveh ali celo treh pogodb, kar prav tako uporabljajo nekatere države članice. Če delodajalec zlorablja odstopanje, potem lahko delavec proti njem vloži tožbo na delovnem sodišču. Bojim se, da bomo, če bomo izgubili odstopanje, prisilili še več ljudi v sivo ekonomijo, takrat pa jih zdravstvena in varnostna zakonodaja, zlasti Direktiva o nevarnih strojih, ne bo več ščitila. Te direktive ščitijo vse zakonite delavce, bodisi da ravnjo v skladu z Direktivo o delovnem času ali da od nje odstopajo. V teh težkih gospodarskih časih je zelo pomembno, da delavci lahko zaslužijo nadure, če tako želijo, in da tudi delodajalci pokažejo prožnost.
Veliko bolj problematično se mi zdi, da čas dežurstva v skupnem stališču ni opredeljen kot delovni čas. Zato sem na Odboru za zaposlovanje in socialne zadeve vložila spremembo, na podlagi katere bi bilo treba čas dežurstva opredeliti kot delovni čas. Na žalost moja sprememba ni dobila podpore ne pri skupini Socialdemokratov ne pri skupini Evropske ljudske stranke. Kar nam zdaj prinaša poročilo gospoda Cercasa, je, da je treba čas dežurstva opredeliti kot delovni čas, vendar pa je omogočeno, da se v kolektivnih pogodbah ali nacionalni zakonodaji določi drugače. Po mojem mnenju to ni velika sprememba tega, kar že imamo v skupnem stališču Sveta, temveč samo nekoliko spremenjen poudarek. Svoje spremembe nisem vložila ponovno, ker sem vedela, da je skupina Socialdemokratov in skupina Evropske ljudske stranke ne bosta podprli. Sicer imam občutek, da se bomo mogoče morali zateči k usklajevanju, vendar pa sumim, da se bo Svet premaknil. Če sporazuma ne bo, potem upam, da bo Svet ponovno premislil in da bo zdravstveni sektor obravnaval ločeno, k čemur že dalj časa pozivam. Mislim, da je bilo pri spremembi te direktive zares potrebno obravnavati samo sodbi Evropskega sodišča SIMAP in Jaeger in da je to vse, kar bi morali upoštevati.
Elisabeth Schroedter
v imenu skupine Verts/ALE. - (DE) Gospod predsednik, gospod komisar, gospa predsednica Sveta, zaradi prekomernega delovnega časa delavci zbolijo, so manj zbrani, poveča pa se tudi število napak. Ljudje, ki delajo preveč ur, so lahko nevarni ne samo sami sebi, temveč tudi drugim, ki so v njihovi bližini. Ali bi na primer želeli, da vas zdravi zdravnik, ki trpi od izčrpanosti, oziroma ali bi se želeli z njim srečati v prometu, ko se konča njegov predolg čas dežurstva? Zato bomo podprli Direktivo o delovnem času, ki v nasprotju s tisto, ki jo je sprejel Svet, ni polna lukenj kot švicarski sir.
Direktiva o delovnem času, katere zgornje omejitve so zgolj smernice, saj se je o odstopanju mogoče dogovoriti v vsaki posamezni kolektivni pogodbi, ne izpolnjuje cilja varovanja zdravja pri delu. Kot sozakonodajalci smo dolžni zagotoviti, da bo Direktiva o delovnem času vsebovala minimalne standarde, ki so združljivi z zdravjem. Zato bo skupina Zelenih/Evropske svobodne zveze glasovala proti nadaljnjim odstopanjem.
Menimo, da je prav, da se državam članicam dajo na voljo tri leta za prilagoditev nacionalne zakonodaje. Vendar pa tega, da bi britansko odstopanje postalo splošno odstopanje v Evropski uniji, ne bomo podprli. Prav tako ne odobravamo tega, da Komisija delovni čas, opravljen v okviru dežurstva, opredeljuje kot neaktiven čas in šteje za čas počitka.
Za nas je zlasti pomembno, da se delovni čas izračuna glede na posameznika in ne glede na individualno pogodbo. Ta sprememba Zelenih je ključnega pomena in nasprotuje temu, kar je gospa Lynne tukaj opisala kot iluzijo.
Zavračam tudi trditev, da Evropski parlament ni predlagal prožnega modela. Nasprotno, podaljšanje referenčnega obdobja na 12 mesecev nudi veliko prožnosti, vendar ne na račun z zakonom določenega časa počitka, kar je za nas pomembno.
Gospod komisar, ni res, da se lahko delavci odločajo sami zase. Že sami vedo, da je to nemogoče; zakaj bi potem bil za jutri napovedan protest, ki se ga bo udeležilo 30 000 ljudi, in zakaj nekaj ljudi že protestira? Zato moramo ponovno potrditi naše stališče, sprejeto na prvi obravnavi. Samo tako lahko Direktiva o delovnem času zagotovi tudi varovanje zdravja na delu.
Roberta Angelilli
v imenu skupine UEN. - (IT) Gospod predsednik, gospe in gospodje, najprej bi želela čestitati poročevalcu za opravljeno delo. Francoskemu predsedstvu, ki se mu kljub vsemu zahvaljujem za trud, bi želela povedati, da si ni zadosti prizadevalo za uspešnost pogovorov s Parlamentom.
Nocoj imamo zelo občutljivo razpravo, saj moramo s kar največjo odgovornostjo premisliti o svojih izjavah, kakor tudi politikah, ki bodo temu sledile. V celoti se moramo zavedati, da se vsak oslabljen kompromis sprejema na račun življenj delavcev in da bi zato za kompromis za vsako ceno morali plačati z zdravjem, varnostjo in usklajenostjo poklicnega in družinskega življenja.
Vsi zelo dobro vemo, da se je svet dela v preteklih nekaj tednih in v preteklih nekaj dneh spremenil in da se še spreminja pod udarnim valom gospodarske krize. Vsi smo prepričani, da obstaja potreba po večji prožnosti, vendar je to treba doseči na uravnotežen način, predvsem brez izvajanja pretiranega pritiska na pravice delavcev zaradi nujnosti. Predlogi Sveta odpirajo nekatera zelo resna vprašanja, kot so povedali vsi drugi poročevalci pred mano.
Prvo vprašanje zadeva odstopanje. Na eni strani gre za sprejetje dejstva, da je ta enačba skrajno problematična in zato je zagotovljena določba o spremembi, vendar je to storjeno na splošno, brez določitve dokončnega datuma, na drugi strani pa imamo nekakšno prikrito izsiljevanje, kajti če naj besedilo skupnega stališča Sveta propade, potem bo obveljala sedanja direktiva s popolnoma neomejenim odstopanjem.
Drugič, imamo cel problem v zvezi s časom dežurstva, ki se v praksi običajno šteje kar za čas počitka. Kot so rekli vsi drugi poslanci pred mano, tukaj ne sme biti prostora za dvoumnost, kajti dvoumnost je popolnoma nesprejemljiva.
Nazadnje, usklajevanje: usklajevanje ne more biti abstrakten pojem za splošno formulacijo ali tako imenovane "sprejemljive pojme", ki v resničnosti potem postanejo navaden hokuspokus, s katerim se ukinjajo kolektivna pogajanja, delavce, predvsem pa delavke, pa se tako prisili, da sprejmejo vsiljene pogoje samo zato, da ne bi izgubili službe.
Zato razumem, da je sprememba direktive potrebna in da bo tudi nedvomno koristna, toda ne glede na vse zakonodajnega vakuuma ne smemo zamenjati z zaskrbljujočimi dvoumnostmi.
Dimitrios Papadimoulis
v imenu skupine GUE/NGL. - (EL) Gospod predsednik, Konfederalna skupina Evropske združene levice/Zelene nordijske levice, ki jo imam čast predstavljati, skupnemu stališču Sveta, ki ga Komisija žal podpira, odločno nasprotuje in ga zavrača, saj gre za reakcionarni predlog, ki prihaja na navdušenje lobija delodajalcev in skrajnih neoliberalcev. Gre za predlog, ki nas vrača za devetdeset let v preteklost, v leto 1919, ko je bil zagotovljen največ 48-urni delovni teden. Skupno stališče ohranja odstopanje, ki je uperjeno proti delavcem in navadnim ljudem, odpravlja sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti glede časa dežurstva ter podpira izračun delovnega časa kot povprečja v obdobju dvanajstih mesecev, s čimer odpravlja predpogoj kolektivnega pogajanja. Konfederalna skupina levice zahteva odpravo odstopanja, zahteva odpravo izračuna delovnega časa kot povprečja v obdobju dvanajstih mesecev in zahteva, da se čas dežurstva šteje kot delovni čas.
Gospe in gospodje iz Sveta in Komisije, če je bilo vaše stališče tako prodelavsko, potem bi jutri tukaj protestirale zveze delodajalcev in ne evropski sindikat s petdeset tisoči delavcev. Resnica je, da vam zveze delodajalcev ploskajo, sindikati delavcev pa bodo jutri pred Parlamentom protestirali proti najmanj 65 urnem delavniku.
Toliko govorite o socialni Evropi, pa vendar je ohranjanje odstopanja vrzel, ki naj bi jo pred več leti ustvarila gospa Thatcher za Združeno kraljestvo, zdaj pa želite to vrzel še povečati in jo celo obdržati za vedno. To pa pomeni zavrniti socialno Evropo, zavrniti skupno politiko za delavce.
Derek Roland Clark
v imenu skupine IND/DEM. - Gospod predsednik, Direktiva o delovnem času je zapravljanje časa. Še preden sem postal član Evropskega parlamenta, me je minister za delo in pokojnine iz Združenega kraljestva kmalu prosil, naj podprem stališče vlade njenega veličanstva o ohranitvi odstopanj. Seveda sem to tudi storil. Stališče še vedno podpiram, pri tem pa mi družbo delajo še mnoge druge države.
Dovolite mi torej, da na kratko orišem del razburkane zgodovine. 18. decembra 2007 je poročevalec rekel, da skupina držav zavrača Direktivo o delovnem času in socialno Evropo. Hoteli so prosti trg. Poročevalec je to poimenoval zakon džungle. Rekel je, da so to zagotovo psihiatrični primeri.
No, hvala lepa! S svetovnim trgovanjem in odsotnostjo omejitev EU doma je Združeno kraljestvo dovolj močno, da s 15 milijardami GBP letno postane država z drugim največjim prispevkom k EU. Dvomim, da bi poročevalec hotel to zanikati!
Decembra 2007 je portugalsko predsedstvo dejalo, da ne morejo tvegati glasu v Svetu, zato so naslednjemu predsedstvu, Sloveniji, prepustili, da to reši. In to potem, ko so vrinili še agencije za zagotavljanje začasnega dela, da bi jim pomagali naprej. Slovenija je predlagala 65-urni tedenski delovni čas, nato pa 70-urni. Vendar je stališče Sveta do časa dežurstva to zavrnilo. Nato se je SES lotilo politik o minimalnih plačah.
