Genoptagelse af sessionen
Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session, der blev afbrudt den 15. maj 2003, for genoptaget.

Formanden.
Jeg vil gerne afgive et par meddelelser til Parlamentet

Formanden.
Hvad angår mødekalenderen for næste år, har jeg fra Formandskonferencen modtaget et forslag om at afholde en 11. mødeperiode fra mandag den 3. maj til torsdag den 6. maj 2004. 
Fristen for indgivelse af ændringsforslag er i morgen, tirsdag, kl. 16.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ved, at De respekterer Parlamentets ønske vedrørende antallet af møder og vores afstemning på det foregående plenarmøde om, hvor de skal afholdes, men kan De bekræfte, hvor mødet den 1. maj 2004 skal afholdes? En række politiske grupper og partier i Europa-Parlamentet skal afgøre, hvad De skal stemme i forbindelse med det 11. plenarmøde og dets placering. Deres stemme bliver afgørende for, om vi skal mødes i Bruxelles eller i Strasbourg den dag. Der er præcedens for, at vi skal mødes i Bruxelles, da mødet lørdag den 2. maj 1998, hvor Parlamentet afsagde sin afgørelse om Økofin-beslutningen om, hvilke medlemsstaterne der burde vedtage euroen, blev afholdt i Bruxelles.
Formanden.
Jeg beklager, at jeg ikke kan give Dem et klart svar, da Formandskonferencen i øjeblikket ikke har tænkt sig at afholde møde den 1. maj. Det er yderst beklageligt, hvis dette ikke sker, men det er den aktuelle holdning. Der er i øjeblikket ikke stillet forslag om afholdelse af et møde den dag.
Lehne (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil blot bede Dem undersøge, om en komplet mødeperiode rent juridisk overhovedet er mulig efter den 1. maj, da den nye Nice-traktat fastsætter antallet af medlemmer til 732. Men så vidt jeg ved, er vi 788. Det ville være interessant at høre, hvordan det kvalificerede flertal skal beregnes, hvis der afholdes en mødeperiode i maj. De bedes undersøge, om dette forslag overhovedet kan behandles. Tak.

Formanden.
Det er fuldstændig korrekt. Under Formandskonferencens drøftelser blev det vedtaget, at det vil være passende at drøfte politiske og ikke lovgivningsmæssige spørgsmål, da det er i en valgperiode. Hvis vi skal drøfte lovgivningsmæssige spørgsmål, bliver Deres spørgsmål uundgåeligt.

Formanden.
Det endelige forslag til dagsorden som opstillet af Formandskonferencen (på mødet onsdag den 28. maj 2003) i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 110 og 110a er omdelt. Der er foreslået følgende ændringer:
Vedrørende onsdag
Hvad angår de mundtlige forespørgsler til Rådet og Kommissionen om et transatlantisk partnerskab fremsat på vegne af Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, foreslår jeg at forlænge fristerne som følger:
Forslag til beslutning: torsdag den 12. juni kl. 12. 
Ændringsforslag og fælles beslutningsforslag: torsdag den 17. juni kl. 12.
Derfor foreslås det at have forhandlingen nu og afstemningen i næste mødeperiode.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, det spørgsmål, som jeg rejste om dagsordenen for onsdag, er forbundet med Rådets manglende deltagelse i forhandlingen om valgene i Nigeria, hvor Kommissionen vil være repræsenteret.
Vi kan ikke forstå grunden til, at Rådet, når det er repræsenteret i mødesalen, ikke vil deltage i en forhandling, hvor lederen af EU's delegation af observatører, hr. van den Berg, der er foreslået til denne udnævnelse af Rådet, skal holde et indlæg. Det er overraskende, at Rådet ikke skulle ønske at komme med en redegørelse om et så vigtigt emne, især da Rådet er repræsenteret i mødesalen i dag.
Jeg vil bede Dem om at gentage Parlamentets anmodning om, at Rådet deltager i forhandlingen.

Formanden.
Jeg gentager gerne anmodningen, og efter min bedste overbevisning vil Rådet være til stede. Ifølge de aktuelle tilkendegivelser har Rådet ikke tænkt sig at deltage i denne forhandling. Jeg skal gentage anmodningen fra Formandskonferencen, som De har gengivet her i dag.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne rejse et andet spørgsmål, hvor jeg vil lade det være op til Dem at afgøre, om det, hvis det opnår Parlamentets flertal, skal behandles på onsdag eller på minimødet torsdag. Jeg refererer til behovet for information fra Kommissionen om episoderne vedrørende Eurostat.
Disse sager om svindel - som jeg vil beskrive som gisninger - har Parlamentets medlemmer endnu ikke beskæftiget sig med, selv om de europæiske medier er fyldt med dem. Vores gruppe anmoder om, at vi får en meddelelse fra Kommissionen og diskuterer Eurostat-problemet på grundlag heraf enten på onsdag eller på minimødet torsdag.
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, jeg kan forstå, at forslaget fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe er accepteret, det vil sige, at Kommissionen vil deltage i begge forhandlinger, både om Mellemøsten og om ulovlig handel med håndvåben.
Er dette det rette tidspunkt at tale om det spørgsmål, som hr. Poettering rejste, eller vil han vende tilbage til det senere?

Formanden.
Jeg mener, at dette bedst behandles som et forslag til Formandskonferencen næste uge for at se, hvad gruppernes intention er, og derefter vælge at invitere de pågældende institutioner til at deltage.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, jeg mener, at det vil være relevant for formanden for Budgetkontroludvalget at deltage, da det er meget vigtigt at respektere arbejdet i Parlamentets udvalg.

Formanden.
I forbindelse med forberedelserne til Formandskonferencen i denne uge anmodes grupperne om at konsultere Budgetkontroludvalget og vurdere, om der er enighed om at gå videre med hr. Poetterings forslag.

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, som De ved, afslutter konventet sit arbejde den 14. juni. Den 20. juni finder der et topmøde sted i Thessaloniki, og vi har - hvilket er meget belejligt - en minimødeperiode i ugen mellem de to begivenheder, nemlig den 18. og den 19. juni.
Derfor er det efter min gruppes opfattelse vigtigt, at vi afholder en indledende forhandling om konventets resultater, hvor vi om muligt inviterer formanden, Valéry Giscard d'Estaing. Jeg vil gerne understrege hr. Barón Crespos ord og sige, at dette selvfølgelig ikke overflødiggør den nærmere vurdering, der skal foretages efter topmødet i Thessaloniki og ifølge den procedure, som Parlamentet fastlægger.
I betragtning af den offentlige karakter, som konventet har haft, er det efter min mening politisk hensigtsmæssigt, at det er os, der drøfter dette på en offentlig og åben måde - selv om vi ikke bliver de første - og det skal vi om muligt gøre, mens formanden er til stede, men også, hvis han ikke har mulighed for at være til stede.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, vores gruppe, som har beskæftiget sig med dette emne, støtter dette forslag. Vi ville have sat stor pris på, hvis Formandskonferencens beslutning, der - så vidt jeg husker - var enstemmig, var blevet fulgt op i denne uge, og hvis formanden for konventet kunne have besøgt Parlamentet i denne uge. Jeg ved ikke, hvorfor det ikke er sket. Det må vi se at få afklaret, men jeg ville hilse det meget velkommen, hvis formanden for konventet kunne komme til minimødet.

Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, tak, fordi De foreslog, at vi drøfter sagen om Eurostat næste torsdag samt Flax-sagen, der også drøftes af Budgetkontroludvalget og skaber offentlig opmærksomhed.
Med hensyn til fru Frassonis kommentar mener jeg, eftersom mine politiske kolleger er i Amsterdam og vil fortsætte deres arbejde i Bruxelles, at vi bør konsultere dem for at få yderligere oplysninger om sagen og derefter drøfte spørgsmålet på torsdagens møde i Formandskonferencen, hvor vi også kan gentage vores anmodning til formanden for konventet. Jeg mener, at vi skal drøfte sagen på torsdag frem for at træffe en beslutning nu.

Watson (ELDR).
Hr. formand, jeg ved, at flere parlamentsmedlemmer ønskede en drøftelse med konventets formand før mødet i Thessaloniki, men han har tydeligvis ikke tænkt sig at komme. Derfor støtter jeg hr. Barón Crespos forslag om, at dette punkt sættes på Formandskonferencens dagsorden på torsdag.
Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne have hr. Barón Crespo til at klarlægge forholdet mellem Flax-sagen, der prøves i Spanien, og Eurostat-sagen. Det svarer til, at jeg bad om at drøfte resultaterne af kommunalvalget i Madrid nu. Der var vindere og tabere under valget, men hvis jeg skal være helt ærlig, kan jeg ikke se nogen forbindelse mellem de to sager.

Formanden.
Besvar venligst, hr. Barón Crespo, og derefter går vi væk fra denne spanske tenniskamp og tilbage til vores europæiske dagsorden.

Barón Crespo (PSE).
Jeg vil gerne takke hr. Galeote for hans ønske om oplysninger. Kommunalvalg i et land er én ting, økonomiske uregelmæssigheder, der påvirker EU's budget, og som har givet anledning til udarbejdelse af parlamentsbetænkninger og sagsanlæg, er noget helt andet, hr. Galeote. Jeg mener, at det helt klart hører under Parlamentets kompetenceområde, og jeg er sikker på, at De, der i lige så høj grad som jeg ønsker, at der ikke er økonomiske uregelmæssigheder i relation til fællesskabsbudgettet, også vil støtte forslaget. Jeg er også sikker på, at De vil støtte Budgetkontroludvalgets og Parlamentets deltagelse.

Formanden.
Jeg vil helst ikke inddrages i indre anliggender. I lyset af alle de aktuelle angivelser er det usandsynligt, at konventets formand vil kunne mødes med nogen som helst fra Europa-Parlamentet, før konventets arbejde er afsluttet. Han pointerede, som vi godt ved, at konventet går ind i den afgørende fase. Han er indstillet på at bruge alle sine kræfter på den opgave. 
Vi får mulighed for at drøfte dette på Formandskonferencen, eller De kan i overensstemmelse med forretningsordenen presse på for at få en afstemning herom nu.
Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg mener ærligt talt, at det er Europa-Parlamentets pligt at drøfte dette spørgsmål offentligt før alle andre.
Desværre er politik på mange punkter mærkeligt, og derfor er det efter min mening ikke videre fornuftigt at stemme om dette forslag nu, da det utvivlsomt ville blive forkastet. Vi afventer således de forskellige og meget vigtige beslutninger, som PSE-Gruppen træffer, og så skal det vise sig, om det lykkes os at overbevise Socialdemokraterne om, at vi skal indlede debatten med - men også uden - konventets formand Giscard d'Estaing.
Jeg vil gerne understrege, at det ikke så meget gælder om at fastlægge vores holdning til konventets arbejde, men snarere om, at vi - inden regeringerne gør det - skal foretage en foreløbig vurdering af konventets resultater, lige så snart det har afsluttet sit arbejde. Ud fra et politisk synspunkt er dette efter min mening det mindste, vi kan gøre, også af hensyn til befolkningen.
Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, lad mig gentage, at Formandskonferencen - så vidt jeg husker - enstemmigt besluttede - noget, der kun sjældent sker - at anmode formanden for konventet om at komme til dette møde. Jeg ved ikke, hvorvidt der er blevet sendt en officiel opfordring eller invitation, eller hvorvidt der er blevet sendt afbud. Det kan meget vel være tilfældet, men jeg vil gerne have en afklaring på - det får vi ikke lige nu - om denne beslutning er blevet gennemført efter vores procedure, hvis Formandskonferencens beslutning var enstemmig, og jeg ville være taknemmelig, hvis vi kunne få nærmere informationer herom torsdag morgen.
Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, både hr. Watsons og Deres egne kommentarer kan foranledige én til at tro, at der var sendt en invitation til hr. Giscard d'Estaing, og at han gav udtryk for, at han ikke ville komme. Må vi ikke invitere ham? Jeg kender medlemmer, som gerne vil drøfte dette spørgsmål, selv om vi ikke skal træffe beslutning herom. Deres og en politisk gruppeformands invitation og hans afslag kan tyde på, at han af en eller anden årsag nægter at mødes med Parlamentet. Det er en alvorlig sag.
Formanden.
Jeg kan kun give Dem kendsgerningerne. Han er ikke til stede, og han er opholdt af det arbejde, han skal udføre: at være formand på konventet. Dette er sagens kendsgerninger, og jeg ønsker ikke at gisne om hans villighed til at mødes med os. 
Jeg foreslår, at vi sætter dette punkt på dagsordenen for Formandskonferencens møde på torsdag. Vi bør notere os dette efter i dag og derefter prøve at udarbejde en forhåbentlig konsensuel henstilling om, hvordan vi skal gå videre onsdag den 18. juni eller torsdag den 19. juni i Bruxelles.
(Parlamentet fastsatte arbejdsplanen)

Banotti (PPE-DE).
Hr. formand, som formand for Kvæstorkollegiet er jeg blevet anmodet om at arrangere transport til Parlamentet for de assistenter, der kommer fra Bruxelles. 
Jeg vil være taknemmelig, hvis de kolleger, hvis assistenter har vanskeligheder med deres rejseplanlægning og især kolleger i samme vanskelige situation, kontakter mit kontor snarest muligt. Der går et tog fra Bruxelles kl. 7.20, og vi overvejer at arrangere transport fra Luxembourg, hvor toget ankommer kl. 10.00.
Kolleger, der har problemer med dette, bedes kontakte mig her på mit kontor snarest muligt. 
Til de kolleger, som ikke ved det, er der endnu en generalstrejke i Frankrig i morgen, så togene kører ikke hertil. Jeg formoder heller ikke, at der afgår fly hertil.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil endnu en gang anmode om Deres hjælp vedrørende et problem, som i høj grad er et menneskeligt anliggende. Det drejer sig om romaniflygtningene fra Kosovo. FN's Flygtningehøjkommissariat og andre internationale organisationer indrømmer, at disse flygtninge ikke kan vende tilbage til deres eget land. De udvises også fra Tyskland og fra Belgien. Mit spørgsmål lyder som følger. Omkring 600 flygtninge i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien er jaget ud af et modtagelsescenter. De nåede til den græske grænse, hvor de bad om politisk asyl. De blev imidlertid her udsat for en ganske hårdhændet behandling fra uropatruljens side.
Kunne De gøre brug af Deres kompetence og tage kontakt til såvel de internationale organisationer som Kommissionen for at bekræfte, at disse flygtninge ikke kan vende tilbage til Kosovo? De har også problemer i forbindelse med deres ejendomme i Kosovo og med at få fastslået ejendomsretten hertil. Romanibefolkningen er mennesker, som tilhører Det Europæiske Fællesskab, men som bestandigt på umenneskelig vis bliver mindet om, at de er andenrangsborgere. Kunne vi ikke i kraft af Deres position gøre noget ved denne situation? Jeg ville være taknemmelig for Deres indgriben.

Formanden.
Jeg skal rejse spørgsmålet, fru Maes. Tak, fordi De nævnte det.

Kinnock, Glenys (PSE).
Hr. formand, vi besluttede tidligere, at det hastede med Zimbabwe. Eftersom Parlamentet har en ekstremt principiel holdning til dette spørgsmål, ville det være passende, hvis De havde tid til skriftligt at opfordre Rådet til at komme med en stærk udtalelse om situationen, som risikerer at blive optrappet i denne uge til et endeligt opgør mellem de demokratiske bevægelser i Zimbabwe og Mugabes styre. Der foregår enorme masseaktioner, folk er blevet udsat for tåregas, og mindst et menneske er blevet dræbt. Morgan Tsvangirai og hans stedfortræder, Welshman Ncube, er arresteret.
Hr. formand, jeg anmoder Dem om at beklage, at Rådet kom med en yderst svag udtalelse meget tidligt her til morgen. Udtalelsen var slet ikke klar angående den måde, som Rådet håndterede situationen i Zimbabwe på. Vi har brug for handlekraft, og da G8 skal mødes, og præsident Mbeki skal deltage, skal vores repræsentanter i G8 opfordre hr. Mbeki og andre afrikanske ledere til at tage afstand fra den slags handlinger, som foregår i Zimbabwe i øjeblikket.
Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, jeg støtter de netop fremsatte bemærkninger. Når De skriver til Rådet, kunne De måske også pointere, hvor håbløst ineffektive Rådets egne sanktioner over for Zimbabwe har været, og hvordan de skal strammes op.
Jeg vil gerne sige lidt om situationen i Cypern. Vi er mange, der længe har ønsket forsoning i Cypern under passende hensyntagen til begge samfunds interesser og bekymringer, og vi har opfordret det internationale samfund til at iværksætte nogle seriøse tillidsskabende foranstaltninger i forbindelse med den tyrkiske del af Cypern. Der skal især træffes foranstaltninger, som ophæver den totalt uretfærdige internationale embargo mod Nordcypern, som har været pålagt i lang tid, og som er direkte skyld i, at den økonomiske udvikling er blevet bremset.
Jeg bifalder med forbehold Kommissionens ventede forslag om at yde økonomisk støtte i form af en goodwillpakke og at iværksætte foranstaltninger, der tilsyneladende skal ophæve embargoen. Jeg håber, at disse foranstaltninger udarbejdes på en rigtigt grundlag og i samarbejde med de tyrkisk-cypriotiske myndigheder. Endvidere håber jeg, at republikkens regering gengælder de tyrkisk-cypriotiske myndigheders lempelse af rejserestriktionerne mellem de to dele af Cypern, så alle personer fra nord kan bevæge sig frit.

Heaton-Harris (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på en sag vedrørende grov forskelsbehandling, som snart finder sted i området omkring Northamptonshire, som jeg og min kollega, hr. Helmer, repræsenterer. Det Labour-styrede amtsråd har været så klogt at beslutte at reducere antallet af gratis uddelte skolebusser. I stedet for at gøre dette på en retfærdig måde, hvor alle tages i betragtning, har det hævngerrigt besluttet at satse på skoler tilhørende en bestemt trosretning og med elever af samme køn. 
Dette Labour-styrede råd havde en høring med forældre i hele amtet, og ud af 1.120 var kun 17 enige i deres planer. På dette tidspunkt klagede 119 forældre over, at denne politik grænsede til forskelsbehandling på grund af enten religion eller køn. Mange af disse forældre har nu besluttet at indgive andragende til Europa-Parlamentet.
Hr. formand, gennem Dem anmoder jeg Udvalget for Andragender om at undersøge disse klager snarest muligt, da jeg er sikker på, at ingen i Parlamentet ønsker, at sådan forskelsbehandling accepteres.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, i tilknytning til det ærede medlems bemærkning om Cypern vil jeg sige, at vi ikke må glemme, at den nordlige del af Cypern er besat af Tyrkiet siden invasionen i 1974.
For nu at komme til sagen: Netop som man fra officielt hold indrømmer, at de famøse masseødelæggelsesvåben i Irak blot var et påskud for at angribe landet, udgår der nye farer for verdensfreden fra imperialismens metropol. USA's Kongres har faktisk godkendt forskning i de såkaldte minikernevåben og i nye kernevåben, som trænger ned i jorden og forårsager 10 gange så store ødelæggelser. Denne udvikling sker blot halvandet år efter, at Nuclear Post Review har krævet, at man finder ud af, hvordan man kan anvende kernevåben som led i den nye amerikanske strategi med forebyggende angreb. Samtidig går præsident Bush selv i spidsen for den fortsatte kampagne mod Cuba med sin velkendte meddelelse fra den 20. maj, samtidig med at USA fremkalder forstyrrelser i landets radio- og tv-net for at sprede sin tarvelige propaganda.
Jeg fordømmer alt dette, hr. formand, og tænker på, hvad alle de, som direkte og indirekte har støttet og støtter den aggressive imperialisme, har at sige. Jeg tænker også på, om de, der har karakteriseret de amerikanske agenter i Cuba som menneskerettighedsforkæmpere, vil ytre et eneste ord i protest mod den seneste optrapning af den fjendtlige holdning til revolutionens ø.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg håber, at De kan tilgive mig for at nævne to forholdsvis hjemlige sager. For det første var mit kontor som en bageovn, da jeg kom i dag. Det er ikke første gang, at det er sket, men det er særligt slemt i dag. Det er virkelig ikke passende at bede parlamentsmedlemmer og deres assistenter om at arbejde under disse forhold. Airconditionanlægget virker tilsyneladende ikke ordentligt. 
Vi fastsætter hele tiden standarder, som vi forventer, at andre skal leve op til, men standarderne i disse lokaler er ikke høje nok. Det er ikke rimeligt at bede vores kolleger og ansatte om at arbejde under sådanne forhold. Kan vi ikke gøre noget for at forbedre dem?
For det andet kan jeg ikke være den eneste, som i stigende grad er foruroliget over de ofte vovede og endda sjofle spammails, som bliver ved at strømme gennem systemet. Det giver en frygtelig masse arbejde for de kolleger, som skal slette dem hver dag. Jeg håber, at vi kan gøre noget for at få e-mail-systemet til at virke efter hensigten med effektiv kommunikation og ikke den slags frygteligt skrammel!
Formanden.
Vi vil gerne vende tilbage til Dem og andre medlemmer, hvad angår problemerne med de varme kontorer og spammails. Det er værd at se nærmere på begge problemer.
Fatuzzo (PPE-DE).
Hr. formand, onsdag den 21. maj besøgte jeg som medlem af Europa-Parlamentets delegation FN i New York for at tale ved Det Permanente Forum for Oprindelige Folk, som mødes en gang om året i FN's hovedkvarter. Jeg overbragte naturligvis en hilsen fra Europa-Parlamentet og understregede den opmærksomhed, som vi i de sidste tre år har rettet mod alle indfødte og oprindelige befolkninger i USA, Canada, Sydamerika, Afrika, Oceanien osv., og alle repræsentanterne for verdens indfødte befolkninger bad mig om at fortælle Europa-Parlamentet, at de forventer, at vi varetager deres interesser og giver et konkret bidrag til, at deres menneskerettigheder respekteres. De forventer dog ikke mindst, at Europa giver sin holdning til kende og ikke kun overlader det til FN at lytte til dem, når vi alle ved, at Europa tidligere var ansvarlig for de situationer, som de lider under i dag. Jeg håber, at De, hr. formand, vil lytte til mig personligt, når jeg viderebringer de anmodninger, som disse befolkninger rettede til Europa-Parlamentet.

Dupuis (NI).
Hr. formand, i forbindelse med topmødet mellem EU og Rusland i Skt. Petersborg oplevede vi en sand kaskade af helt uacceptable erklæringer fra Rådets og især fra Kommissionens side. Under topmødet druknede hr. Prodi Tjetjenien-spørgsmålet i vodka og kaviar. Det er holdninger, som klart er i strid med Europa-Parlamentets holdninger.
Det undrer mig - og jeg henvender mig i denne forbindelse til formændene for de politiske grupper samt naturligvis til Dem, hr. formand - at spørgsmålet om en rapport fra kommissionsformand Prodi og fra Rådet om Tjetjenien og generelt om forbindelserne mellem EU og Rusland slet ikke er sat på dagsordenen, hverken for denne mødeperiode eller for den korte mødeperiode i Bruxelles.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne henlede opmærksomheden på den andalusiske fisker, Agustín García, der har været tilbageholdt i Faro af de portugisiske myndigheder siden 8. maj sidste år.
Jeg vil gerne understrege, at måden, han blev arresteret på, var helt ude af proportioner, og at han blev udsat for overdreven vold og dårlig behandling. En simpel overtrædelse blev behandlet, som var det en terrorhandling. Det bør bemærkes, at han lige siden har været varetægtsfængslet blandt farlige kriminelle. Endvidere er han ikke rask og har ikke modtaget tilstrækkelig lægehjælp.
Fængslingen af hr. García har allerede ført til en generalstrejke i det andalusiske fiskersamfund, og jeg mener, at Portugal forsøger at bruge hr. García som eksempel og lade en simpel fisker, der blot er skyldig i denne ene overtrædelse, betale prisen for manglende politisk vilje.
Hr. formand, jeg vil gerne anmode Dem om at gribe ind for at løse dette problem. De kan måske bidrage til at afhjælpe denne ulykkelige situation.

Laguiller (GUE/NGL).
Hr. formand, der er et spørgsmål, som for millioner af arbejdstagere i EU klart er uopsætteligt: angrebene mod pensionerne. Problemet berører ikke kun de franske arbejdstagere, som har nedlagt arbejdet og i morgen vil demonstrere. Det berører også arbejdstagerne i Østrig, Tyskland, Grækenland, Italien og overalt i Europa, hvor regeringerne søger at udskyde pensionsalderen, samtidig med at de reducerer pensionerne. At udskyde pensionsalderen er ensbetydende med, at de, der er i beskæftigelse til det sidste, er dømt til at slides op på jobbet, og de, der af arbejdsgiverne sættes på gaden forinden, er dømt til at slutte det erhvervsaktive liv som arbejdsløse. Hvorfor disse sociale tilbageskridt?
Er EU blevet en underudviklet region, som er så fattig, at den end ikke kan sikre den sidste tid for dem, der er nedslidte efter arbejdslivet? Jeg vil fastslå, at det er muligt at sikre en passende pension for alle, hvis kapitalafkast beskattes hårdere. Jeg tilsiger min fulde støtte til alle overalt i EU, som ikke vil acceptere, at man giver pengene forrang, og som ikke vil acceptere, at man besidder kapital på arbejdstagernes bekostning.
Dhaene (Verts/ALE).
Hr. formand, det glæder mig, at kommissær de Palacio er til stede, for mit anliggende vil måske interessere hende. Jeg vil henlede Deres opmærksomhed på en række alvorlige ulykker, som er sket inden for de seneste uger på motorvej E17, motorvejen mellem Antwerpen og Lille, og hvor lastvogne har været involveret. Årsagen til ulykkerne har i alle tilfælde været, at de pågældende lastvogne var udstyret med såkaldt cruise control, en slags automatpilot, som gør det muligt for føreren at føre køretøjet uden at have fødderne på pedalerne. Uopmærksomme lastvognschauffører kører ind i andre biler, hvor der er kødannelser, fordi de reagerer for langsomt. Status for de seneste syv uger: seks omkomne, og 13 svært tilskadekomne. Denne teknologi er således ikke hensigtsmæssig. Overalt i Europa meldes der om problemer og ulykker på grund af cruise control. Det relevante direktiv om tekniske forskrifter for lastvogne bør ændres, og der bør indføjes et forbud. Belgien ønsker at forbyde anvendelsen af cruise control på de belgiske veje, og det bør landet have mulighed for. Kommissæren bør efter min opfattelse foretage det fornødne i denne forbindelse.

Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, jeg - i lighed med mange andre borgere - ser med stor bekymring på en afgørelse truffet af USA's Kongres, som gør implementeringen af en aids-hjælpepakke i størrelsesordenen 15 milliarder dollars betinget af de afrikanske modtagerlandes villighed til at acceptere leverancer af genetisk modificerede fødevarer. Selv om denne sammenkædning ikke er juridisk bindende, står det klart for mig, at det lægger et stort pres på de afrikanske lande.
Det er efter min mening det samme som at drive handelspolitik på bekostning af de fattigste, og det må vi afvise! Det har afgørelsen i USA's Kongres gjort klart, og man spørger sig selv, i hvor stort omfang bioteknologi- og landbrugslobbyerne med deres forretningsinteresser influerer på den amerikanske regerings humanitære bistandspolitik.
I de seneste årtier er der uden tvivl blevet investeret rigtig mange milliarder dollars i udviklingen af genetisk modificerede sorter, og, som jeg ser det, skal alle markeder nu presses til at åbne for dem. Humanitær hjælp kan dog kun være effektiv, hvis den ikke spiller andenviolin i forhold til kommercielle interesser, og jeg vil derfor gerne spørge Kommissionen, hvad den har tænkt sig at gøre ved det, eller hvordan den ser på udviklingen på dette område.
Patakis (GUE/NGL).
Hr. formand, verdens stærke og rige lande var samlet i Evian for at drøfte international sikkerhed, udvikling og økonomisk stabilitet. Det, de i virkeligheden ønsker, er at koordinere deres indsats over for den krise, som plager det kapitalistiske system og fører til omfattende arbejdsløshed, fattigdom og udstødelse. De ønsker at styrke deres magt og træffe endnu flere foranstaltninger for på alle måder at samle klodens rigdomme på deres hænder, også ved at udnytte frygten for det terrorspøgelse, de har frembragt.
De otte lande bekymrer sig ikke om de fattige og om, hvordan de lever, men tænker mere på at undgå, at de rejser sig imod dem, imod den grove udnyttelse og uretfærdige behandling. Derfor har de også truffet de strengeste repressive foranstaltninger og hindret mange tusinde demonstranter i at nå frem for at give udtryk for deres modstand mod kapitalens globalisering og den røveriske udnyttelse af dem.
Formandskabet og Kommissionen er nødt til at komme med en udtalelse til Parlamentet både om indholdet af de forhandlinger, de har deltaget i, og om de repressive foranstaltninger, der blev truffet over for demonstranterne, de samme foranstaltninger - eller måske værre - som vil blive truffet under Det Europæiske Råd i Thessaloniki.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg mener, at det er en moralsk pligt at minde om, at netop i dag er 12 afrikanske indvandrere forsvundet (og givetvis døde), da de forsøgte at nå de spanske kyster lige over for Afrika i deres søgen efter arbejde. Endnu en gang mener jeg, at EU bør træffe de nødvendige politiske foranstaltninger, så disse frygtelige og hyppige ulykker kan undgås.

Ribeiro e Castro (UEN).
Hr. formand, jeg har taget ordet for at tale om situationen i Guinea-Bissau, der har været særdeles alvorlig i flere måneder. Parlamentet blev opløst sidste år, det valg, der var berammet til april, skal nu finde sted til juli, og man regner med, at også det vil blive udsat. Situationen er særdeles vanskelig og følsom, og landet gennemgår en global krise - økonomisk, finansielt, socialt, politisk og sågar militært - og vi havde derfor sat Guinea-Bissau på denne uges dagsorden.
Jeg vil gerne beklage - da jeg kom tilbage fra Bruxelles, blev jeg overrasket over at finde nyheden på mit kontor - den uhøflighed, som nogle grupper har gjort sig skyldig i ved at foreslå Guinea-Bissau skiftet ud med Zimbabwe uden overhovedet at informere os. Jeg kunne derfor ikke tage ordet for lidt siden. Jeg forstår godt, at Zimbabwe ligger nogle kolleger meget på sinde. Vi har altid vist solidaritet over for disse kolleger og over for dette spørgsmål, der er meget alvorligt, og som vi allerede har haft til debat fire eller fem gange i Parlamentet. Det er dog vigtigt, at vi erindrer, at der ikke kun er problemer i Zimbabwe, men at der også er det i andre lande, og at vi bør give plads til at debattere dem.
Vi vil sætte dette vigtige emne på dagordenen i juli, og det håber jeg på kollegernes forståelse for. Jeg er sikker på, et signal fra Parlamentet vil være relevant og virksomt i Guinea-Bissaus meget følsomme tilfælde.

Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Hr. formand, respekt for menneskerettighederne har vist sig at være den mest effektive mekanisme til at sikre demokrati overalt i verden. Dette kræver en forbedring af den faktiske gennemførelse af retsstatsprincippet, hvilket betyder respekt af grundlæggende friheder som politisk forening, fredelig forsamling, uafhængig domstol, ret til en retfærdig rettergang og forbud mod alle former for tortur og mishandling. Dette skal finde anvendelse alle steder, herunder i Baskerlandet. 
Nu vil jeg på telegrafisk vis fremlægge de seneste udestående hændelser i forbindelse med menneskerettighederne i Baskerlandet ud over dem, som De nævnte, hr. formand:
Sidste onsdag den 28. maj 2003, en ung basker begik selvmord i et fransk fængsel; sagen om Jesús María Etxebarría, som allerede har tabt 20 kg og sultestrejker på den 41. dag; adskillige baskiske fanger, som har nægtet at bruge toiletterne i næsten to måneder for at tiltrække sig offentlighedens opmærksomhed på deres situation - hr. formand, De kan godt huske Bobby Sands og hans kolleger; anholdelsen og fængslingen af borgmesteren i Ondarrua, Loren Arkotxa, og andre valgte repræsentanter fra Udalbiltza; Amnesty Internationals rapport fra 2003, som omtaler perioden fra januar til december 2002, hvor Spanien holdt fangerne i eneceller, som gør det lettere at bruge tortur; resolutioner fra advokatforeninger i Bilbao og San Sebastian, der fordømmer den dårlige behandling på politiets hovedkvarterer; og forbuddet mod 225 lokale kandidatlister til kommunalvalget.
Det er tilsyneladende nyttesløst at nævne for Parlamentet, at Batasuna er gjort fredløs.

Oreja Arburúa (PPE-DE).
Hr. formand, jeg ved ikke, om hr. Gorostiaga har noget med dette at gøre, og om han også forsøger at begrænse min ytringsfrihed.
Det glæder mig, at hr. Gorostiaga er bekymret for ytrings- og forsamlingsfriheden, og jeg håber, at han fra nu af også vil være bekymret for de repræsentanter for mit parti og for socialistpartiet, der blev dræbt af en terrorgruppe, som støttes af hans politiske gruppe, men som heldigvis nu er opløst. Jeg er sikker på, at han fra nu af også vil forsvare mit politiske partis og socialistpartiets ytrings- og forsamlingsfrihed.
Det er fantastisk, at De kan få lov til at tale i Parlamentet efter drabet på to medlemmer af den nationale politistyrke, forårsaget af den terrorgruppe, som De ikke kan fordømme. Jeg kan fordømme og beklage alle dødsfaldene, herunder de døde fanger, hvis rettigheder jeg anerkender, undtagen rettighederne til at begrænse vores ytringsfrihed og myrde os på en så modbydelig måde.

Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne erindre Parlamentet om, at der for nylig skulle have været valg i Nordirland, og desværre blev de ikke afholdt som i Skotland og Wales. Jeg anmoder Parlamentet om at opfordre aktørerne til at samles og afholde valgene snarest muligt. Naturen afskyr vakuum, og mens vi forhåbentlig ikke igen skal til at fordømme mord og begrave de døde på den irske ø, vil der uden tvivl forekomme gadeuroligheder hyppigere og hyppigere, hvis ikke disse valg afholdes. Vi er enige om, at den demokratiske proces er vejen frem. Jeg håber, at disse valg afholdes meget snart.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0193/2003) af Rothley for Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked om vedtagelse af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer.
Rothley (PSE)
Hr. formand, mine damer og herrer, vi nærmer os afslutningen på en lang rejse, en odyssé, hvor vi undertiden flakkede om langt fra alfarvej og nogle gange var ude i vanskelige farvande. Man har forsøgt at overbevise os om, at denne statut kun drejede sig om en reform af rejsegodtgørelserne, at den kun drejede sig om penge. Men en statut, som kun handler om penge, om godtgørelser og om omkostninger, er ikke den form for statut, som Europa-Parlamentet har brug for på nuværende tidspunkt.
Man fortalte os, at primærretten ville lide skibbrud i Rådet, og at vores idéer om skattelovgivningen ville trække os ned på havets dyb. Nu, hvis jeg må tage dem op som eksempler, mener jeg, at vi har gode argumenter på vores side. De to problemer, der mangler at blive løst, er skatterne og primærretten, og - hvad skatterne angår - tror Rådet, at det kan lade det være op til hvert enkel medlemsstat at opkræve en ekstra national skat eller ej. I 2000 mødtes de tre juridiske tjenester - nemlig Parlamentets, Rådets og Kommissionens - og diskuterede dette spørgsmål. I protokollen fra deres drøftelser konkluderes det, at de ikke ser nogen begrundelse for at give en medlemsstat dispensation, og så fortsætter de som følger:

Rothley (PSE)
Det, som Rådet nu foreslår os, er altså nøjagtigt det, som de tre juridiske tjenester samstemmende udelukkede. Det er indlysende, at vi ikke vil være med til det!
Det forholder sig tilsvarende med primærretten. Hvorfor befinder Parlamentet sig i denne vanskelige situation? Fordi Rådet i 1976, da akten om direkte valg af medlemmerne til Europa-Parlamentet blev indført, kviede sig ved at harmonisere de almindelige betingelser for udøvelsen af mandatet. Det opfattede det som en politisk varm kartoffel. Derfor bibeholdt Parlamentet strukturen for en parlamentarisk forsamling, selv efter at det var begyndt at blive valgt direkte, og den struktur er bibeholdt den dag i dag. Formålet med denne statut er at bryde med denne struktur for en parlamentarisk forsamling og blive et rigtigt parlament. Det er formålet med statutten!

Det grundlæggende spørgsmål er, om dette Europæiske Fællesskab er et ægte fællesskab eller en international organisation. Hvis det blot var en international organisation, ville Rådet rent faktisk have prærogativet med hensyn til parlamentsmedlemmernes privilegier og immuniteter. Spørgsmålet om, hvorvidt vi nu skal regulere parlamentsmedlemmernes privilegier og immuniteter, kan reduceres til et spørgsmål om, hvorvidt dette Europæiske Fællesskab er et fællesskab eller en international organisation, hvorvidt vi er en parlamentarisk forsamling eller et parlament, som fortjener den betegnelse. Det er det, det drejer sig om!
(Bifald)
De regler, vi har nu, er fra 1965, da protokollen blev introduceret. Det var det år, hvor Charles de Gaulle vandt præsidentvalget i Frankrig over Mitterand, og det var det år, hvor den første p-pille kom på markedet.
(Munterhed)
Og nu vil Rådet - det er tilsyneladende Rådet, selv om jeg ikke er sikker, da det hidtil kun har været de faste repræsentanter, som beskæftigede sig med emnet - fortælle os, at det er de regler, som skal gælde for Europa-Parlamentet for fremtiden, næsten et kvart århundrede efter, at det blev valgt direkte for første gang.
Hvis vi ikke tager fat på dette emne nu, jamen, hvornår så? Det er jo sådan, at Rådet ikke mener, at systemet med privilegier og immuniteter skal reformeres. Det bekræftede det jo udtrykkeligt så sent som sidste år ved indførelsen af den ensartede valgret. Det er tydeligt, at Rådet ser det som en langsigtet løsning, og det kan Parlamentet naturligvis ikke acceptere.
Som jeg har sagt, har Rådet hidtil ikke beskæftiget sig seriøst med emnet. Regeringerne viser mere end manglende interesse for det. Derfor er det ingen dårlig idé at sige, at denne statut bør træde i kraft samtidig med EU's nye forfatning. Så havde vi sikkerhed for, at både Rådet og regeringskonferencen ville beskæftige sig intensivt og seriøst med emnet, og at punkterne skatter og primærret ville blive diskuteret på passende vis på et mellemstatsligt plan.
Hvis vi ser bort fra disse regler nu - vi ønsker jo ikke, at de træder i kraft, hvilket de naturligvis først kan, når de bestemmelser i protokollen, der står i vejen for dem, er blevet ophævet - så vil vi på ubestemt tid være fanget i Rådets babyloniske fangenskab. Det er det, denne statut drejer sig om!
Jeg er meget taknemmelig over, at Præsidiet har fundet en ordning vedrørende godtgørelse af omkostninger, generelle udgifter, diæter, faste beløb til medarbejdere. Det var meget positivt og et skridt i den rigtige retning. Jeg er meget taknemmelig for, at De, hr. formand, har lagt Dem i selen for denne statut som ingen anden formand tidligere. Jeg vil også benytte lejligheden til at takke hr. Lehne fra PPE-DE-Gruppen,
(Bifald)
som med sin kritik, sin solidaritet og sin pålidelighed har fulgt dette projekt hvert skridt på vejen. Mange tak for det, mange tak til alle!
(Bifald)

De Palacio, Loyola
Hr. formand, jeg skal fatte mig i korthed. Jeg vil gerne understrege, at det er et meget kompliceret emne. Vi taler tydeligvis om et spørgsmål, der ikke har ændret sig siden 1965 trods de enorme fremskridt, der er gjort i forbindelse med de institutionelle elementer af den europæiske integration og især med hensyn til Parlamentets kapacitet og forpligtelser, f.eks. i forbindelse med valg. Men vi har ikke været i stand til at tilpasse statutten for Europa-Parlamentets medlemmer til forholdene i dag.
Som tidligere medlem af dette og andre parlamenter forstår jeg vigtigheden og betydningen af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer og af den betænkning, der præsenteres for os i dag af hr. Rothley. Jeg vil gerne lykønske ham med arbejdet og på vegne af Kommissionen ønske ham de bedst mulige resultater. Vi håber, at der i morgen vil være et konkret svar, så vi kan stemme om emnet.
Vores målsætning er et aktivt samarbejde, så vi i sidste ende kan indgå en aftale, der kan accepteres af Rådet, for ellers ved vi alle, at det ikke tjener noget formål. Vi håber at nå frem til en aftale én gang for alle.
Färm (PSE)
- (SV) Hr. formand, jeg er stedfortræder for ordføreren Terence Wynn, som desværre er blevet forsinket. Hvis statutten for medlemmer skal kunne gennemføres, er det ikke nok, at Parlamentet og Rådet når til enighed om reglerne. Budgetmyndigheden skal også stille de nødvendige økonomiske midler til rådighed. Derfor har vi i Budgetudvalget gennemgået forslaget til en ny statut og forsøgt at analysere de budgetmæssige konsekvenser. Dette budgetforslag indebærer, at udgifterne i modsætning til den nuværende situation fremover skal tages ud af Unionens budget. På baggrund af dette har vi nu også oprettet en budgetstruktur til dette formål, et nyt kapitel 102 "Reserve til medlemsstatutten".
Parlamentet har hidtil af egen drift fastsat en grænse på 20 % af afsnit 5, "Administrationsudgifter", i de finansielle overslag. Vi har imidlertid også sagt, at hvis det bliver nødvendigt af hensyn til statutten eller af hensyn til udvidelsen eller andre vigtige formål, behøver vi ikke nødvendigvis respektere denne 20 % grænse i al fremtid. Nu må vi så se, hvor store de faktiske omkostninger bliver, både med hensyn til udvidelsen, ejendomspolitikken m.m.
Hidtil har det jo været tanken, at bevillingerne til statutten skal indføres allerede i 2004-budgettet for i det mindste at dække udgifterne til andet halvår. Dette gælder fortsat, hvis ordførerens idé med at udskyde bevillingen, indtil vi kan vedtage forfatningstraktaten, vedtages. I det tilfælde bliver det naturligvis ikke aktuelt med nogen bevillinger på 2004-budgettet.
Det, vi har været mest urolige for hidtil, er egentlig kun punktet om alles ret til direkte tolkning, som ville have medført urimelige udgifter, hvis det tolkes helt bogstaveligt. Jeg har imidlertid forstået, at der er et kompromis med ordføreren på vej, som betyder, at forslaget nu er i overensstemmelse med de overslag, der findes for Europa-Parlamentets budget. Budgetudvalget konkluderer derfor, at de konsekvenser, som ovenstående beslutninger kan få for budgettet, er forenelige med loftet inden for afsnit 5 "Administrationsudgifter" i de finansielle overslag, uden at dette behøver medføre begrænsninger på de øvrige elementer under afsnit 5.
Lehne (PPE-DE).
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne give udtryk for min taknemmelighed over for hr. Rothley, som med noget nær uendelig tålmodighed har styret dette tankskib gennem sandbankerne siden 1998, og det på en meget beundringsværdig måde.

Og uden ham ville dette tankskib være gået på grund mere end én gang. Hr. Rothley kom i sin tale før kort ind på de vigtige spørgsmål, nogle af dem også konstitutionelle, som denne statut rejser. Jeg vil gerne sige lidt om nogle mere jordnære problemer.
Jeg tror også, at denne statut, således som den fremstår, er et meget afbalanceret stykke arbejde. I Udvalget om Retlige Anliggender rettede vi os hovedsageligt efter de retningslinjer, som vi fik af de eksperter og vismænd, som Parlamentet havde bemyndiget. De 50 % af en dommers løn, som det drejer sig om her, svarer nogenlunde til det, som et østrigsk, fransk, tysk eller britisk medlem af Europa-Parlamentet får i dag, efter at der er taget hensyn til sygeforsikrings- og pensionsbidrag. Det er mindre, end hvad vores italienske medlemmer får for øjeblikket, og jeg vil derfor gerne takke dem for deres forståelse og for deres villighed til at acceptere en indtægtsnedgang, så at sige på vegne af kommende italienske medlemmer af Europa-Parlamentet og med henblik på fælles europæiske regler.
Derudover vil jeg gerne takke parlamentsmedlemmerne fra De Grønne, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe og De Liberale, som under dette møde ikke har stillet ændringsforslag om at reducere de 50 % og ikke har stillet forslagene til Udvalget om Retlige Anliggender på ny, fordi jeg ikke tror, at der findes saglige argumenter, som taler imod det, som udvalget har fremlagt. Vismændene, som har givet os klare retningslinjer, har entydigt bekræftet det.
Der er dog blevet stillet et forslag fra en række parlamentsmedlemmer, som i grunden ønsker, at aflønningen af kommende medlemmer af Europa-Parlamentet skal baseres på aflønningen af de nationale parlamentsmedlemmer. Det forslag er efter min opfattelse - mildt sagt - meningsløs. For formålet med denne statut er jo i medfør af artikel 190, stk. 5, at skabe lige vilkår for parlamentsmedlemmerne i dette land. Og som følge heraf må de, der stiller sådanne forslag, være imod statutten som helhed, hvis de vil være konsekvente, fordi de egentlig vil opretholde den retlige status quo.
Lad mig nu komme til primærretten. En række medlemmer af Europa-Parlamentet har stillet ændringsforslag - ændringsforslag 28 er et eksempel - med henblik på at tilføje statutten den gamle protokol om privilegier og immuniteter. Men det giver ingen mening. I ændringsforslag 28, som jeg nævnte før, tales der f.eks. om medlemmernes toldprivilegier, som ikke eksisterer længere, da vi lever i et indre marked. Det viser, hvor gammel den lov er. Det punkt nødvendiggør en ny lovgivning. Lad mig tilføje, at vejen dermed i øvrigt også endelig er banet for en gennemskuelig ordning vedrørende vederlag. Præsidiet vil træffe afgørelse herom.
Jeg vil slutte med en appel til Rådet, som nu har en stor chance for at sikre, at vi får en fremsynet statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Det skal ganske enkelt hurtigt godkende det, som vi har besluttet, og det bør ikke blokere en beslutning med tyndbenede, overfladiske argumenter om skattelovgivningen, som alle er grebet ud af luften. Jeg forventer af Rådet, at det så hurtigt som muligt - det vil sige inden valgene - træffer en beslutning til støtte for det, som Parlamentet kræver. Når vi har truffet vores afgørelse i morgen, er det op til Rådet at tage det næste skridt.
(Bifald)

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, jeg er meget glad for at være her i dag og støtte det arbejde, som ordføreren, hr. Rothley, har gjort, og jeg vil gerne tilslutte mig hr. Lehnes tak til hr. Rothley for hans store arbejde.
Som hr. Lehne har sagt, er hr. Rothleys forslag afbalanceret, og størstedelen af Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked støtter forslaget. Jeg mener, at det bør vedtages af plenarforsamlingen.
Der er stillet 36 ændringsforslag. Hr. Lehne har henvist til dem. Der er ikke for mange til et emne som dette, men De Europæiske Socialdemokraters Gruppe har besluttet overordnet at støtte ordførerens betænkning med nogle af de ændringsforslag, som ordføreren også har foreslået i dag, så vi kan rette nogle af de fejl, som stadig var til stede i den endelige version af forslaget.
Som ordføreren har sagt, er målet at udarbejde en statut, der giver medlemmerne af Europa-Parlamentet mulighed for at blive anerkendt, ikke blot som en forlængelse af de forskellige nationale parlamenter, men som repræsentanter for borgerne i EU generelt. Hr. Rothley har sagt, at EU er mere end blot en international organisation, og at statutten for medlemmerne af Europa-Parlamentet derfor bør være baseret på fællesskabsrammer i stedet for nationale rammer.
Det er det spørgsmål, vi skal drøfte. Det er ikke blot en beslutning om godtgørelse. Vores nuværende - noget mangelfulde - system supplerer manglerne i de nationale lovgivninger med fællesskabslovgivningen om godtgørelse, der har været genstand for megen kritik. Hvis vi vedtager ordførerens forslag, hvis Kommissionen også vedtager det, og især, som hr. Lehne har sagt, hvis Rådet vedtager Parlamentets forslag, mener jeg, at vi snart vil have en statut, der effektivt vil give medlemmerne af Europa-Parlamentet mulighed for at blive differentieret fra medlemmer af nationale parlamenter med deres egen status, som vil være relevant for den form for europæisk union, som vi i øjeblikket prøver at skabe.

Wallis (ELDR).
Hr. formand, jeg håber, at vi ikke skal drøfte vores ansættelsesbetingelser igen senere. Da jeg læste de britiske aviser i weekenden, kunne jeg ikke genkende mig selv eller nogen af mine kolleger i de skumle beskrivelser af vores foregivne livsstil og endeløse frynsegoder. Mange journalister har ringet til mig og sagt: "Nå, nu vil du give dig selv en lønstigning på 25 %". Når jeg forklarer årsagen, mister de pludselig interessen, da historien ikke er interessant længere. Det er helt sikkert det, det drejer sig om. Vores ansættelsesbetingelser og udgifter bør ikke være interessante. De burde være gennemsigtige og offentlige samt en belønning for et veludført stykke arbejde og godtgørelse af de udbetalte beløb til det formål.
Kære kolleger, jeg mener, at det er vores sidste chance for at nå til det punkt, hvor det ikke længere er os, men vores arbejde, der er interessant. Vi sidder med en pakke, som på de fleste områder er et kompromis for os alle. Det er en pakke, som Rådet bør godkende, hvis vi er rimelige med hensyn til de primærretlige ting, men Rådet skal også indgå et skattemæssigt forlig. 
Nogle parlamentsmedlemmer har det måske ikke godt med lønniveauet. For nogle er det for højt, for andre for lavt, men nu synes vi at have et beløb, som vi alle er nogenlunde tilfredse med. Hvad angår udgifterne, synes vi igen endelig takket være Deres arbejde, hr. formand, at have et forslag til et system, som er langt mere gennemsigtigt end tidligere. Det er måske ikke vidtrækkende nok for nogle, men det er en meget stor forbedring. 
Vi skal alle indgå kompromiser og udvise forståelse. Den store gevinst, som vi endelig vil have opnået, er en fælles status for parlamentsmedlemmerne. Dette er vores sidste chance. Det krævede hårdt arbejde at komme hertil, og muligheden byder sig ikke igen. Vi har mulighed for i Parlamentets interesse at fokusere på vores arbejde og ikke vores pengepung. Jeg håber, at tilstrækkeligt mange af os har mod til at være en smule imødekommende og stemme for denne pakke og ELDR-Gruppens og andre gruppers ændringsforslag. 
Kære kolleger, selv om jeg i høj grad respekterer vores ordførers arbejde, ønsker jeg helt ærligt ikke at høre ham tale om dette emne på udvalgsmøder i yderligere fem år. Hans store talent og vores tid kan anvendes meget bedre til andet lovgivningsmæssigt arbejde, som direkte gavner alle Europas borgere.
Krarup (GUE/NGL).
Det er nu fem år siden, Parlamentet påbegyndte forhandlingerne om statutten, og for nogle kolleger er der her tale om en betydningsfuld, politisk proces, der på én gang sikrer Parlamentets magt og legitimitet - Parlamentets ret til at vedtage sin egen statut er udtryk for et føderalt, europæisk demokrati. For andre, til gengæld, er det en farce af næsten surrealistiske dimensioner.
Bag de demokratiske principper om Parlamentets herredømme over egne forhold finder vi nemlig en anden dagsorden, og denne anden dagsorden er noget så prosaisk som medlemmernes personlige, økonomiske interesser. Det er svært at give demokratiske principper troværdighed, når den reelle dagsorden er medlemmernes egne penge.
I forvejen har dette Parlament ikke nogen imponerende, demokratisk legitimitet. Ved hvert eneste valg har valgdeltagelsen været ringe. I et traditionsrigt demokrati som det svenske var valgdeltagelsen sidst under 35 % og i England under 24. Jeg kan forsikre, at denne vaklende legitimitet vil blive undergravet yderligere gennem vedtagelse af den foreslåede statut - i det mindste i de nordiske lande er det aldeles uforklarligt for befolkningerne, at medlemmerne af dette Parlament skal aflønnes med væsentlig højere beløb end nationale parlamentsmedlemmer, særlig når vi tilmed sikrer muligheden for at opretholde eller genindføre de absurde omkostningssystemer, som i de nordiske lande har været et centralt kritikpunkt. Ganske vist har Præsidiet i sidste uge vedtaget, at rejseudgifter godtgøres efter regning, men det ligger klart inden for artikel 29, at de hidtidige absurde systemer kan genindføres.
Så bemærker jeg, at spørgsmålet om national beskatning af vederlaget er gledet ud i det endelige udkast. Det er - i det mindste for de nordiske regeringer - et helt afgørende punkt. Men pointen er jo, at en national beskatning muligvis vil være i strid med EU-retten, og problemet er altså ikke løst.
I den danske folkebevægelse kan vi ikke medvirke.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er kun delvis enig med hr. Krarup. Jeg er enig med ham i, at der er en demokratisk krise. Parlamentet befinder sig i en krise, fordi vi konstant bliver angrebet af de offentlige medier i alle medlemsstaterne for de uforsvarlige forhold, som vi skal arbejde under i øjeblikket. Vi ved, at parlamentsmedlemmer, som udfører nøjagtig samme arbejde, får meget forskellige lønninger for det. Der er kun én ting, som kan undskylde dette, nemlig et udgiftssystem, som ellers havde været helt uforsvarligt, da det er fuldstændig uigennemsigtigt. 
Vi kan takke hr. Rothley for at være kommet så langt. Vi skal tage skridtet til, at Parlamentet kan udvise mod og lovligt stå med en ordentlig ordning om en fælles løn og et fælles, forsvarligt og gennemsigtigt udgiftssystem. 
Ganske enkelt vil jeg gerne sørge for, at vi har et system, som kan forstås, som betaler folk for deres omkostninger, og som betaler en rimelig løn for et rimeligt stykke arbejde. Lønnen burde have været en smule mindre, men det ville kun være en politisk manøvre at stille det ændringsforslag igen, som vi stillede i Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked, da det tydeligvis ikke bliver godkendt. 
Jeg er ikke enig med hr. Rothley i spørgsmålet om privilegier og immuniteter. Jeg synes, det skal med i statutten på nogenlunde den måde, som han foreslår, men bestemmelserne i den forbindelse forekommer mig faktisk for omfattende, da de dækker alt for meget. Immunitet i disse Berlusconi-tider er et vanskeligt begreb, og vi bør ikke udfordre vores vælgere. Det er bedre at beholde det aktuelle system med den aktuelle primærret. I størstedelen af de ændringsforslag, som vi liberale og andre har stillet, søges det grundlag for immuniteter at blive bevaret. Med disse afgørende ændringsforslag kan beslutningen godkendes. 
Endelig betragter jeg ikke, med stor respekt for alle her, mig selv som at være ansat i EU. Jeg er en repræsentant for mine vælgere. Jeg ønsker aldrig at betale indkomstskat på et andet niveau eller et anderledes grundlag end mine vælgere. Jeg går ind for det tolerante belgiske kompromis, som giver medlemsstaterne lov til at sætte et medlems skattepligt på samme niveau som hans vælgere. Jeg håber, at vi kan finde en måde at gøre det juridisk gyldigt på.

Van Dam (EDD).
Hr. formand, debatten om en statut for Europa-Parlamentets medlemmer har nu været i gang i mere end fem år, siden Amsterdam-traktaten. Før valget til Europa-Parlamentet i 1999 syntes Parlamentet og Rådet ude af stand til at nå til enighed. Nu er der om et år igen valg. Mon medlemmernes retsstilling inden da er entydigt reguleret? Jeg frygter, det ikke vil være tilfældet.
Rothley-betænkningen indeholder fortsat elementer, som er kontroversielle set med Rådets øjne. Hvad værre er, der ligger ændringsforslag, som vil indebære, at statuttens ikrafttræden udsættes til 2009. Vil Europa-Parlamentet virkelig i maj og juni næste år anmode om vælgernes tillid på det grundlag? Ordføreren har i de forløbne år vist sig som en vedholdende forhandler. Men hvorfor sætter han det hele på spil ved ud over retsstillingen i henhold til primær og sekundær ret også at beskrive privilegier og immuniteter, eftersom sidstnævnte er en del af primærretten? Det ville være godt, hvis flertallet i morgen støtter de ændringsforslag, ELDR-Gruppen og andre har stillet, og som tager sigte på at fjerne disse elementer.
Det drejer sig om at sikre alle medlemmer samme vederlag. Og endnu vigtigere er det efter vores opfattelse, at rejseomkostningerne godtgøres på grundlag af de reelt afholdte omkostninger. Sidstnævnte er afgørende, hvis vi skal kunne se vælgerne i øjnene, og derfor bør vi snarest gøre noget ved det spørgsmål. Men hvad oplever vi? Ændringsforslag om at afvente en ny traktat eller vente til 2009. Med al respekt, det giver ikke mening. 25 år efter de første direkte valg er det på tide at få løst den gordiske knude. Det er på tide, at det parlamentariske arbejde prioriteres højere end personlige interesser.

Dell'Alba (NI).
Hr. formand, kære kolleger, som De alle ved, har spørgsmålet om statutten for Europa-Parlamentets medlemmer været på Parlamentets dagsorden i rigtigt mange år. Ligesom andre af vores kolleger tvivler jeg på, at det på trods af afstemningen i morgen - men jeg håber naturligvis på det - lykkes os at nå frem til et endeligt resultat under Deres formandskab, hr. Cox. Vi radikale har altid været af den opfattelse - og det er vi stadig - at statutten for Europa-Parlamentets medlemmer bør indeholde andet og mere end det, som hr. Rothley har taget højde for, og således ikke blot være en administrativ og bureaukratisk status for EU-ansatte, sådan som hr. MacCormick sagde, men også og ikke mindst omfatte de beføjelser, som Europa-Parlamentets medlemmer har. Det er f.eks. uacceptabelt, at Europa-Parlamentets medlemmer efter 25 år med direkte valg stadig er tvunget til rette sig efter beslutninger om det arbejdssted, hvor de skal mødes, og det er uacceptabelt, at de endnu ikke har samme beføjelser som de nationale parlamentsmedlemmer, f.eks. retten til at besøge fængsler, eller andre beføjelser i forbindelse med deres valgmandat som repræsentant for Europas befolkninger.
Jeg håber, at vi - mens vi venter på Det Europæiske Konvent - kan bruge hr. Rothleys betænkning som udgangspunkt til at gøre os nogle mere indgående overvejelser om nødvendigheden af, at Europa-Parlamentets medlemmer i et EU med 25 medlemmer ikke blot har administrativ status, men også beføjelser, som virkelig gør dem til de europæiske befolkningers valgte repræsentanter.

Gargani (PPE-DE).
Hr. formand, som udvalgsformand kan jeg kun være yderst tilfreds, når to kolleger - som i hr. Rothleys og hr. Lehnes tilfælde - lykønsker hinanden med det arbejde, de har udført under min ledelse. Jeg er virkelig tilfreds, eftersom det er et arbejde, der har stået på i flere år. Jeg må dog sige, at jeg på det tidspunkt, hvor jeg fik den ære at påtage mig formandskabet, også kunne konstatere en uenighed, som kun er blevet løst, fordi der har fundet en debat sted.
Sådan som indlæggene viser, har vi arbejdet i harmoni med hinanden, idet vi holdt os to vigtige ting for øje, nemlig dels vores ønske om at være med i den forfatningsproces, hvor et nyt Parlament tager form, og hvor dets rettigheder, pligter og beføjelser bliver fastlagt, og dels den kendsgerning, at traktatens bestemmelser er gamle og forældede - hvilket hr. Rothley så udmærket forklarede - eftersom de blev vedtaget i 1960'erne, hvor Parlamentet kun var en rådgivende forsamling.
Hr. Rothleys betænkning, som vi nu skal vedtage, har til formål at regulere den nye juridiske situation i Europa-Parlamentet og betingelserne for mandatets udøvelse. Også jeg vil gerne understrege, at der virkelig er tale om statutten for et ægte Parlament, nemlig en statut, der ikke kun vedrører den økonomiske og - om jeg så må sige - lønningsmæssige situation, som var ret uvæsentlig, og som forhandlingerne i udvalget strandede på, men også det strukturelle og organisationsmæssige spørgsmål om den funktion, den rolle, de karakteristika og det mandat, Parlamentet bør have.
Det er mig en glæde at kunne nævne et vigtigt punkt i en betænkning, der går tilbage til 1986, og som blev udarbejdet af Georges Donnès, der var en stor liberal politiker. Allerede for 15 år siden understregede man i denne betænkning, at Europa-Parlamentet var en institution, som skulle spille en vigtig rolle for Fællesskabets måde at fungere på og for udarbejdelsen af fællesskabsretsakter, og at man derfor ikke kunne modsætte sig de ændringer af EU-institutionerne, der blev anset for at være nødvendige. Allerede dengang var man overbevist om, at nogle af institutionerne burde ændres.
Når det gælder muligheden for en reel ligestilling af alle parlamentsmedlemmer, hvad immuniteten angår, spurgte betænkningens forfatter, om ikke det kunne lade sig gøre at give Europa-Parlamentets medlemmer som sådan reel autonomi og immunitet, indtil man indførte den nuværende sondring i artikel 10 i den protokol, vi nu har til hensigt at ændre.
Det fremgår af den betænkning, jeg lige har nævnt, at en sådan ligestilling ikke alene er nødvendig for at undgå de negative psykologiske konsekvenser af, at man har første- og andenrangsparlamentsmedlemmer, men også, fordi man hermed efter hele 16 år realiserer en drøm og en plan, nemlig at gøre de parlamentariske institutioner uafhængige af de andre institutioner ved at beskytte de enkelte medlemmer. Denne beskyttelse vedrører det arbejde, som vi udfører, og det billede, som vi ønsker at give Europa af et parlamentsmedlem, som efter mange år - og ikke mindst efter denne valgperiode - både under og via Deres formandskab får et fast holdepunkt, der også efter udvidelsen kun vil være til gavn for den rolle, et parlamentsmedlem reelt skal spille.

