
Posselt
Herr talman! Vi hade i morse ett svårt problem; när bussen från Hotel Monopol skulle åka hit ville man nämligen plötsligt inte ta med assistenterna, vilket i 21 års tid har fungerat utan problem. Jag vill protestera mot det, ty vi skulle ha suttit fem ledamöter i en buss, och assistenterna skulle ha kommit för sent till arbetet. Det är vansinniga bestämmelser, man skulle ha kunnat låta bussen med 5 passagerare ersättas av två bilar. Detta skulle ha inneburit två chaufförer i stället för en. Denna byråkrati lär vara uttänkt av våra kvestorer. Jag ber om att man snarast ändrar på det och gör det möjligt för ledamöterna att ta med sina assistenter till arbetet.
(Applåder)

Talmannen
Herr Posselt, vi kommer att vidarebefordra era synpunkter till kvestorskollegiet för att de skall fatta det beslut som de anser vara lämpligast och att detta kommer till samtliga ledamöters kännedom.

Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Dary
Herr talman. Jag vill påpeka att jag i går kväll missade att skriva upp mig på närvarolistan.

Talmannen
Vi har noterat detta.
(Protokollet justerades.)

Omröstning om begäran om brådskande förfarande
Talmannen.
Ledamot Varela, ordförande för fiskeriutskottet, har ordet för att framföra sin åsikt.
Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE), ordförande för fiskeriutskottet. (ES) Herr talman! Jag vill påtala att fiskeriutskottet har beslutat att inte godkänna denna begäran om brådskande förfarande eftersom vi inte fick vetskap om förslaget från kommissionen förrän den 20 november, och då hade vi inte tid att ta med den på vår föredragningslista, och därför har vi inte haft möjlighet att behandla den som ett brådskande förfarande såsom man har bett oss att göra.
Vi kommer emellertid att göra allt som står i vår makt att för att vi skall kunna debattera frågan här under nästa sammanträdesperiod år 2001.

Talmannen
Tack så mycket, herr Varela. Eftersom ingen annan har begärt ordet, har fru kommissionären ordet.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! I förordningen om kontrollåtgärderna för överenskommelsen om det kommande multilaterala samarbetet i fråga om fisket i Nordatlanten fastslås att bestämmelserna om hur dessa kontrollåtgärder skall genomföras bara gäller för år 2000. Rådet kunde då inte enas om bestämmelser som gällde längre. Ifrågavarande bestämmelser utlöper därför vid slutet av detta år.
Om det nu uppstår förseningar när denna förordning skall ändras, då betyder det att det från och med den 1 januari 2001 inte finns någon rättslig grund för Europeiska unionens kontrollfartyg på internationellt vatten i Nordatlanten. Det skulle naturligtvis hela kontrollsystemet och de regionala fiskeriorganisationerna lida av, och de skulle försvagas. Här är det i själva verket så att kontrollsystemet nu för tiden betraktas som förebildligt. Därför borde man egentligen inte sky några ansträngningar för att vidareutveckla och stärka detta kontrollsystem. Kommissionen stöder därför rådets anhållan om brådskande förfarande och ber Europaparlamentets ledamöter vänligast om stöd för detta brådskande förfarande.

Talmannen
Herr Varela, ordförande för fiskeriutskottet och ansvarig för fonden, har åter ordet.

Varela Suanzes-Carpegna
. (ES) Herr talman! Jag beklagar djupt att kommissionen inte har tagit allt detta med i beräkningen tidigare och att den inte har meddelat oss om detta i tid för att vi skall kunna arbeta med detta i utskottet. Å andra sidan kommer de nämnda internationella åtgärderna fortfarande vara i kraft, eftersom det rör sig om ett internationellt avtal. Därför kommer de inte att påverkas av förseningen. Dessutom hoppas jag, som jag har sagt tidigare, att vi kommer att kunna rösta om detta förslag under nästa sammanträdesperiod i januari.
Hur som helst är det beklagligt att de nu kräver ett brådskande förfarande och det i sista stund, eftersom vi har haft hela år 2000 på oss för att behandla det här förslaget till förordning.
Jag tror att institutionerna, i det här fallet kommissionen, bör ta sina uppgifter mer på allvar så att förslagen kommer till denna kammare i god tid. Detta för att man skall kunna utse en föredragande, för att det skall finnas tid för att pröva kommissionens förslag, för att man skall hinna presentera ändringsförslag, för att man skall hinna diskutera detta i utskotten för att sedan behandla det i plenum; något som de har bett oss att göra under ett enda plenarsammanträde, vilket är omöjligt.

Talmannen
Efter att ha lyssnat till kommissionärens uttalande och ordföranden för fiskeriutskottet, skall vi nu genomföra omröstningen om detta brådskande förfarande.
(Parlamentet avslog begäran om brådskande förfarande.)

Budget 2001
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A5-0380/2000 av Haug och Ferber för budgetutskottet om Europeiska unionens allmänna budget för budgetåret 2001, såsom ändrat av rådet (alla avsnitt)
(13830/2000 - C5-0600/2000 - 1999/2190(BUD))
och om ändringsskrivelse 2/2001 (13833/2000 - C5-0653/2000) till förslaget till allmän budget för 2001
Avsnitt I, Parlamentet
Avsnitt II, Rådet
Avsnitt III, Kommissionen
Avsnitt IV, Domstolen
Avsnitt V, Revisionsrätten
Avsnitt VI, Ekonomiska och sociala kommittén
Avsnitt VII, Regionkommittén
Avsnitt VIII, Ombudsmannen
A5-0391/2000 av Colom i Naval för budgetutskottet om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om användningen av mekanismen för flexibilitet (punkt 24 i det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999 om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet) (SEC(2000)2167 - C5-0665/2000)

Haug
Fru rådsordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Låt mig allra först uttala mitt tack, ett tack till ordföranden i rådet, som har förhandlat med oss på ett klokt och uthålligt sätt, ofta utan stöd från sina kolleger, ett tack till kommissionären som bakom och framför kulisserna aldrig har förlorat det sameuropeiska intresset ur sikte, och tack till alla mina kolleger, som i de avgörande situationerna inte förvägrat sitt stöd, även om de ibland var av annan åsikt, utan huvudsakligen var solidariska och gemensamt kämpade för parlamentets ståndpunkt. Till alla er går mitt uppriktiga tack. Utan samspelet mellan alla dessa skulle vi inte ha uppnått denna situation, som är förhållandevis angenäm eftersom den är ganska avspänd. Nu ser det i varje fall ut som om det inte kommer att uppstå några fler hinder för att parlamentet på torsdag skall kunna besluta om Europeiska unionens budget för år 2001.
Jag har hört av min ordförande i budgetutskottet att det faktiskt skulle vara första gången som ett enande uppnåtts mellan rådet och parlamentet i en förlikning. Alltså bravo!
Det finns ett talesätt som säger att pengar kan vara en ond herre, men en bra tjänare. Vi parlamentsledamöter, de folkvalda företrädarna, har agerat i enlighet med denna gamla visdom. Vi har inte ridit på principer. Vi hade inte redan från början budgetmål där vår politik var underordnad. Vi ville ha en budget, som är sparsam, klok och logisk, som gör det möjligt för oss att iaktta våra politiska förpliktelser, och verkligen hjälpa dem som behöver vårt stöd.
Så enades vi med rådet natten mellan den 23 och 24 november om hörnstenarna i en budget, som säkert inte är glänsande, men helt och hållet förnuftig. Det är i varje fall förnuftigt att inte ge upp kampen mot arbetslösheten i Europa. Därför har vi också alltid sagt att det måste ageras på alla politiska nivåer, lokalt, regionalt, nationellt och också just europeiskt. Vi kommer under de närmaste fem åren att avsätta 450 miljoner euro i den europeiska budgeten för att via stöd till små och medelstora företag främja sysselsättningen.
Via genomförandet av de åtgärder, som beskrivs i stadgan om de små och medelstora företagen, och hjälpen till de små och medelstora företagen att dra nytta av den nya tekniken, tycks det mig som om vi har funnit ett instrument för att skapa nya arbetstillfällen. Med de nu överenskomna 450 miljonerna euro kommer vi att satsa mer än fyra gånger det belopp som kommissionen föreslagit i sitt preliminära budgetförslag. Med the frontloading av 100 miljoner euro nästa år bör vi lyckas ge dem en riktig skjuts.
Budgetutskottet föreslår för kammaren att man upplöser de reserver som skapades under den första behandlingen, både performance reserve i rubriken för utrikespolitiken och reserven i fråga om förvaltningsutgifterna. Vi har alltid betonat att vi vill stödja reformen av kommissionen, att vi accepterar att man skapar 400 nya tjänster, kombinerat med införandet av en förtidspensionering, men vi ville inte göra detta villkorslöst. Några av dessa villkor har nu uppfyllts. Kommissionen har lagt fram sin rapport med analysen av de utestående åtagandena och deras strategiska ansats för att upplösa les restes à liquider. Förra tisdagen gjorde vi i ett trepartssamtal en sista avslipning av rådets och parlamentets gemensamma förklaring. Vi har kommit överens om att kommissionen fram till mitten av nästa år skall sammanställa en rapport om framstegen i fråga om minskningen av de utestående åtagandena, i fråga om genomförande av programmet, förenkling av projektcyklerna, en rapport om kommittésystemets funktion, framsteg när det gäller genomförandet av reformpaketet, information om målen beträffande genomförandet av huvudprogrammen i rubrik 4, för att bara nämna några delar av denna gemensamma förklaring. Nu förväntar vi oss att kommissionen snarast sätter i gång att arbeta.
Bortsett från smärre skärmytslingar, som rådet har påbörjat eller fortsatt i sin andra behandling, kommer vår andra behandling inte längre att innehålla särskilt många kontroversiella frågor. Framför allt också därför att vi har förklarat oss beredda att stödja rådet när det gäller att uppnå det för rådet synnerligen viktiga målet att minska ökningen av betalningsbemyndigandena till 3,5 procent. Vi kommer huvudsakligen att åstadkomma det genom att upplösa den reserv som lades upp i strukturfonderna under första behandlingen och ta med färre betalningar i fråga om gemenskapsinitiativen, där man hur som helst måste ställa upp en ny budget. Här har vi naturligtvis också haft hjälp av ändringsskrivelse nr. 2 från kommissionen, som nu efter nyare beräkningar måste anslå cirka 900 miljoner euro mindre för rubrik 1. Denna ändringsskrivelse och parlamentets godkännande av den är säkerligen synnerligen välkommen också hos rådet, ty den innehåller samtidigt ett uppskattat överskott för den löpande budgeten på omkring 900 miljoner euro, som redan kunde bokas in på intäktssidan för 2001.
Det som hela tiden var mest oroande under hela budgetförfarandet var finansieringen av vår utrikespolitik. Vi var klara över att vår budgetplan för rubrik 4 inte längre stämde efter kriget på Balkan. Kommissionen hade därför också föreslagit en revidering med 300 miljoner euro. Rådet värjde sig med händer och fötter mot detta. Det gick här verkligen inte att tala förnuftigt med dem. Det var svårt redan förra året, och även i år. Rådet bar budgetplanen framför sig som en monstrans. Man insisterade på att den inte skulle ändras. Man gjorde den till sin onde herre, för att fortsätta liknelsen med den nyss citerade gamla visdomen. Vi fick alltså återigen lov att förhandla till oss de 200 miljonerna euro ur flexibilitetsinstrumentet, som om detta inte skulle vara någon ändring av budgetplanen. Men nåja! Nu förfogar vi över ytterligare 200 miljoner euro, egentligen hade vi behövt ytterligare 300 miljoner euro. Men i varje fall kan vi med detta finansiera det som är viktigast för oss, demokratiseringen och återuppbyggnaden på västra Balkan med totalt 839 miljoner euro, inklusive 240 miljoner euro för Serbien.
Vi kunde inte fortsätta att plocka bort pengar från våra andra utrikespolitiska prioriteringar. Vi kan finansiera samarbetet med den baltiska regionen och våra krishanteringsstyrkor, och vi har utrustat Meda med 40 miljoner euro mer än rådet hade avsett. Vi har därmed lyckats få en lösning för budget 2001. Men denna lösning visar på svagheter i den politiska och budgetmässiga planeringen, ty i den tas det inte hänsyn till att behovet sträcker sig över flera år.
Jag skulle ha önskat att vi hade tagit hänsyn till de fleråriga behoven med en ordentlig flerårig planering. På detta vis kommer vi bara under nästa budgetförfarande att stå inför samma berg av svårigheter.
Jag önskar redan nu min efterföljare som huvudföredragande från parlamentet, och det tjänstgörande belgiska ordförandeskapet i rådet under andra halvåret nästa år, mycket nöje i dessa tvister. Jag vet av egen erfarenhet hur svårt det är att hålla samman alla parlamentets grupper. Men jag vet också från olika samtal att det är många gånger svårare att formulera en förhandlingsbar ståndpunkt från rådet, att få ett mandat och att låta den rent nationella egoismen mynna ut i ett någorlunda förnuftigt och försvarbart sameuropeiskt beslut. Det gäller naturligtvis inte bara för rent budgetmässiga processer, vilket än en gång toppmötet i Nice har visat oss på ett så underbart åskådligt sett.
Därför står vi nu återigen i slutet av ett år och undrar hur i himlens namn vi skall få rådet att ta förnuft och göra en bra tjänare av den onde herrn.
(Applåder)

Ferber
Herr talman, fru rådsordförande, fru kommissionär, kära kolleger! Först vill jag naturligtvis ansluta mig till det tack som Haug har uttryckt till alla medarbetare och alla kolleger, samt till kommissionens enheter. När det gäller rådet har jag vissa problem. Jag har ju äran att få företräda de små budgetarna, och där är förfarandet relativt klart beträffande vem som i slutändan har sista ordet. Ni kan ju behandla oss relativt illa i Nice, men i fråga om EG-domstolen åter ställa allt det som vi som parlament har gjort på huvudet, i medvetande om att vi denna vecka åter kommer att korrigera det, och då skulle vi ha kunnat spara mycket resurser och bidra lite till miljöskyddet, genom att använda mindre papper för tryckning. Just där hade det varit önskvärt att man gått parlamentet lite mer till mötes; det skulle ha besparat oss en del arbete, som jag dock gärna har gjort, eftersom det för mig handlar om att vi skall få en arbetsduglig EG-domstol för framtiden, som är i stånd att utföra sitt arbete, och ta itu i synnerhet med de gamla bördor som den fortfarande har i fråga om översättningsarbete. Om rådet här hade visat sig lite mer tillmötesgående, skulle vi redan i oktober gemensamt ha kunnat göra detta.
Eftersom jag bara fått så lite tid till förfogande, vilket jag beklagar såtillvida som budgeten även för föredragandena hade förtjänat mer än de skrattretande två och en halv minuterna, måste jag inskränka mig till några få påpekanden.
Vi måste internt överväga hur vi beträffande befordringar skall utveckla allt det som är nödvändigt i detta sammanhang till öppna förfaranden. Jag välkomnar att nu EG-domstolen och revisionsrätten, men även utskottet för ekonomi och valutafrågor och Regionkommittén, håller på med att tänka över sin befordringspolitik och utveckla ett öppet förfarande som inriktas på förtjänst; att alltså inte längre tjänstetiden är det avgörande kriteriet, utan den prestation som den enskilde utför. Jag tror att vi här är på rätt väg, och vi kommer som en del av budgetmyndigheten - i detta fall också som budgetmyndighet, eftersom rådet där inte spelar den avgörande rollen - bidra till att detta fortsätter så.
Vi kommer i parlamentet att själva tvingas ställa frågan om vår budget fortfarande motsvarar kriterierna för sanning och klarhet. Också det vill jag tydligt och klart säga: Vi har ett antal icke tillsatta tjänster i detta parlament, som år för år ger oss besparingar i tvåsiffriga miljonbelopp i euro, så att vi nog måste överväga om vi fortfarande ställer upp vår egen budget på rätt sätt. Därför kommer vi i resolutionerna - och jag hoppas att kammaren kan gå med på det - att uppmana vår egen förvaltning att lägga fram en omfattande rapport om de lediga tjänsterna i parlamentet, så att vi får en budget som motsvarar kriterierna för sanning och klarhet.
Jag hoppas att arbetet på ett gemensamt recruitment office, som det heter på nytyska, alltså en europeisk rekryteringsmyndighet, också verkligen går framåt, så att vi gemensamt kan behärska de problem som alla institutioner under de närmaste åren kommer att råka ut för - rådet likaväl som kommissionen, parlamentet och även de andra institutionerna - nämligen personalbehovet under de kommande åren. Jag hoppas verkligen att vi kommer att göra stora framsteg på detta område.
Nu har jag dragit över tiden med en minut. Det har jag gjort med glatt hjärta. Har jag nu fått mer tid? Den ger jag gärna tillbaka till gruppen, eftersom jag bara hade förberett två och en halv minut, och hade avsett att dra över tiden med en minut. Därmed har jag uppfyllt min personliga plan. Jag vill än en gång tacka alla kolleger. Vi har, i fråga om de andra institutionerna, på ett mycket kollegialt sätt kommit fram till ett bra resultat över alla parti-, grupp-, medlemslands- och övriga gränser, tror jag. Om rådet under nästa år kunde ansluta sig till detta, om det snabbare kunde lyssna till parlamentet, skulle vi kunna uppnå det på ett ännu enklare sätt.
(Applåder)

Talmannen
Kära kolleger, tro inte att mitt hjärta inte har smält inför Ferbers argument. Han hade faktiskt fem minuter för att tala och sessionstjänsten har bara markerat två och en halv minut. Ursäkta herr Ferber. Och om ni vill tillägga något senare ger jag er ordet då eftersom ni har en minut till godo.

Colom i Naval
. (ES) Herr talman! När en delegation från detta parlament besökte Folkrepubliken Kina för en tid sedan var vi i Xiamen i den sydöstra delen av landet, och vi såg där en ö i horisonten. Vi frågade vad ön hette och de sade till oss: " Det där är det onämnbara." Det var Taiwan och i Kina får inte det ordet nämnas. Vad vi inte kan nämna här är orden " revidering av budgetplanen" .
Mina damer och herrar, jag tror nästan att vi borde ta upp detta ämne knäböjande, för det är ett religiöst ämne. Enligt rådets religion är det förbjudet att nämna ordet revidering. Det är helt uppenbart. Men jag anmodar min kära kollega, ordföranden för rådet, att hon förklarar för mig vilken skillnaden är mellan en revidering av budgetplanen och mekanismen för flexibilitet: det handlar om samma majoriteter, och beloppen kan vara desamma.
De är faktiskt svårt att finna en förklaring till rådets vägran att erkänna nödvändigheten av en revidering av budgetplanen, utom att det är ett tabubelagt ämne.
Och inte nog med det, av de 38 ändringar som har genomförts i budgetplanerna sedan år 1988 när detta system inrättades, har ett tjugotal varit årliga revideringar. Alltså är inte ens argumenten om årlig basis och flerårighet någon ursäkt.
Ett annat motiv för att behandla ärendet på knä är kanske den attityd som några av ledamöterna här i kammaren intar; det enda de verkar vilja göra är att blint lyda rådets anvisningar.
Vi har sannerligen varit tvungna att kämpa hårt för att uppnå en ökning på 0,02 procent av rådets budgetförslag. Jag vet inte om detta är någon stor framgång för denna kammare. Det märks till och med i strukturfonderna, där kommissionen sade att det behövdes ytterligare åtta miljarder i betalningsbemyndiganden och resultatet har blivit att vi har skurit ner med 340 miljoner, vilket naturligtvis har skett på rådets begäran, inte parlamentets.
Jag skulle kort vilja påminna om att när vi år 1999 godkände den budgetplan som nu gäller, höll vi fortfarande på - jag säger vi därför att unionen var inblandad i detta - att bombardera Balkan, närmare bestämt Serbien. Vad vi bestämde då var att när konflikten löstes skulle vi se över budgetplanen. Det var vad rådet och parlamentet enades om.
Rådet vägrar att genomföra denna revidering - vi borde vid det här laget ha tillgång till uppgifterna - och jag vill förekomma er: att använda flexibilitetsmekanismen två år i följd - i själva verket under mindre än femton månader, och det första tillfället skedde mindre än sex månader efter antagandet av budgetplanen - tömmer flexibilitetsmekanismen ekonomiskt eftersom detta förhindrar påfyllning och en möjlig ackumulering, vilken har beräknats ligga på en nivå av 600 miljoner. Men den utarmas även politiskt och detta är mycket allvarligare, mina damer och herrar, för det kan leda till en total brist på förtroende för parlamentet när det gäller själva systemet för budgetplanen.
Ärligt talat får rådet oss att tro att detta system inte är tillfredsställande eftersom en av avtalsparterna inte följer de underförstådda politiska förutsättningar som gäller när ett avtal undertecknas.
Behoven på Balkan har inte upphört, de är fleråriga. Och vad gör vi nu? För tillfället börjar vi med att offra Meda-programmet, vars budget har minskats från 980 miljoner euro år 1999 till 741 miljoner år 2001. Meda är det första offret för att revideringen inte har genomförts. Och jag frågar mig: vad kommer att bli nästa offer?
Jag vill veta vilken inriktning det ursprungliga förslaget om revidering av budgetplanen skall ges, fru Schreyer. Ni har inte dragit tillbaka förslaget. Därför skulle jag vilja veta vad ni tänker göra.
Skall vi fortsätta att finansiera Balkan med jonglörkonster, som vi har gjort nu i slutet av år 2000, genom att " budgetera" saker och sedan föra in 200 miljoner i budgeten för år 2001? Vad skall vi göra i mars? Jag vet att det är Sverige som kommer att inneha ordförandeskapet, men i mars måste budgetplanen för år 2002 ses över och vad skall vi göra? Balkanfrågan kommer inte att vara löst.
Jag tror ärligt talat att jag måste rekommendera kammaren att den godkänner mobiliseringen av mekanismen för flexibilitet av den anledningen att den, helt klart, gör det möjligt för oss att lösa Balkanfrågan och därför att det är en revision som inte kan kallas vid dess rätta namn.
Mina damer och herrar, kungen går utan kläder.

Parly
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter, fru kommissionär, mina damer och herrar! Dagen efter Europeiska rådet i Nice, där den europeiska konstruktionen gjorde betydande framsteg, vilka Frankrikes president kommer att lägga fram för er om en stund, har jag i dag nöjet att för er presentera den andra behandlingen av förslaget till budget för Europeiska unionen, såsom den upprättades av rådet den 24 november. Det är ett nöje, men också en ära, och jag är personligen rörd över att befinna mig framför er i hjärtat av den europeiska demokratin.
Rådets andra behandling föregicks den 23 november av ett medlingssammanträde mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen. Resultatet av detta långa sammanträde var en dubbel framgång för Europa, tror jag, eftersom vi lyckades överbrygga våra ursprungliga meningsskiljaktigheter, och en politisk framgång eftersom denna budget inte bara är en kompromiss utan framför allt innehåller prioriteringar.
De tre institutionernas företrädare sparade inte på ansträngningarna när det gällde att uppnå en total överenskommelse om budget 2001 och jag vill i detta sammanhang framföra rådets tack såväl till ledamöterna i den parlamentariska delegationen som till fru Schreyer.
Rådet genomförde alltså sin andra behandling av budgeten med beaktande av de avtal som slutits med parlamentets delegation, i en konstant strävan efter att rösta igenom en budget som gör det möjligt att finansiera Europeiska unionens samtliga prioriteringar och som motsvarar verkliga behov och en verklig förmåga att genomföra anslagen. Denna budget kommer därför att göra det möjligt att reformera den gemensamma jordbrukspolitiken och tolka planeringen av strukturåtgärderna i enlighet med vad som fastställdes 1999, men även samtliga stora program som beslutats gemensamt av parlamentet och rådet. Jag tänker bl.a. på forskningen, de transeuropeiska näten, kulturen eller det audiovisuella skapandet, med programmet Media Plus där en överenskommelse träffades den 23 november.
Tillåt mig nu att uppehålla mig vid de huvudsakliga framstegen beträffande rådets andra behandling. Den första punkt där rådet och parlamentet är överens gäller yttre åtgärder, dvs. rubrik 4 i budgeten, där våra institutioner hade en gemensam målsättning, nämligen att åstadkomma avsevärd finansiering för Balkanregionen under 2001, med tanke på den politiska situationens senaste utveckling i Serbien, och detta utan att övriga geografiska prioriteringar inom unionens yttre åtgärder får stå för kostnaderna.
Avtalet som träffades den 23 november innebär därför ett totalbidrag till Balkan om 839 miljoner euro, varav 240 miljoner till Serbien. Detta betydande belopp, som motsvarar mycket stora behov under 2001, kan bl.a. finansieras tack vare att flexibilitetsinstrumentet utnyttjas i storleksordningen 200 miljoner euro. Parlamentet behåller på så sätt ett stort handlingsutrymme för den andra behandlingen, för att finansiera samtliga övriga geografiska prioriteringar och respekterar samtidigt taket i rubrik 4, såsom rådet önskade.
Den andra viktiga beståndsdelen i rådets andra behandling gäller ändringsskrivelse nr 2 som gör det möjligt att tolka kommissionens nya prognoser på jordbruksområdet. Rådet antog också fullständigt denna ändringsskrivelse, och accepterade också, i samma strävan efter att anpassa de senaste tillgängliga uppgifterna, Europaparlamentets ändringsförslag om utgifterna för landsbygdsutvecklingen, vilka är ett uttryck för de framsteg som gjorts när det gäller att anta och genomföra nationella program.
Rådet röstade slutligen, såsom överenskommits vid medlingen den 23 november, för ytterligare anslag i storleksordningen 60 miljoner euro, för att finansiera tester för att upptäcka BSE. Beloppet om 60 miljoner euro är en mycket snabb budgetlösning på rådets beslut att utvidga de tester som görs på nötboskap. Det måste därför betraktas som ett preliminärt belopp. BSE-krisen kommer att kräva andra åtgärder där experterna på budgetområdet ännu inte avslutat sitt arbete, och när ett system blir mer exakt fastställt måste vi naturligtvis ta hänsyn till dess eventuella inverkan på budgeten och frigöra nödvändiga anslag genom att i första hand studera möjligheterna till omfördelning inom rubrik 1. Den kompletterande finansieringen kommer sedan att kunna tillföras genom en ändrings- och tilläggsbudget som tar hänsyn till budgetplanen.
Det gläder mig att våra institutioner lyckats komma överens om att vid en enda behandling anta samtliga beståndsdelar i denna ändringsskrivelse nr 2 som inte bara gäller jordbruksutgifterna utan även fiskeriavtalen och införandet av ett preliminärt saldo för budgetåret 2000 i den ursprungliga budgeten för 2001.
Den tredje viktiga beståndsdelen i denna andra behandling i rådet gäller avtalet om anslaget till programmet " Företagande" som fortsätter och kompletterar programmet " Employment Now" för åren 2001 - 2005. Rådet och parlamentet har kommit överens om ett belopp om hela 450 miljoner euro för denna period, varav 100 miljoner euro för år 2001. Detta resultat, som är ett uttryck för Europeiska unionens prioritering av utvecklingen av små och medelstora företag samt sysselsättningen, får tillskrivas er föredragande, Jutta Haug, som är närvarande här. Det motsvarar även rådets politiska prioritering, såsom den uttryckts vid toppmötena i Luxemburg, Lissabon och Feira.
Avslutningsvis träffades ett avtal den 23 november om en ökning av betalningsbemyndigandena i budgeten för 2001, begränsat till 3,5 procent jämfört med budget 2000. Som ni vet ligger denna målsättning rådet varmt om hjärtat och jag vill betona att en ökning om 3,5 procent motsvarar en stor ansträngning för staterna, eftersom den är betydligt högre än höjningen av de nationella budgetarna, men jag är naturligtvis medveten om att detta avtal även innebär en stor ansträngning från parlamentets sida eftersom det kräver skiljeförfaranden som ibland är känsliga i förhållande till er första behandling.
Detta avtal om utvecklingen av betalningarna har möjliggjorts genom kommissionens förslag att omfördela ett belopp om 1 600 miljoner euro i åtagandebemyndiganden för gemenskapens initiativprogram för budgetåret 2002 och följande. Detta förslag som förklaras av de tidsfrister som krävs för att anta dessa program har godtagits av rådet och parlamentet. Det tar sig alltså uttryck i en minskning om 700 miljoner euro av behovet av betalningsbemyndiganden för 2001, jämfört med den preliminära budgeten.
Det är med beaktande av denna nya beståndsdel som rådet vid den andra behandlingen röstade för en budget med en ökning om 2,5 procent. Parlamentet har därför ett stort handlingsutrymme för sin andra behandling, i storleksordningen 1 miljard euro, för att finansiera sina budgetprioriteringar och samtidigt respektera en total ökning om 3,5 procent.
Naturligtvis begränsade inte rådet sin andra behandling till de fyra punkter jag just tagit upp. Rådet antog också flera ändringsförslag från Europaparlamentet under rubrik 2 om inre politik, bl.a. för att ta hänsyn till utvecklingen av lagstiftningen.
Rådet godtog bl.a. vissa förberedande åtgärder och vissa pilotprojekt inom gränserna för det interinstitutionella avtalet, efter att ha rådfrågat kommissionen om genomförbarheten.
Förteckningen över de punkter där rådet och parlamentet är överens skulle inte vara fullständig om jag inte nämnde två viktiga texter som antagits detta år. Till att börja med en gemensam förklaring om förbättrad information till parlamentet och rådet om kommissionens ekonomiska planering, som antogs i juli, på initiativ av Colom i Naval, som jag vill tacka.
För det andra har just ett gemensamt uttalande antagits om delrapporten om reformen av kommissionen, på initiativ av Elles.
Dessa två uttalanden ökar öppenheten i budgetförfarandet och i de reformer som pågår inom kommissionen. Förklaringarna förefaller göra dem effektivare, vilket jag tror är en gemensam målsättning för våra institutioner. Jag fäster för min del mycket stor betydelse vid den.
Rent allmänt skulle jag vilja betona att det budgetförfarande som avslutas om några dagar har visat på betydelsen av det interinstitutionella avtalet av den 6 maj 1999. Det är tack vare medlingen mellan de tre institutionerna, som planeras och arrangeras genom detta avtal, som vi lyckats komma överens om detta förslag till budget 2001. Mobiliseringen av mekanismen för flexibilitet, som är en av de huvudsakliga innovationerna i avtalet från 1999, har på så sätt gjort det möjligt att finna en överenskommelse om finansieringen av Europeiska unionens yttre åtgärder under 2001, och samtidigt ta hänsyn till beståndsdelar som uppstått under förfarandet. Dessa extra anslag kommer att göra det möjligt att under 2001 påskynda Europeiska unionens program för stöd till västra Balkan. Det är också med hänsyn till detta interinstitutionella avtal som rådet lämnat avsevärda marginaler under taken i budgetplanen som upprättades 1999, bl.a. för rubrik 3 - inre politik - och för rubrik 4 - externa åtgärder. Dessa marginaler gör det möjligt för Europaparlamentet att vid sin andra behandling fastställa sina egna prioriteringar för gemenskapens olika politikområden och åtgärder.
Innan ni antar budgeten definitivt vill jag slutligen betona att rådet fäster stor betydelse vid att vissa grundläggande budgetregler följs när det gäller placering av anslag i reserven, rättslig grund och klassificering av utgifter.
För det första kan anslag bara placeras i reserven av budgetmyndigheten om motsvarande rättsliga grund ännu inte antagits, i enlighet med bestämmelserna i budgetförordningen. Rådet har därför vid den andra behandlingen återinfört samtliga anslag som parlamentet placerat i reserven av andra skäl än att det saknas en rättslig grund.
I det hänseendet gläds jag åt avtalet som träffats mellan våra två institutioner för att avskaffa placeringen i reserven med villkor, som genomfördes av parlamentet vid den första behandlingen, i rubrik 4, reserven för prestanda, och i rubrik 4 när det gäller anslag till reformen av kommissionen, inom ramen för ändringsskrivelse nr 1.
För det andra vill jag insistera på efterlevnaden av reglerna som krävs av institutionerna när det gäller att klassificera anslagen som obligatoriska utgifter eller icke-obligatoriska utgifter. Ert budgetutskott föreslår att två poster skall ändras, genom ett ändringsförslag vid den andra behandlingen. Den ena gäller systemet för förtidspension och den andra utgifter i anslutning till fiskeriavtalen.
Tillåt mig att fästa Europaparlamentets uppmärksamhet på det faktum att enligt det interinstitutionella avtalet utgör dessa budgetposter obligatoriska utgifter, vilket parlamentet också erkände i samband med den första behandlingen. Anslagen i dessa poster måste därför betraktas som definitivt antagna efter rådets andra behandling, genom tillämpning av artikel 272 i fördraget, och de kan därför inte längre ändras.
Efter denna översikt vill även jag betona det utmärkta klimat i vilket detta budgetförfarande genomförts. Diskussionerna var ibland intensiva, men de var alltid relevanta och grundade på ett kontinuerligt utbyte, som gjorde det möjligt att bättre förstå varandra och därmed lättare uppnå en överenskommelse som jag hoppas är tillfredsställande för alla. En bra budget är en budget som diskuterats noggrant. Denna budget borde därför komma till världen under de bästa omständigheter. Jag skulle personligen vilja tacka Terence Wynn, ordförande i budgetutskottet, samt de tre föredragandena Jutta Haug, Markus Ferber och Joan Colom i Naval och samtliga ledamöter av budgetutskottet som jag haft glädjen att träffa under dessa sex månader som ordförande i rådet.
Jag kan försäkra er att rådets målsättning under hela detta budgetförfarande har varit att uppnå en budget för budgetåret 2001 som gör det möjligt för Europeiska unionen att motsvara förväntningarna både inom unionen och utanför dess gränser. Jag tror att utöver prioriteringarna för respektive institution har vi tillsammans, steg för steg, åstadkommit en budget för budgetåret 2001 som återspeglar ambitionen, som vi alla försvarar, med ett Europa i medborgarnas tjänst. Detta resultat måste nu godkännas av er. Jag hoppas att det kan ske snart.
(Applåder)

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! I motsats till vad som var fallet vid förhandlingarna i Nice, kom man fram till viktiga resultat för budget 2001 redan efter ett enda gemensamt nattligt sammanträde. Och i motsats till vad som var fallet i Nice är, tror jag, alla tre institutionerna - Europaparlamentet, rådet och kommissionen - nöjda med det slutliga resultatet.
Det är en bra grundval för gemenskapspolitiken nästa år, och gemenskapstanken, det måste man verkligen säga, var vägledande under hela året, under hela de inledande överläggningarna. I den andan vill jag i kommissionens namn tacka er så hjärtligt, Madame Parly, och era medarbetare, ni var verkligen en mycket skicklig barnmorska för denna budget 2001 och koncentrerade diskussionerna och förhandlingarna på de väsentliga punkterna. Jag vill också tacka föredraganden, fru Haug, för hennes ändå mycket intressanta kombination av absolut beslutsamhet och stor beredvillighet att förhandla, vilket ledde till detta goda resultat.
Jag vill också tacka föredragandena Ferber och Colom i Naval, ordföranden i budgetutskottet, herr Wynn, och ledamöterna i budgetutskottet för det stora engagemang som alla ledamöter visat, vilket i förhandlingarna sedan ledde till de goda resultaten. Budget 2001 - som den i dag föreligger - omfattar 96,2 miljarder euro, som under nästa år står till förfogande för nya åtagandebemyndiganden, och 92,6 miljarder, som står till förfogande för betalningsbemyndiganden. Därmed ligger tillväxten för budgeten, det har ni påpekat, på 3,1 respektive 3,5 procent i jämförelse med förra året, och är därmed ungefär i samma storleksordning som tillväxten i de nationella budgetarna.
Det är mycket väsentligt att budgetvolymen totalt sett bara uppgår till 1,06 procent av den gemensamma europeiska bruttonationalprodukten och därmed, uttryckt som belastningskvot eller statlig kvot, är lägre än detta år. Det visar för det första tanken med budgetdisciplin, men det visar också att tanken med den i Berlin beslutade finansiella planeringen, att nämligen utgifterna för de nuvarande medlemsstaterna går tillbaka för att å andra sidan skapa plats för finansieringen av utvidgningen, att denna tanke gör sig gällande och fungerar. Men man måste också här säga att dessa siffror, som de i dag föreligger, inte inkluderar den förestående ändringsbudgeten, som är nödvändig som konsekvens av BSE-krisen. Jag skall genast
gå in på det.
Till att börja med: Vad är det speciella med denna budget 2001? Det är ur kommissionens synpunkt det faktum att den andra pelaren i jordbrukspolitiken, nämligen stödet till landsbygdens utveckling, uppvisar den största ökningen. Här uppgår ökningen till 10 procent, och det anser jag värt att påpeka, ty då står totalt sett 4,5 miljarder euro till förfogande. När ordföranden i utskottet för jordbruk och landbygdens utveckling nyligen i en tidningsintervju sade att det ännu inte var någon andra pelare, utan en tandpetare, så vill jag protestera mot detta, eftersom det inte heller visar den rätta dimensionen: 4,5 miljarder, det är ett avsevärt belopp, det är nästan lika mycket som vi har till förfogande totalt sett för utrikespolitiken. Då måste man ändå också betona denna dimension och relation. Inom utrikespolitiken kan man verkligen säga att Europeiska unionens politik med budgetmedlen får en stor effekt, och jag är också fullt övertygad om att det är gemenskapspolitikens förtjänst att vi på Balkan nu har en demokratisering och, förhoppningsvis, en chans till en snar stabilitet. Med det gamla konceptet med bilaterala vänskapsförhållanden, där också medlemsstaterna spelas ut mot varandra, är jag övertygad om att denna framgång inte skulle ha varit möjlig. Den är resultatet av en gemenskapspolitik, och det är mycket bra därför att vi lyckats att i budget 2001 åter sätta in 839 miljoner euro för Balkanregionen. Det var inte så lätt, men tack vare att man kom överens om att använda flexibilitetsreserven kunde detta uppnås, och därigenom blev det också möjligt att förutom det som i Nice ställdes till förfogande eller beslutades om som grundval för Balkanpolitiken - nämligen dessa 4,65 miljarder totalt sett fram till 2006 - finns det extra medel till förfogande genom att flexibilitetsinstrumentet utnyttjas.
Genom att ställa katastrofbistånd till förfogande med 200 miljoner euro har unionen dessutom bevisat att den mycket väl är i stånd att agera snabbt, och helt och fullt leva upp till sitt utrikespolitiska ansvar. Det är väsentligt att inget land inom Balkanregionen nu kommer att ha mindre stöd till förfogande på grund av demokratiseringen av Serbien, än som var planerat före utvecklingen i Serbien. Jag tror att det också är ett mycket viktigt budskap att vi också ekonomiskt fullständigt stöder de nya samarbetsmöjligheter som nu äntligen står till buds.
Här vill jag också ta tillfället i akt att tacka herr Kouchner, som har gjort ett storartat arbete i Kosovo, och vi kunde ju också här lämna ett stort stöd med budgetmedlen.
Kommissionens reformprocess är just också med tanke på en bra ekonomisk hantering av stor betydelse. En bra ekonomisk hantering kräver en bra och tillräckligt stor personal. Jag skulle här i kommissionens namn vilja tacka budgetmyndigheten för dess stöd och för att man beviljat 400 nya tjänster. Man har förknippat detta med förväntningen att alla ansträngningar skall göras för att förbättra särskilt sådana områden, där ekonomiska stödprogram hittills har genomförts sent eller dåligt, och jag kan försäkra er, mina damer och herrar - här vill jag särskilt vända mig till herr Elles - att kommissionen kommer att göra allt för att förbättra genomförandet av ekonomiska program jämfört med hur det varit tidigare. Men vi måste också klart säga att en reducering av de gamla åtagandena inte bara kräver en bra ekonomisk hantering, utan också tillräckliga betalningsmedel.
Nästan en tredjedel av budgeten satsas på strukturpolitiken, för att ge stöd i regioner med ekonomiska svårigheter, för att övervinna dessa svårigheter och för att ta igen eftersläpningar, i synnerhet genom Sammanhållningsfonden. Revisionsrätten har nyligen i en särskild rapport bekräftat att detta mål uppnås och att medlen från Sammanhållningsfonden kommer att användas på ett bra sätt. Här ger gemenskapen verkligen med hjälp av gemenskapsmedlen på ett solidariskt sätt stöd till en ekonomisk utveckling, och det borde egentligen vara självklart att dessa regioner och länder, som nu får erfara solidaritet, i framtiden också kommer att vara beredda att å sin sida visa solidaritet med de nya länderna, när vi förverkligar utvidgningen av Europeiska unionen.
Mina damer och herrar! Att man nu på nytt upptäckt BSE-sjuka nötkreatur gjorde det nödvändigt att agera genast även inom budgetområdet, nämligen i fråga om hälsoskyddet och konsumentskyddet, men också när det gäller stöd till de jordbrukare som drabbats av denna situation. I den budget som vi i dag godkänner har sex miljarder euro avsatts till att subventionera nötköttsproduktionen, och 60 miljoner har redan avsatts i budgeten för samfinansieringen av BSE-testerna. I sina krissammanträden har jordbruksministrarna föreslagit nya åtgärder på grund av BSE-krisen; vi har alla varit överens om att det hur som helst inte vore någon mening med att nu skjuta upp beslutet om budgeten för att hinna ta med dessa nya åtgärder, utan vi är överens om att det här så snart som möjligt skall läggas fram en tilläggsbudget, som ekonomiskt garanterar de nödvändiga åtgärderna.
Det kommer att handla om en avsevärd summa, och därför anser jag att det är brådskande att Ekofin-rådet ägnar sig åt de budgetpolitiska konsekvenserna, ty de anspråk eller idéer, som fortfarande finns, står inte i samklang med de medel som står till förfogande. Här gäller för övrigt det som också än en gång betonades i Nice, nämligen att de ekonomiska bestämmelserna och gränserna för jordbruksbudgeten måste beaktas. Här har vi den specifika situationen att spelrummet nu med tanke på den förändrade växelkursen blivit ännu något mindre. Därför var det ur min synpunkt också verkligen förargligt att jordbruksministrarna trots fullständig kännedom om BSE-situationen tidigare snabbt tog för sig ur några jultallrikar, där det fanns frukt och grönsaker, bananer och nötter, som totalt sett krävde 85 miljoner i höjda subventioner.
Jag tror att när det uppstår nya brådskande ärenden - och med tanke på BSE-krisen måste väl nya prioriteringar göras i jordbruksbudgeten - får detta också motsvarande konsekvenser, och då måste här också klara beslut fattas om att med en totalvolym för jordbruksbudgeten som ändå är 44 miljarder euro sätta dessa tyngdpunkter.
Som kommissionär med ansvar för budgeten är jag också helt för de beslutade nödvändiga åtgärderna, även för att stödja nötköttsmarknaden, men det faktum att vi å ena sidan subventionerar nötköttsproduktionen med 6 miljarder euro, medan vi nu å andra sidan måste subventionera förstöringen av den med tresiffriga miljonbelopp, visar enligt min synpunkt på ett brådskande behov av handling inom hela jordbrukssektorn, och jag tror att man just på denna punkt kan vänta sig stöd från Europaparlamentet.
Många av besluten i Nice är av stor relevans för budgeten och för budgetprocessen. Uppgifterna inom detta område kommer inte att bli enklare för någon institution. Desto mer bör vi glädja oss åt att förhandlingarna om budget 2001 skedde i en så bra atmosfär och ledde till så bra resultat. För detta vill jag i kommissionens namn än en gång tacka alla deltagande!

Colom i Naval
Herr talman! Jag tackar för de vänliga ord som har riktats till mig från både ordföranden för rådet och kommissionären, men jag ställde en direkt fråga under min föregående tur. Det handlar om att någon rationellt, för att inte säga på cartesianskt vis, förklarar för oss, vilken skillnaden är mellan en årlig revidering av budgetplanen och användningen av mekanismen för flexibilitet. Jag skulle vilja ha en förklaring. Om inte, måste jag tolka er tystnad som ett svar.

Parly
. (FR) Herr talman! Jag skulle vilja svara Colom i Naval på frågan om utnyttjandet av mekanismen för flexibilitet när det gäller översynen av budgetplanen. Den upprepade användningen, två år i rad, av mekanismen för flexibilitet kan, felaktigt enligt min uppfattning, betraktas som en form av översyn av budgetplanen. Jag tror för min del att det inte stämmer vare sig när det gäller förfarandet eller, framför allt, i sakfrågan. Förfarandet beträffande mekanismen för flexibilitet inrättades genom det interinstitutionella avtalet för att göra det möjligt att, i undantagsfall, finansiera en särskilt utgift utöver de tak som godkändes i Berlin, utan att budgetplanen ifrågasätts. Det förefaller mig därför som det i sakfrågan inte föreligger något motsatsförhållande mellan de två synsätten utan att de snarare kompletterar varandra.
När det gäller det särskilda tillämpningsfallet som vi känt till i två år, nämligen Kosovo och Serbien, har utnyttjandet av mekanismen för flexibilitet gjort det möjligt att finansiera en exceptionell utgift genom en exceptionell ansträngning. I båda fallen har mekanismen för flexibilitet gjort det möjligt att föregripa behovet: för Kosovo handlade det om att påskynda inrättandet av hjälp, för Serbien handlade det om att anslå ett betydande belopp innan ens utvärderingen av behoven definitivt hade genomförts och innan fördelningen av rollerna mellan de olika långivarna kunnat fastställas.
Mobiliseringen av mekanismen för flexibilitet innebär därför inte, ur rådets synvinkel, att bärkraften i den budgetplan som fastställdes i Berlin ifrågasätts. Rådet fastställde för övrigt, för ramprogrammet för stöd till återuppbyggnaden av västra Balkan, ett flerårigt belopp som visserligen var vägledande, men som är förenligt med denna budgetplan.
Jag hoppas att jag därmed besvarat Colom i Navals fråga.

Talmannen
Efter denna förklaring som säkerligen kommer att vara till stor nytta för alla ledamöter, skall vi nu ta del av yttrandena från parlamentets olika utskott.

Evans, Jonathan
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att tacka fru Haug för hennes hårda arbete och hennes framgång rörande små och medelstora företag. Det har varit en högprioriterad fråga för utskottet för industrifrågor och vi är alla mycket glada över den framgång som hon har uppnått. Det är dock inte bara en framgång för utskottet för industrifrågor och för parlamentet; det speglar också regeringarnas prioriteringar i Europa. Det är den punkt som gör mig lite bestört rörande den ståndpunkt som rådet har antagit i denna process.
Mitt utskott är mycket intresserat av forskningsområdet. Vi berömde kommissionär Busquin, som har överträffat våra förväntningar på det området. Vi har hört rådet säga vid många tillfällen att det vill se till att Europa blir mest framträdande inom forskningen. Sedan ser vi rådet göra betydande nedskärningar av anslagen så att Haug sedan måste göra några ändringar. Vi har hört av rådet i dag att det är berett att förbättra anslagen med 3,5 procent. Det är ramen för den process som vi håller på med. Jag gratulerar vår föredragande. Vårt utskott är dock något besviken på rådets strategi.

Maat
Herr talman! Jag vill tacka föredraganden, Haug, för det utmärkta samarbetet och även budgetutskottets ordförande, Wyn. Jag har två kommentarer angående den handling som vi nu behandlar, riktade till rådet och kommissionen.
Till att börja med den totala jordbruksbudgeten: Naturligtvis är det så att nästan 45 procent kommer från den europeiska budgeten men om man räknar ihop det som medlemsstaterna i Europa ger ut och vad Europeiska unionen ger ut på jordbruksbudgeten så kommer man fram till 1,9 procent och av det beloppet går en stor del till landsbygdsutveckling och naturutveckling. Jämfört med andra handelsblock i världen är det en struntsumma. Om amerikanska företag får omräknat tre gånger så mycket i bidrag och ett land som Turkiet ger ut över 10 procent av statsbudgeten på jordbruk och trädgårdsodling, då får Europa det bästa utan att verkligen behöva betala för det.
För det andra, BSE: Jag vill tala om att vi natten mellan den 23 och 24 november, då vi satt runt förhandlingsbordet med Parly, kämpade som lejon för att få mer pengar för BSE. Utskottet för jordbruk sade: använd utrymmet mellan den ekonomiska prognosen och den slutliga budgeten, det var just då fortfarande drygt 900 miljoner, använd 600 miljoner för BSE. Med mycket dragande och slitande fick vi ett par miljoner euro extra. Två BSE-kor i Tyskland och vi har hunnit en vecka längre. Det betyder att det faktiskt redan måste komma en kompletterande budget på 900 miljoner euro. Det visar att parlamentets utskott för jordbruk mycket skarpt har insett vad som händer och även hade stark kritik på rådet och kommissionen med avseende på BSE-politiken. Snabbare beslut, inriktade på tester i stället för mycket stränga åtgärder i efterhand, hade kostat betydligt mindre och det vore för galet med hänsyn till den politiken, även från rådets och kommissionens sida, att säga att vi lägger räkningen på jordbruksbudgeten. Det går inte, för resten av jordbruksbudgeten har vi nämligen ett avtal med rådet och kommissionen för alla aktuella poster och det betyder kompletterande budgetar, att de extra pengarna måste komma från medlemsstaterna och inte en bantning av den befintliga jordbruksbudgeten, det, antar jag, har ni redan lovat. Det här säger jag både till rådet och till kommissionen med avseende på det som vi kommit överens om.

Pohjamo
. (FI) Herr talman! Även jag vill tacka Haug för en utomordentlig budgetberedning. Haug och budgetutskottet har beaktat de förslag som givits av utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Utskottets centrala mål var att tillse att det finns tillräckliga medel i den kommande budgeten för att täcka underskotten från föregående period och att de nya programmen få en bra start. Vid behov bör tillräckliga medel beviljas ur en tilläggsbudget år 2001. Korrigeringarna för gränssamarbetet är motiverade även om vi för Interregs och Urbans del blev en aning från målet. Beträffande trafiken ligger tyngdpunkten på utveckling av transportnät som omspänner hela Europa. Jag tackar för insatsen för de kontinuerliga transporterna, men måste ändå påpeka att medlen för transport och turism är närmast symboliska. Under de kommande åren måste dessa få ett kännbart tillskott. Vi i utskottet kommer att följa upp budgetens genomförande. Genom att använda resurserna effektivt kan man stödja förbättringen av sysselsättningen främst i små och medelstora företag och med den nya tekniken.

Van den Berg
Herr talman! Som föredragande av yttrandet från utskottet för utveckling och samarbete vill jag för det första konstatera att Europaparlamentet vunnit en stor seger genom att inbesparingen på latinamerikanska, asiatiska och afrikanska fattigdomsprogram har upphävts. Jag tackar särskilt kommissionen och rådet för det.
Latinamerika, Asien, Afrika och Balkan som likvärdiga pelare för vår utrikespolitik och inte utspelade mot varandra. Det måste inom kort, vilket även visat sig i debatten, regleras i flerårsprogrammet.
För det andra kan jag med stor tillfredsställelse konstatera att hela parlamentet, utspritt över alla politiska grupper, stöder de konkreta målen för bekämpandet av fattigdom, såsom dessa föreslagits av utskottet för utveckling och samarbete i budgeten för år 2001, bland annat på grundval av de historiska uppgifterna från Europeiska kommissionen. Särskilt fördubblingen av budgeten för grundläggande undervisning och grundläggande sjukvård i de regionala programmen för Latinamerika, Asien, Afrika och Europeiska utvecklingsfonden, sammanlagt uppgående till cirka fem miljarder euro, är en enorm framgång. Output i stället för input. Vi räknar med kraftfulla instruktioner och insatser från Europeiska kommissionen i enlighet med dessa mål. Jag tackar Haug så mycket.

Avilés Perea
Herr talman! Jag vill också tacka föredraganden, fru Haug, för det fantastiska arbete hon har utfört som föredragande för budgetutskottet och för att hon har tagit hänsyn till de framställningar som vi har gjort från de olika utskotten.
När det gäller utskottet för kvinnors rättigheter blev det slutliga resultatet inte precis så som vi hade önskat. De budgeterade beloppen är mycket lägre än de som vi hade ansökt om, men vi accepterar att det har varit allmän praxis och därför godtar vi resultatet så som det har blivit. Detta betyder dock inte att vi inte under nästa budgetår åter kommer att insistera för att uppnå det som vi anser är det mest rättvisa och det mest lämpliga och som gör det möjligt för oss att uppnå målen för utskottet för kvinnors rättigheter.

Perry
. (EN) Herr talman! För det första stöder jag den totala budgeten. Den är giltig enligt budgetplanen. Vi har ingen viktigare skyldighet än att leva inom ramen för våra tillgångar.
Jag talar om det som förmodligen är den minsta budgetposten: 2,9 miljoner euro för ombudsmannen. Det är ett mycket litet belopp. Det utgör mindre än en cent per invånare i Europeiska unionen. Låt oss se det som " medborgarens cent" . Vi måste vara säkra på att vi lyssnar på medborgarna och om de har klagomål se till att det finns förfaranden för att rätta till saken. Den utgiften är väl använd. Utskottet för framställningar hoppas väldigt mycket på att dess budget nu kommer att ge möjlighet till en ordentlig databas så att medborgare som är intresserade av att följa sina framställningar kan se hur de framskrider. Vi hoppas att det skall kunna uppfyllas.
Till sist är information en viktig angelägenhet för detta parlamentet. Vi måste se till att vi behåller våra informationsprogram. I synnerhet vill jag nämna Euronews så att människor kan se i pressen vad parlamentet och unionen arbetar med.

Miguélez Ramos
Herr talman! Jag skulle också vilja tacka fru Haug för ett utmärkt arbete.
Jag instämmer till fullo i vår kollega Joan Coloms reflektioner i fråga om revideringen av budgetplanen.
Totalbeloppet för gemenskapens fiskeripolitik utgör knappt 1 procent av gemenskapsbudgeten. Detta låga belopp är emellertid oumbärligt för att sektorns aktivitet och ekonomi skall upprätthållas i de regioner som är beroende av fisket. Hur lågt beloppet än är, är det en mycket aptitlig munsbit varje gång vi frågar oss var vi skall hitta pengar för att finansiera nya politikområden.
Fru kommissionär, fisk är ett grundläggande inslag i en sund, balanserad och proteinrik kosthållning. När de europeiska konsumenterna är oroliga över vilka matvaror de kan köpa, framstår fisken som en säker kvalitetsprodukt. Då tänker nog konsumenten att den där en procenten av Europeiska unionens budget används mycket väl.

Kuckelkorn
När det gällde budgeten för år 2001 var ledamöterna i utskottet för ekonomi och valutafrågor ganska upprörda. Anledningen var i synnerhet att informationskampanjen Prince till 50 procent tillfördes reserven. Detta beslut skulle ha förhindrat att informationskampanjen om införandet av euron äger rum under det viktiga året 2001. Detta i en tid, där osäkerheten på grund av kursförluster gentemot dollarn och informationsbehovet på grund av införandet av euromynten år 2002 är som störst. Under de senaste dagarna har budgetutskottet beslutat föreslå parlamentet att ta ut de 50 procenten ur reserven och sätta in i denna post. För detta vill vi uttrycka vårt hjärtligaste tack till ledamöterna i budgetutskottet. Utskottet för ekonomi och valutafrågor kan vara tillfreds, och kommissionen får sin nödvändiga planeringssäkerhet.

Iivari
. (FI) Herr talman! Budgetberedningen detta år var inte speciellt dramatisk. Detta innebär emellertid inte att ärendena varit enkla. Föredragande Haugs sakliga arbete var effektivt. Utskottsordföranden Wynn bör även tackas. För kulturens del är det positivt att finansieringen av de fleråriga programmen dvs. Sokrates, Kultur 2000, Ungdom och det nya Media + -programmet är i ordning på budgetnivå. Förhoppningsvis är problemen med hur programmen genomförs förbi. Det är viktigt att unionen tjänar sina medborgare väl. I budgeten finns direkt finansiering för europeiska kulturnätverk. Onekligen finns ett behov för denna. Spelreglerna för finansieringen är däremot ännu inte klara; här finns ännu alltför mycket som är slumpbetonat. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott ämnar också fördjupa sig i frågan under början av följande år. De blygsamma summorna bör fördelas rättvist.

Elles
Herr talman! Jag talar på Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraters vägnar. När jag presenterar vår grupps ståndpunkt om detta vill jag framföra min uppskattning för det arbete som gjorts av Haug och av vår egen föredragande Ferber, och tacka kommissionär Schreyer och likaså rådets ordförande, fru Parly, för deras betydande hjälp med att fastställa en budget den 23 november vilket, som ordförandeskapet mycket riktigt har påpekat, var ett landmärke för det sätt som Europaparlamentet, rådet och kommissionen har kunnat hjälpa till att gemensamt fastställa en budget för Europeiska unionen.
Vi har en budget som är under 1,06 procent, vi har en budget, herr Colom, som ligger inom ramen för budgetplanen. Jag misstänker för att fatta mig enkelt att flexibilitet är för små belopp och revision är för stora belopp, men vi skall inom de närmaste åren se hur det kommer att gå. Jag skulle dock vilja tacka både kommissionen och rådets tjänstgörande ordförande för deras synpunkter på det gemensamma uttalande som vi har utarbetat, för det är också den första indikationen på hur vi tänker övervaka förbättringar och funktioner i hanteringen av programmen, framför allt under rubrik 4.
Om vi tänker på detta för ett ögonblick har vi mycket arbete framför oss och vi väntar med intresse på betänkandet av fru Schreyer, företrädesvis före den 30 juni, så att vi kan använda dess innehåll för att finslipa budgeten 2002. Men om vi tänker på frågan om kvarstående åtaganden och hur vi begränsar löptiden för nya åtaganden - faller detta uppenbarligen inom ramen för budgetförordningen, vilket vi kommer att behöva förhandla om. Vi anser det vara absolut väsentligt att denna statusrapport måste kunna återställa våra medborgares förtroende för det sätt som Europeiska unionens institutioner fungerar.
Ett ord om budgetreserven, fru rådsordförande! Ni sade, om jag förstod er rätt, att vi inte får använda reserven för det var mot bestämmelserna att göra detta. Vi använder reserven, framför allt i den första behandlingen, för att dra uppmärksamheten till speciella svaga punkter i det sätt som politiken fungerar. Informationspolitiken i institutionerna är för närvarande en skandal och därför kommer vi, hellre än att anslå medel till informationspolitik som vi vet inte används effektivt, att reservera dessa medel i avvaktan på att kommissionen lägger fram ordentliga förslag. Lösningen skulle naturligtvis vara att ge oss möjlighet att, som en gemensam budgetmyndighet, öka avsatta medel som används under året och det kanske kan vara en idé som vi kan införa i revideringen av budgetförordningen.
Till sist skulle jag säga om man ser framåt att Nice har visat oss att det kanske finns en känsla av att vi förflyttar oss en smula mot mellanstatlighet där rådet beslutar om antalet i vårt parlament utan att samråda med oss på förhand. Vårt förtroende som en av tre institutioner kommer bara att upprätthållas - och därmed den institutionella överenskommelsen och budgetplanen upprätthållna - om vi lyckas skapa ömsesidigt förtroende och om vi rådfrågas i varje skede om våra grundläggande prioriteringar.

Walter
Herr ordförande! Jag vill i förväg tacka Florence Parly, som nu visserligen måste lämna oss, men jag tror att hon fortfarande kan höra det när hon är på väg ut. Enligt mina erfarenheter under det senaste året har hon, anser jag, skapat en mycket god atmosfär också från rådets sida, genom att hon under hela den tid som hon har varit ordförande har engagerat sig mycket intensivt. Jag vill tacka fru Schreyer, som också har hjälpt oss vidare med sitt mycket konstruktiva sätt att ta itu med saker och ting, och naturligtvis också min vän Jutta Haug, som har åstadkommit ett utmärkt arbete, och likaså Joan Colom i Naval och även Markus Ferber.
Nu står vi inför den situationen att vi måste avgöra om vi kan godkänna denna budget nästa torsdag eller inte. Då måste man naturligtvis titta noga på den. Vi som parlament, och just vi som socialdemokrater i parlamentet, kommer att göra det, eftersom vi tror att det åstadkoms mycket bra saker inom ramen för samråden, och eftersom vi inte bara fått avgörande prioriteringar, utan kunnat bygga ut dem. Med tanke på en arbetslöshetssiffra som fortfarande ligger över 8 procent i hela Europa är det också nödvändigt att Europeiska unionen, med den budget som står till förfogande, ger en tydlig signal, och att vi tar itu med att bekämpa detta gissel för vår ekonomi och våra människor. Därför är det viktigt att dessa 450 miljoner står till förfogande nästa år, med ett startbelopp om 100 miljoner för detta år. Det visar människorna att vi tar deras problem på allvar och arbetar på dem.
Det är mycket bra att det i denna budget under rubrik 4 var möjligt att visa dem som lever i största nöd eller som befinner sig i en demokratiseringsprocess i sina länder överallt i världen, att detta Europaparlament och denna Europeiska union inte glömmer bort dem, även om vi har egna problem som vi måste lösa, men även där ser vi till att det finns tillräckligt med pengar. Det är viktigt för människorna på Balkan, efter de utdragna stridigheterna, där vår sida har agerat mycket samlat, att få veta att även när det gäller att åstadkomma en återuppbyggnad kan de förlita sig på oss. I detta Europaparlament sitter människor som just ser till att de nödvändiga pengarna också verkligen ställs till förfogande när det behövs, och att man inte bara agerar med blomspråk, utan med mycket konkret handlande.
Jag tror alltså att vi vid sidan av mycket annat, som jag nu på grund av tidsbrist inte kan nämna, sett många bra saker. Men vi har också fattat några beslut som innebär uppdrag. Som ett exempel på detta vill jag med adress till kommissionen säga att vi har godkänt de 400 extra tjänsterna, eftersom vi vill att genomförandet av olika program skall förbättras och eftersom vi vill att ni skall kunna arbeta bättre än som varit möjligt tidigare. Men vi säger också mycket klart att det även betyder ett ansvar och en förpliktelse för er, ty vi kommer att följa denna process hos er. Vi kommer att kontrollera den, vi kommer att ha kontakt med er och alltid fråga hur det ser ut och om det faktiskt har skett några förbättringar, innan vi är beredda att ta några ytterligare steg tillsammans med er.
Det är också en förpliktelse gentemot rådet. Till rådet skulle jag verkligen också vilja ställa ett par frågor, utan att jag nu vill betvivla kompromissen. Men får det verkligen vara så att vi år för år ser efter hur mycket pengar som finns kvar från fjolåret, för att kunna överföra dem så att vi i regioner som exempelvis Serbien och Balkan totalt sett har tillräckligt med pengar till förfogande? Får det faktiskt vara så att vi först måste se efter vad som finns över? Är det den signal som vi vill ge till dessa människor: Det som återstår, det ger vi er till att börja med, och sedan ser vi efter vad vi kan ge som tillägg? Får det vara signalen? Nej!
Genom att ni vägrar att helt konkret tala med oss om de långfristiga aspekterna av denna utmaning, har ni ifrågasatt andan i och meningen med det interinstitutionella avtalet. Ni säger hela tiden att budgetplanen är okränkbar för er. Men de interinstitutionella avtalen mellan de tre institutionerna är också en viktig egendom. De borde leda till att vi får en gemensam planeringssäkerhet. Balkan och andra regioner behöver planeringssäkerhet. Det upprepade användandet av flexibilitetsinstrumentet motsäger också det interinstitutionella avtalet, ty det var ett instrument som detta Europaparlament tillkämpade sig för att kunna ge ut pengar för oförutsedda händelser, och som det också kan låta omfatta upp till 600 miljoner. Avsikten var aldrig att vi varje år skall leka brandförsvar på de områden, som vi ändå skall finansiera. Ni underminerar det interinstitutionella avtalet. Nästa år, säger jag er, kommer vi noga att granska om vi kan fortsätta att acceptera detta.

Virrankoski
Herr talman! Inledningsvis vill jag tacka budgetföredragandena, Haug och Ferber, för ett utomordentligt arbete. Likaså vill jag tacka budgetutskottets ordförande Wynn för hans lysande förlikningsarbete och föredömliga ledning av utskottet.
Budgeten för det kommande året bygger på en stram budgetdisciplin. Fastän utgifterna för lantbruket, som utgör över hälften av totalbudgeten, stiger med över 5 procent, också med beaktande av ändringsskrivelsen, stiger budgetens totalbelopp med bara 3,5 procent. Detta innebär att man i de övriga momenten följt en mycket stram linje. Det här innebär blott 1,056 procent av bruttonationalinkomsten, vilket bör anses vara extremt lågt, eftersom maximum enligt budgetplanen är 1,11 procent. Räknat i pengar är detta en inbesparing på över 2 miljarder euro. Här döljer sig emellertid en risk. Budgeten kommer att uppvisa en strukturell skevhet då de medel som skall gå till åtagandebemyndiganden överstiger medlen för betalningsbemyndiganden med 3,6 miljarder euro. Detta innebär en kommande ökning av underskotten. Därför är parlamentets oro över hur underskotten skall regleras befogad, och därför var parlamentets och rådets gemensamma förklaring nödvändig.
Det faktum att parlamentet och rådet nådde en överenskommelse om EU:s budget för det kommande året bör hälsas med tillfredsställelse. Det visar att de bägge instanser som är ansvariga för budgeten uppfyllt sina skyldigheter gentemot EU:s administration korrekt. Däremot är det beklagligt att parlamentet igen var tvunget att tvista om medlen för västra Balkan. Beträffande övriga ärenden vill jag konstatera att vår grupp fann det positivt att vi kunde komma överens om ett flerårigt program för sysselsättningsförslaget på 450 miljoner euro. Likaså är det positivt att de medel, 1600 miljoner euro, som på gemenskapens initiativ blev oanvända kunde bakas in i budgeterna för de kommande åren. En betydande del av tjänsterna i parlamentet förblev obesatta under hela året. Det här visar att man inom administrationen i framtiden bör intensifiera ett flexibelt bruk av personalresurserna. Med dessa kommentarer är vår grupp villig att godkänna budgetförslaget.

