

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är presentationen av det österrikiska ordförandeskapets program. 
Wolfgang Schüssel,
   .Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill hälsa er alla mycket varmt välkomna hit denna morgon.
Det är ett stort nöje för mig att kunna tala inför Europaparlamentet. Det är en ära att på Republiken Österrikes vägnar presentera en kort sammanfattning av programmet för de sex månader då vi innehar ordförandeskapet. Europaparlamentet är en mycket speciell institution eftersom det på ett unikt sätt förkroppsligar det nya EU:s styrka.
Parlamentet är resultatet av de historiska valen 2004. För första gången hölls fria val i 25 nationer samtidigt. Där valdes den församling som skulle representera dem, det europeiska folket. Därmed upphörde delningen av Europa en gång för alla, även om processen med att återförena Europa fortfarande pågår i samma omfattning.
Parlamentet är ett fantastiskt exempel på detta nya Europas största styrka med dess mångfald av tankar och erfarenheter, dess historia och dess levnadshistorier och förhoppningar. Vi vet att EU utgör en hel orkester, och inte bara ett soloinstrument, och detsamma gäller parlamentet. EU är inte enfärgat, utan färgglatt, vilket logotypen för det österrikiska ordförandeskapet symboliserar. Och det är denna styrka, denna mångfald och dessa många europeiska identiteter som gör vår union till vad den är. Inget land har förlorat på att gå med i Europeiska unionen. Alla har vunnit på det. Vi har vunnit frihet, fred, säkerhet och vägar till framgång.
Men om nu allt är så bra kanske ni undrar varför så många av våra medborgare är så påtagligt skeptiska? Vi måste vara helt uppriktiga med detta och analysera situationen på ett ärligt sätt. Höjdpunkterna under det historiska året 2004 följdes av en särskilt svår period. Efter tre års intensiva förhandlingar om en ny konstitution förkastades resultatet vid folkomröstningar i Frankrike och Nederländerna. Sedan kom den påfrestande kraftmätningen om budgetplanen för de kommande sju åren. Vissa huvudstäder i EU utsattes för terrorattacker, folkets oro över unionens fortsatta utvidgning växte och det rådde stor brist på förtroende bland EU:s befolkning för unionens institutioner.
Därför är ett av målen för det österrikiska ordförandeskapet att ta itu med just detta problem. I slutet av vårt ordförandeskap vill vi se ett ökat förtroende för EU hos folket, ett ökat förtroende mellan medlemsstaterna och, naturligtvis, ett ökat förtroende mellan EU:s institutioner. För att kunna uppnå detta mål måste vi först finna svaren på de frågor som folket anser vara viktigast.
En vän till mig, den kände österrikiske kvantfysikern Anton Zeilinger, informerade mig om en aspekt inom fysiken som jag inte kände till tidigare men som jag tyckte var oerhört fascinerande. Han berättade för mig att det är frågan som är viktigast. Han sa att detta är mycket viktigare inom kvantfysiken än inom den allmänna ideologin. Frågan lockar fram sanningen, och sättet att ställa frågan avgör hur äkta sanningen är. Därför måste vi börja med att ställa frågorna. Det måste vara raka frågor och vi måste också vara medvetna om de otrevliga konsekvenserna av dessa frågor. Vi kommer inte att kunna ge lika tillfredsställande svar på alla frågor, men vi måste akta oss för att ta till snabba genvägar. Vi måste lyssna, för EU måste vara såväl meningsfullt som skyddande. De många verkliga hot som finns bidrar till att vi kan fokusera på dessa egenskaper.
Samma dag som vi tog över ordförandeskapet, den 1 januari i år, hölls nyårskonserten i Wien. Med denna tillställning försöker vi sprida lite optimism och glädje. Just som den lettiske dirigenten Maris Jansons höjde taktpinnen skar ryssarna ned sina gasleveranser, först med 30 procent och sedan, under natten mellan den 1 och 2 januari, med 50 procent. Ekonomi- och arbetsmarknadsministern Martin Bartenstein, som är ansvarig för energifrågor, blev då tvungen att finna lösningar med våra partner – Ukraina, Ryssland och våra partner i EU – och med kommissionsledamot Andris Piebalgs. Detta fick oss att inse att stora problem inom frågor som hittills har legat under de enskilda medlemsstaternas befogenheter nu endast går att lösa på EU-nivå. Inom det här området krävs det större delaktighet från EU:s sida.