Miller (PSE).
Hr. formand, denne betænkning handler om at bringe respekten tilbage til Parlamentet. Vi må ikke glemme, at vi kun er nået halvvejs, da betænkningen skal godkendes af Rådet bagefter. 
Princippet bag betænkningen er god: lige løn for lige arbejde. Jeg bliver dog nødt til at spørge, om vi alle er ligestillede. I henhold til nogle af de stillede ændringsforslag mener jeg ikke, at vi er. Ifølge et af ændringsforslagene er der en betydelig økonomisk forskel mellem de nuværende medlemsstater og tiltrædelseslandene. Er der endda ikke snarere betydelige økonomiske forskelle mellem de 15 medlemsstater? Når vi fastlægger princippet om lige løn for lige arbejde, passer princippet ikke på de 10 tiltrædelseslande. Vi har altså gjort noget galt. 
Det store problem drejer sig om udgifterne efter min opfattelse. Jeg bifalder arbejdsgruppen for at have udarbejdet en formel. Gennemsigtige udgifter er vigtigt. Vi skal holde fast i princippet om at rejse til anskaffelsesværdien. Det er et punkt, som vi selv kan afgøre og godkende uden at gå til Rådet. Lad os ikke sætte det over styr, og lad os ikke misse den mulighed.

Thors (ELDR).
Hr. formand, vores mål i dag er fjerne alle de regler, som gør vores arbejde latterligt. Vi skal også sætte pris på det arbejde, som formanden har gjort for at forbedre Parlamentets anseelse. Kære kolleger, derfor retter jeg følgende appel til Dem: Lad nu ikke anvendelsen af juridiske spidsfindigheder, af juristeri, af primærret forhindre det, som i dette tilfælde er det væsentligste, nemlig at alle de, der er på valg til Europa-Parlamentet i 2004, kan være det med stolthed, at vores arbejde er til at forstå, og at vores regler er åbne. Det et det, der er det vigtigste! Kære venner, selv om vi alle mener, at der er nogle detaljer, der ikke er helt perfekte, må vi se på de overordnede interesser, støtte den mulighed, der nu foreligger, og, som mange har sagt tidligere, måske kommer den ikke igen.
Kære venner, et fartøj går på grund, hvis man tager forkert bestik af omgivelserne. Jeg er bange for, at mange har en forkert opfattelse af, hvad der er muligt. Brug et rigtigt kort, et rigtigt søkort. Det rigtige søkort i dette tilfælde er at vedtage De Liberales og de andres ændringsforslag. Det er den rette kurs.

Kaufmann (GUE/NGL).
Hr. formand, dette begrænser sig til, at denne statut for Europa-Parlamentets medlemmer, som vi har med at gøre, er en endeløs historie, og det er egentlig ubegribeligt, hvor meget der er blevet snakket frem og tilbage herom i årevis i Parlamentet. Jeg kan kun give ordføreren ret, når han siger, at hovedspørgsmålet politisk set er, om vi er en parlamentarisk forsamling eller et parlament. Når vi husker på, at Det Europæiske Konvent diskuterer forfatningen, mens vi på den anden side i årtier ikke har været i stand til at løse problemet med statutten for medlemmerne af Europa-Parlamentet, så vil offentligheden med rette kunne spørge, hvad der egentlig foregår her.
Jeg har ofte oplevet, at borgerne er meget forundrede over de forskellige lønninger, som Europa-Parlamentets medlemmer får for deres arbejde, og navnlig over hvor store forskellene er. Jeg går absolut ind for et parlament, der følger princippet "lige løn for lige arbejde" gennem en statut. Jeg forventer selvfølgelig også, at Rådet tager dette spørgsmål op og meget hurtigt træffer de afgørelser, som gør, at medlemmernes statut kan træde i kraft med et minimum af forsinkelse.
Jeg vil gerne tilslutte mig de talere, som har henvist til spørgsmålet om godtgørelse. Den kendsgerning, at vi i fremtiden vil få godtgjort vores faktiske rejseomkostninger, ser jeg som et centralt punkt, hvad angår troværdigheden af Parlamentets og vores eget arbejde. Jeg vil gerne kort komme ind på statuttens artikel 20, som vedrører alderspensioner. Vi har meget intensive diskussioner om det spørgsmål i vores gruppe, fordi vi naturligvis må konstatere, at man i mange medlemsstater diskuterer, om man skal hæve pensionsalderen, altså hæve den væsentligt. Det går hånd i hånd med et angreb på de sociale sikringssystemer. Ifølge forslaget til statutten skal vi have en pensionsalder på 60 år, hvilket virkelig er lavt. Det er efter min mening en selvmodsigelse, som vi ikke kan forklare borgerne, og i mine øjne ville det også være udtryk for privilegering, hvis man fastsatte én pensionsalder for medlemmerne af Europa-Parlamentet og en anden for borgerne.

Buitenweg (Verts/ALE).
Hr. formand, det drejer sig med denne betænkning ikke om at udarbejde en ideel udgave af statutten for Europa-Parlamentets medlemmer. Det drejer sig om at komme et skridt videre i forhandlingerne med Rådet, og hvad dette angår, har jeg efterhånden mine tvivl. Kommissæren, fru de Palacio, udtalte, at der på andre områder er gjort bemærkelsesværdige fremskridt, men at det ikke var tilfældet her. Det er efter min opfattelse korrekt. Hvorfor forkastede man det kompromis, der var udarbejdet af den belgiske regering om en supplerende national beskatning? Hvorfor fastholder de store politiske grupper ønsket om at inkludere de nye immunitetsbestemmelser og regler i statutten? Hvorfor skal sågar sprogordningen beskrives i statutten? Denne "forurening" besværliggør i alt for høj grad forhandlingerne. Principielle indsigelser er udmærkede, hr. Rothley, men en acceptabel aftale er bedre. Ikke kun af principielle årsager, nemlig en europæisk ordning for Europa-Parlamentets medlemmer, men også for at bringe den nuværende, tvivlsomme omkostningspraksis til ophør.
Præsidiet vedtog i sidste uge nye bestemmelser, som skal træde i kraft sammen med statutten. Min gruppe giver de nuværende bestemmelser dumpekarakter, mens de nye fortjener et pænt syvtal på en skala fra et til 10. Træthedstillæg finder vi ganske vist helt urimelige og beklagelige, men vi glæder os over, at rejseomkostningerne kun vil kunne godtgøres på basis af de reelt afholdte omkostninger. Det er et stort skridt i den rigtige retning. Viser det sig umuligt at nå til enighed om statutten, vil vi, også hvad angår rejseomkostningerne, være tilbage ved udgangspunktet. Det kan vel ikke være meningen ... eller kan det?

Formanden.
Jeg ønsker ikke at gribe ind i forhandlingen, men da emnet om tidsvederlag blev drøftet omfattende i en arbejdsgruppe, blev idéen først anbefalet til arbejdsgruppen i det ærede medlems betænkning til Parlamentet i juni 2000.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, for mig at se handler denne debat og beslutningsforslaget om selvrespekt. Europa-Parlamentet er blevet valgt direkte i 24 år. Om et år vil disse direkte valg til Europas borgeres kammer involvere befolkningerne i 25 EU-medlemsstater. Om få uger vil Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid fremlægge et traktatudkast til en europæisk forfatning, og den næste regeringskonference vil starte.
Politiske partier - også europæiske politiske partier - Europa-Parlamentet som den eneste EU-institution valgt direkte af de europæiske borgere, af borgernes repræsentanter har en vigtig rolle at spille. De er alle en vigtig del af det europæiske projekt. Alligevel findes der den dag i dag ikke en europæisk partivedtægt, til trods for det findes der den dag i dag ikke en statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Tiden er nu moden, ja, beslutningsforslaget skulle have været stillet for længe siden. Dagens debat er vigtig, fordi det ikke kun er Rådet, der skal gøre sit hjemmearbejde på mange områder - det skal vi også. Gennemskueligt, beslutsomt, forståeligt og i fuld bevidsthed om vores ansvar, og hvis pingpongspillet skal have en ende, skal det præciseres, at vi besluttede, at 700 medlemmer af Europa-Parlamentet er tilstrækkeligt. Det var Rådet, som egenmægtigt øgede antallet i Nice. Vi vedtager statutten for Europa-Parlamentets medlemmer på grundlag af en beretning fra eksterne eksperter. Rådet har endnu ikke truffet valget mellem en ensartet europæisk statut eller 25 forskellige takseringer af det samme arbejde, og, for at sige det kort, er vores udvikling fra en parlamentarisk forsamling til Europa-Parlamentet ikke blevet fuldbyrdet endnu.
Med den offentlige in mente-debat skal det også siges helt åbent, at intet medlem af et nationalt parlament - undtagelser bekræfter reglen - rejser så meget, som vi gør. Intet nationalt parlament har flere demokratiske friheder, end vi har. Intet nationalt parlament øger sin arbejdsbyrde så konsekvent, som vi gør. Selv om ingen kan sige, at de ikke behøver at forbedre sig for at blive mere effektive og mere professionelle, så yder de fleste af os i Parlamentet et godt stykke arbejde, arbejde, som har en værdi i sig selv og kræver specifikke rammebetingelser. Europa vil blive ordnet på ny i de kommende uger. Hertil hører også en ny rolle for Europa-Parlamentet og en omvurdering af dets frit valgte medlemmer. Alt dette begrunder en gennemskuelig og ensartet statut for Europa-Parlamentets medlemmer. Der er intet, der taler for manglende selvtillid eller populistisk selvudslettelse og ej heller for indbildskhed eller arrogance. Det er vigtigt og rigtigt, at det grundlæggende spørgsmål, som hr. Rothley og jeg har rejst, bliver afgjort og ikke forsinket yderligere. Mine damer og herrer, lad os sammen med alle repræsentanterne for medlemsstaterne ikke være bange for at træffe beslutninger eller for de beslutninger, der måtte blive truffet.
Berenguer Fuster (PSE).
Hr. formand, vi gør tilsyneladende ægte fremskridt denne gang, og vi har taget et stort skridt i retning af en løsning af en af de mest oplagte skævheder i Parlamentet ved at opnå noget så enkelt, som at alle medlemmer skal være underlagt samme ordning.
Det siger sig selv, at teksten foreslået af ordføreren, hr. Rothley, som jeg ønsker tillykke, er en afbalanceret tekst, og vi skal naturligvis give den vores fulde støtte. Det vil dog ikke afholde mig fra at komme med et par kommentarer.
I mit eget land siger vi, at militær retfærdighed er for retfærdighed, hvad militærmusik er for musik. Der er tidspunkter, hvor jeg mener, at Parlamentet er for et parlament, hvad militærmusik er for musik. Fortæl mig, mine damer og herrer, om nogle af parlamenterne i medlemsstaterne er underlagt samme regler, som vi er underlagt i Europa-Parlamentet, eller om det ville være acceptabelt for et parlament at være underlagt en sådan grad af kontrol og overvågning - f.eks. på så væsentlige områder som udarbejdelsen af egne regler - som vi er underlagt med Rådets indgriben. Dette er derfor uacceptabelt.
Jeg kan se, at der er basis for diskussion, f.eks. om spørgsmålet om skat, og jeg mener, at vi skal drøfte dette i Parlamentet. Men jeg ville dog ønske, at resultatet af denne forhandling kunne være det endelige resultat, frem for at vi - uanset hvad vi beslutter her - altid skal have godkendelse fra Rådet, som i sidste ende kun er delvist lovgivende, og fra medlemsstaternes regeringer.

Inglewood (PPE-DE).
Hr. formand, forhandlingens udgangspunkt er utrolig enkelt, nemlig at parlamentsmedlemmernes vilkår ikke er tilfredsstillende, hverken fra et medlems eller fra offentlighedens synspunkt. Ikke alene bør parlamentsmedlemmer modtage en rimelig løn for et rimeligt stykke arbejde. Vi bør også beskattes på samme grundlag som dem, der har sendt os hertil. Som allerede nævnt af en række talere er vi ikke civile tjenestemænd - vi repræsenterer borgerne fra de fire hjørner af EU her i centrum. Ordningerne bør udarbejdes ordentligt og være gennemsigtige, og udgiftssystemet, som er forbundet hermed, bør ikke være skjult vederlag, og især bør rejser godtgøres på baggrund af afholdte omkostninger. 
Selv om udgifter og vederlag politisk set er to sider af samme sag, er deres juridiske grundlag forskelligt. Vi må ikke være højtidelige, hykleriske eller selvbetjenende i denne henseende. Rådet og Parlamentet må af indlysende overordnede politiske årsager nå til politisk enighed om de to punkter. Hvis ikke det lykkes, mister vi vælgernes tillid, og det kan bremse processen.
Som parlamentsmedlem er jeg dødtræt af at høre dårlige vittigheder om "fed profit". Husk på, at den grundløn, som vi britiske parlamentsmedlemmer modtager, efter sigende nogenlunde svarer til den løn, som en chef af et mellemstort supermarked i en provinsby tjener. Sådanne spydigheder nedværdiger Parlamentet som institution og EU som politisk proces. Lad os ganske enkelt stoppe snakken og få rene linjer, for hvis vi ikke gør det, nedværdiger vi os selv og den proces, vi deltager i. 
Hvad angår indholdet af Rothley-betænkningen, har vi britiske Konservative store forbehold over for dele af den. Den eneste måde at komme ud af dette dødvande på er ved at stemme om betænkningen som en helhed og føre processen et skridt videre. Vi skal fortsat arbejde på at nå frem til et endeligt resultat, der er i overensstemmelse med vores fastlagte politiske krav. Den umiddelbare prioritet er at stoppe med hele tiden at snakke om statutten og at tage skridt til at skabe den.

Van Hulten (PSE).
Hr. formand, Præsidiet vedtog i sidste uge de nye bestemmelser, hvoraf det følger, at kun de reelt afholdt rejseomkostninger godtgøres. Det er en god nyhed, og vi kan ikke mindst takke Dem herfor. Men der stikker noget under. De nye regler træder først i kraft, når statutten træder i kraft. Og muligheden for, at det nogensinde bliver tilfældet, er meget ringe. I forslaget til statutten tales om samme vederlag til alle medlemmer, men det bestemmes også i forslaget, at Europa-Parlamentets medlemmer fremover skal betale fællesskabsskat af vederlaget. Mange medlemmer af Parlamentet, herunder jeg, finder ikke dette acceptabelt. Jeg bor i Nederlandene, jeg er valgt af de nederlandske vælgere, jeg gør brug af de offentlige tjenester i Nederlandene, og jeg ønsker derfor at betale skat til Nederlandene.
Der herskede for to år siden enighed herom mellem Rådet og Parlamentet. Medlemsstaterne skulle frit kunne foretage national beskatning som supplement til fællesskabsbeskatningen. Ordføreren har imidlertid fejet det pågældende kompromis af bordet. Dermed har forslaget ikke skygge af chance, hvilket alle tilstedeværende er klar over. Dermed vil de bestemmelser, Præsidiet vedtog i sidste uge, ikke træde i kraft, og vi er således tilbage ved udgangspunktet.
I en tid, hvor budgetterne er under pres, og hvor borgerne må spænde livremmen ind, vælger vi fortsat at leve flot med omkostningsregler, som hører fortiden til. Det var måske naivt af mig at tro, at det var muligt og at der var politisk vilje hertil, men det var oprigtigt talt mit håb, at der netop inden for min politiske gruppe ville være et flertal, som ville vælge hensynet til almenvellet frem for hensynet til eget vel. Det er beklageligvis ikke tilfældet.

Karlsson (PSE).
Hr. formand, det haster med at give Europa-Parlamentet en statut med de regler, der er gældende for medlemmerne. Det haster også med, at vi får et system, som er åbent, og som vores vælgere kan undersøge. Det, som har været en anstødssten for de svenske socialdemokrater, har især været de faste godtgørelser af rejseudgifter, lønniveauet, fællesskabsskatten og den manglende åbenhed. Vi har stillet nogle absolutte krav for at kunne støtte en ny medlemsstatut. Første krav er, at vi kan fortsætte med at betale skat i Sverige, andet krav er, at der indføres et nyt system for rejsegodtgørelser, som er baseret på de faktiske udgifter, og tredje krav er, at vi får et system, som er åbent og giver mulighed for indblik, og som vores vælgere kan undersøge.
Det forslag, vi nu sidder med foran os, indeholder en række af de ting, vi har ønsket, men på et afgørende punkt adskiller det sig fra det, vi ønsker, nemlig muligheden for at betale national skat. Ved afstemningen vil vi støtte et ændringsforslag, som netop sigter mod at bevare retten til at betale national skat. Hvis det forslag forkastes, bliver vi desværre tvunget til at stemme imod hele forslaget.

Guy-Quint (PSE).
Hr. formand, på vegne af de franske socialistiske medlemmer af Parlamentet vil jeg gerne medgive forslaget til statutten for Europa-Parlamentets medlemmer, som det foreligger i hr. Rothleys betænkning, vores fulde støtte.
Med afslutningen af udvidelsesprocessen bliver det endnu mere påtrængende at få statutten vedtaget. Vi ser positivt på den indfaldsvinkel, der er valgt, og de principper, der ligger til grund herfor, ikke mindst åbenhed og lige behandling. Der er behov for øget åbenhed, hvad angår parlamentsmedlemmernes vederlag. Det er et emne, som optager borgerne. De stiller os spørgsmål herom.
Vi bør også håndhæve princippet om lige behandling af parlamentsmedlemmerne så strengt som muligt. En fornuftig anvendelse af dette princip indebærer, at vederlagene tilpasses de forskelle, der eksisterer medlemsstaterne imellem, hvad angår levestandarden. Derved sikrer vi reel ligebehandling.
Sådanne tilpasningsmekanismer eksisterer allerede for EU's tjenestemænds vedkommende, hvor der sker en tilpasning alt efter arbejdsstedet, og denne mekanisme betragtes som retfærdig.
De franske socialistiske medlemmer har derfor stillet et ændringsforslag, som går i nævnte retning, til artikel 16 i forslaget til statutten. Vi opfordrer Dem til sammen med os at støtte dette ændringsforslag.
Tillad mig at fremkomme med en opfordring til besindighed. Demokratiet har en pris, det ved vi alle, og det er vigtigt, at borgerne forstår det. Jeg vil afslutningsvis sige, at statutten, selv om den ikke er perfekt, betegner et skridt i retning af sandt europæisk demokrati. Det er mit håb, at Rådet respekterer Parlamentets arbejde.

Formanden.
Jeg vil gerne takke alle dem, som har deltaget i forhandlingen, og Kommissionen for dens positive bidrag. Jeg vil især gerne takke ordføreren for hans utrættelige bestræbelser på Parlamentets vegne i denne henseende.
Afstemningen om forslag til afgørelse finder sted i morgen, tirsdag, kl. 12.30, og afstemningen om forslag til beslutning finder sted onsdag kl. 12.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om redegørelsen fra Kommissionen om konkurrencepolitikken omkring demonteringsfondene og fire indstillinger ved andenbehandling:
A5-0136/2003 fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fælles regler for det indre marked for elektricitet og om ophævelse af direktiv 96/92/EF (15528/2/2002 - C5-0034/2003 - 2001/0077(COD)) (Ordfører: Turmes),
A5-0135/2003 fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fælles regler for det indre marked for naturgas og ophævelse af direktiv 98/30/EF (15531/2/2002 - C5-0035/2003 - 2001/0077(COD)) (Ordfører: Rapkay),
A5-0134/2003 fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning om betingelserne for netadgang i forbindelse med grænseoverskridende elektricitetsudveksling (15527/2/2002 - C5-0036/2003 - 2001/0078(COD)) (Ordfører: Mombaur) og
A5-0132/2003 fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om opstilling af et sæt retningslinjer for transeuropæiske net på energiområdet og om ophævelse af beslutning nr. 1254/96 (15767/2/2002 - C5-0033/2003 - 2001/0311(COD)) (Ordfører: Clegg).
De Palacio, Loyola
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, at dagens forhandling er vigtig. Vi er på vej ind i lovgivningsprocessens sidste fase i forbindelse med foranstaltningerne om det indre energimarked. 
Jeg finder det vigtigt at huske på, at denne pakke er et billede på Lissabon-processen, hvis formål er at skabe et mere konkurrencedygtigt Europa med en økonomi, som inden 2010 vil sætte EU på forkant med den internationale økonomiske aktivitet med et videnbaseret samfund, fuld beskæftigelse og respekt for miljøet. 
Jeg vil også gerne understrege Europa-Parlamentets yderst vigtige rolle i denne procedure i søgen efter det resultat, som vi forhåbentligt opnår i denne mødeperiode. Europa-Parlamentet har altid i høj grad støttet Kommissionen i dens bestræbelser på at skabe et mere konkurrencedygtigt og integreret indre energimarked, som går ud over de nationale markeder. 
Jeg vil gerne varmt takke de tre ordførere, hr. Turmes, hr. Rapkay og hr. Mombaur, for det fantastiske arbejde. Jeg vil også gerne nævne skyggeordførerne og de øvrige udvalgsmedlemmer, som har arbejdet aktivt de seneste måneder på især at opnå dette positive resultat. Jeg vil især gerne takke delegationen, som gennem en uformel trilog er årsag til, at vi kan afholde forhandlingen i dag og opnå en aftale om den endelige ordlyd her i Parlamentet på onsdag. 
Det opnåede kompromis adskiller sig ikke væsentligt fra Kommissionens oprindelige forslag. Disse forslag er desuden blevet styrket af en række synspunkter efter Parlamentets førstebehandling, især hvad angår direktivernes offentlige serviceaspekter. Så snart disse foranstaltninger er iværksat, kan alle EU's forbrugere selv vælge forsyningsvirksomhed fra 2007. Små forbrugere kan derfor stadig nyde gavn af denne ret og disse indre markedsfordele. 
Strukturelt set fjernes mange af hindringerne for fair konkurrence, især systemoperatørernes manglende uafhængighed og manglende effektive regler. Samtidig er de offentlige servicekrav strammet i form af forsyningspligt i elektricitetssektoren og strenge beskyttelsesforanstaltninger for sårbare forbrugere, hvilket efter min mening hovedsagelig skyldes Parlamentets opfordring og initiativ.
Foranstaltningerne omfatter en vigtig komponent i forbindelse med det indre elektricitetsmarked, nemlig forordningen om grænseoverskridende elektricitetsudveksling, som indeholder klare regler til fremme af handelen i EU. Selv om Parlamentet og Kommissionen gerne tidligere havde set resultater på en række punkter, som f.eks. markedsåbningen og den juridiske uafhængighed, finder jeg det afgørende, at direktiverne indeholder ubetingede datoer, og at lovgivningsrammerne er klare for industrien.
Alle ved nu, hvordan reglerne bliver, og derfor vil jeg gerne understrege, at det er et meget vigtigt skridt i den rigtige retning. De fælles holdninger har forbedret udfaldet af de parlamentariske ændringsforslag først og fremmest med hensyn til mærkning og den regulerende myndigheds beføjelser. Moderselskabets indflydelse over netoperatørernes aktiviteter er også blevet klart defineret. 
Der er et aspekt, som jeg gerne udtrykkeligt vil behandle her til eftermiddag, da det er et af de mest kontroversielle aspekter. Det drejer sig naturligvis om nedlukningsmidlerne til de nukleare kraftværker. Vi ved alle, at det er en vigtig del af den indgåede aftale. Endda i så høj grad, at den sidste Formandskonference tog det med som et specifikt punkt i forhandlingen her til eftermiddag, hr. formand. Jeg vil gerne fremlægge Kommissionens synspunkter herpå. Som jeg nævnte under forhandlingen af disse dokumenter ved førstebehandlingen, deler Kommissionen for det første fuldt ud Parlamentets synspunkt om, at midlerne til nedlukning og affaldshåndtering bør bruges efter hensigten. Den 30. januar 2003 vedtog Kommissionen to forslag til direktiver om en fællesskabsstrategi og standarder for sikkerheden i nukleare anlæg og affaldshåndtering. Det første fokuserer særligt på midler til nuklear nedlukning. Jeg vil gerne erindre Dem om, mine damer og herrer, at jeg havde givet tilsagn til dette over for Parlamentet ved førstebehandlingen af lovpakken, og at jeg i januar 2003 kom med den løsning, som jeg lovede dengang. 
For det andet har vi efter vores kontakter i løbet af trilogen opnået en aftale blandt de medansvarlige for lovgivningen på baggrund af en interinstitutionel erklæring og Kommissionens erklæring om kontrol og gennemsigtighed i forvaltningen af disse midler. Hr. formand, i overensstemmelse med Formandskonferencens opfordring vil jeg især gerne henvise til den udtalelse, som Kommissionen vil fremsætte. Hele Kommissionen står bag udtalelsen, og den er blevet drøftet i Kommissærkollegiet. I Kommissionens udtalelse fremhæves betydningen af at sikre, at midlerne til nedlukning og affaldshåndteringsaktiviteter i forbindelse med målene i Euratom-trataten forvaltes gennemsigtigt og udelukkende anvendes til de aktiviteter. I denne forbindelse og inden for Kommissionens beføjelser i overensstemmelse med Euratom-trataten vil den offentliggøre en årlig rapport om anvendelsen af midlerne til nedlukning og affaldshåndtering. Den skal især betone nødvendigheden af at sikre, at de relevante bestemmelser i fællesskabslovgivningen finder fuld anvendelse. 
Derfor vil Kommissionen vurdere midlernes stilling og anvendelse i en årlig, gennemsigtig rapport, som bliver videresendt til Parlamentet. Takket være det specifikke direktiv og Kommissionens rapport er jeg tilfreds med, at punktet realiseres, og at det medfører større gennemsigtighed i forbindelse med disse midler, da jeg mener, at det vedrører os alle, selv om det var Dem, mine damer og herrer, der stillede forslaget her i Parlamentet. Jeg er også tilfreds med, at kendsgerningerne i mellemtiden har vist, at vi havde ret med hensyn til at håndtere dette punkt, og jeg tænker især på noget, der er foregået de seneste måneder i en virksomhed i Det Forenede Kongerige. 
Hr. formand, jeg vil gerne gentage, at Kommissionen godkender alle ændringsforslagene, som er i overensstemmelse med den indgåede aftale. 
Jeg vil gerne afslutte med at takke Parlamentet endnu en gang, og især de tre ordførere og delegationen, som har deltaget i forhandlingerne med Rådet og Kommissionen inden for vores uformelle trilog, og for deres konstruktive arbejde med hensyn til alle disse foranstaltninger. Uden dette grundlæggende bidrag mener jeg ikke, at vi ville være tæt på at skabe det mest integrerede indre energimarked i verden, et marked, som desuden betyder en gennemførelse af fællesskabsmodellen, som omfatter liberalisering og regulering, som man tidligere mente var indbyrdes modstridende, men som vi i Europa viser kan kombineres: markedets fordele og opretholdelsen af et sammenhængende samfund, som ingen udelukkes fra, som ikke alene tager sig af de svageste, men også tænker på fremtiden, på fremtidige generationer og især beskyttelsen af vores miljø.

Turmes (Verts/ALE)
Hr. formand, efter tre års intensiv debat skal Parlamentet i denne uge stemme om andenbehandlingen af direktiverne om elektricitets- og gasmarkederne. Hvad har Parlamentet og ordførerne forsøgt at opnå? I stedet for kun at fokusere på de kvantitative aspekter af markedsåbningen har Parlamentet og ordførerne bestræbt sig på at lægge lige så stor vægt på de kvalitative aspekter. Jeg er stolt af at kunne sige i dag, at det er lykkedes os at omregulere og gøre dette marked "grønnere" på mange områder. 
De, som er skeptiske over for liberaliseringsprocessen, må indrømme, at dette andet direktiv om elektricitet medfører et lovgivningsmiljø, som er meget bedre end i det første direktiv fra 1996. 
Hvad har vi opnået? Formålet med markedet i dag er at give konkurrence, forsyningssikkerhed og miljøet lige status. For det andet har vi stærkere regulerende myndigheder, og vi har taget det første skridt til at adskille de enkelte interesser vedrørende produktionen og detailmarkedet. Vi har styrket de offentlige serviceforpligtelser og pålægger netoperatørerne flere forpligtelser for at sikre den nødvendige investering. Elektricitetsleverandørerne pålægges strenge krav om at oplyse kunderne i kontrakterne. Jeg er særlig glad for, at leverandørerne skal give fuldstændige oplysninger om elektricitetssammensætningen og om miljøpåvirkningerne som følge af deres produktion. 
Dette giver de europæiske forbrugere mulighed for at træffe et informeret valg. Samfundet får også mulighed for at fortsætte debatten om energitjenester. Vi sikres ikke alene forsyningspligt, men kan også udpege en forsyningsdygtig leverandør.
Alle disse foranstaltninger er dog ikke nok til at sikre, at små kunder drager fordel af det liberaliserede marked. En enkelt national kunde skal konkurrere med store industrielle forbrugere om at få en rimelig pris. Små kunder kan nu kun få en god pris som følge af, at vi giver små kunder særlige fordele og opfordrer dem til at gå sammen i salgsenheder. 
Vi har også styrket de decentraliserede energileverandørers status. Det lykkedes os at oprette et koncept med langsigtede omkostningsbesparelser. Det betyder, at visse lande, hvor man betaler lige så meget for at transportere energi 200 m fra en fælles produktionsenhed til en nabo, som man betaler for at transportere energi mere end 500 km, må ændre deres praksis. Det vil give mindre producenter en reel chance. Det er de mindre producenter, innovation i form af miniaturiseringen af motorerne, de intelligente net som følge af softwareudviklingen og de nye uafhængige energiproducenter, som bliver markedsløsningen.
Disse innovationer vil dog kun komme på markedet, hvis vi som politikere har mod til at tilvejebringe reelle, lige konkurrencevilkår. Innovation kommer ikke fra dinosaurer. Derfor skal vi de næste år sikre, at de store integrerede virksomheder ikke får lov til at lave for mange numre. Der skal være ejerskabsmæssig adskillelse. Nedlukningsmidlerne skal øremærkes. Det er fuldstændig meningsløst at tale om lige konkurrencevilkår, hvis vi giver EDF lov til at bruge 30 milliarder euro, Eon 12 milliarder euro og RWE 10 milliarder euro af nedlukningsmidlerne på markedet. Der er også brug for en mere restriktiv fusionspolitik over for disse oligopoler, som kommer på markedet. 
Det vigtigste er dog nok, at der er brug for en konkurrencepolitik for ét marked. Vi kan ikke tillade dobbeltmoral på et fælles europæisk marked, og derfor er der brug for Generaldirektoratet for Konkurrences kompetencer i henhold til konkurrencereglerne i traktaten om Den Europæiske Union. Kommissionen og især hr. Lamoureux, som er generaldirektør for Generaldirektoratet for Energi og Transport, har ikke handlet korrekt over for Rådet og Parlamentet de sidste par uger. De forsøgte at fjerne nedlukningsmidlerne fra hr. Montis kompetencer i forbindelse med konkurrencepolitikken. Hr. kommissær, De gjorde det godt i forbindelse med at sikre etableringen af et indre marked. Nu er det nok. Som Parlament kan vi ikke acceptere dobbeltmoral i forbindelse med konkurrencepolitikken. 
Endelig vil jeg gerne takke alle ordførerne for det gode samarbejde. Det var ofte tillid til ordførerne, som sikrede dette vigtige lovdokument.