Rühle
Herr talman! Även mitt tack går till föredraganden och naturligtvis till kommissionären och ordföranden i rådet för det goda arbetet. Även vår grupp kommer att rösta för denna budget, eftersom den visar att vi trots ökande problem på ett föredömligt sätt åter har skapat en kompromiss. De tilltagande problemen rör framför allt arbetslösheten, BSE-krisen och stabilitetspakten på Balkan. För alla dessa brådskande problem har vi funnit lösningar och utarbetat en bra kompromiss. Här har alltid EU:s intresse stått i förgrunden. Vi ville säkerställa EU:s handlingsförmåga och dess trovärdighet bland befolkningen. Dessutom vill jag uttryckligen hålla med föregående talare Colom i Naval: Budgetplanen blir alltmer till en tvångströja. Den möjliggör ingen verklig planering, ingen verklig flerårighet. Genom det ständiga utnyttjandet av flexibilitetsreserven tar budgetens öppenhet skada, och på sikt kommer det också att leda till att trovärdigheten förloras.
Även Notenboomförfarandet, överförandet av ekonomiska medel till kritiska regioner, exempelvis finansieringen av stabilitetspakten på Balkan genom Notenboomförfarandet, säkrar inte den verkliga öppenheten i budgetförfarandet. Vi ser redan nu den stora faran att tvisterna mellan Meda, projekten med staterna runt Medelhavet och Balkan kommer att tillta under de närmaste åren, fastän vi alla ju vet att det just där finns ett brådskande behov av pengar. Å andra sidan iakttar vi hur rådet helt plötsligt kan ifrågasätta budgetplanen när det handlar om BSE och om nationella intressen. Jag fann Chiracs uttalanden under rådet i Nice synnerligen intressanta. Jag anser att rådet snarast måste överväga hur man från sin sida vill hantera budgetplanen. Parlamentet kommer i varje fall under nästa år att bli en mycket hårdare motpart.

Talmannen
Kära kolleger, vi avbryter debatten om denna punkt för att kunna lyssna till republiken Frankrikes president och tillika Europeiska rådets tjänstgörande ordförande. Debatten kommer att återupptas vid lämplig tidpunkt i enlighet med föredragningslistan.

Europeiska rådet/Franska ordförandeskapet
Talmannen
Kära kolleger! Vi välkomnar nu Jacques Chirac, Republiken Frankrikes president och unionens tjänstgörande ordförande,
(Applåder) och nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om rapporten från Europeiska rådet och uttalande av kommissionen - rådets sammanträde i Nice och uttalande av rådets tjänstgörande ordförande om det franska ordförandeskapet. Jag har glädjen att genast lämna ordet till president Jacques Chirac.

Chirac
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter. Jag är mycket glad över att vara här för att kunna lägga fram sammanfattningen över unionens franska ordförandeskap och även för att bedöma de framsteg som gjorts under dessa månader.
Ni känner till våra ambitioner. Jag tog upp dem här i kammaren den 4 juli i år. Jag tror att vi lyckats uppfylla våra åtaganden. Ni får bedöma det. Och jag är medveten om att detta resultat, det är sant, till stor del uppnåtts tack vare Europaparlamentets bidrag. Jag kommer från Nice efter fyra dagar av intensiva förhandlingar som genomförts tillsammans med premiärministern och regeringsmedlemmarna. Jag kommer nu till er, som företräder Europas folk, för att till att börja med berätta om resultatet av regeringskonferensen om reformen av institutionerna.
Utmaningarna var avsevärda och vi är nöjda med att ha uppnått ett avtal som hade varit omöjligt att uppnå för tre år sedan. Vi är nöjda med att ha lyckats överbrygga svårigheterna som gjorde vägen mot den eftersträvade målsättningen så smal, nämligen att uppfylla åtagandena från Helsingfors gentemot kandidatländerna utan att upplösa unionen, att göra det möjligt för morgondagens Europa att fortsätta att fungera effektivt. Jag tror mig kunna säga att detta avtal uppfyllts.
Jag vet mycket väl att Nicefördraget inte motsvarar Europaparlamentets alla ambitioner. Men jag tror att detta fördrag är det bästa möjliga, med tanke på de krav som fanns. Det motsvarar den utmaning vi ställdes inför: att ge unionen möjlighet att fatta beslut och agera efter att Europa utvidgats utan motstycke. Det är rättvist. Förhandlingarna var hårda, det vet ni, men vi fick varken segrare eller besegrade.
I Amsterdam, för tre och ett halvt år sedan, kunde inte den svåra balansen mellan representativitet och effektivitet uppnås. Det lyckades i Nice, tack vare samtliga staters ansträngningar. Vissa accepterade förvisso att göra flera ansträngningar än andra. Det måste man hylla dem för. Man måste också välkomna den europeiska andan som slutligen gjorde det möjligt att lämna Nice efter att ha löst de frågor som förblev olösta i Amsterdam och efter att ha förberett framtiden.
Vi hade lovat att det inte skulle bli några rester efter Nice. Vi eftersträvade att kommissionen skulle förbli en stark institution i unionens centrum, som kan lämna ambitiösa förslag. Genom att besluta att avskaffa en andra kommissionär, genom att besluta om olika tak för antalet kommissionärer så länge vi är färre än 27 medlemmar med en strikt rättvis rotation, är Nicefördraget en garanti både för kommissionens uppgift att personifiera unionens intresse och även dess effektivitet.
Denna uppgift kommer även att ökas genom de nya befogenheter som ges till dess ordförande, som hädanefter väljs med kvalificerad majoritet, vilket är ett verkligt framsteg. Antalet områden där omröstning skall ske med kvalificerad majoritet betraktades av parlamentet som en prioritet i denna förhandling, det vet jag. Det var också en av de svåraste frågorna. Men framsteg har gjorts. De är verkliga, även om de inte går så långt som ordförandeskapet - som nationellt visat prov på stor öppenhet, jag noterar det - skulle ha önskat.
Jag ber er att inte underskatta det som uppnåtts, när ni bedömer resultatet av Nice. Ett trettiotal extra bestämmelser har övergått till kvalificerad majoritet och vi har gjort framsteg när det gäller rättsliga och inrikes frågor, utrikeshandel och sammanhållning, vilka är kapitel där flera medlemsstater ändå i början av förhandlingarna hade mycket starka förbehåll. Ordförandeskapet beklagade att samma samförstånd inte kunde uppnås när det gäller beskattningen och socialfrågorna.
Den överenskommelse som uppnåddes i frågan om antalet röster för medlemsstaterna i rådet är rättvis. Röstviktningen krävdes på grund av utvidgningen, men genom den tas även hänsyn till den berättigade strävan efter att se de minst befolkade staterna fortsätta att tillföra hela sitt bidrag, som är grundläggande, till unionens funktion. Jag vill tillägga att det demokratiska berättigandet för rådets beslut kommer att garanteras och att det kan fungera väl. De system som införts, vare sig det gäller klausulen om demografisk kontroll eller den s.k. klausulen om majoritet av stater, kommer inte att påverka unionens förmåga att fatta beslut.
Jag kommer nu till ett av de mest positiva resultaten av regeringskonferensen. Det gäller förfarandet med förstärkt samarbete som underlättats betydligt i den första och tredje pelaren. Detta samarbete kommer alltid att vara öppet för alla. Det kommer självfallet att respektera gemenskapens regelverk och den institutionella ramen. Men genom att mjuka upp dem gör vi det möjligt att de verkligen kan användas. Vi har därmed en garanti för att Europa under alla omständigheter kan gå framåt snabbt. Öppningen av det förstärkta samarbetet inom den andra pelaren är även det ett framsteg.
Jag noterar också att denna regeringskonferens tagit sig uttryck i en utvidgning av befogenheter och makt för Europaparlamentet. Den nya bestämmelsen i artikel 7 om förfarandet med varning när det gäller grundläggande rättigheter ger er institution en mycket viktig roll. En ny rättslig grund planeras för stadgan för de europeiska politiska partierna och parlamentet blir behörig att som institution väcka talan enligt artikel 230 i fördraget. Det är anmärkningsvärda framsteg, även om jag bedömer att framstegen med utvidgningen av medbeslutandet inte går som långt som ni förväntat er, eller som ordförandeskapet förväntat sig för den delen.
Utöver regeringskonferensen fanns behov av att inleda en fördjupad debatt om några frågor som är grundläggande för Europeiska unionens framtid. Ju mer Europa går framåt, desto mer är vi skyldiga att förbättra dess demokratiska berättigande, läsbarheten och öppenheten i dess institutioner, klargöra fördelningen av befogenheter mellan unionen och medlemsstaterna. Det är på så sätt som Europa kommer att uppfylla sina folks önskemål.
I syfte att främja dessa målsättningar kommer en diskussion om Europas framtid att inledas. Det har Europeiska rådet beslutat. Europaparlamentet kommer naturligtvis att knytas nära till detta. Den borde kunna avslutas år 2004. På så sätt kommer vi att bemöta den oro som starkt uttryckts under perioden nyligen. Denna process är på intet sätt ett villkor för utvidgningen och kommer därför inte att försena den. Det var med en kort sammanfattning resultatet av det institutionella arbete som bedrivits i Nice. Det kommer att bidra till att Europa gör framsteg och det gläder mig att kandidatländerna har välkomnat detta resultat på ett mycket positivt sätt de senaste dagarna. Detta välkomnande vittnar om att vi motsvarat deras förväntningar.
För utvidgningen är verkligen Europas stora fråga. Det är både en enorm utmaning och en historisk etapp i riktning mot ett enande av vår kontinent. Det franska ordförandeskapet har starkt bidragit till framstegen i förhandlingarna. Trettio nya kapitel har avslutats, inbegripet några av de mest komplexa områdena i gemenskapens regelverk, och vissa länder, som just inlett sina förhandlingar, visar redan att de har förmåga att komma ifatt äldre kandidatländer. På grundval av det utmärkta arbete som utförts av kommissionen fastställde vi i Nice en tidsplan för de kommande arton månaderna. Det är ett bevis på att unionen avser att gå framåt. Det är en stark signal som mottogs väl vid mötet i Europakonferensen förra torsdagen.
Under de senaste sex månaderna har Europa också gjort framsteg när det gäller tillväxt och sysselsättning. Vi har fortsatt fördjupningen av den ekonomiska och monetära unionen, förstärkt samordningen av vår ekonomiska politik inom eurogruppen och påskyndat våra gemensamma förberedelser för att euron skall bli en del av det dagliga livet för Europas medborgare. De senaste veckorna har tre viktiga framsteg gjorts.
Till att börja med avslutades gamla och svåra förhandlingar om skattepaketet, med beskattningen av sparande, vidare antogs den europeiska sociala dagordningen efter ett omfattande samrådsförfarande med bl.a. arbetsmarknadens parter. Unionen har på detta sätt skaffat sig ett arbetsprogram som för fem år fastställer målsättningar och möten inom områdena arbetsrätt, social trygghet, rörlighet, livslångt lärande och kampen mot diskriminering och utslagning.
Avslutningsvis antogs, inte utan svårighet, det sociala avsnittet för Europabolaget i Nice. Det är ett trettio år gammalt projekt som lyckats. Det franska ordförandeskapet gläder sig åt att ha kunnat lösa upp knutarna i denna förhandling.
Vidare har kommissionen börjat genomföra besluten från Feira om den nya ekonomin och tillväxten. Vi hade kommit överens om en betydande sänkning av kostnaderna för att få tillgång till Internet. Det är nu gjort. Unionen har beslutat att dela in tillgången till den lokala slingan i grupper. Vi ville införa ett europeiskt patent, unionen har påbörjat inrättandet och fört in nödvändiga rättsliga bestämmelser i fördraget.
Mina damer och herrar parlamentsledamöter! Frankrike hade under sitt ordförandeskap också ambitionen att bemöta de europeiska medborgarnas oro. I Nice tillkännagav vi stadgan om de grundläggande rättigheterna i unionen. Denna text har ett mycket stort politiskt värde. Man kommer i framtiden att bedöma hela dess omfattning och jag hyllar er kammare som i hög grad bidragit till att den kunnat utarbetas. Tack vare denna stadga förstärks vår union och är på ett bättre sätt tillförsäkrad värderingar när det gäller värdighet, frihet och solidaritet som är grunden för unionen. Vi skall nu ge den det största gehör och snabbt fundera över dess ställning. Jag vet hur viktigt det är för ert parlament.
Under detta ordförandeskap har unionen också givit nya impulser åt det kulturella Europa och studenternas Europa. För två månader sedan antog våra utbildningsministrar en handlingsplan för rörligheten - en plan med 42 åtgärder - och vi har enats om ett bidrag om hela 400 miljoner euro för programmet Media Plus som är så viktigt för filmen och det audiovisuella området i Europa och som hela branschen väntat på, som ni vet.
Ni kanske kommer ihåg att jag här tagit upp Frankrikes önskan att unionen på ett bättre sätt skall ta hänsyn till idrotten och dess sociala funktion. Det är innebörden i det uttalande som antogs i Nice och den diskussion som inletts för att på europeisk nivå samordna kampen mot dopning.
Att förankra det europeiska äventyret i våra hjärtan, det innebär också att bevara ett mänskligt ansikte hos den enhet som nu byggs upp. Bevara det som alla med rätta är fästade vid: en välkänd miljö, balans mellan våra territorier, livskvalitet - jag tänker på ekonomiska tjänster i allmänhetens intresse - och ordförandeskapet gläds åt att den diskussion som inletts inom kommissionen, och rådet i Nice ledde till att ett uttalande antogs som betonar den grundläggande rollen för dessa tjänster, när det gäller att upprätthålla den sociala och territoriella sammanhållningen i Europa.
Under de senaste sex månaderna har ordförandeskapet beslutsamt engagerat sig för att unionen bättre skall motsvara våra landsmäns behov av säkerhet. Ordförandeskapet har ambitionen att Europa skall ge mer skydd, i ordets bästa bemärkelse.
Vi har därför i Nice lagt grunden till en oberoende europeisk livsmedelsmyndighet. Alla tänker i dag naturligtvis på konsekvenserna av epidemin med galna ko-sjukan (BSE). Det var till att börja med nödvändigt att återupprätta konsumenternas förtroende, på bekostnad av omedelbara åtgärder, vilka bestämt försvarades av Frankrike och antogs vid det senaste rådet (jordbruk), såsom förbudet mot köttmjöl i djurfoder och allmänna tester för att upptäcka BSE. Vi får heller inte glömma våra uppfödare och alla yrkesgrupper inom nötköttsbranschen som djupt påverkas av denna kris - och det har vi tydligt erinrat om.
Alla tänker också på sjösäkerheten. För ett år sedan sjönk Erika utanför Frankrikes kust. Trots den fantastiska insatsen från frivilliga och de offentliga myndigheterna lider kusten fortfarande av konsekvenserna av förlisningen. Och för några veckor sedan var det tankfartyget Ievoli Sun, som skadades nära öarna i Engelska kanalen. Sådana katastrofer, som orsakas av människans vårdslöshet, får inte upprepas.
Under de senaste månaderna har granskningen av kommissionens utmärkta förslag gjort avsevärda framsteg. Er kammare engagerade sig beslutsamt den 30 november i ett första åtgärdspaket som återigen nästa vecka kommer att överlämnas till transportministrarna. Det åligger nu det svenska ordförandeskapet - och jag erinrar om att miljön är en av dess prioriteringar - att lyckas med den andra omgången förslag, som bl.a. omfattar inrättandet av ett europeiskt kontor för sjösäkerhet. Med tanke på att ärendet brådskar uppmanade Europeiska rådet i Nice, fullständigt exceptionellt, medlemsstaterna att i förväg och som ett första steg genomföra delar av detta system som kommer att bli föremål för en politisk överenskommelse.
Bland hoten finns, som vi alla vet, växthuseffekten. I Haag satsade Europeiska unionen på ett trovärdigt och effektivt avtal, som visar hur brådskande och betydelsefulla dessa viktiga frågor är. Unionen har kunnat visa att den är enhälligt för åtagandena från Kyoto. Unionen kommer oförtrutet att fortsätta sina ansträngningar för att övertyga sina samarbetspartner att i sin tur engagera sig. Vi bör nästa år uppnå ett avtal som äntligen inleder den nödvändiga minskningen av utsläppen av växthusgaser.
Unionen har också gjort framsteg när det gäller att bekämpa den organiserade brottsligheten: ett direktiv om kampen mot tvättning av kapital, genomförande av en gemensam åtgärd mot länder och territorier som inte samarbetar som identifierats av Finansiella aktionsgruppen (FATF), utvidgning av Europols befogenheter till att omfatta kampen mot smutsiga pengar och inrättande av en europeisk polisskola. Dessa är de huvudsakliga beståndsdelarna i ett enhetligt och komplett system.
Det är i det sammanhanget som den provisoriska enheten för rättsligt samarbete " Eurojust" inrättades, och förebådade samarbetsorganet inom straffrätt vars inrättande nästa år redan finns inskrivet i fördraget.
Det franska ordförandeskapet hade slutligen en internationell ambition som också var långsiktig: att ge unionen möjlighet att påverka de stora frågorna i världen, att göra sin röst hörd och kunna agera. Det är projektet gällande den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken. Ordförandeskapet hade även en mer omedelbar ambition: att utan dröjsmål visa på de femton medlemsstaternas politiska beslutsamhet att föra fram sina egna intressen när europeiska frågor står på spel, och jag tänker särskilt på sydöstra Europa.
Med tanke på dessa två ambitioner har vi gjort framsteg. Till att börja med avslutade vi i Nice den cykel som inleddes vid Europeiska rådet i Köln och Helsingfors. Vi hade ställt upp målsättningar och dessa har vi nått. För ett år sedan fastställde vi den militära kapacitet som Europeiska unionen borde ha senast år 2003, för att kunna förebygga och hantera de kriser som man räknar med i fördraget. Medlemsstaterna har nu gjort åtaganden när det gäller att bidra i form av militära krafter och medel. Utöver själva trupperna kommer Europeiska unionen att förfoga över möjligheter till kommando, projicering och upplysningar som är nödvändiga för att leda komplexa operationer som omfattar flera arméer. Unionen avser att använda denna väpnade styrka i fullständig harmoni med Natos bestämmelser och i förekommande fall med stöd av dessa. Genom att bli starkare förstärker Europa också Atlantpakten.
I Nice inrättade Europeiska unionen också de permanenta instanser som krävs för att fastställa och bedriva en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik: en kommitté för utrikes- och säkerhetspolitik, en militärkommitté och en europeisk militärstab. Det beslutades att i fördraget föra in inrättandet av kommittén för utrikespolitik och säkerhet, som är en verklig stöttepelare i sammanhanget. Kommittén får genom delegation beslutsbefogenhet när det är berättigat vid en krishantering. Översynen av fördraget på denna punkt bekräftar betydelsen och det oåterkalleliga i besluten från Nice.
Utan att invänta inrättandet av dessa instanser önskar vi också att unionen skall höras bättre när det gäller de stora internationella frågorna som påverkar Europas intressen. När det till att börja med gäller sydöstra Europa var det nödvändigt att tydligare säga vilka européernas målsättningar var och vilka förväntningar de hade. Jag tror att detta budskap uppfattades vid toppmötet i Zagreb där länderna på västra Balkan för första gången träffade de femton medlemsländerna. Framtidsperspektivet med en anslutning till Europeiska unionen erbjöds och alla erkände att denna väg också var en väg för fred, mänskliga rättigheter och regionalt samarbete. Toppmötet i Zagreb löste förvisso inte alla svårigheter, men var ett steg tack vare stabiliserings- och associeringsprocessen, mötet konsoliderade demokratins framsteg, det skissade upp en framtidsutsikt i enlighet med de värderingar som ligger till grund för det europeiska tillvägagångssättet.
Europa-Medelhavskonferensen i Marseille visade tyvärr, trots krisen i Mellanöstern, hur viktigt det var för alla deltagare att bibehålla och förnya Barcelonaprocessen. Man kan glädjas åt att unionen kunnat avisera att den skulle avsätta cirka 13 miljarder euro under sju år, inbegripet naturligtvis lånen från Europeiska investeringsbanken.
Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Under detta halvår, jag tror att jag kan säga det i dag, har vår union förstärkts genom att förbereda sig för att ta emot nya medlemmar, samla familjen, när vi nu är övertygade om att kunna fungera tillsammans, stärkas också i våra landsmäns hjärtan när det gäller värderingar, tillväxt och sysselsättning, solidaritet, säkerhet och bevarande av den europeiska sociala modellen, stärkas och vinna i uppmärksamhet på den internationella scenen.
Dessa framsteg måste tillskrivas samtliga institutioner. Jag vill här hylla kvaliteten i arbetsförbindelserna mellan medlemsstaterna i rådet. Jag vill hylla kommissionen och dess ordförande, Romano Prodi, hylla hans beslutsamhet att lyckas med de initiativ och projekt som fanns på ordförandeskapets program.
Men här, i denna kammare, vill jag i mitt namn, i premiärministerns och den franska regeringens namn först tacka er kammare för dess bidrag. Det var grundläggande att Europaparlamentet, som ger uttryck för medborgarnas röst och ambitioner, var helt införlivade i besluten som är ett åtagande för framtiden för oss alla. Frankrike har fäst särskild uppmärksamhet vid det. Ni har ofta träffat Moscovici och de övriga ministrarna, eftersom rådets ordförandeskap deltagit 68 gånger på politisk nivå vid våra sammanträdesperioder i parlamentet och i utskotten. Det franska ordförandeskapet tackar er för detta samarbete, för ert stöd och ert mottagande, fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar president Jacques Chirac och ger genast ordet till Prodi, för kommissionens räkning. Ordet är ert, herr ordförande.
(Applåder)

Prodi
Fru talman, herr rådsordförande, ärade parlamentsledamöter! Det europeiska rådet i december 2000 kommer att gå till historien som ett särskilt långt och komplicerat rådsmöte: det förstod man redan av dagordningen, och så blev det.
I Nice fattades bra beslut, några som vi har väntat på länge. Stadgan om grundläggande rättigheter tillkännagavs högtidligen. Personligen hyser jag inga som helst tvivel om den textens grundläggande betydelse, och dem som tycker den är alltför svag - och jag vet att det är många också bland er som tycker så - vill jag påminna om att den utarbetats och planerats mycket omsorgsfullt just för att kunna bli en rättslig norm.
(Applåder)
Parlamentet och kommissionen har redan låtit meddela att de för sin del kommer att tillämpa stadgan i dess helhet.
Ärade ledamöter! Arbetet med att skapa ett europeiskt samhälle inleddes för trettio år sedan. Detta är ett rättsligt instrument av uppenbar nytta som våra företagare har insisterat på att få och som saknades vid de stora omstruktureringar av industrin som vi nyligen har bevittnat. Lyckligtvis finns det inte längre några hinder för ett snabbt införande av stadgan.
När det gäller utvidgningen, så har den strategi som kommissionen föreslog godkänts. Dessutom godkände rådet den sociala dagordningen, resultatet av ett fruktbart samarbete med ordförandeskapet, vilket redan har påpekats här.
Kommissionens förslag när det gäller sjösäkerheten och inrättandet av en byrå för livsmedelssäkerhet har fått ett kraftigt genomslag, liksom besluten till stöd för de sju områdena i gemenskapens yttersta periferi.
Detta är ett par av de frågor som lagts fram för att behandlas av stats- och regeringscheferna. Låt mig nämna ytterligare en, en nyhet som jag tror kommer att få betydelse, eftersom man i Nice även diskuterade toppmötena i sig, deras betydelse, deras komplexitet och det faktum att de hålls på olika platser, och Europeiska rådet fattade det kloka beslutet att gradvis förlägga samtliga rådets sammanträden till Bryssel. Detta kommer ytterligare att förstärka stadens karaktär av europeisk huvudstad
(Applåder)
och efter de toppmöten som redan planerats kommer vartannat toppmöte att äga rum i Bryssel. Från det ögonblick Europeiska unionen har arton medlemmar kommer beslutet att gälla samtliga toppmöten. Jag tycker verkligen detta kraftfulla initiativ från president Chirac förtjänar våra applåder.
(Applåder)
Låt oss så se på regeringskonferensen och Nicefördraget. Låt mig först av allt rikta ett varmt tack till Michel Barnier för det arbete han utfört.
(Applåder)
Det är ett arbete som utförts parallellt med mitt eget, men i än högre grad tillsammans med parlamentet, framför allt tillsammans med Giorgio Napolitano och hans utskott, med de båda föredragandena Leinen och Dimitrakopoulos och naturligtvis med Brok och Tsatsos, vilkas engagemang verkligen har varit totalt. Slutligen, fru talman, har klarheten i Napolitanos inlägg i rådet verkligen varit föredömliga.
Som ni säkert kommer ihåg, fru talman, så sade jag sista gången jag talade inför denna församling, omedelbart före toppmötet, att vi behövde ett fördrag som skulle ge oss ett verkligt mervärde. Framför allt lovade jag att jag skulle återkomma till parlamentet med en seriös utvärdering av de resultat som uppnåtts. I ert inledningsanförande vid toppmötet sade ni dessutom att parlamentet skulle komma att bedöma resultaten från toppmötet i Nice, inte bara i kvantitativa termer utan även i kvalitativa.
Det kommer att krävas en viss tid innan vi i detalj och i grunden kan bedöma de framsteg som gjordes i Nice, men redan nu kan vi dra vissa slutsatser: den första gäller utvidgningen av den kvalificerade majoriteten. Detta är ett framsteg som är viktigt ur kvantitativ synvinkel, med tanke på att ett trettiotal nya områden omfattas av detta beslutsförfarande, som på detta vis allt mer blir allmän regel i rådet, något man inte får bortse ifrån. Kvaliteten är emellertid en annan fråga. Inom känsliga sektorer som medbeslutande, skatteregler och lagstiftning på det sociala området, så var framstegen små eller obefintliga.
(Applåder)
På dessa områden mötte regeringskonferensen en fullständig omedgörlighet från vissa medlemsstaters sida. Detta är något som jag känner djup besvikelse över, inte bara på grund av konsekvenserna på kort sikt, utan på grund av den anda av slutenhet, av bristande förståelse som denna attityd är ett tecken på. Den som betraktar Europa enbart som en clearingcentral
(Applåder)
som man kan ösa ur vid behov och som man kan ta avstånd från när det inte finns något att hämta eller när man redan har uppnått tillräckligt, begår inte bara ett historiskt misstag i sin analys utan begår ett brott mot kommande generationer. De har rätt att förvänta sig betydligt mer av Europa.
Men i detta låsta klimat, ett klimat som kännetecknas av en brist på ömsesidiga medgivanden, så måste man ändå peka på de små framsteg som gjorts när det gäller rättvisa och inre angelägenheter. Det rör sig i allt väsentligt om framsteg som skjutits upp till 2004. Men ändå undervärderar vi dem inte. Det är emellertid uppenbart att starten för det nya stora politiska programmet när det gäller rättsliga åtgärder och gränsöverskridande kriminalitet som beslutades i Tammerfors åter ifrågasätts och det börjar verka som om tidtabellen som beslutades i Tammerfors blir försenad. Jag hoppas att man inte kommer att skylla dessa förseningar på vare sig parlamentet eller kommissionen.
Låt mig slutligen ge ett erkännande åt president Chirac och premiärminister Jospin för att de har gjort det möjligt för oss att räta ut de viktigaste frågetecknen i samband med hur handelspolitiken skall hanteras. Man har kommit fram till en bra kompromiss mellan den legitima oro vi känner, i första hand i samband med de kulturella olikheterna, och vår förhandlingspositions effektivitet och kraft i mötet med våra handelspartner.
En annan källa till tillfredsställelse är de resultat vi uppnått i samband med det fördjupade samarbetet. Ärade parlamentsledamöter! Jag tror att vi nu har ett viktigt instrument för en utvidgning av unionen. Kommissionen kommer att utnyttja det, hela tiden medveten om sin roll som garant: kommissionen kommer å ena sidan att använda detta verktyg för att uppnå nya viktiga mål i de länder som önskar knyta sina öden närmare till varandra, samtidigt som vi, å den andra, skyddar alla mot den risk för fragmentering som skulle kunna bli resultatet av en okontrollerad ökning av antalet fördjupade samarbeten.
När det gäller själva institutionerna skulle jag vilja säga tre saker. När det gäller kommissionen har förändringarna varit omfattande och radikala. Kommissionen kan växa till dess den har tjugosju ledamöter och därefter genomförs de förändringar som är nödvändiga och önskade av många. Samtidigt har vi satt igång viktiga reformer av kommissionens organisationsmodeller. Ordföranden kommer att utses i majoritetsval och inte enhälligt och han eller hon kommer, efter omröstningen i kommissionen, att få makt att avsätta enskilda kommissionärer och att besluta med ett stort mått av självständighet i frågor som rör utformningen av kommissionens organisation, som t.ex. tilldelning av portföljer och utnämningen av vice ordförande.
Parlamentet uppnår framför allt att det bildas europeiska politiska partier. Kommissionen försvarade - dessvärre utan framgång, men debatten är inte avslutad - vår gemensamma strävan att skydda unionens ekonomiska intressen genom förslaget att tillsätta en allmän åklagare. Det är emellertid mycket oroande att antalet ledamöter i parlamentet i huvudsak fungerat som en kompensationsvariabel för att uppnå balans i rådet. Dessa frågor och andra som hänger samman med dem måste vi ägna betydligt mer uppmärksamhet i framtiden och gå från en defensiv roll till att spela en betydligt mer offensiv roll.
Frågan om hur rösterna skall räknas i rådet ledde till den vanskligaste diskussionen och det var det beslut som var svårast att fatta. Detta var oundvikligt med tanke på den uppläggning som bestämdes, men resultatet är i alla avseenden en besvikelse: å ena sidan eftersom det försvårar möjligheterna att uppnå en kvalificerad majoritet och gör det lättare att blockera beslut, medan det i en union som utvidgas krävs det rakt motsatta;
(Applåder)
å andra sidan därför att beslutsförfarandet har blivit ännu mer komplicerat och därmed så långt man kan komma från den läsbarhet och öppenhet som medborgarna kräver.
(Applåder)
För att kunna ge medborgarna det de vill ha har vi krävt dubbel majoritet, det enda objektiva och begripliga instrument som allmänt accepteras av både små och stora länder.
(Applåder)
Vi måste här framför allt hylla den belgiska statsministern Guy Verhofstadt som kämpade till slutet för en rättvisare fördelning av kandidatländernas platser och för att göra tröskeln för att uppnå kvalificerad majoritet mindre orimlig, även om den fortfarande är alltför hög. På så vis har han befäst den viktiga historiska roll som Belgien alltid har spelat i Europeiska unionen.
(Applåder)
Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Vi måste erkänna att det mödosamma genomförandet av toppmötet i Nice i sig var en framgång. Det var nödvändigt att lyckas, och tack vare ansträngningarna från ordförandeskapet lyckades vi. Det finns inga rester, inga left overs på bordet i Nice. Nu måste vi på ett realistiskt sätt arbeta för att fördraget ratificeras så snart som möjligt. Med det fördraget kan vi gå vidare och ta emot nya medlemsstater i enlighet med beslutet från Helsingfors. Vi måste beslutsamt gå vidare i den riktningen.
Ärade parlamentsledamöter, toppmötet i Nice - som president Chirac påpekade - har utmärkts av att många försvarat sina kortsiktiga intressen till nackdel för en mer långsiktig vision. Detta toppmöte avsätter under alla omständigheter en förklaring om unionens framtid som ger anledning till optimism. Kommissionen vet hur viktigt det är att engagera sig för att förverkliga en klarare uppdelning av behörigheterna mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna, att i fördraget infoga stadgan om grundläggande rättigheter, förenkla fördragen och diskutera den roll som våra institutioner skall spela: en omfattande, öppen och djupgående diskussion som måste engagera regeringar, parlament och medborgare i de nuvarande medlemsstaterna och i kandidatländerna, som kan visa på dynamiken i ett Europa som ständigt är under uppbyggnad; en nödvändig diskussion, för erfarenheterna från Nice visar att vårt nuvarande sätt att se på fördragen inte längre är tillfyllest.
(Applåder)
Liksom gemenskapens struktur, så står även den organisatoriska process som tillämpas för att genomföra institutionella förändringar under press och där krävs förändringar. Kommissionen kommer att lägga fram förslag för att förbättra denna process, och jag räknar med ert deltagande och ert stöd.
Fru talman, herr rådsordförande, ärade parlamentsledamöter, mina damer och herrar! Efter denna min första och ofullständiga analys som jag har försökt göra så engagerande och objektiv som möjligt, så får vi inte förlora ur sikte att slutmålet för toppmötet i Nice var och fortsätter att vara Europas enande. Det nya millenniet gav oss ett tillfälle utan motstycke att förena länderna på vår kontinent i ett stort område för fred, stabilitet och utveckling. Nice är ett steg i den riktningen: ett steg som blev kortare än vad vi hade önskat och kortare än vad vi hade kunnat ta, men riktningen är den rätta. Därför ber jag om ert stöd för att ta detta steg.
(Livliga och ihållande applåder)

Poettering
Herr talman, ärade herr Chirac, herr kommissionsordförande, kolleger! Herr Chirac, Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater har alltid mottagit er med stor respekt, öppenhet och med stor aktning här i Europaparlamentet. Det är också fallet i dag, eftersom vi uppskattar er som person och eftersom respekten för ert ämbete kräver det. Vi uppskattar också att ni var här i juli och att ni är här nu igen, men denna aktning för er personligen och för detta ämbete befriar oss inte från det faktum att vi i dag klart och tydligt, i er närvaro, bör uttala vår övertygelse.
Ni sade i slutet av toppmötet: " Toppmötet i Nice kommer att gå till Europas historia som ett stort toppmöte." Jag måste tyvärr för vår grupps del säga att vi inte kan hålla med om det.
(Applåder från höger)
Vi har upplevt en regeringskonferens som drog ut på tiden i flera månader, och vi har upplevt ett toppmöte i Nice, där vi så att säga framför TV:n kunde känna att också - det är helt och hållet ett mänskligt drag - stats- och regeringscheferna från Europeiska unionens länder har nått fram till sina fysiska och psykiska gränser. Jag vill ge er ett exempel: Lyckligtvis har man reviderat detta dåliga förslag, att Polen skall ha färre röster än Spanien, trots att det har samma befolkningsmängd. Vilket intryck skulle annars ha uppstått i Polen, efter erfarenheterna av nationalsocialismen och kommunismen, om Polen inte behandlas jämställt med Spanien? Lyckligtvis har detta rättats till!
(Applåder)
Herr talman! Jag nämner detta eftersom sådana förslag uppstår i den hektiska atmosfären vid ett toppmöte i Nice, och detta får aldrig upprepas i Europeiska unionens historia. Vi säger i dag till folken i Europas mitt: Ni är välkomna i vår europeiska union, och det var ett förslag från Alain Lamassoure, som sedan blev vår grupps förslag, parlamentets förslag, kommissionens förslag - och nu har ni lyckligtvis övertagit det - att vi skall se till att de första länderna från Europas mitt kan delta vid nästa val till Europaparlamentet år 2004.
(Applåder)
Vi har tyvärr under de senaste månaderna - och inte heller detta får någonsin upprepas, eftersom det verkar som ett smygande gift i Europeiska unionen - upplevt motsatsställningen mellan de stora och de små länderna, varvid flera stora länder har uppträtt mycket småaktigt, och flera små länder har uppträtt storartat.
(Applåder)
Och vi har under de senaste veckorna och månaderna med stor oro kunnat se att regeringarna allt mer faller tillbaka in i en mellanstatlighet, i ett regeringssamarbete, och jag hoppas att det blir geisten från Pierre Pflimlin, Robert Schuman och Jean Monnet som blir den anda och den vision som bestämmer Europas framtid...
(Applåder) ... eftersom vi är djupt övertygade om att endast gemenskapens Europa och starka europeiska institutioner kan garantera rätten, demokratin, solidariteten och freden på vår kontinent.
Nice har naturligtvis både ljusa och mörka sidor, men väldigt många mörka sidor. Men vår måttstock i fråga om Nice har alltid varit Europeiska unionens handlingsförmåga. Kommissionsordförande Prodi, och vi tackar honom liksom Michel Barnier - ty vi har inte glömt bort, herr ordförande, att Barnier är ledamot av kommissionen eftersom ni föreslagit det, vi vill inte bara vara kritiska - har påpekat att det ju inte uppnåddes någon utvidgning av majoritetsbeslutet i ministerrådet i fråga om de väsentliga frågorna. För Europaparlamentet, som var segraren i Amsterdam, har det inte skett någon ökning av medbeslutandet för Europaparlamentet, och detta är en av de stora bristerna i resultaten från Nice.
(Applåder)
Det svåra förfarandet med att komma fram till ett beslut vill jag alls inte gå närmare in på, ty det kommer Elmar Brok från vår grupp säkert att göra. Men vi har inte uppnått mer öppenhet. Vi hoppas på det för framtiden, även om vi också ser det som är bra, exempelvis ert engagemang i utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken och stärkandet av kommissionen. Vi tar er på orden, president Chirac, och jag har med glädje hört att ni vill starkt införliva Europaparlamentet i förfarandet efter Nice. Vi förväntar oss från alla medlemsländer i Europeiska unionen och dess regeringar att det skall finnas en konferensform, där Europaparlamentet kan delta och ha inflytande när det gäller att fastställa föredragningslistan, och med tanke på förfarandet. Vi tar er på orden när ni säger att detta skall ske, och sedan kan vi också kanske gemensamt gå mot en bra framtid.
Vi har hört många vackra ord. Ni talar med all rätt om öppenhet. Vi behöver framför allt öppenhet i ministerrådet, och vi ser med stor oro att inte heller generalsekreteraren - Solana är ju mer en hög representant än en generalsekreterare - kan fylla sin funktion som generalsekreterare i gemenskapsförfarandet såsom han kanske skulle vilja.
Vi har med stor glädje hört att Europaparlamentet skall bli fullständigt involverat i förfarandet efter Nice. Av detta beror också vårt slutgiltiga svar, om vi säger " ja" eller " nej" till Nice. Vi vill ha ett förfarande för processen efter Nice, där Europaparlamentet är delaktigt i fråga om dagordningen och när det gäller beslutsförfarandet. Om ni ser till att detta sker, då kommer det också att ges en möjlighet för oss att arbeta förtroendefullt tillsammans. Vi kommer att tvingas följa rådet mycket kritiskt under de närmaste veckorna och månaderna, för att se om det självt är i stånd att också säkerställa denna öppenhet, som ni har talat om.
Det kommer att vara våra måttstockar, och vi hoppas tillsammans med er att vi kommer att utföra vårt arbete så att vi, Europeiska unionen, med våra värderingar verkligen är öppna för folken från Europas mitt, som länge har lidit under kommunismen och som nu vill träda in i vår värdegemenskap. Vi måste öppna dörrarna, men besluten måste fattas så att denna europeiska union också är i stånd att genomföra denna utvidgning!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, ordförande för Europeiska rådet, ordföranden för kommissionen, mina damer och herrar! Äntligen gav toppmötet ett resultat. För tillfället har vi klarat oss ur knipan. Nu måste vi noggrant granska texten här i parlamentet.
Vad jag kan säga för tillfället, herr rådsordförande, är vad som står att läsa på rådets webbsida på Internet, åtminstone vad som stod där klockan 10.00 i morse: " Fördraget kommer att finnas tillgängligt så snart det har godkänts" . Jag ber er att ni i er tur ber rådets tjänstemän att åtminstone uppdatera texten. Jag tror att " något" har godkänts i Nice.
(Applåder)
Det faktum att en överenskommelse har uppnåtts är emellertid en bedrift i sig. De frågor som diskuterades i Amsterdam och som man inte kunde komma överens om handlade inte om vad som helst. De handlade om grundläggande frågor för Europas styre, och nu kan vi börja arbeta på detta.
Vi tror på era ord om innehållet i överenskommelsen men, enligt vad vi erfar, finns det inte många anledningar till glädje. Det är på sin plats att påminna om att syftet med regeringskonferensen från början var att uppnå en förbättring av unionens funktion i syfte att genomföra utvidgningen. Jag är rädd för att vi står inför en intressekonflikt mellan nationella intressen, en konflikt som uppstod plötsligt, i nattmörkret, och som kommer att försvåra beslutfattandet inom gemenskapen ännu mer i framtiden.
Nu är det inte bara det att regeln om enhällighet bevaras inom några viktiga områden, utan nu har vi tre olika typer av kvalificerad majoritet. En gräns på 62 procent av befolkningen, i andra fall gäller en gräns på 71 procent, och så ännu en gräns på 73,49 procent för att uppnå kvalificerad majoritet. Procenttalet är så högt att det är likvärdigt med att återinföra vetorätten, framför allt när det gäller de större länderna.
Det handlar om en tillbakagång som kommer att få återverkningar inom alla områden inom gemenskapen och jag förutspår, herr ordförande för Europeiska rådet, att våra medborgare - och även parlamentarikerna och regeringscheferna är jag rädd - kommer att bli tvungna att sätta sig i skolbänken igen för att få undervisning om matematiska kalkyler.
(Applåder)
De roller som har tilldelats kommissionen och parlamentet i den beslutsfattande processen i unionen måste undersökas mycket noggrant. Om vi vill att unionen skall spegla alla medlemsstaters och befolkningars intressen som en värdegemenskap, är kommissionen och parlamentet de institutioner som enligt gemenskapsmetoden kan garantera detta och som agerar inom ramen för stadgan om de grundläggande rättigheterna. Om dessa institutioner försvagas, hur skall vi då föra Europa närmare medborgarna?
Samtidigt står det i förklaringen om utvidgningen - som är positiv - att kandidatländerna kan bli medlemmar av unionen i slutet på år 2002, och regeringscheferna från de olika förhandlande länderna har välkomnat Nice. Emellertid måste en sak tas med i beräkningen: det är som om ett barn bjuder in sina vänner till en födelsedagsfest och inte vet om det finns tillräckligt med plats i huset eller om det finns pengar för att köpa godsaker. Vi måste ta våra löften på allvar.
Hur har vi hamnat i den här situationen? Det är alltför lätt att skylla på rådets tjänstgörande ordförandeskap, främst på grund av att den största delen av de politiska familjerna som företräds här också finns företrädda i rådet. Anledningen till att vi befinner oss i den här situationen är helt enkelt att metoden med regeringskonferenser inte fungerar längre.
Hur skall unionen kunna fatta beslut i konstitutionella frågor när man sitter uppe tre nätter i rad? Vad har elva månaders regeringskonferens, två överläggningar och oräkneliga möten i rådet (allmänna frågor) tjänat till?
(Applåder)
Jag vill i förbigående nämna, herr ordförande för Europeiska rådet, att det är skattebetalarna som betalar utgifterna.
Hur skall beslut som avspeglar unionens dubbla legitimitet kunna fattas när dessa beslut fattas av en enda part? Jag vädjar: inga fler regeringskonferenser bakom stängda dörrar.
(Applåder)
I förklaringen om unionens framtid - som jag välkomnar å min grupps vägnar - nämns för första gången att det är nödvändigt att förnya unionens arbetsmetoder: behovet av en bredare debatt, i vilken alla berörda parter kan delta. En sådan metod finns redan. Det är konventmetoden: nio månader, en lycklig födsel...
(Applåder)
...men när det gäller Nice, så vet vi fortfarande inte hur skapelsen ser ut. Och jag tror att det verkligen skulle vara på sin plats att använda konventmetoden för att fastställa unionens framtid.
Sammanfattningsvis, herr ordförande för Europeiska rådet, herr ordförande för kommissionen, mina damer och herrar, när det gäller de frågor som behandlades i Nice som ni själv, herr Chirac, har påtalat - bolagsordningen för europeiska aktiebolag, den sociala dagordningen, galna ko-sjukan, sjösäkerheten - så finns det tillräckligt med skäl för att konstatera att toppmötet blev en framgång.
När det gäller de institutionella frågorna däremot, måste vi begrunda och bedöma dessa. Vi kan inte fatta ett beslut i dag. Vi vill bidra på ett positivt sätt, men vad vi måste göra nu - och med detta avslutar jag, fru talman - för att leva upp till våra ambitioner är att be det svenska ordförandeskapet att det påbörjar debattprocessen och under den måste vi finputsa detaljerna, det är nämligen det som unionen behöver, att vi på ett positivt sätt förstärker vår försvarspolitik och utvecklar gemenskapsmetoden.
Det är den utmaningen som vi nu står inför.
(Applåder)

Cox
Fru talman, herr rådsordförande och herr kommissionsordförande, kolleger! Min grupp välkomnar att fördraget i Nice är ett faktum. Det är min utgångspunkt, för utan ett fördrag i Nice skulle vi befinna oss i en betydande politisk och institutionell kris; utan ett fördrag i Nice skulle vi sända en tydlig signal till kandidatländerna att det verkligen fanns allvarliga hinder i vår väg. Därför måste man välkomna resultatet. Med hänsyn till innehållet i fördraget i Nice, som andra har sagt här i dag, måste vi fundera, måste vi se texterna och måste vi göra en väl övervägd bedömning.
Jag kan säga att det finns delar som vi tycker bra om och mycket som berör oss. Den ambition som man hade inför Nice var den största europeiska ambitionen inför ett toppmöte som man haft under många år. Ambitionen var att bereda väg för en utvidgning i kontinentstorlek i Europa och det är på grundval av den uppgiften som vi måste bedöma innehållet i Nice. Kan man med detta fördrag genomföra en effektiv fungerande utvidgning i kontinentstorlek? Det var ambitionen och många i denna kammare fruktar att man kanske har misslyckats med det som krävdes.
Min grupp har i alla fall kommit fram till en definitiv slutsats som andra också har hänvisat till i dag. Det är att den nuvarande mellanstatliga modellen för beslut av dessa frågor uppnådde och passerade sin bästa-före-datum med Nice. Efter nio månader, mer än 330 timmar av förberedelser i formella sessioner, tusentals timmar av förberedelse runt dessa sessioner slutade det skådespelet med enorma svårigheter för förhandlarna, vilka på slutet körde fast och fortfarande måste försöka lösa allt på grund av att inget konkret beslutats under allt det som hade ägt rum inför toppmötet. Det är inte ett godtagbart sätt för Europa att göra affärer inte heller, för att vara rättvis mot det franska ordförandeskapet, är det rätt att begära av ett ordförandeland att behöva avsluta en sådan komplicerad process. Vi anser att tiden är mogen för förändring.
(Livliga applåder) Jag skulle också vilja ge synpunkter, om än i andra hand efter att ha följt de närmare detaljerna om vad som skedde i Nice i medierna, på den generella anda som omgav diskussionerna. När vi granskar de framsteg som gjorts avseende omfördelning av röster är det helt uppenbart komplicerat och svårt att förklara, men det som betonades i rapporteringen från Nice till media från de olika nationella delegationerna var hur frågor kunde blockeras snarare än hur frågor kunde föras framåt. Atmosfären handlade mer om de negativa aspekterna på ett väldigt europeiskt projekt och en vision än ett positivt främjande av det som är djupt känt och bra om den europeiska drömmen och det är ett tråkigt inslag från Nice.
(Applåder)Jag vill ge ett erkännande till Europeiska kommissionen. Jag vill hylla Romano Prodis europeiska mod. Jag vill hylla kommissionär Barniers noggranna arbete. Jag vill hylla den europeiska andan hos herr Verhofstadt, den belgiska premiärministern, som stod emot ända till slutet klockan fyra eller halv fem på morgonen. Men de som kämpade mest för Europa, tror jag fann att det var en otacksam uppgift och det är verkligen att beklaga. Jag vill på min grupps vägnar säga att när det gäller att ha att göra med Europeiska kommissionen, när det handlar om den modell som har gjort att Europa uppnått det som vi vill uppnå, när vi granskar den dubbla legitimiteten i den europeiska processen, grundad på Monnet-metoden med en stark mellanstatlig insats, ser vi inte på Europeiska kommissionen och deras rådgivare som obetydliga tjänstemän. De är viktiga för våra europeiska politikers uppdrag och de är avgörande för den uppgiften.
(Livliga applåder)
Det finns spänningar nu. Det finns en smygande tendens till mellanstatlighet. Men modellen Schuman-Monnet har hjälpt oss att inte bara skapa utan också lyckas med den europeiska drömmen. Jag vill säga till dem som föraktar den: gör det med stor försiktighet för ni trampar på våra drömmar när ni förstör en modell som har fungerat så bra. Jag vet att några skeptiker inte gillar den men det kommer de aldrig att göra. En väldig majoritet i denna kammare tror dock på den och den stora majoriteten i denna kammare inser varför den har fungerat.
Till sist, för att fundera på nästa utvecklingsfas år 2004. Jag gläder mig över att president Chirac uppger att det inte kommer att vara ett hinder för utvidgning. Jag tror att det kommer att vara en möjlighet och vi måste ta den möjligheten för att även ta upp frågorna om reform av rådet, om reform av den metod som vi använder för dessa viktiga uppgifter och att säkerställa att stadgan om grundläggande rättigheter blir meningsfull som lag och inte bara som en förklaring. Detta skall ge oss en reell möjlighet att ta itu med de svaga punkter som uppfattades från toppmötet i Nice. Jag har noga lyssnat på vad Romano Prodi har sagt. Han sade att vi måste vara ambitiösa men dämpa vår ambition med hänsyn till verkligheten. Det är ett viktigt meddelande och det har uppfattats.

Lannoye
Fru talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Tillåt mig att göra en liten historisk erinran om en fransk läkare som hette Coué och som uppfann en metod, nämligen Coué-metoden, som bygger på principen om självsuggestion och självövertygelse.
(Applåder)
Denna läkare rådde oss alla att när vi stiger upp på morgonen säga: i dag är jag bättre än i går och sämre än i morgon.

Jag tror att det är en princip som har sitt värde i politiken, men den bör inte användas alltför mycket. Jag gläder mig åt att de olika kollegerna som är närvarande här inte har gjort det. Jag hyllar alltså deras tal. Det händer inte ofta, men jag är faktiskt mycket nöjd med vad som sagts hittills. När det gäller toppmötet i Nice ser jag det för egen del som ett misslyckande. Inte bara i förhållande till Europeiska unionens uttalade ambition att förändra institutionerna för att på ett korrekt sätt kunna ta emot de nya medlemmarna och förbättra Europeiska unionens effektivitet, jag ser det också som ett misslyckande jämfört med en annan viktig målsättning, som man kanske inte tagit upp tillräckligt, nämligen ambitionen att föra Europeiska unionen närmare medborgarna.
När det gäller den första punkten tror jag allt har sagts. Jag skulle emellertid vilja lägga till ett antal beståndsdelar beträffande Europaparlamentet, detta europaparlament, som för övrigt mycket vänligt hyllades av Chirac, har till stor del glömts bort i Nicefördraget.
(Applåder)
För första gången - och jag vill påminna om att jag upplevt både Maastricht och Amsterdam - har Europaparlamentets betydelse minskat, när det gäller de europeiska besluten. Det är mycket allvarligt. Antalet ledamöter har visserligen ökat jämfört med vad som planerats, vilket gör det möjligt att minska oron bland vissa av oss, men det kommer att finnas fler ledamöter och mindre makt. Jag är inte säker på att det är bra.
(Applåder)
Jag kommer nu till min oro beträffande demokratin och öppenheten. När det gäller öppenheten skulle jag vilja ge ett exempel: artikel 133 om handelspolitiken. Jag har inte fått den definitiva texten, det har ingen av oss här, men jag har fått tre sidor, bilaga 5 och 6, om handelspolitiken. Jag har läst dem tre gånger och jag måste erkänna att jag inte förstått allt. Kanske jag inte är uppgiften vuxen, men jag förstod verkligen inte allt. Jag förstod emellertid en sak: att Europeiska kommissionen skulle få större makt, att rådet skulle öka sin kontroll och att parlamentet skulle uteslutas. Inom ett så känsligt område, politiskt känsligt, där det funnits en folklig mobilisering, tror jag att det är ett allvarligt politiskt misstag. Jag ville säga det.
(Applåder)
Jag skulle kunna säga mycket om medbeslutandet. Var finns det, detta medbeslutande? Det föreligger praktiskt taget inga framsteg. Det är lika allvarligt. Jag tror därför att vi på denna punkt verkligen, som parlamentariker och som företrädare för den allmänna opinionen, måste visa att vi är förtretade och politiskt omsätta denna förtret i en positiv handling. Det är vad jag skall göra med några ord. Jag tror att det som saknades i Nice var en europeisk syn.
(Applåder)
Den fanns inte vid toppmötet i Nice. Regeringarna kan ifrågasättas, och jag attackerar inte här någon särskild regering och inte det franska ordförandeskapet mer än något annat - jag tror inte att det är rätt tillfälle, Barón Crespo sade det mycket bra - vi måste ifrågasätta den mellanstatliga metoden. Regeringarna är ansvariga och måna om sin image i den nationella allmänna opinionen, det är normalt. De struntar lite i sin image i den internationella allmänna opinionen, med undantag av några, men många struntar i den, och jag tror man måste inse att det leder till stor oro när det gäller att tänka europeiskt. Vi måste alltså byta metod. Vi har sett gränserna, de har blivit allt tydligare. Vi har en början till process.
Jag är lite mindre entusiastisk än andra när det gäller stadgan om de grundläggande rättigheterna. Man har talat om barnet efter en avslutad förlossning, men barnet är mycket klent. Jag önskar mig ett starkt barn, och jag tror att det krävs en metod för det, sannolikt inspirerad av metoden med konventet, men med ett mycket mer ambitiöst mandat, för att reformera de europeiska institutionerna och framför allt ett mer demokratiskt sätt att fungera. Vi kan inte undgå en folklig debatt om Europeiska unionens målsättningar, om Europeiska unionens ambition i världen.
(Applåder)
Det är den önskan jag har. Jag gläds mycket uppriktigt åt den konsensus som jag känner finns här i kammaren. Det är första gången som vår analys är så samstämmig och jag ser det som en positiv garanti för de kommande åren.

Wurtz
Fru talman, herr president, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Min grupps dom är hård mot de femton, efter den föga engagerande uppvisning de erbjudit européerna, vilka sannolikt var alltför förlamade av förvåning för att vid detta tillfälle direkt kunna bedöma hur det egentligen står till med den gemensamma synen, solidaritetsandan och det ömsesidiga förtroendet mellan de största europeiska ledarna. Även om jag personligen trots allt med viss lättnad välkomnat slutandet av ett avtal beror det på, som Cox sade, att ett fastslaget misslyckande i Nice skulle ha utnyttjats av de skamliga motståndarna till utvidgningen för att om inte ge dödsstöten åt, så åtminstone kräva ett uppskjutande sine die av detta stora projekt. Vi skulle då ha gett folken i Central- och Östeuropa en signal som skulle få oanade politiska konsekvenser. I dag är inget mer osäkert än en lyckad utvidgning, men vägen är åtminstone öppen för en åtgärd till förmån för en sådan framtidsutsikt.
Vilken grym illustration av krisen, för övrigt, inte bara den institutionella utan den djupare identitetskrisen inom det europeiska bygget inför de titaniska frågor som Europeiska unionen står inför! Jag tror att de femton medlemsländernas problem mindre ligger i deras svårighet att ge de rätta svaren än i deras vägran att ta upp de rätta frågorna. De rätta frågorna är i våra ögon de som ställdes av det imponerande människohav som från hela Europa sammanstrålade i Nice inför toppmötet.
Det handlade inte om några marginella bråkmakare utan om anställda som anslöt sig till de mest representativa opinionsströmningarna i respektive land. Det fanns bland dem företrädare för det tidiga europeiska bygget och sannolikt väljare från de flesta politiska familjer finns företrädda här. I sin mångfald gällde deras frågor på ett eller annat sätt samma fråga i sak, nämligen innebörden i denna konstruktion där man vill reformera institutionerna.
För vem? För vad? Vart går detta Europa med femton medlemmar i dag, med största sannolikhet det stora Europa med tjugosju eller trettio medlemmar i morgon? Är detta Europa dömt att smälta in i den nuvarande liberala internationaliseringen? Att underhålla avregleringens eld? Att göra konkurrensen till A och O i den ekonomiska politiken? Att försöka lösa upp allt det som är grundläggande i våra samhällen enligt den merkantila logiken, till den grad att vi måste mobilisera oss för att finna några undantag, och koncentrera all makt till toppen, långt ifrån livet och människorna?
Finns det en mer relevant fråga än den om det finns andra tänkbara alternativ? Valmöjligheter där medborgarna till största delen kan känna igen sig. Stora gemensamma projekt, både i Europa och internationellt, där de skulle ha anledning och nöje av att satsa gemensamt, projekt som går i riktning mot en gemensam kontroll av marknaderna, en gemensam politisk voluntarism när det gäller ekonomi, sociala frågor, miljö och kultur, en verklig tillgång för arbetsmarknadens parter till den nödvändiga informationen och besluts- och kontrollprocesser, inom deras företag och ända till institutionerna. Vilken början till svar på dessa berättigade frågor gav Europeiska rådet i Nice till medborgarna? Stadgan om de grundläggande rättigheterna som skulle vara en galjonsfigur stökades undan utan omsvep.
Det europeiska försvaret, och de militaristiska betoningar som följde dess snabba inrättande, kan inte heller, i mina ögon, ge det europeiska äventyret den förväntade inspirationen. Det är symtomatiskt att det är inom det fåtal områden där kravet på påtagliga åtgärder tydligt visat sig i våra samhällen som några positiva överenskommelser slutligen kunnat göras med alla femton medlemsländer. Jag tänker på livsmedelssäkerheten, sjösäkerheten, uttalandet om idrottens särställning när det gäller konkurrensreglerna eller Europabolagets ställning. När det gäller den sociala dagordningen erbjuder den åtminstone, även om man förgäves där kan leta efter de förväntade precisa målsättningarna, stödpunkter för åtgärder under de kommande fem åren. Det är alltid något, men det är inte ett projekt och utan ett gemensamt projekt kan reformen av institutionerna bara leda till ett köpslående mellan stater utan känsla och hänsyn.
Sammanfattningsvis anser jag tillsammans med min grupp att Europeiska rådet i Nice slutligen kommer att ha varit kulmen för en typ av institutionell och politisk konstruktion som visat på sina begränsningar och har gjort sitt. Avsaknaden av ett gemensamt projekt som är enhetligt, läsbart och mobiliserande, vägran att offentligt och öppet diskutera möjligheter, för ett uppenbart samförstånd, som definitivt är liberal och fientligt inställd till varje tecken på oberoende inför den etablerade ordningen, intensifieringen av kraftmätningarna mellan partner inom samma gemenskap, den överdrivna koncentrationen av makten till staternas ledning och långtifrån medborgarna, det är en rad frågor som inte är nya, utan som nu är oundvikliga i den debatt som inletts om Europas framtid. Tack.

Pasqua
Herr president! Jag skulle först av allt vilja lyckönska er till den stora fysiska motståndskraft ni visat prov på under detta maraton i Nice. Men mina lyckönskningar slutar där, för jag beklagar att ni inte utvidgat denna motståndskraft till de frågor som lagts fram för er.
Ni har sagt att toppmötet i Nice var en framgång eftersom det avslutades med ett avtal. Jag vill svara er: " strunt i det!" eftersom alla redan från början visste att det franska ordförandeskapet, bl.a. av inrikespolitiska skäl, var beslutet att göra allt för att ett avtal skulle kunna träffas i Nice. Med risk för att beröva er era illusioner, skulle jag vilja säga att ingen här är lättlurad. Det stora antalet blockeringar mellan de femton medlemsländerna under toppmötet är symptomatiska. För varje klarsynt omdöme innebär de mycket allvarliga konsekvenser som projektet med det federala Europa med 27 eller 28 medlemsstater leder till. Det mest förvånande är att ni förbereder detta fantasifoster trots att opinionsundersökningarna visar att alla europeiska folk till största delen är fientligt inställda till det.
Jag talar huvudsakligen för fransmännen i min grupp och vill säga att motsättningen är konstant mellan detta Europas förtjänster och den förvirring som kunnat konstateras i unionens dagliga funktion. De ansvariga, och ni hör dit, har reducerats till allt fler operationer, manipulationer av media och den allmänna opinionen. Tekniken har provats ut noga: alltid skjuta upp bevisbördan till senare, fatta beslut som är tomma på innehåll eller som skall tillämpas mycket senare och slutligen lägga fram allt detta som en fantastisk framgång. Toppmötet i Nice utgör på sätt och vis ett förhärligande av denna strategi med trolleritrick. Till att börja med undertecknade de femton medlemsländerna i all hast och under tårgas stadgan om de grundläggande rättigheterna. Detta dokument är ett tvetydigt monument och lades fram av vissa som en grundläggande text som förebådar en framtida europeisk konstitution och av andra som en enkel avsiktsförklaring utan rättsligt värde.
Texten förhärligades som ett demokratiskt framsteg för ett medborgarnas Europa. Naturligtvis har ingen brytt sig om att ta redan på vad folket tyckte. Texten lades fram av er, herr president, och av er premiärminister som en triumf för den franska konfessionsfriheten, och av förbundskansler Schröder som en seger för den tyska religiösa känslan. Det var tillräckligt för att den franska och tyska versionen av stadgan helt enkelt inte skulle uttrycka samma sak. Det skulle man ha tänkt på!
(Applåder) Toppmötet i Nice antog också en europeisk social dagordning, men detta dokument har inget tvingande värde. Man nöjer sig med att för de fem kommande åren fastställa en handfull målsättningar som staterna är fria att uppnå eller ej, beroende på vilken politik de valt. Vidare aviserade toppmötet att ett avtal träffats om sjösäkerheten. Halleluja! Ett avgörande avtal? Inte alls, det handlar helt enkelt om ett beslut som uppmanar transportministrarna i medlemsstaterna att komma överens om vilka åtgärder som skall vidtas. Låt oss också till denna hitlista foga aviseringen att en livsmedelsbyrå skall inrättas som inte kommer att fungera före 2002. För att fullborda det hela beslutade de europeiska ledarna som träffades i Nice att inleda ett nytt institutionellt projekt år 2004. Det kommer då att handla om - var det allt? - att klargöra de europeiska fördragen, den exakta ställningen för stadgan om de grundläggande rättigheterna och fastställande av behörigheten mellan unionen och medlemsstaterna.
Allt detta går helt enkelt inte ihop. Från undanflykter till skenmanövrar och hycklande avtal under löften inför framtiden, börjar detta federala Europa att likna ett korthus där toppen blir allt högre men där grunden är ostadig, för den verkliga lärdomen från Nice är den enorma historiska motsättning som vår kontinent kastat sig in i alltsedan Maastrichtfördraget.
Utan folkligt stöd, eftersom det inte finns något europeiskt folk, tvingas staterna av sin allmänna opinion att på ett allt mer envist sätt försvara sina nationella intressen, med risk för att ändra det maximala antalet ledamöter i Europaparlamentet som fastställts i Amsterdamfördraget som redan är föråldrat, med risk för att öka antalet kommissionärer till 27, trots att den nuvarande kommissionen med femton ledamöter inte fungerar.
Tillåt mig också, herr president, att betona att efter Nice framstår återigen Frankrike som ovanligt förlorande. Ni kämpade krampaktigt mot risken att få mindre än Tyskland i ministerrådet och gav slutligen efter när det gäller allt annat: antalet franska ledamöter här i kammaren, minskar från 87 till 74 - det är ingen stor förlust det håller jag med om - medan Tyskland behåller sina 99 ledamöter utan att förlora en enda: åtminstone för dem som tror att denna kammare har någon betydelse skulle man ha behövt behålla antalet, när det gäller den s.k. principen om " demografiskt nät" som ger Tyskland avsevärda fördelar, när det gäller en av våra kommissionärer i Bryssel och vår vetorätt inom ett mycket stort antal områden som gäller våra grundläggande intressen.
Slutresultatet är befängt. Ingen förstår längre något när det gäller reglerna för hur denna gasfabrik fungerar. Den gör i stort sett alla missnöjda, till att börja med de s.k. små länderna. Det enda tydliga resultatet är att de europeiska nationsstaterna under protest är på väg att bli endast provinser i en auktoritär federal stat - om man inte motsätter sig det - vars strategiska och militära målsättningar skulle vara de som eftersträvas av Förenta staterna. Vi måste sätta stopp direkt för denna vansinniga abdikation för de europeiska nationernas suveränitet. Det är anledningen till, herr president, att vi så småningom kommer att be Frankrikes president att rådfråga fransmännen om fördraget genom en folkomröstning.
(Applåder)

de Gaulle
Fru talman, kära kolleger! Den masochism med vilken de franska politiska ledarna ännu en gång låtit sig gå i fällan med kadriljernas Europa är otrolig. Efter att ha vältrat sig i samboendet, lade sig dessa politiska proffs resignerat med ett fördrag som de absolut måste underteckna i Nice, som om Tysklands öde var beroende av det.
Portugal och Belgien vägde i detta sammanhang tyngre än Frankrike, som gav efter om allt och inte erhöll någonting, utöver bibehållandet av ett vagt kulturellt undantag, en förevändning för ett nytt koncept, som Védrine uppfunnit, för sakens behov, en suveränitet som både skulle vara nationell och utövas gemensamt. Till och med Edgar Faure måste vända sig i sin grav!
Vid ett tillfälle när dessa så kallade ledare är oförmögna att genomföra ett femtiotal direktiv på annat sätt än genom förordning - dvs. genom lagdekret - godtar de nu, på allvar, att minska den franska representationen i Europaparlamentet med nära 20 procent, en representation som de ändå givit i uppdrag att försvara de franska intressena i enlighet med medbeslutandet.
För Frankrike är vart och ett av dessa fördrag tyvärr värre än det föregående men bekräftar logiken från Maastricht, en stor Mitterrandsk finess som riskerar att sluta illa. Och den stackars Chirac som trodde att han skulle förbättra sin hälsa i Nice! Och Jospin som tror på Gerhards ord, såsom Jaurès tror på världsfreden!
I vilken situation kommer alla dessa människor att ha dragit in Frankrike, när den europeiska bubblan spricker och fransmännen bara har den bittra smaken kvar i munnen av att ännu en gång ha låtit sig luras av medelmåttiga och intresserade ledare?