När det gäller att minska beroendet av en enda leverantör, sprida avtalen, lagra tillräckliga reserver och trygga energiförsörjningen – vilket vi för övrigt endast kan göra om vi uppmuntrar till långsiktiga investeringar och tillåter långsiktiga leverantörsförbindelser och avtal – får vi inte tänka kortsiktigt och fokusera på vinster för det kommande kvartalet. Långsiktiga lösningar är den enda lösningen för EU. Det handlar också om valfrihet. Jag har alltid försvarat varje lands enskilda rätt och ansvar att själv välja sina energikällor. Vi har valt vårt sätt, vilket inte inkluderar fredlig användning av kärnkraft, och jag stöder detta beslut. Men jag förespråkar också varje lands rätt att behålla sin valfrihet.
Jag anser att vi måste vara väldigt försiktiga med att inta en ensidig hållning. Vi i Europeiska unionen måste samarbeta för att sätta säkerheten i första hand, och vi måste ägna större uppmärksamhet än någonsin tidigare åt förnybara energikällor och se till att noggrant undersöka alla alternativ som är viktiga för oss och för vår miljö.
En trygg energiförsörjning kommer att bli en viktig fråga vid rådets vårmöte. I detta läge skulle jag också vilja tacka det brittiska ordförandeskapet som har arbetat mycket med denna fråga och som visade god näsa för en hotande utveckling genom att ägna frågan stor uppmärksamhet vid mötet i Hampton Court. Vi kommer även att samarbeta nära med kommissionen i denna fråga.
Andra frågor är kampen mot fågelinfluensan och behovet av en fast ståndpunkt mot Irans modernisering av sitt kärnvapenprogram. Inom dessa områden är det viktigt med mer EU-samarbete och en enad europeisk front på det globala planet om vi ska kunna garantera säkerheten för människorna i världen, och särskilt i Europa.
Den andra mycket viktiga fråga som människorna oroar sig över är tillväxt- och sysselsättningsfrågan. Detta är det viktigaste ämnet vid vårmötet, för om människorna saknar arbeten och förhoppningar om att få ett arbete kommer de naturligtvis att bli ännu oroligare. Många anser att EU gör för lite för dem på detta område.
Nu finns det 25 förslag på reformprogram som kommissionen ska utvärdera. Vi har uttalat oss för en blandning av särskilda kontrollerbara frivilliga åtaganden från de 25 medlemsstaterna och rekommendationer från kommissionen i syfte att gå vidare till den praktiska fasen av initiativet och att nå märkbara resultat. Det vore oklokt av en politiker att utlova några arbetstillfällen i dagens läge. Men vi kan skapa gynnsamma förhållanden. Alla vet, och ni vet det bäst av alla, att det inte går att skapa miljontals arbetstillfällen med en procent av EU:s bruttonationalinkomst, som i den nuvarande budgeten, eller ens med 1,045 eller 1,1 procent. Men vi kan föregå som gott exempel och vi kan kontrollera om medlemsstaterna uppfyller sina frivilliga åtaganden. Och vi kan framför allt tillföra några nya punkter på EU:s dagordning som kanske inte har fått så mycket uppmärksamhet tidigare.
En av dessa punkter anser jag vara främjandet av små och medelstora företag. Många av dessa företag klagade tidigare över att de inte fick tillräcklig uppmärksamhet och att de inte fick tillräcklig tillgång till kapital och EU-program. Vi måste inse att de små och medelstora företagen kan vara unionens enda jobbmaskin. De små och medelstora företagen är en sovande jätte som måste väckas. Dessa företag behöver tillgång till kapitalmarknader, forskning och utveckling och detta måste kommissionen ta itu med i sina program för små och medelstora företag. De behöver tillgång och hänsyn när det gäller tilldelningen av regionalt stöd ur strukturfonderna. Programmet för bättre lagstiftning måste inkludera särskilda åtgärder för att minska de små och medelstora företagens administrativa kostnader. Minskad byråkrati är ett viktigt mål, särskilt när det gäller små och medelstora företag.
En annan styrkekälla som inte har utnyttjats tillräckligt är partnerskapet mellan arbetsgivarnas och arbetskraftens representationsorgan på EU-nivå, dvs. EU:s arbetsmarknadsparter. Av våra erfarenheter från Österrike kan jag säga att demokratin och marknadsekonomin inte kan fungera korrekt utan fria, starka och oberoende företrädare för arbetsgivare och anställda. Den österrikiska modellen är verkligen intressant. Det nås inga överenskommelser utan diskussioner. Många åsikter utbyts och ibland blir det till och med gräl. Det vore absurt att tro att dessa frågor kan lösas utan gräl i en demokrati. De bidrar ofta till att få igång den politiska debatten. Under vårt ordförandeskap skulle jag även vilja uppmana EU:s arbetsmarknadsparter att samarbeta med oss i strävan efter dessa mål – arbetstillfällen, tillväxt, energitrygghet – och jag har redan haft mycket goda samtal med Europeiska fackliga samorganisationen och arbetsgivarorganisationen UNICE.