Rapkay (PSE)
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne starte med det punkt, som hr. Turmes sluttede sin tale med, nemlig at vi er medordførerne og skyggeordførerne en stor tak skyldig. Vi har lagt i alt to års arbejde bag os, og jeg synes, at samarbejdet mellem ordførerne og skyggeordførerne på tværs af grupperne har været meget kollegialt, meget åbent og meget tillidsfuldt, noget, der efter min opfattelse afspejles i det, vi har opnået. Jeg synes, det er et godt resultat.
Lad mig komme med fire bemærkninger i tilslutning til det, som hr. Turmes netop har sagt, og som jeg kun kan være enig i. For det første baner denne lovgivningspakke vejen for øget konkurrence på Europas energimarkeder. Ved at bane vejen for et virkeligt integreret indre energimarked yder vi et bidrag - vores bidrag - til vores fælles mål med at gøre EU til den mest konkurrencedygtige region i verden. Vi må udnytte effektivitetsfordelene som følge af et integreret indre marked og dets kapacitet til at tilvejebringe politisk integration for at nå dette mål, men også navnlig så vores små og mellemstore virksomheder kan profitere af dette indre marked, og så andre forbrugere profiterer mere af dets resultater og dets positive virkninger end tidligere.
For det andet har den væsentligste konsekvens af hidtidige direktiver vedrørende det indre marked været den, at markederne er blevet åbnet på en asymmetrisk måde. De medførte unægteligt øget konkurrenceevne, effektiviseringsgevinster og prisfald, men den asymmetriske udvikling af de åbne markeder og væsentlige mangler med hensyn til de detaljerede regler er ensbetydende med, at vi nu bliver nødt til at træffe konkrete foranstaltninger for at fremskynde åbningsprocessen af markederne yderligere. Det vil sige, at vi skal garantere lige vilkår for alle markedsaktører, minimere risikoen for markedsdominans og så vidt muligt sætte en stopper for aggressiv adfærd, f.eks. udvist af store aktører til skade for små virksomheder. Det er ikke vores mål at erstatte offentlige monopoler med private, men at have et vidt åbent indre energimarked.
Derfor er mit tredje punkt ikke til at komme uden om. En væsentlig bestanddel af det, som vi sætter under afstemning i Parlamentet, er at få fastsat en ambitiøs tidsplan for en fuldstændig åbning af markedet. Den tidsplan, som vi nu har fastsat sammen med Rådet, er ambitiøs, og hvis vi kan få den effektueret, vil det være et stort skridt fremad sammenlignet med det, som vi har haft hidtil.
Mit fjerde punkt er, at tredjemands netadgang - med andre ord konkurrence - skal reguleres, og det på en gennemskuelig og ikke-diskriminerende måde. En af forudsætningerne herfor er adskillelse, den selskabsmæssige adskillelse af nettet fra produktionen på den ene side og afsætningen på den anden. Vi har brug for en eller flere reguleringsmyndigheder, som har overvågningsmuligheder, rapporteringsmuligheder og -pligter, men som frem for alt har kompetence til at give instrukser og idømme sanktioner. Vi har også nedfældet statens behov for at kunne pålægge forpligtelser i forhold til offentligheden uden samtidig at ophæve konkurrencen. Selv om grundlaget herfor på hensigtsmæssig vis er indeholdt i de direktiver, som vi vil skulle stemme om i overmorgen, påhviler det Kommissionen at holde et vågent øje med markedsudviklingen. Det er Kommissionen, der skal træffe egnede foranstaltninger med henblik på at forbyde virksomheders adfærd, der strider mod fair konkurrence, og frem for alt må Kommissionen sørge for, at medlemsstaterne gennemfører direktiverne korrekt og hurtigt. Man må medgive, at Rådet i den uformelle trilog har bevæget sig meget fra sin oprindelige holdning og nærmet sig Parlamentets holdning, men det var også bydende nødvendigt, fordi en række af de detaljerede regler i en eller flere af de fælles holdninger efter min opfattelse var temmelig problematiske, fordi de indeholdt muligheder, som kunne ophæve konkurrencen.
På grund af den stramme tidsplan er en hurtig gennemførelse derfor vigtig. Alt skal være omsat til national lovgivning om godt et år. Under henvisning hertil vil jeg gerne understrege endnu en gang, at det er op til Kommissionen at overvåge markedet og konkurrencevilkårene. Lad mig endnu en gang understrege det, som hr. Turmes netop har sagt, nemlig at det indre energimarked skal være underlagt konkurrenceretten iht. traktaten og skal vurderes med reference hertil. Traktatens instrumenter skal finde anvendelse på energimarkedet, navnlig hvad statsstøtte og fusionskontrol angår, og jeg tror, at Kommissionen på det punkt kan forlade sig på den politiske opbakning ikke kun fra min gruppe - det kan jeg garantere - men også fra Parlamentet som helhed.
Mombaur (PPE-DE)
Hr. formand, indledningsvis må jeg som fungerende formand for det korresponderende udvalg afgive en erklæring uden for taletiden.
Afstemningslisterne for onsdag, som har cirkuleret her hidtil, er forkerte, eller i det mindste misvisende. Idet jeg refererer til min egen betænkning, må jeg sige, at ændringsforslagene 1-5 ikke er kompromiser, således som det er anført på listerne. Udvalget har officielt trukket dem tilbage. Forslagene 7-10 er kompromisforslag, men ikke forslag 6, i modsætning til det, der er opført på den forberedte afstemningsliste. Forslag 6 er ikke en del af kompromiset. Som jeg ser det, kan det ikke behandles. Jeg anmoder Præsidiet om at undersøge, om det kan behandles, så afstemningen kan gennemføres korrekt på onsdag.
Hr. formand, undlad venligst at medregne det i min taletid.
Mombaur (PPE-DE)
Hr. formand, med hensyn til lovgivningen om grænseoverskridende elektricitetsudveksling vil jeg gerne starte med at gentage, at denne lov gør brug af en række foranstaltninger til gavn for et ægte indre marked i hele EU. Transitnet skal godtgøres for deres tjenester via fonde. I medlemsstaterne vil producenternes omkostninger i forbindelse med den grænseoverskridende elektricitetsudveksling blive harmoniseret, så der ikke hersker forskellige konkurrencevilkår i forskellige lande. Kapacitetsbegrænsningerne i nettene vil blive fordelt i henhold til markedslovene frem for på et territorialt grundlag, og tarifferne fastlægges ikke længere på baggrund af afstanden mellem aftaleparterne, men udelukkende på baggrund af den fysiske strøm af elektricitet.
Det er også en god ting, at denne lov baner vejen for en rigtig placering af nye elektricitetsværker, navnlig i nærheden af vigtige forbrugsknudepunkter, og ikke der, hvor f.eks. den benyttede primærenergi er særlig billig og således ville forårsage nye omfattende transportnet.
Samlet set er alle tre love, som vi vedtager, milepæle for EU's indre marked. Efter 15 års diskussion omsætter lovene de friheder på energiområdet til praksis, som EU-borgerne blev garanteret i traktaterne - etableringsfrihed, fri bevægelighed for varer og tjenesteydelser. Disse direktiver gør det helt tydeligt. Desuden er de ensbetydende med, at konkurrencen vil lægge pres på de europæiske virksomheder for at gøre deres arbejde godt, og man kan håbe, at de i højere grad snart opdager deres roller og muligheder på det globale marked.
Lad mig gøre det fuldstændig klart, at lovgiverne ikke kan gøre andet end at indrømme borgerne frihederne. Det er de myndige borgere alene, der kan gøre brug af dem. Det er som et valg. Det at stemme er en ret, men det er op til borgerne at afgøre, hvorvidt de vil gøre brug af den eller ej. Forholdet mellem udbud og efterspørgsel på elektricitets- og gasområdet er ligeledes noget, som borgerne må forstå og udnytte. Lovgivningen afhænger af, hvordan de tilbageværende tekniske monopoler - nettene - kan bringes på markedet på en måde, så konkurrence bliver mulig. Til det formål indeholder lovene vigtige forudsætninger, idet nettene for det første kommer under deres egne selskabers ledelse. For det andet skaber de reguleringssystemer i medlemsstaterne, som garanterer neutral netføring, og for det tredje - noget, der har været særlig vigtigt for Parlamentet - regulerer de den måde, hvorpå disse regeludstedende myndigheder i medlemsstaterne samarbejder med hinanden og med Kommissionen, så vi ikke til sidst har 15 - og snart 25 - forskellige indgangsvinkler i medlemsstaternes reguleringsmyndigheder.
Der er én ting, som jeg gerne vil gøre helt klart, og jeg tilslutter mig dermed det, som hr. Turmes har sagt. Hvis Parlamentet eller - fru næstformand for Kommissionen - Kommissionen efter nogle år skulle konstatere, at denne lovgivning stadigvæk ikke har ført til et ægte indre elektricitets- og gasmarked i hele Europa, må det ikke undre nogen, hvis en europæisk reguleringsmyndighed bliver bragt på bane og også ført ud i livet - hvad vi ikke gør lige nu - sammen med den ejendomsretlige spredning af nettene, som vi heller ikke foretager nu. Disse to muligheder er stadigvæk under overvejelse. Det er nu op til markedsaktørerne at undgå en situation, hvor lovgiveren vil blive nødt til at tage dette skridt. Derfor ønsker jeg ikke kun, at lovgivningen bliver vedtaget, men også at markedsaktørerne, forbrugerne og udbyderne vil benytte sig af den i fuldt omfang.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke alle ordførerne, som virkelig på bemærkelsesværdig vis har arbejdet sammen omkring dette spørgsmål i årevis. Fru næstformand for Kommissionen, jeg takker ligeledes Kommissionen, Dem og alle medlemmerne af Kommissionen. Tak til alle medarbejdere, som jeg lykønsker, fordi de har udført et vanskeligt og førsteklasses stykke arbejde.

Formanden.
Jeg vil anmode hr. Mombaur om at sende en skriftlig udgave til formandskabet af hans indledende udtalelse om fejl i stemmelisten, så vi undgår flere fejl.

Mombaur (PPE-DE).
Hr. formand, med hensyn til teksten på skrift så tror jeg ikke, at jeg er i stand til det længere, da koordinatorerne og ordførerne for det første blev enige om det hele mundtligt, og da medlemmer af udvalgets sekretariat for det andet var til stede. De vil helt sikkert kunne rede det ud. Jeg skal nok sørge for, at det bliver gjort.

Formanden.
Fint. Vi regner med, at alle handler korrekt, og at der ikke er problemer i morgen.

Kronberger (NI)
Det er grundlæggende en fornuftig tilgang at lave fælles europæiske regler for det indre elektricitets- og naturgasmarked. Energiforsyningen i EU vil være et centralt emne i de kommende år og årtier, som altid vil eksistere og kræve vores opmærksomhed.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har den holdning, og miljøhensyn kræver, at hovedmålet med ethvert direktiv, som har med energiproduktion, -forsyning, -handel eller -distribution at gøre, bør være, at den benyttede primærenergi udvindes og kan udvindes på en så socialt forenelig måde som muligt, og at dens økologiske aspekter bør være acceptable.
At selve energiproduktionen er et grundlæggende økologisk problem, er en meget vigtig indsigt, som også afspejles i dette direktiv og frem for alt i udtalelserne og ordførernes betænkninger. Det påhviler derfor Parlamentet, Kommissionen og Rådet at sørge for, at de betingelser, hvorunder elektricitet produceres, på mellemlang og lang sigt er sådan, at primærenergien udelukkende stammer fra alternative energiformer som vind-, vand- og solenergi samt biomasse. Det samme gælder for produktion af gas, hvor vi bør sætte alt ind på at udskifte det gamle gasforsyningssystem med alle dets svagheder med indenlandsk biogas fra nonfoodafgrøder.
Det vil fungere, hvis vi formår at udligne de nuværende konkurrencemæssige ulemper for vedvarende energiformer i forhold til de nuværende fossile og nukleare energiformer, og hvis vi formår at afspejle produktionen og den benyttede energi i omkostningerne.
Van Velzen (PPE-DE).
Hr. formand, indledningsvis må jeg sige, at jeg finder det særdeles beskæmmende, at tjenestegrenene ikke har været i stand til at fremlægge en samlet pakke af kompromisændringsforslag, som kunne danne grundlag for kommunikationen med offentligheden og pressen. Jeg håber og venter, hr. formand, at De vil pålægge tjenestegrenene at sikre, at vi modtager den rette pakke i morgen. Det er virkelig trist, at sådan noget sker.
Kommissæren har på fremragende vis beskrevet betydningen af de emner, vi behandler, og jeg skal ikke gentage det. Jeg vil gerne rette en hjertelig tak til mine kolleger, ordførerne, skyggeordførerne, alle, som har bidraget til arbejdet, herunder naturligvis også kommissionsmedlemmerne, for det resultat, der er nået. Ikke mindst vil jeg gerne rose det græske formandskab - det har endnu ikke været nævnt - for det fantastiske engagement. Formandskabet har ydet et fremragende stykke arbejde.
Hr. formand, Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi har ført en hård kamp med Rådet. Jeg må ærligt sige, at Parlamentet har ydet en ganske betydelig indsats, og jeg havde ikke ventet, at vi ville nå det resultat, der nu er nået. Det er efter min opfattelse lykkedes takket være den fleksibilitet, det engagement og de konstruktive holdninger, alle har lagt for dagen.
Lad os koncentrere os om et par punkter. Parlamentet har lagt stor vægt på at få styrket tilsynsmyndigheden. Vi ønsker således, at de tilsynsførende ikke blot skal være uafhængige af industrien, men også, at de sikres den størst mulige uafhængighed i forhold til de nationale myndigheder. Det er i alt fald lykkedes at sikre øget afstand mellem tilsynsførende og myndigheder. Vi har skærpet den tilsynsførendes beføjelser og forpligtet denne til at bidrage til udviklingen af det indre marked og til at skabe ensartede konkurrencevilkår, level playing field, således at vi undgår det skræmmebillede, mange ser for sig, hvor vi får 25 delmarkeder i stedet for et fælles marked. Hr. Mombaur påpegede også dette forhold.
Det andet punkt, vi har kæmpet hårdt for, er naturligvis adskillelse, eller unbundling. Den funktionelle adskillelse, som bliver obligatorisk fra juli 2004, og den juridiske adskillelse, som senest bliver obligatorisk i 2007. Det er præciseret, at ingen medlemsstat kan fravige disse krav, idet Kommissionen anmodes om at udarbejde et ændret direktiv, som så skal igennem den fulde proces i Parlamentet og Rådet. Sådan bør det også være. Jeg er også yderst tilfreds med, at vi har skærpet kravet om uafhængighed, hvad angår datterselskaber, det vil sige transportvirksomheder, i forhold til moderselskabet, således at moderselskaberne, det vil sige produktions- og distributionsvirksomhederne, ikke blot kan sikre sig midler fra datterselskaberne på bekostning af vedligeholdelsen af nettene og dermed de facto på bekostning af ensartede konkurrencevilkår i Europa.
Det tredje punkt, jeg vil fremhæve, hr. formand, er, at opmærksomheden nu i langt højere grad rettes mod ensartede konkurrencevilkår. Vi har ført en hård kamp med Rådet, og Rådet har vist besindighed og har især overtaget de kompromiser, vi har nået inden for sektoren for elektronisk kommunikation. Det bliver omdrejningspunktet i denne sammenhæng. Det er også et spørgsmål, et helt centralt spørgsmål, om Kommissionen er i stand til ved konkrete analyser årligt at kontrollere, om der er tale om ensartede konkurrencevilkår. Hr. formand, der er stor frygt for, at vi i Europa får fem, seks, syv eller måske otte oligopoler, store virksomheder. På det felt udfordrer jeg Kommissionen og opfordrer den til at reagere håndfast, hvis der savnes fairplay, hvis der opstår konkurrenceforvridning. Det er forudsætningen for, at vi kan overbevise borgerne om, at liberalisering er en god ting.
Hr. formand, jeg tror også, det er af stor betydning, at vi har nået et kompromis vedrørende fondene med nedlukningsmidler, de såkaldte decommissioning funds. Jeg forstår stadig ikke, hvorfor medlemsstaterne ikke vover at nedfælde på papir, i lovgivning, at en fond med nedlukningsmidler skal være omfattet af kravet om åbenhed, at midlerne skal bruges til det fastsatte formål, og at en sådan fond skal være omfattet af de normale konkurrenceretlige regler. Hr. formand, hvorfor tør medlemsstaterne ikke nedfælde dette på papir? Det juridiske vrøvl, ja, undskyld mig, om, at det hører hjemme i Euratom-traktaten, finder jeg stadig ikke overbevisende. Jeg går ind for den interinstitutionelle aftale, og jeg glæder mig over Kommissionens nye redegørelse, men de medlemsstater, som har lagt hindringer i vejen for, at det omsættes til lov, at det indføjes i direktivet, skylder borgerne en forklaring.
Hr. formand, vi glæder os også over, at listen over offentlige serviceforpligtelser ikke blot er blevet ganske omfattende, men at der også i tilknytning hertil er indføjet en bestemmelse, som sikrer, at offentlige serviceforpligtelser ikke udgør en hindring for nytilkomne. Det er efter min opfattelse endnu et vigtigt punkt, som Kommissionen bør mærke sig.
Sammenfattende vil jeg sige, at der efter min opfattelse er nået et fremragende resultat. Jeg vil som parlamentsmedlem naturligvis gerne have endnu mere, men udgangspunktet taget i betragtning har vi nået særdeles meget. Det kan vi være stolte af, og vi skylder borgerne en forklaring. Vi skal nemlig forklare, at vi får bedre kvalitet og bedre tjenesteydelser.
Désir (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, snart er det kun i Europa, man fortsat hylder fuld liberalisering af markedet for elektricitet. Selv USA har efter skandalen i Californien og efter Enron-skandalen opgivet tanken. I Latinamerika er liberaliseringen slået fejl. I Storbritannien står staten med problemer i forbindelse med British Energy's konkurs. I Sverige oplevede man i vinterens løb prisstigninger på mere end 50 % foranlediget af et spændt forhold mellem udbud og efterspørgsel.
Elektricitetssektoren kræver langsigtede investeringer. Det drejer sig om forsyningssikkerhed, miljøbeskyttelse og offentlige tjenester. Det drejer sig om en sektor, som ikke udelukkende kan være underkastet markedskræfterne og den frie konkurrence. I nogle af medlemslandene, bl.a. i Frankrig, betyder offentlige tjenester på elektricitetsområdet især takstudligning, sikkerhed for at alle husholdninger, uden hensyntagen til forbrug eller geografisk placering, har adgang til elektricitet til lave omkostninger og til samme pris. Gennemføres der fuld og obligatorisk liberalisering fra 2007, som det foreslås, vil det ikke længere være muligt at fastholde de sociale og takstmæssige udligningsordninger, som sikrer førnævnte ensartede takster.
Vi vil derfor stemme for et ændringsforslag om forkastelse af den fælles holdning, som de franske socialistiske medlemmer af Parlamentet har stillet sammen med GUE/NGL-Gruppen og de belgiske socialistiske medlemmer af Parlamentet. Vi mener, planerne om at åbne markedet i to etaper, uden at første etape - den, der gennemføres i 2004, og som omfatter alle erhvervskunder - evalueres, inden man går i gang med at åbne markedet for alle privatkunder i 2007, i højere grad er udtryk for en dogmatisk end en pragmatisk tilgang til liberaliseringsspørgsmålet.
Hvad angår konkurrencen, oplever vi i øvrigt i højere grad en tendens til stærk koncentration af virksomhederne og til opbygning af et marked bestående af oligopoler og karteller end til opbygning af et virkelig konkurrencepræget marked. Vi finder det paradoksalt, at man kræver fuld liberalisering på et tidspunkt, hvor debatten om grønbogen netop er startet, og hvor man endnu ikke har undersøgt mulighederne for at få udarbejdet et rammedirektiv til beskyttelse af offentlige tjenester.

Newton Dunn (ELDR).
Hr. formand, jeg er stedfortræder for hr. Clegg, ordføreren. Jeg har lige talt med ham. Han er syg, men det vil sikkert glæde Dem at høre, at han snart er på benene igen.
Han ønskede, at jeg skulle sige, at Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe i høj grad bifalder dette, da det er et stort gennembrud for det indre marked og Lissabon-aftalen, da det åbner en sektor, som tidligere har været lukket. Vi bifalder kraftigt og støtter fuldt ud kompromiset i forbindelse med mærkning, adskillelse og datoerne for markedsåbning.
Den Liberale Gruppe vil dog gerne komme med en vigtig bemærkning om nedlukningsmidlerne inden for den nukleare sektor. Vi vil gerne støtte og takke Kommissionen for dens ændrede erklæring. Tidligere havde Kommissionen sagt til os, at midler fra Euratom-traktaten ville være tilstrækkelige til nedlukningen. Som alle ved, er Eurotom-midlerne dog ikke underlagt tilstrækkelig gennemsigtighed og ansvarlighed. 
Nu, hvor Kommissionen har meddelt os, at konkurrencebestemmelserne finder fuldstændig anvendelse i denne sektor, er vi yderst tilfredse, da dette betyder åbenhed, gennemsigtighed og ordentlige regler for det indre marked. Min gruppe stemmer for dette i morgen.

Seppänen (GUE/NGL).
Hr. formand, liberaliseringen af energimarkedet har været et ideologisk projekt. Der er spredt et røgslør af markedstiltro ud over visse reelle problemer. Markeder handler altid kun om en ting: De fungerer altid her og nu. Priserne tager ikke hensyn til de strukturelle ændringer, som forekommer, når ressourcerne slipper op.
En liberalisering af gasmarkedet vil ikke sikre investering i løbet af de næste 20 eller 30 år. Da det er gas, der skal dække EU's samlede behov for ekstra energi, og da gas importeres fra Øst, burde de, der har brug for gassen, tage del i investeringsudgifterne til nye gasfelter. På et liberaliseret marked tager man kun hensyn til fordelene på kort sigt. Vi har brug for at kunne slutte langvarige kontrakter om levering af gas. Det gør man ikke på et marked med kortfristede fordele. Netværksejerskabsrelationer kan blive et problem inden for elektricitetsmarkedet. Medmindre en regering investerer i eller støtter netværk, der danner rygraden i markedet, vil markedet ikke fungere. Hvis ikke regeringen investerer i et netværk og tager ansvar for det, kan elektriciteten ikke overføres fra et sted til et andet.
Jeg er ordfører for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi vedrørende en rapport om sikkerhed på atomkraftværker. I den egenskab ser jeg de problemer, som kan få indflydelse på prissætningen for elektricitet. Elektricitet produceret fra atomenergi kan være billig på spotmarkedet, men vi har ingen sikkerhed for, at man i priserne har taget fuldt hensyn til udgifterne til afvikling af atomkraftanlæg og lagring af atomaffald, som vil strække sig over hundreder og måske tusinder af år frem i tiden. Hvis ikke disse omkostninger afspejles i markedsprisen for elektricitet i dag, vil konkurrencen blive forvredet.
Liberaliseringen af markederne bestemmer priserne på kort sigt, men løser ikke fremtidens store problemer. Der vil opstå nye Irak-oliekrige. Vores gruppe ville gerne have sikret den offentlige og universelle energisektors tjenester i forbindelse med disse direktiver om liberalisering og privatisering.
Ahern (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske alle, som har arbejdet hårdt på at samle disse betænkninger til en sammenhængende, positiv og endda stærk konklusion. 
Jeg bifalder især kravene om, at de nukleare nedlukningsmidler skal være i fuldstændig overensstemmelse med EU's konkurrencelov. Forsyningsselskaberne burde aldrig have brugt eller misbrugt forvaltningen af nedlukningsmidlerne som en slags statsstøtte og som en undskyldning for at opkøbe andre forsyningsselskaber i Europa. Der var en risiko for at fremskynde og oprette karteller. Derfor bifalder jeg Kommissionens tilsagn her i dag. Hverken Kommissionen eller Rådet har tidligere vundet ære og berømmelse i forbindelse med dette emne, men vi har en mere ensrettet tilgang nu. Selv om mange medlemsstater øremærker disse midler, kan Frankrig og Tyskland tilsidesætte midlerne til affaldshåndtering og bruge dem til opkøb. Dette er et tydeligt misbrug og endda korruption i denne henseende, og jeg bifalder, at konkurrenceloven nu finder anvendelse. Ellers ville det have haft en meget forvrængende effekt på energimarkedet i hele Europa. Hvordan kan vi have et frit marked, når tre virksomheder kan bruge 10 milliarder euro eller mere på at opkøbe andre virksomheder? Jeg er glad for, at logikken har sejret, og at disse midler skal underlægges konkurrenceloven. 
Jeg bifalder også i høj grad målene for bæredygtighed, og at bæredygtighed får samme status som konkurrence og forsyningssikkerhed. De vedvarende energikilder skal især fremmes i Europa. De har alt for længe været et dårligt alternativ, især i forbindelse med de store midler, som den nukleare lobby har fået adgang til på den ene eller anden måde, som nævnt tidligere. Jeg håber, at der afsættes flere midler til vedvarende energikilder fremover.

Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, ordførerne for disse betænkninger fortjener vores største ros og anerkendelse af deres trojanske bestræbelser, som var baggrunden for, at vi kunne enes om energipakken ved andenbehandlingen og undgå langvarige forlig.
De europæiske elektricitets- og gasnet er vigtige brikker i den strategiske infrastruktur. Hvis vi ønsker at nå Lissabon-målene om at gøre Europa til den mest konkurrencedygtige økonomi i verden inden 2020, har vi brug for et fuldstændig forenet indre marked for vores største energiressourcer. Jeg er tilfreds med, at kompromiset, som Rådet godkendte, giver de nationale regulerende myndigheder en hovedrolle. Jeg er overbevist om, at de nationale regulerende myndigheder vil yde et væsentligt bidrag til at udvikle det indre marked og skabe retfærdige konkurrencevilkår. Der er naturligvis brug for et tæt og gennemsigtigt samarbejde mellem de nationale regulerende myndigheder og Kommissionen. 
Jeg er også glad for, at forholdet mellem moderselskaberne og datterselskaberne er defineret mere tydeligt. Et moderselskab skal have effektive foranstaltninger til at udøve kontrol over dets datterselskaber. Den oprindelige ordlyd kunne have medført frasalg af datterselskaber og langsom opløsning af virksomhederne. Dette havde været særlig problematisk i små medlemsstater som Irland, hvor der er visse naturligt pålagte restriktioner på underinddelinger af energi som følge af den geografiske adskillelse og befolkningens begrænsede størrelse. 
Vejen frem for et energimarked, som f.eks. det irske, er uden tvivl gennem sammenkobling. Jeg er glad for, at dette synspunkt er inkluderet, og at det er anerkendt, at opbygning af sammenkoblinger er en effektiv måde at åbne energimarkedet op på. For Irland omfatter dette både nord- og sydlige og øst- og vestlige sammenkoblinger, og til sin tid opstår der et et enormt britisk-irsk marked, der giver flere forbrugervalg og mere konkurrencedygtige priser. 
Den europæiske fremgangsmåde i forbindelse med at åbne energimarkederne og gøre dem mere effektive er velafbalanceret. Vi kan lære af USA's erfaringer og undgå katastrofale fejltagelser, som f.eks. Enron-sagen. Det må vi berolige aftagerne af både elektricitet og gas - især de indenlandske forbrugere og arbejdstagere inden for denne sektor - med.
Butel (EDD).
Hr. formand, kære kolleger, selv om der på Parlamentets begæring er udarbejdet separate betænkninger, har hr. Turmes' og hr. Rapkays betænkninger om ændring af henholdsvis direktivet om elektricitet og direktivet om gas for mit vedkommende hver især givet anledning til et ændringsforslag om forkastelse af den fælles holdning.
Selv om jeg ikke stiller spørgsmålstegn ved mine kollegers arbejde, kan jeg ikke acceptere de forslag, der er stillet af en stadig mere liberal Kommission, ikke mindst når det gælder energispørgsmål. Som det alt for ofte er tilfældet, er Kommissionen forblindet af dogmet om den frie konkurrence. Kommissionen er således ganske beskeden, når det gælder etableringen af en forsyningspligtydelse på europæisk plan og detaljerne om finansieringen af en sådan.
Uden en sådan forsyningspligtydelse, som må betragtes som en afgørende forudsætning, burde det aldrig komme på tale fra europæisk hold at sætte spørgsmålstegn ved de hverv, medlemsstaterne har defineret med hensyn til offentlige tjenester. Disse hverv er defineret og finansieringen vedtaget og garanteret på en måde, som vidner om særlige lokale, juridiske eller forfatningsmæssige forhold. I henhold til subsidiaritetsprincippet, som foreskriver, at man skal agere på det mest hensigtsmæssige niveau, er det kun medlemsstaterne, som kan sikre varetagelsen af disse hverv i henhold til borgernes ønsker.
Jeg bemærker i øvrigt, at ordføreren selv synes forbeholden, når det gælder den frie konkurrences lyksaligheder på elektricitetsområdet. Følgelig kan jeg ikke støtte en parlamentsdebat, som ikke peger på nogen løsning, men indebærer, at det eksisterende ødelægges. Det er endvidere ikke rimeligt at ville fortsætte åbningen af markedet, når det gælder energisektoren, ved at udvide en ordning, som oprindeligt er rettet mod virksomhederne, til også at omfatte private forbrugere. Det er uansvarligt, at flertallet af medlemsstaterne er endt med at bøje sig for Kommissionens forslag. Kommissionen bærer selvsagt hovedansvaret som den eneste institution, der besidder initiativretten i lovgivningsmæssig henseende. Den har i denne forbindelse ikke taget hensyn til de negative økonomiske, sociale og lokale konsekvenser af forslagene om at skabe et indre marked, som udelukkende beror på den frie konkurrence.
Set i lyset af de her anførte betragtninger, må jeg afslutningsvis gentage, at jeg er imod disse forslag, som tager sigte på at fuldføre åbningen af energisektoren for de frie markedskræfter.