Saint-Josse
Fru talman, herr president! Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa beklagar att ordförandeskapet inte följt upp det budskap det fick redan i juli. I Nice gav det näring åt den teknokratiska makten.
Krisen i kommissionen har inte lett till någon som helst reform av dess roll och sätt att fungera. Allt som föreslås oss är en förstärkning av makten för dess ordförande och jag betvivlar att han skulle ha kunnat förhindra den bristande funktionen i Santers kommission. De senaste dagarnas förhandlingar har visat att det inte var fråga om en futtig affär med köpslående. Man grälar med varandra om inflytande och man skjuter upp fördelningen av befogenheter och klargörandet av unionens målsättningar till 2004, även om det är tydligt att likriktningen förblir regel.
Man talar om paritet mellan de stora staterna men man ser att tillbakadragandet bekräftas med 27 extra platser som beviljats ett enda land. Nog med hyckleri! I Nice borde man ha erkänt varje medlemsstats rätt att göra sig hörd i rådet. För detta räcker det med en röst och den gör det möjligt att undvika de oräkneliga beräkningarna av viktningen som den kvalificerade majoriteten kräver. Ett sådant beaktande av intressen och skillnader i rådet skulle ha gjort att vi kunnat undvika debatter om antalet kommissionärer som varje stat klamrar sig fast vid.
När jag hör en kommissionär tala för att ett kulturellt undantag skall avskaffas och den kvalificerade majoriteten utvidgas till artikel 133 inom ramen för internationella förhandlingar, måste jag personligen tillstå att förlusten av en kommissionär inte är särskilt allvarlig.
Denna kammare borde vara uttrycket för en vald majoritet som styrker ministrarnas beslut som, - jag erinrar om det - är ansvariga inför respektive nationell parlamentarisk representation. Ni föredrog att fortsätta i en annan riktning. Vi beklagar det uppriktigt. Varken Europa eller någon medlemsstat kommer att se någon fördel med det.
När det gäller slutsatserna från toppmötet är jag bestört över skillnaden mellan uttalandena om tjänsterna av allmänt intresse och avskaffandet av postservicen som står på föredragningslistan för den här sammanträdesperioden. Jag fruktar att målsättningen med full sysselsättning, som finns inskriven i den sociala dagordningen, går samma öde till mötes.
För Europa är detta ordförandeskap ett misslyckande. Det gemensamma intresset förefaller minska undertecknandet av ett fördrag som man tror kan tillföra lösningar genom att hela tiden överföra mer suveränitet i motsats till de önskemål som uttrycks av medborgarna. Man skulle för övrigt kunna överta formuleringen från Ekonomiska och sociala kommittén genom att säga att Europa upplever ett allvarligt underskott i den offentliga debatten. Ena gången undviks den eller stympas, på grund av bekvämlighet eller för att det brådskar, andra gången äger den verkligen rum, men experterna och eliten är ofta de enda aktörer man hör, som man lyssnar till och som verkligen påverkar beslutet, med risken att medborgarna känner sig främmande inför beslut som direkt berör dem.
Min grupp är besviken på detta fördrag och oroar sig för den framtid det bereder för oss, och vi kommer därför att motsätta oss det med all kraft.

Hager
Fru talman, ärade president Chirac! Det gläder mig att ni i motsats till förra gången i dag haft tid att också lyssna till mitt tal. Jag tyder det som ett glädjande tecken på den avspänning som nu har inträtt. När jag väntade på resultatet från Nice kom jag att tänka på min gamle matematikprofessor. Om man inte hade löst två av fyra uppgifter, betydde det hos honom obönhörligen " otillräcklig" . Ända till sent under söndagen var detta betyg också tänkbart för Nice. Men sedan kom man ändå fram till en kompromiss. Kompromissens väsen ligger en gång för alla i att man inte uppnår det optimala. Ändå kan vi ur österrikisk synvinkel leva med resultatet.
Personligen välkomnar jag framför allt lagstiftning om alla faser av sanktionsförfarandet, i första hand kontrollmöjligheten genom EG-domstolen. Som österrikare vet jag vad jag talar om. Rättsstaten har här segrat över det politiska godtycket. Många har beklagat de små framstegen när det gäller den kvalificerade majoriteten. Jag tar det betydligt lugnare. När stats- och regeringscheferna på vissa områden var förbehållsamma, då har de efter långa förhandlingstimmar väl inte på skämt gjort bruk av sin vetorätt. Bakom detta finns snarare graverande problem och oro och alltid resultatet av nationell opinionsbildning, som man inte får skjuta åt sidan, utan måste ta på allvar.
Hur skall den mångbesjungna Europakänslan kunna förbättras, om man inte tar hänsyn till medborgarnas oro? För många medborgare går det helt enkelt fortfarande för fort. Många ser ännu inte den hamn som Europeiska unionen en vacker dag skall inlöpa i. Eftertänksamma och överlagda steg anser i varje fall jag vara förnuftigare än eventuella ilmarscher in i konkursen. Men det är i denna situation oroande, vilket både jag och Poettering för övrigt redan varnat för, att instrumentet med det stärkta samarbetet som en kringgående strategi skulle kunna användas på de områden, där ett beslut med kvalificerad majoritet inte kunnat uppnås. Ett sådant agerande skulle inte bara motsäga ultima-ratio-klausulen¸ utan skulle enligt min åsikt också innebära en allvarlig risk för unionens utveckling.

Talmannen
Tack, herr Hager.
På detta stadium i debatten skall jag på nytt ge ordet till rådets tjänstgörande ordförande, president Jacques Chirac, som vill svara på inläggen från gruppordförandena. President Chirac kommer sedan att lämna oss och minister Moscovici kommer att ta över.
Ordet är ert, herr president.

Chirac
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar parlamentsledamöter! Jag har naturligtvis med största intresse lyssnat till kommentarerna från samtliga grupper, genom inläggen från deras ordförande. Jag skall bara lämna några kommentarer och sedan låta Moscovici besvara samtliga frågor som gäller särskilda ämnen.
Efter att ha lyssnat till ordförande Poettering skulle jag vilja göra en kommentar av allmänt slag. Jag förstår och instämmer i ambitionen i en kammare som er, vilken genom uppdrag, per definition, är att bekräfta en bild av morgondagens Europa, eller till och med Europa i övermorgon, och se till att en impuls hela tiden ges till denna utveckling och genomförandet av denna vision. Jag förstår det fullständigt, det är er roll och jag skulle till och med säga er funktion.
Och sedan har vi naturligtvis verkligheten, den dagliga verkligheten, möjligheten för den allmänna opinionen företrädd av sina regeringar att acceptera takten i denna utveckling, och målsättningarna. Jag slogs vid flera tillfällen, inom ramen för den europeiska konstruktionen och bl.a. vid diskussionerna i Nice, av påståendet från den ena eller den andra stats- eller regeringschefen när man sade: " Naturligtvis kan vi gå i den riktningen, men nu är det så att den allmänna opinionen hos mig inte kommer att acceptera det" .
I andra hand är den min regerings politiska ståndpunkt som ifrågasätts. Men därutöver, och det är allvarligare, är det anslutningsförfarandet, genom folkomröstning eller genom ett godkännande i parlamentet, som riskerar att sanktionera en utveckling som inte godkänns och som därmed skulle leda till att det europeiska bygget avbryts. Det är där faran ligger. Jag skall naturligtvis inte citera någon, vissa stats- och regeringschefer säger med rätta när det gäller känsliga problem eftersom de bäst kan bedöma det i sin egenskap av demokratiskt utsedda företrädare för sitt folk, vad som är godtagbart eller inte enligt den allmänna opinionen i sitt land.
Att bygga Europa så snart som möjligt det är mycket bra, men om man stöter på en vägran som ifrågasätter allt och leder till att allt stoppas upp, är det inte alls bra. Vi måste springa så fort det går, men vi måste se till att undvika hindren som gör att vi snubblar. Det är alltså en svår konst där var och en måste spela sin roll. Jag upprepar att det åligger regeringarna att som demokratiskt utsedda företrädare för sitt folk leda dem, att se vilka gränser de kan överskrida eller ej och den takt de i sin helhet kan godta och det åligger andra, bl.a. parlamentet och kommissionen, att ge en nödvändig impuls, att ge visionen och se till att övertyga. Med andra ord måste vi fatta beslut men vi måste också övertyga: beslut som inte övertygar gör ingen större nytta.
Jag ville på detta sätt bara nyansera samtliga negativa kommentarer beträffande resultatet av toppmötet i Nice, för jag vet mycket väl att om vi inte hade uppnått något avtal - vilket var möjligt ända in i det sista - skulle följande ha inträffat: vi skulle ha stoppat upp utvidgningen, vilket skulle ha varit den värsta situationen vi kunnat hamna i. Vår målsättning var till att börja med och framför allt att se till att möjliggöra utvidgningen. Och vi lyckades med det. Det stämmer att det inte tillfredsställer samtliga berättigade, generösa och motiverade ambitioner, som man kan ha, och som jag instämmer i, men det kommer också ett tillfälle när realism är vad som krävs på det ena eller andra sättet.
Det var en kommentar av allmänt slag men jag vill också lägga till två särskilda kommentarer till följd av vad Poettering sade om majoritetens otillräcklighet och framstegen med den kvalificerade majoriteten. Ordförandeskapet har beklagat denna otillräcklighet. Ordförandeskapet hade självt förbehåll och krävde en stor ansträngning för att Frankrike skulle göra framsteg inom områden som var särskilt känsliga för landet. Jag beklagar att alla inte kunnat inta samma attityd. Men även här har vi problemet med det berörda folket och det ansvar som deras företrädare kan eller inte kan ta. Låt oss inte glömma att när det gäller folkomröstningar har vissa länder röstat negativt medan andra - och jag tänker på Maastricht - nätt och jämt har röstat. Det finns alltså en gräns som måste bedömas.
Min andra kommentar är att jag inte skulle vilja - herr Poettering, jag vet inte varifrån ni fått er information - att man kan säga att ett förslag hade gett färre röster till Polen än till Spanien. Det föreligger ett tekniskt misstag som gör att vid ett tillfälle...
(Blandade reaktioner) Nej herr ordförande, tillåt mig, jag var ansvarig för frågan. Er ironi i ett ärende av detta slag förefaller mig malplacerad.
Det förelåg ett tekniskt misstag på ett papper, för ett ögonblick, som i verkligheten var ett skrivfel, och papperet drogs omedelbart in, och man förde naturligtvis in de korrekta siffrorna. Ingen skulle ha kunnat tänka sig att någon kan föreslå, bl.a. inom det franska ordförandeskapet - det är för övrigt känt vilka förbindelser Frankrike sedan länge har med Polen - att man ger Polen ett handikapp i förhållande till Spanien, när de har ungefär lika många invånare. Jag vill säga det så att felaktiga nyheter inte sprids.
(Applåder)
Barón Crespo tog upp stadgan. Herr ordförande! Det franska ordförandeskapet är fullständigt öppet för att införliva stadgan i fördraget. Vissa länder är inte positiva till det, det vet ni. Det var aldrig meningen att denna fråga skulle finnas på dagordningen i Nice. Det är ett problem som redan från början skjutits upp till det kommande ordförandeskapet.
Herr ordförande! Ni tog också upp, liksom ett antal andra talare, bristerna i metoden. Till att börja med instämmer jag fullständigt i ert godkännande av metoden med konventet, och jag skall säga er hela sanningen: när jag fick veta att man valt metoden med konventet för att utarbeta stadgan var jag skeptisk. Men jag måste erkänna att verkligheten visat att jag hade fel, eftersom det var en mycket stor framgång, vilket innebär att metoden var bra, det tror jag, jag fick tillfälle att betona det bl.a. i Nice. Man måste också säga att ordförande Herzogs ledning av konventet var föredömlig, vilket naturligtvis underlättade det hela.
Vi måste utan tvivel eftersträva en reform av metoden. Jag vet för övrigt att kommissionen, och ordförande Prodi erinrade om det nyss,
skall lämna förslag i det sammanhanget. Det behövs. Det är inte normalt att arbeta dag och natt, att tvinga medarbetare att arbeta tre dygn praktiskt taget utan att sova och hoppas kunna utforma beslut, eller fatta beslut fridfullt. Jag tror att det stämmer. Naturligtvis har vi alla förberedelserna innan. De har inte varit utan nytta, eftersom de gjort det möjligt att i Nice undvika att återigen ta upp en rad ämnen som behandlats tidigare. Jag tänker på skattepaketet, den sociala dagordningen, och även andra frågor. Men avslutningsvis, och det ligger i sakens natur, förbehåller sig stats- och regeringscheferna huvudsakligen att vänta till sista minuten för att fatta beslut eller godta en kompromiss, och de kommer aldrig att ge medarbetare möjligheten att göra det i ett tidigare skede. Det föreligger alltså ett metodproblem och jag tror, som ni sade och som flera talare sagt, att metoden måste reformeras.
Ordförande Cox hyllade varmt kommissionen och jag kan naturligtvis bara instämma i denna hyllning. Han erinrade emellertid om ett uttalande från ordförande Prodi som jag särskilt vill instämma i och som tar mig tillbaka till det jag först sade: låt oss vara ambitiösa, sade ordförande Prodi, men låt oss anpassa ambitionen till verkligheten. Det är klokt, och det bör man alltid komma ihåg.
Lannoye talade om misslyckande för utvidgningen. Vad skulle det ha varit om det inte blivit något avtal om utvidgningen! Jag tror att det är lite överdrivet att tala om misslyckande i det här sammanhanget. Samtliga berörda länder var för övrigt eniga om att godkänna det som gjordes i Nice. Han tog också upp Europaparlamentets tillbakagång. Jag tog nyss upp ett antal framsteg som gjorts. Jag skall inte återkomma dit nu. Alla framsteg ni önskar kanske inte finns där, det är uppenbart, men som ni vet har vissa länder förbehåll även där. Det har emellertid inte funnits någon tillbakagång och Europaparlamentet har aldrig - jag tror man kan säga det och jag talar under kontroll av talmannen och de ansvariga - varit så införlivat och rådfrågat som under det franska ordförandeskapet. Jag nämner det bara som en precision.
Wurtz tog upp folkhavet i Nice. Om man undantar, naturligtvis, några oansvariga bråkstakar som visade upp sig, med avsikter som inte hade något att göra med framsteg för det mänskliga tänkandet, stämmer det att det fanns ett stort och vackert deltagande, bl.a. framkallat av Europafacket. Det gav inte upphov till någon svårighet eller något problem, jag ansåg att det handlade om ett deltagande i den allmänna debatten.
Det stämmer att vi måste försöka förbättra villkoren för en mer allmän debatt, som lämnar större utrymme för det civila samhället, om så bara för att ge våra diskussioner lite syre. Det är ofta svårt att göra, just för att det finns människor som inte alltid och nödvändigtvis har samma baktankar som andra. Men när temat med internationaliseringen tas upp, när det behöver diskuteras i stor omfattning bland allmänheten, måste vi hitta ett sätt för att alla på ett eller annat sätt skall kunna uttrycka sig i lugn och ro i frågan.
Internationaliseringen är oundviklig, den innebär avsevärda framsteg när det gäller levnadsnivå, sociala framsteg, ekonomisk utveckling, vilket är villkoret för allt. Men internationaliseringen innebär också, om man inte ser upp, mycket stora faror såsom utslagning, utslagning av vissa länder, och till och med ett ökande antal länder, och utslagning i länderna av ett ökande antal män och kvinnor, den innebär avsevärda faror när det gäller balansen i vårt ekosystem, vår förmåga att kunna efterlämna en lämplig miljö till våra efterlevande, den innebär faror beträffande utvecklingen, bl.a. på grund av modern kommunikationsteknik, cyberbrottsligheten. Det finns stora faror och man måste både behärska och göra internationaliseringen civiliserad.
Det stämmer att ett stort antal ansvariga låter sig dras med på detta område, genom att tillbedja teorin och det är lämpligt att hela den allmänna opinionen kommer till uttryck i frågan, på ett eller annat sätt. På den punkten erkänner jag värdet i de argument som framförts av Wurtz.
Jag tackar min vän Charles Pasqua som hade vänligheten att hylla min fysiska form. Det förvånar mig inte och jag tackar honom. Det som förvånar mig desto mer är den filosofiska innebörden i hans kritik, för vad är det egentligen han säger? Han säger: i dessa kamrar och i Nice har ni fattat tomma beslut eller beslut som skall tillämpas mycket senare. Och han tillägger: ni har fastställt en handfull målsättningar som staterna är fria att tillämpa om de vill. Det borde alltså inte oroa er...
(Skratt)och det berättigar inte ert påstående att dessa tomma beslut och beslut som skall verkställas senare, eller dessa målsättningar som man tillämpar eller inte tillämpar skulle vara galna abdikationer av de europeiska staternas suveränitet. Det är en slags motsägelse...
(Applåder)... som jag inte helt lyckas följa. Men jag känner till och uppskattar subtiliteten i tanken hos Charles Pasqua som jag känner sedan länge och som är en vän till mig. Jag skall därför försöka fundera på ett fördjupat sätt för att verkligen förstå hur han tänker.
(Skratt och applåder)När det gäller inlägget från De Gaulle måste jag säga att jag inte alls har möjlighet att gå in på subtiliteterna och nyanserna i hans uttalande. Jag ger honom därför hela ansvaret för hans påståenden.
Saint-Josse tog upp underskottet i den allmänna debatten. Jag har redan svarat på den punkten och jag instämmer fullständigt i det han sade om behovet av att avsevärt förbättra den offentliga debatten. Jag skall inte återkomma till vad jag redan sagt, men det stämmer att medborgarna alltför ofta känner sig främmande inför beslut som fattas i instanser som de inte känner till. Det är en av de utmaningar vi måste anta.
Avslutningsvis skall jag säga till Hager att instrumentet med förstärkt samarbete för mig är ett instrument som är användbart för att göra det möjligt för Europa att vara dynamiskt och lysa upp vägen, såsom Romano Prodi nyss sade. Jag är för min del mycket positiv till detta.
Fru talman, mina damer och herrar, jag tackar er.
(Applåder)

Talmannen
Jag tackar president Jacques Chirac för att han varit närvarande här hos oss denna förmiddag, för hans inlägg och de svar han just lämnat till gruppordförandena.
(Debatten avbröts och återupptogs kl. 15.00.)

OMRÖSTNING
Förslag från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 80/232/EEG i fråga om de nominella vikterna för kaffe- och cikoriaextrakt (KOM(2000) 568 - C5-0485/2000 - 2000/0235(COD))

(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
  
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0349/2000) från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om rådets gemensamma ståndpunkt (8878/1/2000 - C5-0424/2000 - 1997/0197(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar rörande tillämpning av god klinisk sed vid kliniska prövningar av humanläkemedel (föredragande P. Liese).
Barnier, kommissionen. (FR) Herr talman! När det gäller Lieses betänkande skulle jag, såsom min kollega Erkki Liikanen förklarade under debatten i går, vilja bekräfta att kommissionen kan godkänna kompromissändringsförslagen 28 - 43. Kommissionen kan också godkänna ändringsförslag 1, 2, 3, 6, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 14, 16, 19, 21, 23 och 24. Kommissionen kan även i princip godkänna ändringsförslag 5, 11, 15, 17, 25, 26 och 27. Däremot vill jag bekräfta att kommissionen inte kan godta ändringsförslag 4, 18, 20 och 22.

Liese
Herr talman! Först vill jag be om att vi före omröstningen ser efter om vi har tillräckligt många ledamöter i kammaren för att uppnå de 314 rösterna, eller om vi kanske skall tidigarelägga de båda andra betänkandena, ty det har ju rått en viss förvirring om hur länge denna paus skall pågå. Men vi bör se upp så att den kompromiss som vi nu har uppnått inte störs av att några ledamöter inte vet att vi röstar redan nu.
Beträffande själva frågan vill jag helt kort göra ett tekniskt påpekande: Det är en svår fråga. Vi bör stödja framstegen på det medicinska området, men samtidigt ta hänsyn till skyddet av försökspersonerna. Utskottet har enhälligt antagit betänkandet. Trots detta har vi ändringsförslag, som kommissionären med all rätt har sagt. Det handlar här om kompromissändringsförslag, som skall medföra en överensstämmelse med rådet. Rådet har erbjudit oss att anta betänkandet till dess innehåll, men göra ändringar i ordalydelsen på några ställen. Därför föreligger dessa ändringsförslag, de så kallade kompromissändringsförslagen, från tre grupper. Jag tror att det inte bara är en åsikt från tre grupper, utan också från andra grupper, som emellertid av tekniska orsaker inte kunnat skriva under. Därför ber jag kammaren att rösta för dessa kompromissändringsförslag och inte rösta för nya förslag som nu lämnas in från andra grupper, så att inte kompromissen med rådet äventyras. Inte därför att jag i sak är emot förslagen, utan därför att jag vill bibehålla denna kompromiss med rådet och inte vill riskera ett komplicerat och riskabelt förlikningsförfarande på grund av ett förslag.
För att framhäva denna kompromiss, vill jag be ordförandeskapet att rösta om ändringsförslag 22, som förlagts till början av omröstningen, först efter ändringsförslag 43, eftersom detta förslag återger kompromissen med rådet och 22 utgör utskottets ursprungliga ståndpunkt, som vi nu bör anta, om kompromissen inte får någon majoritet här i kammaren.
Före omröstningen om ändringsförslag 22:

Liese
Herr talman! För att undvika förvirring: Eftersom vi ju har antagit kompromissen, rekommenderar jag kammaren att rösta emot detta ändringsförslag 22. Då är vi överens med kompromissen med rådet. För övrigt, tack för ert stöd!
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd (med dessa ändringar).)
  
Betänkande (A5-0356/2000) av Honeyball för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om bestämmelser beträffande sommartid (KOM(2000) 302 - C5-0322/2000 - 2000/0140(COD))

Sakellariou
Herr talman! Jag skulle gärna vilja veta om Europaparlamentets ansvar för sommartiden är något nytt efter Nice.

Talmannen
Herr kollega! Den text som slutgiltigt godkändes i Nice har jag ännu inte analyserat så noggrant, men jag kan utan att göra det säga er: Nej!
(Parlamentet antog förslaget till lagstiftningsresolution.)
  
Betänkande (A5-0355/2000) av Cerdeira Morterero för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Republiken Portugal inför antagandet av rådets rambeslut om brottsoffrets ställning i det straffrättsliga förfarandet (9650/2000 - C5-0392/2000 - 2000/0813(CNS))
(Parlamentet antog förslaget till lagstiftningsresolution.)
Röstförklaringar - Andrabehandlingsrekommendation (A5-0349/2000) av Liese

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för detta betänkande om regler för den utprovning som görs för att hitta nya läkemedel. Detta har jag informerat pensionären Giuseppe Rossi om, innan jag reste från Bergamo till Strasbourg. Rossi sade till mig att han var mycket nöjd med denna förordning, men han ville att jag skulle förklara för parlamentet - något som jag gör mycket gärna - att när man väljer de sjukdomar som man har för avsikt att prova ut nya mediciner för, i syfte att utrota dem för alltid, så bör man prioritera sjukdomar som framför allt drabbar de äldre, de som inte har tid att vänta på att läkemedlen utprovas, till skillnad mot de unga som har den tiden. Ett försteg bör därför ges de sjukdomar som drabbar de äldre.

Thomas-Mauro
. (FR) Gruppen Unionen för nationernas Europa har stött Lieses betänkande.
Det var nödvändigt att finna en lösning på mångfalden juridiska och administrativa situationer som tillämpas på kliniska försök i medlemsstaterna. Det är därför önskvärt att främja utvecklingen av mediciner i gemenskapen för på så sätt är det möjligt att ge patienterna ökade möjligheter att åtnjuta effektiva behandlingar.
Vi måste också mobilisera forskningen och hälsovårdsministrarna i de olika staterna till förmån för läkemedel för barn. Två tredjedelar av medicinerna för barn har faktiskt utformats för vuxna. I brist på uppgifter innebär tillståndet för utsläppande på marknaden inte användning bland barn. Användning inom pediatriken faller därför ibland under individuella empiriska lösningar. Det är också nödvändigt att bland läkemedelslaboratorierna främja utvecklingen av produkter som särskilt utformats för barn och deras patologi, så att doser och läkemedelsformer anpassas till deras organismer.
Betänkandet från doktor Liese gör det möjligt för oss att fastställa kortare tidsfrister, harmonisera förfaranden, och framför allt uppnå en högre skyddsnivå, särskilt för barnen. Laboratorierna har hittills låtit sig nedslås av komplexiteten i de kliniska försöken, men de kommer kanske att i den vilja som visas såväl av staterna som av vår kammare finna modet att utveckla marknaden för läkemedel för barn, även om den inte är tillräckligt stor för att investeringen skall betala sig!
Den berättigade viljan att på unionsnivå skydda patienter som ställer upp för försök är förbunden med respekten för subsidiaritetsprincipen. Samtycket måste organiseras mycket strikt. Enligt vår uppfattning bör försök på personer som inte har möjlighet att ge sitt tydliga medgivande förbjudas. I det hänseendet är doktor Lieses strävan att på ett striktare sätt organisera medgivandet från personer som är oförmögna att lämna ett medgivande intressant.
Vi anser också att medgivandet bör styras av nationell rätt. Om det är lämpligt att fastställa en grund av oundvikliga regler, måste staterna bevara möjligheten att anta mer tvingande lagstiftning, vilket Frankrike gjort i detta hänseende.
Det skulle bara vara en intelligent tillämpning av subsidiaritetsprincipen.
Betänkande (A5 - 0356/2000) av Honeyball

Fatuzzo
Herr talman! Pensionären Enrico Perniceni från Locatello Imagna, i provinsen Bergamo, som är min hemstad, sade till mig när han fick reda på att vi skulle diskutera det här direktivet: " Bäste Fatuzzo! Jag är verkligen mycket gammal, men jag skulle helst vilja att min tid aldrig kommer. Men om min tid verkligen skulle vara inne, så skulle jag vilja att samma tid gällde i hela Europeiska unionen! Därför uppmanar jag er att rösta för" - vilket jag också gjorde - " för det är rätt att Europa har en europeisk tid, efter att ha fått en europeisk valuta, ett europeiskt parlament, en europeisk flagga. Jag tror att det skulle vara rätt att också och slutgiltigt få en sommartid som är densamma i samtliga stater i Europeiska unionen."

Martin, David W
. (EN) Jag gratulerar min kollega Mary Honeyball till hennes första betänkande för Europaparlamentet.
Sommartid bör vara en fråga för medlemsstaterna, men det är riktigt att EU borde harmonisera start- och slutdatumen. Jag är positiv till överenskommelsen om att fortsätta införa sommartid den sista söndagen i mars och att avsluta den sista söndagen i oktober.
Mot bakgrund av planeringsbehoven i vissa sektorer som transport, kommunikation, turism och data och andra teknikområden välkomnar jag förslaget att göra dessa system permanenta med en översyn av kommissionen vart femte år.

Sacrédeus
. Sommartid har i praktiken blivit normaltid. Det kan därför finnas anledning att ifrågasätta begreppet "sommartid" , då det handlar om sju av tolv månader, d.v.s. majoriteten av året.

Souchet
. (FR) Måste vi förlänga ändringen av sommartid som inrättades i samband med oljekrisen, i syfte att spara energi, och som förlängdes ända till 2001?
Låt oss till att börja med konstatera att denna bestämmelses berättigande har förlorat mycket av sitt intresse och sitt värde: energibesparingen som den är avsedd att möjliggöra kan inte längre fastställas och gränsar till symbolik.
Utöver problemen med luftföroreningarna är däremot den djupt störande karaktären för levande varelser, särskilt för barnen, hos denna dubbla tidsförändring, i mars och i oktober, fullständigt etablerad och känns tydligt av våra befolkningar, och det är många som vill att vi ändrar på denna bestämmelse som rubbar livsrytmen.
I det betänkande som arrangerats av kommissionen för att motivera dess förslag envisas man med att konstatera att det saknas homogena tillgängliga uppgifter och att de studier som finns är motsägelsefull: den ger alltså ingen relevant grund som skulle kunna motivera att systemet med sommartid bibehålls.
Men kommissionen föreslår att vi utan någon begränsning i tiden skall göra övergången till sommar- respektive vintertid definitiv. Den avser att utan möjlighet till undantag påtvinga medlemsstaterna den, liksom kandidatländerna, utan att ta hänsyn till deras geografiska särdrag. Inget, inte ens tiden, skall undgå dess strävan efter likriktning! Det skall vara samma tid i Brest och i Brest-Litovsk. Begreppet med tidszoner kan inte ställas mot likriktandets välgörande verkan! Leve den gemensamma federala tiden!
Valet av gällande tid i var och en av medlemsstaterna faller emellertid fortfarande under ett rent nationellt beslut, i enlighet med subsidiaritetsprincipen. De nationella regeringarna skall inte avstå från att utöva denna rättighet: de bör vara noga med att tolka viljan hos det folk som valt dem.
Den bästa lösningen skulle sannolikt, i motsats till vad kommissionen föreslår, vara att avstå från systemet med sommar- otid och upprätthålla, åtminstone vad Frankrike beträffar, GMT-tid + 1 timme.
Inför denna framtidsutsikt är jag glad att två ändringsförslag antagits av vårt parlament: det ena ifrågasätter den " obegränsade" giltighetstid som kommissionen ville ge systemet med sommartid, det andra gör det möjligt för medlemsstaterna, liksom för de europeiska institutionerna, att behålla möjligheten att på nytt ta upp systemet.

Schierhuber
Herr talman! Jag vill avge en förklaring till Honeyballs betänkande.

Talmannen
Ursäkta, fru kollega, men jag har inte fått någon anmälan om en röstförklaring från er, jag beklagar. Den måste, som ni vet, begäras skriftligen i förväg. Det har uppenbart inte skett, och jag kan, där måste jag be om er förståelse, inte heller göra något undantag, eftersom vi då hamnar i betydande svårigheter med kammarens regler.
Nu kommer vi till röstförklaringarna om Cerdeira Mortereros betänkande. Överraskande nog har kollegan Fatuzzo ordet, och jag är nyfiken på att få höra vilken pensionär som nu har sagt något till honom, och vad han har sagt!
Betänkande (A5-0355/2000) av Cerdeira Morterero

Fatuzzo
Jag kommer att förvåna er, herr talman, för den här gången, innan jag reste, så var det herr Carlo Fatuzzo, turist, som sade till parlamentsledamoten Carlo Fatuzzo - för då och då talas vi vid i spegeln: " Med tanke på att du kommer att debattera frågan om skydd av brottsoffer, så vill jag påminna om att jag förra sommaren var i Spanien som turist och inför Sagrada Familia tog jag fram min plånbok för att lämna ett bidrag, för att med min allmosa lämna ett bidrag till slutförandet av detta arbete, och plånboken försvann tillsammans med samtliga mina dokument. Jag gick genast till den spanska polisen som tog emot min stöldanmälan. Men när jag kom tillbaka till Italien, ärade Fatuzzo" , sade turisten Carlo Fatuzzo, " för att få ett nytt ID-kort och ett nytt körkort blev jag tvungen att upprepa samma anmälan till polisen och carabinieri i Italien. För samma stöld var jag tvungen att göra anmälan två gånger. Detta direktiv som underlättar förfarandet är med andra ord välkommet!"

Figueiredo
skriftlig. (PT) Brottsoffrens situation är inte alltid lämpligt skyddad i straffrättsliga förfaranden. Denna fråga har tagits upp i olika instrument för Europarådet sedan början av 1980-talet, men först 1998 togs det upp till debatt i rådet på Europeiska unionens nivå.
Därefter kom dels kommissionens förslag under förberedelserna av Europeiska rådet i Tammerfors 1999, vilket angav ett visst antal åtgärder för att förebygga indirekta följder av brottet och för hjälp och assistans till brottsoffren, och som förespråkade behovet att skapa minimibestämmelser, särskilt för brottsofferskydd, och för brottsoffrens tillgång till rättvisa och rätten till ersättning för skador och rättskostnader, dels det portugisiska ordförandeskapets förslag till rambeslut om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden.
Det är detta senare förslag som behandlas i detta betänkande, vilket vi i grunden stöder, främst när det gäller förenklingen av tillgång till rättigheter, domstolar och rättslig information och främjandet av och skydd för brottsoffrets rätt till ersättning för skada och förlust, genom ett kompensationssystem.

Malmström, Paulsen och Olle Schmidt
. Vi är mycket positiva till en förstärkning av brottsoffrens ställning och välkomnar därför i princip det förslag till rambeslut som Portugal presenterat. Vi är framför allt positiva till att man på europeisk nivå sätter upp principer för hur brottsoffren skall behandlas; medlemsländerna bör dock själva ansvara för utformningen av detaljerna. Vi anser dock att ett par frågor behöver analyseras mer utförligt och vill anföra följande synpunkter:
Föreningsfrihet är av fundamental betydelse i en demokratisk rättsstat, varför vi motsätter oss ett krav på att ideella organisationer skall vara godkända av staten för att få bedriva stödverksamhet till den som utsatts för brott.
Vidare anser vi att offentlighet är en förutsättning för att myndigheter och domstolar skall inge förtroende hos medborgare, varför vi motsätter oss generella regler som begränsar pressens möjlighet att skriva om sådant som framkommit under en offentlig rättegång. Undantag (t.ex. sekretess i mål om sexualbrott och barnpornografibrott) från att hålla offentliga förhandlingar vid domstol skall därför vara få och precisa.
Slutligen tycker vi att det kan vara bra att det finns möjlighet till så kallad medhörning (t.ex. videokonferens) om det kan antas att ett vittne eller en målsägande av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen i den tilltalades närvaro.

Martin, David W
. (EN) Jag uppskattar detta betänkande av min kollega Carmen Cerdiera. Betänkandet syftar till att garantera att alla brottsoffer i alla EU:s medlemsstater skall få samma minimibehandling. Lämpliga åtgärder måste vidtas för att ge brottsoffer följande rättigheter: att tillhandahålla och få information; kommunikationsmöjligheter; deltaga i förfarandet och tillgång till gratis rättshjälp; en lämplig nivå av skydd och privatliv; möjlighet att ansöka om ersättning inom brottsmålförfarandet och att få en tvist bilagd genom förlikning.
Offret måste behandlas som en person som befinner sig i en speciell situation av förvirring och utsatthet - faktorer som förmodligen kan vara ännu mer akuta om offret råkar bli utsatt för brottet i en annan medlemsstat än sin egen.

Tannock
. (EN) Även om vi stöder innehållet i betänkandet och är fulla av medkänsla för brottsoffer i hela Europa har jag, såsom brittisk konservativ, reservationer för vissa aspekter av betänkandet. Jag anser att vi har tillräckligt skydd för sådana brottsoffer enligt artikel 6 i Europarådets konvention om mänskliga rättigheter och detta betänkande är återigen exempel på onödigt föreslag till europeisk inblandning på ett område som redan täcks av överenskommelser mellan medlemsstaterna, liksom 25 andra icke-EU-medlemmar i Europarådet. Det brittiska konservativa partiet stöder inte EU:s föreskrivande åtgärder för att harmonisera straffrätt inom EU vilket måste förbli medlemsstatens behörighet.

Titley
. (EN) Fru talman! Jag stöder helhjärtat detta betänkande om bättre skydd för brottsoffer som återigen visar EU:s åtagande att bekämpa brott och skydda våra medborgare.
Vi försöker se till att brottsoffers rättigheter och intressen tas bättre hänsyn till i alla EU:s medlemsstater, även när själva brottet har begåtts utanför offrets ursprungliga bosättningsland. Många resenärer och semesterfirare kommer följaktligen att få nytta av detta europeiska initiativ. Denna åtgärd kommer att ge brottsoffer möjlighet att kräva full, omedelbar och verklig kompensation för varje skada de åsamkats, om möjligt betald av gärningsmannen för brottet.
Brottsbekämpning är av stor betydelse för mina väljare i nordvästra delen. Labourregeringen tar i på skarpen mot brott och oroligheter. Tack vare labour har brottsnivån redan sjunkit 10 procent sedan 1997. Inbrott i hem har sjunkit med 21 procent och bilstölder med 15 procent - de lägsta nivåerna för dessa brott under ett årtionde. Minskningen av antalet poliser under sex år har avstannat - 9 000 extra polisrekryter kommer att öka antalet poliser till den högsta nivån någonsin. I drottningens tal sägs klart och tydligt att vårt nästa steg är att sänka våldsbrott och oroligheter genom att arbeta tillsammans. De konservativa å andra sidan erbjuder ingenting utom ökade brott och sjunkande investeringar. Deras meriter för lag och ordning talar för sig själva: under deras tid i regeringsställning ökade risken för att bli offer för ett inbrott från en av 32 till en av 13; risken för att bli offer för våldsbrott tredubblades.
Fru talman! Labourregeringen är fast besluten att inta en hård attityd mot brott och orsakerna bakom brott. Genom att införa bättre skydd för brottsoffer i hela Europa kommer våra medborgare att få förtroende för rättssystemet och polisen, inte bara i Storbritannien utan i hela Europeiska unionen.
(Sammanträdet ajournerades kl. 13.00 och återupptogs kl. 15.00.)

Europeiska rådet/Franska ordförandeskapet (fortsättning)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen på den gemensamma debatten om:
Europeiska rådets rapport och kommissionens uttalande om Europeiska rådets sammanträde i Nice från den 7 till den 10 december 2000,
uttalandet från rådets tjänstgörande ordförande om det franska ordförandeskapet.

Bethell
Herr talman! Om en ordningsfråga. Detta är av betydelse för den fråga som vi nu diskuterar eftersom det gäller pressfrihet och oberoende ägarskap för media i Ryssland. För några timmar sedan arresterades ägaren till merparten av Rysslands oberoende TV-stationer, Vladimir Gusinsky, i Spanien. Man säger att han kommer att deporteras till Ryssland. Jag vill protestera mot denna högst allvarliga utveckling och begära att undersökningar görs. Herr Gusinsky befinner sig för närvarande i ett flygplan på väg till Madrid där han kan förvänta deportation till Ryssland för att ha kritiserat den ryska regeringen i sin mediaverksamhet.

Talmannen
Lord Bethell! Jag tror att vi håller med er. Vi skall undersöka den här saken. Vi tar nu del av detta och självklart känner vi liksom ni att pressfriheten i den här delen av världen måste understödjas.

Bayrou
Herr talman! Det är nu min tur att hylla kommissionens ordförande som är här och rådets ordförandeskap som går framåt, och betona att det sannolikt i detta parlament aldrig uttryckts en sådan enhällighet om resultatet av ett toppmöte. Vi har nu i förmiddags hört samtliga grupper tala om ett misslyckande. Om man försöker rannsaka orsakerna till detta misslyckande förefaller det mig som om den huvudsakliga orsaken är att man i Nice upplevde att det europeiska projektet skadades lite ytterligare och avlägsnade sig lite mer från den europeiska drömmen.
Vilken slags dröm är detta? Det är inte drömmen om ett område där man handlar. Det är inte ens drömmen om ett område där man enas. Den europeiska drömmen är den om en kontinent med gemensamma värderingar och som byggs upp med politisk makt. Med andra ord den om grannar som, genom att erkänna att de är medlemmar i samma familj, beslutar gemensamt att bygga en båt för att ta sig igenom stormen. Men det krävde att man erkänner att det gemensamma projektet ser längre än till de egoistiska intressena. Men i Nice, och den kritiken gäller oss alla, var det inte fråga om ett projekt, det var endast fråga om intressen. Som om båten redan hade byggts och man hade kommit till stadiet med att fördela hytterna, graderna och lasten. Det förklarar varför många av oss tyckte att Nice var helt hopplöst.
Det var helt hopplöst att se hur debatterna koncentrerades till frågan om vem som skulle ha en röst mer eller mindre, vem av Tyskland och Frankrike som skulle vinna, Nederländerna eller Belgien, Portugal eller Spanien. Den enda frågan som inte ställdes var om Europa skulle vinna eller inte. Resultaten var också helt hopplösa. Att det nu kommer att krävas tre olika majoriteter för att ett beslut skall kunna fattas - en majoritet med 75 procent av rösterna, en majoritet med 50 procent av staterna, och en majoritet med 62 procent av befolkningen - det är en spetsfundighet som är oförklarlig för medborgarna. Ett hopplöst resultat för kommissionen som betraktats inte som det organ som försvarar det allmänna intresset utan som ytterligare ett mellanstatligt organ, bortslitet från den kollegiala regeln och symboliskt skiljt från " biktstolarna" . Ett helt hopplöst resultat också för parlamentet: vägran att seriöst utvidga besluten till majoritet, uteslutning av parlamentet från medbeslutandet och, jag säger det i förbigående, det chockerande fastställandet av sammansättningen utan att parlamentet ens tillfrågats om denna sammansättning.
Avslutningsvis och framför allt var det ett helt hopplöst fall för medborgarna som en gång för alla utesluts från dessa prutande diskussioner om ett Europa där de är dömda till att aldrig förstå någonting. Den europeiska drömmen måste tas tillbaka och det europeiska projektet måste byggas om. Det blir målet för den tredje etappen, den nya etapp som vi kommer att gå in i.
(Applåder)

Berès
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Det är en bild som slår en vid utgången av Nice. Det finns egentligen två Europa: det som fungerar och det som ifrågasätts.
Det som fungerar är det som, under det franska ordförandeskapets ledning under sex månader, ändå förefaller ha fullgjort sitt arbete inom sex grundläggande områden. Låt oss nämna dem bara för historien: den sociala dagordningen och Europabolaget, den ökade makten för eurogruppen och skattepaketet, konferensen om förmågan till åtaganden och framstegen för Europaförsvaret, säkerheten, vare sig det gäller livsmedel eller sjöfart, ungdomars rörlighet och erkännandet av idrottens särdrag eller programmet Media plus, och slutligen det viktiga uttalandet om tjänster av allmänt intresse.
Ja, det konkreta Europa fortsätter att gå framåt, men vad var det som ändå i Nice slog våra medborgare? Det var att Europa som funderar över frågan " vart är vi på väg - vad vill vi?" ibland liknar en berusad båt.
En god nyhet säkert. Den om ett Europa som nu, tretton år efter Berlinmurens fall, är berett att ta emot de länder i Central- och Östeuropa som knackar på vår dörr. Men vi har sagt det här i parlamentet, en fulltecknad dagordning innebär skyldigheten att behandla de frågor som ligger på bordet. Det finns inga svepskäl. I Maastricht drömde vi om euron. I Amsterdam hade vi området för frihet, säkerhet och rättvisa och sysselsättningskapitlet. I Nice fanns bara det råa, det råa i att dela befogenheter och vi har sett att den nationella egoismen då visar sig. Det kommer inte att finnas några rester från Nice, men fanns det en europeisk anda i Nice? Vi är inte säkra på det. Vi vet alla att beträffande denna trista sammanfattning finns det ett kollektivt ansvar, vare sig det är de storas eller de smås ansvar, eller de grundande ländernas ansvar eller ansvaret hos dem som blev medlemmar senare.
Nice kommer att göra utvidgningen möjlig, men utan projekt, utan själ, utan ambition eller vision. Vi kan säga vad vi vill om våra landsmäns sinnesstämning, det är vi som är ansvariga och de väntar på oss när det gäller denna begäran om ett projekt, om en europeisk dröm.
Några kommentarer. Den första gäller stadgan. Man har ibland intrycket att stats- och regeringscheferna, i Europeiska rådet i Köln nästan blev förvånade över att inleda en process där de, in fine, skulle vara rädda för resultatet. Hur kan man erkänna att denna stadga, som innehåller en dröm, ett hopp och en ambition, in fine tillkännages i smyg, att man när allt kommer omkring, år 2004, bara föreslår att stadgans ställning skall granskas? Man tar inte ens längre upp framtidsutsikten med att införliva den och vid en sista analys är EG-domstolen den enda institution som går stärkt ur denna övning, och den kan införliva denna stadga i gemenskapsordningen, innan stats- och regeringscheferna ens fattat beslut om det.
Och sedan det ämne som gäller parlamentet i första hand, nämligen den kvalificerade majoriteten. Hur skall vi kunna låta bli att utrycka vår besvikelse? Denna kvalificerade majoritet är mindre bred än planerat. Inga framsteg när det gäller beskattningen eller det sociala området, som är grundläggande frågor. Den är tyngre eftersom man i stället för ett enda kriterium har tre kriterier som skall uppfyllas. Den är mer komplicerad eftersom det i det fördrag vi snart kommer att ha finns dessa klausuler om överklagande som gör saker och ting ännu mer obegripliga för våra landsmän.
Ur parlamentets synvinkel finns inför den kvalificerade majoriteten fortfarande frågan om medbeslutandet. För oss är den grundläggande. Den förlöjligas ibland eftersom den inte skulle vara demokratisk, för att den skulle vara lång, men demokrati innebär också tid, och nödvändig tid för debatterna. Vi önskar verkligen att denna debatt skall arrangeras.
Ibland har man i denna konferens haft intrycket att Europaparlamentet när allt kommer omkring i Nice fungerade som anpassningsvariabel. Men, herr Bayrou, ja, låt oss också erkänna att vi är ansvariga för det. Vi har inte lyckats säga vad vi önskade för att organisera detta parlament.
När det gäller metoden: jag tror att framtidsutsikterna från Nice, ur den synvinkeln, är mycket intressanta.
Stats- och regeringscheferna har just erkänt i Nice det vi sade efter Amsterdam, att metoden med regeringskonferensen inte längre lyckas utveckla Europa på ett positivt sätt. Vi gläds åt att en ny metod inrättats och vi hoppas att Europa, bakom denna förhoppning, som skrivs med möjligheten till förstärkt samarbete, fortsätter att gå framåt, att Europa kommer att för morgondagen kunna utarbeta en konstitution som på nytt ger våra landsmän hopp om det fantastiska projekt som det europeiska äventyret är.

Duff
Herr talman! Oavsett vad republikens president säger om de problem som man mötte, med hänsyn till spektaklet i Nice, måste man fråga sig om unionen verkligen och i sanning är beredd för en utvidgning. Kandidatländerna kan inte ha varit förtjusta att se kivet om nationell makt och status bland premiärministrarna.
Sorgligt nog var den gemensamma orsaken en marginell faktor. En mer lämplig arena för besluten om röster i rådet och platser i Europaparlamentet skulle ha varit i kasinot i Cannes i stället för Akropolis i Nice, med herr Chirac i rollen som chefscroupier.
Det som var särskilt beklagligt var underlåtenheten att hänvisa till stadgan - ett misslyckande som kommer att medföra rättslig osäkerhet och politisk maktlöshet.
Min största farhåga är dock att Storbritannien, Frankrike och Tyskland nu kommer att kunna undergräva den känsliga balans som utvecklats mellan stater av olika storlekar och mellan institutionerna under flera årtionden. Vi kommer att motsätta oss detta kraftfullt.

Maes
Herr talman, herr kommissionär, herr rådsordförande! För oss är resultaten från Nice inte tillräckliga för att förbereda EU på utvidgningen. I de tolv utvidgningsländerna talar man helst om Europas återförening. Det säger något. Vi, många europeiska medborgare, har växt upp efter det andra världskriget med förhoppningen att ett förenat Europa en gång skulle kunna spela en roll till nytta för freden och välmåga för mänskligheten, för sina egna medborgare och folkgrupper. Efter Nice verkar den drömmen vara mer fjärran än vad vi hade hoppats. Nice var ju i första hand ett försök från medlemsstaternas sida att bakom stängda dörrar och över resterna av Amsterdamfördraget träffa en överenskommelse med som viktigaste punkt försvarandet av de egna intressena. En insats för att utrusta Europeiska unionen så att den skall klara av utvidgningen, var det dock inte. Det har flera redan sagt här i dag och det instämmer jag helt i.
Som företrädare för de partier som förenats i Europeiska fria alliansen vill jag varna främst rådet men även kommissionen för om EU inte vill vara mer än ett mellanstatligt förbund. De medlemsstater som förbereder sig för anslutningen kommer att överta den egoistiska förebilden från våra egna medlemsstater. Regionerna och folken utan stat kommer också att dra sina slutsatser. Det kommer att räkna ut hur mycket de kan vinna på att i Skottland, i Katalonien, i Flandern, inte spela det federala spelet utan själva välja att bli en egen medlemsstat, med en garanterad kommissionär, garanterad vikt i rådet, fler mandat än de nu kan hoppas på i Europaparlamentet. Måste vi då ge upp drömmen om ett förenat Europa? Det tror jag inte. Vi är skyldiga att sätta vårt hopp till den process som följer på Nice. Vi vill att det blir en riktig process där jämvikten mellan unionens institutioner och de i medlemsstaterna och regionerna definieras med respekt för subsidiariteten.

Sjöstedt
Herr talman! I George Orwells bok Animal Farm finns ett citat som på sätt och vis beskriver det som skedde i Nice. Det sägs däri att " alla är jämlika, men några är mer jämlika än andra" . Översatt till det som skedde i Nice skulle det kunna bli " alla EU-länder är lika, men det är de stora länderna som bestämmer" .
Det som skedde i Nice var inte bara att unionens stora medlemsstater bestämde dagordningen, utan de fick också till stånd fördragsändringar som garanterar dem samma makt i ett utvidgat EU. Ett utvidgat EU blir på Nice-fördragets grund en union som är mer centralistisk, och där de små länderna betalar hela priset för utvidgningen. För de svenska förhandlarna verkar det ha varit viktigare att vara de stora till lags än att slåss för det egna inflytandet. Därför får Sverige färre röster än jämförbara medlemsstater.
Det är svårt att se vad i Nice-besluten som egentligen underlättar EU:s utvidgning. Beslutsprocessen i rådet blir mer komplicerad, samtidigt som det blir svårare att ta beslut. Nice innebär mer överstatlighet och centralism, precis det som EU inte behövde. EU:s verkliga problem är bristen på demokrati och folklig förankring, men de frågorna behandlades överhuvudtaget inte på Nice-mötet. Jag kan också upplysa församlingen om att det i dag kom en opinionsmätning i Sverige som visade att bara 38 procent av befolkningen vill vara kvar i Europeiska unionen.

Dupuis
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Vi måste hylla det franska ordförandeskapet, vi måste hylla president Chirac som gjort det värsta jobbet, som har stridit och segrat om sin vision av Europa, eftersom han har en vision. Gratulationer också till ordförande Aznar, som fick bingo under detta råd i Nice. Gratulationer även till britterna, som inte längre behöver protestera utan kan låta andra dra lasset, såsom den stora holländske cykelmästaren Zoetemelk lärt oss: de har inkasserat, de också.
Men det är vårt parlament och det är er kommission, herr Prodi, som inte har någon vision. Det är vårt parlament och vår kommission som inte inser att mordet på kommissionen är planerat, och kommer att äga rum om några år. Definitionen av denna kommission, med en kommissionär per medlemsstat, är en sanktionering av överföringen av alla viktiga frågor från kommissionen till rådet, det är kommissionens död, och vårt parlament föredrog, som jag redan sagt, att gnaga på benen som kastades till det vid Europeiska rådet i Köln snarare än att koncentrera sig på det grundläggande problemet: utan en överstatlig kommission kommer det Europa vi vill ha inte att bli till, det kommer att finnas ett nationernas Europa, men inte något federalt Europa.
Klockan är fem i tolv. Om vi vill återgå till en federal utformning finns det bara en lösning, herr Prodi, det är att kommissionens ordförande väljs genom allmän rösträtt, det är ett starkt berättigande för kommissionen och om det inte finns någon verklig allians mellan kommissionen och parlamentet och dessa stater som, likt Belgien och Verhofstadt, stridit under detta råd, om det inte finns någon allians om konkreta målsättningar som denna, kommer det inte längre att finnas något federalt Europa, det kommer att bli ett nationernas Europa, vilket är något vi aldrig velat ha.

Krarup
Herr talman! Det någorlunda samstämmiga budskapet från rådsordföranden, kommissionen och regeringscheferna går ut på att Nicefördraget garanterar ramarna för ett samlat Europa. Några är gladare än andra, men huvudbudskapet är klart: Europa kan nu förenas i ett utvidgat demokratiskt EU, som dessutom står nära medborgarna tack vare Nicefördraget. Dessa budskap innehåller så massiva och ohyggliga förvrängningar av verkligheten att vi måste gå tillbaka till historiens mest kända propagandister för att kunna göra träffande jämförelser. För saken är den att det som beslutats i Nice är ett närmare samarbete, stormaktsdominans, rättighetsstadga, demokratiövervakning och militär expansion. Det som har beslutats är inte nödvändigt av hänsyn till utvidgningen, och det som är nödvändigt av hänsyn till utvidgningen har inte beslutats.
Nicefördraget innebär att man tar en rad avgörande steg i riktning mot ett eliternas EU och motsvarande steg bort från demokratiernas och folkens Europa. Centralmakten och stormaktsdominansen ökar våldsamt, som om vi inte redan hade fått nog. Är detta en samling och demokratisering av Europa? Nej, det är en utökning av eliternas makt, och verklighetens obehagliga dagordning för Östeuropa heter ju underkastelse. Vi bestämmer över ansökarländerna. EU förhandlar inte med dem. De är inte med och beslutar om Nicefördraget, och EU dikterar alla villkoren för deltagande, och alla - jag upprepar - alla de avgörande problem som har samband med utvidgningsprojektet, integrationen av icke förenliga sociala och ekonomiska system, erkänns inte som problem. EU och EU:s politik är inte lösningen utan problemet.

Brok
Herr talman, kära kolleger! Jag kan fatta mig mycket kort i dag. För knappt ett år sedan skickade ni mig tillsammans med kollegan Tsatsos till de förberedande arbetena för denna regeringskonferens. I dag kan jag meddela er att vårt uppdrag misslyckades. Den uppgift vi fått var att bidra till att Europeiska unionen blir mer demokratisk och handlingskraftig, för att vara förberedd på denna utvidgning, som är så efterlängtad. Den har inte blivit mer handlingskraftig, utan man har uppnått motsatsen. Beslutsmekanismen i ministerrådet har blivit flera gånger mer komplicerad och hindren har blivit större. Det kommer i framtiden att bli mycket lättare att åstadkomma en blockerande minoritet i detta ministerråd.
På de avgörande områdena, där vi behöver majoritetsbeslut för att Europeiska unionen skall vara handlingsduglig även med 27 länder, har vi nästan fullständigt misslyckats. På flera områden har vi till och med gått tillbaka. Vi måste inse att vi på det demokratiska området inte har bibehållit principen från Amsterdam. Där lagen föreskriver majoritetsbeslut, skall medbeslutande gälla. Vi har fyra väsentliga områden, däribland strukturpolitiken, artikel 133 och två andra fall, där Europaparlamentet är uteslutet från utformningen. Det innebär att det demokratiska underskottet åter har blivit större. För övrigt kommer antalet ledamöter i Europaparlamentet att fastslås mot vår egen önskan och utan samråd med detta parlament. Jag anser att också detta är ett outhärdligt tillstånd.
Specialintressena övervägde. Segrarna var de som genomtvingade sina nationella intressen. De låter sig därmed också alltid firas där hemma. Ingen gör anspråk på att ha gjort något för Europa, utan alla säger: Där har jag blockerat något, eftersom mitt eget nationella intresse inte kan beröras av vetot.
Denna metod har nått sitt slut, denna metod i kansliernas Europa har inte längre någon chans. Vi måste komma fram till ett medborgarnas öppna och demokratiska Europa, så att vi har en chans till utveckling. Därför måste metoden vara att vi i framtiden skall utforma en regeringskonferens via ett konvent, där parlamentsledamöterna och inte kanslierna bestämmer, för att föra denna kontinent framåt. För övrigt måste det i fråga om lagstiftningen vara så att även ministerrådet i framtiden måste vara ett öppet parlamentariskt evenemang, så att där också öppenhet och kontroll gör sitt intåg, eftersom det inte kan fortgå på det här viset.
Av allt detta kan jag bara dra de konsekvenserna att jag, om det skulle röstas om detta Nicefördrag, kommer att rösta nej.
(Applåder)

Napolitano
. (IT) Herr talman! Under de kommande veckorna måste vi genomföra en sträng och djupgående analys av slutsatserna från regeringskonferensen och de grundläggande frågor som den väckt. Jag tänker inte nu återvända till de synpunkter som framförts av olika talare när det gäller frågan om metoden eller om andra frågor såsom dem som Brok just tog upp.
Det första grundläggande problemet är att slutsatserna från Nice inte garanterar kontinuitet och utveckling i integrationsprocessen i den utvidgade union som är på väg att skapas på ett institutionellt plan, på det sätt som hade varit önskvärt. Det är möjligt att vi inte behöver kalla dem rester eller réliquat eller leftovers, men de problem som inte fann en lämplig lösning i Nice kommer med nödvändighet att åter dyka upp: jag tänker på utvecklingen inom kvalitativt viktiga områden, när det gäller majoritetsomröstningen och de mekanismer som krävs för att fatta majoritetsbeslut. Erfarenheten kommer att visa vilka problem, oavsett om vi gillar det eller inte, vi kommer att behöva återvända till.
Den andra grundläggande frågan är politisk, snarare än institutionell. Atmosfären vid rådet i Nice, den låsta känsla som ordförande Prodi talade om, den inskränkta inställning som utmärkte flera regeringars hållning - ett småaktigt försvar av nationella intressen eller synsätt - säger oss dessvärre vad det handlar om: en allvarlig försvagning av känslan av ett gemensamt europeiskt intresse, en gemensam europeisk horisont.
Det enda rätta svaret när det gäller båda dessa grundläggande frågor, den institutionella och den politiska, som utgör det mest negativa arvet från rådet i Nice, står att finna i möjligheten till debatt, i den process för verifiering och utveckling som skall genomföras under rubriken " unionens framtid" . Låt oss se seriöst på det som har hänt. Genom att komma fram till en överenskommelse in extremis om fördraget undvek man en öppen kris som skulle ha lett till att utvidgningen blivit ifrågasatt, men man skulle kunna tala om en latent kris som vi nu måste ta itu med.
För att bygga ett enat Europa krävs långsiktighet och konsekvens. Vi begär inte att man skall rusa iväg, skulle jag vilja säga till president Chirac; vi begär bara att man inte tar ett steg fram och ett tillbaka, att man uppmuntrar till att utarbeta och anta stadgan om grundläggande rättigheter för att sedan inte ens vågar nämna den i fördraget, att man glatt uppfinner den nya konventformeln och sedan inte vågar ange den som ett tänkbart förfarande för det som kommer efter Nice. Vi begär att man kallar konstitutionaliseringen vid sitt rätta namn; vi begär att man reagerar med en klar och konsekvent vision om Europas framtid på de besvikelser och den rädsla som jäser bland befolkningen inför det som unionen är eller skulle kunna bli.
Detta är vårt löfte, herr Prodi och herr kommissionär Barnier! Vi är övertygade om att parlamentet och kommissionen kommer att gå fram gemensamt i denna riktning, som de har gjort under detta svåra år 2000.

Malmström
Herr talman! Det viktigaste resultatet från Nice var att det trots allt blev ett fördrag, så att kandidatländerna nu kan beredas plats. I övrigt var mötet varken särskilt historiskt eller framgångsrikt.
Jag vill från den liberala gruppens sida ta upp fem punkter under min korta minut:
1. Det är inte acceptabelt att de stora länderna använder utpressningsmetoder mot de små. Det strider mot hela EU-tanken.
2. Det är tragiskt att man inte kom längre i frågan om kvalificerad majoritet. Nu blir EU trögt, handlingsförlamat, och beslutsfattandet blir krångligare.
3. Regeringskonferensen som metod, sluten och exkluderande, är gammalmodig och odemokratisk. Medborgarna måste involveras i framtiden.
4. Den kommande konstitutionella debatten måste leda till förenkling, kompetensfördelning och ökad demokrati. EU måste få en gemensam författning.
5. En ny regeringskonferens får inte användas som alibi att skjuta upp utvidgningen. Våra nya kolleger måste få delta som nya medlemmar på lika villkor i samtalen.

Frassoni
Herr talman! President Chirac har banaliserat de negativa reaktionerna från många parlamentariker på resultatet från Nice och kallat dem orealistiska, icke pragmatiska.
I själva verket är det presidenten som är orealistisk, om han tror att det med ett sådant fördrag skall bli möjligt att utvidga unionen. Jag tror inte det är mer realistiskt att kämpa för att hävda den egna nationella prestigen än det är att kämpa för en effektiv och fungerande union och jag tror inte att de europeiska medborgarna har gått man ur huse för att följa sina ledares sjöslag i Nice.
Jag tror att det allvarligaste felet som det franska ordförandeskapet gjorde sig skyldigt till var att vilja rikta in debatten mot en maktkamp mellan olika stater - en småsint kamp, utan skamkänsla, för någon liten poäng mer eller mindre - snarare än mot en diskussion som verkligen betydde något, en diskussion om unionens politik. Av rädsla för att äventyra balansen gentemot Tyskland godtog ordförandeskapet utan protester att dess förslag om att utsträcka majoritetsomröstningen, cirka 40 stycken, skars ner till mindre än hälften. Men även de stater som är vänskapligt sinnade till EU kämpade halvhjärtat och böjde sig i slutändan för en nedslående kompromiss.
När det gäller Europaparlamentet, så var det bara kommissionen som försvarade dess legitimitet, och därför vill jag tacka ordförande Prodi och kommissionär Barnier för detta: men de stod ensamma och det märks i slutkompromissen.
Vi får verkligen hoppas att detta var den sista regeringskonferensen, bland annat för att toppmötets utveckling tydligt demonstrerade solidaritetens sammanbrott inom gemenskapen. De verkliga segrarna i denna konferens är Blair och Aznar, Europas " nej-herrar" . Det var deras Europa, ett Europa av marknader och veton, som vann och inte vårt, ett demokratiskt Europa för en hållbar framtid.
Det finns bara ett litet hopp, men till och med det har det franska ordförandeskapet försökt blockera i det längsta, och det är den process som kommer efter Nice, även om det finns vissa oklarheter som måste klaras upp snarast. Framför allt ligger år 2004 för långt bort: vi måste handla innan dess. Vi vill att man senast före juni månad bestämmer, och vid årets slut sätter igång, en demokratisk process som har en europeisk konstitution som mål; stadgan om grundläggande rättigheter klarade vi av på åtta månader, en konstitution kan utarbetas på mindre än fyra år. Detta är vår nästa strid. Jag hoppas att vi denna gång skall kunna genomföra detta med, och inte ännu en gång emot, regeringarna.

Cossutta
Herr talman! Man sade att ett misslyckande skulle vara bättre än en besvikelse. I verkligheten så ville man inte misslyckas på ett bra sätt, men man nådde inte heller ända fram.
Motsägelser och förseningar börjar dyka upp: för det första godkändes stadgan över rättigheter, men den kommer inte med i fördraget och därför får den inte genast status av lag. Behovet av en europeisk konstitution är större än någonsin.
För det andra accepterar man att skapa ett militärt europeiskt försvar, men för tillfället tänker man inte tydligt definiera dess funktioner, som endast kan garanteras om det blir självständigt gentemot USA genom att man lämnar Nato, som numera i alla avseenden är en anakronism.
För det tredje pekar man på behovet av en social dagordning: sysselsättning, hälsa, utbildning, miljö, rättigheter, men det är fortfarande vagt, utan att man preciserar vilka hinder som finns att övervinna och hur de skall övervinnas för att garantera rättvisa och frihet.
Slutligen planeras och utlovas en utvidgning mot öster och söder. Gott, men man anger inte klart vilka institutionella regler som skulle kunna förverkliga detta. Särintressen och privilegier dominerar. Efter Nice har inte det Europa som vi vill se kommit närmare, utan det är ännu längre bort. Rådet kan inte längre ignorera Europaparlamentet, regeringarna kan inte bortse från sina nationella parlament och de kan i sin tur inte bortse från sina väljare.

Madelin
Herr talman! Mötet i Nice var och borde vara ett historiskt möte, ett startskott för det nya Europa, det nya seklets Europa, det stora Europa, ett Europa för alla européer. Och vilket vackert projekt ändå, elva år efter Berlinmurens fall! Men för detta behövde vi en vision, ambitioner, inspiration, generositet, djärvhet. Tyvärr, tre gånger tyvärr!
Sedan lång tid vet vi att vi inte kommer att lyckas föra in det stora Europa i det lilla Europas institutioner. Vi vet att vi måste tänka oss Europa på ett annat sätt och att vi behöver nya institutioner. Men i brist på en framtidsvision, i brist på att kunna ställa de rätta frågorna, har man kommit med undanflykter, man har köpslagit och trixat i Nice.
" Hellre inget avtal alls än ett dåligt avtal" , sade det franska ordförandeskapet före toppmötet i Nice, och i förmiddags sade man, om jag rätt förstod saken, i huvudsak " hellre ett dåligt avtal än inget avtal alls" . Niceavtalet öppnar förvisso vägen mot anslutning av kandidatländerna, men vi går framåt på denna väg i dimma, med foten på bromsen, med förvissningen att fordonet Europa i detta skick inte kommer fram till destinationsorten.
Låt oss därför glömma Nice, låt oss se längre - och tillåt mig att sätta mitt hopp till förslaget med ett stort konvent som lagts fram av Belgien inför dess ordförandeskap, för vi har bevis på att det krävs något nytt, vi måste byta metod, vi måste påskynda historien: 2004 är alltför sent, det är alltför långt bort, det är alltför farligt. Ja, ett stort konvent med de europeiska institutionerna, med regeringarna, med parlamenten i medlemsstaterna och kandidatländernas parlament, naturligtvis, som absolut måste införlivas i detta gemensamma hus. Det är den förhoppning jag har.