Ko je Finska zaključila predsedovanje, je njihov minister za delo na Odboru za zaposlovanje in socialne zadeve povedal, da so se v Bruslju ministri širokoustili o Direktivi o delovnem času, ko pa so prišli domov, je bila zgodba čisto drugačna. Točno tako!
Prejšnji mesec, 4. novembra, je poročevalec še enkrat povedal, da mora biti Direktiva o delovnem času na prvem mestu, celo pred gospodarstvom. No, če zanemarjate gospodarstvo, kako potem lahko dvigujete davke, ki izhajajo iz Direktive o delovnem času? S tem, ko podjetja zaposlujejo dodatne delavce, da bi zapolnili vrzel, ki je nastala zaradi skrajšanega delovnega časa, se večajo stroški na enoto. Podjetja niso konkurenčna, izgubljajo se delovna mesta, zaradi česar je tudi Francija opustila svojo prakso 35-urnega tedenskega delovnega časa.
Zgledujmo se torej po Franciji. Še enkrat torej pokopljimo to neizvedljivo direktivo o delovnem času in tokrat to storimo za vselej.
Irena Belohorská
- (SK) Dovolite mi, da se še jaz zahvalim poročevalcu za predložen osnutek direktive o organizaciji delovnega časa, ki predstavlja dodatek k Direktivi št. 88 iz leta 2003. Zahvaliti pa se mu želim tudi za njegovo današnjo predstavitev in za to, da ni pozabil omeniti zdravstvenih delavcev, ki verjetno predstavljajo tiste, ki jih to najbolj zadeva.
Ker sta Evropska komisija in Evropski svet pripravi tega dokumenta posvetila precejšnjo pozornost, menim, da je prav, da o tem tudi mi podrobno razpravljamo. Prejela sem veliko študij s strani sindikalnih organizacij, ki se bojijo, da bodo delavci dobili preveč možnosti izbire. To se v glavnem nanaša na ocene časa, ko naj bi bili zaposleni na razpolago oziroma ko naj bi bili dežurni.
Gospe in gospodje, želim vas spomniti, da dežurstvo delavcem onemogoča, da si svobodno organizirajo svoj prosti čas. Gre za celo vojsko zdravstvenih delavcev, ki bi jih lahko prepustili na milost in nemilost delodajalcem ter izkoriščanju. Ne pozabimo, da pri tem ne gre samo za vprašanje razvrednotenja poklicev zdravnika in medicinske sestre, temveč da to vključuje tudi večanje vrednosti samega časa dežurstva, saj bi omejitve na tem področju lahko na koncu ogrozile bolnike, ki potrebujejo pomoč.
In čeprav bi si mogoče s to direktivo želeli pomagati delavcem, da povrnejo svojo moč in uživajo boljše družinsko življenje, dvomim, da bodo takšne tudi namere delodajalcev. Danes se vse evropske organizacije spopadajo z recesijo, finančno krizo, nastopom visokih ravni brezposelnosti ter njihovimi možnimi posledicami. Že zgolj to dejstvo bi lahko pripeljalo do večjih zahtev in s tem povročilo strah zaposlenih, da bodo njihovi delodajalci izkoristili možnost začasnega odpusta kot enega izmed dejavnikov. Tudi iz tega razloga bo jutri tukaj protestiralo veliko ljudi.
Philip Bushill-Matthews
Gospod predsednik, dovolite mi, da najprej čestitam Komisiji za premišljenost pri ravnanju s tem dokumentom. Dovolite mi tudi, da čestitam predsedstvu, kajti, kot že samo dobro ve, sedem predhodnih predsedstev je to vprašanje blokiralo, zato je bilo potrebno veliko spretnosti, da se je to pripeljalo tako daleč. Predsedstvo je pokazalo, da se ni samo zganilo, temveč da je o tem sprožilo tudi razpravo. Izziv, ki je zdaj pred vsemi nami poslanci, je, da ugotovimo, ali smo tudi sami pripravljeni sprejeti ta izziv in na glasovanju v sredo narediti korak naprej.
Poročevalcu bi želel povedati, da se v celoti strinjam z njegovimi uvodnimi izjavami. A preden se preveč navdušite, bi vas želel spomniti, da ste v teh uvodnih izjavah dejali, da je več milijonov delavcev zaskrbljenih zaradi Direktive o delovnem času. Strinjam se z vami: res so zaskrbljeni; zaskrbljeni so, da obstajajo politiki, kakršni ste tudi sami, ki so jim pripravljeni reči, kaj je dobro zanje, in ki se pripravljajo, da bi jim onemogočili, da si sami izbirajo delovni čas, da bi lahko neovirano delali.
Ne štejem več ljudi, ki so mi pisali - ne mislim na organizacije, ki želijo izkoriščati delavce, temveč navadne delavce - da bi me vprašali, zakaj o tem sploh razpravljamo, in da bi povedali, da jim ne smemo preprečiti, da bi si sami izbrali delovni čas.
Posebej me je ganila zgodba družine, opisana v pismu, ki sem ga prejel pred komaj tremi dnevi: mož je izgubil službo v gradbenem podjetju, zato je žena morala vzeti dve službi s krajšim delovnim časom, da bi lahko s tremi otroki in možem ostala v svoji hiši. Delati je morala 12 ur na dan, sedem dni na teden. Tega si ni želela, vendar je morala, da bi družino obdržala skupaj. Poročevalcu bi želel povedati naslednje: gospa živi v vaši državi, v Španiji. Kakšno pomoč ji torej ponujate? Kakšno upanje ji ponujate? Nobeno! Želite ji reči, da tega ne more početi in da se mora odpovedati eni službi, da se mora odpovedati otrokom in da se mora odpovedati svoji hiši.
Nisem bil izvoljen, da bi sestavljal takšne zakone; izvoljen sem bil, da bi skrbel za ljudi, ki jim služim, in tega ne bom nikoli pozabil. Naslednje leto bom odstopil, a preden odstopim, bom stopil za ljudi, ki so me izbrali in jim pomagal, nikakor pa jim ne bom stal na poti.
Kot je dejal gospod komisar, predloženi predlog bo omogočil večjo zaščito, kar zadeva zdravje in varnost delavcev. Če ga podpremo, bomo to tudi dobili. Če ga ne podpremo, delavci tega ne bodo dobili, vendar bodo vsaj vedeli, kdo je za to kriv.
Karin Jöns
(DE) Gospod predsednik, gospa predsednica Sveta, gospod komisar, gospe in gospodje, še enkrat bi želela pozvati vse tiste iz Skupine Evropske ljudske stranke (Krščanskih demokratov) in Evropskih demokratov, ki še vedno omahujejo, da se združijo in podprejo glas Odbora za zaposlovanje in socialne zadeve ter ohranijo stališče s prve obravnave, ki je potekala v sredo. Navsezadnje ni prepričljivo, če se na eni strani zagovarja zdravstveno varstvo delavcev, na drugi pa neprekinjena uporaba odstopanj.
Prav res, MOD ni brez razloga že leta 1919 priporočil 48-urni tedenski delovni čas. Napori delavcev so danes mogoče res drugačni, vendar niso nič manj resni. Sama vidim v tem čisti cinizem - in pri tem imam v mislih Svet - če se ohranitev odstopanja prikaže kot socialni dosežek zgolj zato, ker se za povprečni delovni teden uvaja tudi 60-urni prag. Dejstvo, da se bo sporazum med socialnimi partnerji zahteval samo v primeru še daljšega delovnega časa, pomeni, da bo nekdo pripravljen sprejeti 60-urni delovni čas kot normalen delovni čas - to pa je zagotovo nesprejemljivo! Slediti Svetu bi pomenilo poteptati zdravje delavcev in zavreči smernico o usklajevanju poklicnega in družinskega življenja, kar bi bilo enako izdaji socialne Evrope! Zato, gospe in gospodje, vas rotim, da o tem še malce premislite.
Kar zadeva čas dežurstva, želim Svetu reči, da ga je treba priznati kot delovni čas. Temu se ni mogoče izogniti. Če prepustimo socialnim partnerjem, da sami ovrednotijo neaktivni čas, bomo ustvarili dovolj prožnosti za zdravnike, gasilce in varnostnike.
Bernard Lehideux
- (FR) Gospod predsednik, gospa predsednica Sveta, gospod komisar, v celoti podpiram poročevalca, ki zagovarja vaše stališče s prve obravnave, torej stališče, ki so ga vlade držav članic zavrnile.
Našo zakonodajo o času dežurstva je bilo treba nujno uskladiti s sodno prakso Sodišča Evropskih skupnosti in to smo tudi dosegli. Poročilo gospoda Cercasa zagotavlja uravnotežene in varovalne rešitve za delavce. Celoten čas dežurstva se računa kot delovni čas. Nadomestni počitek nastopi takoj po času dela. Gre za zdravorazumsko vprašanje; gre za zagotavljanje primernih delovnih pogojev, zlasti za zdravniške poklice.
Vendar pa sprememba Direktive o delovnem času z odpravo individualnega odstopanja nudi tudi priložnost za napredek na področju naše evropske socialne zakonodaje. Poročilo gospoda Cercasa izkorišča to priložnost in predlaga postopno odpravo vseh možnih odstopanj od najvišje zakonite omejitve števila delovnih ur. Soočiti se moramo z dejstvi. Smešno je reči, da so delavci enakovredni svojim delodajalcem in da lahko zavrnejo, kar jim je ponujeno.
Gospe in gospodje, očitno je, da moramo vladam držav članic pokazati, da je besedilo, ki nam ga želijo vsiliti, nesprejemljivo. In sredi vseh teh hvalnic, ki bodo od jutri naprej zagotovo potolažile francosko vlado, mislim, da moramo predvsem pomisliti na delavce, od katerih se bo zahtevalo, da delajo še več, ne da bi v resnici imeli pri tem kakršno koli izbiro, kot so vsi tisti delavci v Franciji, od katerih se bo v prihodnosti zahtevalo tudi, da delajo ob nedeljah. K temu bi dodal, da je francoska vlada očitno za namen uvedbe te možnosti na Svetu spremenila svoje mnenje o indivudalnem odstopanju.
Gospe in gospodje, prisluhnimo delavcem in se poskušajmo odzvati na njihov poziv, če ne želimo, da bi francoskemu, nizozemskemu in irskemu referendumu sledili še številni drugi glasovi "proti", ki bi zbudili dvome v Evropsko unijo; slednja jim namreč že daje občutek, da njihovih vsakodnevnih problemov sploh ne rešuje.
Jean Lambert
Gospod predsednik, želela bi se vrniti k temelju te direktive, ki ga predstavljata zdravje in varnost. Ker direktiva torej temelji na zdravju in varnosti, pri slednjih ne pričakujemo nikakršnih odstopanj, kakor tudi ne pričakujemo konkurence na področju standardov dela znotraj Evropske unije. Tu naj bi šlo za skupne standarde, saj se številni naši delavci soočajo z istimi težavami.