Beysen (NI).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, takket være det gode samarbejde mellem Europa-Parlamentet og de øvrige EU-institutioner er en deregulering af energimarkederne i Europa nu umiddelbart forestående. I årevis har mange af kollegerne engageret sig i denne sag. Resultatet er afgjort også anerkendelsesværdigt. Den længe ventede liberalisering bør først og fremmest have positive konsekvenser for forbrugeren. Jeg tænker især på bedre tjenesteydelser og mere konkurrencedygtige priser.
Tillad mig at påpege, at der knytter sig et paradoks hertil. Efter min opfattelse har liberaliseringen også en pris. En pris, som paradoksalt nok primært vil skulle betales af forbrugerne. Der bør således være særlig fokus på, hvordan distributionsnettet anvendes. Den pris, forbrugeren kommer til at betale, er jo summen af produktionsprisen, taksten for transport via højspændingsnettet og distributionstaksten plus alle afgifter på distribution og transport. Distributionsomkostningerne er den omkostningspost, der vejer tungest på distributionsnettenes faktura til aftagerne.
I nogle medlemsstater er det endvidere meget lidt sandsynligt, at den almindelige forbruger vil opleve nogen væsentlig reduktion af elektricitetsregningen som følge af liberaliseringen af elektricitetsmarkedet. Årsagen hertil er indlysende. Den begrænsede effektivitetsforbedring i sektoren er ikke tilstrækkelig til at opveje de nye afgifter, den pålægges. På den anden side set bør der også tages hensyn til, at de sparsomme forbindelser mellem de forskellige nationale net ikke er beregnet til import eller eksport af større mængder, men kun som gensidig støtte, hvis en produktionsenhed i et land uventet svigter. Der er således en betydelig mangel på kapacitet, når det gælder en sådan tværgående kommerciel transport. Det er påtrængende nødvendigt, at denne kapacitet øges betragteligt, hvis der skal være tale om et virkeligt indre marked.
Afslutningsvis kan det konstateres, at der tages et vigtigt skridt med dereguleringen af energimarkederne i EU, men at det til stadighed nøje bør overvåges, hvordan denne deregulering udmøntes i praksis.

Matikainen-Kallström (PPE-DE).
Hr. formand, de energibetænkninger, der er til drøftelse i dag, må forstås som en helhed, der vil have en betydelig indflydelse på energimarkedets levedygtighed i Europa. De transeuropæiske energinet styrker markedets rygrad og skelet. Liberaliseringspakken styrker desuden markedets blodcirkulation og fordøjelse. Liberaliseringen må fortsættes, og netværket styrkes. I første runde af udvidelsen må de nye medlemslande også involveres mere.
Vi har virkelig måttet slås med Rådet om begge emner. Vedrørende et energinet nåede man til sidst til et kompromis, som garanterer den nødvendige fleksibilitet til at korrigere Bilag III, mens man samtidig sikrer tilstrækkelig med parlamentarisk kontrol. Det har ikke været let at nå frem til dette kompromis.
Liberaliseringen af energimarkederne er ikke noget dramatisk gennembrud, i hvert fald ikke set fra de nordiske landes synspunkt, selv om det bestemt er godt, at de liberaliseres. Det er bestemt et skridt i den rigtige retning. Om nødvendigt vil Kommissionen sikkert stille nye forslag om yderligere liberalisering af markederne.
I modsætning til, hvad nogle af vore socialistiske venner tror, at de ved, fungerer de frie og åbne markeder i de nordiske lande godt. Forbrugerens valgfrihed er vokset, priserne er faldet, servicen er forbedret, og det fungerer mere effektivt. Markedsmekanismerne har virket helt perfekt. Man må acceptere, at priserne på et frit marked også nogle gange kan stige. Det er dog sjældent, at man ser den situation, at man samme år har en af århundredets tørreste somre sammen med en af dets koldeste vintre.
Det mest centrale ved liberaliseringen af energimarkedet er at sikre uhindret adgang til netværk. Følgelig er en klar differentiering af netværksaktiviteten og en tilstrækkelig harmonisering af de lovgivende myndigheders opgaver to af de mest centrale elementer i denne pakke. Uden dem kan vi godt glemme ordet "konkurrence", når vi taler om elektricitets- og gasmarkederne.
Nu er det tid til at bringe drøftelsen af pakken til ende: De foreliggende kompromiser er fuldt ud acceptable. Pakken er nødvendig, men utilstrækkelig forudsætning for et levedygtigt marked. Vi udstikker nu en rammelovgivning, men dens implementering må også overvåges. Kommissionen må udstyres med de rette redskaber til at overvåge markedernes levedygtighed. Det er også af afgørende betydning at sikre tilstrækkelige investeringer i fremtiden.
Til slut vil jeg igen takke alle jer, der har deltaget i arbejdet med denne pakke. Det har været en lang, udfordrende og arbejdskrævende proces.

Linkohr (PSE).
Hr. formand, lad mig starte med at sige noget til min ven og kollega, hr. Désir, som talte før mig, for han skulle nå et fly. Med al respekt, men et stort flertal i vores gruppe står bag dette beslutningsforslag, dette kompromis, som vi har nået. Jeg kan tilføje, at vi også mener, at dette direktiv sikrer service publique eller - som vi ville kalde det - tjenesteydelser af almen interesse. Det giver sågar en ny retssikkerhed. Tjenesteydelser af almen interesse er forenelige med konkurrence, og medlemsstaterne kan, hvis den offentlige interesse kræver det, også vedtage undtagelser fra konkurrencereglerne.
Men hvad der måske vil være smerteligt for franskmændene, er, at péréquation vil høre op, så priserne altså ikke vil være ens overalt, men jeg spørger også mig selv, hvad ulempen er ved, at priserne falder i en del af landet. Det er jo netop den effekt, som vi forventer af konkurrencen. Jeg vil for øvrigt gerne minde om, at en af grundene til, at vi startede denne diskussion om liberaliseringen af energimarkederne i starten af halvfemserne, var, at priserne i Europa var meget høje, hvorfor det ikke kun var virksomhederne, men også os selv, der beklagede os over, at vi var stillet ringere i konkurrencen i forhold til USA, vores hovedkonkurrent.
Disse direktiver repræsenterer faktisk afslutningen på en lang proces. Som en, der har siddet i Parlamentet længe, vil jeg gerne gøre opmærksom på, at denne proces egentlig allerede startede i slutningen af firserne - for øvrigt med den absurde variant, at energi nemlig ikke var nævnt i hvidbogen om det indre marked - og at man dengang forsøgte at åbne det indre marked via EF-Domstolen. Vi sagde dengang, at vi ikke ville overlade det til dommerne at åbne markedet, men ville gøre det til en politisk proces, og denne politiske proces er nu blevet afsluttet på europæisk plan med beslutningsforslaget om disse direktiver.
Hvad bliver det næste? Det er spørgsmålet. Det vil ikke blive let at omsætte dette direktiv til lov. Det vil få indvirkninger på virksomhederne og - da nationale virksomheder bliver til europæiske virksomheder - også på fagforeningsarbejdet. Denne liberalisering vil medføre nye opgaver på det lovgivningsmæssige område, navnlig med hensyn til vores forpligtelser omkring miljø- og klimapolitik. Vi vil også have en vigtig opgave med henblik på at integrere elementer af disse i liberaliseringen, idet det vil være en ny opgave at forene klimapolitikken og konkurrencepolitikken som fastlagt i disse to direktiver. Det vil ikke mindst være vigtigt at involvere kandidatlandene i denne proces. Jeg vil også gerne slutte med at takke alle, som har medvirket hertil. Lad mig sige følgende: Det er ikke så ofte, at vi arbejder sammen på så kollegial en måde!

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, vi har mange gange tidligere givet udtryk for vores totale og ubetingede modstand mod den liberalisering af energien, som EU arbejder for. Den omstrukturering, der foreslås, gavner kun de stærke monopolkoncerner og har negative konsekvenser med hensyn til den almindelige families omkostninger, den nationale energiplanlægning og arbejdstagernes stilling inden for sektoren.
Grækenlands Kommunistiske Parti betragter ikke energi som et simpelt forbrugsprodukt, men som en sektor af strategisk betydning for udviklingen, hvorfor energi ikke kan være genstand for almindelig erhvervsaktivitet og spekulation, men bør være ejet af det offentlige. Derfor kan vi ikke gå ind i en debat om detaljerne i, betingelserne for og fremskyndelsen af liberaliseringen og de relevante konkurrenceregler, men vil i stedet støtte de forslag om total forkastelse, som vores politiske gruppe har stillet.
Jeg vil dog tillade mig at komme med nogle kommentarer til forordningen om net. Forordningen bruges til at øge eksporten fra de stærke fællesskabsmonopoler, da de vil få fordel af, at den faktiske transportpris sænkes. Samtidig sikrer man en høj fortjeneste ved at vælte de nye økonomiske byrder over på den almindelige familie. Desuden vil den øgede eksport begrænse bygningen af produktionsenheder i de svageste medlemsstater med det formål at udnytte lokale energikilder. Endvidere flyttes kontrollen af de nationale transportnet fra medlemsstaterne til Kommissionen, hvilket begrænser mulighederne for at foretage en national energiplanlægning, hvad der ellers kunne mindske energiafhængigheden og sikre, at alle medlemsstater får dækket deres behov.
Udvekslingen af energi over grænserne kan udnyttes til at mindske energiafhængigheden, til at sikre billig energi og udnytte lokale energikilder. Det kræver dog en politik med et samarbejde mellem landene, der er til gensidig fordel og af en helt anden karakter end det samarbejde, som forordningen og i det hele taget EU's politik fremmer.

Chichester (PPE-DE).
Hr. formand, jeg kan ikke undgå at bemærke, at vi nu alligevel sidder med to direktiver, som vi foreslog fra starten. Må jeg lykønske alle mine kolleger for deres hårde arbejde med Kommissionen og Rådet på at opnå denne kompromisløsning. Det er en hyldest til vores udvalgs effektive funktion. 
Vi har ikke opnået alt det, vi ønskede. Tidligere erfaringer fra tidligere direktiver viser, at en smule indflydelse ofte medfører mere indflydelse end forventet. Jeg tænker især på sammenspillet mellem markedsåbningen, liberaliseringen og forsyningssikkerheden. Det skal nævnes, at mere effektive markeder bidrager til mere effektiv energianvendelse, hvilket er et væsentligt element i at bevare forsyningssikkerhed. 
Vi bør også fokusere mindre på detaljerne og mere på formålet med disse foranstaltninger. Først og fremmest handler det om valg, merværdi og bedre service over for energiforbrugerne både privat og erhvervsmæssigt. Erfaringen viser, at konkurrence fremmer disse formål, og vi har set fordelene i form af lavere priser og forbedret service i Det Forenede Kongerige. Vi skal se flere forbedringer i Europa, før vi kan sige, at vi har gjort nok. Gennem de sidste 15 år har vi erfaret, at liberaliseringsfremskridt ikke kan opnås på én gang. En gradvis tilgang vil sandsynligvis give et bedre resultat i sidste ende. 
Jeg vil gerne underrette kommissæren om, at arbejdsgruppen om energiliberalisering inden for Kænguro-gruppen i øjeblikket drøfter, hvad vi skal gøre for at udbedre de mangler, som de aktuelle forslag ikke har taget tilstrækkelig højde for. Vi skal ikke tro, at disse direktiver og forordninger afslutter processen.

McNally (PSE).
Hr. formand, jeg er glad for at kunne meddele, at hr. Cleggs pakke blev enstemmigt vedtaget her til aften i Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi, som er rosinen i pølseenden.
Kravene fra Lissabon har været høje, og det har krævet udholdende og utrættelige ordførere samt en forholdsvis beslutsom kommissær at nå dertil, hvor vi er nu. 
Vi har stor erfaring med det oprindelige forholdsvis begrænsede liberaliseringsdirektiv i vores medlemsstater. Vi har set, at visse lande har haft en markedsåbning for 100 % af forbrugerne, at der har været en delvis, men ikke fuldstændig, adskillelse af netoperatørerne i alle medlemsstaterne, og at reguleringen er blevet en smule mere klar og gennemsigtig. De tidligere direktiver var dog mangelfulde. I nogle medlemsstater findes der stadig markedsdominans samt røverisk og konkurrencebegrænsende adfærd, og nogle europæiske borgere har ikke draget fordel af et udvidet og åbnet marked i bestemte lande.
Jeg er ikke bange for, at den foreslåede liberalisering er vild og brutal, da vi har krævet adskillelse af regulering, forsyningspligtgarantier og mærkning vedrørende miljøpåvirkninger, så forbrugerne kan træffe et informeret valg. Vi har set, at krydssubsidiering forhindres, især den ret skandaløse brug af nedlukningsmidlerne i den nukleare sektor. Det er ikke en bemærkning imod atomkraft, men en bemærkning for fairplay. 
Der er risici i forbindelse med liberalisering, men de vedrører ikke forsyningssikkerhed. Valget af energi kan dog blive påvirket. Det må vi se nærmere på. Hverken miljøbeskyttelsen eller offentlighedens adgang til energi behøver at være truet. Knapheden på brændstof er faldet takket være liberaliseringen i Det Forenede Kongerige. 
Det er forskningen, som er i fare. Det er en vigtig risiko, og vi skal være opmærksomme herpå i forbindelse med vores fremtidige arbejde. Der er også risko for, at færdigheder går tabt. Dette er igen en risiko, som medlemsstaterne og EU skal være opmærksomme på. 
Afstemningen i morgen er historisk, selv om vi kalder mange afstemninger historiske her i Parlamentet. Det er et vigtigt skridt fremad. Ændringsforslag 6 til Mombaur-betænkningen bør ikke godkendes. Det er ikke omfattet tidligere, men jeg bifalder dem, som har arbejdet hårdt på denne pakke. Den betyder, at vi får et bedre energibrug i Europa.
Vachetta (GUE/NGL).
Hr. formand, liberaliseringen af energimarkederne er endnu et vidnesbyrd om det modsætningsforhold, der efter vores opfattelse eksisterer mellem de europæiske institutioner og de europæiske folk. Europa-Parlamentets afstemning risikerer blot at blive et akkompagnement til strategien for - hurtig - liberalisering af elektricitets- og gasmarkederne og af hele den offentlige sektor. For virkeligheden modsiger dagligt denne lovprisning af den frie konkurrences angiveligt positive virkninger, nemlig åbenhed, nedbringelse af produktionsomkostningerne og forbedring af beskæftigelsesmulighederne. I realiteternes verden oplever man først og fremmest uigennemskuelighed, når det gælder beslutningstagningen, offentlige midler misbruges til fordel for private interesser, uanset virksomhedernes status, taksterne stiger for forbrugerne, private koncerner opnår fordele uden etiske hensyn, og hundredtusindvis af stillinger nedlægges i Europa, samtidig med at arbejdstagernes rettigheder smuldrer.
Efter vores opfattelse er energi en livsfornødenhed, og adgang hertil er en grundlæggende rettighed. Vi mener, at det kun ved reel offentlig og demokratisk kontrol vil være muligt at strømline energiproduktionen og -forbruget, samtidig med at man sikrer hensynet til miljøet og fast takstudligning. Det vil være et første skridt i retning af en europæisk offentlig tjeneste, som opfylder brugernes og arbejdstagernes behov i dag. Dette synes dog langtfra at være ledetråden for Parlamentet. Parlamentet burde således for at handle fuldt ansvarligt i forhold til de europæiske borgere forkaste direktiverne om energisektoren og iværksætte en egentlig demokratisk debat om de reelle virkninger af den politik, der synes at vinde indpas i EU i øjeblikket.

Rübig (PPE-DE).
 Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, liberaliseringen af energimarkedet er frem for alt en fordel for forbrugerne og for Europas borgere. Hvorfor er det til deres fordel? Fordi de kan købe den tjeneste på markedet, som er bedst for dem. De kan ikke kun som hidtil differentiere på kvantiteten, men også på kvaliteten og i fremtiden også på prisen.
Jeg tror, at vi her har opnået noget stort med hensyn til mærkningen, at forsyningsselskaberne for fremtiden har pligt til at angive elektricitetens kilde, som i fremtiden vil blive kontrolleret uafhængigt af Kommissionen, idet vi får en gruppe af europæiske reguleringsmyndigheder, som vil udveksle erfaringer og dermed fremme konkurrencen til gavn for forbrugerne og Europas borgere. For konkurrence er ensbetydende med service, og det er det, som borgerne ønsker, de ønsker service og valgfrihed.
Energikildens sammensætning skal for fremtiden opføres på regningen hvert år. Det vil ganske enkelt sige, at jeg som forbruger i fremtiden - eller i hvert fald efter den 1. juli 2007 - har ret til at vælge et elektricitetsselskab, som leverer elektricitet, der stammer 100 % fra vandkraft. Jeg tror, at det er et meget stort skridt fremad for os alle, og at gennemskueligheden naturligvis også bliver væsentligt bedre i fremtiden. Energiimport skal kontrolleres af medlemsstaterne, og det skal attesteres, hvor den stammer fra.
Endelig har det særlig stor prioritet for os, at fællesskabsretten anvendes fuldt ud. Vi mener, at nedlukningsmidlerne samt renterne heraf kun bør benyttes til deres oprindelige formål, hvorfor udgifterne må bæres af den form for elektricitetsproduktion, som forårsager dem.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, det ser næsten for godt ud. Energimarkedet er ikke et ordinært marked. For det første er der tale om et naturligt monopol, hvad angår distributions- og transportnettene, hvilket reducerer feltet for den frie konkurrence. For det andet er der tale om en sektor, hvor prisforskellene, hvis der ikke sker nogen regulering, kan være betragtelige, da efterspørgslen er lidet fleksibel, og det ikke er muligt at oplagre elektricitet. Endelig må adgang til elektricitet for alle betragtes som en egentlig rettighed, hvilket endnu en gang rejser spørgsmålet om offentlige tjenester.
Offentlige serviceforpligtelser er ganske vist omtalt i de foreliggende tekster, men kun i utilstrækkeligt omfang. Det overlades i for vid udstrækning til medlemsstaterne at tilrettelægge og fastlægge disse forpligtelser, hvilket tjener til legitimering af de medlemsstater, som lægger mindre vægt på kravene om social samhørighed og borgernes rettigheder. Endelig går den frie konkurrence operatørerne imellem i de foreliggende tekster forud for offentlige serviceforpligtelser. Og det sker på et tidspunkt, hvor Kommissionen med sin grønbog lægger op til debat om forsyningspligtydelser! Hvordan havde problemstillingen taget sig ud, hvis man havde brugt lidt tid på at evaluere liberaliseringsprocesserne for de enkelte sektorer og havde ladet dette spørgsmål være centrum i en europæisk politik?

Caudron (GUE/NGL).
Hr. formand, kære kolleger, de, der kender mig, vil ikke undre sig over i aften at høre mig sige, at jeg, eftersom energi set med mine øjne ikke er en ordinær vare, sammen med min gruppe klart er imod de nye forslag om liberalisering af gas- og elektricitetsmarkedet.
Det er vores opfattelse, til trods for de formelle forholdsregler og kommissærens og ordførernes uomtvistelige oratoriske evner, at forslagene er i strid med behovet for energibesparelser og dermed beskyttelse af miljøet.
Forslagene vil medføre tab af arbejdspladser og ikke mindst nye forringelser af de offentlige tjenester samt forringelse af to værktøjer, som anvendes i forbindelse med fysisk planlægning, nemlig energinettene og takstudligningen. Forslagene går imod den stadig mere påkrævede diversificering af energikilderne. De giver kortsigtede ræsonnementer og beregninger forrang. Den tankegang, der er kendetegnende for det indre marked, er således særlig uhensigtsmæssig, når det gælder energiområdet.
Jeg vil afslutningsvis understrege, at jeg langtfra nostalgisk sværger til statskontrol. Jeg ønsker en verden, hvor regulering spiller en rolle, og jeg ønsker, at vi tænker på fremtiden. Energi er i denne forbindelse et væsentligt, ja, det væsentligste værktøj. Jeg vover derfor at sætte min lid til, at vi i erkendelse af disse udfordringer til sidst vil bevæge os fra en simpel markedsorienteret tankegang til en politisk og borgerorienteret vision, som er på højde med den verden, vi på dette felt ønsker at efterlade til vores børn.

Fiori (PPE-DE).
Hr. formand, uden at tage noget fra det store stykke arbejde, som vores kolleger har udført, er dette et område, som man aldrig bliver færdig med at analysere og overveje. Jeg vil kort komme ind på elektricitetsmarkedet. I den europæiske situation er der nogle strukturforskelle, som det efter min mening bliver svært at udjævne ved hjælp af liberaliseringsprocessen alene.
I europæisk sammenhæng har man været opmærksom på at skabe forbindelse mellem markederne, men ikke på at skabe ensartede betingelser for adgangen til energiforsyningen, for institutionssystemerne og for et symmetrisk valg af brændstof osv., så der opstår symmetriske konkurrencebetingelser i energiforsyningssegmentet.
Forordningen om grænseoverskridende elektricitetsudveksling ved hjælp af markedsmekanismer såsom eksplicitte auktioner i lande, der er ugunstigt stillet på grund af de interne produktionsforhold, går ud over den økonomiske fordel, som den importerede energi kunne give slutbrugerne. I lyset af prisforskellene og overbelastningen som følge af, at efterspørgslen efter importeret energi er væsentligt større end udbuddet, bliver resultatet i den sidste ende, at den eksterne pris og den interne pris kommer til at konvergere. Atomenergispørgsmålet forværrer denne situation, og der opstår således en særlig situation, hvor de, der skal bidrage til omkostningerne ved andre landes nedlæggelse af atomkraftværker, på grund af den grænseoverskridende elektricitetsudvekslings markedsmekanisme i virkeligheden ikke er i stand til at udnytte den energi, der produceres af atomkraftværkerne.
Selv om vi er af den opfattelse, at de effektivitetsmekanismer, der foreslås for grænseoverskridende elektricitetsudveksling, er fornuftige på lang sigt, er det efter vores mening stærkt skadeligt at anvende dem på kort sigt. Direktivpakken er således kun acceptabel, hvis dette sker via en gradvis anvendelse af markedsmekanismerne. Forordningen om grænseoverskridende elektricitetsudveksling kan nemlig ikke skabe de samme positive effekter for medlemsstaternes slutbrugere, hvis energistrømmene er præget af funktionsforstyrrelser.

Herzog (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg går ind for et integreret marked, når det gælder netværksindustrierne, som basis for en konkurrencedygtig europæisk økonomi og solidaritet, især takket være den indbyrdes forbindelighed, men på to helt grundlæggende betingelser: at man behandler nettene som offentlige goder, og at man er i stand til at føre en fælles energipolitik.
Jeg har bemærket, at fru de Palacio arbejder i denne retning, og jeg hilser hendes indsats velkommen. Men jeg må også konstatere, at hverken medlemsstaterne eller vores institutioner endnu har taget begrebet offentligt gode til sig endsige anlagt en fælles politik på dette felt. Traktaterne giver dem i øvrigt ikke kompetence hertil, og udfaldet af konventets arbejde er i denne henseende højst uvist. De foreliggende sektordirektiver betegner uomtvisteligt et forsøg på at sikre en udvikling i retning af offentlige serviceforpligtelser. Der tales om forsyningspligtydelser, miljø, indbyrdes forbindelighed og forsyningssikkerhed. Men der er kun tale om henstillinger til staterne. Vi ved, der ikke findes nogen lovgivende myndighed, når det gælder fællesskabsretten på dette felt. Det er også uomtvisteligt, at der skitseres en regulering, hvormed jeg mener den offentlige indsats, som sikrer, ikke blot at konkurrencen er effektiv, men også at den er i overensstemmelse med de offentlige serviceforpligtelser.
Grundlæggende er der behov for fortsat udvikling af konkurrencen. Nogle kolleger synes ikke, det kan gå stærkt nok. Det er nemt nok at fordømme dinosaurerne, kære hr. Turmes, og lade det bidrag, disse historiske operatører har ydet, og det, de har gjort for forbrugerne, ude af betragtning. Det er nemt nok til stadighed at kræve øget "afintegrering", men igen ved endnu, hvordan man på hensigtsmæssig vis regulerer et konkurrencepræget, "afintegreret" og multinationalt system. Det er 10 gange så vanskeligt som at regulere et integreret nationalt monopolsystem. Vi har ikke taget højde for erfaringerne fra Californien, prisvolatiliteten og det uhensigtsmæssige i langsigtede kontrakter. Vi er ikke i stand til at sikre udviklingsorienterede investeringer.
Jeg har især bemærket kravet om adskillelse med hensyn til distributionsleddet, hvilket efter min opfattelse er overilet. På dette felt er der kolleger, som søger at overbyde Kommissionen, eftersom de ønsker, at kravet også skal omfatte ejerskabsmæssige forhold. Vi er måske de eneste, der ønsker at skabe et detailmarked for elektricitetsforsyning til husholdningerne. I USA og i Canada raser debatten. Modsvarer gevinsten omkostningerne? Hvilken gevinst? Måske en gevinst, som for en gennemsnitlig husholdning svarer til prisen på en pizza. Hvilke ulemper? Alle transaktionsomkostningerne og usikkerheden.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, kunder i mit eget land, Østrig, har siden 2001 frit kunnet vælge deres elektricitetsleverandører og siden 2002 deres gasleverandører. Nu er tiden inde til, at den regulerede liberalisering følges af en periode med yderligere deregulering. Vi ønsker øget konkurrence frem for presset fra reguleringer. Derfor siger vi ja til det indre marked.
I den forbindelse starter jeg med at spørge mig selv, hvorfor det i de fleste tilfælde er sådan, at konkurrencen vurderes i forhold til det nationale marked. Har denne gamle måde at tænke på nogen som helst relation til grænseoverskridende elektricitets- og gasudveksling eller til nettenes virkelighed? Nej, det har den ikke. Fremmer den ikke konkurrenceforvridning til fordel for de store stater og energiforsyningsselskaberne i forhold til de små? Det ville jeg sige, at den gør. Det er nødvendigt og på sin plads at overveje sagen på ny.
Når jeg nu kommer til mit andet punkt, takker jeg ordføreren, hr. Mombaur, og udvalget for at have taget et anliggende for sammenslutningen af transmissions- og systemoperatører samt Vorarlberger Illwerke AG op. Det drejer sig her om den måde, hvorpå definitionen af grænseoverskridende strøm bliver ændret, så den orienteres efter kontrolzoner frem for medlemsstaternes grænser. Den gamle definition er national frem for europæisk og derfor i strid med idéen om at fremme grænseoverskridende elektricitetsudveksling gennem integrering af det indre elektricitetsmarked. Det bliver vi nødt til at ændre.
For det tredje vil jeg gerne præcisere noget. Vi taler gang på gang om de regeludstedende myndigheder i de berørte medlemsstater. Dermed bør vi altid mene de ansvarlige myndigheder - for det er ikke altid nødvendigvis de regeludstedende myndigheder, der er de ansvarlige myndigheder.
De Palacio, Loyola
Hr. formand, jeg vil gerne endnu en gang sige en stor tak til de tre hovedordførere, hr. Turmes, hr. Mombaur og hr. Rapkay, for det fremragende arbejde og deres indlæg. Jeg vil også gerne takke skyggeordførerne for deres indlæg og nævne, at hr. van Velzen - som er en af skyggeordførerne sammen med hr. Linkohr og hr. Clegg - bedst sammenfattede de fleste taleres indlæg, nemlig at vi gerne vil se mere. Jeg er enig. Det udførte arbejde har været fremragende og ført til det resultat, som vi nu har opnået. 
Det er måske ikke perfekt, men det er tilstrækkeligt til at markere en betydelig ændring eller et stort skridt fremad inden for elektricitets- og gassektorerne. Resultatet er en saltvandsindsprøjtning for disse sektorer, og det bidrager til det indre marked. Der tages også højde for et yderst vigtigt emne, og her henviser jeg til problemet med symmetri som følge af den aktuelle delvise liberalisering, som bl.a. blev fremhævet af hr. Linkohr og fru McNally.
Vi forsøger at skabe et europæisk marked i stedet for 15 markeder - 25 pr. 1. maj - som mere eller mindre er åbent for konkurrence. Vi forsøger at skabe et indre marked, og i denne forbindelse vil jeg gerne sige, at vi ikke ønsker ukontrolleret, men reguleret liberalisering, som jeg nævnte fra begyndelsen. Desuden talte hr. Herzog om netproblemet. Jeg skal drøfte dette med henvisning til hr. Cleggs betænkning. 
Jeg vil endnu en gang gerne takke det græske formandskab især for arbejdet i forbindelse med liberaliseringen af gas og elektricitet i disse to direktiver og denne forordning. 
Jeg vil nu drøfte netproblemet, som hr. Herzog ganske rigtigt nævnte. Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi har netop stemt om ændringsforslagene vedrørende emner i forbindelse med finansforordningen. I denne sammenhæng vil jeg gerne på vegne af Kommissionen oplyse, at vi også i vores rapport til de andre institutioner skal angive årsagerne, der berettiger øget støtte til enkelte projekter. 
Som Kommissionen foreslog i den reviderede finansforordning, bør muligheden for øget støtte være klart begrundet og en undtagelse. 
Hvorfor skal vi oprette transeuropæiske net? Hr. Herzog nævnte, at der ikke er nogen logik for Fællesskabet i nettene, hvilket er klart i nogle tilfælde, og at vi for at skabe dette indre marked i gas- og elektricitetssektorerne ikke alene har brug for lovgivningsstandarder, men også infrastrukturer, der støtter idéen om et indre marked, og sikkerhed på det indre marked, der tillader tilstrækkelig kapacitet på tidspunkter med høj efterspørgsel ved ekstraordinære stigninger eller i ekstraordinære situationer. 
Jeg mener, at forordningen, som vi vedtager i dag, i denne henseende repræsenterer en model for det offentlige serviceaspekt af visse emner, som vi har drøftet i et stykke tid. Dette er den forordning, som tager mest højde for begrebet offentlig service, idet den omfatter beskyttelse og støtte til de mest sårbare forbrugere, sikkerhed med hensyn til selve servicen - i dette tilfælde forsyningssikkerhed - og også kvalitetsservice ved at fastsætte grundlæggende minimumskrav for alle medlemsstaterne til at garantere sikkerhed i praksis, ikke kun i forbindelse med produktion, men også med transport, som er vigtigt, når vi drøfter energi. 
Med hensyn til disse net vil jeg gerne nævne yderligere to punkter i hr. Cleggs betænkning. Hvad angår ændringsforslaget om udarbejdelse af regelmæssige rapporter, kan Kommissionen acceptere en rapporteringsperiode på to år. Med hensyn til opdatering af projekterne er Parlamentet fortsat ansvarligt for alle vigtige opdateringer, hvilket jeg gerne vil understrege, da Kommissionen kun er ansvarlig for tekniske ændringer af projekterne. 
Jeg bifalder også kompromiset på dette område mellem Parlamentet og Rådet, som endelig gør os i stand til at indføre transeuropæiske net i energisektoren, hvormed rammerne er fuldendt. 
Hr. formand, jeg vil gerne takke det græske formandskab for det fremragende arbejde og sige tillykke. Jeg vil især også gerne takke og lykønske Parlamentet, de tre hovedordførere og hr. Clegg samt alle skyggeordførerne, som har udført arbejdet, der har ført til dette fremragende resultat, selv om vi måske havde håbet på mere.