Hänsch
Herr talman! Resultatet från Nice är en besvikelse, otillräckligt och småskuret. Unionens handlingsförmåga i verkligt avgörande frågor har inte förbättrats. Resultatet av kompromissen i Nice är inte mer öppenhet, utan man döljer mer. Den demokratiska legitimeringen av den europeiska politiken har inte ökat. I stället har dörren öppnats till en smygande mellanstatlig utveckling av den europeiska politiken och därmed också till en ännu större byråkratisering. Men det skall ju komma en post-Nice-process, åtminstone ett litet ljus i slutet av tunneln, det skall vi inte underskatta.
Utvidgningen har ställt er och oss alla inför samma uppgift som Monnet och Schuman och andra för femtio år sedan stod inför: nämligen att utveckla en metod, en struktur och en vision för Europas framtid. På den tiden handlade det om halva Europa, och nu måste vi utveckla detta för hela Europa. Utvidgningen skulle innebära en chans till detta, och denna chans, herr rådsordförande, har ni slarvat bort i Nice. Det är min huvudsakliga kritik av er. Det kan ju vara på det viset, att Nice har gjort EU aritmetiskt utvidgningskapabelt. Men den historiska försummelsen i Nice är att det bakom era beslut inte syns någon vision för en union som kommer att bestå av 27 stater. Det är denna anda, Monnets, Schumans och andras anda, som saknades i Nice och som vi skulle ha behövt. I stället bestod andan i Nice uppenbarligen i att det frågades hur man kan blockera, hur man kan göra något mellanstatligt, hur man alltså kan låta sig firas där hemma som försvarare av de nationella intressena i stället för att se till att verkligen föra Europeiska unionen framåt. Om Monnet, Schuman, Adenauer, de Gasperi och andra hade agerat på så vis, då hade vi aldrig fått någon europeisk gemenskap och då skulle vi fortfarande inte ha någon Europeisk union. President Chirac talade om de regeringschefer som påpekar att allmänna opinionen ännu inte förstår och accepterar fler och andra framsteg. Det kan ju hända. Men det beror också, ja huvudsakligen, på att ingen av cheferna har modet att leda den allmänna opinionen, att uppfostra den och driva den framåt, i stället för att följa efter den. Europas elände är att av de många som vill leda det, är så få beredda att förbinda sitt politiska öde med Europas enande.
(Applåder)

Costa, Paolo
Herr talman! Jag hör till dem som länge hoppades på ett mirakel i Nice: en regeringskonferens, ett toppmöte, ett fördrag som skulle kunna såväl omorganisera de europeiska institutionerna som stimulera utvidgningsprocessen. Men något mirakel inträffade aldrig! Det tydligaste tecknet på de minimala framgångarna är meddelandet att det blir en ny regeringskonferens 2004 och kvaliteten och betydelsen av de frågor som hamnat i fokus för perioden efter Nice, från uppdelningen av behörigheterna inom unionen till vilken status stadgan om grundläggande rättigheter skall ha.
Något mirakel skedde inte i samband med besluten om en institutionell omorganisering. Detta uteblivna mirakel beror i första hand på regeringarnas defensiva hållning och deras vetorätt samt på att Europaparlamentet i så liten utsträckning varit engagerat; detta är ett bevis på bristande långsiktighet, för i dag är parlamentet det enda instrumentet för folklig legitimering inom unionen. Miraklet inträffade inte heller när det gällde att förvalta det gemensamma arvet i stadgan om grundläggande rättigheter. Parlamentet och kommissionen har redan förklarat att man tänker respektera stadgan. Vad är det som hindrar att rådet fattar ett likadant beslut?
Återstår således bara ett litet glädjeämne: utvidgningen. Efter Nice kan man inte längre åberopa några institutionella hinder. Från Nice är det kandidatländerna, som ser hur vägen mot Europeiska unionen ligger rak, som går segrande, de enda segrarna. Tillsammans med dem har endast den rätt att glädja sig, som alltid har trott på utvidgningens strategiska värde.

Voggenhuber
Herr talman! Alla stora uppgifter i samband med den europeiska integrationen förblev olösta i Nice, och kommer att förbli olösta i flera år. Men de nationella regeringarnas anspråk på att vara de som stiftar Europas författning har lidit ett slutgiltigt skeppsbrott. Slutgiltigt har också den förhoppningen grusats, att stats- och regeringscheferna skall betrakta sig som förespråkare för idén med ett enat Europa. Nej, de har gjort en nationalistisk, nationell intressebasar av Europa. Det vi står inför efter Amsterdam och Nice är ett Europa med riksfurstar, ett Europa med nationella förvaltningar och inte ett politiskt enat Europa.
Vilka uppgifter har de haft? Enligt artikel 1 i EU-fördraget hade de till uppgift att förverkliga en allt mer sammanhållen politisk union. Men nej, stats- och regeringscheferna har ställt sig i vägen för denna idé med ett enande av Europa. Hemkomna från Nice presenterar de sig nu stolta inte för det som de har gett Europa, utan för det som de har undanhållit Europa. De håller det nationella vetots, hindrens och förseningarnas fana högt. Det är inte det Europa som vi i årtionden har talat om. Det är ett förvaltningarnas Europa. Nu är stunden kommen för parlamenten, nu är stunden kommen att visa att parlamenten har uppstått ur idén att tämja regeringarna och...
(Talmannen avbröt talaren.)

Van Velzen
Herr talman! Uppdraget i Nice var att utveckla en union som klarar av att ta emot tolv nya medlemsstater. Ett EU som kan fungera effektivt, öppet och demokratiskt. De central- och östeuropeiska länderna vill ju ha en handlingskraftig union, en union som kan fatta beslut.
Det är positivt att det i Nice antogs en tidsplan med avseende på de fösta central- och östeuropeiska ländernas anslutning som överensstämmer med parlamentets tidsplan. Det mest påfallande är dock att rådet under sina fyra dagar i enskildhet i Nice mer varit sysselsatt med sig självt. Inget svar på frågan hur Europeiska unionens institutioner kan fungera bättre i en utvidgad union. Rådet har verkligen skött om sig självt. Det har visst givit viss förbättring för kommissionen och en liten godispåse åt Europaparlamentet, som det förväntas av en far. Det står dock i skarp kontrast till den uppmärksamhet som rådet ägnat sig självt.
Det framträder fyra huvudproblem. För det första: en institutionell obalans, rådet mycket, kommissionen och parlamentet litet. För det andra: de nationella intressena har segrat. Det var endast den belgiska regeringschefen, Verhofstadt, var ett gott undantag. För det tredje: en demokratisk brist. Gamla brister har inte åtgärdats och nya har tillkommit. Slutligen, för det fjärde: beslutsprocessens mekanismer går inte att förklara där hemma. Det blir mycket invecklat alltihop. Om Prodi säger att det inte finns några fler " left-overs" från Nice så vågar jag ifrågasätta det. Vi kan inte fortsätta utan en beslutsprocess med kvalificerad majoritet i viktiga frågor. Nice kommer att gå till historien som toppmötet där chanserna inte togs tillvara, som toppmötet med brist på ledarskap i Europa, som toppmötet med motkänsla, som toppmötet varefter medborgarna kommer att känna sig ännu mer främmande för Europeiska unionen.

Tsatsos
Herr talman! Syftet med regeringskonferensen har varit att förbereda Europeiska unionen för att kunna fungera efter utvidgningen. Jag anser att Europaparlamentet gör rätt i att låta sin bedömning utgå från två samverkande förutsättningar: effektivitet och demokratisering. Min kollega Brok och jag har, som företrädare för Europaparlamentet, kämpat för båda dessa mål, dock utan att uppnå det resultat som krävs.
Vi skall naturligtvis inte förtiga att vissa framsteg gjorts på båda dessa områden. På effektivitetens område har vi i åtskilliga fall övergått till kvalificerad majoritet, även parlamentet har fått rätten att fungera som part i tvister av konstitutionell karaktär, och systemet med närmare samarbete har blivit lättare att tillämpa. Dessutom har det gjorts vissa framsteg i fråga om Europeiska kommissionen. Men också på demokratiseringens område bör vi notera att medbeslutandet utsträckts till att omfatta ganska många frågor, att den europeiska lagstiftningen även kommer att gälla de europeiska politiska partiernas stadgar, och att man dessutom vidtagit viktiga förebyggande åtgärder för att skydda demokratin och friheten i medlemsländerna.
Men för Europaparlamentet väger fördragets brister tyvärr tyngre. I en rad lagstiftningsfrågor, där kravet på enhällighet slopats, har man inte infört något medbeslutande för parlamentet. Stadgan om de grundläggande rättigheterna nämns inte i fördraget. Europaparlamentet medverkar inte tillräckligt mycket när det gäller det närmare samarbetet. För en hel del viktiga sektorer gäller fortfarande kravet på enhällighet. Systemet för beslutsfattande i rådet innebär visserligen att man anammar principen om dubbel majoritet, men systemet har blivit ganska komplicerat och det har försämrat balansen mellan stora och små stater.
Till sist, herr talman, det stora dilemma som Europaparlamentet kommer att ställas inför vid den slutliga utvärderingen av fördraget i början av nästa år gäller Nicefördragets passus om utvecklingen efter Nice. Denna passus ansluter sig till Europaparlamentets uppfattning att Europeiska unionen inte kan utvecklas vidare genom den hittillsvarande metoden med regeringskonferenser. Denna metod är död. Även om denna passus om utvecklingen efter Nicemötet innehåller överdrifter och helt felaktiga lovord om fördraget, sprider den ändå lite ljus i tunneln för att upprepa min vän Hinschs formulering. Politiker och sociala aktörer, framför allt de nationella parlamenten och Europaparlamentet, bör låta sig inspireras av de nya förslagen om Europas framtid, mot bakgrund av den utveckling som kan skönjas. Utan denna passus om utvecklingen efter Nice är jag rädd att fördraget skulle vara oacceptabelt för Europaparlamentet. Även med denna passus är fördraget fortfarande dåligt. Men om Europaparlamentet beslutar sig för att säga nej, krävs det att man noga sätter sig in i problemet.

Moscovici
. (FR) Herr talman! Också jag skulle först av allt vilja ansluta mig till de lovord ni framfört om Brok och Tsatsos. Jag tror att vi, var och en på sitt håll, har arbetat på bästa sätt med kommissionär Barnier för att bidra till detta fördrag i Nice.
Det stämmer att jag - jag gör en parafras på vad Bayrou sade - suttit på den här bänken sedan i morse, först bredvid Frankrikes president, sedan ensam, och kritiken var, förefaller det mig, måttfull och vänlig, men ändå kritisk. Misslyckande, avsteg, snävt fördrag, jag skulle inte vilja göra någon sammanfattning av alla dessa uttalanden. Jag noterar för övrigt att de återspeglar en motsättning som vi alla lever i. Vi har Europa som gemensamt kulturarv, vi tillhör här olika nationer och olika partier och den kritik som framförts mot Nicefördraget - en kritik som framförts mot Europeiska unionen i allmänhet - är tyvärr, eller lyckligtvis, totalt inkonsekvent.
Vi har dem som vill ha mer av det ena, dem som vill ha mer av det andra, dem som vill ha mer av Europa, dem som vill ha mer av det sociala Europa, dem som vill ha mer av det liberala Europa, dem som helt enkelt vill ha mindre av Europa, och vi har sett några vackra prov på detta här under förmiddagen. Det finns de som vill ha mer federalism, och de som vill ha mindre, och man förstår då att ingen blir fullständigt nöjd. Jag tror att det ligger i en europeisk kompromiss natur att inte göra alla nöjda.
Jag skulle ändå inte dra slutsatsen av det att detta Nicefördrag är exakt det som vi skulle ha velat ha, men jag tror, för att sammanfatta vad jag tänker, att det är det bästa möjliga fördraget i det stadium våra institutioner befinner sig nu, i det stadium som våra visioner av Europa befinner sig och i det stadium som våra tankar för övrigt befinner sig, i det skick som själva Europa befinner sig. Också jag försöker - liksom Frankrikes president här i förmiddags - tänka mig vad som skulle ha hänt om vi hade kommit hit utan Nicefördrag. Konsekvenserna för Europa skulle ha varit fullständigt oberäkneliga. Jag tror att utvidgningen skulle ha försvårats av det, och jag noterar för övrigt en tillfredsställelse hos kandidatländerna. Jag tror att ur ekonomisk synvinkel skulle förtroendet för Europa ha rubbats, och när det gäller funktionen skulle vi ha gått några år bakåt. Det franska ordförandeskapet känner en viss tillfredsställelse över att ha utfört sitt arbete som bestod i att, tre och ett halvt år efter Amsterdam, fem år efter att diskussionen om detta institutionella projekt inleddes, helt enkelt ha avslutat den.
Jag skulle bara vilja ta upp viss kritik, eller lärdomar jag hört, på olika håll. Till att börja med om schemat över röstviktningen som exempelvis chockerade François Bayrou eller irriterade Pervenche Berès. Man får inte glömma bort att det faktiskt är första gången sedan 1957 som man reformerar och verkligen ser över schemat. I Amsterdam misslyckades det, trots ett utmärkt arbete av det nederländska ordförandeskapet. Nu har vi lyckats, trots att det är en extremt känslig och komplex fråga. Nej, vi har inte spelat roulette. Jag tror inte att Frankrikes president har läggning åt att vara croupier. Vi försökte, i brist på att göra alla nöjda, att inte göra alla missnöjda. Det var i princip en omöjlighet.
Det fanns ett system som visserligen var enkelt men som hade effekter - ur vår synvinkel, det var inte säkert att det var uppfattningen inom kommissionen, som kanske kommer att lägga fram sin - i form av alltför starka snedvridningar, nämligen principen med dubbel majoritet. Vi försökte arbeta på en princip med enkel röstviktning, inom denna omöjlighet, och jag tror att resultatet totalt sett är rättvist. Jag säger till Sjöstedt att jag, uppriktigt sagt, inte tror att avtalet träffats bakom ryggen på de små länderna. Vi har en verklig balans och garantier till deras fördel. Exempelvis var det som ni vet i början av Europeiska unionen så att en minoritet av blockering kunde samla det man kallade två " stora" länder och i dag krävs det tre. I ett Europa med 27 medlemmar, kommer det absolut att behövas minst ytterligare en stat, och det är alltså inte längre tre utan fyra länder som måste samlas för att åstadkomma en minoritetsblockering.
Före Nice hade vi i stället en situation där de stora länderna var underrepresenterade och vi behövde återställa balansen där. Jag noterar dessutom att vi under diskussionens lopp lagt till två " linjer" som man säger. En linje med stater: all kvalificerad majoritet kräver en majoritet av stater. Det var ett starkt krav från dem som kallar sig " de små" och de 21 minst befolkade länderna, som motsvarar 30 procent av befolkningen, kommer att få 50,7 procent av rösterna i rådet. Det finns också en demografisk linje. Jag tror uppriktigt att systemet - jag påstår inte att det är tydligt och läsbart - är ett rättvist system.
För övrigt har många talare nämnt perioden efter Nice. Det är självfallet en grundläggande fråga för ledamöterna i Europaparlamentet, och det är inte förvånande. Vi har ofta talat om det här, både i oktober och i november. Som ni vet har ordförandeskapet aldrig förnekat betydelsen av diskussioner, men ni måste erkänna att det var nödvändigt att koncentrera sig på de svåra frågorna, att det behövdes Nice före perioden efter Nice, och jag tror att vi aldrig har kvävt post-Nice utan att vi ville tänka på det. Det kommer att krävas andra metoder. Flera har tagit upp det här och ni har sannolikt också konstaterat att man i slutsatserna om perioden efter Nice tar upp en omfattande rådfrågning av samhället, de olika aktörerna, även parlamentet, med en slutsats om en regeringskonferens som vi hoppas äger rum kort.
Men samtidigt tror jag inte - och jag säger det vänligt till Elmar Brok - att man kan samla rådet under Europaparlamentets kontroll, knyta det till det ja, men jag är inte säker på att ytterligare kontroll eller närvaro underlättar saker och ting. Vi befinner oss inom konstitutionella system och behörigheter får inte sammanblandas. Det är svårt. Jag kommer från ett land där den delade makten uppfanns och jag tror att det är en otillräcklig delning av dessa som vi ibland lider av. Men det är ett bra system som under historiens gång bevisat att det fungerat.
Diskussionen om framtiden har varit djup - och jag noterar för övrigt i förbigående samma motsättningar - att de som vill ha en diskussion om tiden efter Nice inte nödvändigtvis är överens om målsättningen. Jag tar exemplet med debatten om konstitutionen, där vissa vill att det skall vara en federal konstitution och andra tvärtom vill ha en tilläggs konstitution. Innan vi kommer överens måste Europeiska unionen fortsätta att fungera. Det är ett otacksamt arbete. Det var ett besvärligt och svårt arbete, men det måste göras. Denna reform är under arbete sedan fem år. Det franska ordförandeskapet fullföljde den utan att få någon egen tillfredsställelse av den, endast tillfredsställelsen att ha fullgjort arbetet. Vi får sedan alla tillsammans se hur vi skall göra för att fortsätta. Grunden är lagd, utvidgningen är möjlig, Europaparlamentet får sin plats i debatten, i fördjupningen av vägarna och idéerna.
Jag vill också säga till Giorgio Napolitano - som arbetat mycket med denna fråga - att atmosfären i Nice slutligen, andan hos stats- och regeringscheferna, andan i kommissionen, inte var att försvara de nationella intressena, utan att eftersträva en gemensam innebörd mitt bland dessa nationella intressen. Man kan förstå att stats- och regeringschefer är oroliga för sin opinion, sitt parlament och sin känslighet. Man kan inte - det säger jag uppriktigt till Europaparlamentet - man kan inte bygga Europa bakom medborgarnas rygg eller utan deras vetskap.
Jag skulle avslutningsvis - det blir ett av mina sista inlägg inför er - vilja säga att det varit ett nöje att tala här, många gånger tillsammans med kommissionen, med kommissionens ordförande, men även att diskutera Europaparlamentets egen roll. Det blir den enda diskussionen och jag hoppas ni tillåter den. När ni kritiserar - och kritiken var enhällig även om den var mångfaldig - Europeiska rådet i Nice, det framtida Nicefördraget, tänk på att ni också då vänder er till era regeringar, till alla de folk i Europa de företräder och som också har valt er. Jag tror att man bör tänka på det, för var och en på sitt håll - kommissionen, Europaparlamentet, rådet - företräder detta: ingen må tro att han är företrädare för ett högre intresse i Europa, medan andra skulle vara handlare och butiksägare. Jag tror verkligen på gemenskapsmetoden, och gemenskapsmetoden innebär också balans mellan de tre institutionerna som skall leva tillsammans, och göra det på ett bra sätt.
Det är vad jag kommer att minnas av denna debatt, detta ordförandeskap och också denna regeringskonferens. Arbetet har varit svårt. Jag är övertygad om att det kommer att vara användbart för Europas framtid. Det är ett arbete som fortsätter, men det kan inte fortsätta om vi inte arbetar tillsammans för det europeiska idealets bästa.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, herr minister! Jag är säker på att parlamentet skall fortsätta fundera över förhållandet mellan institutionerna.

Jonckheer
Herr talman, herr Prodi, herr Barnier! Jag skulle vilja tala om två saker.
Den första punkten är att jag i motsats till vad Chirac och Prodi påstått anser att det finns rester från Nice, inte bara för de femton medlemsländerna utan även, och i större grad, för de tjugosju. Frågan är egentligen: är vi klara för utvidgningen och med vilka målsättningar? Inte bara frågan om kommissionen är en rest, utan avsaknaden av utvidgning av den kvalificerade majoriteten och medbeslutandet förstärker konkurrensen mellan medlemsstaterna, mellan de femton medlemsländerna och desto mer mellan de tjugosju, och skadar framtiden för den europeiska sociala modellen.
När det gäller perioden efter Nice måste vi ta oss an följande fråga: vill vi fortsätta i samma takt alla femton, och i ännu högre grad alla tjugosju? Jag tror inte det blir möjligt. Vi måste avskaffa regeln med konsensus, även i ett framtida konvent. Den europeiska allmänna egendomen som ingen är företrädare för - Moscovici har rätt på den punkten - kan bygga på tillförsel av nationella intressen som korsar varandra och neutraliserar varandra, och i det sammanhanget var premiärminister Verhofstadts budskap välgörande.

Méndez de Vigo
Herr talman! Det finns ett uttryck i mitt språk, " ta avsked på franskt sätt" , det vill säga att gå utan att säga adjö, som passar in på vad det nuvarande presidentskapet har gjort. Därför vill jag först och främst tacka herr Prodi som har stannat kvar. Kommissionen visar att den är intresserad av debatten i detta parlament.
Vad beträffar Nicefördraget kan vi inte säga mycket eftersom vi fortfarande inte har slutsatserna från Europeiska rådet och därför finns det inte heller mycket vi kan tillägga förrän vi får dessa.
Det finns två frågor där Europaparlamentet innehar en viktig roll. Den första är stadgan om de grundläggande rättigheterna. Stadgan har tillkännagetts och detta är mycket bra. Men det har inte införlivats i fördragen, inte heller finns det en hänvisning till fördraget i artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen. Och framför allt, jag har känslan av att tillkännagivandet inte har varit enhälligt. Tillkännagivandet skedde i smyg. Därför vill jag framföra mitt djupt kända tack till vår talman, fru Fontaine och ordförande Prodi för vad de sade: för Europaparlamentet och för kommissionen är stadgan lag från och med nu och det kommer att ge resultat från och med nu. Detta tycker jag är positivt.
Den andra punkten om Nice som parlamentet skall bedöma är utvidgningen av den kvalificerade majoriteten och medbeslutandeförfarandet i parlamentet. Och angående den frågan är - enligt vad jag har hört här denna morgon - nyheterna vaga och de verkar inte särskilt hoppingivande. Det kommer att dröja innan parlamentets åsikt kan fastställas.
Jag minns att när Dimitris Tsatsos och jag utarbetade betänkandet om Amsterdamfördraget talade vi om Ortega y Gasset, som citerade den gamle Cervantes när han sade att många gånger måste man välja mellan att stanna kvar där man är eller fortsätta vandringen. Nice är vägen för två viktiga saker, en av dessa är utvidgningen. Utvidgningen kommer att genomföras - det vet vi i dag. Detsamma gäller euron. Jag tror att ett fiasko i Nice hade inneburit ett slag under bältet för euron.
Det är kanske därför vi i parlamentet befinner oss i en paradoxal situation som är helt annorlunda än den i Amsterdam. Nice har kanske inte varit så positivt för Europaparlamentet och kommissionen som Europeiska rådet i Amsterdam var. Men kanske banar Europeiska rådet i Nice vägen för hoppet och för Europeiska unionens framtid.
Det får vi se när vi läser slutsatserna, herr talman. PPE-DE-gruppen kommer att vänta till dess med att bestämma vilken ståndpunkt gruppen kommer att inta.

Corbett
Herr talman! Efter Europeiska enhetsakten, efter Maastricht, efter Amsterdamfördraget fick detta parlament lov att bedöma resultaten. I samtliga dessa fall drog vi slutsatsen att dessa fördrag inte var helt tillfredsställande, inte svarade mot alla våra förhoppningar men trots det utgjorde ett steg framåt och åtminstone var bättre än status quo. Vi rekommenderade att de ratificerades.
Denna gång har vi ett fördrag som åtminstone på en punkt utgör ett steg tillbaka och man nog kan hävda är sämre än status quo: det vill säga, det nya systemet för omröstning med kvalificerad majoritet i rådet, vilket gör det ännu svårare än det är nu att få ett beslut. Det inför en tredelad tröskel: antal stater, befolkningsmängd och procentsatsen av röster fastlagd till en lägre nivå än vad som är fallet för närvarande. Nu gäller 71 procent av rösterna. Redan det är mycket högt. Den sattes högt för att garantera att enligt vilken som helst permutation skulle en kvalificerad majoritet företräda en majoritet av befolkningen. Nu när vi har ett kriterium för befolkning där ändå skulle det ha varit möjligt att sänka tröskeln för antalet röster. I stället verkar det som om den har höjts även om jag talar i avvaktan på den slutgiltiga texten: uppenbarligen har det skett en justering av detta under regeringskonferensens sista stund. Jag skall utvärdera det resultatet när jag ser texten. Hur som helst är det en mycket oroande situation.
Resten av fördraget är en blandning av otillfredsställande och positiva saker - otillfredsställande men dock bättre än status quo, förmodar jag, åtminstone när det gäller utvidgningen av beslut med kvalificerad majoritet, utvidgningen av medbeslutandeförfarandet för Europaparlamentet samt bestämmelser om närmare samarbete. Allt detta är bättre än det som vi har nu även om inte alla våra krav och önskemål har uppfyllts.
Till sist finns det några positiva saker: den nya versionen av artikel 7 i Fördraget; artikeln om politiska partier och deras stadga; detta parlaments rätt att dra de andra institutionerna inför EG-domstolen - det är också en viktig faktor för politisk kontroll; den nya formeln för Europeiska kommissionen, införlivande den så kallade " lex Prodi" i fördraget, förstärkningen av ordförandens ställning och den nya sammansättningen av kommissionen - en rimlig kompromiss som jag kan godkänna och som kommer att fungera över tiden; och, som min kollega herr Tsatsos påpekade, är vägen att gå mot framtiden. Detta är inte slutet på historien. Nya reformer skall komma och vi måste dra nytta av det.
För att sammanfatta, vi har en blandning av det goda, det dåliga och det otrevliga. Vi skall nu granska detta närmare. Jag tror att vi kommer att rekommendera ratificering och att gå vidare till en ny reform, men vi måste granska det finstilta för att besluta om det är den rätta vägen framåt.

McMillan-Scott
Herr talman! Jag ber om ursäkt för att mina inlägg är något dåligt förberedda. Jag kommer direkt från ett sammanträde och då det inte finns TV-apparater i sammanträdesrummen i denna byggnad är det mycket svårt att följa vad som händer i kammaren, en brist som jag hoppas kommer att rättas till i vederbörlig ordning.
Många av oss betraktar fördraget från Nice som oacceptabelt men av många olika anledningar. Det stora problemet med fördraget från Nice - som många personer redan har sagt - är att det inte finns någon som helst text just nu vilket gör det omöjligt att göra en övervägd bedömning. Vi vet inte om snickarlådan i Nice har framställt en Pandoras ask för kommissionens krav på politisk handling eller en kista för demokratin, men - vad som än kommit fram - har det polerats på franskt sätt och vi hoppas att det slutgiltiga resultatet skall hjälpa Europeiska unionen.
Jag anser att två misslyckanden är bristen på demokrati eftersom möjligheten att öppna rådet för offentlig granskning har ignorerats även om många av oss anser att detta var rätt tidpunkt för det och den ologiska omfördelningen av röster med en strategi för rådet och en annan för Europaparlamentet. Många människor som granskar fördraget från Nice kommer att undra varför det utformades på det sättet. Personligen anser jag att man vid omviktningen av röster måste ta hänsyn till befolkningstalet, såsom har gjorts i Europaparlamentet och borde ha gjorts i rådet också.
En ytterligare anledning för att motsätta sig fördraget i Nice är utvecklingen av mer byråkrati i Europeiska unionen. Vem kan uppriktigt påstå att de trettio områden som nu omfattas av omröstning med kvalificerad majoritet är avgörande för utvidgningsprocessen? Jag anser att de flesta av utvidgningsländerna - medan de godkänner fördraget i gällande form för att det finns och öppnar dörrar för deras anslutning i vederbörlig tid, tidigare snarare än senare hoppas jag - skall betrakta dessa frågor och som de flesta av oss inse att de har ingen betydelse för deras dagliga liv. Ingen reform av den gemensamma jordbrukspolitiken, ingen reform av utvecklingspolitiken som är enormt slöseri. Sedan finns införlivandet som en obligatorisk mekanism för Stadgan om grundläggande rättigheter: i sig själv liksom i Förenta staterna i dag, ett recept för förvirring mellan domstolarna i Europeiska unionen. Faktum kvarstår att enligt utökat samarbete har Europaparlamentet ingen roll att spela, även om vissa ledare för nationella partier - inklusive den för Labourpartiet i sitt tal i Warszawa - utlovade ingen reform av strukturfonderna i verkliga termer förrän år 2013. Detta är inte ett recept för utvidgning, det är ett recept för mer byråkrati, mindre demokrati.

Seguro
Herr talman! Vi har redan gjort en noggrann utvärdering av det som hände i Nice, men vi måste komma ihåg att Nice inleddes med en mycket strikt föredragningslista. Rådet bad Europaparlamentet att inte utöka denna föredragningslista eftersom man ville koncentrera sig på det som var kvar från Amsterdam. Rådet sade också att man ville göra detta för att se till att de europeiska institutionerna skulle fungera bättre med 27 länder än vad de gör i dag med 15. Vad blev resultatet av denna strävan och detta arbete? Jo, det var precis att det mest grundläggande och viktiga för att ge dem funktionalitet, beslutsförmåga, flexibilitet och förmåga att arbeta inte behandlades. Det rådet koncentrerade sig mest på var just maktfrågorna, det var alltså var det för mycket räknemaskiner och för litet politik i Nice. Bilden från Nice var ett Europa där länderna försökte värna om sitt och det gav intrycket av att det framtida Europa kommer att vara en kamp mellan de stora och små länderna. Jag undrar om inte detta bäst tjänar europaskeptikernas intressen och Europas fiender... Jag undrar om inte den bild som gavs i Nice är en vädjan till de övertygade Europaanhängarnas samveten, till dem som inte bara vill ha en inre marknad, inte bara en gemensam valuta, i denna tid som jag inte anser vara för Europa.
Nice var enligt min mening del två av Amsterdam och nu befinner vi oss i en fas, i en mellanakt, mellan Amsterdam och en regeringskonferens som skall genomföras 2004, men som vi inte vet när den kommer att sluta. Det är nödvändigt att de övertygade Europaanhängarna nu motverkar den bild som gavs i Nice och säger att solidariteten betyder något för oss och att det går att bygga ett Europa där stora och små länder fungerar tillsammans. Det finns med andra ord inga obehövliga länder i detta europeiska projekt, och i detta Europa fyller inte den nationella egoismen någon funktion. Av detta skäl vill jag nu rikta en appell till kammaren och till kommissionen: det är nödvändigt med en pedagogisk förklaring av det europeiska projektet. Det pedagogiska i det europeiska bygget är inte att se det som summan av nationella intressen. Det är ett solidariskt projekt, såsom ordförande Romano Prodi har sagt, och det är att se på framtiden, där institutionerna nu måste hjälpa till med att förverkliga utvidgningen, så att medborgarna får den syn på Europa som vi vill att de skall ha, och så att politiken återgår till att bygga det europeiska projektet och inte bara försvara makten och särskilt de stora ländernas makt.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Det har sagts, och jag tror det stämmer, att Europa är nödens dotter och att bara när nöden bankar på porten bestämmer sig Europa för att ta ett steg framåt. Och nöden har bankat på porten med ett brådskande behov i Nice, i form av en utarmning av perspektivet av ett utvidgat Europa.
Många utvärderingar kan göras av vad som har hänt i Nice, och vi har fått goda bevis för detta nu under morgonen samt under eftermiddagen när debatten fortsatte. Men Europeiska rådet i Nice innebär, som så många andra toppmöten i Europeiska unionens historia, en triumf för verkligheten och en triumf för pragmatismen över utopin. Även om vi hade velat öka våra befogenheter i fråga om medbeslutandeförfarandet - och trots dispyterna mellan de stora länderna, mellan de stora och de små och mellan de små och medelstora länderna - är det uppenbart att en kommission vars ordförande får utökade befogenheter; en beslutsfattande process som innefattar fler beslut- dock inte alla som vi hade önskat - att de fattas med kvalificerad majoritet; ett förtydligande av den roll det förstärkta samarbetet har; och även, varför inte säga det, ett återinförande av röstningen i ministerrådet, även om den inte är perfekt, alla dessa är steg som utan att vara spektakulära är steg i rätt riktning, som ordförande Prodi har sagt här under morgonen.
Men Nice, herr talman, är varken slutet eller den väg vi skall vandra, utan utgångspunkten för en ny etapp med många utmaningar. Vi måste framgångsrikt avsluta anslutningsprocessen, konsolidera den inre marknaden, rikta ljuset mot den enda valutan, utveckla en verklig gemensam säkerhets- och försvarspolitik och inleda en bred debatt om Europas framtid. Detta är utmaningar som inte kan övervinnas, herr ordförande för kommissionen, bakom ryggen på medborgarna. Och för att uppnå detta behöver vi mer generositet, en ökad realism, ett ökat deltagande av de institutioner som skyddar gemenskapens intressen och, som Jean Monnet sade, och med detta avslutar jag herr talman, att var och en söker sitt eget intresse i det allmänna intresset i sådana här konferenser.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Det finns segrare och förlorare i Nice, men Europa hör säkerligen inte till segrarna, och det gör inte heller demokratin och öppenheten. Detta är egentligen kvintessensen av det som ordförande Prodi i dag tacknämligt har sagt i mycket klar och entydig form.
Låt oss se på sakerna: Stadgan togs inte upp i fördragen, inte en gång som en hänvisning. I fråga om säkerhets- och försvarspolitik har man visserligen gjort vissa framsteg, men det finns ingen parlamentarisk dimension för detta. När det gäller majoritetsbesluten, så har de bara utvidgats helt obetydligt, och förfarandet har blivit mer komplicerat och svårt att genomskåda. Säkert finns det ett förstärkt samarbete; hur det kommer att fungera skall vi först se. Förhållandet mellan stora och små har efter några fullkomligt dunkla och oacceptabla förslag till slut blivit helt förnuftigt reglerat, och kommissionen har fått råg i ryggen, även om bindningen till antalet ledamöter inte obetingat är ett särskilt förnuftigt och gynnsamt beslut.
Säkert har minister Moscovici här helt rätt när han säger att det inte räcker att vi här berättar det för varandra, vi måste också berätta det för befolkningen. Det stämmer ju att befolkningen förmodligen ofta är mer kritisk gentemot integrationen än vad vi är här i kammaren. Och vi skulle förmodligen med ett bättre resultat ibland haft större svårigheter att övertyga befolkningen, men vi hade haft större förmåga att övertyga om vi haft ett bättre resultat med oss hem från Nice. Vi skulle med bättre samvete också ha kunnat förmedla ett bättre och starkare europeiskt resultat till befolkningen.
Därför vill jag komma tillbaka till det som i dag redan nämnts ett par gånger. Ja, vi måste ägna oss åt resultatet i detalj. Men jag anser att vi bör ägna oss konkret åt det först när vi också har klara och entydiga löften från rådet om hur den fortsatta processen skall avlöpa, nämligen med ett starkare deltagande från Europaparlamentets sida. Det man kom fram till och sade i Nice är för vagt för mig: Ja till parlamentets deltagande. Vilket deltagande? Jag anser att det är skamligt om vi på nytt måste kämpa för att kanske två företrädare kan få delta, om möjligt i de flesta sammanträdena. Så får det då inte gå. Detta parlament måste, på samma sätt som vid konventet, spela en bärande roll i denna process. Vi vill bevisa för regeringscheferna att vi kan göra det bättre. Om vi jämför konventet med det som sker vid regeringskonferensen, även om jag medger att problematiken var enklare än vid regeringskonferensen och att de nationella intressena var färre än vid regeringskonferensen, då klarar sig konventet och dess arbetssätt och metoder entydigt bättre. Därför anser jag att vi bör ägna oss i detalj åt resultatet från Nice först när det är klart att Europaparlamentet i den kommande processen kommer att spela en viktig och avgörande roll. Vi vill bevisa för regeringscheferna att vi kan bättre.

Sudre
Herr talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Alla kolleger har betonat den förväntan som omgärdade toppmötet i Nice, där målsättningen var att göra det möjligt för Europeiska unionen att fortsätta att fungera på ett effektivt, demokratiskt och öppet sätt efter den historiska utvidgning vi väntar på. Toppmötet i Nice gjorde det visserligen möjligt att göra viktiga framsteg för samtliga frågor som direkt påverkar våra medborgares liv, vare sig det gäller bevarande av hälsan, skydd av miljön, socialpolitiken eller antagandet av en stadga för de europeiska företagen. En annan positiv punkt är att stadgan om de grundläggande rättigheterna tillkännagavs officiellt, även om den för närvarande inte planeras få ett tvingande värde. De beslut som fattades inom området gemensam utrikes- och säkerhetspolitik är också utan tvivel framsteg.
Detta toppmöte skulle ha varit en fullständig framgång om den nödvändiga översynen av fördragen krönts av samma succé som de kapitel jag just nämnt. Även om det faktiskt förefaller som om man lyckats undvika en totalförlamning av den framtida utvidgade Europeiska unionen kunde det franska ordförandeskapets ambitioner inte komma till uttryck i det nya förslaget till fördrag. Vare sig det gäller det alltför begränsade antalet områden som övergår från enhällighet till omröstning med majoritet, liksom de där medbeslutandet blir regel, vare sig det gäller ökningen av antalet ledamöter i Europaparlamentet i morgondagens Europa, eller den osäkerhet som vilar över antalet kommissionärer efter utvidgningen, stämmer det inte, långt därifrån.
Utöver de tekniska aspekterna på denna reform är det framför allt den ökande svårigheten för Europeiska unionens medlemsländer att fatta beslut gemensamt, utifrån medborgarnas gemensamma intresse, som oroar oss. Tillåt mig slutligen, i min egenskap av föredragande om unionens yttersta randområden, att mycket livligt beklaga de relativt nedslående slutsatserna från toppmötet i Nice, som bara är ett mottagarbevis på kommissionens arbetsprogram. De yttersta randområdena förtjänar bättre och parlamentet kommer att med stöd av kommissionär Barnier, det är jag övertygad om, fortsätta att arbeta ihärdigt för att ge dem all den plats som tillkommer dem inom unionen.

Maij-Weggen
Herr talman! Nice var ingen framgång. Trots att den franska regeringen slog sig så för bröstet i morse så var regeringskonferensen helt enkelt inte lyckad. Det förstärkta samarbetet och den europeiska försvarsmakten blev visserligen av. Det senare med en hel del engelska restriktioner. Den mest grundläggande frågan, övergången från veton till majoritetsbeslut blev inte av när det gäller just grundläggande frågor. Skattefrågor, social trygghet, rättsliga frågor, asylfrågor, jordbruk, strukturfonder, just de frågor som skulle ha behövt ordnas före utvidgningen, ordnades inte. Toppmötet misslyckades helt enkelt med det. De nationella intressena var större än det allmänna europeiska intresset. Något som är extra allvarligt är att i några fall där man visst lyckades komma fram till majoritetsbeslut så fick Europaparlamentet ingen medbeslutanderätt. Det demokratiska tomrummet har alltså blivit ännu litet större. Vad gick det åt toppmötet att visa så litet känsla för demokratin?
Sedan den nederländska ställningen. Under toppmötet verkade det som om Nederländerna endast var ute efter att vinna någon sorts fotbollsmatch mot Belgien. Resultatet av all den energiutvecklingen var 12-13 i stället för 10-10 i röstviktningen. Vad är nu skillnaden när det gäller totalt 300 röster? Varför var förresten Frankrike så totalt emot att befolkningstätheten skulle räknas med? Det är väl en mycket bruklig demokratisk princip. Nederländerna fick alltså en röst mer än Belgien i rådet. Om vi ser till antalet mandat i Europaparlamentet så sjunker Nederländerna från 31 till 25 och Belgien från 24 till 22. Nederländerna har alltså betalat ett pris för den stödpunkten i rådet.
Avslutningsvis så är det tydligt att den traditionella regeringskonferensen inte längre fungerar. När ett nytt toppmöte skall förberedas år 2004 så är det bättre att följa konventmodellen. Låt de 15 regeringsrepresentanterna, 30 nationella parlamentsledamöter och 15 EU-parlamentsledamöter förbereda regeringskonferensen. Det fungerade bra för stadgan och det skall också fungera bättre än en klassisk regeringskonferens. Dessutom är det mer demokratiskt.
Herr talman! Jag ger Nice helt enkelt underkänt.

Suominen
Herr talman! Enligt uppgifter i pressen var den finländske statsministern Paavo Lipponens kommentar efter mötet i Nice: " Det här avtalet måste göras om" . Vi är säkerligen av samma åsikt men vi vet också att denna önskan går att uppfylla först om många år, om, vilket jag önskar, de nationella parlamenten ratificerar Nicefördraget. Det är min förhoppning att resultaten från mötet i Nice utvisar att framhävandet av europeiska värden i mötet mellan regeringarna fortsättningsvis sker på bekostnad av Finlands och övriga små länders andelar i beslutsfattandet i rådet. Under mötet var det knappast någon som höjde sin röst för Europa. När sedan kommissionen ville göra det kunde vi bevittna hur dess ordförande bokstavligen blev utkastad; tack i alla fall för ett gott försök.
Med tanke på Europas framtid är det emellertid bedrövligt att ingen statsman av europeiska mått trädde fram. Så gott som varje land släpade med sig något inrikespolitiskt problem. Väl hemkomna påvisade sedan statsministrarna att de lyckats bemästra just dessa. " Vi lyckades hålla ärendena i våra egna händer" eller " Vi lyckades hindra alla europeiska beslut" , berättade de. Man föregick alltså med mycket dåligt exempel för de medlemsansökande länderna, och förvåningen måste vara stor från Tallinn till Budapest och Prag. Det är naturligtvis positivt att expansionsprocessen nu kan fortgå. Efter fullbordad expansion är naturligtvis händelser liknande dem i Nice eller under andra konferenser på regeringsnivå omöjliga eftersom integrationen antingen kommer att fortgå eller så sker en splittring. Det nuvarande tillståndet kan inte fortsätta.
Förhoppningsvis finns det ännu statsmän i Europa; skillnaden mellan en politiker och en statsman är ju den, att en politiker vet vad folket vill ha i dag medan en statsman vet vad folket verkligen vill ha om 20 år.

Ferber
Herr talman, herr kommissionsordförande, kära kolleger! Jag hör ännu inte till de kloka ledamöter som redan i detalj kan överväga allt som beslutades i Nice, eftersom jag ännu inte heller har texterna. Men om vi har lärt något av Nice, och måste lära oss, så är det att Europa är alltför värdefullt för att man enbart skall lämna det i händerna på stats- och regeringscheferna. Modellen med regeringskonferensen har tjänat ut. Det är den första och viktigaste lärdomen som vi måste dra av förhandlingarna förra veckan.
Som positivt kan jag notera att övergången till en avgränsning av behörigheterna har lyckats. Ett gammalt krav som vi från Bayern alltid har ställt upp; för flera år sedan skrattade man fortfarande åt oss för det, nu beslutar rådet om det. Det anser jag vara en stor framgång. Men när jag tittar på hur man brottades i Nice så hade det varit viktigare att redan nu diskutera avgränsningen av behörigheten. Kanske hade det då varit lättare att här komma fram till förnuftiga kompromisser. Formellt sett har the left overs från Amsterdam betats av. Men i verkligheten gjordes kompromisser på den minsta gemensamma nämnaren. Europa kan inte på sikt drivas genom att man bara arbetar med den minsta gemensamma nämnaren.
Jag önskar att också detta parlament drar de rätta lärdomarna av det. Detta parlament måste bli mer självmedvetet, i synnerhet gentemot ministerrådet, om vi inte vill att byråkrati och hemlig diplomati skall ta ledningen i Europa.

Beazley
Herr talman! Det är inte lätt att kritisera det franska ordförandeskapet under denna debatt eftersom de inte är närvarande. Jag har förstått att president Chirac, herr Vedrine och herr Moscovici måste närvara vid andra viktiga möten. Jag är emellertid säker på att Europeiska kommissionens ordförande, herr Prodi, har viktiga sammanträden liksom kommissionär Barnier och ändå har de varit tillmötesgående och väntat till slutet av denna debatt.
Moscovici säger att vi bör inte förebrå honom, vi bör förebrå andra regeringar vid rådsmötet. Det är beklagligt att han inte har kunnat hitta ett ombud som kan stanna till slutet av våra överläggningar. Vi hoppas trots allt att vi skall förenas med ansökarländer från Central- och Östeuropa som har varit vana vid regeringars arrogans och att människor inte finns närvarande, vid människor som håller tal och sedan försvinner. Jag beklagar det faktum att Moscovici inte har hittat ett ombud.
Har Nice varit en framgång? Moscovici säger att vi måste fråga våra nationella regeringar och kritisera dem. Det gör jag gärna. Blair återvände till Storbritannien som en vinnande hjälte för att han inte hade avstått det här, inte hade avstått det där och hade kämpat för Storbritanniens intressen. Nåväl, naturligtvis stöder jag honom i detta, men vad har han faktiskt uppnått? Han säger till oss att han har säkerställt att utvidgningen skall äga rum. Jag vet inte om kommissionen kommer att svara i slutet av denna debatt, men jag undrar om kommissionen i rådets frånvaro är lika säker på att det i Europaparlamentet senast år 2004 kommer att finnas tjeckiska, ungerska och polska ledamöter och ledamöter från de baltiska staterna.
Moscovici säger att man naturligtvis måste dämpa sin idealism med realism. Jag vill bara fråga honom: Dämpade general de Gaulle sin idealism med realism, eller Winston Churchill? " Folkopinionen kommer inte att ge med sig." " Vi kan inte få detta godkänt i underhuset" . " Oj, det blir en folkomröstning" . Blir det? Har vi inget ledarskap i Europeiska unionen? Var finns rådet? Var finns regeringarna?
Det är sorgligt och det enda hoppfylla tecknet är att Europeiska kommissionen uppenbart har återfunnit sitt självförtroende. Europaparlamentet kommer tillsammans med Europeiska kommissionen att yrka att våra krav uppfylls.

Bodrato
Herr talman! Toppmötet i Nice har visat att regeringskonferenserna har spelat ut sin roll. Vi står på tröskeln till unionens utvidgning mot öster, ett steg som skapar kris i de små ländernas strategier. Om man inte kan finna en lösning på de europeiska institutionernas demokratiska underskott, så kan inte unionen förvänta sig något folkligt stöd.
Listan över de frågor som togs upp i Nice är lång, men, som ordförande Prodi så tydligt förklarade, man ägnade inte de institutionella reformerna och parlamentets roll den nödvändiga uppmärksamheten. Kanske kom vi till Nice med för höga ambitioner. Men parlamentets ambitioner saknade under alla omständigheter inte ansvarskänsla. Om vi anammar lektionen från realisterna, så stoppar vi stadgan om de grundläggande rättigheterna i byrålådan och nöjer oss med ett område för fritt handelsutbyte som styrs av de stora företagen och nationella intressen. Det är något som inte fungerar och det insåg de unga federalisterna när de uppmanade regeringscheferna att visa mer mod, samma mod som Europeiska gemenskapens grundare en gång visade. Det är nödvändigt att starta en omfattande debatt om Europas framtid: det är detta som måste komma efter Nice, om vi på nytt vill få liv i Europatanken i en verklighet som har förändrats i grunden.

Prodi
Herr talman! Jag kommer att fatta mig mycket kort, eftersom jag bara vill framför ett tack: jag tackar inte bara för den vänlighet ni har visat gentemot oss, utan för innehållet i era inlägg. Vi har inte stannat här av ren hövlighet, ledamot Beazley; kommissionär Barnier och jag stannade kvar också för att lära känna era åsikter, era känslor men också ert missnöje, för jag tror att om vi skall bygga upp Europa så måste vi göra det tillsammans, parlamentet och kommissionen.
I dagens debatt har vi inte dolt tillfredsställelsen över och, i ännu högre grad, missnöjet med Nicefördraget, ibland av olika skäl men med samma känslor och med samma oro.
Vi har inte dolt behovet att gå vidare mot utvidgningen med samma intensitet och samma beslutsamhet som vi hade före Nice för att uppfylla de mål vi har, eller att detta är den största historiska uppgift som parlamentet och kommissionen har att genomföra under de kommande åren.
Vi har inte heller, ärade parlamentsledamöter, dolt behovet av att arbeta tillsammans, parlament och kommission, för att bygga upp det nya Europa, för det är vi som skall bära denna börda, men det är också vi som har denna storslagna uppgift och dessa storslagna möjligheter.

Talmannen
Jag tackar kommissionens ordförande.
Jag har mottagit sex resolutionsförslag från ledamöterna som framlagts i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 10.00.

Budget 2001 (fortsättning)
Talmannen
I enlighet med föredragningslistan återupptar vi debatten om budgeten för år 2001.
Wurtz har ordet.

Wurtz
Herr talman! Vid den första behandlingen genomförde min grupp den symboliska politiska handlingen att lämna in ett förslag till avvisande av budgeten. Vi vill fästa uppmärksamheten på i våra ögon oacceptabla förhållanden i det förslag som överlämnats till oss. Vi bekräftar principen " med ny politik följer nya anslag" . I stället för omfördelningar som planeras på bekostnad av traditionella prioriteringar kräver vi en flerårig översyn av budgetplanen, särskilt när det gäller yttre åtgärder, trots att ett liknande problem uppstått för utgifterna till förmån för sysselsättningen och miljöns bevarande. Vi vill inte, sade vi, i morgon av rådet försättas i en situation där vi måste välja mellan två prioriteringar som i våra ögon är lika berättigade: Balkan och Medelhavsområdet.
I dag befinner vi oss just i den situation som vi ville undvika. Enligt kompromissen mellan parlamentet och rådet drabbas Europa-Medelhavssamarbetet av en nedskärning med 200 miljoner euro, jämfört med budget 2000. En bra signal till våra partner i söder. När det gäller Balkan har området givit upphov till en mödosam och mycket bekymmersam ekonomisk lösning. Den innebär att anslag från budget 2000 för stöd till Latinamerika eller anslag avsedda för Marocko, inom ramen för förslaget till fiskeavtal som inte utnyttjats detta år, överförs till budget 2001. Å andra sidan och framför allt är problemet med finansiering av Balkan mycket stort för kommande år. När det gäller kapitel 3, dvs. inre åtgärder, förtjänar det också en kommentar eftersom initiativet " Employment" , som döpts om till " programmet för företagaranda" berövats 87 miljoner euro, de transeuropeiska näten 23 miljoner euro och miljöskyddet 42 miljoner euro.
Totalt med ca 1,09 procent av den europeiska bruttonationalinkomsten, ja till och med mindre, blir budget 2001, i relativa termer, en av de lägsta under de senaste tio åren, eftersom den ligger betydligt under taket, som redan det är mycket restriktivt, och fastställdes inom ramen för Agenda 2000 i Berlin i mars 1999. Det är anledningen till att Gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen tyvärr inte kommer att kunna ge sitt stöd till Haugs betänkande.

Turchi
Herr talman! Jag skulle först av allt vilja att vi understryker att årets budget i första hand är resultatet av det arbete som alla parlamentsledamöter i budgetutskottet lagt ned, förutom, naturligtvis, det arbete som utskottets ordförande Wynn lagt ner när han så skickligt har hanterat de olika situationer som uppkommit, även motsättningar. Jag vill också tacka kommissionär Schreyer. Detta innebär emellertid inte att man hade kunnat gör mer eller till och med bättre. Låt mig skilja på två olika sektorer. Å ena sidan det som är positivt: vi kan peka på de cirka 60 miljoner euro av jordbruksutgifterna som avsätts för test och därmed har vi tagit ett viktigt, om än inte, enligt min mening, slutgiltigt steg; avsättningen av cirka 450 miljoner euro till de små och medelstora företagen, för äntligen har man förstått att den europeiska ekonomin inte bygger på multinationella företag utan på de små och medelstora företagen, något som skulle kunna få fart på utveckling och sysselsättning på nytt; dessutom har vi taket för utgiftsökningarna som har satts till 3,5 procent och de ökade avsättningarna för Balkan, som är viktiga i politiska termer. I det avseendet gjorde vi något mycket viktigt under utskottssammanträdet.
Låt mig så påminna om två aspekter som enligt min mening kräver en viss uppmärksamhet och väcker en viss oro: å ena sidan den kanske överdrivna användningen av flexibilitetsinstrumentet som, liksom allt annat som går till överdrift, blir en negativ faktor, varför vi inte får förvandla det instrumentet till en fallskärm; å andra sidan det faktum att de nya arbetstillfällena i första hand kan tillskrivas förtidspensioneringar. Detta får inte skapa ett prejudikat inom våra institutioner. Slutligen hoppas jag att utskottet skall anta en budgetstrategi i första hand för att förstärka och skydda vår valuta, euron.

Dell'Alba
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag borde också säga fru rådsordförande, men jag ser henne inte här. Det stämmer att vår kammare snarare är glest befolkad. Men budgetdebatten har tyvärr tagit längre tid än planerat och vi får inte, vare sig jag själv eller de talare som följer efter mig, möjlighet att ta upp frågan med ordförandeskapet.
Jag vill i min tur lyckönska föredragandena, ordföranden i budgetutskottet, kommissionen, rådet och ordförandeskapet för det arbete de utfört för att sluta detta avtal som kommer att göra det möjligt för oss att rösta igenom budgeten för år 2001. Men jag tar också till mig samtliga kommentarer från bl.a. Colom i Naval beträffande det extremt känsliga ämne som budgetplanen utgör. Ett avtal har nu slutits i Nice för att möjliggöra utvidgningen. Men de tidigare utvidgningarna har givit upphov till stora ekonomiska bidrag. Medlemsstaterna fruktade inte på den tiden sin allmänna opinion och utvidgningen, till Spanien och Portugal, åtföljdes av en stor mobilisering av resurser. När jag ser att vår budget minskar jämfört med år 2000, både i reella termer och i procentandel av BNP, att vi är så långt ifrån målsättningarna från Edinburgh, inser jag att det verkliga problemet är här. Att vägra att ta itu med det är detsamma som att minska trovärdigheten för byggandet och utvidgningen av unionen.

Van Dam
Herr talman! Vid fastställandet av budgeten för år 2001 koncentrerades diskussionen här i parlamentet till ett begränsat antal frågor. En av dessa frågor var och är även i dag höjningen av budgetplanen för utrikespolitiken. Rådet förkastar helt riktigt den här revideringen eftersom det inte är någon mening med att i Berlin sätta upp ett tak för utgifterna om de här taken ifrågasätts varje år. De här maximibeloppen tvingar kommissionen att göra prioriteringar inom en begränsad budget precis som alla myndigheter måste göra.
En annan fråga som har tagits upp i år igen är mekanismen för flexibilitet. En mekanism med 200 miljoner euro som nu i en kompromiss med rådet anslås för bistånd till Balkanområdet. Kollega Colom i Naval anmärker helt riktigt att användandet av den här flexibilitetsmekanismen på det här sättet gör att det ursprungliga målet missas helt, nämligen oförutsedda budgetbehov. Jag undrar ärligt talat om han också skulle ha sagt det om den här mekanismen på samma oegentliga sätt hade använts för Meda, vilket parlamentet hade föreslagit. Under den första behandlingen av budgeten yttrade jag nämligen den kritiken, men jag kan inte påminna mig hans bifall. Naturligtvis är jag inte emot bistånd till Balkan. Unionen som ett samarbetsförbund av nationella stater, född genom behovet av fred i Europa, har en hedersplikt att finansiera freds- och försoningsprocessen i Balkan. Jag tycker dock att biståndsbehovet först måste inventeras vid en sådan omfattande operation innan man öppnar portmonnän. Den iver som kommissionen och parlamentet visar för att ge ett hav av bistånd till Balkan står i skarp kontrast till det minskade stödet till kandidatländerna.
Herr talman! Måhända måste vi för budgeten år 2002 redan nu reservera flexibilitetsmekanismen för kandidatländerna. Helt oförutsett skulle de möjligen vilja ansluta sig till unionen redan tidigare.

Ilgenfritz
Herr talman, mina damer och herrar! När budgeten ställdes upp tog man hänsyn till principerna sparsamhet, social och ekonomisk balans. Det bör vi tacka föredragandena för. Det är också bra att de små och medelstora företagen, som huvudarbetsgivare, får extra medel till förfogande. Därigenom skapas nya arbetstillfällen, och kampen mot arbetslösheten fortsätter. Vi känner också till att ändringsskrivelse nr 2 från kommissionen antagits. Enligt den kan cirka 900 miljoner sparas in under budgetrubrik 1. Men det torde inte längre vara möjligt att anta den. För det första har under mellantiden eurons värde förbättrats, varigenom också besparingspotentialen kommer att minska. Dessutom kan man redan nu utgå från att de i budgeten avsatta medlen för att komma till rätta med BSE-krisen inte kommer att räcka. Det kommer därför att bli absolut nödvändigt att anta en tilläggsbudget, varigenom återigen besparingspotentialen under denna budgetrubrik kommer att minska starkt, om inte helt.

Costa Neves
Herr talman, fru kommissionär! Jag vill börja med att gratulera vår kollega och föredragande, Jutta Haug, som genom sitt arbetssätt har bidragit mycket till det konstruktiva arbetsklimat som har rått i utskottet och i parlamentet i allmänhet.
Genom omröstningen efter denna debatt avslutas det långa och komplicerade förfarandet för att godkänna Europeiska unionens budget för 2001. Detta resultat av intensiva förhandlingar och successiva kompromisser mellan de olika institutionerna, innehåller de rimliga förutsättningarna för att kunna godkännas. Jag skulle dock vilja betona några aspekter inför kommande år. Budgeten utgör, i betalningsbemyndiganden, endast 1,056 procent av gemenskapens BNP. I budgetplanen förutsågs för 2001 1,11 procent, för att inte tala om de 1,27 procenten som diskuterades för några år sedan. Dessutom antas fortfarande fleråriga program för det externa samarbetet, skillnaden mellan åtagandebemyndiganden och betalningsbemyndiganden fortsätter att växa, vissa program genomförs fortfarande i liten skala eller på ett dåligt sätt, vissa betalningsbemyndiganden försenas på ett omotiverat och ohållbart sätt och parlamentet har stött på redan genomförda projekt med betydelse för budgeten. Även om det nu inte finns någon lösning nu på den första aspekten som gäller BNP, och även om jag är säker på att parlamentet, när det gäller den andra, kommer att visa prov på ståndaktighet vid framtida tillfällen, så skulle jag vilja säga, när det gäller den tredje aspekten som jag har pekat på, att enligt min mening är den stora nyheten i budgetförfarandet för de närmaste åren, det avtal man uppnådde mellan parlamentet och rådet om att kommissionen skall utarbeta en rapport fram till den 30 juni 2001 som skall underställas de två första institutionerna och som skall gå igenom uppnådda framsteg på en rad viktiga områden, såsom minskningen av det som återstår att genomföra - anslag som ännu inte har utnyttjats -, förenklingen av projektplaneringen, ett bättre genomförande av programmen, översyn av kommittéförfarandet, reformering av kommissionen, fastställandet och utförandet av de mål som uppställts frö genomförande, främst för det externa samarbetet, och en så komplett information från parlamentet som möjligt på flera områden. Om en sådan rapport inte blir mer än bara ett uppfyllande av en formalitet, är förväntningarna på detta nya steg som många av oss har, motiverade.

Wynn
. (EN) Herr talman! Ibland har vi låtit som en förening för ömsesidig beundran på det sätt som vi gratulerar varandra för detta. Jag skall kanske avvika något från den trenden beträffande rådet - inte nödvändigtvis det franska ordförandeskapet - utan rådet i allmänhet.
Låt oss inte lura oss själva, detta är en bra budget. Det är inte den budget som jag och många av mina kolleger skulle ha önskat. Men vi kan vara nöjda med den. I fotbollstermer är det lika med oavgjort l-1. Men på grund av flexibilitetsinstrumentet tror vi att vi har vunnit straffsparken.
Kommissionens ursprungliga förslag till en revidering av budgetplanen om att föra över 300 miljoner euro från budgetrubrik 1 till budgetrubrik 4 var en utmärkt idé: värd att stödja och i högsta grad förnuftig. Tyvärr var majoriteten av mina kolleger inte överens med mig och därför kunde vi inte gå med på det. Inte heller fanns det en kvalificerad majoritet inom denna kammare att återgå till artikel 272. Därför måste vi hitta en lösning inom de möjligheter som den interinstitutionella avtal ger oss så att vi kan få en ordentlig budget. Det är vad vi har gjort: vi har undvikit en budgetkris genom att använda artikel 272; budgetplanen har behållits även om vi har använt flexibilitetsinstrumentet. Resultatet är det bästa vi kan hoppas på utan vare sig en revidering eller artikel 272.
Colom i Naval uttalade sig i morse eftersom det var otvetydigt för dem av oss som var närvarande när man kom överens om IIA att flexibilitetsinstrumentet inte får användas för samma ändamål flera år i rad. Jag beundrar det svar som Parly gav i morse men vi har blundat för det. Kosovo och Serbien är i själva verket samma sak. Vi har inte brytt oss om det som vi kom överens om. Vi har också sagt att flexibilitetsinstrumentet inte skall vara en årlig reserv för utgiftsområde 4, men det är precis vad det har blivit. Det är skälet till att det inte bara är Colom i Naval som är frustrerad över det sätt som saker och ting har utvecklats rörande detta budgetförfarande under de två senaste åren.
Det måste sägas, och jag konstaterar att det franska ordförandeskapet har varit en bra partner med att försöka hitta lösningar.
När det gäller klassificering har jag inga problem med det två punkter som togs upp: pensioner är obligatoriska utgifter. Det som vi talar om är ett system för förtidspensionering, vilket ännu inte har någon rättslig grund; ingen vet om det som kommer att föreslås skall vara obligatoriskt eller ej obligatoriskt och det är trots allt ett p.m. som står på spel.
I fiskeriavtalen har vi endast ändrat anmärkningarna till A-budgetposterna. Med andra ord, de anmärkningar som gäller icke-obligatoriska utgifter. I båda fallen har vi inte ändrat några belopp. Det får inte bli en strid om det.
Bara för att vi har en budget och har gjort en uppgörelse genom medling får vi inte tro att alla våra problem har försvunnit. Problemen kommer att kvarstå till dess att vi har klarat ut vad vi skall göra med externa utgifter.
Det fanns tillfällen detta år då jag dumt nog trodde att när väl kommissionen hade lagt fram sina förslag till en revidering kunde vi få en överenskommelse med rådet. Jag hade fel. Sedan när jag upptäckte att det inte skulle bli några diskussioner om den revideringen av artikel 25 i IIA, blev jag minst sagt ganska besviken. Rådets inställning i denna fotbollsmatch verkar vara att inte oroa sig över spelet utan att gå vidare med spelet. Låt mig bara säga till rådet att vad detta spel beträffar har vi inte slut på alla bollar och denna sida avser att spela tills vi får rätt resultat.
Slutligen vill jag tacka alla som varit engagerade i detta - inte bara föredragandena - utan också kommissionens sekretariat, parlamentets tjänsteenheter och den politiska gruppens personal.

Mulder
Herr talman! I första hand vill jag också tacka alla dem som spelat en roll i budgetens fastställande, kommissionen, rådet och föredragandena. Jag skulle också särskilt vilja tacka herr Wynn som, tror jag, fullföljer sitt första år som ordförande för budgetutskottet under ett budgetförfarande och jag tycker att han gjort det alldeles utmärkt.
Jag är nöjd med den här budgeten. Jag är främst nöjd eftersom vi den här gången även stannat inom budgetplanens ramar. Jag anser att parlamentet måste hålla sig till överenskommelser och dessa överenskommelser får endast brytas i yttersta nödfall. Jag har inte upptäckt något yttersta nödfall ännu i år.
Kommissionären är fortfarande stolt över det hela och säger att jordbruksutgifterna i år stiger med en stor procent i jämförelse med tidigare år. Det är sant men det är avtal som också måste följas. De fanns redan före kommissionären och jag tycker att det skulle hedra henne om hon höll avtalen från Berlin.
Och vidare avseende jordbruksbudgeten? Vi känner alla till innehållet i förändringarna från oktober och om allt går bra, om dollarn ligger kvar på 91 cent, så borde vi i utgiftsområde 1A kunna ha ett överskott på ungefär 1,3 miljarder euro. Anta att det inte skulle ske och Duisenberg säger att det inte blir så, hur skall vi då betala BSE-krisen? Det är min fråga. Skall vi spara in på andra jordbruksutgifter, skall skjuta upp det på framtiden, finns det fortfarande en möjlighet att använda överskottet från år 2000 eller kan vi ta fram ett försäkringssystem, vilket redan tagits upp i en tidigare resolution rån parlamentet?.

Garriga Polledo
Herr talman, mina damer och herrar, fru kommissionären, rådets företrädare, mina damer och herrar, ärade föredragande! Under varje budgetår vinner parlamentet budgetfördelar. Dessa fördelar tar vi inte från tomma luften, vi får dem från fördragen, även om rådet ibland har svårt att erkänna detta.
Förra året, med Bourlanges-betänkandet, sattes mekanismen för flexibilitet i rörelse för första gången och en institutionell förklaring uppnåddes även, där den möjliga finansiella bristen i kategori fyra erkändes.
I år med Haug-betänkandet, har denna institutionella förklaring från förra året varit till nytta för att diskutera nödvändigheten av en revidering av budgetplanen. Det har visat sig att det inte var rätt tillfälle för en revidering, att det fanns en tillräcklig marginal för att tillgodose åtagandena gentemot Balkan och Meda-programmet utan att justera kalkylerna från Berlin 1999, och det har visat sig att de enda personer som vill ha en revidering var de som röstade emot Agenda 2000.
Emellertid kan inte Europaparlamentet fortsätta i evighet att minska sina externa åtaganden. I år har mekanismen för flexibilitet åter tillämpats, men vi bör inte fortsätta på den vägen.
Vi vill inte att det redan nu skall finnas ett förslag till revidering för nästa år i Colom-resolutionen, vi vill invänta världsbankens utvärdering, men vi instämmer i kritiken om att detta sätt att lösa det finansiella underskottet i utgiftsområde 4 förvränger den fleråriga funktionen för unionens stora externa mål och själva definitionen av budgetplanen.
Nyckeln till framgång finns denna gång mer än någonsin i ett korrekt verkställande av budgeten.

Naranjo Escobar
Herr talman, fru kommissionär! Först vill jag gratulera den allmänna föredraganden fru Haug, kommissionens ordförande och mina kolleger förhandlarna till ett utmärkt utfört arbete.
Den slutliga avstämningen av förhandlingarna är positiv, vilket visar att när man vill uppnå vissa bestämda mål är det inte viktigast att komma fram ensam och snabbt, utan att alla kommer fram och i tid. Vi ville ha en budget som förenar våra och medlemsstaternas ansträngningar för att bidra till den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen, och därför är den överenskommelse som har uppnåtts om en flerårig totalsumma för programmet för små företag bra. Men att stödja den och andra politiska prioriteringar från parlamentet måste vara möjligt att kombinera med stabila budgetutgifter.
Det är sant att unionens ekonomiska situation är den mest gynnsamma på tio år, vilket bevisas av det faktum att budgetsaldona har förbättrats mycket. Men just därför anser jag att det uppnådda avtalet om betalningsbemyndiganden är vettigt, därför att de samlade ansträngningarna mot en stabil och underbyggd tillväxt.
Parlamentets budgetstrategi markerar ett före och ett efter i början på detta nya millennium. I förhandlingarna har inte enbart den slutliga totalsumman och fördelningen av denna uppnåtts, utan också igångsättandet av mekanismer som kommer att göra det möjligt för oss att mäta till vilken grad detta parlaments politiska vilja omvandlas till handling. Och jag går lite längre, för det räcker nämligen inte med att bara ha krävande och genomblickbara regler vid verkställandet av budgeten, som annulleringen av åtaganden efter två år av låg genomförandegrad. Detta bör följas av ett åtagande från kollegiet för en rättvis och effektiv fördelning av de mänskliga och materiella resurserna för genomförandet av de olika politikområdena, det vill säga, de bör komma ihåg parlamentets politiska företrädesrätt och kommissionens företrädesrätt i budgetstyrningen.