Oglejmo si nekaj zdravstvenih težav, s katerimi se trenutno spopadajo mnoge države članice: bolezni srca in ožilja, sladkorna bolezen, stres. Stres je drugi največji vzrok za odsotnost z dela v Združenem kraljestvu: skupaj z depresijo in tesnobo povzroča izgubo 13 milijonov delovnih dni, kar znaša 13 milijard GBP na leto - če si ogledamo finančni vidik, nekateri pa si ga dejansko radi ogledamo z vseh zornih kotov, gospod Clark. Vsi ti problemi, kakor tudi tisti, povezani z debelostjo in pijančevanjem, so značilnost kulture dolgega delovnega časa. To sicer ni edini dejavnik, je pa zagotovo zelo pomemben.
Ne govorimo samo o občasnem dolgem delovnem času. Trenutna direktiva in predlagane spremembe vsebujejo ogromno prožnosti, kar bo podjetjem omogočilo, da poiščejo rešitve v primeru nenadnega povečanja obsega dela, pod pogojem da takrat izenačijo čas svojih zaposlenih. Problem je nenehen dolg delovni čas. Nevarnost nezgod pri delu se poveča, če delate 12 ur ali več; utrujeni delavci so nevarni delavci. Mnenje storkovnjakov za cestno prometno varnost je, da izčrpani vozniki povzročijo več nesreč kot vinjeni vozniki. Če od ljudi zahtevate, da delajo večje število ur, ne pozabite na ta problem, ne pozabite, da produktivnost pada, ne pozabite, da pada tudi ustvarjalnost - to pa ni dobro za gospodarstvo, ki temelji na znanju. In to zagotovo ne veča kakovosti ravnovesja med poklicnim in družinskim življenjem, če so ljudje preutrujeni, da bi prebrali svojim otrokom pravljico, ko se vrnejo domov. Poleg tega večina - 66 % - delavcev v Združenem kraljestu dela večje število ur, za katere ne dobijo plačila. To je del kulture dolgega delovnega časa, kjer svojo prizadevnost pri delu pokažete s svojo prisotnostjo in ne nujno tudi s svojo produktivnostjo.
Tistim, ki trdijo, da odstopanja zmanjšujejo birokracijo, bi rada povedala, da je treba evidenco opravljenih delovnih ur kljub vsemu ohraniti. Če is ogledate nove predloge, vidite, da predlog Sveta zagotovo ne predvideva nikakršnega zmanjšanja birokracije.
Roberto Musacchio
(IT) Gospod predsednik, gospe in gospodje, jutri bo v Strasbourgu velik protest sindikatov proti pravemu prevratu, ki ga je Svet izvršil z Direktivo o delovnem času.
Delovni teden, ki obsega 65 ur in več, je očitno nesmiseln, je nesprejemljiv in pomeni kršitev skupnih pravil in sindikalnih dogovorov. Namesto da bi presegli sistem odstopanj, sistem posameznih dogovorov o izjemah, slednje dejansko postajajo splošno pravilo. Delovni čas se računa kot letno povprečje, s čimer se ustvarja skrajna prožnost, čas za počitek pa je prav tako negotov in prepuščen na milost in nemilost sporazumom v podjetju, kakor da bi nameravali neaktiven čas šteti kot delni delovni čas, ki je delno priznan in delno plačan - to pa je nesprejemljivo.
Politika čezmernega izkoriščanja delavcev v času, ko je brez dela toliko ljudi, je simbol razvrednotenja dela samega, ki je v veliki meri del krize, s katero smo soočeni. Parlament bo doživel uspeh, če bo prisluhnil jutrišnjemu protestu in se odzval na ta prevrat Sveta, nenazadnje pa bo s tem ponovno potrdil lastno samostojnost.
Andreas Mölzer
(DE) Gospod predsednik, pravijo, da se ljudje v časih krize združijo. Vendar pa državljani Evrope že dolgo časa čutijo, da sta EU in poslovna skupnost tista, ki se združujeta proti ljudem. Delovni čas se olepšano imenuje dejavnik konkurence: tako delovni čas kot poklicno življenje sta daljša, plače so nižje, stroški življenja pa višji, medtem pa so dobički skočili v nebo, direktorske plače pa dosegle astronomske ravni.
Medtem ko Parlament razpravlja o podaljšanju delovnega časa in s tem omejuje težko pridobljene socialne pravice, podjetja za tisoče zaposlenih napovedujejo začasen nadomeščen skrajšan delovni čas, obseg masovnega odpuščanja delavcev pa se razrašča. Prejšnji modeli, kot so bili na veliko hvaljeni računi delovnega časa, ki se izčrpajo v nekaj tednih, predstavljajo omejitve prožnega delovnega časa. Še enkrat: hodimo v dveh nasprotnih smereh. Na eni strani razglašujemo boljšo uskladitev dela in družinskega življenja, da bi izboljšali rodnost, ki že več let upada, na drugi pa dopuščamo, da nedelje in državni prazniki čedalje bolj postajajo običajni delovni dnevi - s tem pa se tradicija in družinsko življenje neizogibno potisne na rob. V trenutni krizi morajo navadni državljani prevzeti odgovornost za napake finančne skupnosti in pomagati bankam celo s svojimi težko zasluženimi prihranki. Njihove pokojnine so ogrožene in kmalu bodo morali izprazniti tudi svoja delovna mesta, medtem ko managerji ostajajo, kjer so.
Eno izmed meril, s katerim bodo evropski državljani presojali EU, je obseg socialne varnosti, ki ga lahko EU zagotovi. EU se mora torej odločiti, ali bo na prvo mesto postavila gospodarske interese ali ljudi.
V tej zvezi je treba mogoče premisliti tudi o zaustavitvi pristopa Turčije, preden ta pripelje do finančnega propada Evropske unije. Če bo EU nadaljevala po poti drznega neoliberalizma in neizmerne obsedenosti s širitvijo, potem jo padajoča rodnost ali socialni nemiri ne smejo čuditi. Javna podpora EU kot varnemu zatočišču, ki je nedavno doživelo kratkoročno rast, bo v tem primeru hitro izpuhtela, mi pa se bomo znašli v veliko hujših gospodarskih težavah, kot jih imamo danes.
Thomas Mann
(DE) Gospod predsednik, dvakrat sem bil v nočni izmeni v bolnišnicah, od 21.00 do 5.00. Vsak, ki je od blizu izkusil delo medicinskih sester, specializantov in reševalcev, bo razumel, da je predpostavka o tem, da je čas dežurstva mogoče razdeliti na aktiven in neaktiven del, popolnoma nerealna. V obeh primerih gre za delovni čas in to se mora pokazati tudi na plači. Tudi Sodišče Evropskih skupnosti je imelo prav v zvezi s tem.
Mislim, da Svet nima prav, ker neaktivni delovni čas šteje za čas počitka. To bi povzročilo maratonski 72-urni delovni čas. Tega ne moremo zahtevati ne od zaposlenih in tudi ne od bolnikov. Zdravja in varnosti pri delu se ne sme zmanjševati. Kljub temu niso vsa dežurstva enaka. Primer so zasebne gasilske brigade, ki sem jih poznal v času, ko sem delal kot eden izmed 10 poročevalcev za REACH. Pred kratkim sem povabil pripadnike teh zasebnih gasilskih brigad v Evropski parlament v Bruselj.
Prišli so iz kemične industrije in jeklarn ter z letališč. Ker je njihova prisotnost potrebna le malokrat, je jasno, da je v njihovem primeru odstopanje od najvišjega števila delovnih ur na teden potrebno. O tem so se strinjali tudi delodajalci in zaposleni.
Iz vsega tega pa izhaja, da so sporazumi stvar socialnih partnerjev. Svobodna kolektivna pogajanja in dialog med socialnimi partnerji so ključni elementi socialne Evrope. Kjer ni kolektivnega pogajanja, mora država sprejeti predpise. Navsezadnje se ministri strinjajo o največ 48-urnem delovnem tednu v EU.
Zaradi tega načeloma podpiram poročilo gospoda Cercasa, vendar podpiram tudi prožnost z odstopanji v nekaterih poklicih. Če bo to pripeljalo do usklajevanja, potem je na koncu treba pogajanja opraviti mirno - in ne v naglici. Socialna Evropa si ne more privoščiti prenagljenih odzivov ali praznih besed.
Yannick Vaugrenard
(FR) Gospod predsednik, gospe in gospodje, najprej bi želel pohvaliti izjemno delo, ki ga je opravil moj prijatelj, gospod Cercas, poročevalec za to besedilo, ki je zdaj spet pred nami na drugi obravnavi, zahvaljujoč presenetljivemu kompromisu, doseženemu na junijskem Svetu.
Belgijci, Ciprčani, Madžari in Španci so ga zavrnili in tudi prav je, da so to storili, saj si prizadeva za večjo prožnost, ki bi šla na račun varnosti delavcev, to pa je nesprejemljivo. Mar resnično verjamete, da je treba v času čedalje večjega števila začasnih odpustov in širjenja programov odpuščanja po vsej evropski celini delodajalcem res omogočiti, da bodo lahko svojim zaposlenim vsiljevali 65 delovnih ur ali več na teden?
Evropski uniji bi koristilo nekoliko več doslednosti. Trenutno subvencioniramo celotne industrijske sektorje, da bi se izognili odpuščanjem, in prav je, da to počnemo. Vendar pa moramo zaščititi tudi delavce na njihovih delovnih mestih v podjetjih ali v njihovih upravah. V času, ko državljani izražajo dvom v Evropo - kar je bilo pravkar omenjeno -, bi kompromis Sveta, če bi ga Parlament sprejel, poslal med ljudi najslabše možno sporočilo.
Ta direktiva mora iz razlogov, povezanih z zdravjem in varnostjo, določiti najdaljši tedenski delovni čas. Ne sme povzročati škode v socialnem in humanem smislu. To je stališče poročevalca in Evropske konfederacije sindikatov in to je stališče, ki ga bom podprl tudi sam.
Siiri Oviir
(ET) Gospod predsednik, gospe in gospodje, države članice in institucije Evropske unije so dolga leta razpravljale in si prizadevale za skupno stališče o Direktivi o delovnem času. Ustvarjeni so bili nekateri dosežki, vendar je še vedno tudi nekaj pomanjkljivosti. Naši glasovi bodo pokazali, koliko smo se v Parlamentu na koncu približali doseganju skupnih stališč.
Direktivo bom lahko podprla, če se ohrani možnost delanja nadur. Nadure v Estoniji niso nekaj pogostega, vendar si želim, da bi zaposleni ljudje imeli možnost, da se sami odločijo, ali želijo delati nadure ali ne, bodisi da bi zaslužili večjo plačo, razvili svoje poklicne možnosti ali iz kakršnih koli drugih osebnih razlogov.