Formanden.
Mange tak, fru kommissær Loyola de Palacio.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0144/2003) af Piecyk for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af forordning (EF) nr. 417/2002 om fremskyndet indfasning af krav om dobbeltskrogs- eller tilsvarende design for olietankskibe med enkeltskrog og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 2978/94 (KOM(2002) 780 - C5-0629/2002 - 2002/0310(COD)).

De Palacio, Loyola
Hr. formand, mine damer og herrer, forliset af olietankskibet Prestige ud for den galiciske kyst den 18. november sidste år er endnu et tydeligt eksempel på manglerne i den internationale lovgivning om sikkerhed til søs, der udtrykkeligt regulerer skibstransport af olie.
Denne hændelse kastede især lys over det presserende behov for at vedtage Kommissionens foranstaltninger efter en tilsvarende ulykke, der omfattede Erika. Nogle uger efter Prestiges forlis fremsendte Kommissionen derfor til Europa-Parlamentet og Rådet en ny forordning, der indfører tre hasteforanstaltninger i den gældende lovgivning. 
Den første foranstaltning er et umiddelbart forbud mod transport af svære olier i enkeltskrogede olietankskibe til og fra havne, offshoreterminaler eller ankerpladser i EU's medlemsstater. 
Den anden er en ændring af tidsplanen for en hurtigere udfasning af enkeltskrogede olietankskibe ved at reducere fartøjers højeste tilladte alder og fremlægge de tidsfrister for afskaffelse, som oprindeligt var stillet i foranstaltningerne i Erika I-pakken til at øge beskyttelsen af havmiljøet, og dermed indarbejde Kommissionens oprindelige forslag i den såkaldte Erika I-pakke.
Den tredje er en mere generel anvendelse af den særlige inspektionsordning for olietankskibe til at vurdere den konstruktionsmæssige integritet for enkeltskrogede tankskibe over 15 år. Alt dette betyder, at den nye forordning sigter på at ændre den nuværende situation drastisk og gøre det obligatorisk at transportere brændstof med den højeste forureningsrisiko i mere sikre fartøjer. 
Ved hjælp af det nye system påtænker EU at anvende lige så streng lovgivning som USA efter 1992 efter Exxon Valdez-ulykken. Lovgivningen øger den tekniske inspektion af olietankskibe, som endnu ikke har nået den maksimale aldersgrænse. Alle enkeltskrogede olietankskibe, herunder små fartøjer, som i første omgang var undtaget, skal nu overholde tilstandsvurderingsordningen, når de fylder 15 år. Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil gerne fremhæve dette synspunkt. Fartøjer, som ikke består den strenge inspektionskontrol, bliver umiddelbart tilbageholdt i enhver havn inden for EU. 
Som De godt ved, indgik transportministrene i marts enstemmigt en politisk aftale om disse foranstaltninger. Rådets undersøgelse gjorde det muligt at stille en række ændringsforslag, som forbedrede det oprindelige forslag. Forordningen omfatter f.eks. nu en tydeligere definition af svære olier i forbindelse med anvendelse af forslagets forbud. Definitionen er baseret på tekniske parametre, som er velkendte for sektoren, og myndighederne vil ikke have problemer med at anvende den. 
Der er også taget højde for flåden af små olietankskibe, der befinder sig ved vores havne, øer og kyster, som kræver en yderligere tilpasningsperiode, men som også bør tilpasses og forbedres med hensyn til sikkerhed. 
Hr. formand, jeg vil gerne takke det græske formandskab og især ministeren for handelsflåden, hr. Anomeritis, for det fremragende arbejde i hele processen. 
Hr. formand, mine damer og herrer, det var de vigtigste punkter i vores forslag. Slutmålet er, som vi har gentaget mange gange, at forhindre endnu en Erika, endnu en Prestige, endnu en Aegean Sea, endnu en Amoco Cadiz eller enhver anden ulykke af denne slags i vores farvande.

Piecyk (PSE)
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, når vi i denne uge stemmer om denne betænkning, vil vi, tror jeg, have præsteret noget på rekordtid, som folk i Europa og offentligheden har ventet meget på. For det siger sig selv, at der måtte ske noget efter ulykkerne med olietankskibene Prestige og Erika.
Hvad transport af olie angår, får gamle, usikre og farlige skibe ikke flere chancer. Samtidig foreskriver Europa-Parlamentet og Rådet, at massegods til og fra EU-havne nu kun må transporteres i dobbeltskrogede tankskibe. Ved at kombinere disse faktorer, som jeg betragter som de vigtigste - svær olie til og fra europæiske havne kun i dobbeltskrogede tankskibe fra nu af - og ved at fremskynde udfasningen af de gamle enkeltskrogede tankskibe væsentligt, gør vi havet og de europæiske farvande væsentligt sikrere.
Der er kun nogle få måneder mellem Kommissionens initiativ og førstebehandlingen her i Parlamentet, og denne førstebehandling vil også blive den sidste, da det er, hvad Parlamentet, Rådet og Kommissionen, som så at sige har taget et fælles initiativ, er blevet enige om. Derfor vil jeg gerne takke medlemmerne af Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme for at have deltaget i denne proces samt det græske formandskab, der - som kommissær de Palacio allerede har nævnt - har gjort sig stor ulejlighed, og også Kommissionen for at have bragt Rådet og Parlamentet sammen så godt og så hurtigt.
Den hurtige procedure var mulig, fordi den politiske vilje til at opnå enighed var til stede, og - vi skal jo være ærlige - fordi katastrofen med Prestige gjorde behovet for handling endnu mere presserende.
Lad mig komme med følgende bemærkninger om den foretrukne tidsplan for udfasningen. Enkeltskrogede tankskibe af kategori 1, det vil sige skibe, der er bygget før 1982, må ikke være i drift i mere end 23 år og skal senest tages ud af drift i 2005. Enkeltskrogede tankskibe af kategori 2 og 3, som er bygget i perioden 1982-1996, må højst være i drift til 2010. Her er Rådet og Parlamentet endda gået videre end Kommissionen, men jeg mener, at man kan forsvare at lægge kategori 2 og 3 sammen, da der bortset fra tonnagen ikke er nogen forskel på dem. Med hensyn til transport af svær olie er de små tankskibe på 600-5.000 t med rette blevet medtaget, og også her har vi fundet et kompromis, idet vi i betragtning af det lave antal og for at opretholde forsyningerne er blevet enige om 2008, det vil sige, at der herefter kun må benyttes små dobbeltskrogede tankskibe til transport af svær olie.
Jeg vil i den forbindelse gerne understrege det internationale aspekt. Vi ved naturligvis, at skibsfarten er international, og at europæiske regler alene ikke kan dække alt. Men uden europæiske regler ville vi ikke rigtigt gøre fremskridt i Den Internationale Søfartsorganisation, som er noget tung i det, og det er derfor godt, at IMO afholder en konference herom i slutningen af året, hvor Kommissionen og Rådet vil forsøge at få de europæiske regler til at gælde internationalt, hvilket de har Parlamentets fulde opbakning til. Det forholder sig naturligvis således, at de dobbeltskrogede tankskibe alene ikke er den sikkerhedsfaktor, som alting afhænger af. Havnestatskontrol, vedligeholdelse af skibet, en veluddannet besætning og en god skibsførelse, ofte også ved hjælp af lodser i vanskelige farvande, er andre sikkerhedsfaktorer. Der kan være noget om olieindustriens argument, som stod at læse i Neue Zürcher Zeitung, som går på, at et velholdt gammelt enkeltskroget tankskib med en god besætning kan være langt sikrere end et dårligt vedligeholdt dobbeltskroget tankskib med en besætning under standard, men det er skinhelligt og lidt fjollet. For ingen påstår, at en 50 år gammel bil er dårligere end en splinterny Rolls Royce, hvor bremserne virker, og føreren ikke falder i søvn. At fremføre et sådant argument fra olieindustriens side er temmelig tvivlsomt. Vi er til gengæld enige om, at det er en blanding af forskellige faktorer, som gør et skib mere sikkert.
Lad mig tage et par aspekter mere op. Et kinesisk fragtskib er sunket ud for den svenske kyst og lækker olie - 400 t indtil videre. Derfor vil der i fremtiden også være behov for regler om, hvordan brændstof og maskinolie skal gøres sikrere selv på dobbeltskrogede tankskibe. Gamle skibe skal tages ud af drift og hugges op på en sikker måde. Hvis det skal gøres på en miljørigtig måde, kan det ikke være en løsning at sænke dem et eller andet sted i Sydhavet.
Mit sidste punkt er, at Europa har et særligt behov for nye og bedre skibe, som - i betragtning af den dumping, som bevisligt foregår - for Guds skyld ikke må blive bygget i Korea alle sammen. Selv om dette ikke er en diskussion om støtte, er Kommissionen og Rådet nødt til at fremlægge nogle opfindsomme initiativer på dette område, for i økonomisk henseende giver det bestemt mere mening at bygge bedre skibe på europæiske værfter end det, der skete på den galiciske kyst.
Purvis (PPE-DE)
Hr. formand, Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi er i det store og hele enig i Kommissionens forslag og ændringsforslaget fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme. Vi har stillet tre ændringsforslag. To af dem er stort set accepteret i hr. Piecyks betænkning. Et omhandlede isbrydere, der transporterer brændstof i Østersøen. Det andet var spørgsmålet om tankskibene på 600-5.000 t, som vi frygtede ikke længere kunne bruges. Vi ønskede en femårig venteperiode indtil 2008. Perioden bliver mere eller mindre på fem år, så det kan vi godt acceptere. 
Vi blev overraskede over, at API er fastsat til 25,7 i forbindelse med definitionen af svær råolie. Det generelt anerkendte internationale niveau mellem mellemsvære og svære olier er 22 API. Vi kan ikke forstå, hvorfor vores forslag ikke var et acceptabelt niveau. Jeg kan forstå, at Rådet også har godkendt dette tal på 25,7, som formentlig vil skabe visse problemer, især i oliefelter i Nordsøen. Det får nu være.
Selv om det er sagt, vil det ikke forhindre det næste olieudslip. Indtil vi kan få IMO til at godkende disse slags standarder, vil vi stadig se tilfælde som Prestige, der forlader en tredjelandshavn og sejler forbi EU til en tredjelandshavn under et tredjelandsflag. Det er de problemer, vi står over for. Vi må virkelig få IMO til at acceptere disse standarder. Vi skal også have en ordning i forbindelse med omlægningen fra enkeltskrogede tankskibe til dobbeltskrogede tankskibe, især tankskibe på 600-5.000 t. Der skal etableres et system i forbindelse med ophugning og byggeassistance.
Thors (ELDR)
- (SV) Hr. formand, fru kommissær, først vil jeg fremkomme med en meget personlig bemærkning. Ugen før Prestige-ulykken arrangerede mit parti og jeg selv en konference om søfartssikkerhed i Den Finske Bugt, det vil sige netop om de spørgsmål, som f.eks. John Purvis nævnte. De forstår sikkert mine følelser, da jeg senere fornemmede og til sidst fik bekræftet, hvor Prestige egentlig kom fra, og forstod, at situationen kunne have været præcis den samme i Den Finske Bugt som ved Galiciens kyst. Samtidig ved vi, at vi formentlig kan forvente en tidobling af transportmængderne gennem Østersøen.
Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik har været meget engageret i dette spørgsmål. Vi forsøger også at forbedre Parlamentets rygte. I forbindelse med Erika-pakken havde vi måske ikke "helt rent mel i posen", som man siger. I Miljøudvalgets udtalelse betoner vi også, at det er vigtigt, at nabolande tilslutter sig de samme regler, idet sådanne tankskibe sejler tæt på vores kyster, selv om de ikke anløber EU-havne, hvilket John Purvis også påpegede.
Vi støtter desuden forslaget om, at 2010 bliver det endelige udfasningsår, hvilket Rådet er nået frem til, og det er vi nu klar til at enes om. Vi foreslår desuden, at man skal tage hensyn til inspektionskravene. Vi havde gerne set, at inspektionskravene skulle gælde uanset alder. Nu taler vi om 15 år gamle fartøjer, men det er vigtigt, at et fartøj, uanset alder, er i god stand, er af god standard og er godt vedligeholdt. Vores erfaringer viser, at det, som EU bliver enige om, netop bliver til IMO's regler. Det så vi senest i forbindelse med oliefonden.
Det, der bekymrer mig, er, hvorfor vi ikke på nuværende tidspunkt har kunnet vedtaget Miljøudvalgets forslag om, at vi i en artikel skal slå fast, at der skal være krav om isforstærkning. Jeg vil spørge kommissæren: Hvorfor har Kommissionen modsat sig, at vi nu i en artikeltekst også indfører et krav om isforstærkning ud over kravet om udfasning af fartøjer med enkeltskrog og krav om dobbelskrog?

Savary (PSE).
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke fru de Palacio for en glimrende indsats, ligesom jeg vil takke min kollega Willy Piecyk, som på kort tid har leveret et gennemtænkt stykke arbejde, som efter min mening er af særdeles høj kvalitet, med det sigte at forbedre den foreslåede tekst.
Jeg vil gerne koncentrere mig om to aspekter. For det første det lovgivningsmæssige aspekt. Der er ganske rigtigt truffet mange foranstaltninger i Europa, men lige så rigtigt er det, at offentligheden nu i stigende grad stiller spørgsmålstegn ved, hvorvidt disse foranstaltninger gennemføres. Ud over denne betænkning om dobbeltskrog er det efter vores opfattelse meget vigtigt, at EU sikrer, at lovgivningspakkerne Erika I og Erika II gennemføres. Og så bør vi i øvrigt ikke overdrive betydningen af denne betænkning på baggrund af de forklarende eksempler, der gives heri. Det er velkendt, at dobbeltskrog ikke fjerner alle sørisici, ligesom nulrisiko ikke eksisterer.
Jeg kan i denne forbindelse fortælle kommissæren, at jeg sidste år foretog en optælling i havnen i Bordeaux, altså efter Prestiges forlis. Otte udtjente skibe, som figurerede på den europæiske sorte liste, lagde til i havnen, uden at de franske myndigheder over for mig kunne bekræfte, at de var blevet kontrolleret. Jeg formoder, at denne situation, som her har karakter af en anekdote og vedrører en mindre havn, vidner om den virkelighed, der generelt tegner sig på europæisk plan. Borgerne forventer efter min opfattelse, at Europa nu påtager sig et direkte ansvar, så direkte som muligt, i forhold til medlemsstaterne, der som bekendt ikke agerer med samme hastighed og målrettethed.
Det andet aspekt, jeg vil pege på, er erstatningen for den skade, der forvoldes ved katastrofer som Prestiges forlis. Jeg må sige, fru kommissær, at der i Frankrig hersker stor skuffelse. Den internationale fond for erstatning af skader ved olieforurening (IOPCF) yder maksimalt en erstatning på 15 % af den lidte skade, og bidraget fra strukturfondene begrænser sig til bevillingerne via FIUF. Det vil efter min opfattelse i høj grad skade EU's image generelt og Kommissionens i særdeleshed.
Endelig, fortsat vedrørende skadeserstatningen, ville vi gerne have præcise oplysninger om, hvordan håndteringen af vraget forløber, og hvilke perspektiver der tegner sig i den forbindelse. Står vi med en kronisk forurening, som kan bestå i flere år, eller tegner der sig en løsning? Der har nu i flere måneder ikke været tilkendegivelser fra myndighedernes side. Vi har brug for præcise oplysninger og for om muligt at berolige borgerne.

Vermeer (ELDR).
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne takke ordføreren og Kommissionen, fordi det foreliggende forslag så hurtigt har kunnet færdiggøres, og ikke mindst vil jeg takke for, at der er tale om et gedigent forslag om at fremskynde udfasningen af enkeltskrogstankskibe i europæiske farvande. Beklageligvis skulle vi opleve Prestiges forlis, inden der blev gjort en fornyet indsats, og det omsider lykkedes at overbevise Rådet om, at vi må føre fælles politik, og at Erika-pakkerne måtte skærpes med de nu foreslåede foranstaltninger.
Jeg har selv yderligere to forslag, som vedrører bilaget til dette forslag. For det første er jeg som liberal ikke så glad for, at vi i et vigtigt forslag som det foreliggende taler om statstilskud til rederisektoren. Jeg anerkender, at det er tvingende nødvendigt, at der gøres noget, men helst via WTO, for at bringe den dumpingpraksis til ophør, der opleves på verdensmarkedet, og som må tilskrives visse lande i Fjernøsten. Jeg håber, Europa-Kommissionen også er sig dette bevidst. Jeg nærer imidlertid tiltro til den europæiske skibsbygningssektor og dennes styrke. Kortsigtede tilskud er ikke nogen effektiv løsning efter min opfattelse. Mit eget ændringsforslag vedrørende betragtning 7 a er, mener jeg, et godt supplement til den i øvrigt glimrende betænkning.
Mit andet ændringsforslag er udtryk for, at jeg føler et stort ansvar, når det gælder konsekvenserne af denne EU-politik, som betyder fremskyndet udfasning af enkeltskrogede tankskibe. Det er min faste overbevisning, at denne politik bør gå hånd i hånd med bindende forskrifter, som pålægger alle redere og flagstater i EU at sikre, at de udfasede tankskibe også virkelig ophugges, og at det sker på ansvarlig vis. Når det drejer sig om biler, har vi et skrotningsdirektiv. Noget tilsvarende burde være gældende her. Kort sagt, jeg henviser til betragtning 5 a. Bortskaffelse af overskydende olietankskibe ved opankring langs Bangladeshs eller Indiens kyster kan give anledning til katastrofer og konsekvenser, som er endnu mere alvorlige end Prestige-katastrofen, som var alvorlig nok.
Fru kommissær, der er allerede initiativer, som gør det muligt på markedsvilkår at foretage kommerciel ophugning af skibe i Europa på en i miljømæssig henseende forsvarlig vis. Det drejer sig om affaldshåndtering. Den eksisterende praksis, hvor skibe sænkes på åbent hav, og hvor skibe helt utilbørligt ophugges i fattige regioner, bør høre fortiden til. Det er således mit håb, at dobbeltskrogede tankskibe fremover virkelig vil øge sikkerheden også takket være havnestatskontrol.

Nogueira Román (Verts/ALE).
Både jeg personligt og min gruppe glæder os over, at Kommissionen har taget dette initiativ til en forordning, som vi i alle tilfælde støtter. Vi må dog sige, at det kommer noget sent, for vi har jo allerede haft katastrofen med Prestige på et tidspunkt, hvor dette skib ikke burde sejle ifølge Kommissionens første forslag. Det kommer for sent, og det er ikke nær så vidtgående, som vi kunne ønske os. EU burde tage politiske og lovgivningsmæssige initiativer, der forbyder, at enkeltskrogede skibe sejler med farligt gods, som f.eks. olieprodukter, i farvande, hvor EU har økonomisk suverænitet, og ikke kun efter forordningens bestemmelser, der blot forbyder anløb af EU's havne og ankerpladser.
Vi så også gerne, at denne forordning havde defineret "følsomme kystområder", så adgangen for tankskibe, der menes at udgøre en særlig fare, kunne begrænses. I alle tilfælde må vi være klar over, at der på grund af visse af EU's medlemsstater og en del af denne forsamling - ud over i spørgsmålet om dobbeltskrogede fartøjer, som vi har støttet - ikke er nogen politiske og lovgivningsmæssige foranstaltninger i kraft eller under udformning, der kan hindre en ny katastrofe, hvis der igen skulle ske en ulykke som med Prestige. Vi galicere er smerteligt bevidst om disse forhold. Efter denne forordning, ja, på trods af den, kan en ny Prestige igen vise sig ud for de galiciske kyster og ud for de andre ramte lande, for der er ingen lov, der kan forhindre det.

Miguélez Ramos (PSE).
Hr. formand, i Parlamentets beslutning fra november 2002 og efter forliset af olietankskibet Prestige ud for den galiciske kyst opfordrede Parlamentet Rådet og medlemsstaterne til at fremskynde anvendelsen af foranstaltningerne, som er vedtaget i forbindelse med Erika I- og Erika II-pakkerne, som f.eks. indførelsen af dobbeltskrogede fartøjer. 
Derfor bifalder vi forslaget til forordning, som kommissæren har fremlagt, men vi mener stadig, at EU's gradvise indførelse af dobbeltskrogede fartøjer er en utilstrækkelig foranstaltning, hvis den overhovedet er nødvendig. 
Indtil videre har ingen oplyst, om den procentvise reduktion af uheld til søs afhænger af, om fartøjet er enkelt- eller dobbeltskroget. Der er heller ingen, der har oplyst, hvor stor en procentdel af fartøjerne, der var involveret i alvorlige uheld til søs for nylig, var dobbeltskrogede. 
Vi mener, at dette er en god idé, og vi er villige til at støtte kommissæren i hendes personlige kamp, men vi ønsker at se tingene klart, og vi mener ikke, at dobbeltskrog er løsningen. Bare de var, fru kommissær. 
Selv om de ikke er løsningen, mener vi, at de indeholder fordele, som efter vores mening ikke er fremhævet nok. To af disse er, at dobbeltskrog tvinger os til at vurdere vores flådes tilstand og forny den. 
Øget sikkerhed til søs omfatter finansielle omkostninger. Der skal være en smule mere klarhed med hensyn til finansieringen, da vi mener, at kommissærens forslag halter på dette punkt. Selv om alder påvirker et fartøjs generelle tilstand, mener vi dog stadig, som alle eksperterne har fremhævet, at vedligeholdelse er mere afgørende end alder. 
Som så mange andre europæiske borgere, vi har talt med, mener vi derfor, at dobbeltskrog kun er effektive, hvis der investeres tilsvarende i at forbedre det nuværende inspektions-og bødesystem, som tvinger fartøjernes ejere til at investere i deres vedligeholdelse og at forbedre det sociale aspekt inden for sektoren, da vi nogle gange føler, at kommissæren gerne vil liste uden om dette emne. 
I denne forbindelse vil jeg gerne spørge kommissæren om det, alle gerne vil vide: Hvorfor rammes de områder, som er tættest forbundet til havet, og som er afhængige af erhvervs-, fiskeri- og skibskonstruktionshavne, hårdest af katastrofer i forbindelse med skibstransport af brændstof? I både Bretagne og Galicien er skibsværfterne næsten allesammen forsvundet, hvilket har medført industriel ørkenvækst i hele området, og som forholdene er, ser det alligevel ikke ud til, at disse skibsværfter vil drage størst fordel af forordningen. Det vil derimod de koreanske skibsværfter, som er mere konkurrencedygtige og ikke har problemer med kompatibilitet og statsstøtte. 
Dette betyder, at offentligheden får indtryk af, at Kommissionen er inkonsekvent. Derfor siger vi ja til dobbeltskrog, men kun hvis kravene til og kvaliteten af renoverede fartøjer opfylder byggekvalitetsstandarder, miljøstandarder, sociale standarder og kvalitetsstandarder. Jeg vil også gerne spørge, om Korea overholder disse krav, som i stigende grad er obligatoriske for vores europæiske borgere. Hvad er et beskidt fartøj? Finder vi som følge af denne forordnings anvendelse nogle beskidte fartøjer, der er bygget for nylig med dobbeltskrog?

Dhaene (Verts/ALE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, først og fremmest vil jeg gerne komplimentere ordføreren for at have håndteret arbejdet med denne betænkning på effektiv og korrekt vis. EU's borgere, miljøet og hele den maritime sektor har en forventning om, at Europa viser handlekraft, når det gælder problematikken vedrørende olieforurening på havet. Det er min opfattelse, at det er lykkedes os. De foreliggende forslag er efter min mening dem, som nemmest lader sig gennemføre. På længere sigt så jeg også gerne, at de øvrige forslag, der er stillet af min gruppe, tages op i form af et direktiv. Det drejer sig om følgende: omdefinering af begrebet svær brændselsolie som restaffald, etablering af en europæisk kystbevogtningsordning, krav om kontrol af en vis procentdel af skibene pr. havn og ikke pr. medlemsstat. I modsat fald vil vi om 15 år opleve de samme problemer med dobbeltskrogede tankskibe. Jeg har to bemærkninger mere.
For det første en bemærkning om skibsbygning. Den europæiske skibsbygningssektor klarer sig specielt dårligt. Ved at skærpe Erika-pakken kan der pustes nyt liv i denne sektor. Kommissionen kan stille forslag desangående.
For det andet deler jeg hr. Vermeers bekymring, hvad angår internationale foranstaltninger. Kære kolleger, der er en risiko for, at Europa ad denne vej eksporterer oliekatastroferne. Vi bør også efter min opfattelse beslutsomt gøre vores synspunkter gældende i Den Internationale Søfartsorganisation (IMO), så vi sikrer, at enkeltskrogede tankskibe overalt i verden tidligere end planlagt for altid tages ud af drift.

De Palacio, Loyola
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren, hr. Piecyk, endnu en gang for det vidunderlige arbejde og også for hans hurtighed. Der er ingen tvivl om, at vi alle har ydet en indsats, da vi alle vidste, at det var absolut nødvendigt.
Vi har næsten følelsen af, at Erika I- og Erika II-pakkerne desværre er kommet for sent, og at vi skal undgå at komme for sent til endnu en Erika, endnu en Prestige eller en ny katastrofe. Vi må gøre, hvad vi kan for at forhindre dette i at ske igen. I denne forbindelse vil jeg gerne takke ordføreren igen. 
Jeg vil svare og gøre det klart, at vi er villige til at godkende alle ændringsforslag fra Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme med nogle ændringer af ordlyden.
Ændringsforslag 3 kræver, at Rådet og medlemsstaterne giver Kommissionen mandat til at forhandle med Den Internationale Søfartsorganisation. De ærede medlemmer ved godt, at selv om vi ikke formelt har fuld bemyndigelse inden for Den Internationale Søfartsorganisation, samordner vi de seneste handlinger. Jeg vil gerne huske Dem på, at vi for nylig havde betydelig succes med at femdoble FIPOL-midlerne. For et øjeblik siden fortalte hr. Savary os, hvor utilstrækkeligt dette var i forhold til skaden forårsaget ved Prestiges uheld, og det var også utilstrækkeligt i forhold til skaden forårsaget af Erika, men i sidstnævnte sag handlede Totalfina ansvarligt og dækkede nogle af omkostningerne, hvilket de ansvarlige for eller ejerne af ladningen tydeligvis ikke havde tænkt sig at gøre i Prestige-sagen. Det er nu soleklart. I sidste ende er det dog lykkedes os inden for Den Internationale Søfartsorganisation at femdoble FIPOL-midlerne til ca. 950 millioner euro (mere end 1 milliard dollars til den aktuelle valutakurs) mod 170-180 millioner dollars tidligere. Det er et godt resultat. 
Vi er enige i ændringsforslag 3, selv om ordlyden skal ændres en smule.
Ændringsforslag 6 kræver, at Kommissionen snarest stiller et nyt forslag i forbindelse med det brændstof, som alle skibe har om bord til egen fremdrift. Dette kræver en aftale inden for Den Internationale Søfartsorganisation, som vi er villige til at støtte for nybyggede skibe. Dette ændringsforslags ordlyd skal derfor også ændres en smule.
Ændringsforslag 7 henviser til skibsbygningsindustrien. Flere af de ærede medlemmer har nævnt den og er godt klar over - og min kollega, hr. Lamy, som står for forhandlingerne, er til stede - at vi har problemer med Koreas tydelige uretfærdige adfærd. Vi gennemfører en række foranstaltninger for at prøve at forhindre de europæiske skibsbyggere i at forsvinde på et tidspunkt, hvor skibsbyggeri i Korea og visse andre lande vokser som følge af den betydelige statsstøtte, de modtager, hvilket medfører fuldstændig uberettiget konkurrence. 
Denne støtte til vores skibsbyggere skal tydeligvis komme fra Verdenshandelsorganisationen og gennem speciel handling, men traktatens statsstøtteregler skal altid overholdes.
Mine damer og herrer, jeg vil gerne nævne nogle af de punkter, som er blevet rejst her i dag. For det første sagde hr. Piecyk, at dette ikke var en markedsløsning, hvilket blev gentaget af hr. Purvis og andre talere. Desværre kan vi ikke garantere, at der ikke kommer flere søkatastrofer, selv om vi erstatter enkeltskrogede olietankskibe med dobbeltskrogede olietankskibe, hverken i Europa eller andre steder i verden. Men det er endnu en foranstaltning, der øger sikkerheden. Sikkerhed afhænger af en række foranstaltninger, hvis aspekter alle skal anvendes konsekvent. 
I denne henseende havde hr. Savary fuldstændig ret i, at vores første krav bliver, at Erika I- og Erika II-pakkerne anvendes. Som de ærede medlemmer godt ved, er Den Maritime Sikkerhedskomité klar til at komme i gang med et midlertidigt hovedkvarter, men ikke desto mindre klar, og en af dens opgaver er at sikre, at der udføres passende kontrol i alle EU's havne, og at klassifikationssselskaberne udfører passende kontrolforpligtelser. Disse er elementer, som skal gennemføres med alle de nye krav og standarder, som vi har krævet af både havnemyndighederne og klassifikationsselskaberne. 
Hvis vi gennemfører Erika I- og II-pakkerne og forordningen, som vi drøfter i dag, vil vi få et sikkerhedsniveau som i USA. Lad os ikke tillade en situation som den, vi har haft i alt for mange år, hvilket efter min mening er ubegribeligt. At borgerne i EU har haft mindre sikkerhed langs deres kystlinjer end borgerne i USA. Efter Exxon Valdez træf USA en hurtig beslutning, mens vi i EU har været alt for langsomme, og ikke fordi der ikke var andre uheld før Prestige-uheldet eller Erika-uheldet. Der var også Aegean Sea-uheldet, Amoco Cadiz-uheldet og mange andre. Det, vi gør her, er at skabe tilsvarende sikkerhedsniveauer. 
Det er dog ikke nok, hvilket hr. Purvis og fru Thors har ret i. Vi skal forhandle især med Rusland, men også med vores naboer i Middelhavsområdet og overtale dem til at indføre systemer, som er tilsvarende vores. Jeg tror på den kamp, som fru Miguélez Ramos omtalte, og jeg tror ikke, at jeg er den eneste, men at jeg støttes af alle de ærede medlemmer og de mange mennesker uden for, som deler mine bekymringer. Derfor skal vi fremme vores naboers deltagelse, først og fremmest Rusland, men også alle Middelhavslandene. 
Forleden dag på energiministrenes Euro-Middelhavs-møde blev punktet om dobbeltskrog, havnekontrol og sikkerhed til søs drøftet, og punktet fik opbakning. På weekendens EU-topmøde med Rusland forpligtede Rusland sig til ligesom Middelhavslandene at støtte dobbeltskrog ikke alene på dets eget område, men også i Den Internationale Søfartsorganisation, da det ikke er til megen gavn, hvis ulykken forårsages af et skib i transit. 
Endelig skal Den Internationale Søfartsorganisation træffe tiltag vedrørende flagstaternes ansvar for at forhindre bekvemmelighedsflag, som ofte dækker over en fuldstændig manglende kontrol og garantier. Vi skal gøre fremskridt på den menneskelige front, som altid er afgørende og vigtig - inden for skibsbyggeri, den maritime sektor og i alle andre sektorer - og dette betyder, som fru Miguélez nævnte for kort tid siden, og der er forslag på vej, at problemet med besætningens kvalifikationer og evner er væsentligt ikke alene inden for Fællesskabet, men også inden for Den Internationale Søfartsorganisation og Den Internationale Arbejdsorganisation.
Med tiden skal lovgivningen ændres på internationalt plan på niveau med FN's søret, så kyststaternes og kystbefolkningernes rettigheder beskyttes bedre og tages højde for på en mere afvejet måde. Vi kan ikke tillade, at havenes friheder bliver til ukontrolleret frihed til at sejle ægte økologiske tidsindstillede bomber. 
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, at vi tager et meget vigtigt skridt fremad, men det er ikke nok. Vi skal fortsat bevæge os fremad, og et nøgleelement er at anvende det, som vi allerede har godkendt.