Stenmarck
Herr talman! När vi nu kommit fram till det slutgiltiga beslutet om EU:s budget för 2001, kan vi konstatera att vi bakom oss har ett år av ständig kamp för att klara budgeten inom de ramar som drogs upp när budgetplanen antogs i Berlin i mars 1999. Vi kan i dag konstatera att denna kamp har lyckats. Vi kommer att kunna anta en budget inom dessa ramar, vilket är en stor framgång. Jag tror faktiskt att både medlemsländerna och skattebetalarna är tacksamma för att avgifterna inte blir ännu högre.
Jag ser det också som en klar framgång att vi med större marginal än tidigare kan gå in i ett nytt budgetår. När vi utnyttjar 1,06 procent av medlemsländernas BNI, ger detta oss en marginal som är större än någonsin tidigare, och större än den som förutsågs i Berlin för mindre än två år sedan. Det ger oss en möjlighet att vara en aktiv part när det gäller både utvidgningen till länderna i Central- och Östeuropa och när det gäller att medverka till att bygga upp fred och välstånd i Serbien och forna Jugoslavien.
För att allt detta skall bli möjligt, handlar det om omfattande prioriteringar även i framtiden. Detta kommer att bli nödvändigt om vi skall klara av de långsiktiga åtaganden som vi har, vilket är klart möjligt om vår målsättning är att verka för ett starkt, men samtidigt också begränsat EU.
Det finns, som jag ser det, i dagsläget ett stort hot, nämligen BSE. Det är dock viktigt att konstatera är vi måste klara av även detta inom gällande budgetramar. Det betyder att om lösningen på problemet skulle innebära krav på ännu mer pengar, måste detta finansieras genom andra besparingar i kategori 1, eller genom att medlemsländerna tar på sig en större del av kostnaden.

Sommer
Ärade herr talman, kära kolleger! Jag kan i mina påpekanden om budgetförslagen i fråga om miljö-, hälso- och konsumentpolitik koncentrera mig på en väsentlig punkt. Generellt måste man nämligen konstatera att den del av budgeten som är avsatt för att trygga och bevara miljön, är alltför liten. Detta är särskilt irriterande mot den bakgrunden att miljöpolitiken utgör en övergripande uppgift, ty miljöpolitik - i varje fall en framgångsrik - är bara möjlig om den är gränsöverskridande. Det känner vi alla till. Därför är just uppgiften för den gemensamma europeiska nivån att driva på säkrandet och återhämtningen av miljön. Men det betyder också att vi äntligen måste satsa pengar på det. Vi får inte alltid bara inskränka oss till att utfärda diverse direktiv och förordningar, ofta nog utan tillräcklig bakgrundsinformation, utan vetenskaplig grund, men i gengäld under oerhörd tidspress.
Tillåt mig ett påpekande: Det är inte bara jag som på grund av denna situation hela tiden har det intrycket att jag endast sitter i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor för att där förhindra det värsta, i detta bestämmelsevansinne och denna brådska som har påtvingats oss!
Vi får inom miljöpolitiken inte förlora oss i att främja små, rumsligt begränsade åtgärder, hur nödvändiga dessa än må vara, och inte heller i en permanent okritisk fortsatt finansiering av institutioner, vars arbetsresultat huvudsakligen inte märks, vilket till exempel, enligt min åsikt, är fallet med Europeiska miljöbyrån i Köpenhamn.
Det som saknas i den europeiska miljöpolitiken är en vetenskapligt baserad handlingsram. Någon sådan har vi faktiskt inte. Vi saknar den därför att vi inte har något fundament för den. Vi måste äntligen investera i vetenskapliga undersökningar och analyser. Bara på så sätt kommer vi att kunna utarbeta realistiska framtidsutsikter, framtidsutsikter där man knyter samman miljö- och folkhälsopolitiken med de andra politikområdena, framtidsutsikter för realistiska problemlösningsförslag som utlovar framgång. Bara på så vis kan de pengar som vi har till förfogande för våra medborgare satsas på ett förnuftigt och riktigt sätt.

Laschet
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Låt mig göra tre påpekanden om det som yttrats i denna diskussion. Det ena är vad ni, fru Schreyer, under förmiddagen erinrade om. I förhållande till många nationella budgetar har vi en något större ökning i denna budget, men i förhållande till den statliga kvoten ligger vi fortfarande mycket lågt och är ett föredöme för många nationella budgetar. Beträffande detta måste man säga till allmänheten, när de nationella utrikesministrarna eller andra överlämnar allt fler uppgifter till den europeiska nivån, exempelvis hela programmet på Balkan, att man också måste ta hänsyn till att det krävs pengar till detta och att dessa pengar också måste ställas till förfogande.
Det andra är den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Där gjordes det dock väldiga framsteg under 1990-talet. När det gällde Bosnienkonflikten var Europa ännu inte i stånd att tala med en röst: Man hävdade att ett land stod på serbernas sida, och det andra landet på kroaternas. Vi befann oss nästan i 1800-talets allianspolitik. Nu i slutet av detta årtionde, i slutet av 1990-talet, talar Europa med en röst, det är Europa som gör den största insatsen för uppbyggnaden på Balkan, större än Förenta staterna, som gör ett effektivt arbete och genom sin budget och sin politik väsentligt har bidragit till att möjliggöra en fredlig revolution i Serbien. Detta borde man efter detta årtionde av kaos på Balkan helt klart säga talar till den europeiska politikens fördel i slutet av detta budgetår!
Budgetarna för externa åtgärder blir viktigare för oss, och vi hoppas att kommissionen, med de tjänster som vi nu ställer till förfogande, också utför det arbete som vi förväntar oss. Det är lagrar som vi delar ut i förskott, och ni kan vara säkra på att vi i framtiden kommer att försöka kontrollera det strängt.
Det har talats mycket om efter Nice. I Nice fick vi än en gång ett nationellt köpslående om enskilda budgetar. I fråga om utrikespolitiken har vi i stor utsträckning övervunnit det, och jag hoppas att vi under de närmaste budgetsamråden kommer att besluta mer i sak, titta mer på problemen och köpslå mindre om nationella intressen i denna budget.

Schreyer
Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill bara gå in på några aspekter som nämnts i debatten. Dels på strukturen för budget 2001: Det har sagts att jordbruksbudgeten inte skulle ökas i tillräcklig omfattning. Men jag vill betona att jordbruksbudgeten uppvisar en mycket stor ökning, nämligen 5,7 procent. Om vi i kalkylen räknar in den tilläggsbudget som vi kan förvänta oss kommer ökningen att ligga på nästan 8 procent, medan vi på alla andra områden - vare sig det gäller utbildningspolitik eller hela området med inrikespolitik inklusive forskning, utrikespolitik, administration och stöd inför anslutningen - totalt sett bara har en ökning om 1,1 procent. Det betyder att det här måste betonas att särskilt parlamentet på de områden, där det har sista ordet, har utövat mycket stor budgetdisciplin, men, tror jag, trots detta åstadkommit ett mycket bra resultat med klara prioriteringar.
Beträffande Mulders anmärkning: Ni har påpekat att med tanke på att budgeten nu i andra behandlingen ligger kvar under marginalen i jordbrukspolitiken, så måste risken för en ändrad växelkurs kalkyleras in, eftersom det ju inte vore så illa om förhållandet euro-dollar skulle ändra sig litet uppåt. Här vill jag göra er uppmärksamma också på bestämmelserna i det interinstitutionella avtalet, enligt vilka en " valutarisk" på upp till 200 miljoner euro skall finansieras från jordbrukspolitiken och sedan kan gripa tillbaka på valutareserven. Men jag anser att vi i själva verket också i tilläggsbudgeten bör se till att denna reserv i storleksordningen 200 miljoner blir bestående, så att inte andra åtgärder måste tillgripas redan vid minsta ändring av växelkursen.
Beträffande Sommers anmärkning att miljöaspekten kommit till korta i Europeiska unionens budget vill jag påpeka att en tredjedel av budgeten används till strukturpolitik, och i strukturpolitiken har vi mainstreaming, också gender mainstreaming, enligt vilka de strukturpolitiska åtgärderna måste tjäna till att jämställa män och kvinnor. Pengarna måste satsas så att de bidrar till att öka sysselsättningen, och de måste - det är den tredje mainstreaming - satsas så att de bidrar till att förbättra miljön. Det är naturligtvis mycket pengar som står till förfogande.
Jag vill också påpeka att de 4,5 miljarderna euro i jordbrukspolitiken för att stödja utvecklingen av landsbygden, som vi redan diskuterat under förmiddagen, innehåller många stödåtgärder till förmån för miljöskyddet. Dessutom finns det inom jordbrukspolitiken på detta område rent av något som inte är vanligt i miljöpolitiken och som ibland fundamentalisterna är kritiska mot: Man får nämligen ersättning om man avstår från miljöskadliga åtgärder. Här har ni nu också åtgärder som uttryckligen främjar miljöskyddet.
Jag vill än en gång gå in på den lockande frågan från Colom i Naval under förmiddagen, som lydde så: Vad är egentligen skillnaden mellan att revidera budgetplanen och att utnyttja flexibilitetsinstrumentet? Ni har naturligtvis rätt, när ni alltid hänvisar till detta. I mina ögon är det så: En revidering av budgetplanen innebär att man, om man å ena sidan höjer något, å andra sidan måste besluta var man skall göra besparingarna. I fråga om flexibilitetsreserven har vi inte detta krav. Därför är finansministrarnas motstånd mot en revidering av budgetplanen desto mer svårbegriplig. Nåja, man lär sig ju alltid något. Det var säkert också än en gång ett exempel på att principerna ibland räknas för mer än de budgetpolitiska avsikterna.
Jag tror att det är bra att man denna gång lyckats att ändå aktivera flexibilitetsinstrumentet och sätta in det nödvändiga stödet till Serbien, även om jag helt håller med er om att det inte får vara vår strategi att skapa det fenomenet att ett europeiskt flexibilitetsinstrument vandrar genom Europa, genom de olika länderna och regionerna, vartefter det finns ett behov.
Avslutningsvis, vill jag än en gång påpeka att ur kommissionens synvinkel är budget 2001 verkligen en bra grundval för att gemensamt kunna bedriva en bra gemenskapspolitik för Europa, och jag vill tacka så hjärtligt för det goda samarbetet. Eftersom samarbetet är så bra, kommer vi ju i samband med tilläggsbudgeten redan i januari att ha tillfälle att fortsätta detta. Men närmast vill jag önska just budgetmänniskorna en god julhelg!

Talmannen
Tack så mycket fru kommissionär. Kammaren önskar er en god helg också.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag från kl. 10.00.

Den gemensamma strategin avseende Ryssland
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkandet (A5-0363/2000) av Oostlander, för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, om genomförandet av Europeiska unionens gemensamma strategi avseende Ryssland (2000/2007(INI)).

Oostlander
. (NL) Herr talman! Förbindelserna med Ryssland har ändrats i grunden sedan det kalla krigets dagar. Det är inte längre tal om någon rädsla för militärt våld eller för en eventuellt ytterligare framryckande diktatur.
Europeiska unionens och dess medlemsstaters hållning är snarare en känsla av medansvar för återuppbyggandet av det ryska samhället. Det kan ses som en sorts moralisk skyldighet, men även som något som är viktigt för Europeiska unionen som ju inte har någon nytta av att det råder laglöshet och fattigdom i ett mycket stort grannland.
För övrigt är Ryska federationens utveckling fortfarande en tvivelaktig fråga för många av oss och därför kan jag föreställa mig att man även här i parlamentet ibland tänker med tvekan på den saken. I varje fall så är det bästa vi kan göra i vår strategi för Ryska federationen att följa en dubbel strategi. Å ena sidan måste vi tydligt och hårt fördöma kränkningar av de mänskliga rättigheterna och ett oproportionerligt maktbruk och å andra sidan måste vi ingå samarbete inom olika områden. Båda dessa delar av strategin behövs för att främja Rysslands utveckling till en blommande demokratisk rättsstat. Det är i båda sidors intresse. Det betyder alltså att vi fördömer de grova våldsdåden i Tjetjenien och måste leta efter möjligheter att få slut på kriget och mildra nödlidandet och Europeiska unionens och OECD:s närvaro där behövs alltså. Vi vet, som tur är, att man i Ryssland inte är likgiltiga för vår kritik. Det tas ofta upp i de samtal man för i Ryssland. Även Ryssland vill ju mätas efter samma normer som vi antar för oss själva.
Det är också lämpligt för oss att göra en skarp kommentar angående viseringsåtgärderna mot Georgien, i enlighet med ändringsförslagen. Jag förväntar mig att en mer ingående behandling skall äga rum nästa månad i en aktuell och brådskande debatt och jag föreslår att i den här resolutionen endast ge en begränsad ansats till den debatten. Jag hoppas särskilt att halva det gröna ändringsförslaget antas på den punkten. Det är också lämpligt för oss att framföra kritik angående de ännu inte reglerade förbindelserna mellan Ryssland och de baltiska staterna. Det är i alla fall inte de senares fel. De har ett behov av att Ryssland också reglerar och fastlägger de frågor som rör dem.
När det gäller samarbetet med Ryssland så ger det ryska svaret på Europeiska unionens gemensamma strategi goda anknytningspunkter. Inledandet av det vetenskapliga och tekniska samarbetet med Ryska federationen är ett bra exempel. I efterhand betraktat var avbrytandet av det samarbetet inte något lyckat drag eftersom det i den typen av verksamhet verkar vara dåligt ställt med samordningen mellan å ena sidan Europeiska unionen och å andra sidan andra viktiga aktörer, såsom Japan och Förenta staterna. Den läxan har vi nu lärt oss för framtiden.
Den nordliga dimensionen är ett tydligt exempel på konkret samarbete som skall programmeras. Det begreppet är egentligen, politiskt sett, underutnyttjat. Särskilt inom områdena energiförsörjning, miljövård, sanering av radioaktivt avfall, nedmontering av atomubåtar, är det ett viktigt begrepp. Dessutom finns det möjlighet till diverse former av gränsöverskridande samarbete som innebär att man undviker att det uppstår en välfärdsklyfta. Inom samma ram passar initiativ för samarbete med Kaliningradområdet.
Vi yrkar för en separat budgetpost för utvecklandet av den nordliga dimensionen på ett sammanhängande sätt, på samma sätt som det finns för samarbetet med de tre baltiska staterna. Jag anser för övrigt att Rysslands intressen inte märks riktigt i budgeten, men i det avseendet tycker vi annorlunda än socialdemokraterna. Om man tittar noga på det hela så är Ryssland endast något viktigare än Marocko i budgeten och det stämmer inte. För övrigt kan jag leva med att skäl G på den punkten stryks och det på det sättet tillsammans med socialdemokraterna skapas en bredare majoritet för den här resolutionen, eftersom det innebär att signalen till Ryssland kommer att bli tydligare.
Vi hoppas också att samarbetet skall sträcka sig till att även omfatta utrikespolitiken. I resolutionen uppmanas kommissionen att inleda politiken och den höge representanten att fungera som samordnare. Det kan nämnas olika områden där det finns anknytningspunkter, till exempel i Balkan, Kaukasusområdet och i Centralasien. Det skulle också vara nyttigt med mer avspända samtal om ömsesidiga säkerhetsintressen, varvid den absoluta prioriteten för mig och för andra och för de flesta i min grupp är Nato och inom dess ram förbindelserna med Nordamerika i säkerhetsfrågor.
Vi följer med stort intresse utvecklingen i det ryska samhället och i den ryska inrikespolitiken. Vi hoppas att det där inom kort uppstår en verklig och hållbar samhällsgrund för en äkta politisk demokrati. Jag hoppas att det på alla nivåer skall knytas kontakter mellan organisationer, personer och förbund i Europeiska unionen med deras motpoler i Ryska federationen. På det sättet kan medvetandet om våra gemensamma värderingar spridas bättre.

Van Orden
Herr talman! Ryssland måste fortfarande hitta sig själv och bestämma sig för vilken typ av samhälle landet vill skapa och precisera sin ställning i världen. Under över sjuttio år har landets utveckling snedvridits och hållits tillbaka av det gräsliga kommunistexperimentet som växte och hotade oss alla. Jag måste säga att jag väldig mycket välkomnar herr Oostlanders betänkande för dess mycket rimliga och balanserade inställning, lovordande konstruktiva reformer och samtidigt kritiserande grova kränkningar av mänskliga rättigheter. Men låt mig säga några ord om vårt strategiska förhållande.
Samtidigt som vi uppmuntrat till starka ekonomiska förbindelser mellan Europeiska unionen och Ryssland tillsammans med insatser för politiskt samarbete måste vi se till att vi inte för oss själva skapar ett slags strategiskt beroende. Man har exempelvis i samband med den europeiska försvarspolitiken föreslagit - om vilken jag måste säga att vi fortfarande har reservationer - att Europeiska unionen kanske ber Ryssland om strategiska luftbromöjligheter för att komplettera de insatser som redan finns klara mellan VEU och Ukraina. Nu är jag positiv till att uppmuntra Ryssland och Ukraina att gå i vår riktning och samarbeta med andra alliansländer i krishanteringsinsatser, men jag skulle inte vilja att vi går i deras riktning eller att vi anpassar vår politik för att foga oss efter dem.
Det skulle vara en mycket farlig situation om européerna skulle bli logistiskt beroende av Ryssland. Om vi inte har vår egen strategiska luftbro då har vi redan en prövad och provad allierad i Förenta staterna - och i detta sammanhang är jag säker på att herr Oostlander inte önskar att Ryssland ersätter Förenta staterna som en strategisk partner för Europa. Vi måste arbeta i närmast möjliga harmoni med Förenta staterna i våra affärer med Ryssland och vi får verkligen inte ge Ryssland intrycket att det finns oenigheter som kan utnyttjas. Detta skulle inte vara i någons intresse.
För det andra måste vi vara mycket noga med att säkerställa olika slag av produktion av och tillgång på energi. Cirka 40 procent av EU:s naturgasförsörjning kommer från Ryssland och en ökande andel av oljeimporterna kommer nu från CIS-länderna, där vi vet att det finns reserver större än dem i Förenta staterna och Nordsjön tillsammans. Många av transitvägarna för dessa är genom områden med stora konflikter. Det är vår önskan att göra allt vi kan för att hjälpa till att stabilisera den regionen med hjälp av ekonomiska och politiska insatser och se till att vi inte gör något för att gynna och stödja instabilitet i Kaukasus och Rysslands södra regioner.

Krehl
Herr talman, kära kolleger! Den gemensamma strategin för Ryssland är den första gemensamma strategin i Europeiska unionens historia. Redan detta visar vilken betydelse EU tillmäter sina förbindelser med Ryssland. Den dubbla strategin med samarbete och kritik, som Oostlander har utvecklat i sitt betänkande, är enligt min grupps synpunkt anpassad till situationen i Ryssland. Vid en sådan strategi handlar det dock om en komplex fråga, ty det krävs en verkligt rigorös samordning och ett försiktigt handlande av alla institutioner och medlemsländer.
Detta är, som kollegan Oostlanders betänkande visar, ofta alls inte så enkelt, och vi måste som parlament se till att vi här arbetar mycket ordentligt.
Beträffande de viktigaste punkterna i betänkandet: Ryssland är obestridligen en viktig säkerhetspolitisk och ekonomisk partner till unionen, och partnerskaps- och samarbetsavtalet erbjuder här den nödvändiga fördragsenliga grundvalen och - om man tillämpar den fullständigt - även de lämpliga instrumenten för att kunna reagera på de mest skiftande typer av utveckling. Exempelvis innehåller fördraget en klausul om mänskliga rättigheter, samt bestämmelser som gäller uppbyggnaden av en demokratisk rättsstat. Våra ekonomiska förbindelser med Ryssland utsattes under de gångna åren för extrema svängningar, beroende på de olika krissituationerna. Men i synnerhet saknas det utländska direktinvesteringar i Ryssland. Härtill kommer ett enormt utflöde av ryska företagsvinster.
Om denna situation inte snarast ändras genom att man i Ryssland skapar den nödvändiga rättsliga och säkerhetsmässiga ramen och på så vis åstadkommer ett vänligare investeringsklimat, då finns det trots de nya höga priserna på mineralolja knappast någon utväg ur den ekonomiska krissituationen. Och då kan inte heller ett Tacis-program bidra annat än i mycket begränsad omfattning, för att inte säga att det bara blir en droppe i havet.
Det bör därför vara en prioriterad uppgift för kommissionen att öka effektiviteten för de medel som anslås genom detta program, och i synnerhet öka programmets synlighet. Jag tror att det är viktigt att det förblir ett politiskt ansvar för referenterna och inte blir någon projektledning.
(Applåder)

Schroedter
Herr talman, kära kolleger! Jag tror att man alltid underskattar det faktum att en sammanjämkning med Ryssland är en garanti för freden i Europa. Detta understryker betydelsen av strategin beträffande Ryssland och samtidigt också betydelsen av ert betänkande, herr Oostlander. Ryssland är dock en besvärlig partner, det har redan sagts. Även om president Putin garanterar en demokratisk utveckling i sitt land, är han därigenom inte automatiskt en garant för ett stabilt och demokratiskt Ryssland. Den demokratiska grundläggande principen är ännu inte någon praktiserad realitet i Ryssland. Det är enligt min åsikt ett problem, i synnerhet för samarbetet med Europeiska unionen. Vi betraktar ju erkännandet av de mänskliga rättigheterna och minoriteternas rättigheter som en grundval för ett sådant samarbete, och vi har också förklarat detta. Det betyder att denna tvåvägsstrategi, som är idén i detta betänkande, är mycket, mycket viktig. Vi vill ha ett uttalat samarbete med Ryssland, men vi accepterar ju inte att Ryssland oavbrutet, sedan ett år tillbaka, för krig mot den egna befolkningen i Tjetjenien!
Vi kritiserar dessutom massivt Rysslands provokativa viseringspolitik gentemot Georgien och kräver ett omedelbart återtagande av beslutet. Vi tolererar inte heller att pressfriheten i Ryssland trampas ned.
Jag anser att Prodis plan kan ge en ny kvalitet åt samarbetet med Ryssland, och den är en viktig grundval. Låt oss minnas att det även i Europeiska unionen fanns en grundval, när kol- och stålplanen garanterade ett varaktigt fredssamarbete för Tyskland och Frankrike. Och var står vi nu? På samma sätt kan även energigemenskapen med Ryssland få en politisk dimension. Det betyder att vi har ett gemensamt ansvar för freden i Kaukasus, för miljöskyddet i Ryssland och för den inhemska befolkningen där.

Seppänen
Herr talman! Man måste inleda samarbete med Ryssland som nu är politiskt sargat, så att Ryssland blir en bildnings- och kulturtörstande europeisk stat. Oostlanders betänkande är både kritiskt och positivt inställt till samarbete. Med gemensamma krafter måste vi bota de sår som 10 år av ohöljd kapitalism åstadkommit i Ryssland. Där hjälper inga bojkotter. Just nu mår man dåligt i Ryssland. Där finns ingen medelklass, bara superrika och superfattiga. Hälften av befolkningen lever under fattigdomsgränsen. Det moraliska förfallet är stort, ungefär som i Sodom och Gomorra. Antalet hiv-positiva befaras öka till nästan 600 000 individer och epidemin håller på att drabba också ungdomen. 80 procent av de smittade är under 25 år. Nativiteten minskar och mortaliteten ökar, befolkningstalets nettoförlust är en miljon invånare per år. Det är ett bevis på hur dåligt man mår där.
En ytterligare barlast är att skydda miljön och befolkningen för gamla missgrepp. Det finns fortfarande kvar 300 ton mjältbrandsbakterier som framställdes för bakteriell krigföring, till och med en liten dos är dödlig. Tiotals ton plutoniumavfall måste förstöras som en följd av avrustningsförhandlingarna. För att minimera dessa risker måste EU hjälpa Ryssland.
Ett viktigt samarbetsområde är energipolitiken som har stormaktspolitiska implikationer, till exempel vilken väg oljan och gasen skall transporteras västerut. För närvarande täcker Ryssland 30-40 procent av EU:s gasbehov, och om tio år kommer EU att vara nästan totalt beroende av gasen från Ryssland. Det finns ingen gas att få i norr, väster eller söder. I frågor gällande gas- och oljeledningar får EU-länderna inte utgöra ett geopolitiskt bihang till USA. Det är inte EU som utgör ett hot mot Ryssland utan en enpolig värld under USA:s ledning. Ryssarna kan åtminstone inte ännu motverka Natos försåtliga expansion som sker under täckmanteln av EU-strukturernas militarisering. Men vi skall inte vara försåtliga utan bygga upp det ekonomiska samarbetets Europa.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag tycker att man bör hylla Oostlander för att han betonat betydelsen av kommissionens roll, särskilt Pattens roll, den kommissionär som är ansvarig för de yttre förbindelserna, i genomförandet av denna gemensamma strategi. I motsats till vad andra talare sagt tror jag inte att denna strategi hittills varit någon framgång. De stora ekonomiska skandalerna som fortsätter att känneteckna de ryska förbindelserna med den internationella finansen och med ett antal projekt inom den internationella gemenskapen påminner oss tyvärr om det.
Jag är inte helt överens med Oostlander om hans synsätt på frågan om de mänskliga rättigheterna eller frågan om demokratin när det gäller den ryska federationen. Jag har lagt fram ett antal ändringsförslag som syftar till att lite mer bestämt insistera på dessa frågor. Oostlander brukar inte vara positiv till mina ändringsförslag och jag var därför inte särskilt förvånad över att de inte fanns med.
När det gäller särskilt Tjetjenien tror jag inte man kan säga, herr Oostlander, att lösningen inte bara kan vara militär. Jag anser att lösningen inte kan vara militär, att situationen visar det tillräckligt och att lösningen bara kan vara politisk. Putin själv säger, och vi skulle klara oss sämre än Putin, att frågan om Tjetjeniens framtida ställning inte är den huvudsakliga frågan. Och vi, vi vågar inte säga något sådant i vårt betänkande. Jag tycker att det är oacceptabelt. På samma sätt som jag anser att det är oacceptabelt att inte säga att det är fullständigt oacceptabelt att vår kommissionär för humanitär hjälp, M. Nielson, efter ett och ett halvt år av krig i Tjetjenien, ännu inte verkligen besökt Tjetjenien. På samma sätt som jag anser det oacceptabelt att Europeiska unionen inte gör någonting inför morden på journalister som bevakat kriget i Tjetjenien. Dessa är inte isolerade fall, det är fall som upprepas. En medlem i mitt parti, en radikal militant och tillika journalist mördades för några veckor sedan i Tbilisi, en stad som klart står under de ryska styrkornas förvaltarskap. Jag tycker inte att kommissionen eller rådet kan fortsätta att låta bli att reagera på en så allvarlig händelse.
När det gäller Kaukasien har Van Orden helt rätt. Vi håller på att uppleva en försämring av situationen i Georgien som är fullständigt gräslig. Landet är fullständigt destabiliserat, bokstavligen kvävt av den ryska federationen. Det " rämnar" och Europeiska unionen ger inget konkret svar på denna vägran, på detta förbud från de ryska myndigheterna, på detta ärende med att införa visum. Unionen skulle kunna svara genom att avskaffa viseringstvånget för medborgare från Georgien som reser till Europeiska unionen, unionen skulle kunna och borde börja tänka på Georgiens anslutning innan det blir för sent, innan vi har ett nytt Balkan vid Europas port.

Belder
Herr talman! Den kurs som Kreml nu håller ger ingen som helst anledning till optimism. Inrikes väljer president Putin en forcerad politik för återcentralisering under mottot: all makt till Kreml. Utrikes vill Moskva inte uppfylla sina internationella skyldigheter. Den ryska diplomatins uppställning vid OSSE-toppmötet i Wien i slutet av november talar här sitt tydliga språk. Inget tillbakadragande av de ryska styrkorna från Moldova och inget stängande av ryska militärbaser i Georgien.
Hur ställer sig förresten EU till Rysslands senaste manöver gentemot Georgien? Införandet av viseringstvång för georgier med undantag för Abchazien och Sydossetien. Det stämmer väl ändå inte alls med föredragandens idé om en viss grad av konvergens mellan Europeiska unionens och Rysslands utrikes- och säkerhetspolitik i Kaukasus? På det sättet ges ju en felaktig signal till herr Putin i Kreml vid alldeles fel tillfälle.
Nyligen hamnade den kända ryska oppositionspolitikern Grigorij Jawlinskij i de västerländska tidningarna igen. I snärtande ordalag klandrade han Västvärldens okritiska hållning gentemot Kremls invånare. Citat: Västerländska politiker förstår inte Ryssland. Ännu värre, de är rädda för Ryssland. Därför väljer de den enklaste vägen. De vill ha en vän i Kreml. Vad som händer med Ryssland, med befolkningen, med samhället, det är Västerlandet likgiltigt.
Kollega Oostlanders betänkande motsäger utan vidare det sista, mina gratulationer för det. Och ändå träffar Jawlinkskij mitt i prick med sin bild av vår europeiska brottningsmatch med fenomenet Ryssland.

Väyrynen
Herr talman! På den liberala gruppens vägnar vill jag tacka och lyckönska vår kollega Oostlander till ett väl utarbetat betänkande. I utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor kunde vi genomdriva ett godkännande av de viktigaste frågorna och i slutomröstningen stödde vi dess godkännande. I Oostlanders betänkande kritiseras i klartext det överdimensionerade bruket av militärt våld som Ryssland gjorde sig skyldigt till i Tjetjenien. Bristerna i förverkligandet av människorättsfrågor och demokrati påpekas också. Däremot stöder betänkandet ett strategiskt kompanjonskap mellan EU och Ryssland. Samarbetet med Ryssland bör intensifieras. I betänkandet föreslås upprättandet av en ny post i budgeten för den nordliga dimensionen, och överhuvudtaget skall stödet till Ryssland ökas. Betänkandet stöder utvecklingen av samarbete i energifrågor mellan unionen och Ryssland. Det är viktigt för unionen att tillgången på olja och naturgas tryggas med nya alternativ. Exploateringen av gas- och oljefyndigheterna i Barentsområdet bör intensifieras samtidigt som produktionen i områdena vid Kom och Kaspiska havet ökas och transiteringsanläggningarna moderniseras.
Då toppmötet i Nice öppnade dörrarna för en snabb expandering av unionen, är det viktigt att beslutsamt ta itu med de problem som hotar i förbindelserna mellan de nya medlemsländerna och Ryssland. Speciellt i arrangemang rörande handel och medborgarnas fria rörlighet behövs flexibilitet. En grundläggande lösning bör emellertid bygga på att samarbetet mellan unionen och Ryssland fördjupas så att gränserna blir öppnare. I takt med unionens expandering är det skäl att begrunda dess interna differentiering vilken kan bidra till att lindra problemen i gränsområdena. Dessutom vore det önskvärt att även Ryska federationen övervägde en decentralisering av den beslutande makten och en intern differentiering som skulle möjliggöra öppnare gränser. Med detta avser jag t.ex. inrättandet av speciella ekonomiska områden i Kaliningrad, Murmansk, Karelen och övriga gränsområden mellan unionen och Ryssland.

Gahler
Herr talman! Jag vill tacka kollegan Oostlander för hans utmärkta och omfattande betänkande, och även för den enorma tid han lagt ned, samt för hans öppenhet för andra impulser.
Den som betraktar Ryssland utifrån och sedan också får punktvisa direkta intryck från landet självt och genom ryska samtalspartner, riskerar snabbt att selektivt förklara det som just passar in i hans Rysslandsbild till realitet i Ryssland. Den aktuella diskussionen kring den ryska statssymbolen visar att det finns flera verkligheter i Ryssland. Vi har Peter den stores statsfana vid sidan av arméns röda fana, det finns den tsaristiska dubbelörnen som statsvapen vid sidan av den stalinistiska nationalhymnen. Kanske ligger dessa ständigt motsatta symboler ju inte heller så långt från varandra, eftersom de ju på sitt sätt åtminstone förkroppsligar en auktoritär stat.
Men även spektrumet mellan dessa historiska antipoder är mångfaldigt, och det ryska samhället låter sig i sin dynamik säkert inte längre reduceras eller orienteras till det ena eller andra auktoritära alternativet. Min personliga erfarenhet är att jag blir mer och mer begeistrad när jag träffar unga, öppna och välutbildade ryssar, men att fortfarande ryska strukturer, vare sig det gäller stat, ekonomi eller rentav maffiastrukturer, gör mig mer och mer betryckt. Vi hjälper Ryssland bäst om vi å ena sidan avhåller oss från ett schablonmässigt fördömande, men trots detta tydligt påpekar osunda strukturer eller viss enskild politik, exempelvis Tjetjenienpolitiken. Å andra sidan bör vi också respektera den positiva utvecklingen, utan att skönmåla Ryssland totalt sett. Vi bidrar till stabiliteten utifrån om vi ger Ryssland konkreta och klara signaler för hur vi vill utforma samarbetet. När vi ansluter Polen och de baltiska staterna till EU vill vi utnyttja den större geografiska närheten till Ryssland, som vi då får, till att förstärka det gränsöverskridande samarbetet i regionen Sankt Petersburg, Novgorod och Königsberg-Kaliningrad. Frågorna om transporter, energi, miljö och inre säkerhet står högst upp på listan över möjligheter.
Kreativa lösningar för befolkningen i Kaliningradområdet, med tanke på deras kommande frihet till transitresor genom Litauen och Polen, bör också färdigförhandlas före Polens och Litauens anslutning till EU. Varför skulle inte detta förvaltningsområde Kaliningrad i dubbelt hänseende kunna bli ett pilotprojekt, för det första i fråga om Rysslands ekonomiska samarbetspotential med EU, och för det andra i fråga om Rysslands förmåga att i detta område i förväg, med vårt stöd, genomföra grundläggande reformsteg, exempelvis en mark-, skatte- och förvaltningsreform? Det är det sätt på vilket vi kan binda Ryssland till EU.

Hoff
Herr talman! Europeiska unionen har under de gångna åren utfärdat olika dokument som gäller Ryssland, vilka utgör en bra grund för nära förbindelser med Ryssland. Den gemensamma strategin hör dit. I européernas ögon hör Ryssland trots alla sina motsägelser entydigt till Europa, och vi har ett stort intresse av ett stabilt och demokratiskt inriktat Ryssland, med en god ekonomisk utveckling, och som självklart ingriper i den internationella politiken och är med och utformar den. Västerlandet behöver Ryssland också som en viktig internationell partner, när det gäller att efter vändpunkten ge Europa en ny utformning. Baserat på denna intressesituation har unionen i den gemensamma strategin för Ryssland samt i de ytterligare dokumenten utvecklat konkreta åtgärdsområden i många sammanhang.
Hit hör bland annat stabiliseringen av rättsstaten och stärkandet av de statliga institutionerna. Hit hör också att åstadkomma ett medborgarsamhälle som en viktig förutsättning för stabiliseringen av demokratin. På det ekonomiska området strävar unionen efter att inlemma Ryssland i ett gemensamt ekonomiskt och socialt område. Unionen är redan i dag med mer än 40 procent Rysslands viktigaste omvandlings-, investerings- och handelspartner. Men här finns det fortfarande stora reservationer. Experter har räknat ut att Europeiska unionens handel med Ryssland bara utgör en tredjedel av det som borde kunna förväntas med tanke på den ryska BNP och med tanke på Rysslands närhet till EU-marknaderna.
På det politiska området föreslås det i den gemensamma strategin för Ryssland att det skall öppnas en ständig dialog om politik och säkerhet och skapas en ständig mekanism för detta. Det vore intressant med en längre utläggning om det, men det låter sig inte göras på grund av den knappa tiden. EU tillmäter i sin Rysslandspolitik miljöskyddet och den nukleära säkerheten stor betydelse. Olyckligtvis råkade denna dynamik i förbindelserna mellan Ryssland och EU också ut för motsatta tendenser, nämligen Tjetjenien. Detta belastade förbindelserna svårt. Innehållet och metoderna i den inre konsolidering, som eftersträvas av Putin-regimen, kommer att ha stort inflytande på förbindelsernas karaktär. Vi hoppas att det nu praktiserade pragmatisk-realistiska partnerskapet kanske en dag faktiskt blir ett strategiskt partnerskap.

Laguiller
Herr talman! Med tanke på Rysslands ekonomiska och geopolitiska betydelse anser Europeiska unionen att den bör eftersträva en gemensam strategi mot landet. Betänkandet innehåller många tomma fraser och framför allt fromma önskningar. Det är inte bara för att alla europeiska stormakter framför allt vill försvara intressena hos sina egna kapitalistiska grupper, men vad har egentligen det kapitalistiska Europa att erbjuda Ryssland?
Ekonomisk tillväxt? Men den ryska ekonomin har bara rasat de senaste tio åren. Slutet på riket av köer? Men vad tjänar mer eller mindre fyllda affärer till om arbetslösheten, pensionerna, de låga eller inte ens utbetalda lönerna gör att en tredjedel av befolkningen lever under gränsen för fattigdom och inte har pengar för att köpa produkterna? Demokrati? Men under detta namn finns riket av officiella och inofficiella maffior. Frihet? Men den frihet som återinförandet av kapitalismen tillfört Ryssland är begränsad till frihet för en liten grupp byråkrater från den gamla regimen att plundra naturrikedomarna och föra över medel till bankerna i väst. Och vad betyder frihet för det tjetjenska folket?
Genom att rösta emot betänkandet vill jag betona den kapitalistiska ekonomins och västvärldens oförmåga att bidra till framsteg och välbefinnande för folket i den ryska federationen, liksom för majoriteten av jordens folk.

Sacrédeus
Herr talman! Jag vill tacka Oostlander för en förtjänstfull insats som föredragande. Jag stöder som svensk kristdemokrat fullt ut den tvåstrategimodell som Oostlander presenterar med kraftfull, konsekvent och uthållig kritik mot alla brott, inte minst brott inom Ryssland mot mänskliga rättigheter, men som också innebär ett nära och förtroligt samarbete med Ryssland, vår store granne i öster.
I skälen till betänkandet heter det i punkten KK: " I och med att Ryssland är i politisk union med Vitryssland är det angeläget för Rysslands demokratiska legitimitet att president Putin och den ryska regeringen tydligt och konsekvent markerar det omfattande behovet av demokratiska framsteg och reformer i Vitryssland, inte minst i ljuset av den rapport som den parlamentariska trojkan från EU, Europarådet samt organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) gav i Minsk den 16 oktober 2000" . Herr talman, jag är författare till denna punkt, som har bifallits i utrikesutskottet. Jag vill här lyfta fram värdet av att vi verkligen markerar allvaret i att Ryssland faktiskt är i en politisk union med Vitryssland.
I anslutning till den rapport vi gav i Minsk pekade vi för det första på att det vitryska parlamentet i dag saknar maktbefogenheter, ej kan stifta lagar, ej har vetorätt mot presidentdekret, ej kan anta budget. För det andra pekade vi på att vallagen har diskvalificerat en fjärdedel av kandidaterna i detta så kallade parlamentsval i oktober. För det tredje tog vi upp tillgången till media som är orättvis i ett statskontrollerat system. För det fjärde tog vi upp den administrativa strafflagen som gör det olagligt att uppmana till valbojkott.
Vitryssland är alltså i politisk union med Ryssland. Det är viktigt att vi markerar allvaret i detta för Rysslands del också.

Paasilinna
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Människorättsfrågorna är viktiga för oss alla, de är ingen privatsak för något enskilt land. Kriget i Tjetjenien år sådant och till exempel arbetslagstiftningen som vi nu behandlar minskar arbetstagarnas rättigheter dramatiskt. Vi har prövat med bojkotter men de har inte inverkat på detta krig. Den dubbelstrategi som Oostlander föreslår, och som förtjänar beröm, erbjuder en utväg. Det här är den första Rysslandsstrategin i vår historia. Ett mångsidigt samarbete bidrar nämligen till att stabilisera förhållandena i Ryssland. Det är det första steget, sedan ska vi försöka nå så långt att respekten för lagarna återfås, vilket är det andra steget. En gynnsam ekonomisk utveckling har en stabiliserande inverkan, och det fjärde steget resulterar i något som påminner om ett medborgarsamhälle. Slutresultatet ökar de mänskliga rättigheterna, vilket vi alla eftersträvar. Betänkandet skapar alltså möjligheter för en mångskiktad struktur. Därför anser jag detta så viktigt. Vi har inlett en period av samarbete med Ryssland, där den politiska ledningen har förnyats. Vi står fast vid vår kritik men vi avbryter inte förbindelserna som vi gjorde efter inbördeskriget, vilket ledde till Stalins terror och alla ohyggligheter.
Den viktiga nordliga dimensionen får i det här förslaget egna budgeterade medel, vilket är viktigt. Jag föreslår att vi gör energifrågorna till motor i detta viktiga projekt. Det finns ett behov för detta eftersom det är en fråga om pengar som då kunde finnas tillgängliga till andra infrastrukturella ändamål som t.ex. sjukhus, miljöfrågor och annat. Ur energi fås pengar, och på den fronten finns ett samarbetsbehov hos bägge parter, speciellt i Rysslands nordliga regioner, dit jag uppmanar Ryssland att vända blicken. Där råder fred och det behövs inga soldater till att vakta ledningar. Kommissionär Patten, ämnar ni stödja ett sådant projekt?

Alavanos
Herr talman! För några dagar sedan beslutade Duman att Sovjethymnen skall vara Rysslands nationalsång. Musiken eller orden och vad Duman beslutade spelar inte så stor roll. Det viktiga är att majoriteten av Rysslands medborgare har ställt sig bakom ett sådant beslut. Och min fråga är varför dessa människor inte valde Marseljäsen eller God save the Queen som hymn för att uttrycka hoppet om något nytt och vänder tillbaka till en regim som många kolleger kallat omänsklig, brottslig osv...
Vad har detta decennium inneburit, då Ryssland plötsligt och med våldsam kraft kommit in på den fria marknaden och fått kontakt med Västs värderingar? Vet vi inte vad det innebär? Ansvaret vilar naturligtvis främst på Ryssland, både i det förflutna och i nutiden. Men är Europeiska unionen, Förenta staterna och de andra makterna utan ansvar? Vi har talat om maffia. Varifrån har denna maffia hämtat stöd, om inte just från Kreml? Vilka var Jeltsins beskyddare och agenter under så många år? Vilka var det som med näbbar och klor stödde Jeltsin i Ryssland? Vi talar om kleptokrati. Till vilka banker går dessa pengar från utlandslånen eller från Rysslands inre sammanbrott? Till banken i Havana eller i Alger? Pengarna går till de stora bankerna i Väst. Och vilka kontroller finns det? Och var finns bordellorganisationerna?
Med detta vill jag säga att det kan utkrävas ansvar för detta decennium, också inom Europeiska unionen. Och efter att ha lyssnat på vissa talare har vi sett att det är segrarens bild som gäller. Det kalla krigets modell har ersatts av segrarens modell. Varför är vi rädda? Varför talar vi om beroende av Ryssland? Kan verkligen hela Europeiska unionen, med Tyskland, Storbritannien, Italien, Spanien, alla dem som vi såg i Nice, bli beroende av Ryssland? Eller skall vi inleda ett förfarande med ömsesidigt beroende, så som vi gör med andra stormakter i dagens värld?
Vi talar om Rysslands roll. Vilken roll hade Ryssland, när Nato fattade beslut om ett angränsande område och ignorerade t.o.m. FN, där Ryssland är medlem, och även ignorerade Europeiska Säkerhetskonferensen? Varför skulle vi frukta denna makt? Vad jag vill säga, herr talman, är att vi måste ändra vår attityd, att vi inte får sprida fruktan utan i stället söka en bundsförvant som i dag behöver vårt stöd och vår hjälp.

Patten
. (EN) Jag är mycket positiv till detta betänkande och jag vill ge ett erkännande till herr Oostlander för att ha utarbetat det. Hans betänkande har välkomnats av alla delar av parlamentet utom kanske av dem som ser tillbaka med nostalgi till de inte så gyllene tiderna som bevaras i minnet av ett stort antal modiga, sovjetiska avhoppare. Men det är ett utmärkt betänkande som, liksom själva den generella strategin, understryker den vikt som vi fäster vid förhållandet - det strategiska förhållandet - mellan Europeiska unionen och Ryssland.
I betänkandet understryks vad som kallas " dubbelspårig strategi" mot Ryssland, en strategi som kombinerar öppna samtal om frågor som Tjetjenien - till vilket jag skall återkomma om en stund - med en fortsatt insats för att bygga upp en effektiv förbindelse grundad på ömsesidiga värderingar och samarbete.
Den gemensamma strategin och Rysslands medellångsiktiga strategi för förbindelser med EU har skapat en ny dynamik. I den gemensamma strategin identifierades initiativ i utrikespolitik, säkerhet och brottsbekämpning. Andra områden där vi strävar efter att stärka Europeiska unionens samarbetsinsatser mot Ryssland är rättsprincipen och uppbyggandet av demokrati, civilsamhälle, vänortsrörelser liksom regionalt och gränsöverskridande samarbete och framför allt initiativet den nordliga dimensionen, till vilket flera ledamöter refererade.
Vi stöder kraftfullt den ryska regeringens ekonomiska reformprogram som är avgörande för att förbättra investeringsklimatet. I detta sammanhang, som parlamentet känner till, inledde Romani Prodi vid det senaste toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland en långtgående dialog om energi.
Dessa är alla områden där kommissionen kan göra kraftfulla insatser, såsom flera gånger klargörs i betänkandet. Vårt program för tekniskt stöd - i synnerhet Tacis - svarar redan på många av de prioriteringar som fastslås i detta betänkande. Huvuddelen av Tacis-programmet, värt 34 miljoner euro, inriktas på utbildning, rättsstatsprincip, demokrati och utveckling av civilsamhället, inklusive regional mediafrihet, skydd för enskilda människors rättigheter och stöd till självstyrelse. Det senare åtgärdsprogrammet - till ett värde av 58 miljoner euro - inriktas på uppbyggande av institutioner, på rättsprincip på det ekonomiska området samt förbättring av affärs- och investeringsklimatet.
I den ärade ledamotens betänkande understryks med rätta nödvändigheten för vår Moskvadelegation att spela en större roll i skötseln av vårt ekonomiska stöd och jag är fast besluten att skapa betydande framsteg i den riktningen som en del av vår bredare reform av Europeiska unionens program för externt stöd.
I betänkandet ges synpunkter på den nordliga dimensionen. Vi anser också detta vara en viktig mekanism för regionalt samarbete för utvecklingen av de nordvästra ryska regionerna liksom Kaliningrad. Jag är angelägen att få arbeta i nära samarbete med det tillträdande svenska ordförandelandet för att skapa konkreta framsteg med den nordliga dimension. Detta innebär att inrikta våra insatser på nyckelområden som miljö - vilket har hänvisats till av flera ledamöter - och kärnkraftsäkerhet, på själva Kaliningrad och på att förbättra samordningen mellan olika finansieringskällor.
Vi är starkt medvetna om att det brådskar med att ta itu med miljöhoten från anläggningar för lagring av nukleärt avfallsmaterial och sönderrostande ej längre aktiva ubåtar, särskilt i den nordvästra delen av Ryssland, exempelvis runt Kolahalvön. Detta är en väldigt stor uppgift. Den kräver en kombinerad internationell och rysk insats. Kommissionen har tagit en ledande roll i förhandlingen om en internationell överenskommelse som skall fastslå det multilaterala programmet för kärnkraftsmiljö för Ryssland. Dessa förhandlingar befinner sig nu i ett viktigt skede och vi har förhoppningar om betydande framsteg senast i mars 2001.
Det finns också ett trängande behov av att höja miljömedvetenheten i Ryssland. Detta är precis målsättningen med miljöarbetsprogrammet för den ryska federationen, som inleddes i juni inom ramen för vårt partnerskaps- och samarbetsavtal.
Bara ett ord om Kaliningrad: partnerskaps- och samarbetsavtalet utgör redan ett institutionellt regelverk för vår dialog med Ryssland om frågor som rör handel, visering och gränser. Samtidigt har utvecklingen av regionen redan dragit nytta av Tacisprojekt till ett belopp på cirka 30 miljoner euro sedan 1991. Vi håller nu på att färdigställa ett meddelande till rådet om Kaliningrad. Vi håller på att öppna ett kontor i Kaliningrad. Jag hoppas verkligen själv kunna besöka Kaliningrad i början av nästa år och inte bara på grund av att Immanuel Kant tillbringade hela sitt liv där. Det är en allvarlig fråga som vi måste ta itu med som en del av den nordliga dimensionen.
På alla de områden som jag har redogjort för arbetar vi nära tillsammans med Ryssland till vår ömsesidiga nytta. Vi arbetar för att förstärka rysk demokrati, stärka rättsprincipen och omvandla den ryska ekonomin. Det är allt till det bästa, men det finns fortfarande ett allvarligt hinder för ytterligare förbättringar av förbindelserna mellan Ryssland och Europeiska unionen: Jag talar naturligtvis om Tjetjenien.
Vid det senaste toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland i oktober, erkände president Putin det brådskande behovet av en politisk lösning på konflikten. Jag måste säga till de ärade ledamöterna - och jag skall korta av det som jag hade kunnat säga mycket längre - vi är djupt oroade av den humanitära situationen i Tjetjenien. Vi är oroade över de fortsatta rapporterna om kränkningar av mänskliga rättigheter, från exempelvis icke-statliga organisationer som Läkare utan gränser och Human Rights Watch. Vi hoppas att vi skall kunna göra större framsteg med de ryska myndigheterna med att lösa dessa frågor under de kommande månaderna. Vi är djupt oroade över det eventuella ödet för tusentals flyktingar i Ingusjien och Tjetjenien denna vinter.
Det är på grund av att vi anser vårt förhållande med Ryssland så viktigt som dessa frågor är viktiga. De kan inte bara sopas under mattan. Vi måste återvända till dem gång på gång, men vi måste också, som den ärade herrens betänkande så klokt påvisar, engagera oss i Ryssland. Vi måste undvika det misstag som en ärad herre tidigare hänvisade till, som gjordes i början av det senaste århundradet när Ryssland effektivt uteslöts från europeiska affärer efter den leninistiska revolution 1917 med ödesdigra konsekvenser. Vi skall därför fortsätta med den gemensamma strategin för att bygga vidare på de framsteg som har gjorts för att ta hänsyn till de punkter som tas upp i den ärade herrns betänkande och framför allt för att stärka den ryska federationens position.
Bara ett ord till om en fråga som togs upp av några talare under debatten - och det är frågan som gäller Georgien och visering. Vi har redan uttryckt allvarlig oro över det sätt på vilket Ryssland unilateralt införde visumkrav för georgiska medborgare den 5 december. Hela det internationella samfundet, Ryssland inte undantagen, har åtagit sig att stödja de oberoende staternas suveränitet och territoriella integritet. Handlingar av något land i den regionen som kunde undergräva den suveräniteten innebär betydande konsekvenser. Om man tillämpar mer fördelaktiga visumkrav för innevånarna i separatistregioner eller om de undantas helt skulle detta innebära stöd för deras regimers legitimitet.
Georgien är medlem av Förenta nationerna, en medlem av OSSE, medlem av Europarådet och har ett partnerskaps- och samarbetsavtal med Europeiska unionen. Det förtjänar vårt stöd. Vi uppmanar staterna i regionen att använda OSSE-mekanismer för att lösa sina tvister snabbt innan verklig skada kan ske.
Jag gratulerar den ärade herren återigen för ett ytterst bra betänkande om en mycket viktig fråga, vilken jag är säker på att vi skall återkomma till gång på gång i detta parlamentet under de närmaste åren. Den ärade herren har gett oss en mycket viktig och användbar politisk och intellektuell infrastruktur för våra framtida diskussioner.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B5-0559/2000).

Mihail Papayannakis
Fråga nr 1 från (H-0864/00):
Angående: Genetiskt modifierade organismer och grödor Sedan våren 2000 har man i olika länder i EU kunnat konstatera flera fall av genetiskt modifierade organismer och grödor - bomull, raps och majs - som släppts ut i miljön. På vissa ställen har åtgärder vidtagits, på andra inte. I vissa fall har det inte ens gjorts några officiella tillkännagivanden eller bekräftelser. Det bör poängteras att direktiv 90/220/EEG1 otvivelaktigt och upprepade gånger har överträtts.Vilka åtgärder har rådet för avsikt att vidta för att bemöta dessa problem och i synnerhet vilken ståndpunkt kommer det att ta på kort och lång sikt?

Moscovici
. (FR) Som ni vet har rådet antagit en gemensam ståndpunkt om översynen av direktiv 90/220/EG. Denna nya text innebär betydligt strängare villkor för användning och utsläppande på marknaden av genetiskt modifierade organismer. Kommissionen anser att detta nya direktiv, när det väl trätt i kraft, kommer att göra det möjligt att förbättra den nuvarande situationen.
Rådet önskar för sin del att direktivet snabbt skall antas för att på ett snävare sätt styra införandet av nya genetiskt modifierade organismer på Europeiska unionens territorium. Rådet vill även erinra om att det är kommissionens uppgift att kontrollera att gemenskapens lagstiftning tillämpas.
Genom att genomföra direktivet via den nationella lagstiftningen bör medlemsstaterna se till att direktivet tillämpas korrekt och varje år överlämna en kort rapport till kommissionen om kontrollen av användningen av alla produkter som förs ut på marknaden, i enlighet med artikel 18 i detta direktiv. Medlemsstaterna och kommissionen träffas för övrigt regelbundet för att utbyta information om de erfarenheter som förvärvats när det gäller att förebygga risker knutna till spridningen av genetiskt modifierade organismer i miljön.
Kommissionen lade slutligen vid rådet (inre marknaden/konsumentskydd och turism) den 30 november fram en informationsrapport om märkning och spårbarhet för genetiskt modifierade organismer. Rådet kommer att granska förslagen från kommissionen vid rådet (miljö) den 18 och 19 december.

Papayannakis
Tack så mycket för ert svar, herr minister. Frågan var: det har funnits fall där detta direktiv inte följts och där genetiskt modifierade organismer spridits i naturen. Jag ger er exempel på det i min fråga. Ni försätter mig i en mycket svår situation. Kommissionen skulle se till att direktivet följs. Den har sannolikt inte gjort det eller gjort det på ett dåligt sätt, jag vet inte. Medlemsstaterna skulle tillämpa direktivet och genomföra det i sin egen lagstiftning. De har inte gjort det i de fall som oroar oss. Jag vill gärna tro att det beror på ett misstag.
Man har exempelvis sagt, i Grekland, när det gäller modifierad bomull, att den skulle exporteras. Kommissionen svarade oss i en liknande fråga som den jag ställde till er, att jordbrukarna skulle ersättas och att den genetiskt modifierade bomullen skulle exporteras. Kan rådet ta mig ur denna svåra situation? Vem skall jag vända mig till för att få information? Är det lagligt att exportera denna typ av material? Det förefaller mig ändå otroligt, herr minister. Jag skulle gärna vilja ha ett svar.

Moscovici
. (FR) Jag erinrar om att rådet fastställt en gemensam ståndpunkt om detta förslag och att förlikningen därför går mot sitt slut. Hela förfarandet skulle avslutas senast den 4 januari 2001. I denna gemensamma ståndpunkt åläggs medlemsstaterna mycket strängare skyldigheter. Jag tror därför att det är där ni kan hitta ett svar på de frågor ni har. Jag har gett er all information jag har tillgång till, herr parlamentsledamot.

Purvis
Skulle tjänstgörande ordförande hålla med om att det kan finnas avsevärda fördelar för miljön, människors hälsa, utvecklingsländer och europeisk vetenskap och företag med genetiskt modifierad gröda? Finns det en risk för att Europa kan missa fördelarna om vi reagerar på hysteri snarare än vetenskapliga fakta?
Vid toppmötet i Lissabon fastslogs att Europeiska unionen skulle vara den mest dynamiska och konkurrenskraftiga, kunskapsbaserade ekonomin i världen. Är rådet redo att leda vägen genom att tala sig varm för bioteknikindustrin och en snabbare takt av fältförsök och produktgodkännande av medlemsstaterna?

Moscovici
. (FR) Jag är rädd för att vi nu kommer in på en sakdebatt som vi inte har tid att behandla här. Jag tror att man måste bedöma både omfattningen och gränserna för alla vetenskapliga framsteg.

Rübig
Herr talman! Jag skulle vilja säga att denna debatt nog är synnerligen nödvändig, ty BSE-krisen har enorma effekter på djurfoder samt odling och import av djurfoder. Vi har nu ett förbud mot kött- och benmjöl, och därför är det absolut nödvändigt att vi här kan komma fram till en klar ståndpunkt, ty det brådskar just på grund av BSE-krisen. När, tror ni, kommer det att kunna fastslås att vi kan förfoga över hundraprocentigt genteknikfritt djurfoder i Europa? Kommer det att finnas en sådan märkning inom en mycket snar framtid, så att konsumenten kan förlita sig på att det finns hundraprocentigt genteknikfritt djurfoder till förfogande?

Moscovici
. (FR) Jag skall ge samma svar till denna parlamentsledamot som till den förra. Denna debatt måste äga rum, men jag tror att frågestunden inte är till för detta.

Purvis
Detta är helt otillfredsställande. Det är vad frågestunden gäller! Vi har en fråga, vi är berättigade att ställa en följdfråga och vi förväntar oss verkligen att få ett ordentligt svar från ministerrådet. Det är därför vi har kommit hit. Herr talman! Jag hoppas att ni kommer att protestera hos rådet.

Moscovici
. (FR) Jag vill ändå bemöta parlamentsledamotens otillfredsställelse, så att det kommer med i protokollet, för man kan inte heller låta någon säga något som inte är rätt. Vi befinner oss nu inom ett arbete som är mycket styrt: man ber rådet besvara ett mycket stort antal mycket exakta frågor på mycket kort tid och ingen, tror jag, kan påstå sig utveckla på en minut extremt komplexa samhällsfrågor. Det skulle från rådets sida vara både oförsiktigt och dumt. Jag är därför fullständigt beredd att föreslå att denna debatt skall äga rum, vi måste bara välja det bästa sammanhanget för det. Jag tror att om jag började improvisera frågor om genetiskt modifierade organismer på en minut skulle det vara oansvarigt, och det är inte detta ordförandeskaps tanke.

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 2 från (H-0871/00):
Angående: Situationen i Tjetjenien Hur bedömer rådet det nuvarande läget i Tjetjenien och vilka ansträngningar har det gjort de senaste sex månaderna för att stoppa blodsutgjutelsen där?

Moscovici
. (FR) Rådet är fortfarande djupt oroat över situationen i Tjetjenien: våldet fortsätter, den humanitära situationen är fortfarande mycket oroande inför vintern. Det finns för närvarande inga tecken på en politisk lösning på konflikten. Rådet har uttryckt sin oro vid ett stort antal möten med Ryssland, på alla nivåer, särskilt för att få landet att undvika att använda onödigt mycket kraft eller eventuellt utvidga konflikten, genomföra oberoende och effektiva undersökningar om brotten mot de mänskliga rättigheterna, stödja OSSE:s stödgrupp i fullgörandet av dess uppgift och slutligen se till att det humanitära stödet kommer fram. Rådet har bl.a. hela tiden betonat att endast en politisk lösning skulle kunna sätta stopp för krisen.
Vid det senaste toppmötet mellan Europeiska unionen och Ryssland den 30 oktober i Paris, togs frågan upp av de två presidenterna. Putin sade sig instämma i behovet och det brådskande i att finna en sådan lösning. För första gången godtog Ryssland en formulering i den riktningen i den gemensamma kommunikén från toppmötet. I det sammanhanget och samtidigt som Putin motsatte sig en dialog med vad han kallar " terroristerna" , betonade han ändå att man kan skilja de senare från dem som kämpat i god tro för Tjetjeniens frihet. Putin bekräftade också att stödgruppen inom kort skulle kunna återvända till Tjetjenien. Jag konstaterar nu att det ännu inte skett.

Posselt
Herr talman! Två korta tilläggsfrågor. För det första: Hade rådet kontakt med president Masjadov, som valdes demokratiskt under uppsikt av OSSE, och med andra tjetjenska demokratiska krafter, för att finna några fredliga lösningar?
För det andra: Har rådet låtit sig informeras av Europarådets kommissarie med ansvar för de mänskliga rättigheterna, som ju är väl företrädd på ort och ställe?

Moscovici
. (FR) Jag har inte tillräckligt exakt information för att kunna besvara er kompletterande fråga. Det enda jag kan säga är att vi upprätthåller nära förbindelser med kommissionären för mänskliga rättigheter.

Dupuis
Herr rådsordförande! Vi har förgäves i parlamentet försökt få Nielson, kommissionär med ansvar för humanitära frågor, att resa till Tjetjenien, inte bara på besök utan för att seriöst studera den humanitära situationen. Vi har inte lyckats. Kan det franska ordförandeskapet nu ta över och ta kontakt med Nielson för att relativt bestämt uppmana honom att mycket snart resa till Tjetjenien?

Moscovici
. (FR) Kommissionen kommer naturligtvis att informeras om innehållet i våra debatter.

Rübig
Herr talman! Beträffande arbetsordningen: Det är egentligen också vanligt i kammaren att frågor, som inte kan besvaras muntligt på ett uttömmande sätt, besvaras skriftligt. Jag vill be rådsordföranden att åtminstone besvara våra frågor skriftligt, om det nu inte är möjligt att göra det muntligt.

Talmannen
Som ni vet håller vi på att undersöka hur vi kan omorganisera vårt arbete. Bland de olika punkterna som behandlas i det dokument som lagts fram av vice talmannen Provan finns även den som gäller hur frågorna till rådet och kommissionen skall hanteras. Vid flera tillfällen har vi faktiskt noterat ett visst missnöje, såväl från rådets som från kommissionens och parlamentsledamöternas sida. Därför kan rådet, om det så önskar, svara skriftligt på era frågor. Man måste emellertid komma ihåg att när det gäller följdfrågor så är det faktiskt omöjligt att svara i vissa fall, i andra fall är det svårt och i ett fåtal fall kan det vara enkelt.

Posselt
Herr talman! Jag ville bara säga att det nog under de andra ordförandeskapen i rådet var vanligt att det gavs ett exakt svar på tilläggsfrågor. Rådets ordförande måste ändå veta om han har träffat Masjadov eller inte. Då kan han ju inte säga, att han inte har någon exakt information om det!

Moscovici
. (FR) Jag håller helt med det som talmannen sade för en sekund sedan. Denna frågestund är uppenbarligen inte tillfredsställande. Jag har ofta varit här i Europaparlamentet. Jag har ägnat mig åt alla möjliga slags fascinerande övningar. Den här är det inte, eftersom ni ser att kammaren långtifrån är fullsatt. Ni är ett tiotal här. Det är inte tillfredsställande vare sig för rådet eller parlamentet. Bli inte upprörda.
(Avbrott av Posselt)
Hör på nu, sluta upp med det där, det är i vilket fall som helst en löjlig fråga. Jag försöker bara lägga fram en fråga om kollektiv funktion, som jag också skrivit till talman Nicole Fontaine om, och hon är överens med mig.
Jag tror att denna process måste reformeras på ett mycket enkelt sätt för att parlamentsledamöterna skall få mer exakta svar på ämnen som måste vara bättre strukturerade. Herr Posselt! Rådets ordförandeskap är inte en regering eller en person, det är ett land som arbetar med enheterna inom rådets generalsekretariat och vi ger er här de exakta svar vi har på exakta frågor.
Om ni vill bedriva, som man säger flibustering, kan det ta timmar. Vi måste därför ändra eller reformera detta förfarande. Jag insisterar på detta och det har inget att göra med fullständigt malplacerade värderingar, herr parlamentsledamot.

Talmannen


Giorgio Lisi
Fråga nr 3 från (H-0876/00):
Angående: Rådets ståndpunkt beträffande problemen med transport av punktskattepliktig alkohol Känner Europeiska unionens råd till ovannämnda allvarliga fenomen som drabbar flera av unionens länder (Belgien, Förenade kungariket, Danmark, Tyskland, Nederländerna och Italien), de kostnader som detta medför för de speditionsfirmor som transporterar alkohol samt de mycket stora riskerna för bedrägeri och smuggling?
Vilka ändringar har rådet för avsikt att tillföra direktivet i fråga (92/12/EEG)så att ansvaret mellan avsändare och mottagare kan delas upp med precision och möjligheterna till bedrägeri undanröjas?
Hur bedömer rådet möjligheten att råda bot på detta fenomen genom telematiska kontroller mellan tullen i det avsändande landet och den i det mottagande landet eller transitlandet? Skulle en sådan eventuell lösning kunna genomföras inom kort, med hänsyn till att kommissionen genom förslag och högnivågrupper har visat ett stort intresse för en lösning på problemet och därmed också sin beredvillighet att engagera sig konkret?

Moscovici
. (FR) Rådet erinrar den ärade parlamentsledamoten om de slutsatser rådet antog vid sitt möte den 19 maj 1998 när det gäller bedrägeri på alkohol- och tobaksområdet. Vid detta tillfälle betonade rådet att det var nödvändigt att medlemsstaterna och kommissionen gav sig på bedrägeriet inom punktskatter på alkohol och tobak. Rådet godkände även sammanfattningen av rapporten från högnivågruppen " bedrägeri inom tobak och alkohol" . Rådet betonade slutligen betydelsen av ett datoriserat kontrollsystem som målsättning på lång sikt, med förbehåll för en genomförbarhetsstudie som föreslagits av kommissionen. Rådet åtog sig även att under tiden vidta åtgärder som syftar till att utan dröjsmål genomföra ett effektivt system för tidig varning som fungerar på ett selektivt sätt. Sedan dess har kommissionen arbetat i den riktningen. Rådet uppmanar i denna fråga den ärade parlamentsledamoten att vända sig direkt till kommissionen för ytterligare detaljer och för att få veta hur långt ovannämnda åtgärder kommit.