Prepoved nadur z direktivo bi v svojem bistvu pomenila, da bodo v nekaterih primerih zaposleni še vedno morali delati nadure, toda tokrat nezakonito; z drugimi besedami brez dodatnega plačila ali pravne varnosti. Tega pa si nihče od nas ne želi.
Drugič, za majhno državo, kot je Estonija, je pomembno, da se času počitka, ki se zagotavlja kot nadomestilo za nadure, dodeli primeren čas po opravljenem dodatnem času dela. Zahteva po takojšnji dodelitvi nadomestnega počitka lahko povzroči težave pri organizaciji dela, zlasti v sektorjih, ki se spopadajo s pomanjkanjem delovne sile.
Tretjič, čas dežurstva je delovni čas. Želela bi se zahvaliti Franciji, ki trenutno predseduje EU, da se je lotila te direktive in pomagala oblikovati skupno stališče.
Ilda Figueiredo
(PT) Temeljni cilj tega predloga Sveta je razvrednotiti delo, povečati izkoriščanje in s povprečno 60 ali 65 urami na teden in nižjimi plačami s pomočjo pojma neaktivnega delovnega časa zagotoviti več prihodka delodajalcem ter večje dobičke za gospodarske in finančne skupine.
Gre za enega izmed najočitnejših primerov kapitalističnega izkoriščanja, ki ogroža vse, kar je bilo izrečenega o usklajevanju poklicnega in družinskega življenja. S tem predlogom bi storili korak, ki bi nas pri težko pridobljenih pravicah delavcev, ki so ljudje in ne stroji, odpeljal za 100 let nazaj. Zato podpiramo zavrnitev tega sramotnega stališča Sveta in pozivamo poslance, da s svojimi glasovi pokažejo, da slišijo proteste delavcev, ter preprečijo resnejše socialne napetosti, še bolj nazadujoče korake ter nekakšno obliko suženjstva v 21. stoletju.
V tem času krize in brezposelnosti moramo postopoma zmanjšati delovni teden brez izgub pri plačah, da bi ustvarili več delovnih mest s pravicami, obenem pa moramo spoštovati dostojanstvo tistih, ki delajo.
Jim Allister
Gospod predsednik, odločno nasprotujem ukinitvi pravice Združenega kraljestva do izvajanja odstopanj od Direktive o delovnem času. Želim ovreči pravico tega Evropskega parlamenta, na podlagi katere poskuša oropati mojo državo navedene upravičenosti. Po mojem mnenju je nadzor nad delovnimi urami izključno stvar nacionalnega nadzora in ne diktata iz Bruslja.
Če britanskim delavcem njihova lastna vlada dovoljuje, da delajo več kot 48 ur na teden, kaj se to potem tiče tistih, ki prihajajo iz držav, katerih vlade so bolj preganjalske. Iskreno, to jih prav nič ne briga. Za britanska podjetja pa je to ključnega pomena, zlasti v času neizmernega pritiska, ki izhaja iz gospodarskega upada, ko sta najvišja prožnost in manjše število predpisov, ne večje, ključnega pomena za oživitev gospodarstva. Čim večje povečanje evropske proizvodnje, prodaja našega blaga doma in v tujini ter omogočanje podjetjem, da rastejo, bi morali biti skrb vseh nas.
Vendar pa imamo ideologe, ki želijo svoj dragocen socialni program podtakniti vsem, tudi če ga ne želimo. Res je prišel čas, da ta Parlament določi, čemu daje prednost. Dober začetek tega bi bila zavrnitev poskusa razveljavitve britanskega odstopanja.
Csaba Őry
(HU) Pred kratkim smo opazili, da javno mnenje spremlja to vprašanje z izjemnim zanimanjem, zlasti pa tiste vidike, o katerih razpravljamo tudi mi, torej vprašanje odstopanja in časa dežurstva. Kar zadeva odstopanje, ves čas slišimo dve trditvi: prvič vidik prožnosti in drugič vprašanje, ki se nanaša na svobodo izbiranja. Zdi se, da ukrepamo, kot da so delodajalci in delavci dejansko enakovredni partnerji - kar pa niso -, ena od očitnih dolžnosti in nalog delovne zakonodaje pa je prav ta, da to neenakost odpravi. Kot so dejali socialni politiki, berač ima enako pravico, da spi pod mostom, kot milijonar - s tem seveda govorimo o svobodi sklepanja pogodb. Vendar pa v resnici govorimo o neenakem položaju, ki prožnosti ne podpira v tolikšni meri, v kolikšni ohranja to neenakost.
Poleg tega prožnosti močno ustreza rešitev, ki je bila oblikovana na prvi obravnavi v Parlamentu. Posameznik lahko 26 tednov dela do 72 ur tedensko, s čimer se bo prilagodil potrebam trga, visokemu obsegu naročil in velikim delovnim obremenitvam. Seveda človek potrebuje tudi počitek in mislim, da bi prav to moral biti cilj direktive o delovnem področju in varovanju zdravja.
Kar zadeva čas dežurstva, če kakšno jutro v knjigarno ali trgovino z oblekami ne vstopi niti en kupec ali obiskovalec, ali torej to za prodajalca pomeni, da je opravil neaktivni čas dežurstva, ki bi ga bilo treba drugače obračunati? Pravilno stališče je, da se kot delovni čas šteje vsak čas, ki ga morajo delavci preživeti na delovnem mestu in ga ne morejo svobodno uporabiti. Plačilo za opravljeno delo pa je povsem druga zadeva, o kateri se lahko pogajajo zadevni delodajalci in organizacije delavcev - to je mogoče prilagoditi razmeram v vsaki posamezni državi in nacionalni pristojnosti, toda delovni čas je delovni čas in ga je treba tako tudi razumeti. Zato se strinjam s sodiščem, ne morem pa se strinjati s kompromisom Sveta, zato ga tudi ne morem podpreti.
Maria Matsouka
(EL) Gospod predsednik, predvsem bi želela čestitati gospodu Cercasu, ker nam je predstavil dobro poročilo vpričo nesprejemljivemu skupnemu stališču Sveta. Pravzaprav bi lahko oba prvotna predloga Komisije in skupno stališče Sveta resno ogrozili zdravje in varnost delavcev in, kar je še pomembnejše, ravnovesje med poklicnim in družinskim življenjem, za kar pa si mi prizadevamo. Vendar pa so obenem, kar je še hujše, prav ti predlogi oblikovani tako, da vsiljujejo delovne pogoje iz srednjega veka v skladu z določili in diktati gospodarskega neoliberalizma. In prav ta neoliberalna strategija je tista, ki podpira in spodbuja neenak in enostranski razvoj, izkoriščanje delavcev, recikliranje brezposelnih in na koncu razkroj sindikalnega gibanja. Trenutni gospodarski zastoj in socialni nemiri so očitno posledica strukturne krize v neoliberalnem modelu, zaradi česar bi bilo treba skupno stališče Sveta umakniti in predstaviti nov predlog, ki bo spodbujal solidarnost, politično enakost in socialno pravičnost.
Marian Harkin
Gospod predsednik, nocoj razpravljamo o zelo pomembnem delu zakonodaje, naša razprava in naš glas v tem Parlamentu pa bosta poslala jasno sporočilo delavcem in družinam v EU.
Ko na Irskem razpravljamo o socialni politiki, postavljamo eno vprašanje: smo bližje Bostonu ali Berlinu? No, v okviru nocojšnje razprave bi morali biti bližje Berlinu - to je, če Berlin ali dejansko Pariz lahko ustvari pravi napredek na področju zdravja in varnosti delavcev. Poslušala sem gospo Létard, ki nas je prosila, naj ravnamo odgovorno, in menim da je gospod Cercas storil prav to.
Prejšnji teden je na zasedanju Sveta v razpravi o Lizbonski pogodbi Svet dal zavezo, da bo okrepil pravice delavcev. Svet in Parlament imata zdaj priložnost, da storita prav to. Poleg tega v Parlamentu pogosto govorimo o ravnovesju med delom in življenjem in ob tem vsi prikimavajo. Še enkrat imamo priložnost, da pomagamo zagotoviti ravnovesje med poklicnim in družinskim življenjem za državljane Evrope.
In ne pozabite, kot je omenil že gospod Silva Peneda, 48 ur na teden je osem ur na dan, šest dni na teden. Gospod Bushill-Matthews je govoril o ženski, ki dela 12 ur na dan, sedem dni na teden, kot da bi to bilo sprejemljivo. To je povsem nesprejemljivo in v tej vrsti izkoriščanja ne smemo sodelovati.
Kot sem že dejala, bosta nocojšnja razprava in naš glas o tem poročilu državljanom Evrope poslala jasen signal. Poslati moramo jasen signal, da je socialna Evropa živa in zdrava.
Georgios Toussas
(EL) Gospod predsednik, skupno stališče Sveta o organizaciji delovnega časa je protidelavska monstruoznost, ki je upravičeno dvignila vihar protesta med delavci v državah članicah. Poročilo gospoda Cercasa se ne dotika jedra reakcionarnih predlogov v skupnem stališču Sveta. Strinja se z razdelitvijo delovnega časa na aktivnega in neaktivnega pod pogojem, da se prizna pojem neplačanega neaktivnega delovnega časa. Supermarketi, bolnišnično osebje, zdravniki in storitveni delavci delajo v strahotnih razmerah in so prisiljeni, da ostanejo na delovnem mestu dvanajst ali štirinajst ur na dan. S tem se obdobje za izračun povprečja delovnega časa s štirih mesecev, ki veljajo zdaj, veča na dvanajstmesečno osnovo, ohranja se odstopanje, napadajo pa se nespremenljiv dnevni delovni čas, plačilo nadur, čas dežurstva in kolektivne pogodbe o zaposlitvi na splošno, delodajalcem pa se omogoča, da prožne oblike zaposlitve še bolj posplošijo, kar bo imelo resne in boleče posledice za sisteme socialnega zavarovanja. Danes, ko možnosti za povečanje produktivnosti delovne sile omogočajo zmanjšanje delovnega časa in povečanje prostega časa, je takšen predlog nesprejemljiv, zaradi česar tudi odločno nasprotujemo skupnemu stališču Sveta in predlogu gospoda Cercasa.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Gospod predsednik, gospod komisar, na začetku bi želel dobesedno citirati iz vašega dokumenta, ki predstavlja prenovljeno socialno agendo. Tam piše: "Komisija poziva tudi vse države članice, da dajo zgled z ratifikacijo in izvajanjem konvencij MOD..."
Vendar pa danes tukaj razpravljamo o direktivi, ki se namerava upreti navedenim merilom tako, da bo državam članicam omogočila, da za delovni teden predpišejo do 60 ali 65 ur, izračunano kot povprečje v obdobju treh mesecev.