Tjänstedirektivet kommer att bli mycket viktigt i detta avseende. Jag vet att parlamentet har brottats ihärdigt med denna fråga. Efter över 1 000 ändringsförslag måste ni själva ha insett hur svårt det är att förena öppnandet av en så stor marknadssektor med de garantier som allmänheten förväntar sig av oss. Det säger sig självt att öppnandet av marknader absolut måste åtföljas av bestämda åtgärder mot social dumpning och av ansträngningar för att skydda de välbekanta offentliga tjänster som våra lokala myndigheter traditionellt har erbjudit. Vi behöver denna balans. Öppenhet och skydd är vad som förväntas av oss. Jag skulle vilja att arbetsmarknadsparterna samarbetade med oss i denna fråga, så att vi kan nå en riktig balans.
Det går inte att komma ifrån att nyckeln till allt detta naturligtvis är tillräcklig tillväxt. Vårmötet måste först och främst ägnas åt stimulering av tillväxten. För detta krävs inte bara forskning och infrastruktur utan även utvidgning. Om utvidgningen sköts på ett klokt och ordentligt sätt kan den bli en tillväxtstrategi för såväl EU som marknaderna i de gamla medlemsstaterna. Om vi hade haft en tillväxt på tre procent och en ökning av sysselsättningen på minst en procent skulle den nuvarande arbetslöshetssiffran på 19 miljoner människor halveras inom fem år. Detta är ett oerhört ambitiöst mål, men om vi dessutom utökar våra yrkesutbildningssystem och skapar större flexibilitet kan vi nå målet. Det är naturligtvis här som det stora arbetet behövs. Med den hårda konkurrensen från Asien och Förenta staterna och mot bakgrund av den nuvarande demografiska utvecklingen har vi helt enkelt inte råd att låta en del av arbetskraften sakna rätt yrkesutbildning eller att låta bli att öka deras anställbarhet så mycket som möjligt.
En fråga som kommer att bli mycket viktig för kommissionen, rådet och Europaparlamentet är naturligtvis förhandlingarna om budgetplanen för de kommande sju åren. Detta sticker jag inte under stol med. Vi behöver och vill ha ert samarbete, för det medför naturligtvis säkerhet och förutsägbarhet om man kan skapa en sjuårig budgetplan – vilket är en ovanlig förekomst eftersom det mesta av vårt budgetarbete endast täcker en period av ett eller två år. Jag vet att många i Europaparlamentet inte är nöjda med det som Europeiska rådet nätt och jämnt, efter mycket möda och besvär, lyckades anta i december, men jag måste också uppriktigt säga att de som vill ha mer forskning först och främst måste titta på de nationella budgetarna. Om vi i medlemsstaterna verkligen engagerade oss för att tillämpa det som, trots allt, var vårt eget beslut att avsätta tre procent av vår nationella budget till forskning till 2010 skulle det inte endast ge 200 miljarder euro per år till forskning, utan 50 procent till, det vill säga 300 miljarder euro. Detta är mycket mer än ett anslag i den allmänna budgeten skulle ge, hur ambitiös den än må vara. Jag måste vara ärlig mot er. Vi håller på att nå våra gränser med budgetplanen. Om vi även i fortsättningen måste, eller väljer att, ta medlemsbidrag från de nationella budgetarna för att finansiera unionens arbete kommer detta att ha varit sista gången vi har lyckats sammanställa en budgetplan.
Jag säger det rakt ut – och en del kanske inte gillar det jag säger: EU måste bli mer självfinansierat. Det är inte rätt att vi ska behöva ta alla våra resurser från de nationella budgetarna, som redan är ansträngda. Det är just detta som leder oss in i dessa beklagliga spänningar mellan nettobidragsgivare och nettomottagare, in i en situation där alla letar efter vinnare och förlorare. Tanken med en övergång till självfinansiering kanske inte är populär bland andra, men min plikt som rådets ordförande är inte att säga populära saker utan att säga det som behöver sägas. Jag anser att vi måste rikta uppmärksamheten mot detta, och jag vet att kommissionens ordförande José Manuel Barroso har i stort sett samma åsikt. Det är upp till kommissionen att lägga fram alla dessa synpunkter i översynen av 2008/2009. Det är verkligen absurt att vinster från kortsiktiga ekonomiska spekulationer är helt befriade från skatt i dag. Det är oacceptabelt att det finns kryphål när det gäller skatter och att internationella flyg- och båtresor praktiskt taget är skattefria. EU kan inte tolerera denna situation när det finns viktiga uppgifter som inte kan finansieras.
Därför ber jag kommissionen att ta med denna fråga i sin översyn, och jag ber också uttryckligen om Europaparlamentets stöd. Om vi vill ha ett starkt EU kan vi inte slingra oss eller undvika denna fråga.