Lisi
Herr talman! Jag tycker att frågan var ganska väl preciserad. Ledamoten i fråga, dvs. jag, försökte vända sig till kommissionen, som på informella vägar informerade om att frågan, om vi säger så, hade kört fast.
Direktivet är från 1992. Problemet är mycket välbekant och det ligger inom ramen för den betydligt allvarligare frågan om skattesmitning, något som vi alla reagerar mycket starkt på, men det ställer också till stora problem för företagen som inte har några verktyg för att på något sätt samordna eller kontrollera detta.
Av den anledningen blev jag tvungen att vända mig till rådet. Jag noterar nu att ni talar om ett löfte. Som följdfråga skulle jag vilja ställa frågan om ni på något sätt kan göra en prognos inför framtiden, med tanke på att kommissionen verkar redo, medan det inom rådet, om jag har uppfatta saken rätt, förekommer en viss motvilja eller skilda uppfattningar. Om ni kan vederlägga detta, så skulle jag bli mycket nöjd och dra slutsatsen att allt går snabbt framåt.

Moscovici
. (FR) Jag kan ge er rådets ståndpunkt, nämligen att den nuvarande situationen rent allmänt när det gäller skattebedrägerier, både indirekta och direkta, och möjligheten att förstärka samarbetet inom dessa områden diskuterades vid Ekofin-rådet vid dess sammanträde den 5 juni 2000, alltså ganska nyligen.
Vid detta tillfälle fick rådet rapporten från ad hoc-gruppen om kampen mot skattebedrägeri som inrättades av Coreper den 8 september 1999. Denna rapport visar, som ni så riktigt säger, att skattebedrägeriet i gemenskapen nått en oroande nivå. Samtliga medlemsstater har bekräftat att de vill intensifiera kampen mot bedrägeriet, såväl internt som i sina förbindelser. Rådet har uppmanat kommissionen att så snart som möjligt lägga fram förslag utifrån samtliga rekommendationer som varit föremål för en enhällig överenskommelse under arbetet i ad hoc-gruppen. Det gäller även de åtgärder som skulle kunna vidtas för att lösa de specifika problemen med bedrägerier på punktskatteområdet.
Det är i det sammanhanget som jag angivit att, utan att jag för min del känner till någon brist på överenskommelse, kommissionen arbetat i den riktningen och jag tror att ni egentligen kan fråga kommissionen utan att riskera någon uppfattning som skiljer sig från rådets.

Maes
har ni intrycket att medlemsstaterna nu har möjlighet att uppnå målen? Jag har intrycket att bedrägeribekämpningen borde få mycket mer gemenskapsmakt och jag tror att samordningen mellan medlemsstaterna hittills inte givit önskat resultat. Kommer de nya åtgärderna att visst ge det resultatet?

Moscovici
. (FR) Ni har rätt, kampen mot bedrägeriet är aldrig tillräcklig. Ni vet att vi under årens lopp skaffat oss instrument som börjar fungera, men jag erkänner mycket gärna att det är en kamp som hela tiden måste föras. Det är i den riktningen vi måste arbeta.

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 4 från (H-0881/00):
Angående: Skärpt transportöransvar Det franska ordförandeskapet har i rådet föreslagit att det så kallade transportöransvaret skall skärpas. Transportöransvaret innebär att ett transportföretag, exempelvis flygbolag, bestraffas om det transporterar personer utan giltiga viserings- eller identitetshandlingar till EU. I många EU-länder innebär transportöransvaret att bolaget blir skyldigt att anordna/bekosta direkt återresa, i vissa länder kombineras detta med bötesstraff. Nu vill ordförandeskapet införa obligatoriskt bötesstraff. Transportöransvaret är en effektiv metod att förhindra asylsökande att ta sig till EU. Många flyktingar med asylskäl kan inte få pass och visum som krävs för inresa i EU. Transportöransvaret innebär därmed att deras asylfall inte kan prövas i EU. Istället sorteras de bort av anställda på flygbolag, flygplatser och andra transportbolag. Anser rådet att dessa anställda är kompetenta att i praktiken avgöra asylsökandes framtid?

Moscovici
. (FR) Det förslag parlamentsledamoten hänvisar till är ett initiativ från det franska ordförandeskapet för att anta ett direktiv från rådet om att harmonisera bötesstraff mot transportörer som på medlemsstaternas territorium transporterar medborgare från tredje land som inte har nödvändiga dokument för att komma in.
Denna text som överlämnades till Europaparlamentet för samråd den 6 september 2000, granskas för närvarande inom rådets behöriga instanser. Målsättningen med detta initiativ är att genomföra en enhetlig politik mot den farsot som den illegala invandringen och människohandeln utgör på europeisk nivå.
Att göra transportörerna ansvariga är en av de grundläggande inriktningarna. I förslaget till direktiv införs en gemensam minimibestämmelse för samtliga medlemsstater när det gäller transportörernas ansvar, genom att fastställa de kontrollskyldigheter som åligger transportörerna och harmonisera de sanktioner som för närvarande planeras av medlemsstaterna. Det handlar inte om att införa nya sanktioner mot transportörerna utan att harmonisera dem som redan finns i bestämmelserna i Schengenkonventionen.
Jag skulle vilja fästa den ärade parlamentsledamotens uppmärksamhet på det faktum att det i förslaget till direktiv faktiskt nämns, i skäl 3, att dess tillämpning inte påverkar åtaganden enligt Genèvekonventionen av den 28 juli 1951 om flyktingars status, såsom den ändrats genom New York-protokollet av den 31 januari 1967. Europeiska unionen bekräftade vid flera tillfällen den absoluta respekt den hyser för asylrätten. Den måste förenas med effektiva åtgärder för att bekämpa den illegala invandringen och människohandeln. Det är ett krav och en uttrycklig uppmaning lämnades till rådet av Europeiska rådet i Feira efter katastrofen i Dover.

Sjöstedt
Herr talman! Jag vill tacka den franska ministern för svaret. Jag anser dock att det förslag som det franska ordförandeskapet har lagt fram är fullständigt oacceptabelt, och att det egentligen bara har ett syfte, nämligen att hålla asylsökande utanför EU, vilket i praktiken riskerar att leda till att den illegala invandringen ökar.
Det är dessutom så, att det inte bara är flyktingar enligt Genève-konventionen som kan beviljas asyl, utan det är betydligt större grupper än så som kan få asyl. Dessa grupper undantas uppenbarligen inte i det nya förslaget.
Jag ställde också en specifik fråga, nämligen vilken kompetens anställda vid flygbolag och flygplatser har att i praktiken avgöra asylärenden. Om det är så att de som betraktas som flyktingar enligt Genève-konventionen undantas, vilken möjlighet har incheckningspersonal på en flygplats i Istanbul att i praktiken avgöra en flyktings öde? Det är ju nämligen det som det handlar om här. Jag tycker att det är en mycket relevant fråga, eftersom man lägger flyktingars öde i händerna på exempelvis flygbolags- och flygplatspersonal. Jag menar att sådan personal inte är kompetent och saknar utbildning på området, och att det därför i grunden är oansvarigt.

Moscovici
. (FR) Det är snarare en åsikt än en fråga. Jag upprepar att vi måste vidta effektiva åtgärder mot en farsot som orsakat en verklig katastrof och att vi måste göra det med den absoluta respekt som Europeiska unionen hyser för asylrätten. Vissa länder kan ha problem. Vi arbetar på det. Landet måste då påpeka det. Men jag tror det är en väg som vi kan fortsätta på.

Sacrédeus
Tack för svaret. Jag vill ställa följande följdfråga: Hur stort och omfattande anser rådet att detta problem är, och hur allvarligt ser rådet på att transportföretag ordnar inresa till EU för personer utan giltiga viserings- och identitetshandlingar?

Moscovici
. (FR) Det var precis innehållet i den fråga som jag försökte besvara och jag upprepar att det är ett mycket allvarligt ämne.

Talmannen


William Francis Newton Dunn
Fråga nr 5 från (H-0882/00):
Angående: Förslaget om att avskaffa importtullarna för samtliga varor utom vapen Nöjer sig rådet med att detta dramatiska förslag från kommissionen - som mycket väl kan få ödesdigra konsekvenser för de redan hårt ansatta sockerbetsodlarna i Europeiska unionen - skulle antas utan att det direktvalda Europaparlamentet ombeds yttra sig?

Moscovici
. (FR) Det förslag till rådets förordning som kommissionen nyligen lagt fram om ändring av rådets förordning (EG) nr 2820/98 för att utvidga tullfriheten till produkter från de minst utvecklade länderna utan någon kvantitativ begränsning kommer av gemenskapens initiativ som syftar till att förbättra de minst utvecklade ländernas tillträde till marknaden.
I det hänseendet innebär partnerskapsavtalet AVS-Europeiska gemenskapen, som undertecknades i Cotonou i juni 2000 att gemenskapen senast år 2005 skall garantera tullfritt tillträde för flertalet produkter från de minst utvecklade länderna.
Med tanke på de pågående reformerna inom den gemensamma organisationen av marknaden för socker, ris och bananer innebär kommissionens förslag att dessa länders tillträde till marknaden successivt avregleras under en treårsperiod, fr. o.m. januari 2001. Förslaget innebär att produkter från de minst utvecklade länderna beviljas tullfritt tillträde genom att systemet med allmänna preferenstullar ändras, vilket för närvarande tillämpas av gemenskapen. Om detta förslag gäller den gemensamma handelspolitiken, faller det under artikel 133 i fördraget, som inte innebär att Europaparlamentet skall rådfrågas. Jag kan emellertid försäkra er att rådet granskar detta förslag mycket noggrant och särskilt tittar på de konsekvenser som det föreslagna tullfria tillträdet kan ha för gemenskapens producenter och hur detta förslag kan förenas med nuvarande projekt som syftar till att reformera den gemensamma organisationen av marknaden inom vissa sektorer. Jag tänker på sockret.

Newton Dunn
Förra månaden när jag ställde en följdfråga under frågestunden undvek denne tjänstgörande ordförande helt enkelt att ge mig möjlighet att ställa en följdfråga genom att säga: " Jag kan bara upprepa mitt tidigare svar" och läsa upp det tidigare svaret på nytt. Denna gång kommer jag att ge honom en chans att inte läsa upp det tidigare svaret utan begära ett löfte och en överenskommelse av honom. Håller tjänstgörande ordföranden med om att det inte bör fattas ett beslut om detta förslag förrän det har gjorts en fullständig bedömning av dess effekt på unionen, AVS-länderna och länderna med svag utveckling? Ja eller nej?

Moscovici
. (FR)Ordförandeskapet och flera medlemsstater har redan från Europakommittén för sockerproducenter erhållit flera skrivelser om kommissionens förslag som de kommer att ta hänsyn till när besluten skall fattas. Den verkliga inverkan av det tullfria tillträde som föreslås för de europeiska producenterna är en avgörande faktor i rådets slutliga beslut.

Clegg
Jag skulle vilja upprepa en fråga som jag ställde till herr Moscovici förra veckan i kammaren. Kanske hade han för många frågor att ta hand om för att ha möjlighet att svara mig då.
Ni kan kanske svara mig i denna mer förtroliga miljö i kväll. Det gäller Europaparlamentets roll för en politik för handeln mellan länder vilket är andemeningen i Newton Dunns fråga. Tror ni att det kommer att vara möjligt för er, mig eller någon i Europa att förorda större öppenhet och ansvarsskyldighet i WTO:s handelspolitik så länge som detta forum inte har någon formell och verklig roll för att granska och pröva de handelspolitiska beslut som fattas av ministerrådet och Europakommissionen?
För att citera min käre vän, Newton Dunn, kanske det bästa sättet att besvara detta är: ja eller nej.

Moscovici
. (FR) Jag skulle bara vilja få er att förstå, eftersom det är mitt sista möte här, vad det här momentet består i. Jag erinrar om att ordförandeskapet inte är här för att uttrycka någons åsikt, att det inte handlar om den ena eller den andra regeringen, utom om att uttrycka det som är rådets ståndpunkter vid ett tillfälle " x" , och ett ögonblick " t" . Jag kan därför som politiskt ansvarig ha övertygelser - och det har jag, det kan ni vara säkra på, även på detta område - men jag håller mig till det som i dag är rådets ståndpunkt.

Kinnock
Ni nämnde Cotonou-avtalet. Känner ni till att Cotonou-avtalet också ger uttryck för ett åtagande att genomföra konsekvensstudier som kanske berör länder som inte har svag utveckling liksom att ha samråd? Ingendera av dessa två saker har skett. Det är inte tillräckligt bra att ha samråd efter händelserna. Känner ni till att förutom sockerproducenter i Europa, uttrycks också oro, i synnerhet av länder som är råvaruberoende - och särskilt i Västindien - av socker, bananer och ris, som ni har nämnt?

Moscovici
. (FR) Jag kan försäkra samtliga parlamentsledamöter som ställt frågor till mig att rådet kommer att ta hänsyn till era kommentarer.

Talmannen
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer följande frågor att tas upp tillsammans:

María Izquierdo Rojo
Fråga nr 6 från (H-0886/00):
Angående: Förebyggande åtgärder mot galna ko-sjukan Har rådet i syfte att förhindra att galna ko-sjukan sprider sig undersökt möjligheten att tillfälligt utlysa ett allmänt stopp för användande av kadavermjöl? Vilka omedelbara åtgärder föreslår rådet för de länder som har förklarats utgöra en särskild risk?
och

Efstratios Korakas
fråga nr 7 från (H-0932/00):
Angående: Omedelbar fara för bovin spongiform encephalopati De fortsatta fallen av " galna ko-sjukan" har skapat en fruktansvärd oro bland konsumenter och boskapsuppfödare. De beslut som fattades vid rådets (jordbruksministrarnas) senaste möte har upprört medborgarna i medlemsstaterna, eftersom deras hälsa äventyras av fortsatt konsumtion av olämpligt kött.
När ämnar rådet vidta drastiska åtgärder för att skydda konsumenternas hälsa genom att ändra organiseringsmetoden och kriterierna för djurhållningens utveckling, genom att införa användande av proteinrikt boskapsfoder av vegetabiliskt ursprung - som till exempel ärtväxter - genom att gå in för grundläggande förändringar i den gemensamma jordbrukspolitiken, genom att förbjuda export av nötkött från Frankrike eller andra länder där samma problem dyker upp, införa allmänna kontroller av nötkreatur och förbud mot att tillverka och använda foder för idisslare som innehåller köttmjöl?

Moscovici
. (FR) Rådet vill erinra om att dess politik hela tiden syftar till att säkerställa högsta möjliga skyddsnivå för konsumenterna. Rådet har särskilt sett till att genom sina beslut nyligen garantera konsumenterna kött som erbjuder så stora garantier som möjligt i detta hänseende, bl.a. genom beslutet som syftar till att garantera bättre spårbarhet för köttets ursprung och undanröjande ur livsmedelskedjan av en rad produkter med särskilda risker, där också kornas inälvor nu förts upp.
Av försiktighetsskäl och för att undanröja riskerna för korsad smitta har rådet beslutat att fr.o.m. den 1 januari 2001 avskaffa kött- och benmjöl i foder till idisslande djur. Avslutningsvis kan icke testade djur som är äldre än trettio månader inte längre ingå i livsmedelskedjan. Ett system för inköp-destruktion kommer att inrättas för dessa icke testade kor, för att ersätta uppfödarna till marknadspris. Rådet anser att samtliga åtgärder som vidtagits bör göra det möjligt att undvika den risk som fördöms av den ärade parlamentsledamoten.
När det gäller villkoren för organisationen och kriterierna för utveckling av djurproduktionen erinrar rådet om att, inom ramen för dess beslut som fattats i enlighet med reformen Agenda 2000, har betoningen redan, via premier, lagts på större uppmuntran till extensivt jordbruk. Rådet noterade också den 4 december 2000 kommissionens uttalanden om produktion av proteinrika växter och uppmanade denna institution att snabbt fördjupa sin analys och ta konsekvenserna för den politik som i dag bedrivs inom denna sektor, och för mark som ligger i träda, inklusive i förekommande fall genom lämpliga förslag.
Rådet avser att genom samtliga dessa förslag återupprätta konsumenternas förtroende för Europeiska unionen. Med tanke på kravet att upprätthålla principerna för den inre marknaden avser rådet emellertid att främja gemenskapsåtgärder snarare än att föreslå specifika åtgärder för vissa medlemsstater.

Izquierdo Rojo
För det första vill jag säga att enligt min uppfattning har den tjänstgörande ordföranden för rådet fortfarande inte svarat på Korakas fråga.
För det andra och beträffande min särskilda fråga, tackar jag ordföranden för rådet för hans svar. Jag anser att rådet har intagit en orädd attityd och att det snabbt har vidtagit vissa viktiga åtgärder. Vi står emellertid inför det mycket allvarliga problemet att de överenskomna åtgärderna inte har genomförts. Rådet vet att i Förenade kungariket förbjöds både tillverkning av torrfoder med animala proteiner för att utfodra idisslare och tillverkning av animaliskt mjöl redan år 1989. Detta visar att de åtgärder vi godkände vid den tidpunkten är bra utformade och att de är pålitliga. Vårt problem är emellertid att de inte tillämpas, och att det sker bedrägerier vid genomförandet. Därför skulle jag vilja fråga rådets tjänstgörande ordförande om ministerrådet kommer att ge garantier för att gemenskapens regelverk följs, om det kommer att ge garantier för att de befintliga åtgärderna om förbudet mot animaliskt mjöl i tillverkningen av torrfoder kommer att genomföras. Vilka inspektörer kommer att syssla med detta? Vilka kontroller kommer att utföras? Är detta ett latent bekymmer i ministerrådet? Jag ber er om ett konkret svar: vilka garantier kommer att ges för att alla dessa åtgärder kommer att genomföras inom livsmedelssäkerheten?

Moscovici
. (FR) Jag har påmint parlamentsledamoten, fru Izquierdo Rojo, om rådets beslut. Som ni själv betonade är det djärva beslut, som nyligen fattats eftersom det senaste jag nämnde är från den 4 december, alltså för en vecka sedan. Det franska ordförandeskapet har redan från början strävat efter att möjliggöra en europeisk lösning på denna kris som är en livsmedelskris, en samhällskris och en hälsokris. Ordförandeskapet har ända till slutet insisterat och övertygat för att åtgärder skulle vidtas, och ni kan vara säkra på att Frankrike, när det återigen blir " bara" medlem i Europeiska unionen, utanför ordförandeskapet, kommer att fortsätta att insistera på detta. I vilket fall som helst finns det nu tror jag i hela Europa en medvetenhet som kommer att göra det möjligt att gå så långt som det är nödvändigt för att bekämpa denna sjukdom.

Maes
jag ville fråga om det också skett en utvärdering av de åtgärder som vidtagits. Jag har intrycket av att om man hade vidtagit drastiska åtgärder tidigare så skulle man nu inte stå inför ett sådant katastrofscenario. Är det också rådets utvärdering?

Moscovici
. (FR) Vi agerar vid varje tillfälle utifrån vad vi vet och jag kan därför inte riktigt instämma i den analysen. Jag tror för övrigt att vi måste öka den kunskapen och det är också innebörden i inrättandet av en europeisk myndighet för livsmedelssäkerhet, om vilken Europeiska rådet i Nice fattade ett principbeslut vid sitt möte förra veckan. Vi måste nu inrätta denna myndighet och jag tror att de europeiska myndigheternas medvetenhet är stor och att vi måste gå framåt.

Talmannen
Ledamot Maes, man säger till mig - ingen av oss kan hela arbetsordningen utantill - att ni inte hade rätt att ställa denna andra fråga, för ledamöterna har bara rätt att ställa totalt en fråga under hela frågestunden.
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 8 från McKenna.

Lucas
Enligt vad jag har förstått har parlamentets tjänsteenheter för två dagar sedan fått veta att jag skulle överta frågan från fru McKenna, eftersom vi då visste att hon måste resa tillbaka till Dublin för brådskande angelägenheter.

Talmannen
Ingen av mina assistenter säger att detta förslag har framförts och följaktligen kan jag inte godta att det läggs fram just nu.
Fråga nr 9 från Olivier Dupuis (H-0890/00):
Angående: Förbud mot partiet WAFA i Algeriet
Enligt den internationella pressen nekar den algeriska inrikesministern Yazid Zerhouni, i strid mot de rättsliga förfarandena för inrättandet av politiska föreningar och partier, att erkänna partiet WAFA, vilket leds av den före detta ministern Ahmed Taleb och vilket inrättats med full respekt för gällande lagar. Partiet önskar förena islam och modernitet och skulle i hög grad kunna bidra till att ge ny fart åt den demokratiska utvecklingen, vilken minst sagt avstannat, och följaktligen till att konsolidera rättsstaten. Ett förbud har utfärdats mot detta parti med den förlegade förevändningen att det utgör ett hot mot statens säkerhet.
Vilka åtgärder har rådet vidtagit, eller avser det att vidta, gentemot de algeriska myndigheterna för att dessa skall respektera sina egna lagar och därmed även främja återupptagandet av debatten och den demokratiska politiska utvecklingen, så att landet skall kunna ta sig ut ur den allvarliga krissituation i vilken det befinner sig?

Moscovici
. (FR) Inom ramen för Barcelonaprocessen har Algeriet samtyckt till en rad principer, däribland respekten för rättstaten. I ordförandeskapets slutsatser som antogs efter den fjärde Europa-Medelhavskonferensen i Marseille den 15 och 16 november i år redogörs för nödvändigheten av att förstärka den politiska dialogen med 27 medlemsländer, även på ministernivå alltså, särskilt när det gäller följande frågor: konsolideringsprocessen för rättsstaten och respekten för mänskliga rättigheter och demokratiska principer.
Inom ramen för den bilaterala politiska dialog som Europeiska unionen för med Algeriet åsyftas de målsättningar som ni betonade i er fråga, nämligen nystart för en debatt och en demokratisk politisk dynamik. Unionen inledde för tre år sedan en sådan politisk dialog på ministernivå, på grundval av vissa riktlinjer. Till att börja med fördömande av våldet och terrorismen, solidaritet med det algeriska folket, behovet för de algeriska myndigheterna att fortsätta politiska och ekonomiska reformer, nödvändigheten av en dialog mellan regeringen och oppositionen, en god vilja från Europeiska unionens sida att utveckla sina förbindelser och sitt samarbete med Algeriet och slutligen en önskan att få se en öppen och global politisk process inledas i Algeriet.
Det var de initiativ som rådet tagit eller avser att ta mot de algeriska myndigheterna. Jag kan försäkra er att Europeiska unionen har för avsikt att fortsätta och förstärka sin politiska dialog med de algeriska myndigheterna, bl.a. inom ramen för ministertrojkan.

Dupuis
Har ordförandeskapets representant, i detta fall Frankrikes ambassadör i Algeriet, konkret träffat Ahmed Taleb? Har Frankrikes ambassadör eller andra av rådets ansvariga, tillsammans med de algeriska myndigheterna fört en diskussion för att förstå hur denna situation skall kunna överbryggas?

Moscovici
. (FR) I det stadium av information som jag har vill jag bara erinra om att Europeiska unionen inledde en politisk dialog på ministernivå 1997 och att det franska ordförandeskapet i princip håller ett möte med ministertrojkan med Algeriet, men att inget datum ännu fastställts. Efter vad jag vet har rådet hittills aldrig diskuterat frågan om att inte erkänna WAFA-partiet och heller inte antagit någon förklaring. Inom arbetsgruppen, det är vad som sagts mig, har det konstaterats att denna åtgärd återspeglar en kamp inom den algeriska makten. Som ni ser förfogar jag inte över någon hemlig information och tyvärr inte heller någon exakt information. Jag skall svara skriftligt, rådet kommer att svara skriftligt på er andra fråga.

Talmannen


Glenys Kinnock
Fråga nr 10 från (H-0892/00):
Angående: FN:s specialsession om barn FN:s generalförsamlings specialsession om barn i september 2001 kommer att diskutera barnens situation i världen och man har för avsikt att anta en ny handlingsplan för att se till att barnens rättigheter förverkligas i hela världen.
Skulle rådet vilja redogöra för de frågor som den vill prioritera vid FN:s generalförsamlings specialsession om barn? Ämnar rådet föra djupgående diskussioner med organisationer i det civila samhället, så som FN:s generalsekreterare krävde, då det utarbetar sina framtida politiska prioriteter för barn i EU och i u-länderna?

Moscovici
Jag hade redan för några veckor sedan tillfälle att för er lägga fram några kommentarer om förberedelserna av specialsessionen i FN:s generalförsamling om uppföljningen av världstoppmötet om barnen som kommer att äga rum i september 2001. Jag betonade då betydelsen av att detta arrangemang förbereds noggrant och den fullständigt grundläggande roll som Europeiska unionen borde spela i denna förberedande process.
I den andan träffades i Paris den 20 november, årsdagen för antagandet av FN:s barnkonvention, medlemsstaternas ministrar med behörighet på barnområdet samt en företrädare för kommissionen och gjorde gemensamma åtaganden som kommer att bidra till att förstärka Europeiska unionens åtgärder inom ramen för förberedelserna av det specialsessionen.
Jag vill besvara er första fråga och berätta om de politiska prioriteringar vi fastställt inom ramen för dessa förberedelser. Den huvudsakliga målsättningen för det extraordinära sammanträdet blir att förnya den internationella gemenskapens beslutsamhet, till förmån för barnens rättigheter och välbefinnande. Vi måste därför upprätta en översikt över de senaste tio åren när det gäller åtaganden och målsättningar som fastställdes vid världstoppmötet, och vi måste också ta fullständig hänsyn till de åtaganden som gjorts i millennieförklaringarna som kompletterar världstoppmötet. Dessa åtaganden gäller tillgång till undervisning, minskning av moders- och spädbarnsdöd och kampen mot minskning av smittsamma sjukdomar, särskilt aids.
När det gäller er andra fråga instämmer rådet fullständigt i ståndpunkten från FN:s generalsekreterare som syftar till att samtliga berörda institutioner skall vara delaktiga i detta arbete, liksom experter, forskningsorganisationer eller akademiska institutioner som har ett särskilt intresse för barnfrågor.
De icke-statliga organisationernas deltagande i förberedelseprocessen och det extraordinära sammanträdet förefaller oss vara ett grundläggande villkor för att detta sammanträde fullständigt skall lyckas.
Vi gläds åt de bestämmelser som föreslagits i detta hänseende av den förberedande kommittén och som beslutats av generalförsamlingen när det gäller villkoren för ackreditering av icke-statliga organisationer vid den förberedande processen och vid specialsessionen i september 2001. Vi har kontinuerliga kontakter med företrädare från de icke-statliga organisationerna även inom ramen för seminarier. Vid dessa kontakter har vi utnyttjat deras erfarenheter och engagemang till förmån för barnen.

Kinnock
Vi kan gratulera det franska ordförandeskapet för att det tagit detta initiativ för förberedelse till FN:s särskilda session. Ni har uppenbarligen gjort ett åtagande att engagera det civila samhället. Kommer ni också att förbinda er att verkligen samråda med barn, eftersom händelserna berör dem? Jag hoppas att deras åsikter kommer att efterfrågas även under de kommande månaderna.
För det andra är det också så att medan många medlemsstater är mycket aktiva i frågan om barnens rättigheter är det i realiteten mycket svårare att vara så initiativrik på Europeiska unionens nivå. Vilka framsteg anser ni vi kan göra för att garantera en rättslig grund för Europeiska unionens arbete med barn och för att främja barns rättigheter?

Moscovici
Ja, fru parlamentsledamot, Sverige kommer också att arrangera en konferens om flyktingbarn i Stockholm under våren 2001.

Talmannen


Alexandros Alavanos
Fråga nr 11 från (H-0894/00):
Angående: Turkiets förpliktelser inom partnerskapet mellan EU och Turkiet I kommissionens förslag till partnerskap mellan EU och Turkiet heter det att rådet på nytt skall se över situationen vad gäller pågående rättstvister, framför allt med tanke på effekterna på anslutningsprocessen. Rådet skall också ha som mål att främja att dessa konflikter löses vid den internationella domstolen senast före slutet av 2004. Dessutom hänvisar Europaparlamentet i sin resolution (A5-0297/2000, Europaparlamentets sammanträdesprotokoll av den 15 november 2000) till den dom som Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna fällde i målet " Loïzidou mot Turkiet" (15318/89) som " ännu inte verkställts" och " uppmanar den turkiska regeringen att följa domsluten från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna" . Ämnar rådet sammankoppla partnerskapet med kravet att Turkiet erkänner den internationella Haagdomstolens rättspraxis och följer domsluten från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna så som Europarådet entydigt krävt?

Moscovici
. (FR) Ja, en politisk överenskommelse träffades i rådet (allmänna frågor) om texten " Partnerskap inför Turkiets anslutning" liksom om ramförordningen som fastställer principer och villkor för detta. Ordförandeskapet är mycket nöjt med detta resultat som innebär ett viktigt steg i genomförandet av föranslutningsstrategin för Turkiet som fastställdes förra året i Helsingfors.
Rådet har inte på djupet ändrat kommissionens ursprungliga förslag såsom det antogs av kommissionärerna den 8 november i år. Endast prioriteringarna som gäller politiska kriterier och en förstärkt politisk dialog ändrades.
När det gäller omnämnandet av domar från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna har kommissionens förslag inte ändrats. Partnerskapet innehåller flera hänvisningar till Europakonventionen för de mänskliga rättigheterna. Det betonar för övrigt behovet av att förstärka de rättsliga möjligheterna till att åtgärda angrepp mot de mänskliga rättigheterna.
Dessutom insisterar man i partnerskapet på den betydelse man fäster vid att förbättra rättsapparaten och utbilda turkiska domare, bl.a. inom området mänskliga rättigheter.
När det gäller en fredlig lösning på meningsskiljaktigheter erinras i partnerskapet inför anslutningen, i enlighet med slutsatserna från Europeiska rådet i Helsingfors, om att denna fråga är viktig och tas upp inom ramen för den politiska dialogen mellan unionen och Turkiet.
Turkiet skall precis som övriga kandidatländer göra alla nödvändiga ansträngningar för att lösa samtliga återstående gränstvister.

Alavanos
Jag tackar herr ministern för hans svar. Min fråga ställdes, innan frågan om partnerskapsförhållandet blivit färdigutredd. Jag har förståelse för tröttheten efter alla dessa dagar, och därför skall jag i min andra fråga koncentrera mig på Loizidou-fallet, dvs. utslaget från domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg, som innebär att man dömer Turkiet för att ha beslagtagit grekcypriotiska egendomar som befinner sig i den ockuperade delen av ön. Loizidou-fallet: två fällande domar mot Turkiet. Kommer rådet, inom ramen för partnerskapsförhållandet som nämndes, att diskutera denna fråga med Turkiet?

Moscovici
Jag erinrade bara, herr parlamentsledamot, om de både allmänna och precisa villkor under vilka detta partnerskap inför anslutningen antagits. Det är i ett sådant sammanhang som diskussionerna med detta kandidatland fortsätter, vars ansökan vi godkänt och där vi har särskilda krav eller önskemål.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande, bortfaller fråga nr 12 från Karamanou.

Neil MacCormick
Fråga nr 13 från (H-0897/00):
Angående: Grundläggande rättigheter och rättvisa Med hänvisning till Moscovicis svar på min fråga och kompletterande fråga av den 14 november (H-0854/00) är det fortfarande totalt höljt i dunkel varför rådet anser att själva införandet av principen om ömsesidigt erkännande av domar över huvud taget kommer att bidra till att uppfylla garantierna i artiklarna 5 och 6 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, vilka nu återfinns i artiklarna 48 och 49 i stadgan om grundläggande rättigheter i Europeiska unionen.
Jag menar garantier som rätten till försvar, antingen man för talan själv eller genom ombud, eller att få fri rättshjälp när det är i rättvisans intresse om man inte har tillgångar nog för att betala för den; att få fri tillgång till tolkhjälp om man inte förstår eller talar domstolens språk; rätt att få sin sak prövad inom rimlig tid, eller försättande på fri fot i väntan på rättegång.
Med tanke på enskilda fall, som dem jag nämnde i min kompletterande fråga, hur kan rådet hävda att det kommer att räcka med endast ett förfarande för ömsesidigt erkännande för att någon som helst förbättring skall komma till stånd?

Moscovici
Såsom rådet påpekat för den ärade parlamentsledamoten i sitt föregående svar kommer processen med ömsesidigt erkännande av domar att göra det möjligt att bättre skydda människors rätt. Det ömsesidiga erkännandet av domar kommer att bättre garantera människors säkerhet eftersom det kommer att underlätta kampen mot den organiserade brottsligheten inom unionens territorium, tack vare ett förbättrat rättsligt samarbete. Fortsatta undersökningar och brott kommer på sikt inte längre att begränsas av mångfalden nationella rättsliga system.
Detta ömsesidiga erkännande främjar också en bättre rättssäkerhet inom Europeiska unionen, eftersom det garanterar att en dom som fallit i en stat inte kommer att ifrågasättas i en annan stat. Det handlar om att tillämpa principen non bis in idem: samma uppgifter kommer inte att tas upp till bedömning på nytt, definitiva beslut kommer inte att ifrågasättas. Det är en mycket viktig aspekt på personskyddet.

MacCormick
Det verkar för mig, med största aktning herr talman, att rådet åter har misslyckats eller vägrat att ta itu med detta speciella problem, som jag bad det att ta itu med. Senaste gången kunde rådet kanske ha påstått att det inte fått en anmälan om denna fråga. Denna gång lägger jag i huvudsak samma fråga för andra gången på en månad och hoppas få något slags svar. Medborgare i denna union hålls kvar i häkte i avvaktan på rättegång under helt oacceptabla tidsperioder, deras häktning förlängs och förlängs. Detta sker framförallt i fängelset Longuenesse i Frankrike och gäller långtradarchaufförer från Förenade kungariket och andra länder. Jag tycker det är helt oacceptabelt att detta problem helt enkelt skall sopas under mattan och man har försäkrat oss att ömsesidigt erkännande av domar kommer att hjälpa något. Jag vill veta varför denna fråga, denna mycket klara och enkla fråga, inte besvaras. Beaktas rättigheterna till försvar på fullgott sätt och kommer ömsesidigt erkännande att innebära någon hjälp?

Moscovici
. (FR) Jag ger er den tolkning som rådet gjort av er fråga, liksom dess svar. När det gäller det särskilda fall som ni nämner, kommer det ömsesidiga erkännandet inte att leda till att godkänna ett rättsligt beslut som fattats utan hänsyn till grundläggande rättigheter, såsom rätten att få stöd av en försvarare man valt själv eller att få kostnadsfri tillgång till tolk. Å ena sidan handlar det om rättigheter som alla stater på nytt bekräftat att de ansluter sig till och som utgör den gemensamma grunden för de straffrättsliga systemen. Å andra sidan är det ömsesidiga erkännandet en process som på intet sätt är automatisk och som beror på arten av det aktuella beslutet. Programmet för ömsesidigt erkännande kan därför bara, såsom rådet bekräftade i sitt förra svar, tillföra förbättringar när det gäller grundläggande rättigheter.

Lucas
Herr talman! Jag måste säga att tjänstgörande ordförande gör det till något av en konstform med att icke besvara frågor. Jag vill pressa honom ytterligare. Vad kommer rådet att göra för att se till att staterna gör den typ av saker som han just har lagt fram? Vilken garanti har vi för att den teori som ni just har lagt fram verkligen kommer att äga rum?

Moscovici
. (FR) Jag har ingen kompletterande information att ge. Jag tror helt enkelt att det föreligger ett litet missförstånd. Jag försöker förklara att rådet agerar just för att uppfylla era förväntningar.

Talmannen


Esko Olavi Seppänen
Fråga nr 14 från (H-0899/00):
Angående: Krishanteringstruppernas mandat EU håller på att införa krishanteringstrupper. Vad har det beslutats om det mandat utgående från vilket trupperna skall användas och vilka slags insatser är dessa trupper avsedda för?

Moscovici
. (FR) Det åligger rådet att fatta beslut om ett eventuellt inledande av en militär operation som leds av unionen inom ramen för Petersbergsuppdragen. I enlighet med artikel 23 i fördraget om Europeiska unionen antar rådet detta beslut enhälligt, vilket för övrigt gäller samtliga övriga beslut som får konsekvenser för försvarsområdet.
Det åligger för övrigt varje medlemsstat att fatta det nationella suveräna beslutet att eventuellt engagera nationella trupper i operationen. Europeiska rådet i Nice har noterat de villkor som skulle kunna leda till att rådet fattar ett beslut i en krissituation. Inför perspektivet att en operation inleds skulle kommittén för politik och säkerhet kunna lämna en rekommendation till rådet som stöds av yttrandena från den militära kommittén. Rådet, vars beslut förbereds av Coreper enligt sedvanliga förfaranden, skulle kunna fatta beslut på denna grund. Beslutet att inleda en operation skulle i princip kunna ha formen av en gemensam åtgärd. Kommittén för utrikespolitik och säkerhet som är drivkraften i den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken och GUSP har en central roll i fastställandet av unionens svar på en kris. Kommittén för utrikespolitik och säkerhet ansvarar bl.a. för den politiska kontrollen och den strategiska ledningen av en militär operation för krishantering. Utnyttjandet av krishanteringsstyrkan skulle kunna beslutas för hela spektrat av uppdrag för krishantering, Petersbergsuppdragen såsom de fastställs i artikel 17.2 i Fördraget om Europeiska unionen, de humanitära uppdragen och evakueringsuppdragen, uppdragen för upprätthållande av freden, uppdragen för krishanteringsstyrkan, inbegripet uppdrag för återupprättande av freden.

Seppänen
Herr talman, herr minister! Jag undrar om det gjorts något principiellt beslut i frågan om huruvida man vid utförandet av sådana uppdrag bör ha mandat av FN eller någon annan internationell organisation? Enligt internationell lag kan främmande länders territorium anfallas bara under ett sådant. Dessutom vill jag veta hurdana juridiska definitioner rådet gett eller låtit utforma för uppdrag som hänför sig till krishanteringsstyrkornas användning.

Moscovici
. (FR) Vi förfogar över en rapport som bilagts rapporten från ordförandeskapet för Europeiska rådet i Nice om den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Den ger Seppänen samtliga nödvändiga svar. Den är mycket lång, men allt finns med där på ett mycket exakt sätt.

Talmannen
Eftersom frågeställarna är frånvarande, bortfaller frågorna nr 15 t.o.m. nr 21.

Lennart Sacrédeus
Fråga nr 22 från (H-0918/00):
Angående: Skatters betydelse för den inre marknadens funktion Kommissionens ordförande Prodi försäkrar i en artikel i Financial Times nu i november att han inte vill se skatteharmonisering och gemensamma skattenivåer inom EU genom att förklara att skattesatserna " ligger i de nationella parlamentens händer och måste så förbli" . Samtidigt anser han, i samma artikel, att för att EU skall bli dynamiskt och konkurrenskraftigt behövs en övergång till majoritetsbeslut om skatter " där det är nödvändigt för att den inre marknaden skall fungera" .
Vilka skatter anser ordförandeskapet inte har betydelse för att den inre marknaden skall fungera dynamiskt och konkurrenskraftigt?

Moscovici
. (FR) Med er tillåtelse, herr talman, blir det den sista fråga jag kan besvara under denna frågestund.
Frågan från den ärade parlamentsledamoten gäller de uppfattningar som uttryckts inofficiellt av kommissionens ordförande. Det åligger därför inte rådet att besvara denna fråga. Jag skulle bara vilja erinra om att fördragets system gör skillnad mellan skatter och indirekta skatter vilka måste harmoniseras för att garantera att den inre marknaden upprättas och fungerar - det är innehållet i artikel 93 - och tillnärmningen, som föreskrivs i artikel 94, av lagstiftning som har en direkt inverkan på hur den inre marknaden upprättas eller fungerar, däribland de som gäller direkt beskattning. Beslut som fattas av rådet på grundval av artiklarna 93 och 94 faller under enhälligheten. Efter Nicefördraget kommer de tyvärr att fortsatta att falla under enhälligheten.

Sacrédeus
Jag vill tacka det franska ordförandeskapet för svaret. Jag vill ändå fråga om man från rådets sida välkomnar denna typ av mycket motsägelsefulla och oklara uttalanden från kommissionens ordförande. Det är ändå så att om man vill skapa ett förtroligt samarbete mellan rådet, parlamentet och kommissionen, är det olyckligt om kommissionens ordförande kommer med denna typ av svävande uttalanden. Man kan nämligen inte tolka hans uttalande på annat sätt än att han vill öppna för en harmonisering på skatteområdet, men lindar in detta i dimridåer.

Moscovici
. (FR) Jag upprepar att jag inte kan kommentera uttalanden som tillskrivs kommissionens ordförande. Men frågan om huruvida besluten på skatteområdet skall fattas med majoritet har granskats inom ramen för regeringskonferensen. Som ni vet noterades tyvärr inga framsteg i Nice på detta område.

Talmannen
Frågorna nr 23 t.o.m. nr 32 kommer att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.00 och återupptogs kl. 21.00.)

Stabiliserings- och associeringsavtal EU/Kroatien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0364/2000) av Baltas för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om kommissionens rapport om möjligheten att inleda förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal med Kroatien (KOM(2000) 311 - C5-0506/2000 - 2000/2244(COS)).

Baltas
Herr talman! Det är med mycket stor tillfredsställelse jag i dag under Europaparlamentets plenarsession kan presentera betänkandet om stabiliserings- och associeringsavtalet EU/Kroatien. Kroatien har gjort betydande framsteg såväl inom det ekonomiska som inom det politiska och sociala området. Stabiliserings- och associeringsavtalet är således en naturlig konsekvens av dessa framsteg. Vi skall på ett översiktligt sätt betrakta dessa tre huvudområden.
Det ekonomiska området: Det krävs förvisso ytterligare stora ansträngningar, för att Kroatien skall nå upp till gemenskapens regelverk i fråga om marknadens funktion. Men ansträngningarna och resultaten av de strukturella och ekonomiska reformerna märks tydligt, i synnerhet i fråga om privatiseringarna, som genomförs under full insyn, och i fråga om skyddet för de utländska investeringarna. Stabiliserings- och associeringsavtalet, som innebär ekonomisk hjälp och reellt ekonomiskt bistånd, genom de gemenskapsprogram som berörs, kommer att förstärka dessa framsteg på det ekonomiska området och påskynda förberedelserna för Kroatiens framtida inträde i Europeiska unionen.
Kroatiens framsteg, herr talman, märks tydligt inte bara på det ekonomiska området utan också på det politiska området. Den nya koalitionsregering som bildats efter det nyligen hållna valet i Kroatien slår vakt om demokratin och rättsstaten. Att regeringen vill verka för demokrati och skapa rättsliga garantier för den är inte bara en proklamation utan en realitet, som kommer till uttryck genom skapandet av institutioner och reformering av lagstiftningen, t.ex. i fråga om skyddet för flyktingar, rätten till asyl och utvandring. Här bör vi också notera att regeringen tagit avstånd från vissa företrädare för den kroatiska befolkningsgruppen i Bosnien, som vill återskapa den Bosnien Hercegovina-stat som bildades under kriget, att regeringen rättar sig efter villkoren i Dayton-avtalet och att den samarbetar med den internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien.
Även på det sociala området märks framstegen tydligt, och här räcker det om jag läser upp ett avsnitt ur Europarådets bedömning:
" Kroatien har gjort betydande framsteg" , påpekas det, " genom att fullgöra sina skyldigheter som medlem av det internationella samfundet och framför allt genom att ratificera det europeiska avtalet om mänskliga rättigheter, det europeiska avtalet mot tortyr och omänskliga eller förödmjukande straff, ramavtalet om skydd för de etniska minoriteterna, den europeiska stadgan om lokalt självstyrelse och den europeiska stadgan om regionala språk och minoritetsspråk" .
Herr talman, efter förändringarna och den demokratiska utvecklingen i Jugoslavien, stabiliserings- och associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och efter det förestående stabiliserings- och associeringsavtalet med republiken Kroatien ser det ljust ut för demokratiseringen och normaliseringen på västra Balkanhalvön, och i synnerhet Kroatien kan spela en avgörande roll i denna riktning.
Stabiliserings- och associeringsavtalet EU/Kroatien kommer vid en lämplig tidpunkt. Vårt parlament har anledning att känna särskild tillfredsställelse över att man hunnit med att godkänna detta avtal under år 2000. Att parlamentet verkligen haft rätt framgår också av slutdokumentet från toppmötet i Nice som avslutades igår förmiddag. Jag läser för er ur kapitlet med titeln " Västra Balkanhalvön" :
"Toppmötet i Zagreb den 24 november, som för första gången samlade de länder i området som återgått till demokratin, välkomnande den historiska förändring som ägt rum på västra Balkan, till att börja med i Kroatien, och sedan i förbundsrepubliken Jugoslavien. Toppmötet bekräftar att stabiliserings- och associeringsprocessen står i centrum för unionens politik, till förmån för de fem berörda länderna, som var och en åtnjuter individualiserade åtgärder."

Stenzel
Herr talman! Betänkandet om stabiliserings- och associeringsavtalet tar hänsyn till den nya demokratiska utvecklingen i Kroatien och understryker de europeiska framtidsutsikterna för detta land, som under loppet av detta år har lyckats få den önskade anslutningen till det internationella samfundet. Först medlemskapet i Natos partnerskap för freden och Världshandelsorganisationen, sedan bilaterala avtal med Efta-staterna, frihandelsavtal med Ceftas (Centraleuropeiska frihandelsavtalet) medlemsstater samt senast förhandlingarna som påbörjades den 8 november om ett långtgående stabiliserings- och associeringsavtal med Europeiska unionen, är ett belägg för den tydliga vändpunkten för Kroatien sedan valen den 3 januari 2000.
Europeiska unionen betonade detta också vid toppmötet den 24 november i Zagreb. Också vid detta toppmöte blev det emellertid tydligt hur spröd och konfliktladdad den inre jugoslaviska situationen fortfarande är. Om beteendemönstret kvarstår, att alla i tveksamma fall kämpar mot alla, skulle detta kunna spränga stabilitetspakten för Sydosteuropa, som bygger på regionalt samarbete. Ty redan nu undrar man i stater som Kroatien om tvånget till regionalt samarbete inte snarast skulle kunna fördröja dess egen väg till Europa. Kroatien skulle, på samma sätt som ett demokratiserat Serbien, där jag hoppas att demokratin konsolideras den 23 december, kunna bli viktiga stabilitetsfaktorer i denna region som förstörts av krig och etniska konflikter. Det är viktigt att Europeiska unionen och även Europaparlamentet gör allt för att säkra och stärka den demokratiska processen i dessa länder. Även om vägen till Europeiska unionen fortfarande är lång för dessa länder, betyder det ekonomiska och politiska stödet helt enkelt en princip om hopp, och Baltas betänkande tar hänsyn till denna princip.
Men i denna region bör också principen om differentiering tillämpas. Kroatien har gjort betydande framsteg, i synnerhet genom ratificeringen av Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, Europakonventionen om avskaffande av tortyr, ramkonventionen för skyddet av nationella minoriteter och den europeiska konventionen om minoritetsspråk. Europaparlamentets betänkande refererar med all rätt till detta. Även den ändrade attityden från de nyvalda kroatiska myndigheternas sida till Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien räknas Kroatien till godo.
Kroatien har alltid betraktat sig som hemmahörande i Västeuropa, i den västliga kulturkretsen. Landet behöver allt stöd och uppmuntran på vägen med de hittillsvarande reformerna på det ekonomiska och politiska området.

Swoboda
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Först vill jag gratulera kollegan Baltas så hjärtligt till hans betänkande, framför allt till hans snabba betänkande, ty det var rätt och riktigt att reagera snabbt på förändringarna i Kroatien - kollegan Stenzel har nämnt detta. Jag hade också mycket bra samtal med ledamöterna i den tidigare regeringen. De var delvis mycket effektiva, men helheten måste alltid betraktas med tanke på en extrem nationalism, ett mycket trögt samarbete med Internationella krigsförbrytartribunalen och en mycket tveksam hållning gentemot Bosnien-Hercegovina. Detta har ändrats. Den europeiska politiken på Balkan har inte bara erkänts av Kroatiens nya regering, utan man har också stött den. Därför var det också riktigt att reagera snabbt.
Jag ser inget motsatsförhållande mellan den individuella förbindelsen mellan Europeiska unionen och Kroatien och de enskilda länderna på Balkan och ett regionalt samarbete. Vi behöver ett regionalt samarbete. Vi behöver ha det exempelvis med Bosnien-Hercegovina, och det är mycket glädjande att regeringen har sagt att den kommer att stödja staten Bosnien-Hercegovina, vilket inte alltid har tillförsäkrat regeringen vänner bland kroaterna i Hercegovina. Men det är ett modigt, klart och entydigt steg, och detta måste fortsätta.
Vi behöver slutligen också ett samarbete med Jugoslavien, ett ömsesidigt samarbete. Å ena sidan måste vi insistera på att flyktingarna av serbisk härkomst, som flytt från Kroatien, kan återvända till Kroatien, att detta inte bara är regeringens vilja, utan också i möjligaste mån kan genomdrivas gentemot det lokala motstånd som finns i de enskilda regionerna, byarna och orterna. Men vi behöver naturligtvis också ett samarbete med Jugoslavien inte bara för denna process, utan också för stabiliseringen i denna region. Även om vi nu är något försiktiga och återhållsamma, så har vi - kollegan Pack är ju också här - helt klart sagt till Kostunica att samarbetet med Internationella krigsförbrytartribunalen, det regionala samarbetet, beredvilligheten att lösa konflikterna på ett fredligt sätt, allt detta måste vi också begära av det nya Jugoslavien, som förhoppningsvis går styrkt ur valen den 23 december.
Ett tredje och sista påpekande: Toppmötet i Zagreb gav en klar signal. Vi har i detta parlament redan tagit med utvecklingsklausulen i avtalet med Makedonien. Men nu gäller det att också förbereda vägen väl. Det är en aning sorgligt i fråga om beslutet eller bristen på beslut i Nice: Komplexiteten i processen med att finna en majoritet är svår redan med tanke på den pågående utvidgningen, men i samband med en utvidgning till Sydosteuropa kommer den att bli ännu svårare. Här måste unionen göra mycket mer.

Schroedter
Herr talman, kära kolleger! Frågan om huruvida Kroatien är värdigt ett stabilitets- och associeringsavtal, kan även vi besvara med " ja" . Kroatien intar mer och mer en stabiliserande roll i regionen. Utvecklingen av demokratin kan bedömas som positiv. Men jag vill påpeka att även om vi välkomnar framstegen, så anser vi inte att Kroatien redan är framme vid målet. Nästa steg måste bli en lagstiftningsreform, särskilt när det gäller rättigheter för minoriteterna, pressfrihet och oberoende rättsväsende. Det är kommissionens uppgift att nu, medan stabilitets- och associeringsavtalet förbereds, noga och kritiskt betygsätta dessa punkter. Jag vill också betona att Kroatien bemödar sig att få fullständig ordning på sina förbindelser med grannländerna. Det är verkligen positivt med de framsteg som uppnåtts där.
I synnerhet är det viktigt att visa Kroatien att vi bedömer den attityd landet intar när det gäller stabiliseringen i Bosnien-Hercegovina och federationen där som helt central. Kroatiens stabiliseringsprestation måste nämligen bedömas just med hjälp av detta.
Jag anser att det är fatalt om EU i associerings- och stabilitetsavtalet kopplar samman det ekonomiska stödet med ett avtal om återtagande av flyktingar. Denna fråga måste ha andra förutsättningar, nämligen huruvida möjligheten till asyl i Kroatien är förenlig med internationella normer och om det är en human möjlighet till asyl. Jag tror att denna fråga måste behandlas separat och inte får vara en del av avtalet.

Marset Campos
Herr talman! Vår grupp stöder Baltas arbete med betänkandet om genomförbarheten av förhandlingarna om ett stabiliserings- och associeringsavtal med republiken Kroatien. Vi anser även att kommissionen har agerat på ett lämpligt sätt för att sätta igång detta förslag.
Vi anser att arbetet har utförts på rekordtid och vi gratulerar herr Baltas till hans effektiva arbete i utskottet.
Vi anser att det är lämpligt därför att vi inom den europeiska vänstern vid det tillfället kritiserade några länder i Östeuropa för deras roll i den före detta republiken Jugoslaviens delning, att de underblåste, underlättade och uppviglade hatet och de etniska övergreppen, men att de även gav upphov till Kroatiens uppkomst. Nu när även Kroatiens nutidshistoria har ändrats, anser jag att det är en mycket bra signal att Europeiska unionen tar steget framåt för att hjälpa till att återställa toleransen, demokratin, respekten för de mänskliga rättigheterna och samlevnaden med de andra republikerna och områdena i regionen, därför att det är mycket viktigt för Europeiska unionen.
Vi får inte glömma det lidande nästan 300 000 personer av serbiskt ursprung har uthärdat, vilka deporterades med våld och terroristmetoder från Krajina på bara en vecka, och sedan var tvungna att fly till Serbien. Jag anser att det är viktigt att det erkänns att dessa händelser var ett misstag och att man underlättar för dessa personer att återvända till sina hem om de önskar det. Detta skulle vara ett bevis för att toleransen, samlevnaden och respekten för olika åsikter i Balkanområdet är möjliga och våra framtidsperspektiv i detta område skulle förbättras.

Pack
Herr talman, kära kolleger! Jag välkomnar uttryckligen att man påbörjar förhandlingarna om ett stabiliserings- och associeringsavtal, som öppnar de framtidsutsikter för landet som det slutligen förtjänar. Detta land hade till skillnad från grannlandet Slovenien inte omedelbart efter oberoendet år 1991 kunnat utvecklas så att det redan nu är ett kandidatland. En tredjedel av landet ockuperades nämligen 1991. Kroaterna fördrevs då. 1991/92 drevs mer än 250 000 kroater bort från Kraina, från Väst- och Östslavonien. Först år 1995 kunde de efter den enligt min åsikt rättfärdigade återerövringen av dessa områden vända tillbaka till sin hembygd. Där återfann de sina egna hem och tillhörigheter ödelagda. Vid denna återerövring blev som motdrag tyvärr också de rättmätigt bofasta serberna fördrivna därifrån, inte bara av kroaterna, utan tyvärr också av sina serbiska anförare, som ju även gjorde samma sak i Bosnien-Hercegovina och i Sarajevo.
Det inträffade tyvärr också svåra övergrepp vid denna återerövring. Nu bör man inte förväxla orsak och verkan. För denna återerövring bestraffades Kroatien av oss genom att vi berövade det vår kärlek. All hjälp förbjöds. Också på grund av denna vår vägran om stöd utvecklade sig sedan många saker i Kroatien på fel sätt, felaktiga privatiseringar och korruption.
Den nya regeringen har nu på många politikområden slagit in på en europeisk väg. Man eftersträvar ett samarbete med Haag. Man har avstått från att stödja separatistiska försök i Bosnien-Hercegovina. Man genomför nu svåra besparingsåtgärder för att uppfylla villkoren. Jag tror alltså att Kroatien har förtjänat vårt stöd. Det kan bli en stabilitetsfaktor i hela regionen.

Martínez Martínez
Herr talman! Under de år jag var ordförande för parlamentariska kammaren i Europeiska rådet hade jag tillfälle att följa många kroater i deras ansträngningar för att uppnå frihet och välstånd vilket de, liksom andra folk på vår kontinent, förknippade med integreringen i de europeiska institutionerna.
Kroatien har under det tjugonde århundradet gått igenom samma etapper som många av oss som i dag ingår i Europeiska unionen har varit tvungna att övervinna. Under de senaste sextio åren har Kroatien fått utstå en synnerligen avskyvärd fascism. En fascism som i Tyskland, Österrike, Italien eller Spanien: Kroatien har med andra ord gått den typiska europeiska vägen.
Därefter befriade sig kroaterna från nazismen med hjälp av en motståndsrörelse som var mycket militant. Denna vändpunkt i motståndet utgör även den en del av det främsta europeiska gemensamma arvet.
Efter ännu en lång period av autokrati kom självständigheten, som leddes av nationalistiska krafter och andra krafter som hade enbart demokratiska ambitioner. I konflikten mellan de olika krafterna tvingades kroaterna gå igenom en ny period av ultranationalistisk autokrati, som paradoxalt nog underblåste den serbiska motsvarigheten, ockupationen av delar av Kroatiens territorium och kriget.
Med freden och den demokratiska konsolideringen, har det kroatiska folket valt att följa vägen för moderation och tolerans, frihet och respekt. Och de förknippar klart och tydligt denna väg med Kroatiens fullvärdiga deltagande i uppbyggnaden av Europa.
Kroatiens inträde i Europeiska rådet var utslagsgivande för den positiva utveckling som pågår i landet och det var ännu ett steg på den väg som leder till det stabiliserings- och associeringsavtal med Europeiska unionen som vi diskuterar här i dag och som vi hoppas blir verklighet så snart som möjligt. Detta avtal är helt enkelt ytterligare ett steg mot Kroatiens anslutning som fullvärdig medlem av Europeiska unionen, men villkoren för Kroatien skall dock inte vara annorlunda än de villkor som de övriga kandidatländerna måste uppfylla.
Kroaterna är värda den här anslutningen, men dessutom finner jag det självklart att det europeiska projektet är ofullbordat medan den bit som Kroatien utgör saknas i mosaiken, precis som deras övriga grannar i det tidigare Jugoslavien. Därför skall vi rösta om vår kollega Baltas förslag, och vi förbinder oss att fortsätta att bistå Kroatien i landets ansträngningar att bli ännu en medlem av Europeiska unionen.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag är glad att få ge synpunkter på det utmärkta betänkandet av den ärade ledamoten Baltas - framtagen, som flera ärade ledamöter har sagt, med avsevärd skyndsamhet - om kommissionens genomförbarhetsstudie om ett stabiliserings- och associeringsavtal med Kroatien.
Detta har naturligtvis varit ett historiskt år för sydöstra Europa. Det var Kroatien - det får vi inte glömma - som fick saker och ting att hända genom sina val för ett år sedan. Så jag är förtjust över att vi firar årets slut genom att inleda förhandlingar med Kroatien om ett stabiliserings- och associeringsavtal.
Vi inledde dessa förhandlingar rätt så passande vid toppmötet i Zagreb för två veckor sedan och den första fullständiga förhandlingssessionen äger rum på måndag i Bryssel. Vi hoppas kunna göra snabba framsteg i dessa förhandlingar och kunna slutföra dem snabbt. Hur snabbt beror till viss del inte bara på oss utan på den kroatiska förhandlingsgrupp som är ytterst väl förberedd. Jag måste säga att mot bakgrund av Kroatiens genomförandenivå i år tror jag helt på att vi kommer att kunna hålla en rask takt. Utan tvivel är det vad Kroatien har gjort under de senaste månaderna: satt ett exempel för sina grannländer, uppvisat hur snabbt det är möjligt att vända ett lands politiska förhållanden, förutsatt att det finns tillräcklig vision och politiskt mod.
Jag vill varmt hylla de kroatiska ledarna och dess folk för vad de har åstadkommit. Kroatien har till exempel modigt förändrat sina förbindelser med Haag, grundat på dess presidents kloka hävdande att det är endast genom att fastslå individuell skuld som ett land verkligen kan frikännas kollektiv skuld. Klokt råd, tillämpligt inte bara i Kroatien utan varhelst krigsförbrytelser påstås ha begåtts.
Som Stenzel påpekade har Kroatien anslutit sig till ramdokumentet och WTO och har tagit på sig en mängd andra internationella skyldigheter. Den nya regeringen har gjort radikala förändringar av Kroatiens förbindelser med Bosnien och Hercegovina, tagit tydligt avstånd från extremister i Hercegovina och infört ett öppnare ekonomiskt förhållande med de kroatiska delarna av federationens armé. Det har varit först med frihandelsavtal med den förra jugoslaviska republiken Makedonien (FYROM) och Slovenien och nu med Bosnien och Hercegovina. Det spelade en ytterst hjälpsam roll med att stödja den demokratiskt valda regeringen i Montenegro genom att stå emot press från Milosevic-regimen.
Samtidigt har regeringen börjat genomföra verkliga reformer hemma - politiskt och ekonomiskt - som har gjort att vi dragit slutsatsen att Kroatien skulle kunna klara av de stora omfattande åtaganden som ett stabiliserings- och associeringsavtal innebär. I förra månaden, som kammaren känner till, var Kroatien med ytterst imponerande effektivitet och diplomatisk finkänslighet värd för det historiska toppmötet i Zagreb. Jag anser inte att det är en dålig insats på ett år. Så jag är glad, även kanske överraskad, att parlamentet stöder vår bedömning att det var rätt att snabbt inleda dessa förhandlingar med Kroatien.
Jag delar många av iakttagelserna i betänkandet. Exempelvis håller jag starkt med om att vi avsevärt behöver öka vårt ekonomiska stöd till Kroatien enligt Cardsförordningen. Vi har en grupp tjänstemän i Kroatien denna vecka som skall titta på programinsatser för nästa år. Jag stöder starkt parlamentets åsikt. Jag vet att det är den kroatiska regeringens starka uppfattning att länder som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen måste bedömas på individuell basis för sina egna meriter.
Avtalen måste utformas efter deras särskilda förhållanden och anpassas till den utvecklingstakt som de har haft. Det är förvisso vår inställning och den takt med vilken vi har anpassat vår politik mot Kroatien under de senaste månaderna vittnar om detta. Vi vill naturligtvis också se att länder som deltar i stabiliserings- och associeringsprocessen tar initiativ för att inte bara upprätta närmare förbindelser med Europeiska unionen utan också med varandra.
Detta är inte - och jag vill understryka den saken - ett slags smygvägsförsök att återskapa Jugoslavien. Det är att i våra förbindelser med dessa länder understryka vad som har varit vår egen erfarenhet. Vi klarade av en förfärlig politisk uppdelning. Vi klarade kaos genom att gå samman, genom att försöka arbeta tillsammans ekonomiskt och politiskt. Det bör inte komma som en överraskning för de länder som vill ha ett bättre förhållande med oss, som vill ha ett närmare förhållande med oss, som vill komma med oss i den europeiska familjen när vi kräver exakt samma för dem.
Under det senaste året har Kroatien oförskräckt och beslutsamt slagit in på vägen mot Europa, men det finns fortfarande en bit kvar att gå, trots nyligen skedd positiv utveckling. Vi behöver se ett starkt fortsatt åtagande från Kroatien och andra regeringar i regionen för flyktingars återvändande - en punkt som några ärade ledamöter hänvisade till.
Framför allt kommer vi att behöva se fortsatt ekonomisk och institutionell reform, införandet av en äkta fri ekonomi, reform av förmögenhetslagstiftning, ökat oberoende för domstolsväsendet och skyddet av minoriteters rättigheter. Det kommer också att behövas en seriös reform av media, med en verklig ansträngning för att skapa en helt öppen och pluralistisk mediamiljö som uppfyller de högsta yrkesnormerna för opartiskhet och oberoende, i synnerhet inom televisionen.
Vi behöver därför fortsättningsvis stöd av detta parlament när vi uppmanar våra kroatiska vänner att gå vidare med dessa reformer, av vilka många kommer att kännas plågsamma innan några fördelar blir uppenbara. Vi välkomnar parlamentets stöd hittills, inte minst för den viktiga frågan om rättslig grund för stabiliserings- och associeringsavtalen. Detta är en viktig punkt för oss och vi kommer, hoppas jag, att kunna räkna med parlamentets stöd när vi återkommer för att samråda med er formellt när vi har slutförhandlat om avtalet. För att sluta stabiliserings- och associeringsavtalet kommer naturligtvis ett godkännande att krävas av detta parlament.
Genom att inleda med dessa förhandlingar har Kroatien påbörjat ett nytt skede för sina förbindelser med Europeiska unionen. Kroatien har fått många vänner i Europa till följd av den roll landet spelat under det senaste året och för de framsteg som gjorts. I många avseenden har naturligtvis den svåra delen bara börjat, men jag tror verkligen att Kroatiens befolkning klarar av utmaningen, klarar av att gå den svåra reformvägen, vägen till Europa som nu ligger framför dem. Vi i Europeiska kommissionen ser fram emot att hjälpa Kroatien att klara utmaningen och att hjälpa Kroatien på den vägen.
Som jag sade i inledningen började detta år med att folket i Kroatien och deras nya demokratiska regering tände ett ljus. Jag anser att det var synnerligen viktigt för hela regionen. Vi är skyldiga Kroatien att ge regeringen och folket i Kroatien all tänkbar hjälp under de kommande åren och vi är ytterst tacksamma mot den ärade ledamoten för hans kloka råd för att se till att vi fortsätter på den vägen.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
Jag skulle vilja tacka alla kolleger som bidragit till debatten och höll sig så noga till sin talartid. Det är ovanligt för detta parlament. Jag skall vara sträng hädanefter.

Utveckling av närmare förbindelser mellan Indonesien och Europeiska unionen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0323/2000) av Maij-Weggen för utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik om meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om utveckling av närmare förbindelser mellan Indonesien och Europeiska unionen (KOM(2000) 50 - C5-0288/2000 - 2000/2152(COS)).