Gospod komisar, je to dosledno? Ali lahko sprejemamo predpise, ki so v nasprotju z našimi lastnimi priporočili? Namen direktive je določiti minimalna pravila za namen zagotovitve zdravja in varnosti delavcev s pomočjo dveh instrumentov: časom počitka in tedenskega delovnega časa.
Pri obeh primerih direktiva vsebuje izjeme, vendar, gospod komisar, kot ste rekli tudi sami, o izjemah ne govorimo. Ne, govorimo zgolj in samo o odstopanjih od enega izmed temeljnih elementov direktive.
Prožnost ni nikakršno opravičilo za to. Povečanja števila delovnih ur ne smemo mešati s prožnostjo, ki jo podjetja in delavci potrebujejo. Direktiva bo opredelila zelo izčrpno določbo za sezonske vzorce, višek proizvodnje in potrebe nekaterih dejavnosti.
Nekaj, kar je dobro za vse, gospod komisar, je doseganje cilja prožne varnosti, z drugimi besedami, uskladitev poklicnega in družinskega življenja. Da bi se to zgodilo, si moramo prizadevati za razvoj kulture sodelovanja in preglednosti ter omogočiti, da svojo vlogo pri organiziranju delovnega časa odigra tudi kolektivna avtonomija.
Gospod predsednik, ko je Svet septembra sprejel skupno stališče, je bil to slab dan za socialni dialog. Prepričan sem, da bi danes že imeli dogovor, če bi kolektivni avtonomiji prepustili, da uredi in organizira delovni čas.
Prepričan sem tudi, da bo dan, ko bomo glasovali, ko se bomo vsi soočili z lastno odgovornostjo, dober dan za vse.
Spreminjati je dobro, vendar je dobro tudi ohraniti tiste elemente, ki nas kar najbolj združujejo in kar najmanj delijo, ki krepijo Evropo in ki lahko pomagajo socialni Evropi, da po spopadu z današnjimi izzivi postane še močnejša. Naprej moramo potisniti tako gospodarski kot socialni napredek, kajti ti dve področji ločeno ne moreta preživeti.
Pier Antonio Panzeri
(IT) Gospod predsednik, gospe in gospodje, sicer spoštujem delo gospoda Cercasa, vendar pa bi želel takoj na začetku povedati, da sploh ni bilo jasno, da je obstajala takšna potreba po spremembi te direktive o organizaciji delovnega časa, zato bi želel, da bi ta razprava potrdila to, kar izhaja iz glasovanja na Odboru za zaposlovanje in socialne zadeve.
Danes so pri nas zdravniki, jutri bodo v Strasbourgu predstavniki delavcev iz vse Evrope, ki jih bo zbrala Evropska konfederacija sindikatov. Prišli bodo sem, da bi izrazili svojo željo po zavrnitvi kompromisa o tej direktivi, ki ga je sprejel Svet, sicer pa se sprašujem, kako bi lahko sploh bilo kaj drugače?
Želimo si zastaviti dva jasna cilja: prvi je ohranitev 48-urne omejitve najdaljšega tedenskega delovnega časa v Evropski uniji. S tem bi se premagala klavzula o odstopanjih, v okviru katere se je tej omejitvi mogoče izogniti, s čimer pa bi tedenski delovni čas lahko dosegel 60 ali 65 ur. Drugi cilj se nanaša na čas dežurstva, ki se ga ne more šteti za neaktivni delovni čas, temveč v vsakem pogledu za delovni čas, ravno tako kot je primerno zaščititi pravico do nadomestnega počitka za zdravstvene delavce.
Ta cilja sta lahko in bi morala biti skupna vsem v Parlamentu, saj predstavljata pot, ki dejavnikom konkurence v Evropi preprečuje, da bi se približala socialnemu dampingu in večjem izkoriščanju delavcev. Iskreno upam, da se bomo kot poslanci Evropskega parlamenta lahko dogovorili o teh stališčih, saj dejansko predstavljajo novo socialno Evropo.
Patrizia Toia
(IT) Gospod predsednik, gospe in gospodje, predloga Sveta, ki odpravlja ravnovesje, ki je bilo vzpostavljeno v preteklosti - s tem mislim na odlično delo gospoda Cocilova na tem področju - ne moremo podpreti, ker predstavlja korak nazaj pri številnih vprašanjih, ki zadevajo delo, ravnovesje med poklicnim in družinskim življenjem in varnost zaposlitve, in ker predstavlja izbiro, ki zmanjšuje pravice delavcev, to pa so navsezadnje pravice vseh nas, pravice naših otrok, pravice navadnih ljudi.
Poleg tega si ne želim, da bi to trditev razumeli kot sindikalistično ali prokorporativno, ker zagovarja zdravstveno osebje. Ni ne eno ne drugo; kot političarka ne ukrepam v imenu korporacij ali sindikatov, temveč ukrepam v imenu državljanov. Ko sprejemam odločitve, mislim nanje, mislim na njihove socialne pravice, za katere menim, da so temeljnega pomena v Evropi. Zato ne morem najti opravičila za Evropo, ki ne more iti naprej v korak s svetom, za Evropo, ki, ravno nasprotno, dela velike napake v presoji in manjšo varnost zamenjuje s prožnostjo in svobodo. To je še toliko resnejše v času, ko se Evropa sooča z najhujšo krizo in ko ni veliko možnosti za napredek in rast.
Gospa Létard, predstavniki Sveta in Komisije, če ne bomo razumeli, da so milijoni delavcev trenutno v nevarnosti, da bodo izgubili službo, da so se znašli v slabem in tveganem položaju in da seveda nimajo pravice do prostovoljnega sklepanja pogodb - razen odstopanja -, potem moram reči, da se nam niti ne sanja, kaj se v resnici dogaja v socialnem in družinskem življenju evropskih državljanov.
Zato bomo podprli predloge gospoda Cercasa in upamo, da bodo tako storili vsi poslanci Evropskega parlamenta. Moram reči, da nas nepripravljenost Sveta, da bi se pogajal na tej ravni, prisiljuje, da si razpravo in pogajanje priborimo v teku usklajevanja.
Gabriele Stauner
(DE) Gospod predsednik, gospe in gospodje, čas dežurstva je delovni čas, kot je pravilno razsodilo Sodišče Evropskih skupnosti. Države članice so se do zdaj dejansko dobro prilagodile tem razmeram in zaradi tega ni bankrotirala še nobena bolnišnica ali kakšna druga ustanova.
Poleg tega čas dežurstva, o katerem razpravljamo tukaj, zahteva, da so delavci prisotni na delu: vse ostalo je stanje pripravljenosti, ki je nekaj povsem drugega. Po mojem mnenju je ločitev dežurstva na aktivni in neaktivni del - ki je verjetno natančneje opredeljen z bolj ali manj predvidenim izračunom povprečja, ki pa je v vsakem primeru pljuben -, nesmisel. Če to povemo s pravnimi izrazi, so delavci navsezadnje na razpolago delodajalcem, upoštevati morajo njihova navodila in nimajo te svobode, da bi si razporejali svoj čas.
Načeloma nasprotujem individualnim odstopanjem. Vsi vemo, da za zaposlitvena razmerja ni značilen enakovreden status, temveč nasprotje med nespremenljivo gospodarsko močnejšimi delodajalci na eni strani in delavci, ki so odvisni od svoje zmogljivosti za delo, na drugi. Vsaka posamezna delovna zakonodaja je bila oblikovana dejansko za to, da bi se nadomestilo pomanjkanje enakosti v tem odnosu. Če bi bilo potrebno, bi delavci, katerih preživetje je odvisno od dela, tvegali tudi svoje zdravje, da bi lahko prehranili sebe in svojo družino. V času gospodarskih težav, s kakršnimi se soočamo prav zdaj - in to prav zaradi močno zgrešenih odločitev nesposobnih managerjev -, se pritiski na delavce čedalje bolj večajo. Toda ljudje niso stroji, ki bi lahko delali brez odmora.
Po mojem mnenju je stališče Sveta v zvezi s tem nesprejemljivo. Močno podpiram poročilo našega odbora in stališče moje kolegice gospe Silve Peneda in upam, da bomo v postopku usklajevanja dobili trdno, človeško rešitev.
Marie Panayotopoulos-Cassiotou
(EL) Gospod predsednik, edina korist skupnega stališča Sveta in prizadevanj francoskega predsedstva je v tem, da o tem problemu ponovno razpravljamo. Okrog Božiča se spomnimo "Božične pesmi" Charlesa Dickensa, ki govori o delodajalcu v eni izmed držav Evrope, ki svojemu marljivemu delavcu ne dovoli, da bi šel na počitnice. Tej Božični pesmi bi radi naredili konec. Države, kot je Grčija, niso zbrale dovolj glasov, da bi lahko podprle kompromis. Grčija dosledno podpira 48-urni tedenski delovni čas in si ne želi nikakršnih sprememb v organizaciji delovnega časa brez dialoga in dogovora med delodajalci in delavci. Kot so dejali moji kolegi poslanci, bi nam bilo ljubše, če jutri ne bi protestiral nihče, ne delodajalci ne delavci. Bilo bi bolje, če bi se uveljavila socialni dialog in kolektivno pogajanje.
Ena izmed mojih kolegic je omenila srednji vek. Vendar pa so v srednjem veku nedeljo spoštovali kot dela prost dan. Ob nedeljah niso delali niti sužnji, mi pa smo danes iz direktive črtali dejstvo, da je treba nedeljo upoštevati kot delavčev dela prost dan. Zato sta bili predloženi dve spremembi in Parlament pozivam, da ju podpre, da bi se v predlog Parlamenta vključil ta element evropske civilizacije; upam tudi, da ju bodo podprli prav vsi spoštovani poslanci, ki, kot vidim, koristijo svoj neaktiven čas, plačani pa so kot za običajen delovni čas. Jutri bi morali skrajšati čas tistim poslancem, ki jih ni v Parlamentu.
Richard Falbr
- (CS) Praktično smo vse od ratifikacije Maastrichtske pogodbe, ki je za številne ljudi pomenila zmago neoliberalnih gospodarskih politik, priča postopnega in koncentriranega napada na evropski socialni model. Ukinitev Keynesovega korporativnega socialno-ekonomskega modela, v okviru katerega sta bila socialni dialog in močna državna intervencija nekaj normalnega, nas je pripeljala sem, kjer se nahajamo danes. Pripeljala nas je k popolnemu propadu neoliberalnega kapitalizma ter ponujanju pomoči stanju, ki bi moralo biti kar najbolj oslabljeno in katerega vpliv bi moral biti kar najmanjši.
Ne razumem, kako lahko nekdo po hitrem postopku sprejme nekaj, kar je Svet predložil v dogovoru s Komisijo. Ali naj bi šlo pri tem za en korak proti socialnemu kapitalizmu za bogate in kavbojskemu kapitalizmu za revne? Vrnitev v 19. stoletje ne bo pomagala nikomur. Zato moramo odločno zavrniti osnutek direktive, vsaj za toliko časa, dokler ne bo vsebovala sprememb, ki jih je predlagal poročevalec, gospod Alejandro Cercas.