Här på främsta raden ser jag Benita Ferrero-Waldner, kommissionsledamot med ansvar för yttre förbindelser, och vår ärade höge representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, Javier Solana, som ofta måste gå runt med mössan i hand för att samla in pengar till livsviktiga fredsuppdrag, helt enkelt på grund av att vi inte har mod nog att diskutera dessa frågor i tillräcklig utsträckning.
Det nya EU som ni företräder behöver också ny solidaritet bland sina institutioner. Det är ingen mening med att rådet, kommissionen, parlamentet och medlemsstaterna kritiserar varandra. Vi sitter alla i samma båt och vi måste ro åt samma håll. Inga konfrontationer ansikte mot ansikte utan samarbete hand i hand – det är min princip och mitt motto för detta ordförandeskap. Vi måste lyssna när en del av våra medborgare klagar över den felaktiga användningen av EU-medel eller slöseriet med resurser inom vissa program. Det finns lösningar på dessa missförhållanden i form av oberoende granskningar. Vi måste lyssna när vissa människor efterlyser större insyn i EU:s beslutsfattande – till exempel i rådets lagstiftningsarbete – eller kräver att tilldelade medel ska offentliggöras så att människorna vet vem som faktiskt har tilldelats medlen. Och varför inte? Det är inte mer än rätt att sådan information offentliggörs. Detta är de europeiska skattebetalarnas pengar. Vi måste arbeta tillsammans för att det ska bli så.
Vi måste även lyssna till människor som säger att det naturligtvis är bra att ha en riktigt effektiv ekonomi men som undrar vad som har hänt med skyddet för vanliga människor, med den sociala sammanhållningen och omtanken om de sårbara.
För några dagar sedan gjorde Jacques Delors i sitt huvudtal vid Europeiska högskolan i Parma ett uttalande som väckte ett minne hos mig. Han sa: ”Att hitta en balans mellan marknaden och socialpolitiken innebär att man måste erkänna sociala frågor som en utvecklingsfaktor och inte som en biprodukt till marknadsekonomin.” 
”Att hitta en balans mellan sociala värden och marknadsekonomins kraft och att erkänna sociala frågor som en utvecklingsfaktor och inte som en biprodukt till ekonomin”. 
 Jag tycker att det är otroligt intressant. Det är just det här mottot som i slutändan summerar vår europeiska livsstil och som vi bör ta med oss i diskussionen om EU:s framtid, som jag skulle vilja avsluta mitt tal med.
Under det första halvåret fram till toppmötet i juni åligger det oss att leda diskussionen om EU:s framtid. Sedan juni förra året har det österrikiska ordförandeskapet haft mandat att inleda en sådan diskussion med Europaparlamentet här, med kommissionen – som vi också ber om ny kraft –, med de nationella parlamenten och naturligtvis med den europeiska allmänheten. Jag vet att parlamentet under dagen eller morgondagen kommer att anta en bra och välbalanserad resolution utifrån ett betänkande från utskottet för konstitutionella frågor. Jag tar detta på mycket stort allvar och kommer att fortsätta med detta under det österrikiska ordförandeskapet. Det får inte bli en elitistisk debatt – EU angår alla. Många européer längtar efter att bli delaktiga, efter att bli en del av EU:s framtid. Det handlar inte bara om ett dokument. Det handlar om mycket mer än så. Det handlar om EU:s identitet – vad är det som förenar oss? Vilka interna krafter är det egentligen som håller oss samman? Det handlar om en rättvis fördelning av ansvarsområden – vad kan EU göra, och vad måste det göra? De som försöker lösa de stora frågorna måste ha båda händerna fria för att ta itu med uppgiften. Vi kan inte få händerna fria om vi inte släpper andra saker. En uppriktig önskan att lösa stora frågor förutsätter att man är beredd att lämna över ansvaret för mindre frågor till andra institutioner. Det är här ”subsidiaritetsprincipen” kommer in i bilden, ett koncept som vi ständigt åberopar i vår folkliga retorik. Vi måste förverkliga det. Därför ska vi arrangera ett särskilt möte om detta efter påsk.
Diskussionen handlar också om EU:s gränser. I konkreta termer innebär detta de kriterier som avgör unionens absorptionsförmåga. Dessa gränser får inte dras upp av lantmätare eller geografer. De är en politisk fråga. Den politiska debatten måste koncentreras på absorptionsförmågan. Den måste även koncentreras på EU:s synlighet i världen och inom sina egna gränser. Jag anser att det är fel att vi endast sammanträder i Bryssel eller här i Strasbourg. EU måste även synas i randområdena där man har en annan syn på livet. I egenskap av ordförandeland ser vi hur intressant det är för människor att upptäcka, uppleva, förstå och känna att EU vågar nå fram till medborgarna. De måste även kunna ventilera sin ilska då och då så att den europeiska modellen kan fungera.