Maij-Weggen
Herr talman, ärade kolleger! När kommissionen för ett år sedan utfärdade sitt meddelande om förbindelserna mellan Indonesien och Europeiska unionen så verkade Indonesien med sin nyss tillträdda regering Wahid vara på väg mot en verklig demokrati. Nu ett år senare är bilden mycket mindre optimistisk.
Vägen till demokrati, till respekt för människans rättigheter, till en bra regim- och rättsprincip, till utrotandet av korruptionen, verkar vara en lång väg med många hinder. Motståndet mot regeringen Wahid är stort och processen verkar stagnera. Motståndet mot den demokratiskt valda regeringen kommer från skilda håll: från militära cirklar, från den korrumperade Suharto-regimens gräsrötter, från grupper av muslimska fanatiker, från beväpnade milisstyrkor.
Presidenten befinner sig också i skottlinjen i samband med Bulog- en Brunei-affären. Det är dock viktigt att vicepresidenten och parlamentets ordförande har uttalat sitt förtroende för presidenten. Det problem som regeringen har att kämpa mot visar sig tydligast i de områden som tidigare under Suharto-regimen missbrukades som migrationsorter för att motverka överbefolkningen och även missbrukades som vinningsområde.
Värst är situationen i Irian Jaya och på Moluckerna. Det är i det sammanhanget obegripligt att Laskar Jihad i våras fick chansen att med tusentals man åka ut till Moluckerna för att ytterligare provocera konflikterna där. På Moluckerna har under tiden tusentals personer dödats och det finns hundratusentals flyktingar. Just nu råder stor oro, även bland de 50 000 moluckiska medborgarna i Nederländerna, att situationen skall eskalera ytterligare under jul. Vi nås av uppgifter om att Laskar Jihad förbereder en ny offensiv bland annat i västra Irian men även i mindre länder som Gorom och Lusalaut. Människor dödas för att de är kristna. Människor stängs in i kyrkor och tvingas omvända sig till muslimer. Det finns till och med uppgifter om att Laskar Jihad sagt att ingen enda kristen kyrkklocka skall få ringa på Ambon i jul. Det rör sig helt enkelt om religiös terror. Som föredragande tycker jag det är oacceptabelt och jag frågar därför kommissionären vad Europeiska unionen kan göra med avseende på Wahid-regeringen för att förhindra ytterligare blodsutgjutelse?
Sedan har vi Irian Jaya. Även där trappas våldsamheterna upp. I helgen föll nya döda. Förra veckan togs 100 studenter till fånga och fyra av dem lämnades döda tillbaks till deras föräldrar. Papua-ledare hålls också fortfarande fängslade.
I vår resolution har vi uttryckligen velat respektera Indonesiens territoriella integritet. Det betyder dock inte att folket i Irian Jaya måste ge upp sin kultur och sin identitet. Den typen av våld underblåser bara hatkänslorna. Jag vill ansluta mig till Förenta staternas regerings varning om att våldet måste upphöra. EU bör också ansluta sig till det.
Inte heller i Timor och Atjeh är freden återställd. I Timor blockerar milistrupper vägen för återvändande flyktingar och biståndsarbetare angrips. Mordet på den nederländska journalisten Thoenes har inte heller utretts ännu. I Atjeh dödades tre biståndsarbetare så sent som förra veckan och femton i början av december.
Herr talman! De regionala problemen är de allvarligaste i Indonesien just nu. I det sammanhanget är planerna på mer självständighet i området positiva, och det är även löftena om att lämna kvar mer intäkter från naturresurser i området. När det gäller det allmänna handlingssättet i Indonesien går det egentligen åt rätt håll. Men just de regionala problemen fortsätter att vara tydliga.
Vilken roll kan Europeiska unionen spela? Indonesien är ett av de viktigaste länderna i Asean-området. Det är viktigt för hela området att Indonesien är en stabil, demokratisk rättsstat med goda förbindelser i och utanför Asean. Europeiska unionen måste stödja den demokratiska och socialekonomiska utvecklingen, men inte utan kritik. Vi måste ställa villkor för vårt bistånd och stöd. Det måste vara fråga om framsteg i demokratiseringsprocessen, människorättssituationen måste förbättras, de som kränker de mänskliga rättigheterna måste ställas inför rätta, korruptionen måste bekämpas och militärens makt måste minskas ytterligare. Om det inte sker så måste hjälpen i värsta fall upphöra.
Vidare borde biståndet samordnas mycket mer på europeisk nivå. EU-ambassaden i Jakarta kan påta sig den samordningen. I vår resolution ber vi också Europeiska kommissionen att följa den politiska linjen.
Med all respekt för Indonesiens suveränitet, när våldet bryter löst igen på Moluckerna och Irian Jaya i jul så anser vi att internationella åtgärder inte får uteslutas. Jag syftar på FN-observatörer i de krisområden där det verkligen behövs men eventuellt också på humanitära hjälpåtgärder. Mördandet måste verkligen upphöra och särskilt mördandet som utförs av arméenheter, milisgrupper och militanta muslimer. Vad är annars skillnaden mellan Wahid-regeringen och den gamla Suharto-regimen?
Vi är mycket bekymrade och vi förväntar oss en reaktion från Europeiska kommissionen på den här utvecklingen.

Plooij-van Gorsel
energi. (NL) Herr talman! Jag vill gärna gratulera Maij-Weggen till hennes bra betänkande och tacka för det trevliga samarbetet.
Politisk stabilitet och respekt för de mänskliga rättigheterna och en rättsstat är nycklar till en ekonomisk återuppbyggnad efter Asienkrisen. Det är också ett villkor för närmare samarbete mellan Europeiska unionen och Indonesien.
För utskottets för industrifrågors räkning skall jag inskränka mig till tre saker. Vi är bekymrade över den myckna korruptionen och nepotismen i den indonesiska ekonomin. För många medlemmar i de före detta regerande familjerna har fortfarande makten i sina händer. Det är ett stort hinder för ekonomisk återuppbyggnad och social stabilitet i området och bör alltså åtgärdas.
En omstrukturering av den privata banksektorn i Indonesien är av avgörande betydelse. Det organ som ansvarar för omstruktureringen av de indonesiska bankerna, det så kallade Ibra, har hittills inte kunnat se till att handelsbankerna kan låna ut pengar igen. Dessutom har Ibra stora ekonomiska intressen i olika företag. I vissa företag är Ibra till och med den enda aktieägaren. De företagen bör privatiseras. Det skulle samtidigt skapa nya möjligheter till utländska investeringar som ju är så nödvändiga.
Min sista punkt gäller de ekonomiska förbindelserna med Indonesien grundar sig nu på Asean-avtalet. Asean-länderna har hittills inte gjort några stora framsteg med den ekonomiska integrationen, fastän det i flera år har talats om att åstadkomma en frihandelszon mellan medlemmarna. Därför ber utskottet för industrifrågor om att det sluts ett bilateralt samarbetsavtal mellan Europeiska unionen och Indonesien. Härmed ber jag kommissionär Patten att undersöka den möjligheten tillsammans med sin kollega Lamy.

Miranda
samarbete. (PT) Herr talman! Den positiva utveckling vi har sett i Indonesien är odiskutabel och detta gör det tillrådligt att skapa nya förbindelser och ett effektivt samarbete med detta land. Kommissionens formuleringar i sitt meddelande från början av året är därför motiverade, även om de ger uttryck för en viss eufori som givetvis kommer sig av dessa förändringar.
De inrikes utmaningar som Indonesien står inför är dock enorma och komplexa, vilket den senaste tidens utveckling tydligt visar. Vi har den explosiva situationen på Irian Jaya, vilken har skärpts genom användandet av repressiva metoder. Vi har också den besvärliga situationen i Aceh och på Moluckerna samt den dramatiska situationen i flyktinglägren i västra Timor - samt de otillräckliga åtgärderna för att förändra situationen -, milisernas aktiviteter undgår fortfarande bestraffning, allt detta kombinerat med trycket från och den betydande manöverförmågan hos de militära sektorer som tydligt identifierar sig med den före detta Suharto-regimen, med tydliga band till integrist- och nationaliströrelser.
Dessa uppgifter, som oroar oss, gör det därför nödvändigt att överväga och hålla igen på en del av den inledande optimismen, vilken är mycket tydlig i kommissionens meddelande. Det är utan tvivel önskvärt att stärka samarbetet med Indonesien, och det måste ske med stöd av landets myndigheter när det gäller förbättrad förvaltning, kamp mot bedrägerier och korruption, rättssystemet, skydd och förbättring av miljön samt humanitärt bistånd till fördrivna och flyktingar. Men i ett sådant samarbete måste man ta hänsyn till landets faktiska framsteg för att lösa regionens problem och de metoder som används för att lösa dem, respekten för de mänskliga rättigheterna och till landets samarbete för att nå en positiv utveckling i Östtimors självständighetsprocess, framför allt för att lösa flyktingarnas problem i västra Timor och åtala och döma de milismedlemmar som har utfört brott, och som också nyligen mördade tre FN-tjänstemän.
Jag tycker att betänkandet av Maij-Weggen, som för övrigt väl känner till situationen, på ett tillfredsställande sätt har just denna inriktning, varför vi helt och hållet ställer oss bakom dess godkännande.

Costa Neves
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill börja med att gratulera vår kollega, Maij-Weggen till hennes utmärkta arbete. Demokratiseringsprocessen i Indonesien förtjänar ett berättigat erkännande och stöd. Ett av de starkaste uttrycken i denna process, men också en av de motsägelser som försvagar den, var det som hände på Östtimor. Då rätten till självständighet hade erkänts under perioden mellan folkomröstningen och erkännandet av resultatet utförde väpnade miliser bestående av indonesisk militär, den minutiösa planen att ödelägga den offentliga infrastrukturen och tusentals bostäder, oskadliggöra jordbrukskulturer och redskap och förfölja befolkningen, som skräckslagen flydde upp i bergen i västra Timor.
Då jag ingick i en delegation från detta parlament och var en av de internationella observatörerna i valet, kunde jag bevittna det timoresiska folkets enorma frihetslängtan, men jag uppfattade också att om det inte skulle gå bra skulle allt jämnas med marken. Motsägelser som denna finns fortfarande i Indonesien, på Moluckerna, i Acehprovinsen och på Irian Jaya och det finns fortfarande sådana uttryck i Östtimor. Rättegångarna mot dem som utförde brotten på Östtimor återstår fortfarande att genomföra. Det är oacceptabelt att de kan undkomma rättvisan genom en nyligen kungjord lag. Mer än 100 000 flyktingar finns i västra Timor och dessa används som mänskliga sköldar av de moraliska och materiella anstiftarna till brotten i Östtimor.
Jag besökte dessa flyktingläger i år. Där befinner sig de som utförde brotten och de som bevittnade dem. Den rättvisa som inte skipas och de flyktingläger som förevigas är stridsfrågor mellan den nya och den gamla makten i Indonesien och visar på svagheter i demokratiseringsprocessen. Så sent som denna vecka löpte höga tjänstemän från FN:s övergångsmyndighet för Östtimor (UNTAET) allvarliga risker när de lämnade det indonesiska parlamentet i Jakarta, efter ett möte med presidenten. Vi kan stödja demokratiseringsprocessen och vi har gjort det, men vi kan inte ersätta processens verkliga huvudpersoner.

Wiersma
Herr talman! Indonesien kämpar men kommer upp. Revolutionen och det sätt som den skedde är en grund för försiktig optimism. Av Maij-Weggens utmärkta betänkande framgår dock samtidigt tydligt att Indonesiens problem snarare ökat än minskat. Det är landet inte ensamt om. Det här problemet är ju kännetecknande för ett land som måste gå igenom en flerfaldig omvandling. Det måste utveckla en ny identitet med en bättre balans mellan centrum och periferi. När det gäller ekonomin så måste marknaden befria sig frän långtgående statsinblandning och dra till sig nya investeringar. Fattigdomsfrågan är brådskande. Det hybrida samhället måste göras genomblickbart. Korruptionen måste åtgärdas. I det sammanhanget kan EU hjälpa genom att tala med europeiska företag. Gamla strukturer måste rullas upp så att Indonesien äntligen kan få grepp på sig självt. Många aktuella problem orsakas av brist på demokratisk kontroll över till exempel delar av armén som motsätter sig förändringar och förlust av privilegier. På många platser överträffar våldet dialogen. Det mest oroväckande är det som sker på Moluckerna där Jihad-soldater kan härja på ett oacceptabelt sätt. Regeringen i Jakarta borde göra mycket mer för att få grepp om situationen på plats och EU måste fortsätta utöva de påtryckningar som behövs, bland annat som uttryck för det större ansvar som Europeiska unionen måste ta för området. Om det ger för litet resultat så får vi inte utesluta en aktivare roll för den internationella gemenskapen. Till en på nytt fungerande rättsstat hör också en uppgörelse med det förflutna. Den uppgörelsen går mycket långsamt. De gamla strukturerna motsätter sig den nödvändiga rättsskipningen. De är ju i många fall medskyldiga till missdåd. Vi begär och kräver att skyldiga spåras upp och ställs inför rätta. Vare sig det gäller familjen Suharto eller den nederländska journalisten Sander Thoenes mördare. Förbindelserna mellan Indonesien och EU kan endast bli bättre om vi vet att våra samtalspartner verkligen företräder makten där och att rättsstaten fungerar som den skall.

Van den Bos
Herr talman! Spåren efter Suharto är långt ifrån utsuddade i Indonesien. Militärens inflytande har visserligen minskat men är fortfarande alldeles för stort. Korruptionen frodas fortfarande. Fortsatt våld på Moluckerna, i Atjeh och i Irian Jaya leder till stort lidande bland befolkningen. President Wahid och vicepresident Soekarnopoetri har inte kunnat visa särskilt mycket styrka i sin regim. Det är mycket viktigt att Europa stöder den ekonomiska och demokratiska utvecklingen i Indonesien. Det stödet får dock inte vara villkorslöst. Maij-Weggen sade det också. Det måste vara till nytta för de fattigaste befolkningsgrupperna. Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna måste upphöra, korruptionspengar måste spåras upp och framför allt måste välfärden bli bättre fördelad. Det är mycket svårt att hålla ihop det här jättelika riket. Den tid då en handfull holländare kunde göra det är som tur är förbi. En dålig ledning, varvid militärer ostört kan göra som de vill, är dock god gödning för strävandet efter självständighet. Orsaken till konflikten på Moluckerna ligger främst i Suhartos ogenomtänkta migrationspolitik som störde balansen i befolkningsjämvikten. Situationen på de här öarna fortsätter att vara alarmerande. Först när en opartisk armé ingriper finns det en chans till fred. Den internationella gemenskapen måste ställa Jakarta under maximal press för att få slut på våldet på Moluckerna. Det måste ges mer humanitärt bistånd. Det gäller också för ECHO som för övrigt utför utmärkt arbete där.
Irian Jaya är också ett offer för migrationspolitiken. Även här blir den lokala befolkningen även frustrerad genom invandringen av muslimer och militärens hårda agerande. Det är av största vikt att de som gör sig skyldiga till kränkningar av de mänskliga rättigheterna inte undgår sitt straff. Jag ansluter mig till de av mina kolleger som begär en omedelbar rättslig utredning av mordet på Sander Thoenes.
Maij-Weggen har skrivit ett utmärkt betänkande och min slutsats är också att Europa måste göra allt för att stödja landet på vägen mot demokrati men till sist är det ändå indonesernas egen sak att sopa bort spåren efter Suhartos regim.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kolleger! Jag vill börja med att fästa er uppmärksamhet på två fakta. I morgon kommer överlämnandet av Sacharovpriset att ske här. För ett år sedan gick detta pris mycket motiverat till ordförande Xanana Gusmão. Därigenom hedrade vi det timoresiska folkets ansträngningar, mod och exempel. I februari i år tog kommissionen ett nytt politiskt initiativ för Indonesien vilket vi också behandlade här. Jag anser dock, och jag säger det med sorg, att det var något förhastat. Jag säger med sorg för att även jag skulle vilja se att händelserna i Indonesien går bra. Jag skulle också vilja att rätten att bevisa sin oskuld som vi vill ge hade varit lämplig. Men tyvärr har det i år visat sig att det inte är så. Som vår kollega Maij-Weggen underströk i sina inledande ord - vilka jag kraftfullt stöder, liksom jag gör med hennes betänkande -, så håller situationen i Indonesien på att förändras. Vi måste lära av denna läxa och ge Indonesien tydligare signaler och ett gemensamt budskap, inte motsägelsefulla signaler.
Jag anser att Indonesien är ett betydelsefullt land, men det står inför ett vägval och det beror på det internationella samfundets och Europeiska unionens ansträngningar att i detta vägval peka mot demokratin, mot respekten för de mänskliga rättigheterna och mot rättsstaten, i annat fall kommer oordningen att förvärras. Därför måste vi kunna prioritera, vi får inte på samma nivå blanda ihop miljöpolitik, socialpolitik och ekonomisk politik med nyckelproblem som respekt för demokrati och mänskliga rättigheter, vilka måste vara en tydlig prioritering i våra förbindelser med Indonesien. Jag menar också att vi måste ge en tydlig signal så att vi inte får en politik med två hastigheter, då vi ibland tycks kritisera det, men å andra sidan verkar det som om vi inte gör någonting. Vi måste utnyttja erfarenheterna i år, vilka är hedersamma erfarenheter, för att ge en mycket kraftfull signal om förändring som vi vill se i Indonesien.

Belder
Herr talman! Föredraganden, Maij-Weggen, visar tydligt var det är som skon klämmer politiskt sett i Indonesien. Hon nämner motståndarna till den väsentliga och krävande reformationsprocessen helt enkelt vid namn. De anges i hennes betänkande helt riktigt vara mycket starka. På grund av de senaste uppgifterna från den indonesiska övärlden måste man dock undra om inte situationen blivit ännu värre, ja vanskligare, för president Wahid och dennes medkämpar än i föredragandens analys. En insider sammanfattade i går läget i Smaragdbältet på det här sättet: " Reformationen stagnerar och restaurationen minus familjen Suharto går stadigt framåt." Att reformationen stagnerar innebär dock inte på något sätt att vägen till en demokratisk rättsstat, jag citerar föredraganden: " verkligen kommer till en återvändsgränd" . Därför bör Europeiska unionen nu efter bäste förmåga just stödja och skydda de demokratiska krafterna som varken är talrika eller starka.
Med tanke på den historiska börda som vilar på två nuvarande indonesiska områden, Moluckerna och Irian Jaya, skulle redan indonesisk och västerländsk förståelse för den skriande historiska inteckningen ta bort mycket politisk spänning och smärta. Här har vi verkligen en gemensam uppgift.
En ljuspunkt är de uppgifter som nådde mig från missionsverksamheten i Indonesien. Från de kristna kyrkorna där stiger trots de osäkra tiderna, röster som uppmanar till självrannsakan. Bort från säkerställandet av den egna gruppens intressen och visande av medkänsla för den nästa, även muslimerna, utifrån Kristus kärlek, försoningsperspektivet för hela den ibland så hårt åtgångna övärlden!

Deva
Herr talman! Jag vill gratulera fru Maij-Weggen för ett utmärkt betänkande. Jag vet att hon har stor erfarenhet av Indonesien och framför allt av den indonesisk-moluckiska folkgrupp som bor i Holland. Den ståndpunkt vi måste ha rörande Indonesiens territoriella integritet är enkel: vi måste följa internationell lagstiftning och Förenta nationernas resolution 2504 från december 1969. I den resolutionen fastslås kategoriskt att Irian Jaya är en del av Indonesien. Det är något som alla våra länder har gått med på, har undertecknat och har skyldighet att stödja. Det var ett erkännande av världssamfundet om omröstningen i Irian Jaya om att bli en permanent del av Indonesien var lagenlig och bekräftar Förenta nationernas förklaring 1514 från 1960 där det förbjuds varje form av handling som syftar till att delvis eller helt upplösa ett lands nationella enhet och territoriella integritet.
Situationen i Irian Jaya är helt olika, rättsligt och konstitutionellt från den situation som gällde i Östtimor. Europaparlamentet får inte blanda ihop dessa två. Irian Jaya är historiskt en integrerad del av Indonesien. Östtimor var aldrig det. Rättsprincipen måste därför råda. Vi måste naturligtvis se till att Indonesien fortsätter sitt arbete med att åtala de medlemmar av säkerhetsstyrkorna som har anklagats för kränkningar av mänskliga rättigheter. I detta fall måste vi använda käppen och moroten. Varje intervention utifrån för något annat än stöd för demokratisering och rättsprincipen kan bara uppfattas som kontraproduktivt och provocerande för alla parter. Det kommer inte att bli några vinnare om vi intar en majestätisk hållning i denna fråga. Jag använder det ordet avsiktligt.
Det som vi kan göra i Europaparlamentet och EU är att uppmana den nya demokratiska, indonesiska regeringen att inte överreagera. Genom att överreagera kommer man att spela i händerna på separatister och göra terrorister till martyrer och hjältar. En annan insats som vi kan göra omedelbart är att ge massivt stöd till projekt för god förvaltning i Indonesien: stöd i form av personella resurser, pengar, frivilliga organisationers verksamhet, fastslå normer och kriterier som att det decentraliserade administrativa system som president Wahid nu godkänt kan förstärkas genom att man skapar bestående demokratiska och civilstatliga institutioner.
Om vi vill hjälpa Indonesien måste vi agera nu med pengar och insatser, inte bara med ord.

Seguro
Herr talman! Jag skulle vilja ansluta mina ord till mina kollegers, både när det gäller innehållet i betänkandet, och i gratulationerna som har riktats till Maij-Weggen för hennes realistiska arbete med betänkandet och framför allt för hennes lojalitet till Europeiska unionens värden och principer. Jag anser att det är mycket viktigt att vi, då vi beskriver samarbetet med Indonesien, är vaksamma på tillämpningen av värden och inrättandet av rättsstaten. Kommissionens förslag kom i ett mycket viktigt ögonblick, med tanke på att Indonesien befinner sig i ett vägval, i en ekonomisk kris, och vårt stöd för att stimulera inrättandet av en rättsstat, för att stimulera försvaret av dem som vill inrätta en demokrati och göra Indonesien till ett starkt land, men med respekt för den mänskliga värdigheten, är betydelsefullt.
Om ni tillåter skulle jag vilja lägga fram två förslag och en begäran till kommissionen. Det första förslaget är att Europaparlamentet sänder en delegation för att speciellt besöka de fördrivnas läger, inte bara i västra Timor utan över hela ön då det, enligt Maij-Weggen, finns nära en miljon flyktingar. Det är viktigt att vi inte begränsar oss till att godkänna detta betänkande utan att vi också kan följa upp det. För det andra, är det viktigt att de indonesiska myndigheterna öppnar vägarna för att de icke-statliga organisationernas skall kunna ge medicinsk hjälp och humanitärt stöd till de invånare i Indonesien och de timoreser som befinner sig i en omänsklig situation, och därför får dessa organisationer inte förbjudas. Det är absolut nödvändigt att de humanitära principerna uppfylls och respekteras. Slutligen skulle jag vilja be kommissionen, via kommissionär Christopher Patten, att den vakar över tillämpningen av dessa principer, för även om jag anser att Europeiska unionen skall uppmuntra samarbetet med Indonesien kan det inte ske till varje pris, och därför vill jag kräva en noggrann övervakning av stödets användning.

Lynne
Herr talman! Jag välkomnar detta betänkande, men det känns en smula optimistiskt. Situation har förbättrats och vi måste uppmuntra president Wahid, men det finns fortfarande förfärliga problem. Regeringen är svag och konstant attackerad, militären motsätter sig civil kontroll, ekonomin är svag och framför allt annat, situationen för mänskliga rättigheter är dålig. Därför måste vi förbinda utvecklingsstöd med framsteg på området mänskliga rättigheter.
Vi måste också försäkra oss om att mördarna av Financial Times-journalisten, Sander Thoenes, ställs inför rätta; och mördarna av de tre humanitära hjälparbetarna och det tortyroffer som dödades bara under den senaste veckan av de indonesiska säkerhetsstyrkorna i Aceh ställs inför rätta, även gärningsmän av tidigare brott. Det skulle inbegripa en ny rättegång för president Suharto.
Det gläder mig att FN i dag utfärdade åtal på grund av brott mot mänskligheten i Östtimor och Indonesien bör inse, oavsett de samarbetar eller inte, att dessa rättegångar kommer att äga rum.

Patten
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera min hedervärda vän fru Maij-Weggen för vad som allmänt anses som ett utmärkt betänkande. Det är ett mycket omfattande betänkande och synnerligen användbart för att uppdatera oss om utvecklingen sedan kommissionens meddelande antogs i februari.
Sedan dess har tiden förvisso inte stått stilla i Indonesien. Jag tänker ibland på det som en amerikansk god vän till mig, som en gång var ambassadör i Indonesien, sade: han ansåg att av alla de viktigaste länderna i världen var Indonesien ett som vi visste alltför lite om. Jag tycker att betänkandet är ytterst viktigt för att sprida information om vad som har hänt. Jag är därför tacksam mot henne och utskottet för resolutionsförslaget. Framför allt är jag glad över att de synpunkter som lämnats generellt verkar stödja Europeiska unionens insats och i synnerhet Europeiska kommissionens åtgärd.
Den viktigaste punkten i kommissionens meddelande var att det var nödvändigt att inse att Indonesien genomgick en svår övergångsperiod där reformkrafterna behövde vårt stöd. Det stödet skall ges genom en ökad politisk och ekonomisk dialog liksom med ett ökat målinriktat utvecklingssamarbete.
Meddelandet var skrivet i en positiv anda och speglade den nya gryningen i vårt förhållande. Det är rimligt att säga - jag anar i närvaro av den indonesiska ambassadören - att Indonesien värdesatte och välkomnade det.
Nästan ett år senare är det klokt att tänka över om våra förslag och analyser fortfarande gäller med tanke på den senaste politiska utvecklingen i Indonesien. I synnerhet detta sista år har man märkt ökad och bekymmersam oro, instabilitet och kränkningar av mänskliga rättigheter i regionerna, framför allt i Aceh, Irian Jaya och Moluckerna, där kommissionen nyligen godkände ett beslut om ytterligare 2 miljoner euro från ECHO för att hjälpa fördrivna människor i båda provinserna.
Situationen är allt annat än stabil i alla tre områdena. Bara denna veckohelg, som flera ärade ledamöter har påmint oss om, mördades tre lokalt anställda i en dansk icke-statlig organisation i Aceh. Jag fördömer kraftfullt dessa mördare. De utgör en påminnelse om de ytterst farliga förhållanden som alla hjälparbetare lever under i många delar av Indonesien. Jag vill hedra deras mod och engagemang. Jag vet att kammaren vill göra detsamma.
Kommissionen och rådet har åter bekräftat sitt stöd för Indonesiens territoriella integritet. Jag är glad att parlamentet gör samma sak. Samtidigt har vi dock understrukit den indonesiska regeringens skyldighet att upprätthålla lag och ordning och att skydda mänskliga rättigheterna i sitt territorium.
Det är en utmanande uppgift för president Wahids demokratiska regering, inte minst att bekämpa det som han har kallat de mörka krafterna från det förgångna som försöker spela ut en nationell kamp om makt på avlägsna slagfält. Det är avgörande att han klarar av den utmaningen. Samtidigt behöver han uppfylla de verkliga förhoppningarna på lokal och regional nivå om en rättvis del av ekonomisk tillväxt och större självbestämmande.
Ett särskilt fall är fortfarande den olösta frågan om Västtimor. Helt klart är det oacceptabelt att tiotusentals flyktingar från Östtimor fortfarande hålls som gisslan i beväpnade banditers våld, vilka i namn av indonesisk patriotism försöker klara sig undan utan bestraffning för sitt kriminella förflutna. Regeringen i Indonesien har vidtagit vissa åtgärder, men mycket mer behöver göras och mycket snabbare. Jag lyssnade med intresse på det förslag som lades fram av vår hedervärda ledamot mot slutet av vår diskussion.
Indonesiens speciella övergångsperiod är långt ifrån över: demokratin är fortfarande ung och mycket ömtålig. För bara två år sedan leddes Indonesien fortfarande av en militärstödd, diktatorisk ledare. Den massiva ekonomiska kollapsen efter den asiatiska finanskrisen 1997 har ökat de sociala spänningarna och etniska konflikterna. Det är uppenbart att Indonesiens problem inte kommer att lösas över en natt. De svåraste utmaningarna är fortfarande dem som vi konstaterade i meddelandet. För det första, konsolidering av rättsstaten, inklusive civil ledning över militären och bekämpning av korruption; för det andra, införandet av regionalt självbestämmande på ett sätt som minskar uppmuntran till separatism; och för det tredje, ekonomisk omstrukturering.
Så vad gäller då i framtiden för våra förbindelser med Indonesien? Framför allt måste vi fortsätta visa vårt stöd för den nödvändiga men ömtåliga demokratiseringsprocessen och för reformer och vi måste se till, som vi gjorde under hela krisen, att våra marknader hålls öppna.
En hedervärd dam hänvisade tidigare i debatten till vår förbindelse med Indonesien som en del av vår förbindelse med Asean. Jag måste säga att vad som kan märkas av vår förbindelse med Indonesien är i vilken grad det landet har gynnats av våra generella preferenssystem. Det var den fjärde största mottagaren under 1998. Medan EU:s export sjönk under 1997 och 1998 och endast har stabiliserats sedan dess, har Europeiska unionens import från Indonesien ökat avsevärt vilket gett Indonesien en handelsöverskott som har skyddat det mot krisen.
Hur bör vi involvera Indonesien under de kommande åren? De viktigaste mekanismerna för detta har angivits i meddelandet: mer och mer öppen dialog både politiskt och ekonomiskt. Mötena mellan högre tjänstemän som inleddes i år kommer att fortsätta med vårt andra rådgivningsforum i början av år 2001. Vi vill också se ökade kontakter med reformkrafterna och en ändrad inriktning på vårt utvecklingssamarbete.
I denna sista fråga är jag glad att kunna informera parlamentet att kommissionen har startat ett nytt program med titeln " bra förvaltning" som skall försöka hjälpa till att förbättra strukturella svagheter i förvaltningen av offentliga angelägenheter. Vidare ett landstrategiskt dokument där vår långsiktiga utvecklingsstrategi förklaras kommer att diskuteras med våra indonesiska partner under år 2001. Liksom parlamentet har kommissionen också konstaterat att korruption är ett fortsatt problem. Det stöd som vi för närvarande ger justitieministern i Jakarta är avsett att hjälpa honom i hans försök att bekämpa korruption.
Ett sista ord: Jag anser att det finns skäl till försiktig optimism vad gäller vårt långsiktiga förhållande med Indonesien, men vi - det vill säga Europeiska unionen med alla våra institutioner - måste fortsätta ge vårt stöd. Indonesien betyder enormt mycket för oss. Det är av betydelse på grund av sin storlek - världens fjärde största land befolkningsmässigt; det är av betydelse på grund av dess regionala roll; det är av betydelse på grund av dess miljöpåverkan.
I mellantiden mellan en tidigare kolonial befattning och detta ämbete i Europeiska kommissionen skrev jag en bok och gjorde några TV-program om Asien och jag kommer ihåg att jag besökte Indonesien kort efter upploppen där 1998 och intervjuade då president Habibie. Jag minns att jag hade en klar känsla av att detta fantastiska land balanserade någonstans på en högt dragen lina mellan upplopp och reform, och att vi kunde kännas oss mycket glada om den demokratiska processen ledde fram till en regering som den som landet har fått i dag.
Det är vår uppgift att hjälpa den regeringen över linan till den andra sidan av klyftan. Om den inte klarar den resan skulle konsekvenserna för oss alla, konsekvenserna för regionen i synnerhet och konsekvenserna för Indonesien, bli ödesdigra: antingen den största islamiska demokratin i världen och en av de mest framgångsrika demokratierna i Asien eller mycket avsevärda problem för hela regionen. Det är viktigt att Europaparlamentet fortsätter att visa sitt intresse. Det är viktigt att Europaparlamentet fortsätter att pressa på Europeiska unionen som helhet att ge en hjälpande hand till Indonesien, men det är framför allt viktigt att regeringen i Indonesien - presidenten och hans efterföljare - fattar de modiga men viktiga beslut som krävs för att säkerställa att Indonesien kan gå vidare och respektera medborgerliga fri- och rättigheter, garantera och befästa demokratin och ge Indonesiens folk en framgångsrik, blomstrande och stabil framtid.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Skydd av gemenskapernas ekonomiska intressen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0376/2000) av Theato för budgetkontrollutskottet om kommissionens meddelande om skydd av gemenskapernas ekonomiska intressen - Bedrägeribekämpning - För en gemensam övergripande strategi (KOM(2000) 358 - C5-0578/2000 - 2000/2279(COS)).

Theato
Herr talman! Skyddet av de ekonomiska intressena angår alla, både organen och deras ledamöter på politisk nivå, både de europeiska och de nationella offentliga tjänsterna och deras anställda, skriver kommissionen i sitt meddelande. Att detta skydd garanteras vara likvärdigt, effektivt och avskräckande i hela Europeiska unionen angår dock särskilt den som framför allt skaffar fram pengarna, nämligen den europeiske skattebetalaren. Det är honom som vi företräder här och ansvarar inför. Därför är jag positiv till att kommissionen med sitt dokument här lägger fram en total strategi om hur den vill agera mot missbruk av EU-medel.
Men det tidsperspektiv man siktar på anser jag vara för långt, fem år - 2001 - 2005 -, ty om vi ser tillbaka så har frågan om bedrägeribekämpning länge varit aktuell. En ständigt växande budget har tyvärr också lett till fler oriktigheter och bedrägerier. Den inre marknaden har också öppnat gränserna för bedragare, medan de förblev stängda för utredningar och laga åtgärder. Visserligen utfärdade man lokala förordningar till skydd för gemenskapens finansiella intressen och för kontroller, man skapade UCLAF, och för ett och ett halvt år sedan OLAF, i Maastrichtfördraget och senare i Amsterdamfördraget förankrades artiklar om bedrägeribekämpning. Allt detta var bra åtgärder, men de räcker inte. Bedragarna ligger fortfarande en hästlängd eller mer före oss. Utvidgningen av gemenskapen och införandet av euromynten kan medföra ytterligare risker.
Därför måste vi förbinda de polisiära, administrativa och straffrättsliga medlen och instrumenten både mellan medlemsstaterna och med EU. Kommissionens fyra riktlinjer ger här förslag som jag varmt välkomnar. För det första: en lagstiftningspolitik om bedrägeribekämpning. Här måste artikel 280 i Amsterdamfördraget gälla som rättslig grund, som måste byggas ut för att man skall finna en gemensam nämnare för de olika nationella lagstiftningarna, och i enlighet med detta utforma straff och förfaranden på ett enhetligt sätt. Kommissionen ville i slutet av november lägga fram ett dokument om detta. Jag har hittills inte fått det. Men framför allt måste lagstiftningen bli klarare, för att förhindra kryphål för lagöverträdare.
För det andra: en ny kultur med operativt samarbete: Det är viktigt att alla medlemsstater arbetar för samma mål. När allt kommer omkring är det hos dem som mer än 80 procent av bedrägerierna med EU-pengar förövas. Hittills har de inte slutit sig samman, ty annars skulle konventionen från 1995 för länge sedan ha ratificerats av alla länder och därmed ha trätt i kraft. Den är också nu delvis överspelad, och toppmötet i Nice har inte gett något. Men även internt vill kommissionen skapa en ny kultur, som kommissionens ordförande Prodi har lovat. Den skall genomföras med den interna reformen. Vi följer vaksamt denna process.
Den tredje riktlinjen är ett organövergripande agerande för att förhindra och bekämpa korruption. Här handlar det om de europeiska organens trovärdighet, en mycket viktig punkt, där inrättandet av OLAF, den nu inte längre helt nya byrån för bedrägeribekämpning, och dess arbete bör framhävas. Hindren för dess oberoende verksamhet, särskilt personalrekryteringen och den strukturerade uppbyggnaden, måste äntligen undanröjas. Byrån och kommissionen har här samma ansvar. För att garantera ett visst skydd för de anklagades rättigheter föreslår vi att man tillsätter ett förhörsombud. EIB och ECB uppmanas att äntligen ansluta sig till det interinstitutionella avtalet.
Slutligen måste systemet med bedrägeribekämpning förbättras genom att man stärker den straffrättsliga dimensionen. Som en ansats till att skapa en europeisk juridisk myndighet bör man stödja kommissionens framtidsperspektiv att tillsätta en europeisk åklagarmyndighet, då den ju baserar sig på ett gammalt krav från parlamentet. Denna åklagarmyndighet, stödd av delegerade åklagare i medlemsländerna och i enlighet med sakkunnigstudien Corpus Juris, kompletterad med en domare i förlikningsförfarandet, skulle motsvara principen om rättssäkerhet och subsidiaritet som en slags förliknings- och samordningsinstans, utan att minska behörigheten för de ansvariga domstolarna i medlemsstaterna. Den skall strikt inskränkas till skyddet av de ekonomiska intressena, sekundärrättsligt kan sedan genom medbeslutandeförfarandet de nödvändiga föreskrifterna och tillvägagångssätten för dess arbete fastslås.
Jag är medveten om att det här fortfarande finns många förbehåll. Det gäller att minska dem, ty bara genom rättsprincipiella och enhetliga bestämmelser och åtgärder, som man tyvärr inte åstadkom vid toppmötet i Nice, kommer vi att bemästra ifrågavarande brottslighet. Jag tackar kommissionen för dess ansträngningar och insatser...
(Talmannen avbröt talaren.)

Stauner
Herr talman! När det handlar om pengar, blir det som bekant allvar. Det gäller också för Europeiska unionen. Det består därför enighet här och i EU:s andra organ om att man skall prioritera skyddet av de ekonomiska intressena. Men här skiljer sig uppfattningarna om på vilket vis detta skydd skall kunna garanteras. För en effektiv bedrägeribekämpning krävs det att man sammanfogar alla polisiära, administrativa och straffrättsliga medel, ty det handlar om de europeiska medborgarnas skattepengar och om mycket mer. Det handlar om förtroendet för de europeiska institutionernas noggrannhet, framför allt om förtroendet för kommissionens hantering av de pengar som den fått sig anförtrodda.
Detta förtroende är det ju som bekant inte så väl beställt med, med tanke på det belopp som kommissionen själv nämnde i bedrägeribekämpningsrapporten 1999, cirka 850 miljoner euro i förluster på grund av bedrägerier och oriktigheter. Kommissionen måste därför genom en inre reformprocess äntligen göra allvar av sitt tillkännagivande att inte tolerera bedrägerier, och att varje bedrägeri konsekvent kommer att beivras. Dessutom måste byrån för bedrägeribekämpning, OLAF, fungera. Med all rätt ägnas denna institution det största utrymmet i föreliggande betänkande. Att OLAF:s oberoende och funktion ännu inte på långt när garanterats visas i anmärkningsvärd klarhet i de slutsatser som gjorts av OLAF:s övervakningskommitté den 5 december, enligt vilka de handikapp som kommissionen orsakar OLAF vid personalrekryteringen eventuellt kan äventyra bedrägeribekämpningen oåterkalleligt. Jag uppmanar kommissionen uttryckligen att avstå från varje inblandning i OLAF:s arbete. Slutligen rekommenderar jag att man skapar en europeisk åklagarmyndighet, så att de som bär ansvaret för bedrägerierna också kan åtalas.

Bösch
Herr talman! Detta är kommissionens stund, skulle jag vilja utropa. Toppmötet i Nice har inte heller medfört några framsteg när det gäller skyddet av de ekonomiska intressena. Nu är det helt avgörande att kommissionen mycket snabbt, med beslutsamhet och fantasi, kommer med förslag som gör att vi kan komma vidare inom den befintliga rättsliga ramen. Kollegan Theatos utmärkta betänkande visar här på en rad möjligheter. Där bekräftas på nytt förslaget i rapporten från de fem oberoende experterna om reformeringen av kommissionen att det är möjligt att påbörja skapandet av en europeisk åklagarmyndighet redan på grundval av Amsterdamfördraget.
Redan i maj begärde detta parlament förslag från kommissionen för en första fas, där den europeiska åklagarmyndigheten bara skulle vara ansvarig för delikter och brott mot unionens ekonomiska intressen som utförs av ledamöter och tjänstemän i EU:s institutioner. Det skulle då vara dess uppgift att leda OLAF:s ifrågavarande undersökningar och underlätta de behöriga nationella domstolarnas beivrande av sådana brott. Jag är säker på, fru kommissionär, att om man tar detta första steg, så förlorar diskussionen om den europeiska åklagarmyndigheten karaktären av ett religionskrig mellan motståndare och förespråkare, vilket hittills har hindrat alla framsteg. Denna chans till ett första steg har kommissionen nu just efter Nice. Fru Schreyer, ni har vårt fulla stöd, om ni tar detta första steg.
Föregående talare har redan sagt en del om OLAF. Det verkligt allvarliga, senaste yttrandet från övervakningskommittén om rekryteringen har också redan citerats.
Fru Schreyer, inför denna kammare har ni upprepade gånger betonat att ni som kommissionär med ansvar för bedrägeribekämpningen ser som er särskilda uppgift att säkra OLAF:s oberoende. Var vänlig och säg oss om ni i denna avgörande fråga stöder Brüner eller inte. Vi vet att kommissionen diskuterat denna fråga vid sitt senaste sammanträde, utan att komma fram till ett beslut. Tala om för oss hur det enligt er åsikt skall fortsätta, och hur denna blockadsituation skall lösas!

Rühle
Herr talman! Jag kan fatta mig kort, för det är ju inte den första diskussion vi har i denna fråga. Jag vill därför i detta sammanhang också tacka föredraganden för hennes envishet att om och om igen ta upp denna fråga på föredragningslistan, och hennes envishet att alltid kräva en europeisk åklagarmyndighet för ekonomiska brott. Jag tror att just detta egentligen måste vara konsekvensen, även från Nice. Vi måste envist arbeta vidare på detta. Vi ser att det finns stora blockeringar hos rådet, att det i enskilda medlemsstater inte gjorts några framsteg sedan 1995, och att det finns blockader även i fortsättningen. Men vi ser också, och det vill jag uttryckligen välkomna, att den nuvarande kommissionen har tagit upp denna fråga och bemödat sig om att utarbeta ett förslag till Nice, och att den gemensamt med parlamentet arbetar på denna fråga. Jag tror att det är den chans som vi har i denna situation, eftersom parlamentet och kommissionen kan uppnå något gemensamt. Och endast gemensamt kommer vi att kunna bryta igenom motståndet hos medlemsstaterna. Framför allt måste vi arbeta på att skapa offentlighet.
För kort tid sedan hade vi en utfrågning. Jag tror att vi måste fortsätta med det. Vi måste också övertyga parlamentsledamöterna i de nationella parlamenten, eftersom vi bara på detta sätt kan arbeta vidare och komma vidare. Vi behöver snarast ett steg i denna riktning, för att få väljarna och framför allt skattebetalarna att tro på att bedrägeribekämpningen verkligen tas på allvar på europeisk nivå, och att vi kommer att arbeta för att samma måttstockar skall gälla på europeisk som på nationell nivå.

Camre
Herr talman! Min grupp har stor sympati för en effektivisering av insatserna mot bedrägeri, korruption och tvättning av pengar, och vi anser det fullständigt oacceptabelt att de pengar som medlemsstaternas skattebetalare överlåter till EU förvaltas så dåligt, att de i så stor omfattning kanaliseras bort från de syften de är avsedda för och att den gränsöverskridande kriminaliteten växer så fruktansvärt. När vi ändå tänker rösta emot detta betänkande är det därför att vi inte tror på effekten av de medel som föreslås i betänkandet för att bekämpa bedrägeri och kriminalitet. Även om vi har all tänkbar sympati för föredraganden, fru Theato, och hennes duktiga insatser för övrigt, motsätter vi oss inrättandet av en oberoende europeisk åklagarmyndighet, därför att den är ett led i det federala Europa som vi är motståndare till.
Det är själva etablerandet av en ekonomisk förvaltning på EU-nivå som skapar problemen, därför att de omfördelningsmodeller för EU-skattebetalarnas pengar som skapats av den så kallade " gemenskapen" är dåligt utformade och i många fall inte alls önskvärda. Alltså ju mindre pengar i EU:s kassa, desto mindre bedrägeri. I sitt anförande vid de tyska delstatsjustitieministrarnas möte i förra månaden sade fru Theato uttryckligen att de öppna gränserna underlättar de kriminellas verksamhet. Det håller jag med om. Schengenavtalet är en katastrof för hederligheten, men vem har skapat Schengen? Det har EU. Vi tror inte på att man kan förbättra brottsbekämpningen genom flera lösningar på gemenskapsnivå, därför att insatserna kommer att präglas av lika mycket likgiltighet, slarv och hemlighetsmakeri som EU:s förvaltning i övrigt. Vi ser ju klart av behandlingen av de senaste årens revisionsrapporter att starka krafter också här i parlamentet är mera angelägna att förhindra utredning av bedrägeriärenden än att ställa de ansvariga inför rätta. Vi ser gärna förhandlingar mellan medlemsstaterna om en enhetlig kriminallagstiftning, men vi vill inte inordna våra länder under en federal EU-åklagarmyndighet.

Dell'Alba
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag röstade emot Theato-betänkandet i utskottet och även min grupp, den radikala gruppen, kommer att rösta emot betänkandet i morgon på grund av den manikeism och självgodhet som betecknar detta betänkande och, generellt sett, den verksamhet som bedrivs inom budgetkontrollutskottet, eller åtminstone av en del av dess ledamöter.
Allt gott kommer från budgetkontrollutskottet, och allt ont kommer från annat håll; detta är orsaken till att betänkandet är fullt av hänvisningar till den tidigare resolutionen. Som vi sade för tre månader sedan, så verkar det som om världen enbart skall göra som budgetkontrollutskottet säger.
Herr talman! Vi röstar emot av två skäl: för det första därför att först fanns UCLAF och det verkade som om UCLAF var Guds hämnande ängel som skickats till jorden. Allt som UCLAF gjorde var guld värt och vi avsatte en kommission på grund av UCLAF:s utredningar. Nu - varför vet ingen - är de före detta tjänstemännen från UCLAF inte längre bra och de måste avsättas för att ge en direktör från OLAF makt att bestämma över liv och död för de tjänstemän som har gjort ett gott arbete; eftersom det är budgetkontrollutskottet som kräver det, så måste dessa tjänstemän ge sig iväg från OLAF, eftersom de kom från UCLAF och UCLAF ansågs av vissa vara ofelbart, så ofelbart att vi lät avsätta kommissionen.
Den andra anledningen till att vi röstar emot är att, när det gäller kravet att tillsätta en europeisk allmän åklagare, så räcker det inte att ha infört en hänvisning till en fredsdomare, utan man måste göra så att det en gång för alla skapas ett garantisystem: en åklagare, ensam och utan ett garantisystem, utgör inte ett steg mot demokratin, utan mot ett inkvisitoriskt system som riskerar att bli farligt, så farligt att förslaget aldrig följdes upp i Nice.

Heaton-Harris
Herr talman! Det är alltid ett nöje att tala efter Dell'Alba för han får en brittisk euroskeptiker att låta mycket klok på denna plats. Jag skulle vilja gratulera föredraganden - någon som jag tycker om och beundrar som person och politiker - väldigt mycket för detta betänkande, men tyvärr kan jag inte det. Hade det inte varit för de ändringsförslag om OLAF som antogs på utskottsnivå skulle jag ha kämpat för att hitta någon del av detta betänkande som kunde stödjas. Lyckligtvis fick denna idé mycket lite stöd i Nice den senaste veckohelgen. Rådet - vilket så vältaligt påpekades av Rühle tidigare - tycker inte heller om denna idé.
Min personliga åsikt är att den europeiska allmänna åklagaren är bara det första steget på vägen till corpus juris, ett organ för en rättspraxis för hela kontinenten. Jag tror i själva verket att det är det som kommissionären också anser. Herr kommissionär, kanske kan ni tala om för mig om det är så - om detta är den första etappen mot någonting som skulle bli ett gemensamt organ för rättspraxis för hela kontinenten. Jag tror att jag hörde er säga något liknande i utskottet.
Jag skulle också vilja veta varför utlämningen av kommissionens dokument om detta ärende försenades till dagen efter den danska folkomröstningen om euron. Kommissionen känner kanske till att även om detta förslag har ett visst stöd i de politiska samhällsklasserna i Europa, sträcker sig inte stödet för det längre än så.
Ofta hör man som argument för en europeisk allmän åklagare att dessa förslag endast avser att skydda gemenskapens ekonomiska intressen - något som alla borde hålla med om. Intressant nog är de ofta sålda som små steg - det finns inte mycket bakom dem. Så varför finns all denna oro? Nåväl, för dem av oss som fortfarande traskar igenom revisionsrättens rapport skall vi upptäcka att en definition av bedrägeri mot gemenskapen är den svarta marknaden - att betala svart för varor på belgiskt vis, som man säger i Bryssel. Detta är bedrägeri mot gemenskapen för EU tar en liten procentsats av alla momstransaktioner. Således tänker man på en annan fråga: om den europeiska allmänna åklagaren tillåts granska varje momstransaktion i hela Europa, hur stor kommer den byrån att bli?
Det finns så många andra frågor - förhållandet med OLAF, vem utnämner den europeiska allmänna åklagaren, vem de rapporterar till och hur det påverkar medlemsstaterna - att jag är rädd att jag skall uppmana de brittiska konservativa och andra att rösta emot detta betänkande.

Morgan
Herr talman! Jag måste tala efter Dell'Alba och Heaton-Harris och detta kommer att bli besvärligt. Jag vill gratulera fru Theato för hennes betänkande och i synnerhet för att hon ansträngt sig att komma hit, eftersom jag vet att hon inte känner sig så bra i kväll.
Betänkandet handlar om skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen och hur vi hanterar det och dessa är de viktigaste frågorna. Det är alltid det område där vi kan se enormt upprörda rubriker i tidningarna och vi måste ta itu med dessa frågor på allvar annars kommer vi att fortsätta ha en till stor del euroskeptisk allmänhet, som de människor som representeras av Heaton-Harris.
Vi får inte glömma att 85 procent av pengarna används inom medlemsstaterna och vi får inte heller glömma att parlamentets och kommissionens uppgift är att ha en paneuropeisk inställning till dessa frågor. Vi måste även komma ihåg att bedrägeri också gäller pengar som inte har inkasserats, något som händer mycket ofta. Vi förlorar betydande summor pengar för att de inte inkasseras av medlemsstaterna. Det är intressant att flera länder, hur mycket de än beklagar sig över bedrägeri, fortfarande inte har undertecknat konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas ekonomiska intressen. Jag lade fram ett ändringsförslag om att namnge dessa länder för det är på tiden att de namnges och får skämmas. Vi måste få dessa länder allmänt kända för att avslöja deras hyckleri.
Det var ganska intressant att höra det som Prodi sade i dag för han lät ganska entusiastisk för den europeiska allmänna åklagaren, vilket är en ganska ändrad inställning från det som vi sett tidigare. Jag måste, enligt den politiska gruppens uppfattning, att det ändringsförslag som lades fram av Bösch var kritiskt mot betänkandet därför att det handlade om en koncentration på Europeiska unionens institutioner och den allmänna åklagaren var relevant enbart i den meningen.

Schreyer
Herr talman, ärade damer och herrar ledamöter! Bekämpning av bedrägerier som skadar Europeiska unionen är högt prioriterade i kommissionens arbete och är ett väsentligt mål för reformeringen av kommissionens hela hantering av finanserna. Vi diskuterar i dag Theatos betänkande beträffande kommissionens rapport om sin bedrägeribekämpningsstrategi. Kommissionen lade fram sin rapport i juni i år, och jag ser positivt på att vi redan i dag kan diskutera rapporten och betänkandet.
Kommissionens strategi för att skydda gemenskapens ekonomiska intressen och för att bekämpa bedrägerier är omfattande; omfattande betyder att alla nivåer och alla aktörer inkluderas, alla aktörer både i Europeiska unionens och i medlemsstaternas institutioner, liksom i kandidatländerna eller i tredje land, som är ansvariga för hanteringen av europeiska pengar.
Strategin omfattar fyra handlingsområden: lagstiftningen beträffande bedrägeribekämpning, det operativa samarbetet mellan de ansvariga myndigheterna, de interinstitutionella tillvägagångssätten för att bekämpa bedrägerier i tjänsten och vidareutvecklingen av den straffrättsliga dimensionen. Jag kommer på grund av tidsbristen att fatta mig kort när jag lägger fram de enskilda punkterna. Till den första handlingsstrategin beträffande en omfattande lagstiftning för bedrägeribekämpning hör rättsliga bestämmelser för att förhindra, upptäcka och beivra bedrägerier, och för att en politik för att skydda de ekonomiska intressena skall vara effektiv, måste den vila på klara, lätt tillämpbara rättsliga bestämmelser, som innehåller föreskrifter om en effektiv ekonomistyrning.
Den andra handlingsstrategin gäller det operativa samarbetet med medlemsstater, kandidatländer och tredje land, och just på detta område är OLAF ett mycket slagkraftigt instrument, vars användningsmöjligheter byggs ut steg för steg; hit hör framför allt det utökade utnyttjandet av OLAF för insamling och bedömning av information som en intelligence service för bedrägeribekämpning.
Nästa steg kommer att bestå i att organisera OLAF:s arbetssätt så att OLAF kan bli en verklig tjänsteplattform för medlemsstaterna och de myndigheter som deltar i bedrägeribekämpningen. OLAF har, som ni med all rätt påpekar i ert betänkande, fru Theato, en central ställning i kommissionens bedrägeribekämpningsstrategi, och därför är kommissionen, och det vill jag uttryckligen betona, synnerligen intresserad av en snabb fortsatt utbyggnad av myndigheten. Den rättsliga grunden för inrättandet av OLAF innebär dock vissa svårigheter. Ni känner till att kommissionen hade föredragit att OLAF skulle ha inrättats som en fullständigt oberoende myndighet. Det har skapats en annan rättslig grund, herr Bösch. OLAF är oberoende på det operativa området, men skall å andra sidan utföra direkta uppgifter från kommissionen, och det innebär alltid svårigheter, som naturligtvis måste lösas. Jag kan bara än en gång försäkra er, även vad beträffar problemet med den anställande myndigheten: OLAF:s direktör har fullständigt fria händer när det gäller att anställa medarbetare, och det gäller inte bara den lägre nivån, utan även den högre nivån och ledningsnivån. Det som ni tar upp är nu följande fråga: Kommer OLAF också att utnyttja en rådgivande kommitté, för att göra urvalsprocessen för högre tjänstemän, öppen? Jag är egentligen säker på att man just inom OLAF också är intresserad av att utforma urvalet av högre ledningskrafter på ett öppet sätt.
Jag vill bara påpeka följande: Vi måste nu leva och arbeta med denna rättsliga grund. Från övervakningskommitténs sida utarbetas hela tiden intressanta förslag och vidareutvecklingen av den rättsliga grunden övervägs, och kommissionen är mycket öppen för förslag och reformer på denna punkt.
Den tredje handlingsstrategin gäller ett gemensamt agerande från de europeiska institutionernas sida för att bekämpa och förebygga bedrägerier i tjänsten, och jag vill beträffande denna punkt påpeka att kommissionens överklaganden gentemot EIB och ECB på grund av skiljaktigheterna rörande OLAF fortfarande är anhängiga, och att även överklagandet från 70 ledamöter i denna kammare mot OLAF:s undersökningsbefogenheter fortfarande är anhängigt.
Den fjärde handlingsstrategin slutligen gäller den straffrättsliga dimensionen, och därmed de straffrättsliga konsekvenserna av påträffat, upptäckt eller förmodat bedrägeri. Här är situationen totalt sett fortfarande otillfredsställande, i synnerhet i samarbetet med medlemsstaterna, inte därför att det finns någon ovilja, utan därför att det finns strukturella brister och svårigheter på detta område. Därför hade kommissionen också tagit steget att lägga fram ett förslag för regeringskonferensen i Nice om att inrätta en europeisk åklagarmyndighet. Detta förslag fick under diskussionerna inför Nice mer eller mindre positiv uppmärksamhet i fler och fler stater, så att man visserligen inte kunde hoppas att det redan skulle göras en motsvarande ändring av fördraget, men så att det ändå fanns ett berättigat hopp om att man i Nice skulle besluta om hur man skulle hantera frågan i fortsättningen. Tyvärr kunde man i Nice på lördagskvällen på grund av invändningen från en stat inte komma fram till något sådant beslut, vilket jag finner mycket beklagligt. Kommissionen kommer dock inte att nedslås, utan vi kommer att se till att det blir en offentlig debatt. Nästa mål är år 2004, nästa regeringskonferens.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Budgetkontrollrutiner och budgetkontrollinstitutioner
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0383/2000) av Morgan för budgetkontrollutskottet om reformeringen av förfaranden och institutioner som rör kontrollen av budgeten (2000/2008(INI)).

Morgan
. (EN) Herr talman! Jag är väl medveten om att detta betänkande inte kommer att räknas till de bättre, mest radikala bidragen till den europeiska debatten. Det faktum att det blivit en sådan " enorm" uppslutning här i kväll är andras insikt om detta faktum. Likväl finns det flera faktorer och frågor inom detta betänkande. Det bör ses som en möjlighet för Europaparlamentet att på nytt bedöma sitt arbete i förhållande till inte bara budgetkontroll utan i synnerhet förfarandet för att ge ansvarsfrihet.
Vi får inte glömma att det var Europaparlamentets motvillighet att godkänna det sätt som Europas skattebetalares pengar användes år 1996 som påskyndade kommissionens fall 1999. Vad vi ser som ett resultat av kommissionens avgång är en genomgripande reformprocess. Vi måste dock inom Europaparlamentet se upp så vi inte missar att se bjälken i vårt eget öga på grund av att vi koncentrerar oss så hårt på grandet i vår grannes öga - kommissionen. Vi har likaså problem, kanske inte fullt så stora som kommissionen, men det är viktigt att vi erkänner att vi också har problem.
Det är uppenbart att larmknappen för kärnvapenattack i form av förfarandet för ansvarsbefrielse inte kan tryckas på vid första tecken på problem. Därför måste Europaparlamentet använda detta kraftfulla vapen som det har tillgång till på ett ytterst lyhört sätt. Ansvarsbefrielseförfarandet ger Europaparlamentet en möjlighet att bedöma den ekonomiska förvaltningen och de ekonomiska resurserna i Europeiska unionen, att föreslå åtgärder för förbättring och att göra en generell politisk bedömning av dess kvalitet.
Det är otvetydigt att huvudinriktningen för vårt arbete i budgetkontrollutskottet kommer att vara på kommissionens förvaltning och att vi till sist erkänner att kommissionen bär ansvar för genomförandet av budgeten. Vi får dock inte glömma att 85 procent av pengarna förbrukas och förslösas inom EU:s medlemsstater. Under alltför lång tid har medlemsstaterna gömt sin skuld bakom den komplexa massan av byråkrati inom kommissionen som inte kan svara emot.
Låt oss ta ett exempel: sena utbetalningar. Om EU-pengarna inte kommer i tid förlorar människor sina jobb. Detta har hänt vid flera tillfällen avseende strukturfonderna exempelvis. Vi har EU-lagar för att skydda företag från sådan dålig förvaltning och kommissionen har nu lovat att införa egna bestämmelser för att säkerställa skyndsamma utbetalningar. Men om kommissionen hostar upp pengar för att sedan se dem sitta i en medlemsstats penningkista och ge ränteintäkter finns problemet kvar vad slutmottagaren anbelangar. Så, var finns reformerna hos dessa skyldiga medlemsstater?
Här har vi ett problem, då vi som budgetkontrollutskott och som ett parlament bara är så bra som den information vi har att arbeta med. Vi är beroende av att revisionsrätten ger oss ammunition att fyra av mot problemområden. Motvilligheten hos revisionsrätten - och för den delen kommissionen - att namnge de skyldiga länderna hindrar emellertid vårt arbete. Vi försöker släcka en eld men håller på att kvävas av röken. Vi behöver veta källan till eldflammorna. Revisionsrätten och kommissionen kan gömma sig bakom komplikationen med revisionsförklaringen, men vi kommer inte att kunna styras ur vår kurs. Vi har fått höra att eftersom det handlar om stickprovskontroller skulle det vara orättvist att namnge medlemsstaterna. Min kollega van Hulten, drog en intressant parallell med stickprovskontroller av friidrottare som fått se hela sin karriär slut. Om de är skyldiga, namnges de och blir utskämda. Vi bör göra samma sak inom Europaparlamentet.
Vi behöver också få se hela bilden när det årets årsrapport, som håller på att utarbetas, offentliggörs. Det innebär att vi behöver veta vilka länder som betalade tillbaka vad. Vi behöver få veta vad som händer med hänsyn till återbetalningar.
Det är också ytterst viktigt att vi håller fast vid det ansvarsområde som krävs av oss och att vi i vårt ansvarsfrihetsförfarande inriktar oss uteslutande på det aktuella året. Vi har andra mekanismer för att sätta strålkastarljus på tidigare oupptäckta bedrägerifall.
En annan viktig rekommendation i detta betänkande är att försöka utvidga ansvaret för beviljande av ansvarsfrihet utöver budgetkontrollutskottets exklusiva ansvar. Kontroll av kommissionens förvaltning och utgifter är den huvudsakliga grunden för Europaparlamentets existens och ansvarsfrihetsförfarandet är det huvudinstrument genom vilket detta sker. Vi har försökt att få andra utskott engagerade tidigare, men de har inte visat intresse så vi vill försöka ändra bestämmelserna inom Europaparlamentet. Vi försöker övervaka kommissionen och medlemsstaterna och detta betänkande är ett försök att göra detta.
(Applåder)

Pomés Ruiz
Herr talman! Jag vill börja med att protestera mot att denna debatt genomförs under sena kvällen. Det är en skam att vi måste debattera viktiga frågor som denna och även andra, sent på kvällen. Det är en skam. Ingen kan förstå varför och det gör inte jag heller. Theato är här i dag fastän att hon är sjuk och jag har lämnat återbud till en middag med företrädarna för "Basta Ya!", som fick Sacharovpriset i år. Denna situation måste förändras.
Fortsättningsvis vill jag gratulera föredraganden till hennes betänkande, som är mycket viktigt och, tvärt emot vad som har sagts, mycket nödvändigt. Jag anser att hennes betänkande dessutom är skrivet i en anda av öppenhet, som är den nya politiska formen för institutionernas arbete.
I debatten denna morgon om Europeiska rådet i Nice har vi framfört kritik mot att mötena där hålls på natten och bakom stängda dörrar. Det skulle vara bra att veta vad som händer på mötena och kanske skulle medlemsstaterna uppföra sig annorlunda om mötena hölls för öppna dörrar. Och detta är just Morganbetänkandets stora tillskott. Målsättningen med betänkandet är att hela denna process skall präglas av öppenhet, att man kallar saker vid dess rätta namn, att man pekar på problemen, att man säger att kansliet gör saker på fel sätt. Jag riktar till exempel kritik mot att rådet är frånvarande under revisionsrättens presentation, som om rådet inte är intresserat av parlamentet. Jag anser också att kritik måste riktas mot att rådet inte är närvarande vid budgetkontrollutskottets möten, där det talas om det underskott som finns just inom de 80 procent av budgeten som rådet förbrukar. Någon gång måste vi ändra på rådets ständiga frånvaro och dess oskyldiga attityd, rådet som aldrig bär skulden för någonting. Ni, fru Schreyer, citerade just rådet som har sagt att en av medlemsstaterna motsatte sig inrättandet av en europeisk skattemyndighet. Det politiskt korrekta är att säga vilken medlemsstat det rör sig om och kalla den för dess rätta namn, det är hög tid att göra detta.
Samma sak förekommer även i många betänkanden. Just denna morgon till exempel, i den debatt vi hade i budgetkontrollutskottet, bad vi kommissionens företrädare att avslöja vilka medlemsstater som inte sköter sig, varpå hon svarade: " Ni förstår, kontrollen av medlemsstaternas förehavanden utförs genom en stickprovsundersökning, och vi har ingen anledning att bestraffa de medlemsstater vars oegentligheter har upptäckts tack vare en sådan undersökning" . Om en medlemsstat inte sköter sig, gör det mig detsamma att det upptäcks genom en stickprovsunderökning.
Avslutningsvis vill jag säga att fortsättningen efter godkännandet av budgetkalkylen är viktig, jag anser att detta är det allra viktigaste, det vill säga, att det inte enbart inkommer ändringsförslag från kommissionen, utan även från rådet, och det är också viktigt att bifoga observationer i betänkandena om medlemsstaterna, om de uppfyller eller inte uppfyller slutsatserna av godkännandet av budgetkalkylen. Jag skulle vilja att medlemsstaterna, åtminstone ordförandeskapet och företrädare från de berörda medlemsstaterna, närvarar vid plenardebatterna och även under utskottsarbetet.

Casaca
Herr talman! Jag vill börja med att säga att initiativet är mycket lägligt och att gratulera vår föredragande Eluned Morgans till hennes snabbhet i genomförandet av det. Målet med förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet är att analysera processer och förfaranden och upptäcka eventuella brister för att förbereda institutionerna för att sätta i gång reformen. För att helt uppnå detta ändamål vill jag framhäva fyra frågor som jag anser vara grundläggande i budgetkontrollmyndighetens arbete.
För det första, jämvikten i beaktandet av alla budgetposter: det är oacceptabelt att revisionsrättens analys av egna medel uttryckligen utesluter alla intäkter från icke deklarerad ekonomisk verksamhet, i kontrast till hur noggrant man behandlar många administrativa aspekter av olika slags utgifter, som ibland saknar substantiellt innehåll. För det andra, öppenheten i hänvisning till fall och händelser: revisionsrätten måste, när det gäller specifika fall, identifiera vilka institutioner det handlar om, och ta ansvar för det man hävdar. För det tredje, analysens stränghet: det är obegripligt att ett stort antal av revisionsrättens särskilda rapporter av hög kvalitet är bortglömda i årsrapporten, till förmån för andra frågor som behandlas utan någon föregående analys och tar upp diskutabla kriterier av politisk natur. För det fjärde, statistikens precision: statistik kan vara ett värdefullt analysinstrument men det kan också vara ett farligt instrument för att förvränga verkligheten. Att använda statistik för att jämföra oegentligheter, som har upptäckts av olika institutioner i mer eller mindre stränga kontroller, kan lättare dölja än avslöja vad som händer. Ett stort antal upptäckta oegentligheter kan tjäna både som en god indikator på den noggrannhet kontrollmyndigheterna visar och på det snedvridna regelsystemet.