Mihael Brejc
Ta direktiva ne določa, da se delovni čas od štirideset ur podaljša na šestdeset ur. Ta direktiva ne določa, da se skupaj z nadurami zahteva od zaposlenih, da tedensko delajo šestdeset ur ali petinšestdeset ur, ampak določa okvire, pogoje, pod katerimi je to možno. Zato je enačenje šestdesetih ur s tem, kar je danes določeno v nacionalnih zakonodajah in kjer gre za omejitve na štirideset ur ali manj tedensko, taka enačenja niso ustrezna, ker pravzaprav kažejo to direktivo v nepravi luči.
Se pa s to direktivo omejuje zgornji možni čas. Namreč, danes nihče ni omenil tega, da mnogi ljudje v finančnih inštitucijah, v odvetniških družbah, investicijskih družbah, in tako naprej, delajo po šestdeset, po sedemdeset in več ur na teden, pa se nihče ne zgane. Ta direktiva določa zgornjo mejo, čez katero ni mogoče iti.
Vživeti se moramo tudi v vlogo delodajalcev, zlasti malih in srednjih podjetij, ki seveda na trgu zelo težko preživijo, če imajo preveč formalnih ovir. Razumeti moramo njihovo situacijo, ko morajo v določenem času napeti vse sile, da izpolnijo pogodbene obveznosti, in da v takem času seveda ljudje delajo več, vendar to s soglasjem delavca, za dodatno plačilo, se razume, ne pa avtomatično kar vsak teden.
Skratka, tudi dežurstvo je zelo različno. Vsi govorimo o zdravnikih, pozabljamo pa na, recimo, kampe, pozabljamo na družinske hotele in na mnoge storitvene dejavnosti, kjer ljudje torej, delajo, dežurajo in imajo tudi seveda čas, ko morajo biti v pripravljenosti. Skratka, jaz mislim, da je Svet predlagal nek kompromis, očitno bo prišlo do spravnega postopka in upam, da bomo o njem dosegli razumno rešitev.
Anja Weisgerber
(DE) Gospod predsednik, načelo, da je treba celoten čas dežurstva računati kot delovni čas, mora držati; v tem se strinjam s poročevalcem. Menim, da je skupno stališče v tem smislu mogoče spremeniti. Skupno stališče celo predvideva možnost, da se neaktivni čas dežurstva računa kot čas počitka. To bi lahko pripeljalo do maratonskih 72 ur in več na delovnem mestu, kar ne bi smelo biti mogoče v nobeni državi članici. Zato pozdravljam sprejetje mojih sprememb v tej zvezi na odboru.
Vendar pa bi vas želela opozoriti, da Direktiva o delovnem času ne velja samo za zdravnike, temveč tudi za širok niz drugih poklicev, čas dežurstva pa delavce zelo različno zaposluje. Na primer, velja tudi za gasilce, ki lahko na dežurstvu spijo ali se rekreirajo. Gasilci torej zahtevajo možnost odstopanja od najdaljšega tedenskega delovnega časa.
Zato zagovarjam možnost iskanja prilagojenih rešitev na kraju samem s pomočjo kolektivnih - ne individualnih - odstopanj. V preteklosti so se o kolektivnih pogodbah, ki so usmerjene v določeno prakso, pogajali podpisniki takšnih pogodb. Izrecno podpiram okrepitev prostih kolektivnih pogajanj.
Poleg tega je novo, kolektivno odstopanje bistveno ugodnejše za delavca kot obstoječa ureditev. Odstopanja so možna samo s soglasjem zadevnega delavca, to soglasje pa mora biti dano v povezavi s pogodbo o zaposlitvi. Če glasujemo proti tej možnosti kolektivnih pogodb, tvegamo, da ne bo prav nobenih sprememb Direktive o delovnem času, obenem pa ogrožamo možnost odstopanj, ki so za delavce ugodna.
Zato bom glasovala prosti spremembam, ki želijo črtati odstopanja, saj podpiram prosta kolektivna pogajanja in prilagojene rešitve na kraju samem.
Mario Mauro
Gospod predsednik, gospe in gospodje, plod našega dela ni samo proizvodnja blaga ter izvajanje storitev, temveč dosežek življenjskega cilja, izpolnitev tiste želje, ki nas vodi pri iskanju sreče. Zato se moramo premišljeno lotiti odločitev o politiki trga dela ter ravnati v skladu z lastnimi načeli.
Menim torej, da bi bilo modro, če bi Parlament podprl postopek usklajevanja, s čimer bi na eni strani podprl stališče poročevalca, predvsem pa spremembe gospoda Silva Penede. V tem smislu moram reči, da je očitno, da bi bilo treba čas dežurstva v zdravniškem poklicu v celoti priznati kot delovni čas - to je treba nedvomno zagotoviti.
Stephen Hughes
Gospod predsednik, mnogi ljudje zmotno mislijo, da ne bodo mogli več opravljati dodatnih nadur, ki bi presegle 48-urnim tedenski delovni čas, če bomo sprejeli stališče, ki ga predlaga gospod Alejandro Cercas. To seveda ne drži.
Načeloma nasprotujemo odstopanju, saj gre tu za zakon o zdravju in varnosti, vendar smo predlagali, naj se delovni čas računa kot povprečje v obdobju 12 mesecev in ne več v obdobju štirih mesecev, kot se to počne zdaj. To daje posameznikom in podjetjem odlično prožnost za načrtovanje delovnega časa. Pravzaprav jim daje toliko prožnosti, kolikor jo je Svet hotel vnesti v nespremenljivo omejitev 60 oziroma 65 ur na teden, odvisno od referenčnega obdobja. Mi tega nismo storili. Tukaj vključen obseg prožnosti je veliko boljši od uporabe odstopanja; je veliko boljša možnost tako za podjetje kot za posameznike. Upam, da bo sporočilo te razprave zelo močno.
Ewa Tomaszewska
- (PL) Zamisel o ločevanju med aktivnim in neaktivnim delovnim časom je nevaren in nepošten pristop. Če se del časa, ki se sicer porabi na delovnem mestu in je v celoti ali delno namenjen opravljanju dolžnosti, ki jih delavcu nalaga delodajalec, ne izkoristi za opravljanje posebnih nalog, se ta čas še vedno ne more šteti kot čas počitka. Delavec ga navsezadnje ne more preživeti z družino in prav tako si ne more urediti počitka po lastni želji. Zato je ta čas treba obračunati po enaki stopnji.
Drugo vprašanje zadeva možnost podaljšanja časa dežurstva brez ustreznega plačila, domnevno ob soglasju delavca. To zadeva predvsem zdravnike. Zelo rada bi videla enega samega bolnika, po možnosti člana Evropskega sveta, ki bi se rade volje strinjal, da ga operira zdravnik, za katerim je že 23 ur službe. To ni samo kršitev pravic zdravnikov iz delovnega razmerja, temveč je tudi kršitev pravic bolnikov. Bolnišnice na Poljskem ne želijo zaposliti zdravnikov, ki nočejo podpisati klavzule o odstopanju. Parlament bi želela spomniti, da je bila pravica do osemurnega delovnega dne pridobljena že pred drugo svetovno vojno.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Socialna Evropa mora vsakemu državljanu zagotoviti, da bo lahko dostojno živel s svojo plačo. Dostojna služba mora zagotoviti dostojno življenje.
Spoštovanje zaposlenih vključuje določitev časa za delo in časa za počitek, v katerem se zaposleni lahko sprostijo ter preživijo dovolj časa z družino. Otroci potrebujejo starše, ki jih bodo usmerjali in nadzorovali, toda če starši nimajo dovolj ali sploh nič časa, da bi ga preživeli z družino, potem ima to lahko negativne posledice na razvoj otrok. Nobenemu delodajalcu ne bi smeli omogočiti, da lahko od zaposlenega zahteva, da dela več kot 48 ur na teden.
Mislim, da bi Direktiva o delovnem času morala več pozornosti nameniti posebnim okoliščinam časa dežurstva zdravstvenih delavcev. Podpiram poročilo gospoda Cercasa, ki ščiti interese zaposlenih, ne da bi zanemarjal legitimne interese delodajalcev, ter jim daje možnost, da delovni čas prilagodijo svojim potrebam. Pozdravljam tudi spremembe, ki poudarjajo pomen kolektivnih pogodb o zaposlitvi.
Dragoş Florin David
(RO) V trenutni finančni krizi, ki neposredno vpliva na gospodarsko in družbeno življenje evropskih državljanov, je Direktiva o delovnem času ključni element evropskih socialnih politik.
Poročilo gospoda Cercasa predstavlja logičen, skladen pristop k procesu vrednotenja sklepov o uporabi te direktive na ravni držav članic. Ta direktiva trenutno predstavlja prožen instrument, ki opredeljuje raven zaščite, v okviru katere ne bo mogoče odobriti ukrepov, ki bi škodovali zdravju in varnosti delavcev.
Jan Tadeusz Masiel
- (PL) Gospod predsednik, razprava se bliža koncu, zato želim dodati še nekaj besed v podporo poročilu gospoda Cercasa ter stališču Odbora za zaposlovanje in socialne zadeve, ki se ni spremenilo že od leta 2005 in je bilo potrjeno na glasovanju 6. novembra.
Naš odbor je imel dovolj časa za premislek o svojem mnenju in prepričan sem, da se bo rezultat našega glasovanja na odboru pokazal tudi pojutrišnjem, ko bo potekalo glasovanje na plenarnem zasedanju. Ko smo glasovali, smo v celoti upoštevali socialni pravni red Evrope, ki si ga starejše države članice delijo z novimi in ki nam daje zgled ter podporo. Kompromis, ki je bil junija sprejet na Svetu, je nesprejemljiv.
Moji volivci, zlasti iz zdravniških krogov na Poljskem, spremljajo dejavnosti Parlamenta z nekaj pomisleki. Povsem upravičeno trdijo, da bi morali dobiti plačilo za celoten delovni čas in ne zgolj za aktiven čas dežurstva. Gre dejansko prav za to, da se kompromis Sveta nanaša na potencialno prožnost na ravni socialnih partnerjev in kolektivnih pogodb. Vendar pa poljski delavci čutijo, da nimajo dovolj moči, da bi se pogajali s svojimi delodajalci, zato potrebujejo močno podporo Evropskega parlamenta.
Gabriela Creţu
(RO) V teku dolgih razprav o tem poročilu je bila izražena skrb, da na jutrišnjem glasovanju ne bo dosežena večina, ki je bila dosežena na prvi obravnavi, ker bodo tisti, ki so se vključili nekje vmes, spremenili ravnovesje moči v Parlamentu.