Jag talar om en europeisk livsstil. Jag har aldrig förstått varför vi européer aldrig vågar tala öppet, modigt och stolt om vår livsstil när amerikanarna talar så stolt som sin livsstil. Fred, säkerhet, demokrati, mänskliga rättigheter, solidaritet och livskvalitet – detta är saker som man inte ska ta för givna och som inte går att uppnå utan att man kämpar för dem.
Utifrån dessa funderingar ska vi lägga fram ett förslag till färdplan med tidsschema och/eller en delårsrapport till juni. Kontroverser och avvikande åsikter anses inte bara vara godtagbara i diskussionen utan välkomnas som positiva. Det värsta som skulle kunna hända vore om jag fick leda en diskussion här som ingen kom till eller deltog i. Det är som Martin Buber en gång sa: Alla uppmanas att slutföra någonting här i världen. Detta gäller särskilt EU. EU är ett lagarbete. Britterna innehade ordförandeskapet före oss. Vi ska bygga vidare på deras arbete, och i år har vi och finländarna ett väl samordnat gemensamt operativt program som vi ska utgå ifrån när vi leder våra ordförandeskap efter varandra. När vi gör detta har vi för avsikt att vara pålitliga partner till er i Europaparlamentet och till er i kommissionen. Jag ser fram emot ert arbete med stor tillit och jag hoppas att vi kan sporra och inspirera människorna i EU med våra gemensamma ansträngningar. Jag önskar er alla lycka till.
José Manuel Barroso,
   . Herr talman, herr Schüssel, mina damer och herrar! Jag är glad över att ta till orda i dag när det österrikiska ordförandeskapets program läggs fram. Vi känner alla till den österrikiska diplomatins skicklighet och tradition. Om jag får säga så har jag länge varit medveten om Wolfgang Schüssels intelligens och hans hängivenhet för EU:s intressen.
Jag är särskilt nöjd över att ordförandeskapet redan nu kan inleda sitt arbete rustat med en vision om budgetplanen, tack vare den överenskommelse som nåddes vid Europeiska rådets möte i december. Som jag redan har sagt markerade denna överenskommelse ett viktigt steg för EU, som där fick möjlighet att visa att det fortsätter att vara effektivt och relevant. Överenskommelsen har möjliggjort att ett relativt optimistiskt klimat har kunnat skapas för 2006, ett år som kommer att vara av avgörande betydelse.
Vi måste nu fullfölja denna dynamiska strategi och ge den ett konkret uttryck. Fastän rådet tog ett steg framåt i december är det nu upp till oss att ta nästa steg tillsammans, det vill säga att göra mycket snabba framsteg när det gäller att förhandla fram och sluta ett interinstitutionellt avtal. Under flera månader har jag sagt följande: Överenskommelsen mellan de tre institutionerna är nödvändig, och ett effektivt samarbete dem emellan är avgörande. Det är nu dags för oss att omsätta våra ord i handling.
Tillåt mig att i detta sammanhang lägga särskild tonvikt på de åtgärder som har att göra med medborgarskap, i synnerhet dem som handlar om kulturen och om de unga. Ytterligare ansträngningar krävs inom detta område för att fullfölja vårt gemensamma åtagande att göra folket mer insatt i våra åtgärder och att främja den europeiska dimensionen.
Från och med den 1 februari kommer kommissionen att föreslå ett ändrat utkast till interinstitutionellt avtal, vilket kommer att vara utgångspunkten för våra förhandlingar. Som ni vet behöver vi, förutom frågan om resurser, fortfarande specificera några viktiga punkter, där kommissionen till fullo har utövat sitt inflytande: mer flexibilitet och bättre anpassningsförmåga hos våra resurser, skapandet av en fond för anpassning till globaliseringen och möjligheten till en översynsklausul. Kommissionen anser att dessa flexibilitetselement kommer att vara av avgörande betydelse för en överenskommelse mellan de tre institutionerna.
Vi måste också tillsammans verka för antagandet av en rad förslag till rättsakter som kommer att sätta det interinstitutionella avtalet i verket, när det väl har antagits. Också inom detta område kommer det att krävas ansträngningar av rådskonstellationerna, parlamentsutskotten och kommissionens avdelningar. Detta är en verklig utmaning, men vi kan inte blunda för den. Vi måste faktiskt se till att unionen är redo att sätta igång den 1 januari 2007. Om vi skulle missa tidsfristerna, då skulle vi löpa en allvarlig risk att bli försenade med genomförandet av strukturfonderna, som ju är viktiga för solidariteten inom ett utvidgat EU.