Mulder
Herr talman! Jag vill gratulera föredraganden trots att hon så blygsamt säger att det hade kunnat vara bättre.
Det har redan sagts att beviljandet av ansvarsfrihet är ett av de viktigaste vapen som parlamentet har. Det är därför mycket viktigt att vi använder det instrumentet med noggrannhet. Revisionsrätten redovisar rapporter och en av de viktigaste kunderna för de rapporterna är parlamentet. Därför tror jag det är mycket klokt av parlamentet att tala om för revisionsrätten precis vad det förväntar sig av de rapporterna. Flera personer har också redan sagt att vi vill ha konkreta, korta rapporter så att vi vet var vi står och som är lätta att läsa. Vi måste nämna länder, nämna fall, nämna institutioner vid namn, allt det som gör det lättare att förstå. Min partigrupp anser det också mycket viktigt att det inte bara kommer en revisionsförklaring för hela budgeten, för hela beviljandet av ansvarsfrihet, utan också en revisionsförklaring per sektor. Vi måste ju kunna bedöma om det blir bättre eller sämre. Jag tycker också att det är en utmärkt idé i betänkandet att revisionsrättens ledamöter måste närvara vid de specialiserade utskottens sammanträden eftersom vi inte kan följa allt själva, vi måste göra det tillsammans.
För parlamentet självt är det fördraget som är problemet. I fördraget sägs det att vi kan bevilja ansvarsfrihet, men i fördraget sägs det inte att vi kan låta bli att bevilja ansvarsfrihet. Det måste parlamentet ordna, tycker jag. Vi måste kunna göra det själva, men jag tycker att det är en mycket viktig politisk sak att vägra bevilja ansvarsfrihet. Därför står det i betänkandet att om så är fallet så måste parlamentet omedelbart hålla en politisk debatt om de politiska konsekvenserna av detta. I ändringsförslag 8 från den liberala gruppen sägs att det är viktigt att utskottet för konstitutionella frågor arbetar vidare på rekommendationerna i det här Morgan-betänkandet så att de kan användas.

Stauner
Herr talman! Föreliggande betänkande har en utmärkt utformning, som visar att budgetkontrollutskottet i en så omstridd fråga som betydelsen av budgetkontrollförfarandet och -instanserna kan komma fram till en sammanhållen och övertygande ståndpunkt. Budgetkontroll kommer alltid att vara en ansträngande och otacksam affär, eftersom det inte gäller att dela ut komplimanger, utan att påpeka svagheter, fel och försummelser och på så sätt åstadkomma en bättre hantering av de europeiska skattebetalarnas pengar hos kommissionen.
Andemeningen i betänkandet är, okonventionellt uttryckt, att budgetkontrollutskottet i framtiden kommer att kontrollera noggrannare och även vill ha noggrant besked om vart de europeiska skattepengarna har tagit vägen. Varken kommissionen eller medlemsstaterna skall kunna dra sig undan sitt ansvar, framför allt inte genom att ömsesidigt hänvisa till respektive annan parts ansvar.
Betänkandet innehåller i punkt 21 ett mycket modigt beslut, som tillkännager att ansvarsfriheten för budgeten bör skjutas upp om kommissionen håller inne med information. Jag hoppas att denna förpliktelse också kommer att uppfyllas, om detta inträffar och det sätts hårt mot hårt. Om parlamentet hade beslutat om detta tidigare, då hade inte någon ansvarsfrihet fått medges för budgeten 1998. I själva verket undanhåller kommissionen nämligen fortfarande information, i synnerhet i Fléchard-affären, och besvarar inte frågor.
Jag vill särskilt framhäva punkt 20 i betänkandet. Den innehåller ett klart erkännande av rättigheterna för varje ledamot att begära och få information av kommissionen, inklusive konfidentiell information. Detta erkännande av de enskilda ledamöternas rättigheter är särskilt viktigt, eftersom just dessa rättigheter ifrågasätts av kommissionen. Det stämmer till eftertanke, fru kommissionär, om man för kommissionen som fördragens väktare uttryckligen måste påpeka att ledamöternas rättigheter måste iakttas.

McCartin
Herr talman! Jag vill tacka fru Morgan för hennes betänkande och säga att jag anser det vara ett viktigt och bra betänkande. Det har blivit resultatet av ett bra samarbete på utskottsnivå och jag vill tillstå att Pomés Ruiz och Theato också lämnade sina bidrag. Detta betänkande skall hjälpa till att klargöra de ansvarsskyldigheter vi har och hjälpa Europeiska kommissionen likaså att förstå vad dess roll är och vad som förväntas av den. Jag skulle också vilja upprepa Mulders ord när han talade om betydelsen av förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet och betonade att det måste tas på mycket stort allvar. De personer som arbetar i budgetkontrollutskottet inser ibland inte hur viktigt detta instrument är för att vägleda arbetet i gemenskapen på så många av deras ansvarsområden. Vi måste fortsätta detta arbete med fasthet men också med måttlighet och förståelse och vi måste förstå att det genom åren - kanske på grund av att offentliga utgifter på europeisk nivå utgjorde en sådan liten procentsats av de totala offentliga utgifterna för Europeiska unionen, 1 procent mot 40 procent i genomsnitt i medlemsstaterna - ansågs vara en oväsentlighet. Jag tycker att det är rimligt att säga att det var mycket svårt att få medlemsstaterna att förstå att de måste tillämpa samma intresse och omsorg för att bevaka unionens tillgångar som de gjorde för att bevaka sina egna tillgångar.
Jag fick höra - och det är inte en isolerad händelse - att i Förenade kungariket sade socialministern på TV att om han kunde stoppa bedrägeriet skulle han kunna spara 6 miljarder GBP. Han sade det helt ärligt och beklagade att det var så. Men om en europeisk kommissionär sade det skulle vi förvänta att han eller hon avgick nästa morgon. Så vi måste förstå att bedrägeri inte är ett problem som är säreget för Europeiska unionen.

Heaton-Harris
Herr talman! Jag vill också gratulera fru Morgan till att ha skrivit detta betänkande, framför allt om man tänker på den oerhört snäva tidsram hon gav sig själv genom att bli gravid. Jag är säker på att denna kammare önskar henne all lycka i det särskilda projektet, fastän jag är lite bekymrad att barnets första ord kanske blir ord som " ansvarsfrihet" och " förfarande" . Jag skulle också vilja rekommendera kammaren det sätt på vilket detta betänkande från dess början utarbetades genom att använda andra betänkanden som redan godkänts av vårt utskott. Några här känner till mitt intresse för budgeten i allmänhet och som budgetföredragande för budgetkontrollutskottet skrev jag ett betänkande i vilket flera slutsatser som finns här formulerades, huvudsakligen i punkt 16 i detta betänkande. Från detta fosterstadium har de nu gått igenom sin utvecklingsprocess och har nu fötts inom detta betänkande.
De rör flera åtgärdsvägar som budgetkontrollutskottet kan använda när det stöter på problem på olika områden, inklusive en rekommendation till budgetutskottet att frysa eller minska anslag avsedda för rubriker som gäller följande års budget; att inte godkänna att överföringar sker av anslag som innebär en ökning för berörda rubriker under en bestämd tid förrän ytterligare internutredningar har avslutats; ända till att begära att kommissionens ordförande ber varje enskild kommissionär som berörs av allvarliga upptäckta problem att avgå, ett slags EU-kejsarsnitt.
Till sist vill jag rekommendera föredragandens förslag om att snabba upp det kontradiktoriska förfarandet och de olika uttalandena om de särskilda rapporterna, även om jag måste säga till föredraganden att jag har för avsikt att motsätta mig den tidtabell på fem månader som föreslås i betänkandet för att hantera dessa. Kanske en tidtabell på nio månader kunde vara lämplig.
Jag är säker på att föredraganden skulle bli glad att höra att det finns få meningsskiljaktigheter mellan de viktiga grupper som måste övervinnas under dessa omständigheter. En tång krävs inte för att dra fram någon överenskommelse och vi kommer att rösta för hennes betänkande.

Schreyer
Herr talman, mina damer och herrar! Detta betänkande, fru Morgan, har krävt mycket arbete - det syns på det - många diskussioner inom och utom kommissionen, inom och utom revisionsrätten och inom och utom parlamentet. Men det visar ju exakt vilken politisk betydelse detta betänkande har. Jag vill verkligen gratulera er till detta lyckade och balanserade resultat.
Efter händelserna förra året är ert mål att budgetkontroll- och ansvarsfrihetsförfarandet skall bli öppnare och framför allt mer effektivt. Jag kan försäkra er att kommissionen anstränger sig för att kontinuerligt förbättra sina egna förfaranden. Kommissionen kommer därför också att ta betänkandet som utgångspunkt för vidare impulser.
Det var ett mycket ändamålsenligt, och jag tror också ett mycket självmedvetet steg att kommissionen och även revisionsrätten före utarbetandet av detta betänkande deltar i era samråd. Organen har målmedvetet försökt finna möjligheter för att förbättra ansvarsfrihetsförfarandet.
När det gäller tillgången till dokumenten beträffande betänkandet om ansvarsfrihet, vilket ju är en viktig punkt, vill jag göra er uppmärksamma på att utgångspunkten för kommissionens arbete är det interinstitutionella avtalet som slöts i juli i år, i synnerhet bilaga 3, det vill säga tillgång till konfidentiell information. Jag kan försäkra er att kommissionen oinskränkt kommer att hålla sig till detta avtal. Jag vill påpeka för fru Stauner - ni har just berört vissa frågor - att det i detta avtal beträffande konfidentiell information regleras att utskottsordföranden skall ställa frågorna till kommissionen eller vidarebefordra dem. Härtill vill jag säga att inga frågor ställdes till kommissionen från utskottsordföranden.
Betänkandet kräver en utförlig inventering av de operativa verksamheterna, grundliga granskningar av budgetposter och oriktigheter liksom en intern prestationsbedömning i kommissionen. Vi är övertygade om att kommissionen med förvaltningsreformen här har kommit och fortfarande kommer ett långt steg framåt. Parlamentet har ju också uppskattat detta reformprogram.
Ett stort utrymme i ert betänkande, fru Morgan, intar frågan om huruvida revisionsrätten i framtiden enskilt skall bedöma de enskilda generaldirektoraten, kommissionens enskilda enheter. Jag vill i detta sammanhang erinra om att artikel 276 i EG-fördraget hänvisar till ansvarsfrihet beträffande genomförandet av budgeten i sin helhet, och inte till enskilda delar respektive budgetområden. I det sammanhanget vill jag också nämna att risken att göra fel när budgeten skall verkställas - oavsett om det är svåra eller lätta fel - naturligtvis är mycket olika för enheterna, eftersom de förfogar över helt olika operativa budgetar och måste hantera olika risker. Exempelvis omfattar Fischlers budget för jordbruksområdet totalt ungefär 443 miljarder euro, medan däremot den operativa budgeten i Generaldirektoratet för budget nästan är noll, och det därför naturligtvis över huvud taget nästan inte finns någon risk. Det måste man ta hänsyn till. Det kommer naturligtvis också i hela debatten att vara en fråga om huruvida det kommer att finnas olika feltoleranser, eftersom naturligtvis verkställandet av budgeten på exempelvis det administrativa området, där löner betalas ut, är mycket enklare. Jag vill säga att där måste feltoleransen vara lika med noll, medan man i fråga om de externa tjänsterna och utrikespolitiken har att göra med helt andra risker, om man t.ex. är verksam i ett krigsområde med humanitär hjälp. Även detta måste man då ta hänsyn till.
Ni ser av mina utläggningar att jag anser att det är förnuftigt att fortsätta att diskutera dessa förslag för att se hur man här också kan öka ansvaret. Det är ju också er önskan när det gäller medlemsstaterna. Jag vill påpeka att jag kommer att ta era förslag till anledning att diskutera detta vid nästa möte med medlemsstaternas företrädare om finanskontroll. Jag skall då också gärna rapportera om diskussionen i utskottet.
Än en gång gratulerar jag er till ert betänkande!

Bösch
Herr talman! Helt kort bara en rättelse. Fru kommissionär, utgångspunkten för förmedling av information till Europaparlamentet är EG-fördraget och inte det interinstitutionella avtalet. Jag ville bara klarlägga det.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Uppköpserbjudanden
President
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0368/2000) av Lehne för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt (8129/1/2000 - C5-0327/2000 - 1995/0341(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv på bolagsrättens område om uppköpserbjudanden.

Lehne
Herr talman, mina damer och herrar! I detta lagstiftningsförfarande har vi i den andra behandlingen att göra med ett mycket komplicerat förehavande, som inte gör det särskilt lätt att förklara de sammanhang det rör sig om. Jag vill trots detta försöka göra det.
Den gemensamma ståndpunkt som föreligger och som vi i dag skall besluta om anser jag har en hel rad avgörande brister, som för övrigt under debatten hittills principiellt sett inte har bestridits av någon. Den första avgörande bristen är avsaknaden av harmonisering. I denna gemensamma ståndpunkt, där det ju handlar om bolagsköp, skall aktieägare skyddas. Det är enligt min åsikt ett absolut eftersträvansvärt mål. Men hit hör ju också bestämda ramvillkor. Detta skall ju vara ett ramdirektiv. För en rad frågor, som helt enkelt måste regleras i samband med aggressiva köp, och med köp generellt, reglerar denna gemensamma ståndpunkt egentligen ingenting alls.
Jag vill exempelvis nämna frågan om den så kallade övertagströskeln, från och med vilken alltså ett erbjudande skall åläggas, frågan om ett så kallat skäligt pris, som skall erbjudas aktieägarna, eller frågan på vilka villkor åtaganden om kontant betalning måste göras. Vi har sammanväxande kapitalmarknader i Europa. Jag tror att mot den bakgrunden är det absolut nödvändigt att dessa frågor regleras, och inte förblir olösta. Av den enkla anledningen innehåller betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, som jag i dag skall lägga fram, i en hel rad ändringsförslag konkreta idéer om hur dessa frågor skulle kunna regleras.
Jag anser också att dessa förslag är riktiga, ty om vi inte gör detta, då måste man åtminstone när det gäller dessa problem allvarligt fråga sig om det överhuvud taget är någon mening med detta direktiv. Att skriva in i ett direktiv att aktieägarna skall få ett skäligt pris, har ungefär samma värde som att skriva in att ett äpple faller från trädet när det är moget. Då måste man också skriva in vad egentligen det skäliga priset är och vad hela ärendet egentligen handlar om.
Det andra stora problemet i detta direktiv är artikel 9. Syftet med detta direktiv skall vara att i Europa skapa a level playing field, alltså en " vapenjämvikt" . Resultatet av denna gemensamma ståndpunkt skulle emellertid bli, om den inte ändras, att vi till slut inte bara i förhållande till Nordamerika saknar denna jämvikt, utan också inom Europa. Amerikanerna har den så kallade business judgement rule, alltså möjligheten att värja sig mot uppköp. I Europa föreskrivs enligt den gemensamma ståndpunkten en principiellt strikt neutralitetsplikt. Alltså kan amerikanska företag i framtiden lätt ta över europeiska företag.
Det andra problemet är att det inte heller finns någon sådan jämvikt i Europa. Det finns en rad stater, det klassiska exemplet är Storbritannien, och det har ofta skildrats i exemplet med London Stock Exchange, där bolagsrätten föreskriver möjligheten att genom inskränkningar i rösträtten i aktiebolagets stadgar faktiskt utesluta övertaganden. Alltså skulle konsekvensen av denna artikel 9, som den står här, vara att flera företag från flera länder i Europa skulle kunna köpas upp mycket lättare, medan andra företag i andra länder i Europa praktiskt taget aldrig skulle kunna övertas, om de har sådana föreskrifter i sina stadgar. Därför måste också artikel 9 ändras.
Nästa problem är frågan med den behöriga tillsynsmyndigheten. Den gemensamma ståndpunkten reglerar denna fråga från tre håll. Om man reglerar något sådant från tre håll, då är det klart att det finns tillräckligt många hållpunkter och anledningar till tvister och att man därigenom inte skapar någon rättssäkerhet. Därför tror jag att vi också måste förbättra artikel 4.
Jag vill bara göra ytterligare ett påpekande: Vi har i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden över gruppgränserna kommit fram till kompromissändringsförslag. Dessa kompromissändringsförslag är inte alla i kammaren lyckliga över. Det ligger i kompromissändringsförslagens natur. Men det avgörande är att vi inser, och det är ju oomtvistat, att detta direktiv har graverande brister. Den enda möjligheten att bli av med dessa brister är att vi här med en majoritet av 314 röster beslutar att gå in i en förlikning. Det är helt klart att resultatet av förlikningen inte till slut blir det som rådet har beslutat eller det som parlamentet i morgon beslutar. Resultatet kommer att vara ytterligare en kompromiss. Om vi i morgon inte beslutar om föreliggande ändringar, kommer denna ytterligare kompromiss inte att göras, och direktivet kommer att förbli så dåligt som det är.
Därför kan jag bara be denna kammare att rösta för kompromissändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Om man nu från kommissionskretsar eller från annat håll befarar att direktivet skulle kunna stranda, då måste jag i ärlighetens namn säga att jag inte tror det. Så länge som vi haft förlikningsförfarandet mellan parlamentet och rådet, och det är nu mer än sex år, har bara ett enda direktiv, nämligen det som gällde biopatentet, strandat i förlikningsförfarandet. Det direktivet beslutade vi trots detta om något senare, både i rådet och i parlamentet.
Jag förstår inte varför vi här inte skulle lyckas att som för alla andra direktiv slutligen få till stånd en kompromiss. Jag delar därför inte på något sätt den oro som har uttalats här. Vi befinner oss i ett helt normalt förfarande. Vi bör genomföra andra behandlingen på ett bra sätt, och vi bör sedan i förlikningsförfarandet sträva efter en bra kompromiss.
(Applåder)

McCarthy
Herr talman! Rörande en ordningsfråga vill jag påminna ledamöterna i kammaren om regel 9.2 som hänvisar till bilaga I, artikel 1: " Varje ledamot som har direkta ekonomiska intressen i en fråga som debatteras skall muntligen uppge dessa intressen, innan denne tilldelas ordet i parlamentet eller i något av dess organ." Med tanke på det faktum att Lehne föreslår att förstärka rollen för företagsledare är det helt uppenbart att ledamöter kanske vill uppge detta innan de talar. Det hindrar dem inte från att tala; det påverkar kanske inte vår föredragande; men det gäller säkerligen några medlemmar i hans grupp som innehar höga befattningar i Bertelsmann media group.

Inglewood
Herr talman! Jag vill uppge att jag är chef för CN-gruppen. Min vän herr Lehne har lämnat PPE-gruppens ståndpunkt. Jag skall redovisa ståndpunkten hos den brittiska, konservativa delegationen och hos flera andra ledamöter. Det är emellertid inte nödvändigtvis en hel och korrekt beskrivning av PPE-gruppens ståndpunkt som han har redovisat.
När ett aktiebolag börsnoteras talar ledningen och ägarna om för världen att investerare kan köpa och sälja aktier i det utan minsta spår av ledningen eller staten som manipulerar marknaden mot dem. Den europeiska enhetliga marknaden är en paneuropeisk marknadsplats, men där börsmarknaden måste behandlas likadant som andra marknader så att nationella gränser, även om de markerar olika rättsliga behörighetsområden, inte inkräktar på den överensstämmelse mellan regler som krävs på hela marknadsplatsen.
Inom den enhetliga marknaden bör investerare, oavsett om de är privata, bolag eller pensionsfonder, kunna utöva sin rätt till ägarskap till gagn för de företag i vilka de investerar och för dessa som investerar i dem.
I mitt land har vi verkliga reservationer om den gemensamma ståndpunkten men i en anda av välvilja varit beredda att godkänna den. Tyvärr anser vi att några av de föreslagna ändringsförslagen inte förbättrar den. Tvärtom kommer några att högst olyckligt skada projektet med en enda paneuropeisk ordning för företagsuppköp. För att vara effektivt, användbart och till allmänhetens bästa måste ett sådant direktiv: för det första undvika direkt inblandning av domstolar och snarare ha en reglerare med omfattande handlingsfrihet inom ramen för rättssäkerhet; för det andra, klargöra och ha fungerande bestämmelser om jurisdiktion; för det tredje, klargöra definitioner av rättvist pris och fastslå lämpliga tröskelvärden; för det fjärde se till att företagsledningar inte på ett otillbörligt sätt kan hindra aktieägare att fatta sina legitima beslut om framtiden för det företag i vilket de äger en insats.
Om vi misslyckas med att få ordning på detta direktiv skall det tala om för världen att Europa inte kommer att klara verkligheten på den globala marknaden. Det skall inte innebära att den inte kommer att behöva göra det i sinom tid; snarare skall det bara innebära att anpassningen kommer att bli mer förlängd och plågsam och offren kommer att vara europeiska jobb och europeiskt välstånd.

Berenguer Fuster
Herr talman! Det ser ut som om vi definitivt har kommit fram till slutet på vägen om förslaget till direktiv på bolagsrättens område om uppköpserbjudanden. Det är ett förslag som har vandrat en lång, och även stormig väg är jag rädd för, för att de svårigheter som har uppstått.
Det är sant att det har funnits många svårigheter. Det är även sant att den politiska överenskommelse som uppnåddes i rådet förra året har gjort det möjligt att undanröja några av dessa.
Jag tar mig därför friheten att göra en reflektion om parlamentets funktion: vilken roll bör parlamentet spela i ett medbeslutandeförfarande genom vilket en politisk överenskommelse har uppnåtts i en komplicerad fråga? Bör vår roll begränsas till att säga "ja och amen" till förslagen från rådet? Mina damer och herrar, jag anser att det inte bör vara på det viset.
Med detta vill jag inte ha sagt att parlamentet skall sabotera en överenskommelse som har uppnåtts med rådet. Mina damer och herrar, vi är politiker och följaktligen vill vi alltid finna politiska lösningar.
Dessa reflektioner kan mycket väl tillämpas på detta betänkande. Rådet har uppnått en överenskommelse vars grundläggande aspekter måste respekteras, vilket föredragande Lehne har gjort i sitt utmärkta betänkande, till vilket jag varmt gratulerar honom. Och jag gratulerar honom inte bara till att han har respekterat kärnpunkten i detta avtal, utan även för att han söker lösningar som - och jag understryker detta - genom att respektera kärnpunkten - syftar till att förbättra lagstiftningsförslaget. Detta är, enligt min uppfattning den uppgift en medlagstiftande institution som parlamentet har inom medbeslutandeförfarandet.
De ändringsförslag som vårt utskott föreslår kan delas in i tre block. Det första består av en rad tekniska ändringar som syftar till att dels klargöra koncept och dels täcka luckor. Jag kommer inte att uppehålla mig vid dessa.
Det andra blocket innefattar en rad ändringsförslag som syftar till att förbättra de anställdas delaktighet vid ett offentligt uppköpserbjudande. Vi kan inte blunda för verkligheten: vid ett aktieuppköp sker omstruktureringar av personalstyrkan, avskedanden..., kort sagt, åtgärder som påverkar arbetstillfällena. Därför är det viktigt att de anställda och deras företrädare informeras från första början om vad som kommer att hända och att de kan göra sina röster hörda i själva uppköpsförfarandet.
Det tredje blocket omfattar de ändringsförslag som har givit upphov till mest konflikter under handläggningen. Och jag önskar att hade en sådan övertygelse att jag kunde förekomma er oro över de konsekvenser som kan läsas ut av godkännandet av dessa ändringsförslag. Det är sant att Europaparlamentets regelverk inte underlättar denna möjlighet eftersom dessa debatter helt enkelt sker för döva öron. Men vad skall vi göra!
Den första ändringen handlar om artikel 4, i vilken behörig kontrollmyndighet för övertagandet fastställs. I punkt 1 fastställs att det skall vara medlemsstaten där det berörda aktiebolaget har sitt säte, förutsatt - det är logiskt - att bolagets aktier har godkänts för börsnotering i denna medlemsstat. Vad händer om aktierna inte får noteras i den medlemsstaten? Den lösning som föreslås verkar inte vara förenlig med de andra ändringsförslag som har lagts fram av andra ledamöter, otvivelaktigt i god tro, där kravet på bolagets säte alltid finns med. För om aktierna inte är noterade där, varför skall de då övervakas av den myndigheten?
Det andra problematiska ändringsförslaget handlar om kravet på neutralitet. Om denna fråga är åsikterna mycket motstridiga, till och med totalt motsatta, och man har kommit fram till en lösning som medger några exceptionella förutsättningar för att vidta åtgärder i de fall det inte är möjligt att sammankalla en ordinarie bolagsstämma.
Min grupp och jag själv kommer att stödja dessa ändringsförslag.

Wallis
Herr talman! Jag fruktar att vi håller på att tappa bort planen över eller bilden av vad detta direktiv handlar om. Det är en del av handlingsplanen för finansiella tjänster; i vår kommissionärs egna ord, " ett nyckelelement för skapandet av en helt integrerad marknad för finansiella tjänster, som ger investerare och konsumenter mer valfrihet" . I förslagen finns tre viktiga element i ett skede då det sker en förändring av vem som kontrollerar ett företag: skydd av minoritetsaktieägare, öppenhet om information rörande ett uppköpserbjudande och reglerande övervakning av processen. Men vad är det fara för att vi gör som ett parlament på grund av de ändringsförslag som lagts fram?
För det första är vi långt ifrån öppna. Några av ändringsförslagen verkar vara ett maskerat försök att införa några element till en bolagsstadga genom bakdörren. För det andra håller vi på att införa strikta strukturer och förfaranden medan rekommendationen från kommissionen faktiskt handlade om en varlig hand för att ge medlemsstaterna spelrum för att behålla nationell praxis i sin bolagskultur.
Till sist frågan om tydlighet: bristen på detta är särskilt märkbar i debatten om jurisdiktion, en fråga som jag har lite erfarenhet av. I den gemensamma ståndpunkten föreslogs en form av delad uppgörelse. Nu har vi ett förslag som skulle leda till förvirring, ett sökande efter bästa domstol, eventuell rättstvist vid ett känsligt skede i en bolagsöverenskommelse. Detta hjälper inte långt. Jurisdiktion bör enbart tillfalla den medlemsstat där målbolaget finns registrerat. Detta är rättvist mot minoritetsaktieägare, öppet och framför allt tydligt. Jag skulle verkligen vilja be kommissionären överväga om han kan godkänna mitt ändringsförslag om denna mycket viktiga fråga.
I ledaren i Financial Times i dag talades om uppköpspolitik: att det har tagit inte mindre än 10 år för att få detta förslag och att vi, Europaparlamentet, kunde förstöra det på 10 minuter i morgon genom att rösta igenom vilseledande ändringsförslag. Jag hoppas att så inte blir fallet.

MacCormick
Herr talman! Jag vill försäkra fru Wallis att jag skall rösta för hennes ändringsförslag 19 av just de skäl som hon har uppgivit - och jag hoppas att min grupp skall följa mig. Detta är en fråga där tydlighet är ytterst viktig. Likaledes kommer vi att förkasta den kritiska delen av ändringsförslag 17, vilket skulle undanta aktieägare från att besluta om värdet på ett uppköpserbjudande som gäller det företag som de äger. Grunden till detta är att det är inte regeringar, kontrollmyndigheter eller företagsledningar som skall godkänna eller hindra ett uppköpserbjudande. Det är företagsägarnas ansvar - aktieägarna själva.
Det är om den princip som vi kanske kommer att ha delade åsikter i morgon: vad bör vara den övergripande funktionen i en lag som skall reglera företagsuppköp. Om ni anser att det rätta är rättvisa och öppenhet mot alla aktieägare - majoritet och minoritet i lika grad - då avgör det er röst för flera av frågorna här.
Det finns några punkter där jag gärna skulle stödja kompromissändringsförslagen, i synnerhet dem som gäller anställdas ställning. Jag förstår Lehnes önskan att föra frågan vidare till förlikningsförfarande och få den ytterligare utredd. Jag har en viss förståelse för hans synpunkt. Men vi måste i denna fråga använda den ledande principen om aktieägares skydd.

Bordes
Herr talman! Innehållet i detta betänkande, gemensam europeisk lagstiftning för uppköpserbjudanden, berör bara en liten del av de stora kapitalistiska koncernerna och deras stora aktieägare som har monopol på företagens ägande. I de juridiska spetsfundigheter som utbytts mellan rådet och parlamentet tar man inte ens upp arbetarna, teknikerna, arbetstagarna och de anställda, de som får de företag att fungera som slåss om de stora finanskoncernerna med miljardbelopp. De europeiska institutionerna bryr sig inte om avskaffade arbetstillfällen och företagsnedläggningar som orsakas av i stort sett alla uppköp eller sammanslagningar av företag.
Jag bryr mig inte om de rättsliga problemen för dessa herrar, de stora aktieägarna, och jag kommer att rösta emot detta betänkande. Jag vill däremot här bekräfta min solidaritet med dem de utnyttjar, och om parlamentet hyste den minsta respekt för arbetstagarna, bör det åtminstone förbjuda att företagsuppköp resulterar i avskedanden.

Farage
Herr talman! Efter att i 18 år ha arbetat med finansiella tjänster tror jag inte att detta direktiv behövs. I Förenade kungariket har regleringen av företagsuppköp genom den frivilliga praxis som administreras av expertgruppen för företagsuppköp varit väldigt framgångsrik: ett bra exempel på en pragmatisk strategi för en ytterst komplicerad fråga, där lagstiftning skulle vara mindre lämplig. Vi får inte glömma att marknaden för företagsuppköp primärt är brittisk. Aktiviteten i London överstiger hela den totala volymen i resten av Europa, därför kommer denna åtgärd att skada Förenade kungariket. Många tror att införandet av en rättslig kod är ett protektionistiskt verktyg för att göra det möjligt för mindre duktiga europeiska företag att skydda sig själva från uppköp genom att tillgripa komplicerade rättsliga åtgärder.
Är europeiska företag så rädda för konkurrens att de anser sig behöva gömma sig bakom en restriktiv lag som skall kväva snarare än förbättra europeisk konkurrenskraft? Om inte, då bör ledamöterna rösta mot detta direktiv.

Cederschiöld
Herr talman! Det är nödvändigt att effektivisera företagsstrukturerna på den europeiska marknaden om Europa skall stå sig på den globala marknaden. Företag måste kunna omstruktureras också mellan länderna inom unionen.
Detta direktiv kommer nog inte att skapa det tydliga regelverk som i dag behövs på den internationella börsmarknaden, men slaget är ännu inte förlorat. Problemet är att börsrätten är nära förknippad med bolagsrätten, och det är svårt att harmonisera det ena området om det andra inte är harmoniserat. Hur man än utformar reglerna så kommer någon att drabbas.
På en liten marknad som Sveriges med relativt koncentrerat ägande kommer en harmoniserad budpliktsnivå på 30 procent att skapa problem, och vi efterfrågar större flexibilitet. Det behövs även större flexibilitet när det gäller den fullständiga neutralitetsplikt som rådet förordar. Problem kommer att uppstå för de tyska företagen, eftersom Tysklands bolagsrätt förbjuder röstdiversifiering. Man måste visa större förståelse för de nationella särdragen, annars kan det få förödande konsekvenser för ett enskilt medlemslands företagsstruktur.
Det vore däremot lättare att lösa problemet med vilken kontrollmyndighet som skall ha jurisdiktion. Smidigast vore att välja kontrollmyndigheten i det land där målbolaget har sitt säte. Företag kan vara noterade på olika marknader, och företag med huvudkontor i Sverige är inte alltid noterade i Sverige. Det vore minst sagt konstigt om t.ex. amerikanska myndigheter skulle bli ansvariga för ett övertagande mellan två europeiska företag. Den som vill undvika sådana konsekvenser har möjlighet att rösta för ändringsförslag 19, som klargör att målbolagets säte skall vara avgörande.
Om vi inte värnar neutralitetsplikten går syftet med direktivet om intet. Öppnar vi dessutom dörren till defensiva åtgärder, försvårar vi kanske omstruktureringen av de europeiska marknaderna och inte minst skyddet för de små aktieägarna.
Jag vill bara understryka att förlikningskommittén har ett mycket stort ansvar och att framgång kräver gemenskap.

McCarthy
Herr talman! Man har sagt att det är en mycket viktig, avgörande rättsakt som vi behandlar här. Den är en hjärtesak i handlingsplanen för EU:s finansiella tjänster. Men, mer än så, den stora vinsten är att vi kan gå vidare med dagordningen från Lissabon för att skapa en konkurrenskraftig, dynamisk, europeisk ekonomi. För det behöver vi en effektiv marknad för varor, tjänster och kapital.
Herr Bolkestein, jag delar er oro: vi kan inte riskera att förlora detta direktiv därför att EU-ekonomin skulle få betala alternativkostnader under flera år på grund av att man inte har kunnat omstrukturera europeiska företag. Men det ändringsförslag som lagts fram av vår föredragande kommer att leda oss i den riktningen. Jag fruktar att det kommer att förstöra effekten av den bolagsomstrukturering som krävs för att bygga upp EU-konkurrenskraften på globala marknader. Om vi skall kunna uppnå global överlägsenhet i exempelvis telekommunikationssektorn måste vi se till att nyligen gjorda uppköp som Vodafone, Mannesmann, France Telecom, Orange visar att europeiska modeller fungerar och kan inte blockeras av fientliga åtgärder eller åtgärder av uppköpshotade företag. Det skulle vara att vända ryggen mot möjligheten att uppnå den konkurrenskraft som vi önskar.
Min delegation av ledamöter från Labourpartiet kan därför inte godkänna ändringarna i artikel 9 som tillåter företagsledningar att vidta defensiva åtgärder för att hindra uppköp utan att ha aktieägarnas godkännande. Bolkestein har själv sagt att det är mycket viktigt att ledningen för uppköpshotade företag samråder med aktieägare i detta fall.
Vårt primära mål måste vara att skydda våra investerare för att säkerställa en rättvis och jämlik budgivningsprocess. Syftet måste vara att garantera ett effektivt flöde på kapitalmarknader; och vi får inte i slutändan tvingas lägga fram en lagstiftning som skyddar potentiellt ineffektiva företagsledare och som stöttar företag som håller på att gå omkull. Det gagnar ingen. Det kommer att resultera i att investerare inte ser EU som en integrerad kapitalmarknad; det skall undergräva investerares förtroende och det skall resultera i ett kapitalflöde ut ur Europa.
Föredragandens ändringsförslag skapar förvirring på området rättstvister och det skulle vara fel av oss att rösta för förvirring i eventuella rättstvister.
Jag måste säga att jag inte kan förstå Lehnes inställning i British Economist, där han själv har hållit med om att hans kompromiss inte är genomförbar, men att han lade fram den för att hålla socialisterna lyckliga och han är beredd att ta bort den i förlikningsförfarandet. Det är inte godtagbart.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! Det är helt väsentligt att den viktiga frågan om en minimiharmonisering av uppköpsrätten kan regleras genom ett förnuftigt ramdirektiv, varvid, som Lehne har sagt, det senaste förslaget uppvisar vissa tekniska, men också innehållsmässiga problem, och vi antar att det nuvarande förslaget tyvärr kan förändras kvalitativt först i förlikningsförfarandet. Men det bör påpekas att verkligheten entydigt har förändrats sedan den första behandlingen. Utlandsinvesteringarna inom EU fördubblades mellan 1997 och 1998, gränsöverskridande fusioner och övertaganden har nått en höjdpunkt. Några bindande bestämmelser för övertaganden har hittills varken funnits i gemenskapsrätten eller i flera medlemsstaters rätt. Av rättssäkerhetsskäl och för att åstadkomma en rättvis konkurrens framstår direktivet om uppköpserbjudanden därför som nödvändigt.
Jag befinner mig i den lyckliga situationen att jag kan säga att Österrike sedan den 1 januari 1999 har en egen lag om uppköp. Den österrikiska uppköpsrätten och i synnerhet verkställandet av den genom uppköpskommissionen har hävdat sig mer eller mindre sedan den trädde i kraft. För oss här i Europaparlamentet handlar det när allt kommer omkring om att på europeisk nivå reglera de stora spänningsfälten i uppköpsrätten, exempelvis styrelsen gentemot aktieägarna, stora gentemot små aktieägare, företag kontra kapitalmarknad, i en minimal form.
Vidare är det absolut nödvändigt att medlemsländerna i enlighet med de allmänna målen och inom ramen för direktivet har möjlighet att besluta om förnuftiga bestämmelser som går utöver detta, exempelvis som i den nuvarande österrikiska uppköpsrätten främjandet av likabehandling av alla aktieägaregenom att vi...
(Talmannen avbröt talaren.)

Martin, Hans-Peter
Herr talman! Först välkomnar jag det arbete som Lehne har gjort, och att han återupptagit hela denna verksamhet. Det är synd att detta betänkande har låtit vänta så länge på sig. Tiden springer än en gång iväg för oss inom politiken. Måttstockarna ges av ekonomin. Om man här upplever detta som en spöklik debatt, så har det mindre att göra med klockslaget och med att endast ett fåtal kolleger är närvarande, än med det som vi nu återigen upplever. Vi talar om ett Europa som skall förenas, och vad hör vi? Brittiska lobbyister som är mot detta Europa, mot en fläkt av en socialmodell, som man sedan alltid kör med i valkampen. Det vore skönt om British Labour - av de konservativa kan man ju uppenbarligen överhuvud taget inte längre förvänta sig det - någon gång också skulle röra sig utöver gränserna för City of London. En gång hette det Britain rules the waves, nu heter det Britain drifts away. Varför tas vi alltid som gisslan för detta lilla City of London? Varför är vi inte tillräckligt ärliga och säger att uppköp blir ett stort socialt problem, om vi inte dämpar dem? Varför tilltror vi oss inte att stå för det som vi alltid förkunnar i valtalen? Konkret uttryckt vet vi att 70 procent av fusionerna går snett. BMW/Rover var en katastrof. Daimler/Chrysler blir synbarligen ett brott, när man ser vad som pågår där.
Är det tillräckligt, det som nu står i Lehnes betänkande? Nej, men det är en första början, tror jag, i en bestämd riktning. Jag personligen - och jag skulle önska mig att det också skulle gälla för British Labour - kommer att stödja de ändringsförslag som leder till mer reglering. Vi vill inte ha några amerikanska förhållanden hos oss. Vi behöver dem inte. Det går mycket bra för den europeiska ekonomin. I Storbritannien driver de sociala motsatserna allt längre från varandra. Vi skulle behöva den i samband med insideraffärer, och ifråga om kartellrätten. Går makt före rätt, är frågan. Men svaret är att Lehnes betänkande åtminstone är ett litet stycke i riktning mot att stärka Europas medborgares förmåga.

Harbour
Herr talman! Det är intressant att lyssna på herr Martin som engelsk talare och jag kan försäkra honom att saker håller verkligen inte på att rasa samman i den brittiska ekonomin även om mitt parti skulle se en ny regering. En punkt som jag vill ta upp med hänsyn till detta uppköpsdirektiv är att ta med mig argumentet tillbaka till de miljoner väljarna i mitt land och de miljoner människor som har pensionsplaner och sparmedel som bygger på investeringar på börsmarknaden. McCarthy påminde oss helt riktigt om att uppge ekonomiska intressen. Så låt mig uppge ett intresse. Jag har en pensionsfond från min tidigare arbetsgivare. En stor del av dess värde bygger på investeringar på den brittiska aktiemarknaden och jag litar på att de investeringsansvariga skyddar min investering och ser till att den växer för min framtida pensionering. Det är naturligtvis en stor styrka, herr Martin, för den brittiska ekonomin att ha dessa fonder där i en tid då vårt samhälle får flera äldre och vi måste sörja för dessa pensioner. Vi har inte en större post med statligt finansierade pensioner.
Det är något som alla i Europeiska unionen måste ta tag i och detta uppköpsdirektiv, i dess slutgiltigt godkända form, måste lösa den frågan. Problemet med de ändringsförslag vi nu behandlar är att om detta går igenom kommer de människor som har hand om min pensionsfond inte att kunna maximera det värdet för mig. Det gäller miljoner av vanliga människor som arbetar i företag överallt i Förenade kungariket. Det är deras framtid vi talar om. Detta är inte någon abstrakt idé. Det är en hjärtefråga för den brittiska ekonomin och det är något som kommer att vara alltmer avgörande också för den europeiska ekonomins framtid.

Bolkestein
. (NL) Herr talman! Jag skulle gärna vilja tacka parlamentet för den uppmärksamhet som det ägnar det här förslaget och för det arbete som utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och främst föredraganden, Lehne, har uträttat. Det här uppmärksammandet är absolut berättigat med tanke på hur betydelsefull den här texten är, en text som stats- och regeringscheferna angav som en prioritet vid Europeiska rådet i Lissabon i mars 2000. Ett godkännande av texten skulle nämligen medföra en avsevärd förbättring av funktion och stabilitet på de finansiella marknaderna i Europa.
Jag gläder mig särskilt åt att jag äntligen kan behandla den gemensamma ståndpunkt som vi har fått vänta länge på, men som slutligen enhälligt fastställdes av medlemsstaterna i juni i år.
Vissa ändringsförslag som lagts fram av parlamentet medför ytterligare förbättringar i texten till rådets gemensamma ståndpunkt genom att det i dessa tas upp saker som skulle kunna leda till tolkningssvårigheter och att det uppmanas till ett snabbare införlivande av direktivet.
Därför instämmer kommissionen i ändringsförslagen 7, 14 och 18. Kommissionen värdesätter särskilt ändringsförslag 18, i vilket syftas till att förkorta tidsfristen för införlivande av direktivet i enlighet med den önskan som kommissionen redan flera gånger har tillkännagivit. Den har ju alltid påpekat nödvändigheten av att inte förlora någon tid vid genomförandet av det här direktivet som alla berörda parter sett fram emot så mycket.
Vidare tar kommissionen del av de meddelanden som förs fram via ändringsförslagen 5 och 13. Kommissionen har i princip inga invändningar mot dessa förslag men påminner om att de inte hör hemma i det här direktivet. I den nuvarande texten garanteras arbetstagarna lämplig information om erbjudandets villkor och konsekvenser. Bestämmelser som går längre på det området överensstämmer inte med de målsättningar i direktivet som gäller skyddet av aktieägarna. Frågor som rör arbetet och arbetstagarnas rättigheter vid omstrukturering av företag regleras i andra gemenskapsdirektiv.
Kommissionen vill också visa sitt intresse för ändringsförslag 12. Det ändringsförslaget syftar till att införa ett instrument som gör det möjligt för en majoritetsaktieägare att överta övriga värdepapper. Det förfarande som redan används i några medlemsstater gäller dock inte för offentliga uppköpserbjudanden utan räcker mycket längre och skulle eventuellt kunna undersökas närmare inom ramen för den allmänna granskning av bolagsrätten som kommissionen planerar att göra. Därför föreslår jag att den frågan bifogas till de saker som skall undersökas av en expertkommission.
De övriga ändringsförslagen kan kommissionen tyvärr inte godkänna och det av olika skäl. Ändringsförslagen 2 och 10 kan inte godtas eftersom de ändrar direktivets tillämpningsområde. Direktivet gäller alla offentliga, och endast offentliga, erbjudanden om uppköp eller byte, frivilliga eller obligatoriska.
Ändringsförslagen 4 och 15 kan inte godkännas eftersom de inte hör hemma i de åsyftade bestämmelserna. De gäller endast innehavarna av värdepapper i det första fallet och tillsynsmyndigheten i det andra.
Ändringsförslagen 8 och 9 är ogrundade. Det är ju inte på något sätt klart att den föreslagna definitionen av ett skäligt pris är bättre än en annan eftersom alla de olika definitioner som just nu används i medlemsstaterna mycket väl är tillräckliga.
Slutligen har kommissionen gjort en djupgående undersökning av ändringsförslagen angående innehållet men kan inte anta något av dem. Ändringsförslagen 6, 11 och 16 verkar till exempel förbigå de befintliga nationella föreskrifter som den gemensamma ståndpunkten just försöker föra närmare varandra. Främst ändringsförslag 6 innehåller en sammanblandning av idéer som alla i större eller mindre utsträckning redan tagits upp under behandlingen av direktivet och förkastats eftersom det visade sig att de inte gick att tillämpa. Främst anvisandet av behörig myndighet, medan texten i den gemensamma ståndpunkten utarbetats efter överläggningar med tillsynsmyndigheterna själva. Vidare definitionen av andelen röster för kontrollen över bolaget, vilket har samband med andra bestämmelser inom bolagsrättsområdet och som skiljer sig avsevärt mellan medlemsstaterna.
Om ändringsförslag 17 i sin tur antogs så skulle det kunna omöjliggöra varje fientligt uppköpserbjudande. Kommissionen har inga invändningar mot att förlänga neutralitetsskyldigheten till efter erbjudandets officiella tidsfrist, enligt förslaget i det första stycket. Den kan dock inte instämma i parlamentets förslag om att låta ett visst bolags styrelse besluta om bolagets framtid utan att bry sig om aktieägarnas hållning genom att helt enkelt grunda sina beslut på berörda myndigheters eller domares bedömningar. En sådan lösning hotar å ena sidan att leda till förvirring avseende tillsynsmyndigheternas roll, vilka måste vara oavhängiga och opartiska, och å andra sidan till ett systematiskt inledande av rättsförfaranden som kan kosta både tid och pengar och som inte är till gagn för någon, varken berörda bolag, styrelseledamöter eller övriga berörda parter, särskilt inte arbetstagarna. Vi kan i det avseendet lära oss mycket av situationen i Förenta staterna och det borde mana oss till större försiktighet.
Får jag slutligen påminna er om att det här är ett ramdirektiv i enlighet med parlamentets tidigare önskan. I direktivet anges ändå å ena sidan att en kommitté med sakkunniga från medlemsstaterna och från kommissionen övervakar genomförande och tillämpning av texten och å andra sidan har en omprövningsklausul antagits för att införa ändringar som i framtiden skulle kunna visa sig nödvändiga.
Avslutningsvis påpekar kommissionen att det, om församlingen godkänner dessa ändringsförslag, skulle kunna bli mycket svårt att uppnå en överenskommelse mellan rådet och parlamentet. Kommissionen är emellertid övertygad om, och i det avseendet har den de ekonomiska aktörernas stöd, att den här texten som är resultatet av över tio års förhandlingar, mer tid än vad som behövs för att ta hänsyn till alla intressen, är en bra utgångspunkt och att det nu är hög tid att övergå till praktiska åtgärder.
Till sist har det även lagts fram två ändringsförslag om vilka jag vill säga följande. Ändringsförslag 19 kan inte godtas av samma skäl som ändringsförslag 6. För ändringsförslag 20, som liknar ändringsförslag 17, gäller samma som för det sistnämnda ändringsförslag 17 och av i stort sett samma skäl. Den första delen går att godta, precis som i ändringsförslag 17. Den andra delen kan inte accepteras eftersom begreppet " Aufsichtsrat" för att säga det på tyska, ingår i begreppet " styrelse" och omfattas av samma skyldigheter som alla bolagschefer. Det tredje delen kan inte godtas av samma skäl som alla så kallade " sociala ändringsförslagen" .
Det är vad jag skulle vilja säga om det som parlamentet lagt fram och kommissionen ser naturligtvis med stort intresse fram emot omröstningen i den här frågan.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.

Följerätt
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0370/2000) av Zimmerling för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om upphovsmannens rätt till ersättning vid vidareförsäljning av originalkonstverk (följerätt) (7484/1/00 - C5-0422/2000 - 1996/0085(COD)).

Zimmerling
Herr talman, mina damer och herrar! Europaparlamentet ägnar sig i andra behandlingen åt harmoniseringen av följerätt för konstnärer och tar därmed upp bestämmelser som gynnar både konstnärerna, gallerierna och auktionsfirmor i Europa, vilka har diskuterats sedan 1996. Jag vill till att börja med tacka de kolleger så hjärtligt som har varit med och arbetat på detta projekt. Det var mycket svårt att nå en lösning på problemen som var meningsfull för de deltagande. Till slut lyckades dock detta tack vare den goda viljan från kammarens alla grupper, vilket i synnerhet beslutet i utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden har visat.
Jag är skyldig kollegerna Dehousse och Echerer stort tack, som i många samtal har bidragit till de bärkraftiga kompromisserna. Följerätten utgör de skapande konstnärernas oeftergivliga och oförytterliga rätt till en del av avkastningen på vidareförsäljningen av sina verk. Det är på så vis en del av samhällets upphovsrättsskydd och därigenom ett uttryck för samhällets erkännande av det konstnärliga skapandet. Det är nödvändigt med en harmonisering av det, eftersom det redan gäller i många EU-stater, medan man ännu inte känner till det i Storbritannien, Nederländerna, Irland och Österrike. Detta orsakar avsevärda snedvridningar av konkurrensen, eftersom en konstnär i ett land drar nytta av en försäljning, men blir lottlös i ett annat land. Detta bör inte accepteras på den europeiska marknaden, eftersom det talar mot kraven på den inre marknaden.
I detalj planeras följande ändringar av den gemensamma ståndpunkten: Följerätten skall utsträckas till yrkesmässig handel med konstverk. Graderingen av det belopp som säljaren skall betala föreslås av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden utgöra 4 procent upp till ett försäljningspris om 50 000 euro och 1 procent vid priser över 200 000 euro. Dessutom tillerkänns konstnären en informationsrätt, att meddela sina anspråk inom en frist av upp till tre år hos en professionell konsthandlare, vilket är förnuftigt, då dessa måste föra bok över inköp och försäljning. Här måste alltså inte något förvaltningsbolag kopplas in.
Det nya minimibeloppet om 1 000 euro tar upp ett förslag från Europaparlamentet i den första behandlingen. Upp till den tröskel om 4 000 euro som föreskrivs av rådet i den gemensamma ståndpunkten utspelas de flesta förvärvsförfarandena i Europa, så att detta område redan behöver harmoniseras. För belopp lägre än 1 000 euro finns dock inget behov av en harmonisering, då den europeiska marknaden inte är berörd, så att på grund av subsidiariteten inte heller någon europeisk följerätt skall gälla.
Dessutom ströks det av rådet satta taket om maximalt 12 500 euro som maximibelopp för konstnären, då det är svårt att inse varför framgångsrika konstnärer skall bestraffas. När det gäller genomförandefrister för detta direktiv har utskottet på mitt förslag beslutat att genomgående föreskriva två år, under vilka medlemsstaterna måste genomföra direktivet, och under vilka arvsrättsföljden införs i de länder, som hittills inte haft någon följerätt.
En från rådets sida och i synnerhet från brittisk sida önskad frist om fem respektive tio år är oacceptabel, då den i praktiken skulle betyda att man behåller status quo, vilket uteslutande skulle komma konstmarknaden i Storbritannien till godo. De betänkligheter som framförts från olika håll kan sammanfattas i två stora grupper. För det första befarar brittiska lobbyister att arbetstillfällen går förlorade. Någon risk för att konstmarknaden flyttas till Schweiz eller till USA kan jag inte se, eftersom kostnaderna för försäkring och transport överskrider avgifterna för följerätten och därigenom inte gör flyttningen lukrativ.
Härtill kommer att både Schweiz och USA är intresserade av att införa ett följerättsanspråk, när vi i Europa har godkänt en harmoniserad följerätt.
Det andra problemet gäller Österrike, där man har bildat konstnärsinitiativ, som befarar negativa effekter och därför vänder sig mot direktivet. Detta beror på ett enkelt misstag, eftersom man betraktar förvaltningsbolagen som obligatoriska, vilket hittills varit fallet i Österrike. Just detta föreskrivs dock inte i direktivet. Därför skall man här efterfråga den österrikiske lagstiftaren, och den europeiska lagstiftaren skall inte angripas, som bara skapar positiva ramvillkor för konstnärer och auktionsfirmor.
Jag hoppas alltså att våra brittiska kolleger inte fortsätter med den nationella blockadandan från Nice, utan att vägledande europeiska bestämmelser för konstmarknaden skall komma till stånd genom detta parlament.
(Applåder)

Fourtou
Herr talman! Av femton medlemsländer i Europeiska unionen erkänner elva följerätten, men bara åtta tillämpar den, mer eller mindre framgångsrikt.
Österrike, Nederländerna, Irland och Förenade kungariket har den ännu inte i sin lagstiftning och utanför Europeiska unionen erkänner vare sig Schweiz eller Förenta staterna följerätten.
Inrättandet av ett system för följerätt förefaller vid den första anblicken motiverat av en strävan efter rättvisa och stöd till konstnärer. Följerätten går inte i riktning mot stöd till skapande, tvärtom. Det är en broms för konstmarknaden, som skall vara dynamisk och utvecklas med ett minimum av krav.
För en levande konstnär som blir mer uppskattad och vars produktion av den anledningen ökar i värde är det som räknas dynamiken hos säljaren och dennes försäljningspotential. Följerätten resulterar i en komplicerad domsrätt, sannolikt kostsam jämfört med de ofta blygsamma belopp som i många fall har svårt att nå de berörda. Den skapar ytterligare administration och ger därmed näring till de förebråelser som ofta görs mot de europeiska normerna. Den straffar galleriernas verksamhet vars krafter måste koncentreras på stöd till konstnärerna. Den skapar rädsla, extra kostnader och administrativa bekymmer för potentiella köpare med god vilja och leder ibland till absurda situationer: eftersom rätten beräknas på återförsäljningspriset, om det är till underkurs, värderar man verkets rörlighet högre än skapandet.
Skall man följaktligen auktoritärt utvidga denna bestämmelse till länder som inte vill ha den - jag tänker bl.a. på Förenade kungariket som för närvarande är ledande i Europa på konstmarknaden - och riskera att de förlorar hela sin konkurrenskraft?

Dehousse
Herr talman! För att besvara det lyckade uttrycket från den europeiska sammanslutningen av författar- och kompositörsföreningar, har det förslag vi diskuterar under granskningen i rådet varit föremål för orimliga angrepp. Den kompromiss som antagits av rådet är därför bara en svag återspegling av kommissionens ursprungliga förslag, som till stor del stöddes av Europaparlamentet vid den första behandlingen.
Den socialistiska gruppen, liksom för övrigt resten av den mycket stora majoriteten av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, var mycket förvånad över denna attityd i ministerrådet, vars ståndpunkt innehåller flera oacceptabla beståndsdelar, där den farligaste är att höja tidsfristen till femton år för medlemsstaternas genomförande, trots att kommissionens ursprungliga förslag redan är fyra år gammalt. Rent principiellt är en tidsfrist på femton år oacceptabel i en så föränderlig värld som vår, den innefattar en fullständig omvandling av sektorn, bl.a. på grund av tekniska framsteg. Dessutom skulle ett sådant prejudikat, när en dubblering av Europeiska unionen planeras, ge en fullständigt felaktig signal till kandidatländerna. Med en sådan tidsfrist vore det bättre att avstå från idén med ett direktiv.
Den socialistiska gruppen vill därför inte att parlamentet råkar i vanrykte genom att godta förslag som förlöjligar omröstningar vid den första behandlingen. Vi gläds därför för det första åt att denna attityd begripits och accepterats av föredragande Zimmerling, inte bara när det gäller problemet med tidsfristen utan även när det gäller många andra problem, de som han räknat upp här i kväll. Vi gläds också åt att så gott som samtliga demokratiska grupper delat samma konstruktiva synpunkt.
Den debatt och framför allt den omröstning som kommer att ske kommer därför ännu en gång att ske mellan dem som vill gå framåt med det europeiska bygget och dem som låter sig bromsas av nationella intressen, vars berättigande förefaller mycket tveksamt, i motsats till de europeiska kreatörernas intressen. Dessutom är behovet av en gemensam ståndpunkt desto större inom den fråga vi diskuterar, som endast en gemensam ståndpunkt kommer att göra det möjligt för Europeiska unionen att påverka på internationell nivå för att kreatörernas intressen skall kunna försvaras på världsnivå.

Thors
Herr talman, herr kommissionär! Det är svårt att förstå varför de som är emot en harmonisering av inkomstskatter skulle vara för detta direktiv. I den liberala gruppen var vi mycket kritiska vid första behandlingen, och det är vi fortfarande. Vi tror att det skulle få skadliga konsekvenser för den europeiska marknaden om detta direktiv genomförs innan en internationell harmonisering har gjorts på detta rättsliga område.
Vi anser inte att fristerna för genomförandet skall förkortas på det sätt som föredraganden har föreslagit. Vi anser inte heller att det finns bevis för att det skulle behövas nationella minimiregler för följerätt för att förbättra den interna marknaden.
Som en föregående talare sade är välmående gallerier och goda stipendiesystem viktiga för de unga konstnärerna.

Echerer
Herr talman, ärade herr kommissionär, ärade kolleger! I denna konflikt mellan de olika lobbygrupperna var det för mig alltid de europeiska konstnärernas ord som gällde. I mitt land, som inte har någon följerätt, uttalar sig konstnärerna emot detta direktiv. Det är förståeligt när man känner till den österrikiska traditionen på hemmamarknaden, en internationellt erkänd marknad. Jag kommer att i mitt land tvingas arbeta hårt för att övertyga dem, men jag är fast övertygad om att harmoniseringen av följerätten, som Europaparlamentet ser den, medför fördelar för alla berörda parter.
Jag hoppas också på kommissionens stöd, åtminstone i fråga om någon av de tre stora omstridda punkterna. Jag tänker också ett steg längre. Vi måste inom den närmaste framtiden i ökad utsträckning skapa en dialog med förvaltningsbolagen om att gemensamt söka enklare och öppnare strukturer och se till att förvaltningsansträngningarna inte leder detta direktiv ad absurdum. Förvaltningsbolag är inte bara en sorts inkassobyråer, utan de är mycket viktiga partner för Europas konstnärer, när det gäller deras rättigheter. Opinionen beträffande följerätten drar inte sina gränser längs de politiska grupperna, utan längs medlemsstaterna. Jag har förståelse för de olika kulturella traditionerna, men samtidigt anhåller jag om att kammaren låter samma europeiska anda råda som bestämde atmosfären under förmiddagen. Det handlar inte bara om de enskilda nationella konstnärerna, nationella galleristerna och nationella auktionsfirmor. Det handlar om den europeiska konstmarknaden och alla dess aktörer, framför allt om de europeiska skapande konstnärerna. Jag litar på denna kammares vishet och framsynthet.

Karas
Herr talman, herr kommissionär! Även om jag, som ni säkert vet, är en vän av europeiska bestämmelser när så erfordras, och mot en europeisk basar för nationella särintressen, har jag lovat att framföra den oro som upplevs av dem som är emot införandet av följerätten och konstscenen i denna de europeiska medborgarnas kammare. Följerätten är som alltid omstridd. Det handlar när allt kommer omkring om den europeiska konstmarknadens konkurrenskraft, där man redan nu har svårigheter att kämpa mot den utländska konkurrensen. I mitt land säger konstnärerna själva att de blivit tvångsmässigt lyckliggjorda, och hänvisar till Tyskland, där mindre än 1 procent av 42 000 konstnärer har dragit nytta av följerätten.
De gallerier som på ett avgörande sätt bidragit till att främja unga konstnärer är oroade och avvisar också följerätten, eftersom denna skall gälla även när ett konstverk säljs med förlust. Auktionsfirmornas oro går i den riktningen att det inte längre skall föreskrivas något maximibelopp om 12 500 euro. Jag anser att det är viktigt att vi i debatten framför oron hos auktionsfirmorna, konstnärerna, gallerierna och konstscenen i ett land samt en plattform för konstnärer och tar med detta i våra överläggningar. Det har ingenting att göra med nationella särintressen, utan det har att göra med att bidra till en öppen politisk diskussion.

McCarthy
Herr talman! Kommissionären skall också känna till att det fanns enhälligt samförstånd i rådet om den gemensamma ståndpunkten. Jag hoppas att ni kommer att inta en lika kraftfull ståndpunkt om Zimmerlings ändringsförslag som ni gjorde om Lehne-betänkandet.
Det är också en fråga om vitalitet och konkurrenskraft på den europeiska konstmarknaden. Om den var koncentrerad på Berlin är jag säker på att Zimmerling skulle resonera helt annorlunda om tidpunkter och trösklar för införlivandet. Faktum är att utan en internationell följerätt, kommer den europeiska konstmarknaden att bli utlandsbaserad. Det finns belägg som bevisar det. Även jag, liksom fru Echerer, måste lyssna på konstnärer. De är splittrade. Det finns något som heter konstnär mot följerätt. De är splittrade. Det är förmätet av Zimmerling att avfärda åsikter hos människor för vilka vi påstår oss lagstifta i detta parlament. Vi lagstiftar för deras bästa. Vi måste lyssna på deras åsikter likaså.
Vi kan också se att följerätten i själva verket inte är till fördel för många konstnärer. I Tyskland exempelvis 1998 fick bara 274 av 7 000 konstnärer som överförde sina rättigheter verkligen några pengar från detta och 40 procent av följerätten sögs upp av skattekostnader för att få ut beloppet. Så det finns några problem med hur det för närvarande fungerar.
Jag vill använda detta tillfälle för att markera min bestörtning över att kommissionen inte har lyckats ta fram någon analys eller bedömning av följerättens ekonomiska effekt. Det är ett alltför viktigt lagstiftningsdokument för att den inte skulle ha genomfört det arbetet. Jag kan fortfarande inte förstå hur kommissionen kom fram till det godtyckliga tröskelvärdet 1 000 euro utan något vetenskapligt underlag som stöder detta. Därför måste jag vädja om en lång övergångsperiod för att inleda allvarliga förhandlingar om en internationell följerätt, utan vilken vi kommer att förlora den europeiska konstmarknaden, varhelst den finns, vare sig det är i Paris, Berlin eller London. Jag tror inte att konstnärer kommer att vinna på det heller.

Wallis
Herr talman! Jag försöker använda en praktisk syn på denna fråga då jag har ett av de största konstauktionshusen utanför London i min valkrets. De har framfört sin oro över dessa förslag och jag återvände dit nyligen och vi granskade några fallstudier tillsammans. Vi använde målningar från en auktion som nyligen ägt rum som skulle ha påverkats av detta förslag. Med en artikel skulle det ha varit väldigt svårt att hitta konstnärens familj; enbart efterforskningsbyråer och inkasseringsfirmor skulle ha dragit någon nytta. I ett annat fall skulle artikeln otvivelaktigt ha sålts någon annanstans, dvs. i Amerika. Den enda konstnär som vi hade möjlighet att kontakta som detta skulle ha gagnat var inte intresserad och sade att det hela skulle vara alltför komplicerat för att hjälpa honom eller hans familj.
Jag är rädd för att detta leder mig till den oundvikliga slutsatsen att vi inte behöver detta och att utan någon internationell överenskommelse är det ett stycke lagstiftning för den gemensamma marknaden som vi kan klara oss utan.

Inglewood
Herr talman! Följerätten är en okänd rättslig rätt i Förenade kungariket och vi anser inte att det är ett fördelaktigt tillägg till vår lagstiftning. Detta, som redan har påpekats, på grund av att många konstnärer nyligen har intygat att det i själva verket inte hjälper dem. Vidare visar ett försök i Frankrike att de huvudsakliga förmånstagarna är döda och rika konstnärers avtagare, inte fattiga levande konstnärer. Hur som helst, som en principfråga, varför borde det vara rätt att införa en skatt på försäljning av en begagnad tavla och inte göra samma för tillverkaren av en begagnad bil eller skräddaren av en begagnad kostym?
Det är också onödigt på den gemensamma konstmarknaden som under år har fungerat helt tillfredsställande utan det, såsom redan har påpekats denna kväll. Kort sagt, det finns inget behov av denna typ av harmonisering på detta område.
Vi i Förenade kungariket har dock med onda aningar och i en kompromissanda godkänt en formel som innebär dess eventuella införande i Förenade kungariket. Det är komplicerat och tar år att ge effekt. Cyniker kanske säger: lite som Nicefördraget. Men London, centrum för konstmarknaden i Europa, kommer proportionellt att lida skada om mycket av handeln flyttar utomlands till Genève eller Förenta staterna, ensidigt exporterande brittiska arbeten med den om inte ett internationellt system införs för att undanröja globala snedvridningar av marknaden.
Om kompromissens innehåll inte beaktas skulle vi hellre önska att detta onödiga direktiv inte kom ända till lagboken. Om den gjorde det skulle det vara en stor orättvisa, särskilt för dem vars levebröd är beroende av konstmarknaden, i synnerhet konstmarknaden i London.
Jag kan försäkra kammaren att om min partiledare William Hague vinner detta allmänna val kommer han att hålla fast vid den nuvarande premiärministerns utfästelse att motarbeta detta förslag i vårt lands väsentliga intresse. Det går utöver det som man kom överens om i den gemensamma ståndpunkten.

Bolkestein
. (FR) Herr talman! Tillåt mig att svara på följande sätt på de kommentarer som gjorts och de frågor som ställts.
Kommissionen är positiv till de flesta av ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor och gratulerar föredragande Zimmerling till hans kompromissanda som gjorde det möjligt att ansluta de flesta till de viktigaste frågorna och, för det första, tidsfristerna som i era ändringsförslag 11 och 15 minskas till totalt fyra år, nämligen två års övergångsperiod och två år för genomförande. Detta förefaller rimligt för att göra det möjligt för yrkeskåren att anpassa sig och för de nationella myndigheterna att införa nödvändiga lagändringar.
Den andra viktiga frågan är taket som avskaffas i ert ändringsförslag 7. Detta ändringsförslag kan emellertid bara delvis godkännas. Kommissionen anser att uppdelningen i fem delar som anges i den gemensamma ståndpunkten är effektivare än den ni föreslår för att undvika eventuella försäljningsförflyttningar, särskilt i de högsta prisklasserna. Den tredje frågan slutligen, den gräns som i ert ändringsförslag 6 ändras till 1000 euro, dvs. till kommissionens ursprungliga förslag. Detta ändringsförslag är, återigen, bara delvis godtagbart, då kommissionen inte kan instämma med er och göra denna gräns obligatorisk. Kommissionen anser att avskaffandet av nationell följerätt under denna gräns inte kan motiveras med den inre marknaden och i vissa medlemsstater försätter konstnärerna i en ofördelaktig situation, jämfört med den som gällde före harmoniseringen. Av samma anledning måste ändringsförslag 4 och den del av ändringsförslag 7 som är knuten till denna fråga också förkastas.
Sammanfattningsvis, herr ordförande, kan kommissionen godkänna era ändringsförslag 1, 2, 3, 5, 11, 12, 13, 14 och 15, delvis godta ändringsförslag 6 och 7 av de orsaker som nyss nämnts och godta i form av skäl, men inte som en artikel, ändringsförslag 9. Kommissionen kan däremot inte godkänna ändringsförslag 4, som är knutet till gränsens obligatoriska utformning, och ändringsförslag 8, med motiveringen att skillnaden mellan arvtagare som kan åtnjuta följerätten inte motsvarar arten av ägande till denna rätt och enbart faller under nationell rätt. Ett liknande ändringsförslag förkastades vid den första behandlingen. Kommissionen kan inte heller godta ändringsförslag 10, med motiveringen att upprättandet och bibehållandet av en förteckning över tredje land som tillämpar följerätten orsakar materiella problem och inte tillför något till rättssäkerheten.

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.15.)