Dejansko je res, da so na Svetu enako stališče izrazile desne vlade, ne glede na to, ali geografsko prihajajo z vzhoda ali zahoda. Vendar pa je treba pojasniti še eno stvar. Delavci iz vzhodne Evrope z enakim prepričanjem podpirajo spremembe, ki jih predlaga Evropski parlament, medtem ko jih Svet zavrača. Sindikati iz Romunije, ki bodo jutri tudi imeli svoje predstavnike tukaj v Strasbourgu, se na primer zavedajo, da pravice, ki so jih dosegli, niso dosežene enkrat za vselej, in da jih morajo nenehno braniti. Njihovo sporočilo je jasno: rešitev obstoječih problemov, ki je veliko učinkovitejša od neomejenega delovnega časa, bo ustavila nenadzorovano širjenje slabo plačanih del tudi za delavce iz vzhodne Evrope.
Jacek Protasiewicz
- (PL) Gospod predsednik, niti najmanj ne dvomim, da sta blaginja delavcev in varnost pri delu zadevi, ki ju bo srčno zagovarjal prav vsak poslanec, ki sodeluje v tej razpravi.
Vendar pa se vsi zavedamo, da veljavna Direktiva o delovnem času potrebuje nekatere spremembe. Vprašanja, ki se ob tem porajajo, zadevajo naravo in namen takšnih sprememb. Na ta vprašanja ni lahko odgovoriti in več let so bila predmet vročih razprav tako v Parlamentu kot Svetu. Svet je na koncu sprejel moder kompromis. V tem trenutku je težko pričakovati, da bodo vlade držav, izmed katerih jih večina uporablja načelo odstopanja, to načelo nenadoma opustile, zlasti zdaj, ko smo se znašli v gospodarski krizi. Predvsem bi želel na to opozoriti tiste poslance, ki pozivajo k temu, da je treba sprejeti trdno stališče v zvezi z odstopanjem.
Na Poljskem, gospod predsednik, imamo moder pregovor, ki pravi, da je najboljše sovražnik dobrega. Rad bi poudaril, da imamo močan kompromis, ki bi ga morali sprejeti v interesu blaginje evropskih delavcev.
Proinsias De Rossa
Gospod predsednik, sveženj gospoda Cercasa podpiram. Mislim, da je bistvo te razprave to, da so ljudje socialna bitja: niso stroji in na delovnem mestu se z njimi tudi ne bi smelo ravnati kot s stroji. Nekdo, ki se prijavi na delovno mesto pri delodajalcu, nima nobene svobode, da zavrne podpis obrazca, na katerem piše, da se odrekajo pravici do uporabe Direktive o delovnem času, zato trditev, da odprava odstopanja na nek način pomeni napad na svobodo, ne drži: v resnici gre za napad na zlorabo zaposlenega, ki mora delati, da bi lahko živel.
Po mojem mnenju trenutno odstopanje, ki ga uporablja 14 držav članic, pomeni napad na idejo o gradnji Evrope na temelju skupnih, dostojnih pogojev za delo in življenje, zato ne smemo dovoliti, da bi se to zgodilo.
Valérie Létard
predsednica Sveta. - (FR) Gospod predsednik, gospod komisar, gospod Cercas, gospe in gospodje, Direktiva o delovnem času je seveda polna simbolov in zagotovo vsebuje načela, med katerimi je tudi svoboda delavcev do izbiranja proti varovanju njihovega zdravja in varnosti.
In prav na tej točki imamo težave, zaradi katerih se ne moremo sporazumeti. Kot sem že povedala, je Francija dolgo nasprotovala odstopanju. Kljub temu smo uspeli doseči skupno stališče. Zakaj? Zato, ker direktiva ne želi oslabiti pravic ljudi ali sprožiti socialnega nazadovanja.
Kar zadeva čas dežurstva, je cilj dovoliti državam članicam, da to rešijo na svoj poseben način ob upoštevanju neaktivnega časa, ki ga čas dežurstva vključuje. Vse države članice so na svoj lasten način obravnavale čas dežurstva in Svet si ne želi nič drugega kot zgolj ohraniti obstoječe stanje, torej ravnovesja, ki so jih sodbe Sodišča Evropskih skupnosti narušile.
Drugi razlog v zvezi z odstopanjem je ta, da skupno stališče izboljšuje pravice delavcev, če je bilo odstopanje preneseno. Očitno je, da uporaba tega odstopanja ni obvezna. Odstopanje z varovalnimi ukrepi namreč obstaja že od leta 1993. Stališče Sveta varovalnih ukrepov torej ne uvaja, kot je poudarila gospa Lynne. Upam, da bo prevladal pragmatizem. Skupno stališče od nikogar ne zahteva, da se odreče svojim načelom ali svojim prepričanjem.
Danes vam v imenu Sveta francosko predsedstvo sporoča, da je skupno stališče nedvomno najboljši kompromis za pridobitev spremenjene direktive glede na ravnovesje moči med državami članicami in nujno potrebo po iskanju rešitve v zvezi s časom dežurstva. Gospe in gospodje, to je vse, kar sem želela še dodati k svojim uvodnim besedam.
Vladimír Špidla
član Komisije. - (CS) Želel bi ponoviti besede gospe Létard o globini in zanimivi naravi razprave. Ta razprava namreč obravnava zadeve, ki so največjega pomena, in po mojem mnenju je zdaj na vrsti Parlament, da sprejme odločitev. Šele zatem bo jasen okvir, v katerem bodo lahko potekale nadaljnje razprave. Ker nekatera mnenja, izražena v tej razpravi, ne odražajo dejanskega stanja, bi želel samo povedati, da bi bilo mogoče koristno, če bi jasno in trezno pregledali nekaj temeljnih dejstev.
Trenutno velja Direktiva o delovnem času. V njej je navedeno, da imajo posamezne države članice možnost, da uvedejo odstopanje. To se trenutno uporablja v 15 državah članicah. Torej ne gre za nekaj novega, temveč gre za že obstoječe dejstvo. Razlog za novo direktivo je pritisk, ki je posledica odločitve Sodišča Evropskih skupnosti v zadevah SIMAP in Jaeger, saj je ta odločitev v zelo težak položaj spravila številne sisteme, ki se običajno zanašajo na velik obseg časa dežurstva.
Želel bi tudi povedati, da posledice časa dežurstva in organizacija časa dežurstva različno vplivajo tudi na različne sisteme, čutiti pa jih je mogoče tudi v državah članicah, zlasti manjših, ki nimajo veliko možnosti za zaposlovanje delavcev iz drugih držav in ki bi se lahko soočile z razmeroma hudimi problemi. Zato je razprava tudi tako zapletena, saj na eni strani posega v zaščito delavcev, s tem ko do določene mere ureja delovni čas, na drugi strani pa se nanaša na številne močno občutljive sisteme, kot sta zdravstveno varstvo ali na primer reševalne službe, kot so gasilci in drugi.
Vsaka odločitev ima svoje posledice in mislim, da imamo v tem trenutku veliko priložnost, da dosežemo napredek. Ta napredek bo rezultat razprave v vseh institucijah, rezultat tako sodelovanja kot razprave, eden izmed najpomembnejših korakov na tej poti pa bo glasovanje v Parlamentu, ki bo potekalo 17. decembra letos.
Alejandro Cercas
Najprej se želim zahvaliti vsem kolegom poslancem iz vseh skupin, saj sem prepričan, da velika večina v tej dvorani meni, da ljudje niso stroji in da so s svojimi pravicami na prvem mestu. Šele potem lahko govorimo o drugih rečeh, toda začeti moramo z zdravjem, varnostjo in družinskim življenjem.
Drugič, na pogajalskem prizorišču pozdravljam Svet in Komisijo. Sicer pozno, toda bolje pozno kot nikoli.
Pazite na pasti! V direktivi, ki izhaja iz vašega skupnega stališča, odstopanje ni enako odstopanju iz leta 1993, ki je bilo začasno, pogojno in v veliki meri enkratno. Komisar je govoril o 15 državah. Ne, ena država je imela splošno odstopanje, več držav pa samo manjša odstopanja. Vi pa predlagate, da bi to moralo veljati za zmeraj in za vse, Evropo pa delite na države, ki si želijo dolg delovni čas, ter na države, ki si tega ne želijo.
Nočemo, da bi se nekaj, kar je bilo začasno in izjemno, spremenilo v nekaj trajnega in običajnega, saj vendar ni običajno, da ljudje vsak teden v letu in vsako leto svojega življenja delajo, ne da bi videli svoje družine ali ne da bi izpolnjevali svoje državljanske dolžnosti.
Mislim, da je treba sprejeti nekatera dejstva. To, da delavci in zdravniki tej direktivi nasprotujejo, gospod Bushill-Matthews, je dejstvo, ne mnenje. Sam sicer nisem govoril s 160 milijoni delavcev ali 4 milijoni zdravnikov, sem pa govoril z njihovimi predstavniškimi organizacijami. Mogoče se nekdo strinja z vami, vendar vam zagotavljam, da vam večina nasprotuje, kajti vse te organizacije brez izjeme nasprotujejo temu, kar pravite vi.
Na koncu mi dovolite, da ponovim, kar sem povedal na začetku. Sreda bo zelo pomemben dan za državljane, ko bodo lahko spet začeli verjeti v Evropo in ko bodo spoznali, da teh institucij ne sestavlja kup brezsrčnih politikov, ki samo mislijo na gospodarstvo, ali birokratov, ki živijo v nekem drugem svetu. Smo na strani ljudi. Postavljamo se za njihove pravice, 17. decembra pa bo Evropa še močnejša. Potem se bomo pogajali. In pogajali se bomo enakopravno.
(Aplavz)
Predsednik
Razprava je zaključena.
Glasovanje bo potekalo v sredo.
Pisne izjave (člen 142)
Iles Braghetto  
v pisni obliki. - (IT) Gospod predsednik, gospe in gospodje, ta direktiva bo odločilnega pomena za gradnjo gospodarske in socialne Evrope.
Splošno prepričanje je, da bi morali in da lahko ustvarimo inovacije na trgu dela, ki izboljšujejo produktivnost in kakovost znotraj zahtevane prožnosti, ne da bi to pripeljalo do izkoriščanja delavcev. Spodbujanje pravičnih delovnih pogojev, do katerih ima navsezadnje vsak neodtujljivo pravico, zagotavlja varnost in učinkovitost dela, ki ga ljudje opravljajo. Zato menimo, da je predlog, ki ga je sprejel Odbor za zaposlovanje in socialne zadeve, uravnotežen.
Predvsem je treba poudariti, da so za zdravstvene delavce ustrezni varovalni ukrepi pri organizaciji dela v izmenah ter časa počitka temeljnega pomena za zagotovitev ne samo pravičnih razmer samih po sebi, temveč tudi za zagotovitev varnosti in kakovosti oskrbe bolnikov ter zmanjšanje kliničnega tveganja.