Thors (ELDR).
Fru kommissær, De påpegede, at der er behov for en række foranstaltninger. Som vi har hørt her, er der også behov for isforstærkning i visse havområder. Er Kommissionen klar til at støtte, at der indføres en bindende bestemmelse om dette i denne forordning? Eller hvilke andre foranstaltninger er Kommissionen parat til at indføre?

De Palacio, Loyola
Hr. formand, på den finske delegations opfordring er der taget højde for olietankskibe i isdannelsesområder i Østersøen. 
Vi har ikke alene rejst spørgsmålet om isforstærkning, med andre ord særlige sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med olietankskibe i isdannelsesområder især bl.a. i Østersøen med hensyn til en særlig forordning i EU, men også inden for Den Internationale Søfartsorganisation. Vi har også rejst spørgsmålet om følsomme områder inden for dette forum efter henstilling fra nogle af de tilstedeværende her. Desuden har vi rejst spørgsmålet om forbud mod transport af svære olier i enkeltskrogede skibe ikke alene med hensyn til vores havne og ankerpladser, som det er tilfældet i dag, men også med hensyn til alle andre internationale havne.

Formanden.
Mange tak, fru kommissær Loyola de Palacio.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0115/2003) af Erika Mann for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om regionale frihandelsområder og en EU-strategi for samhandel (2002-2044)INI)).

Mann, Erika (PSE)
Hr. formand, den regionale integrationsproces er næsten altid foregået sideløbende med den multilaterale handelsliberalisering i efterkrigsperioden. I 1990'erne var der især en eksponentiel stigning i antallet af indgåede regionale handelsaftaler. Regionalisme henviser til regeringernes liberalisering eller fremme af den regionale handel, som nogle gang sker gennem frihandelsområder eller toldunioner. I forbindelse med WTO har regionale handelsaftaler både en bredere og en mere specifik betydning.
Ifølge artikel 24 i GATT kan der undtagelsesvis oprettes regionale præferencehandelsaftaler, såfremt de overholder følgende kriterier. For det første bør dobbelte WTO-medlemmer informeres om detaljerne. For det andet bør afgifter og andre handelsbarrierer sænkes betydeligt eller fjernes for alle handelssektorer i gruppen. For det tredje bør handelsbarriererne ikke være højere end tidligere for de lande, der ikke har undertegnet aftalerne.
Regionale handelsaftaler er ikke ens. Dækningen og dybden af præferencebehandling varierer fra aftale til aftale. En omfatter måske kun nogle få produkter eller sektorer, mens andre går langt ud over traditionel told og omfatter områder som f.eks. immaterialret og standarder. En række regionale handelsaftaler, som er genstand for forhandling i øjeblikket, synes også at forvente en udvikling i det multilaterale handelssystem ved at forsøge at omfatte emner, som indtil nu har været udelukket fra blive drøftet eller ikke i tilstrækkelig grad er drøftet på multilateralt plan, f.eks. offentlige indkøb, børnearbejde og menneskerettigheder.
I de seneste år er de regionale handelsaftaler blevet mere komplekse, og der findes et stigende antal overlappende netværk af regionale handelsaftaler, der strækker sig over kontinenter på regionalt og kommunalt plan. Det kan have sine positive politiske fordele at være part i en regional handelsaftale. Den største fordel er, at regionale handelsaftaler har stor strategisk værdi og spiller en rolle i at opretholde den geopolitiske balance i regionerne. De regionale handelsaftaler er nyttige indikationer på en stor magtindflydelse i regionen, og en opretholdelse af stærke økonomiske og handelmæssige forbindelser med alle store aktører kan vise sig at være en effektiv måde at opretholde regional stabilitet på. 
De regionale handelsaftaler bør baseres på princippet om gensidighed. Det skal dog ikke glemmes, at handelsfremme og globalisering i vid udstrækning er påvirket af de deltagende landes relative udvikling. Forskellene i forhandlingskapacitet, teknologi, finansiering og infrastruktur er blot nogle af de få hindringer for en vellykket indgåelse af en aftale, der omfatter mindst et udviklingsland. Udviklingslandene skal fortsat deltage i den multilaterale handelsliberalisering. 
Den regionale integration er EU's rygrad. Handelsaspektet har været en vigtig bestanddel af det, som i sidste ende er blevet til en omfattende politisk union. Det har bidraget til at bevare EU's eksterne forbindelser med tredjelande. 
Formandskabets konklusioner fra Det Europæiske Råd i Amsterdam i juni 1997 skitserer grundlaget for EU's politik om frihandelsaftaler. Dette blev støttet af rapporten til Det Europæiske Råd om udviklingen af handelspolitikken og Fællesskabets præferenceaftaler, som fastsætter EU's mål om at afspejle forbindelserne med de pågældende parter og et bredere geopolitisk miljø. I samme dokument fastslår Kommissionen endvidere, at der i henhold til handelspolitikken, især i forbindelse med frihandelsaftaler, samtidig kan udvikles mere relevante lovrammer, der er mere omfattende end dem, som i øjeblikket foreskrives i WTO's relevante multilaterale rammer og tidsperspektiv.
EU bevæger sig langsomt væk fra at oprette traditionelle frihandelsaftaler med dets største handelspartnere. EU ønsker dybtgående integration og en tilnærmelse af bestemmelserne. Europa-Parlamentet og betænkningen fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi støtter Kommissionens fremgangsmåde i denne forbindelse. 
Kommissionen sætter den multilaterale fremgangsmåde øverst på dagsordenen, hvilket udvalget også støtter. Trods stærke økonomiske forbindelser har EU dog ikke en fælles frihandelsaftale i Asien. En frihandelsaftale med et asiatisk land vil fæstne EU's tilstedeværelse i det område. De regionale ledere i ASEAN har indikeret, at aftaler tilsvarende den, som Singapore har foreslået EU, ikke vil sætte de regionale forbindelser på spil. Så længe aftalen indeholder udvidelsesmuligheder i ASEAN-området, vil den snarere fremskynde tempoet. 
Ud fra et strategisk synspunkt vil EU's kommercielle tilstedeværelse også modveje Kinas og USA's indflydelse og dominans. Jeg håber, at mine kolleger ved afstemningen i morgen vil støtte en aftale med Singapore, som forhåbentligt snart kan indgås. Jeg ved, at Kommissionen har visse forbehold i den forbindelse. Den har dog allerede indgået en omfattende politisk aftale med ASEAN-området. Derfor er jeg overbevist om, at der i den nærmeste fremtid bliver enighed mellem i hvert fald ITRE og Kommissionen og forhåbentlig også Parlamentet ved afstemningen i morgen.
Lamy
Hr. formand, fru Manns initiativbetænkning om de regionale frihandelsområder behandler to centrale spørgsmål i forbindelse med EU's handelspolitik. For det første spørgsmålet om handelspolitik som strategisk værktøj, når det gælder de eksterne forbindelser, nærmere betegnet udviklingspolitikken. For det andet forholdet mellem den multilaterale og den bilaterale indfaldsvinkel. Inden jeg tager fat på disse specifikke emner, vil jeg gerne takke fru Mann for et fremragende stykke arbejde og for den samarbejdsånd, der har kendetegnet hendes indsats, hvilket allerede i nogen tid har givet os mulighed for den udveksling af tanker og oplysninger, som efter min opfattelse har bragt såvel Parlamentet som Kommissionen videre i vores overvejelser.
Som fru Mann netop anførte, tager vi fortsat udgangspunkt i konklusionerne fra Amsterdam fra juni 1997. EU's handelspolitiske indsats ydes på to niveau, som supplerer hinanden: for det første det multilaterale niveau inden for Verdenshandelsorganisationen, og dernæst det bilaterale niveau, som i stigende grad er regionalt. Det findes berettiget at operere med de to niveauer, for det første fordi EU ikke ser en ensidig indfaldsvinkel som en mulighed, hvilket længe har stået klart. For det andet fordi den regionale indfaldsvinkel, de bilaterale aftaler, udgør et supplement til den multilaterale indfaldsvinkel, eftersom vi prioriterer sidstnævnte højest. Det bilaterale niveau er så at sige underordnet det multilaterale. Set i dette perspektiv er den regionale indfaldsvinkel ikke en slags erstatning for den multilaterale, men et supplement til det grundlæggende valg, nemlig valget af Verdenshandelsorganisationen. Vi er således af den opfattelse, at globaliserede markeder kræver regulering i form af fælles regler og globale institutioner. Den multilaterale vej var den vej, EU fulgte for en halv snes år siden, og det er i endnu højere grad tilfældet i dag. Vi ønsker, at der fastsættes rammer for globaliseringen, vi ønsker at begrænse nogle af globaliseringens destabiliserende virkninger. Derfor har det multilaterale handelssystem forrang, hvilket i øvrigt også afspejles i den dagsorden, der blev vedtaget i Doha. Hvad dette synspunkt angår, tror jeg, der er meget høj grad af konsensus mellem den holdning, fru Mann giver udtryk for, og Kommissionens holdning.
Vi prioriterer altså i øjeblikket den multilaterale indfaldsvinkel højest, og det er begrundelsen for, at vi har udskudt alle afgørelser om at indlede nye forhandlinger om frihandelsområder, indtil den runde, der blev indledt i Doha, er afsluttet. Ud over dette tidsmæssige krav mener vi, at alle nye initiativer på dette felt bør være behørigt begrundede og opfylde visse betingelser. For det første skal de være forenelige med WTO. Fru Mann erindrede om bestemmelserne desangående. For det andet skal en bilateral aftale betegne en merværdi i forhold til WTO, og jeg tænker her på WTO, som organisationen tager sig ud, når Doha-runden er afsluttet. Endelig for det tredje må nye initiativer ikke betyde, at vi fjerner os fra den prioriterede multilaterale indfaldsvinkel.
Glemmer vi så frihandelsområderne? Nej. EU har i høj grad gjort brug af disse regionale forhandlinger. Vi arbejder i øvrigt særdeles aktivt med en række sådanne forhandlinger, med Mercosur og med Samarbejdsrådet for Golfstaterne, ligesom vi for nylig har afsluttet forhandlinger med eksempelvis Chile og Egypten. Disse aftaler, hvad enten det drejer sig om de senest indgåede eller dem, vi forhandler om, betegner på visse punkter en fornyelse i forhold til den klassiske opfattelse af begrebet frihandelsområde. Der er i en vis forstand tale om en ny generation.
Liberaliseringen af handelen med varer og tjenesteydelser går efterhånden i stigende grad hånd i hånd med vedtagelsen af regler, som fastsættes bilateralt, og som rækker videre end de multilaterale regler. Det er endvidere kendetegnende for denne fornyelse, at EU i stigende grad søger at udvikle relationer fra region til region. Som eksempler kan nævnes Mercosur og Samarbejdsrådet for Golfstaterne, men også Andesfællesskabet, Mellemamerika, Sydøstasien - som jeg kommer tilbage til om et øjeblik - og i øvrigt de regionale forhandlinger, som snart indledes i Afrika. Vi mener faktisk i dag, at den regionale indfaldsvinkel, som samler flere af vores partnere, kan vise sig at give de økonomisk mest interessante resultater, da regional integration, når det gælder vores partnere, i en vis forstand øger markedspotentialet og sikrer, at omkostningsrentabiliteten i forbindelse med reguleringsbestræbelserne øges. Fru Mann anvendte for et øjeblik siden betegnelsen dybtgående integration om dette forhold, og det er denne type initiativer, vi er i færd med at søsætte, bl.a. sammen med Sydøstasien og det seneste tværregionale initiativ EU-ASEAN, som blev sat i gang for lidt over en måned siden i Laos, i Luang Prabang. Vi agter at iværksætte en handlingsplan med fokus på de reguleringsmæssige forhold, parterne hver især prioriterer højest. Det er samme indfaldsvinkel, vi har anvendt, når det gælder forbindelserne med Canada, og den, der ligger til grund for vores indsats, hvad angår Andesfællesskabet og Latinamerika.
Sammenfattende vil jeg om Kommissionens holdning til dette emne sige, at det ikke skyldes passivitet, men derimod er velovervejet, at Kommissionen under Romano Prodis ledelse ikke har taget initiativ til nye frihandelsområder. Forklaringen herpå er naturligvis, at Doha-runden prioriteres højest, men også, at vi føler os overbevist om, at frihandelsområder i traditionel forstand i virkeligheden ikke er noget hensigtsmæssigt instrument, når det gælder åbning af samhandelen i det 21. århundrede. Der er behov for at ændre denne form. Det er i øvrigt også ledetråden i vores forbindelser med udviklingslandene, som fru Mann omtaler indgående i sin betænkning. Vi er som fru Mann af den opfattelse, at fri handel frembyder nogle fordele, men kun under visse forudsætninger. For det første har udviklingslandene behov for markedsadgang, men det er selvsagt ikke tilstrækkeligt til at forvandle alt til vækst og beskæftigelse. Der skal tilføjes et afgørende element, nemlig bistand til at styrke landenes kommercielle kapacitet. Det er den målsætning, vi forfølger på multilateralt niveau. Det er også den målsætning, vi forfølger i forbindelse med forberedelsen af forhandlingerne om regionale økonomiske partnerskabsaftaler med vores AVS-partnere.
Er vi dermed fuldstændigt enige? Ikke helt. Der må jo, når vi ser godt efter, kunne peges på enkelte forhold, hvor vi har divergerende holdninger, og jeg vil da også nævne to, inden jeg slutter mit indlæg. Det første vedrører fru Manns tanker om at indlede forhandlinger med Singapore med henblik på oprettelse af et frihandelsområde. Vi er ikke på nuværende tidspunkt overbevist om, at et sådant initiativ vil virke som drivkraft for regionen. Af de årsager, jeg tidligere har nævnt, fru Mann, foretrækker vi fortsat en fælles løsning sammen med landene i ASEAN. Jeg må også tage forbehold med hensyn til den tanke, De præsenterer i betænkningen, om, at EU skulle forpligte sig til at dække de tab, en nedsættelse af toldsatserne vil påføre udviklingslandenes budgetter. Det findes i øjeblikket slet ikke godtgjort, at der er tale om mistede toldindtægter, især ikke, hvis samhandelen, både syd-syd-samhandelen og nord-syd-samhandelen, øges, sådan som vi ønsker det. Vi udelukker ikke tanken, men vi finder, at det er for tidligt at træffe en sådan afgørelse på det nuværende grundlag.
Det er de to mindre forbehold, jeg på Kommissionens vegne ønsker at fremføre. Det er således tydeligt, at vi på langt de fleste punkter er enige i betænkningens indhold. Jeg vil i øvrigt gerne sige, at det for Kommissionen er et aktiv, at vores strategi og vores holdninger støttes af Europa-Parlamentet i de internationale forhandlinger. Af alle disse årsager ser jeg betænkningen som et vidnesbyrd om vores gode indbyrdes arbejdsrelationer, og jeg takker endnu en gang fru Mann for en fremragende betænkning.

Ferrer (PPE-DE)
Hr. formand, først og fremmest vil jeg også gerne lykønske fru Mann med betænkningen. 
Vi ved alle, at handelsforbindelserne kan påvirke den økonomiske vækst, men det er også sandt, at ikke alle lande er blevet integreret i verdenshandelssystemet og kan drage fordel af dets muligheder til at forbedre deres udvikling, hvilket har øget uligheden mellem de rige og fattige lande. Der er derfor et klart behov for at styre globaliseringen ved hjælp af multilaterale standarder, som udarbejdes ud fra et politisk synspunkt, så alle har gavn af handelsforbindelserne på verdensplan, som bidrager til målet om at udrydde fattigdommen og opnå en rimelig og bæredygtig udvikling.
Det er derfor vigtigt for EU at definere en handelsstrategi, som sætter fokus på udviklingslandenes behov i handelsforhandlingerne, så disse lande gradvis indarbejdes i det multilaterale handelssystem. De fattigste landes adgang til de udviklede landes markeder - selv om den ikke er gensidig - er langtfra tilstrækkelig til at sikre en reel udvikling af handelsstrømmene, hvis ikke vi samtidig styrker deres kapacitet med hensyn til industri- og landbrugsudvikling, overholdelsen af de i importlandet gældende bestemmelser og kendskabet til handelsstrukturer samt deres administrative kapacitet og finansielle institutioner. 
Af netop samme grund støtter Udvalget om Udvikling og Samarbejde fuldt ud, at udviklingsaspektet indarbejdes i Doha-dagsordenen, og bifalder EU's drivkraft til det formål, og især Dem, kommissær Lamy, så udviklingsaspektet fremmes. Samtidig mener udvalget dog, at det er afgørende at sikre sammenhæng mellem multilateralisme og regionalisme samt mellem Verdenshandelsorganisationens regler om liberalisering af den regionale handel og udviklingen af frihandelsområder, herunder udbredelsen af aftaler mellem lande og regioner med meget forskellige udviklingsniveauer, da det mener, at vi kun gennem sammenhæng kan gøre handelsforbindelserne en reel faktor i udvikling for alle og endelig udrydde fattigdommen.

Schwaiger (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær Lamy, mine damer og herrer, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater støtter uforbeholdent fru Manns betænkning om regionale frihandelszoner og en EU-strategi for samhandel.
Lad mig tilføje et par bemærkninger. Vi opstiller med denne betænkning principperne for at handle og samarbejde med verdens regioner. Den angiver naturligvis også en retning og giver vores mange muligheder der en specifik karakter, som vi også har på regionalt plan. Vores gruppe arbejder ud fra den grundlæggende forudsætning, at vi dermed kan opbygge en fri og fair verdenshandel, og at de lande, som hidtil ikke har kunnet deltage tilstrækkeligt i handelen, får en chance for at tage del i denne udvikling ved at opbygge deres egne frihandelszoner. Det ser jeg - ikke kun i betragtning af det, som kommissær Lamy sagde - som en vigtig rettesnor for den tidsramme, inden for hvilken regionale handelsaftaler i verden måske kan opleve en renæssance efter Doha. Jeg har indtryk af, at samarbejdet med bestemte lande - som Singapore - også kan være nøglen til regionale frihandelsaftaler med regioner, som selv endnu ikke er i stand til eller er nået så langt, at de kan fremme et partnerskab. Derfor bør vi udnytte idéen om samarbejde med Singapore som optakt til et mere intensivt samarbejde med ASEAN. De særlige regionale forhold giver os et bredt spektrum af forskellige muligheder, som naturligvis skal ligge inden for rammerne af Verdenshandelsorganisationen. Udviklingen af f.eks. det vestafrikanske marked forudsætter også, at vi ikke kun åbner vores eget marked, men at Vestafrika bliver bragt i en position, hvor det bedre kan drive handel med Centralafrika og Sydafrika, som fru Mann pegede på i sin betænkning om syd-syd-handelen.

De Clercq (ELDR).
Hr. formand, den initiativbetænkning, som er udarbejdet af vores kollega, Erika Mann, er et særdeles interessant bidrag til den ligeledes interessante debat om forholdet mellem den regionale og den multilaterale indfaldsvinkel. Jeg er i høj grad tilhænger af den multilaterale indfaldsvinkel, men jeg er også overbevist om, at den regionale og den multilaterale indfaldsvinkel i mange henseender gensidigt kan supplere og styrke hinanden. Jeg er derfor også enig med ordføreren, når hun anfører, at EU fremover bør støtte og fremme det regionale samarbejde og den regionale integration. Endvidere finder jeg tanken om at anvende oprettelsen af frihandelsområder som udviklingsinstrumenter interessant, forudsat at sådanne initiativer indgår i en overordnet reformpolitik. Jeg vil imidlertid påpege, at vi bør passe på, at vi ikke kommer til at stå med et håbløst indviklet virvar af regionale og multilaterale initiativer rettet mod udviklingslandene. Efter min opfattelse bør den multilaterale indfaldsvinkel i dag fortsat prioriteres højere end de regionale initiativer. Med andre ord bør EU i øjeblikket lægge størst vægt på at sikre, at arbejdet i forbindelse med Doha-udviklingsdagsordenen afsluttes med et positivt resultat. Diskussionen om den regionale og den multilaterale indfaldsvinkel bør, om end den er vigtig, vige til da. Fru Manns betænkning er under alle omstændigheder et interessant bidrag til den diskussion, og jeg takker hende herfor.

Berthu (NI).
Hr. formand, det forslag til beslutning, der indgår i fru Manns betænkning, indeholder under punkt 21 en opfordring til fuldt og helt at gøre den europæiske handelspolitik til et fællesskabsanliggende. Fællesskabet skal således have enekompetence på handelsområdet, der skal træffes afgørelser med kvalificeret flertal i Rådet, og der skal være tale om fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet.
Vi kan ikke tilslutte os denne "fundamentalisme", når det gælder fællesskabsanliggender. Den er styret af den opfattelse, at kun de overnationale mekanismer er relevante for handelspolitikken. Det drejer sig om at styrke åbenheden i den internationale handel og skubbe medlemsstaterne i baggrunden. Åbne markeder på internationalt plan kan være udmærket, men det er ikke alt. Vi må også anerkende, at medlemsstaterne har samfundsmodeller og grundlæggende interesser, som bør beskyttes. De bør derfor sikres mulighed herfor, og der bør findes en rimelig balance mellem europæisk politik og nationale interesser, mellem den kontrol, der udøves af Europa-Parlamentet, og den, der udøves af de nationale parlamenter. Det er den balance, der efter vores opfattelse mangler i fru Manns betænkning.
Man bør især anerkende, at afgørelser truffet med kvalificeret flertal i Rådet kan have negative virkninger. Vi kan pege på et aktuelt eksempel. Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid overvejer, om det er muligt fuldt og helt at lade handelspolitikken være omfattet af reglerne om flertalsafgørelser, hvilket vil betyde, at de undtagelser, der er fastsat ved Nice-traktaten for visse afgørende tjenester, især tjenester vedrørende kulturelle anliggender, bortfalder. Disse anliggender er i henhold til traktaten fortsat omfattet af bestemmelserne om enstemmighed.
Den franske regering har protesteret og har krævet fastholdelse af princippet om enstemmighed med den begrundelse, at dette yder bedre beskyttelse. Vi støtter denne holdning. Hvorfor i øvrigt acceptere løsningen her og ikke andre steder? Samtidig har en sammenslutning af store primært amerikanske virksomheder, International Communications Round Table, tilstillet konventet og Kommissionen en skrivelse, hvori man priser reglerne om flertalsafgørelser. Det er således i virkeligheden klart, at denne regel ville indebære, at national modstand i visse henseender omgås, og vores forsvarsmuligheder svækkes.
Vi anmoder derfor konventet om at anlægge et mere overordnet og afbalanceret synspunkt. For det første bør de nationale parlamenter inddrages i højere grad. For det andet bør bestemmelserne om flertalsafgørelser kun bringes i anvendelse, når det drejer sig om vedtagelse af beskyttelsesforanstaltninger. Tværtimod bør alle afgørelser, som svækker vores beskyttelse, træffes med enstemmighed, så ingen krænkes.

Lamy
Hr. formand, det var ikke min hensigt at svare, da talerne i alt væsentligt - indtil hr. Berthu fik ordet - har bekræftet, at der hersker grundlæggende enighed om principperne.
Jeg vil gerne anføre en enkelt bemærkning som svar til hr. Berthu, der rejser spørgsmålet om, hvorvidt der i handelspolitiske anliggender skal træffes afgørelser med enstemmighed eller med kvalificeret flertal.
Hr. Berthu, vi befinder os i dag - og det vil sandsynligvis være endnu mere udtalt i fremtiden - i en verden af "tunge drenge", og i den verden afgøres styrkeforholdet, ikke mindst når det drejer sig om kommercielle anliggender, i vid udstrækning af deltagernes vægt.
Hvis EU's ord skal have vægt, er enstemmighed ikke vejen. Det viser erfaringen. Situationen er enkel. Ønsker vi indflydelse i den verden, vi befinder os i, må vi i et EU med 25 medlemsstater træffe afgørelser med kvalificeret flertal. Ønsker vi ikke indflydelse - og det ville ikke undre mig, om det var hr. Berthus synspunkt - så bør vi fastholde kravet om enstemmighed.
Tanken om, at enstemmighed er den bedste garant for suverænitet, bekræftes på ny af hr. Bethus indlæg. Det forbavser mig ikke, jeg ønsker blot at påpege det. Det gælder i dag på det kulturelle område såvel som på andre områder.

Berthu (NI).
Hr. formand, blot en enkelt bemærkning for at sige til hr. Lamy, at jeg ikke hylder princippet om enstemmighed i alle situationer. Jeg præciserede netop, at flertalsafgørelser kunne være hensigtsmæssige, når det drejer sig om vedtagelse af beskyttelsesforanstaltninger, for i sådanne anliggender bør alle landene vise solidaritet. Men når det drejer sig om at svække vores beskyttelse, er enstemmighed efter min opfattelse hensigtsmæssig, da det ikke er rimeligt, at et flertal kan gennemtvinge foranstaltninger, som krænker et mindretal af medlemsstaterne.

Formanden.
Det var en fascinerende forhandling. Jeg ville ønske, at vi havde mere tid, men det har vi desværre ikke.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0192/2003) af Belder for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om gennemførelse af den makrofinansielle bistand til tredjelande.

Belder (EDD)
Hr. formand, makrofinansiel bistand til tredjelande er, hvad angår såvel art som målsætning, et både godt og nyttigt instrument. Det er med hensyn til de politiske konsekvenser værd at bemærke, at makrofinansiel bistand fra EU bidrager til økonomiske reformer og strukturreformer i modtagerlandene. Et så nyttigt instrument fortjener også et solidt retsgrundlag.
Et sådant savnes imidlertid i øjeblikket. Det nuværende juridiske system vedrørende udformning, forberedelse, gennemførelse, kontrol, gennemskuelighed og ansvarlighed, hvad angår Fællesskabets makrofinansielle bistand til tredjelande, er kompliceret og ineffektivt som følge af den langtrukne beslutningsprocedure i Rådet. Det nuværende system er heller ikke effektivt, da det kan tage op til to år, før midlerne er udbetalt. Endelig savnes et solidt retsgrundlag, eftersom Rådet vedbliver at anvende traktatens artikel 308 som retsgrundlag.
Hvor finder man det påkrævede solide retsgrundlag? Artikel 181 A ville være det mest logiske valg, da den omhandler økonomisk, finansielt og teknisk samarbejde med tredjelande. Herom hersker der imidlertid ikke enighed mellem os og Rådet, som ikke ønsker, at makrofinansiel bistand skal henhøre under artikel 181 A.
Nice-traktaten vil til sin tid i øvrigt blive erstattet af en ny traktat, som i øjeblikket er genstand for drøftelser i konventet. Hidtil har udviklingen i Fællesskabets makrofinansielle bistand mere haft karakter af hjælp til finansiering af budgettet end til afhjælpning af betalingsbalanceproblemer, både når det gælder forberedelsesfasen, beslutningernes gennemførelse, kontrolfasen og ansvarlighed. Makrofinansiel bistand vil, således som den er blevet gennemført af EU-institutionerne, i konventets udkast til forfatningstraktat falde ind under bestemmelserne i artikel 28 om samarbejdsaktioner på det økonomiske, finansielle og tekniske område, der tilsigter at afhjælpe økonomiske, finansielle og sociale kriser.
Endvidere bør Fællesskabets makrofinansielle bistand være underlagt parlamentarisk kontrol. Fælles beslutningstagning med Europa-Parlamentet er således påkrævet. I henhold til udkastet til artikel 28 bliver der tale om en almindelig lovgivningsprocedure og dermed fælles beslutningstagning, og jeg har derfor ingen bemærkninger hertil. Der hersker i Europa-Parlamentet bred enighed om denne holdning til retsgrundlaget. Det er mit håb, at Rådet og Kommissionen deler denne holdning og dermed sikrer et behørigt retsgrundlag for dette udmærkede instrument. Institutionerne kan derpå ved fælles indsats nå til enighed om gennemskuelighed og effektive kriterier samt implementeringen af disse.
Hr. formand, det er endvidere vigtigt at erkende, at der - indtil medlemsstaterne har ratificeret forfatningstraktaten - er brug for en foreløbig løsning på de nuværende ordninger. Europa-Parlamentet finder det derfor vigtigt, at Kommissionen udarbejder et forslag til retsakt, som skal være gældende i overgangsperioden, indtil den nye traktat er ratificeret. Der bør være tale om en retsakt med dobbelt retsgrundlag, som opfylder to kriterier:
a) den makrofinansielle bistand bør betragtes som bistand til tredjelande, der er ramt af en krise, som udspringer af økonomiske, finansielle eller sociale forhold, og
b) beslutningsproceduren bør være baseret på fælles beslutningstagning.
Forslaget bør selvsagt indeholde kriterier, som gør det muligt at bestemme, om et land er støtteberettiget. Rådets konklusioner af 8. oktober 2002 om makrofinansiel bistand, de såkaldte Genval-kriterier, er i den forbindelse nyttige og hensigtsmæssige. De kan anvendes som kriterier i forbindelse med den kommende retsakt, forudsat at der foretages en række ændringer. Det drejer sig bl.a. om den makrofinansielle bistands ekstraordinære karakter. Suspensionsklausulen bør således bevares. Kriteriet vedrørende komplementaritet giver anledning til tre bemærkninger.
For det første bør Kommissionen foretage en uafhængig kvantitativ vurdering. For det andet bør det i kraft af en politisk dialog med modtagerlandet sikres, at den makrofinansielle bistand omhyggeligt koordineres med andre fællesskabsinstrumenter. Og for det tredje bør den makrofinansielle bistand ydes som supplement til de midler, IMF og andre multilaterale institutioner stiller til rådighed.
Dette hindrer selvsagt ikke, at EU kan indtage sit eget standpunkt. Konditionalitet drejer sig om, at der er en indbyrdes afhængighed mellem modtagerlandets og EU's økonomi. Samtidig spiller målelige makroøkonomiske kriterier og reformprogrammer i modtagerlandet en afgørende rolle.
Det er afgørende for Europa-Parlamentet, at dette instrument forbedres, hvilket også ses af, at Europa-Parlamentet vil overveje at udsætte godkendelsen af budgetbevillinger, der vedrører makrofinansiel bistand, indtil der foreligger et relevant forslag til retsakt. Vi håber naturligvis alle, at det ikke kommer så vidt, at Europa-Parlamentet ser sig nødsaget til at tilbageholde støtten til dette instrument.
Afslutningsvis vil jeg gerne takke ikke mindst mine kolleger for et konstruktivt samarbejde. Jeg ser frem til at høre Rådets og kommissærens tilkendegivelser af, om der kan opnås enighed om den her omtalte indfaldsvinkel.
Lamy
Hr. formand, den initiativbetænkning, hr. Belder netop har forelagt, er særdeles udførlig og fremadrettet. Den vil afgjort inspirere til nye overvejelser i Kommissionen, hvad angår finansiel bistand til tredjelande.
Vi deler det synspunkt, hr. Belder gav udtryk for i sit indlæg, nemlig at vi i øjeblikket lider under en reel mangel på fleksibilitet og betydelig træghed, når der skal træffes afgørelser vedrørende makrofinansiel bistand til tredjelande. Hr. Belder fremhæver med rette, at denne træghed og mangel på fleksibilitet skyldes, at der ikke eksisterer noget specifikt retsgrundlag eller en rammeforordning, som indeholder de kriterier og vilkår, som bør finde anvendelse, når der ydes makrofinansiel bistand til tredjelande, og at dette manglende retsgrundlag betyder, at vi fra sag til sag må bringe traktatens artikel 308 i anvendelse. Det er selvsagt en alvorlig ulempe, om end instrumentet i sig selv - når først afgørelserne er truffet - har vist sig at være et effektivt redskab til støtte for tilpasninger og reformer i de lande, som har modtaget en sådan makrofinansiel bistand. Det bekræftes af den seneste rapport fra Revisionsretten om makrofinansiel bistand.
Vi har, helt på linje med de overvejelser, der fremgår af den foreliggende betænkning, ved flere lejligheder undersøgt mulighederne for at få vedtaget en rammeforordning, som fastsatte vilkår for tildeling af makrofinansiel bistand, og som i en vis forstand sikrede en samordning af dette instrument med andre instrumenter, der anvendes, når der ydes finansiel bistand til tredjelande. Beklageligvis er disse forsøg strandet, da langt hovedparten af medlemsstaterne, når det gælder denne type bistand - utvivlsomt fordi den også omfatter lånoptagelse og långivning - ønsker at bevare en beslutningsproces, som kræver enstemmighed fra sag til sag. Og så er vi tilbage ved udgangspunktet.
Kommissionen deler således hr. Belders synspunkt, hvad angår spørgsmålet om retsgrundlag. Det gør Ministerrådet imidlertid ikke, og det er Ministerrådet, som har det afgørende ord i denne sag. Det er forklaringen på den aktuelle situation. Vi mener ikke, for at gøre det helt klart, at situationen kan ændres, før konventet har afsluttet sit arbejde, og den kommende regeringskonference er afsluttet. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt afgørelser skal træffes med enstemmighed, eller der skal være tale om flertalsafgørelser, sætter vi således endnu en gang vores håb til medlemmerne af konventet.
Indtil da må vi fortsat forvalte dette instrument så fleksibelt som muligt under hensyntagen til de begrænsninger, der kendetegner det. Vi har i den forbindelse brug for samarbejdet med Parlamentet. Vi føler os undertiden fristet til at gøre dette helt korrekte juridiske synspunkt gældende. Vi ønsker ikke, at det sker på bekostning af det omhandlede instrument, der, som allerede påpeget, i forvejen er for tungt. Vi må ikke på grund af en uoverensstemmelse om, hvordan der træffes afgørelser om makrofinansiel bistand, uanset hvor berettiget denne end måtte være, berøve partnerlandene muligheden for at nyde gavn af instrumentet, eftersom de har behov for vores bistand og fortsætter indsatsen for at sikre stabilisering og reformer. Retsgrundlaget er ikke hensigtsmæssigt, instrumentet er for tungt, for kompliceret, men det når dog modtagerne, og vi ønsker ikke, at de berørte lande, som sætter deres håb til EU's evne til at yde denne bistand, skuffes på grund af konflikter, uanset at disse er særdeles berettigede. De er dog så begrænsede sammenlignet med modtagernes håb.
Vi stoler derfor på, at Europa-Parlamentet vil vise besindighed og gøre fælles sag med os i de vanskeligheder, vi sammen står over for med et instrument, som kun kan udvikles, hvis beslutningsprocessen ændres, og enstemmighed afløses af flertalsafgørelser.