Mina damer och herrar! Ur ett EU-perspektiv är det kommande året å ena sidan rikt på möjligheter och å andra sidan tyngt av plikter. Ordförandeskapet kommer att kunna räkna med kommissionens fulla stöd och samarbete. Vi ser ett nära inbördes förhållande mellan det österrikiska ordförandeskapets program och de mål som eftersträvats av kommissionen sedan den började sin mandatperiod, särskilt dess strategiska mål. Rustat med sin kultur och sina värderingar kommer EU att kunna gå framåt om det samtidigt kan göra framsteg inom tre områden: ekonomisk utveckling, social sammanhållning och hållbar förvaltning av resurserna.
För att lyckas med detta behöver EU ett verkligt partnerskap som inbegriper samtliga aktörer. Vi behöver vars och ens bidrag så att EU kan frigöra sin fulla potential. 
 Herr talman! Tillväxt och sysselsättning är det som engagerar våra medborgare allra mest. Vi måste visa dem att EU kan ge ett trovärdigt svar på deras bekymmer. Europeiska rådets vårmöte i mars är det första riktiga testet på alla aktörers fasta föresats att röra sig framåt mot ekonomisk reform och modernisering. Medlemsstaterna har förberett sina nationella reformprogram. Kommissionen håller på att slutföra sin värdering av de här programmen och kommer att rapportera till Europeiska rådets vårmöte. Jag skulle vilja tacka Europaparlamentet för dess stöd och ser fram emot att fortsätta arbeta nära er med frågorna om tillväxt och sysselsättning. 
Den parlamentariska dimensionen av Lissabonagendan är inte ett skyltfönster, utan en grundsats för att främja och garantera stödet för genomförandet av de nödvändiga reformerna. I detta avseende kan vi säga att den reviderade Lissabonagendan redan har varit framgångsrik. Den har lyckats skapa en gemensam vision och ett starkt samförstånd. Ingen fortsätter på allvar att bestrida att ökad sysselsättning ska ha prioritet. Det är nu dags att omsätta ord i handling, visioner i åtgärder. Det budskap som vi behöver från Europeiska rådets vårmöte är att EU har gjort ett trovärdigt åtagande om strukturreformer och är fast beslutet att helt och fullt utnyttja hela sin potential för att skapa tillväxt och fler och bättre jobb.
Vi välkomnar därför det österrikiska ordförandeskapets beredvillighet att injicera ny dynamik i diskussionen om några pågående förslag, som är nyckeln till Lissabonstrategins framgång, inklusive tjänstedirektivet. Etableringen av en välfungerande inre marknad för tjänster är en viktig möjlighet för att frigöra EU:s potential. Kommissionen kommer att samarbeta fullt ut med ordförandeskapet och parlamentet för att söka en politisk överenskommelse om direktiven mellan rådet och parlamentet.
Jag välkomnar det faktum att parlamentet aktivt lägger grunden för en balanserad strategi, det vill säga en strategi för att tillämpa fördragsbestämmelserna på handeln med tjänster och samtidigt garantera att arbets- och anställningsvillkoren för utstationerade arbetstagare följs och att den särskilda karaktären hos tjänster i allmänhetens intresse erkänns.
I detta syfte tror jag att rollen hos den europeiska arbetsmarknadens parter kan vara avgörande. Vi kommer att uppmana våra parter på arbetsmarknaden att lämna ett gemensamt bidrag till en balanserad ambitiös lösning för servicesektorn. Låt oss vara rättframma när det gäller detta: servicesektorn och de små och medelstora företagen är de viktigaste drivkrafterna för att skapa jobb i EU. De borde få det stöd de förtjänar från de politiska ledarna.
Framstegen med den reviderade Lissabonagendan måste styra det arbete som görs som en uppföljning av Hampton Court-mötet. Detta täcker nyckelområden som forskning och utveckling, universitet, demografiska förändringar, energi, migration, säkerhet och EU:s roll i världen.
Kommissionen kommer att föreslå nya initiativ inom området för forskning och utbildning genom att förbereda grundandet av en europeisk teknisk högskola och stödja arbetet med ömsesidig jämförbarhet och ömsesidigt erkännande av kvalifikationer.
Vi kommer att lägga fokus på en debatt om de demografiska förändringarna och deras konsekvenser för en rimligare balans mellan arbete och familj. Vi kommer också att lägga fram en färdplan för jämställdhet, där man kommer att titta på olika politiska områden inom Europeiska unionen och se hur de kan bidra till att minska klyftorna mellan könen när det gäller anställnings- eller arbetslöshetsvillkor och ta itu med företeelsen våld mot kvinnor och människohandel.