Ole Christensen  
Vesel sem, da sem član politične skupine, in sicer skupine Socialdemokratov v Evropskem parlamentu, ki ne ogroža zdravja in varnosti delavcev.
To, da lahko kdor koli verjame v večjo konkurenco na temelju slabih delovnih razmer in notranje tekme med državami članicami za najdaljši delovni čas, je popolnoma zgrešeno in spada v povsem druge čase. Nič nimam proti temu, da se socialni partnerji strinjajo o daljšem delovnem času s katerim koli referenčnim obdobjem tja do enega leta in povprečjem, ki znaša največ 48 ur na teden, vendar pa nasprotujem temu, da bi se delodajalcem omogočilo, da zaposlujejo delavce na individualni ravni, s čimer bi imeli možnost, da uporabljajo različne izjeme.
Sprašujem se, kaj bo moralo Združeno kraljestvo še storiti, da bi se vključilo v resne pogovore in počasi odpravilo svoja odstopanja v procesu izboljšanja razmer za milijone delavcev v tej državi.
Upam, da bo Evropski parlament v sredo sporočil, da bi Evropa v prihodnosti morala delati pametneje in ne trdneje, če se želi spopasti z izzivi prihodnosti.
Corina Creţu  
v pisni obliki. - (RO) Pozdravljam dejstvo, da poročilo potrjuje socialno vizijo evropske levice, kjer predstavniki socialdemokratov povsem upravičeno kritizirajo to, da se z omogočanjem klavzul o odstopanju od delovnega časa krši načelo, da v zvezi z zdravjem in varnostjo delavcev na delovnem mestu ne sme biti nikakršnih odstopanj od zakonodaje.
Čeprav bi prožen delovni čas glede na specifično naravo dela in zmožnosti vsakega posameznika lahko ustvaril dobre rezultate, si ne morem pomagati, da ne bi pomislila na številne zlorabe, ki so jim delavci izpostavljeni. S tem mislim na primer iz Romunije, kjer v mnogih primerih nadure niso niti obračunane niti zakonito plačane. Vsaka dejavnost, ki presega običajen delovni dan, ni rezultat nikakršnega sporazuma med delavcem in delodajalcem, temveč jo zahteva delodajalec po svoji lastni volji. Ni nam treba omenjati nevarnosti za zdravje in življenje tistih, ki so se znašli v položaju, iz katerega se lahko rešijo samo, če tvegajo, da bodo izgubili službo.
V številnih primerih je tisto, kar se prikazuje kot krepitev konkurence pri delu, samo krinka za izkoriščanje.
Zato mislim, da je ta 48-urna omejitev najboljša možnost. Kar zadeva čas dežurstva, menim, da je nepravično, da se "neaktivni del časa dežurstva" ne šteje kot delovni čas in da se zato ne plača.
Magda Kósáné Kovács  
Evropska unija že ima učinkovite predpise o organizaciji delovnega časa. V skladu z njimi znaša povprečen delovni čas 48 ur na teden. V praksi to pomeni, da lahko delavec dela osem ur šest dni na teden, kar je izračunano kot povprečje v obdobju štirih mesecev. To bi po mojem mnenju moralo zadostovati, kajti kaj več kot to lahko dolgoročno škodi učinkovitosti.
Kompromis Sveta, ki vsebuje manj ugodna pravila od trenutno veljavnih pravil, med drugim ni dobil podpore Belgije, Cipra in Španije, kakor tudi moje države, Madžarske, in je nesprejemljiv za evropske Socialdemokrate.
Socialna Evropa ne more biti prazna fraza: tudi v času gospodarskih težav ne. V postopku usklajevanja je parlamentarni poročevalec, gospod Cercas, dokazal, da je primerno dovzeten, saj je na primer v interesu prožnosti omogočil, da se 48-urni delovni čas izračuna kot povprečje v obdobju 12 mesecev. Vendar pa ne moremo sprejeti predpisa, ki bi dovoljeval 60-65 ur, v skrajnih primerih pa celo 72 ur v delovnem tednu. Prav tako ne moremo podpreti stališča, ki bi omogočalo odobritev neomejenega obdobja odstopanja od predpisov. Glavni razlog za to je, da odnosi med delavci in delodajalci ne morejo nikdar biti enakovredni.
Kar zadeva čas dežurstva, se mi zdi hinavsko od vseh tistih, ki mislijo, da se neaktivni del čas dežurstva ne šteje za delovni čas. Predlagala bi, da na protestu, ki bo potekal pred Parlamentom v sredo, na dan našega glasovanja, poklepetajo z nekaj delavci.
Roselyne Lefrançois  
v pisni obliki. - (FR) Svet in Evropska unija se že več kot tri leta prepirata okrog te Direktive o delovnem času.
Sporazum med 27 ministri za delo iz EU določa največ 48-urni tedenski delovni čas, vendar z možnostjo odstopanja, ki omogoča, da se v nekaterih primerih ta čas podaljša na 65 ur.
Takšna rešitev je nesprejemljiva in kot socialdemokratka moram zagotoviti, da se bodo skrbi milijonov delavcev slišale, ter se boriti, da ta 48-urna omejitev ne bo dovoljevala nikakršnih izjem, temveč da se bo pri izračunu delovnega časa upošteval tudi čas dežurstva.
Zato bom poročilo gospoda Cercasa podprla v upanju, da bomo, če bo prišlo do uskladitve, dobili besedilo, ki bo postavilo pravno ravnovesje med zaščito delavcev in optimalno organizacijo dela. Kot evropski Socialdemokrati pa bomo v vsakem primeru še naprej branili delavce, saj Evropa bolj kot kdaj koli prej potrebuje socialni model, ki izpolnjuje potrebe najranljivejših državljanov, predvsem tistih, ki najbolj čutijo posledice gospodarske in finančne krize.
Lasse Lehtinen  
v pisni obliki. - (FI) Gospod predsednik, zakonodaja EU redkokdaj vpliva na toliko ljudi. Na milijone delavcev bo od Parlamenta dobilo božično darilo, bodisi v obliki izboljšanja njihovih delovnih razmer bodisi v obliki prve direktive Evrope, ki dejansko slabša kakovost poklicnega življenja ljudi. Odbor za zaposlovanje in socialne zadeve je z jasnim dvigovanjem rok dal dober zgled, ko je izboljšal predlog Komisije. Določitev delovnega časa je v resnici njegova socialna razsežnost. Vse preveč evropskih delavcev dela 60 oziroma 65 ur na teden, medtem ko je na milijone ljudi še vedno brezposelnih.
Dolgi delovni tedni čedalje pogosteje temeljijo na očitni svobodi izbiranja. Delavec lahko svobodno izbira med dolgim delovnim tednom ali tem, da sploh ne bo imel službe. Tudi po izboljšavah bo direktiva imela ustrezno število odstopanj, ki bodo omogočali prožnost.
Odbor je sprejel mojo spremembo, po kateri naj bi se v direktivo vključili tudi zaposleni na vodstvenih položajih. Tudi šef potrebuje zakonsko zaščito - tudi on se namreč lahko utrudi.
Svet in Komisija nista privolila v ponovno preučitev njunega stališča v zvezi s časom dežurstva. Zdrav razum nam pove, da je čas, preživet na delu - če smo v pripravljenosti, če smo budni ali če spimo - še vedno delovni čas.
Evropski parlament je dobil mandat neposredno od državljanov Evrope. Zato je naša dolžnost, da tudi pri tej zadevi preučimo, kaj je najbolje za njene državljane.
David Martin  
v pisni obliki. - Glasoval bom za konec odstopanj od 48-urnega delovnega tedna. Trdno sem prepričan, da dolg delovni čas škodi zdravju posameznika, ustvarja nevarnost večjega števila nesreč na delovnem mestu in ima negativen vpliv na družinsko življenje. V Združenem kraljestvu je bil obstoj prostovoljnega odstopanja zlorabljen v veliki meri, pri čemer so bili delavci prisiljeni podpisati odstopanje že prvi dan svoje zaposlitve.
Mairead McGuinness  
v pisni obliki. - Razprava o organizaciji delovnega časa je zapletena. Vendar pa sta najtežji vprašanji prav prihodnost odstopanja in obravnava časa dežurstva.
V zadevah SIMAP in Jaeger je Sodišče Evropskih skupnosti opredelitev delovnega časa v izvirni Direktivi o delovnem času razložilo tako, da ta, ko delavec ne dela, temveč počiva, vključuje neaktivni del časa dežurstva.
V sporazumu Sveta z dne 9. in 10. junija 2008 se neaktivni del časa dežurstva ne šteje za delovni čas, razen če drugače določajo nacionalni sporazumi/praksa/kolektivne pogodbe ali sporazumi med socialnimi partnerji.
V okviru sporazuma Sveta, je možnost, da delavec lahko odstopa od najdaljšega povprečnega delovnega tedna, ki je določen v Direktivi o delovnem času, podvržena veliko strožjim pogojem, da bi zaščitila zdravje in varnost delavcev. Kadar se neaktivni del časa dežurstva šteje za delovni čas, potem delavci ne bodo morali delati več kot 60 oziroma 65 ur na teden, izračunano kot povprečje v treh mesecih.
Irska tega odstopanja ni nikoli uporabila, zato je strožje izvajanje razpoložljivega odstopanja dobrodošlo in hkrati potrebno.
Dušana Zdravkova  
v pisni obliki. - (BG) Gospe in gospodje, kot ste se lahko prepričali iz razprav, ki so potekale v prejšnjih nekaj tednih, je ključna točka direktive, o kateri razpravljamo, opredelitev neaktivnega časa dežurstva kot delovnega časa. Ta sprememba bo številnim delavcem omogočila, da prejmejo plačilo za obdobje, ki ga niso mogli izkoristiti kot svoj prosti čas in na način, ki izpolnjuje njihove potrebe. Predlog ima veliko podpornikov pa tudi nasprotnikov. Obe strani sta neomajni v svojih mnenjih in ne moreta najti prav nobene skupne točke v svojih interesih. Zato vas pozivam, da svojo pozornost namenite pozitivnemu vplivu, ki ga bo ta sprememba imela za evropsko družbo.
Prebivalstvo Evropske unije se je v zadnjih dveh desetletjih precej postaralo. Raven rasti prebivalstva je v letu 2007 dosegla komaj 0,12 %. Če se ne želimo zanašati samo na izseljevanje, moramo povečati rodnost. Ena izmed takšnih spodbud je tudi vključitev neaktivnega dela časa dežurstva pri izračunu skupnega trajanja delovnega časa. Sprememba bo dala možnost mnogim ženskam, ki bodo tako lažje uskladile svoje težnje po poklicnem uspehu z željo, da bi še bolj skrbele za svoje otroke. Na ta način bomo lahko naredili še en pomemben korak pri prizadevanjih, da iz negativnih trendov naredimo nekaj koristnega za razvoj naše družbe.