Sacrédeus (PPE-DE)
- (SV) Hr. formand, som ordfører for udtalelsen fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik vil jeg gerne rette en varm tak til hr. Belder for hans betænkning og fine indsats. Vi kan alle konstatere, at EU ikke har én enkelt ramme for budgetstøtte, men derimod en række sådanne rammer. Det drejer sig om makroøkonomisk støtte til Balkan og Østeuropa. Det drejer sig om strukturtilpasningsstøtte til ikke-medlemsstater i Middelhavsområdet. Det drejer sig om generel finansiel støtte til udviklingslande i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet og ligeledes den særlige støtte til Den Palæstinensiske Myndighed og den nye forordning om EU's samarbejde med lande i Asien og Latinamerika.
I Udenrigsudvalget finder vi det beklageligt, at det ikke engang på området makroøkonomisk støtte er lykkedes at nå frem til en tydelig og konsekvent udformning af de forskellige instanser, hvilket Revisionsretten påviste i sin særberetning 1/2002.
Jeg vil derfor vove at påstå, at Udenrigsudvalget glæder sig over, at hr. Belder foreslår, at Genval-kriterierne indføres, hvilket betyder, at Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter får mulighed for at foretage en effektiv gennemgang af støtten. Denne makroøkonomiske støtte skal så kun ydes helt undtagelsesvis. Den skal opfylde de nødvendige politiske forudsætninger og være kendetegnet af en tydelig geografisk nærhed. Den skal supplere andre former for finansiering. Den skal være underlagt forskellige krav og opfylde princippet om finansiel disciplin.
Det er vanskeligt at se en rimelig begrundelse for at beholde den nuværende ordning for EU's budgetstøtte til ikke-medlemsstater, som er svær at overskue og helt klart unødvendigt ressourcekrævende. Vi efterlyser en reform på dette område.
Hr. formand, til sidst vil jeg sige, at den makroøkonomiske støtte fra EU aldrig må gives som og aldrig må udarte sig til at blive en belønning til modtagerlandets regering for en dårlig økonomisk politik.

Seppänen (GUE/NGL).
Hr. formand, vi i Budgetudvalget har henledt opmærksomheden på, at anvendelsen af Garantifondens mekanisme er en meget billig måde for EU at yde ekstern finansiel assistance på. Takket være garantierne kan lande, der er i vanskeligheder, opnå kreditter på det internationale marked, der er billigere end de normale markedspriser. Når garantien har betydet, at EU ikke har lidt tab som følge af misligholdelse i de senere år, viser det, at kriterierne for assistance har fungeret.
Den form for finansiel assistance, der i de senere år har været ydet via Garantifonden, har været makrofinansiel bistand og generelle lånegarantier til Den Europæiske Investeringsbank. Der er opstillet et loft for anvendelsen af dem, Garantifondens loft, som er fastsat i det finansielle overslag.
Budgetudvalget har med forundring bemærket, at Kommissionen og EIB ikke udnyttede Garantifondens kapacitet fuldt ud sidste år. Ressourcerne blev spildt, og fattige lande blev ikke hjulpet.
Anvendelsen af dette hjælpeinstrument kan indføjes i garantibetingelserne gennem små tekniske ændringer, som ikke i praksis vil medføre nogen problemer for Unionens budget. Alle institutioner er parate til at sænke hensættelsesniveauet for kreditter fra de nuværende 9 % til 8 %. På den måde kunne vi formindske det beløb, der skal dækkes med en tilsvarende overførsel af Garantifonden for hver lånetransaktion. Ligeledes kunne vi nedsætte den generelle garanti for EIB-kreditter fra 65 % til 50 % af kreditbeløbet. Denne foranstaltning ville have samme indflydelse på anvendelse af Garantifonden som en nedsættelse af hensættelsesniveauet. Disse ændringer ville betyde, at der ville være mere at dele ud af fra den samme bevilling, afsat under hensyntagen til loftet. Kommissionen burde straks foreslå sådanne foranstaltninger.

McNally (PSE).
Hr. formand, jeg bifalder ordføreren, hr. Belder, og især Europa-Kommissionen for at udarbejde den interessante beretning om 2001. Hr. Belder har anvendt en anbefalelsesværdig analytisk fremgangsmåde og er fremadskuende, idet han udnytter dette specielle tidspunkt, hvor det ser ud til at være lettere at gennemføre ændringer end tidligere. 
Det makrofinansielle bistandsinstrument, som er et ud af flere, medfører reformer. Det er forbundet med Den Internationale Valutafonds og Verdensbankens programmer. Det skal anvendes i særlige krisesituationer. EU er ikke en international finansiel institution, men i krisetider kan vores udenrigspolitiske mål forbindes med vores makrofinansielle bistand. Den afhænger af modtagerlandenes handlinger.
2001-beretningen er interessant. Den omhandler lande hovedsagelig i Balkanområdet, men også Tadsjikistan, Georgien og Armenien. Den undersøger nøje, hvorfor de har problemer, hvad der gøres for at løse dem, og hvor de er. I hvert land er der betalingsbalanceproblemer, men alle tre lande har ganske opmuntrende væksttal. Jeg er glad for, at den analyse er udført. Jeg håber, at de pågældende parlamentsdelegationer vil se på analysen. 
Hr. Belder har fuldstændig ret i, at programmet i øjeblikket er ineffektivt, virkningsløst og mangler et solidt retsgrundlag. Kommissær Lamy har udtalt, at det ikke er det helt rigtige tidspunkt at ændre retsgrundlaget på baggrund af Ministerrådets holdning, men jeg fornemmer en smule optimisme, så vi efter konventet på den næste regeringskonference kan gå videre til et mere velegnet retsgrundlag med afstemning med kvalificeret flertal og fælles beslutningstagning fra Parlamentet.
Indtil da håber vi, at Kommissionen vil tilvejebringe en dybtgående vurdering af kriterierne for den makrofinansielle bistand, og vi skal gøre vores del. Parlamentet tager ikke sin overvågningspligt tilstrækkelig alvorligt. Det er væsentligt, at vi gør det på dette område. Jeg ser frem til Kommissionens lovforslag, når vi når så langt. Endnu en gang vil jeg gerne takke ordføreren.
Martin, Hans-Peter (PSE).
Hr. formand, det er hovedsageligt i detaljen, at vanviddet - politisk vanvid i særdeleshed - viser sig. Statsadvokaten indledte efterforskningen i dag. Der kan idømmes op til fem års fængsel, og sagen bliver gransket nøje, for der findes et retsgrundlag. Jeg taler om Mannheim og det stadion, der er ved at blive bygget der til VM i fodbold. Det har vist sig, at byggeriet blev påbegyndt ulovligt for to år siden, hvilket - eller sådan argumenterer de, der har anmeldt sagen - udgør en trussel mod den sortbugede hamster. Selv om det ikke er blevet påvist, at en eneste hamster er død, kører en velfungerende retsstats maskineri, og det på en måde, som man kunne beskrive som skudt over målet. Overborgmesteren, som sagen er anlagt mod, frygter for sin politiske fremtid.
Med hr. Belders interessante betænkning i hånden behøver jeg ikke at citere alt det, som han anfører i den. Den nævner penge, selv om de ikke bliver brugt, og vi kan helt nøgternt beskrive det som ineffektivt, virkningsløst og mangel på et solidt retsgrundlag.
Jamen, hvad foregår der dog? Det er et typisk eksempel på, at dette Europa endnu ikke passer sammen. Vi har hårdt brug for reformer. Eller hvor mange tandlæger og hvor mange Eurostat-sager skal vi have, som Kommissionen kan snuble over?

Belder (EDD).
Hr. formand, tillad mig en meget kort bemærkning. Jeg vil gerne takke kommissæren for den konstruktive holdning. Jeg har et enkelt supplerende spørgsmål. Må jeg udlede af Deres indlæg, at De inden for en overskuelig fremtid vil fremlægge et forslag til retsakt?
Formanden.
Muligvis. Jeg undskylder, men jeg svarede for ham, da tiden er ved at løbe fra os.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0114/2003) af Piétrasanta for Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om årsrapporten om Meda-programmet 2000 (KOM(2001) 806 - C5-0524/2002 - 2002/2235(INI)).

Piétrasanta (Verts/ALE)
 Hr. formand, jeg vil indledningsvis gerne takke de kolleger, der har arbejdet ihærdigt med denne betænkning, ikke mindst fru De Keyser på vegne af Udvalget om Udenrigsanliggender og også fru Zrihen. Jeg vil endvidere gerne rette en tak til Europa-Kommissionen og fru Gonzalo, som har givet os alle de oplysninger, vi havde brug for.
Jeg erindrer om, at Meda-programmet er det værktøj, der er etableret med henblik på gennemførelse af Middelhavspolitikken, som er fastsat i 1995 ved Barcelona-processen. Første fase blev gennemført ved Meda I-programmet (1995-1999) og anden fase ved det igangværende Meda II-program, som er nærmere beskrevet i de betænkninger, hr. Valdivielso og jeg udarbejdede i 2000.
Den nye forordning trådte i kraft den 15. december 2000, og vi har haft mulighed for at analysere gennemførelsen af den frem til udgangen af 2002. Konklusionerne vedrørende Meda I gav anledning til adskillige forbehold, idet forholdet mellem betalinger og forpligtelser i perioden 1995-1999 samlet set viste en udnyttelsesgrad på kun 26 %.
De primære årsager til de i denne henseende utilfredsstillende resultater er identificeret, nemlig de langvarige forhandlinger og komplicerede procedurer, der kendetegner programmet, visse transaktioners flerårige karakter, og Meda-landenes begrænsede administrative kapacitet i kombination med manglende administrative ressourcer i det udvalg, der var ansvarligt for forvaltningen af programmet, hvilket gjorde det nødvendigt at gøre brug af kontorerne for faglig bistand, hvis indsats ikke var overbevisende.
Meda II tager ikke kun sigte på at fremme etableringen af et frihandelsområde i Middelhavsområdet inden 2010. Det tilføjer en social, kulturel og miljømæssig dimension til det økonomiske Middelhavssamarbejde. Der er for perioden 2000-2006 en samlet rammebevilling til programmet på 12,75 milliarder euro, fordelt mellem EU og lån ydet af Den Europæiske Investeringsbank.
Vi finder, i korthed, efter at have analyseret situationen på grundlag af de dokumenter, vi har fremlagt, anledning til at drage følgende konklusioner.
For det første kan vi konstatere, at der er sket en klar forbedring fra Meda I til Meda II takket være oprettelsen af Samarbejdskontoret for EuropeAid under Generaldirektoratet for Eksterne Forbindelser. Hvad angår forholdet mellem betalinger og forpligtelser, er udnyttelsesgraden forbedret fra 26 % under Meda I til 37,4 % i 2000, 53 % i 2001 og 92,9 % i 2002, altså samlet set 59 % for Meda II. Dette resultat er nået gennem en afvikling af kontorerne for faglig bistand, som er erstattet med otte delegationer (Algeriet, Tunesien, Marokko, Egypten, Jordan, Syrien, Libanon og Vestbredden) samt en repræsentation i Gazastriben. Disse delegationer er mere operationelle, der er repræsentanter for Kommissionen blandt medlemmerne, og der er klart identificerede ressourcecentre i hvert enkelt land.
For det andet er komitologien forenklet. Der blev i marts 2002 offentliggjort en anvisning med retningslinjer desangående.
For det tredje holder Parlamentet sig i høj grad for øje, sådan som vi flere gange har anbefalet, at der skal sikres en forbindelse mellem tildeling af bistand og respekt for menneskerettighederne i de forskellige lande, og vi anmoder om en årlig rapport desangående.
For det fjerde ønsker vi regelmæssig kontrol af, at de demokratiske principper følges ved udvælgelsen af projekterne. Den bør ikke udelukkende bero på bilaterale forhandlinger mellem EU og de berørte stater, men også det civile samfund og ngo'erne bør inddrages, og samtidig bør kønskriteriet respekteres, især når det drejer sig om kvinders deltagelse.
For det femte påpeger vi behovet for yderligere udvikling af syd-syd-relationerne i forhold til de bilaterale forbindelser, som fortsat tegner sig for 85 % af bevillingerne.
For det sjette tager vi hensyn til det igangværende arbejde i EU-Konventet, hvad angår imødegåelse af de fem udfordringer, Meda-landene står over for: demografi, beskæftigelse og indvandring, globalisering, ressourceknaphed og miljø samt menneskerettigheder.
For det syvende foreslår vi, at det sjette rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling anvendes til forskning inden for miljø og landbrug for at sikre fødevareuafhængighed og især inden for vandforvaltning, ligesom vi foreslår, at der lægges større vægt på vedvarende energikilder. Vi erindrer om, at Middelhavsområdet råder over den største mangfoldighed af kulturafgrøder og frø af samtlige tempererede zoner, og at denne mangfoldighed skal bevares. Vi ønsker, at der rettes større opmærksomhed mod agrodiversiteten, mod gennemførelse af projekter, der er rettet mod landmændene selv, de handelende, forbrugerne og de små og mellemstore virksomheder. Endelig lægger vi vægt på, at alle informations- og kommunikationssamfundets midler udvikles, især den elektroniske kommunikation.
Endelig skal det bemærkes, at Meda-indsatsen ydes i en aktuelt ganske vanskelig kontekst: efterdønningerne efter Irak-krigen, bestræbelserne for at løse de vanskelige problemer i Mellemøsten, ikke mindst fredsprocessen mellem Israel og Palæstina, og den nye balance, der etableres ved Nice-traktaten med udvidelsen til 25 medlemsstater. Vi må i den forbindelse fortsat sikre, at disse forhold ikke tjener som påskud for at skubbe Middelhavssamarbejdet i baggrunden.
Det er også begrundelsen for, at vi støtter oprettelsen af en Euro-Middelhavs-fond for dialog mellem kulturer og civilisationer og Observationscentret for Migrationer, ligesom vi gerne ser, at man undersøger mulighederne for at oprette en Euro-Middelhavs-investeringsbank og en parlamentarisk Euro-Middelhavs-forsamling, som skulle spille en afgørende rolle i forbindelse med formuleringen af en vel implementeret og vel integreret Euro-Middelhavs-samarbejdspolitik.

Lamy
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke hr. Piétrasanta, som med udarbejdelsen af denne betænkning har udført et vigtigt stykke arbejde. Betænkningen omhandler primært situationen i 2000, som for Meda-programmet var et overgangsår, hvilket hr. Piétrasanta også selv påpeger. Vi er i alt væsentligt enige i hr. Piétrasantas bemærkninger, som i hovedtræk dækker betænkningens indhold. Jeg vil gerne først knytte enkelte bemærkninger til de politiske spørgsmål, der er rejst, inden jeg går over til de mere operationelle betragtninger.
Hvad angår de politiske aspekter, især forbindelsen mellem denne type programmer og forbedring af situationen med hensyn til politiske reformer, er vi enige i, at det er vigtigt at vedblive med at arbejde i den af ordføreren omtalte retning. Det er baggrunden for, at Kommissionen netop har godkendt en meddelelse, som tager sigte på at puste nyt liv i den indsats, der ydes med hensyn til menneskerettigheder og demokratisering i samarbejde med vores partnere i Middelhavsområdet. Meddelelsen besvarer i øvrigt også til dels de bemærkning, der fremsættes i rapporten "Arab Regional Human Development Report" - som UNDP havde mod til at offentliggøre sidste år - og der stilles således forslag om, at den politiske dialog styrkes, hvad dette emne angår, og at der sammen med Middelhavspartnerne udarbejdes handleplaner vedrørende menneskerettigheder og demokratisering, hvilket alt sammen støttes af Meda-programmerne.
Vi ser også positivt på et andet politisk aspekt, der omtales af hr. Piétrasanta, nemlig at tilstræbe øget inddragelse af det civile samfund i forbindelse med Meda. Vi har eksempelvis udvidet Tempus-programmet til også at omfatte vores Middelhavspartnere for dermed at fremme udvekslingen inden for de videregående uddannelser, og vi ønsker at støtte de ikke-statslige organisationers indsats for i højere grad at strukturere de bidrag, der ydes af det, vi betegner som de civile fora, til Euro-Middelhavs-partnerskabet generelt.
Så vidt de politiske spørgsmål. Hvad angår gennemførelsen, glæder Kommissionen sig over de fremskridt, hr. Piétrasanta påpegede for et øjeblik siden. Meda-programmet, nærmere bestemt Meda II-programmet, har i høj grad nydt gavn af den reform, Kommissionen iværksatte i 2000, hvad angår bistand til tredjelande, med det formål at forbedre kvaliteten af vores projekter, forbedre finansieringen af disse og hastigheden, hvormed de gennemføres. Herom vidner - som anført af hr. Piétrasanta - den indsats, der er ydet med hensyn til decentralisering og afvikling af kontorerne for faglig bistand, som i mange år har været i Parlamentets søgelys. Decentraliseringsprocessen i Middelhavsområdet er således næsten afsluttet, dog, af indlysende årsager, med undtagelse af Vestbredden og Gaza. I alt fald vil vi inden årets udgang kunne afslutte decentraliseringsindsatsen i Egypten, Marokko, Tunesien, Algeriet, Jordan, Libanon og Syrien.
En anden mærkbar konsekvens er de fremskridt, der er gjort med hensyn til gennemførelsen af budgettet, både hvad angår udnyttelse af forpligtelses- og betalingsbevillingerne - i 2002 blev 100 % af bevillingerne udnyttet - og hvad angår forholdet mellem betalinger og forpligtelser, som er forbedret til 75 % i 2002 mod 25 % i perioden 1995-1999. Endelig er gamle forpligtelser og uindfriede forpligtelser nedbragt til 200 millioner euro med udgangen af 2001. Med udgangen af 2002 er de uindfriede forpligtelser yderligere nedbragt med 50 %.
Det er således tydeligt, at indsatsen har båret frugt, og at Parlamentets støtte, som har bidraget til at sikre en forøgelse af Kommissionens administrative og menneskelige ressourcer på dette område, ikke har været forgæves. De har kunnet konstatere - hr. Piétrasanta henviste til de samme tal som jeg - at den investering, De har foretaget, den investering, Fællesskabets skatteydere har foretaget gennem Dem, har båret frugt. Det er positivt. Det ansporer i høj grad Kommissionen til at videreføre denne politik, og Kommissionens tjenestegrene har arbejdet i samme retning. Europa-Parlamentet vil utvivlsomt, når det ser nærmere på årene 2001 og 2002, kunne konstatere, at der er gjort nye fremskridt.

De Keyser (PSE)
Hr. formand, hr. kommissær, hr. Piétrasanta og jeg har arbejdet nært sammen, og det kan derfor ikke undre, at jeg i mit indlæg vil lægge vægt på de samme aspekter som hr. Piétrasanta.
Udtalelsen fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik indeholdt flere aspekter, hvoraf to var særligt vigtige efter vores opfattelse.
Det første vedrørte behovet for at sikre, at demokratibestemmelsen i associeringsaftalerne efterleves, behovet for regelmæssigt og i åbenhed at kontrollere, hvorledes Meda-programmet påvirker menneskerettighederne, hvilket bør ske på grundlag af en årlig rapport fra Kommissionen, som udarbejdes på basis af entydige kriterier, en præcis dagsorden og behørig uddannelse af de europæiske tjenestemænd på dette felt. Hvad dette aspekt angår, føler vi os beroliget af Deres indlæg, hr. kommissær.
Det andet aspekt vedrørte betydningen af i de omhandlede Middelhavslande at skabe et åbent og tolerant civilsamfund, især ved at støtte mindre ngo'ers uafhængighed. Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik beklager i den forbindelse, at så få Middelhavslande er fundet støtteberettigede i forbindelse med de horisontale programmer under det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder. Eksempelvis er hverken Marokko eller Egypten, hvor det civile samfund er aktivt, men endnu skrøbeligt, blandt modtagerlandene.
Det var og er Europas vision om en udvikling, som styrker demokratiet i Middelhavslandene, en udvikling, som støttes af finansieringen under Meda-programmet, af forskellige instrumenter, men også af dialogen, som i dag antager form af fora, men som måske på et tidspunkt vil antage form af en parlamentarisk Euro-Middelhavs-forsamling.
Betænkningen blev præsenteret i marts 2003. Få dage senere brød Irak-krigen ud. Den var udtryk for en anden vision om overgangen til demokrati, en brutal og tragisk vision, som mange ikke deler. Det er vanskeligt at bringe Euro-Middelhavs-dialogen på fode igen efter denne krig. Det vil kræve mere end et Meda-program. Lad os håbe, at vedtagelsen af kvartettens køreplan for fred i Mellemøsten vil være et første skridt i denne retning og et virkeligt glimt af håb.

Fiori (PPE-DE).
Hr. kommissær, vi vil gerne takke Dem for at have påpeget to politiske aspekter. Hr. Piétrasantas betænkning om Meda-programmet er en betænkning, som der er bred enighed om, og som vi har udarbejdet i fællesskab. Derfor kan man i høj grad sige, at vi har de samme hensigter. De to politiske aspekter, som De kom ind på i Deres tale, er dels vigtigheden af Middelhavets rolle som Europas grænse, men også som et område, der skal gøres til et stort EU-udenrigspolitisk område, og dels den kendsgerning, at Kommissionen så afgjort har gjort en hurtigere og meget konkret indsats ved overgangen fra Meda I til Meda II. I vores møder med de sydlige Middelhavslande bliver vi nemlig hele tiden mindet om, at det er nødvendigt med en hurtigere administration. Ud fra dette synspunkt noterer vi os, at Kommissionen gør en stor indsats i øjeblikket.
Jeg vil naturligvis ikke remse de punkter op igen, som ordføreren allerede har nævnt. Jeg vil komme ind på en række politiske behov i forbindelse med interventionsprogrammet. Der er ingen tvivl om, at det er nødvendigt at fastlægge nye sociale handlingsprogrammer, og her skal vi navnlig arbejde med beskyttelsen af handicappede og med nye former for samarbejde, når det gælder børns beskyttelse. I forbindelse med de situationer, som De beskæftiger Dem med, hr. kommissær, er det efter vores mening nødvendigt - og det er det netop af udenrigspolitiske årsager og på grund af EU's rolle - at vi afslutter forhandlingerne mellem Syrien og EU, så vi fuldender netværket af Euro-Middelhavs-associeringsaftaler. Vi skal ligeledes hurtigst muligt foretage en udvælgelse af planlægningsprojekterne for de finansielle programmer, som i øjeblikket er sat i stå i Israel og Palæstina, da de kan spille en meget vigtig rolle i denne del af Middelhavsområdet.
Jeg vil slutte af med at understrege, at det er nødvendigt med en parlamentarisk forsamling, for i et sådant politisk forum vil vi muligvis kunne finde en løsning på mange af de igangværende processer.

Zrihen (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, seks år efter mødet i Barcelona, som markerede starten på Euro-Middelhavs-partnerskabet, har Europa-Parlamentet takket være hr. Piétrasantas betænkning, lejlighed til at gøre status, hvad angår Meda, det finansielle instrument, der knytter sig til denne politik. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at fremhæve det glimrende samarbejde, vi har haft i forbindelse med udarbejdelsen af denne betænkning.
Den spændte internationale situation viser med stadig større tydelighed, at økonomierne og samfundene i Middelhavsområdet bør udvikles i retning af øget velstand, social samhørighed og demokrati. Det er efter vores opfattelse den vej, vi må gå for effektivt at fremme stabiliteten i disse områder og bekæmpe terrorismen.
Den dobbelt reform, reformen af Meda, som bliver til Meda II, og den strukturelle reform af forvaltningen af bistanden til tredjelande, medfører bl.a. mange nye og lovende elementer, herunder oprettelsen af Samarbejdskontoret for EuropeAid. Vi forventer os også meget af de forskellige strategidokumenter, den flerårige programmering og de nye, kortere og forenklede procedurer. Vi må imidlertid understrege, at det er vigtigt, at der foretages en vurdering af, hvordan de ressourcer, der er afsat til programmerne, forvaltes. De bør forvaltes under iagttagelse af et princip, som er ganske enkelt, men som ikke desto mindre tydeligvis volder problemer: De beløb, der er bevilget, skal også anvendes, og anvendes godt.
Barcelona-processen omfatter også planer om oprettelse af et stort frihandelsområde. En ny kontekst giver anledning til nye spørgsmål. Vil engagementet i EU's Middelhavspolitik overleve udvidelsen? Hvad sker der med syd-syd-samarbejdet eller det interregionale samarbejde?
Endelig bør vi holde os for øje, at det er i vores interesse, at disse midler fordeles på en sådan måde, at de især går til prioriterede områder, såsom social samhørighed, udvikling af demokratiet, menneskerettighederne, støtte til det civile samfund, kvindernes særlige situation, kulturen, de unge og bæredygtig udvikling. Vi vil derfor i de kommende år fortsat vurdere udviklingen set i dette perspektiv, opmærksomt fulgt af Kommissionen.

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Piétrasanta og selve Kommissionen, da dette nok er det mest realistiske og praktiske forslag af alle Meda-programmerne i forbindelse med dette emne og af alle forslagene. 
I denne forbindelse mener jeg, at vi for første gang har kendetegnet terrorisme som en handling, der er forskellig fra regeringsforanstaltninger, som også bør fordømmes. Terrorisme er blevet identificeret som et fænomen, der i sig selv bør fordømmes og udryddes.
Det er meget interessant, at køreplanen og andre foranstaltninger til at støtte Iraks integritet er blevet nævnt. Jeg vil dog gerne nævne, og her er jeg enig med hr. Piétrasanta, at vores Middelhavspolitik har nogle sorte huller og i bund og grund er uafbalanceret. Jeg mener, at vi skal forsøge at gøre den mere sammenhængende. 
Jeg mener f.eks. ligesom hr. Piétrasanta, at der er blevet investeret ganske lidt i kapacitetsopbygning og i strukturen for visse administrative organer, som kan opnå demokrati. Det er meget vanskeligt i lyset af landenes struktur og bl.a. mange af deres økonomiske administrative organers struktur, da demokrati ikke består i at afholde valg, men i at opbygge et helt system, som er langt mere synligt og systematisk. Desuden skal vi hjælpe de Middelhavslande, som vi skal samarbejde med, og som modtager en del støtte, med at forstå, at støtten skal følges med en dyb ansvarsfølelse inden for spillets regler, som ikke tillader maksimal, men minimal tolerance. Jeg henviser f.eks. til forvaltningen af de modtagne midler, ligesom andre midler også godt kan misbruges eller bruges til at finansiere undertrykkelse. 
Jeg mener, at vi skal vise, at demokratiet betyder en forenet og gennemsigtig stat. Vi må ikke bilde os selv ind, at der kan være demokrati uden dette. Det samme gælder for den forsamling, som vi prøver at oprette. Vi må være krævende og stille demokratiske krav, der skal opfyldes, for ellers vil vi kun opnå ujævn repræsentation.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.30.
(Mødet udsat kl. 22.20)