Vi kommer att försöka stärka Europeiska unionens effektivitet när det gäller att fullfölja dess yttre mål och intressen genom att öka enhetligheten i våra åtgärder. Energifrågorna kännetecknar början på det här ordförandeskapet och jag vill tacka det österrikiska ordförandeskapet för det utmärkta samarbetet när vi hanterade gasbråket mellan Ryssland och Ukraina nyligen. Energifrågorna kommer att fortsätta att vara ett dominerande tema på vår framtida dagordning. Den senaste krisen och de ihållande höga oljepriserna är en läxa för dem som normalt motsätter sig och hindrar en europeisk dimension i energipolitiken och alla dem som alltid motarbetar en europeisk dimension i politiken och det politiska arbetet.
Europa måste få en förbättrad, mer samordnad energipolitik som är grundad på principerna om diversifiering av källor, försörjningstrygghet och hållbar utveckling. Långt innan Hampton Court, då ledarna tydligt betonade behovet av en ny metod, lade kommissionen fram en grönbok om en säker, konkurrenskraftig och hållbar energipolitik. Vi förbereder också en rad nya initiativ om energieffektivitet och ren teknik. Vi kommer att återuppta debatten som inleddes med handlingsplanen för biomassa och komplettera den med ett meddelande om biobränslen. 
Slutligen kommer vi att lägga fram idéer för utvecklingen av en riktig alleuropeisk energimarknad, som ökar samarbetet med våra grannländer. Detta är ett exempel på sunt förnuft som föder en gemensam metod, där ingen valmöjlighet ska uteslutas.
Nationella ledare och medborgare inser betydelsen av en gemensam, enhetlig europeisk politik. Nu är det tillfälle för EU-institutionerna att spela sin roll med ambition och kraft. Jag ser fram emot att arbeta med er under de kommande månaderna för att ge form åt den europeiska energipolitiken. 
Detta för mig till en annan viktig punkt. Kommissionen har föreslagit hållbar utveckling som ett övergripande mål och lade i december förra året fram ett meddelande om översyn av strategin för en hållbar utveckling. Vi välkomnar det faktum att det österrikiska ordförandeskapet har valt att lägga detta överst bland sina prioriteringar. Detta kommer att ge den kraft som krävs för att slutföra den nya europeiska strategin för hållbar utveckling. Kommissionens dokument är konkret och ambitiöst. Det ger en långsiktig bild av hur man kan hantera frågor som klimatförändring, skydd av naturresurser, social utslagning och världsfattigdom. Det sätter upp tydliga, realistiska mål och förfaranden för övervakning och bedömning av framsteg. Det ringar in alla aktörer, inte bara institutioner, utan även företag, i ett riktigt prioriterat partnerskap. Regionala myndigheter och medborgare borde arbeta tillsammans för att åstadkomma konkreta resultat.
Ett annat ämne som kommer att fortsätta att ligga högt uppe på den europeiska dagordningen under de kommande månaderna är säkerheten. Jag är glad över att se att det österrikiska ordförandeskapets prioriteringar när det gäller frihet, säkerhet och rättvisa stämmer överens med kommissionens. 
Att omsätta stödprogrammet i praktiska åtgärder förblir vår gemensamma prioritet.
Vi ska, när det gäller invandring, gå vidare med den debatt som sattes i gång genom handlingsplanen för laglig invandring, antagen i december 2005, och lägga fram förslag om statusen för varaktigt bosatta som är i behov av internationellt skydd.
Under det här halvåret ska vi också lägga fram en grönbok om narkotika och civilsamhället, ett förslag om vilken lag som ska tillämpas i skilsmässoärenden och en grönbok om lagkonflikter när det gäller makars gemensamma förmögenhet. Kommissionen kommer att lägga fram den första genomföranderapporten om handlingsplanen från Haag. Vi ser fram emot att göra betydande framsteg rörande de här viktiga handlingarna under det österrikiska ordförandeskapet. 
En sista prioritet som jag skulle vilja kommentera är relationen till våra grannar. År 2006 kommer att bli en avgörande period. Under våren kommer kommissionen att granska de framsteg som gjorts av Bulgarien och Rumänien för att förbereda anslutningen och bedöma nivån på deras beredskap att gå med i unionen.
När det gäller västra Balkan välkomnar vi den prioritet som gjorts av det österrikiska ordförandeskapet. Sedan 2003 har länderna på västra Balkan haft ett klart europeiskt perspektiv. Den här processen är livsviktig för att garantera fred och stabilitet i Europa. Kommissionen fäster en hel del vikt vid den noggranna övervakningen av situationen i regionen och regionens relation till unionen. Därför har jag bestämt mig för att personligen besöka regionen under de kommande veckorna.
EU behöver också förbereda sig på att ta ett större ansvar i Kosovo. Då diskussionerna om Kosovos framtida status når ett kritiskt stadium måste Europeiska unionen visa sig förmögen att ge ett konkret bidrag till en komplex och känslig fråga. 
Förra året inledde stats- och regeringscheferna en period av eftertanke kring Europas framtid. Medborgare, det civila samhället och politiska aktörer uttrycker och debatterar sin syn, sina förväntningar och idéer. Kommissionen spelar sin roll fullt ut och genomför ”plan D” som i demokrati, dialog och debatt. Jag är glad över att meddela att kommissionsledamöterna gjorde totalt 68 besök i de nationella parlamenten under 2005 och förklarade vår politik och dess mervärde för EU:s medborgare, och att de lyssnade, för en pågående dialog handlar inte bara om att förklara, utan framförallt också om att lyssna till det budskap som medborgarna ger oss. Europaparlamentet, med dess motsvarigheter i de nationella parlamenten, lägger sin tyngd bakom den här debatten. Kommissionen är redo att samarbeta fullt ut genom sina initiativ.
De europeiska ledarna före oss var beredda att drömma om det som kunde bli. De fick sitt mod från sina europeiska övertygelser. De öppnade en väg till försoning och framsteg för Europa som ingen hade beträtt innan. Idag skördar vi frukterna av detta arv och deras visioner. I en tid då tidigare landvinningar och rådande friheter så lätt avfärdas kan vi emellertid inte ta ett framtida allmänt samtycke för givet. Det måste förtjänas.
Min vision är ett starkare EU som ger våra medborgare en rejäl politisk, ekonomisk och social ram, ett EU som är grundat på kultur, ett EU som är grundat på gemensamma värderingar. Det är ett EU med demokrati, ansvarsskyldighet, insyn och öppenhet. I vår besvärliga värld idag behöver vi mer än någonsin en stark europeisk union, en europeisk union som främjar säkerhet, mänskliga rättigheter och respekt för rättsstatsprincipen. 
Som en uppföljning av rådets möte i juni kommer kommissionen att granska de preliminära resultaten av den offentliga debatten och diskussionerna enligt ”plan D”. På förfrågan av det österrikiska ordförandeskapet avser vi också att föreslå en dagordning för vidare debatt och åtgärder på EU-nivå. Det här kommer att ge stats- och regeringscheferna en grund för att fastställa vägen framåt för unionen med ett förnyat åtagande att omsätta våra gemensamma mål i handling.
Unionens främsta tillgång är en kärna av gemensamma värderingar och en rik kultur som bör inspirera våra funderingar på EU:s framtid. Institutionerna är viktiga, naturligtvis är de det, men institutionerna är instrument för att uppnå våra mål, och vi bör inte glömma huvudmålen i vårt projekt. Vi måste utöva ett beslutsamt ledarskap och skapa större samförstånd för att tillsammans lyfta fram Europa. Vi måste koncentrera oss på det huvudsakligaste. Vi måste fokusera på resultaten. Vi behöver förmedla vårt offentliga syfte på ett klart och meningsfullt sätt.
Jag ska avsluta med att säga, som jag sa till förbundskansler Wolfgang Schüssel när jag och andra kommissionsledamöter besökte honom i Wien, att jag tycker att det var ett mycket bra beslut av det österrikiska ordförandeskapet att välja EU-ländernas alla vackra och klara färger som sin logotyp. Jag tror nu att det är dags för oss att göra oss av med alla grå och svarta färger, att insistera på möjligheterna med en sådan mångfald i EU och att använda dessa mycket viktiga sex månader av det österrikiska ordförandeskapet för att visa vårt förnyade åtagande för ett EU som tillhör framtiden och som tror på denna framtid. 
Hans-Gert Poettering,
   . – Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Låt mig inleda med att säga, herr rådsordförande, att vi förväntar oss en hel del av er, för som ni själv sa behöver EU förtroende och framsteg. De stora förväntningar som vi har på er och ert ordförandeskap är inte bara en abstrakt önskan, utan de är grundade i vår berättigade förhoppning att ni kommer att utföra er uppgift väl, med andra ord både ambitiöst och realistiskt. Jag kommer väl ihåg när Österrike innehade ordförandeskapet i rådet 1998. Ert lands ledare, och ni själv i synnerhet, är övertygade européer vars EU-engagemang är inriktat mot handling snarare än bara retorik, och ni är dessutom kompetent. Jag hoppas och tror att vi, vid slutet av det här halvåret, kommer att kunna säga att ert ordförandeskap var ett framgångsrikt ordförandeskap. Det är naturligtvis ännu för tidigt att avkunna någon dom, men de grundläggande förutsättningarna är gynnsamma.
Ni nämnde något som jag anser vara en nyckelprincip för EU, nämligen att allmänhetens förtroende för EU:s institutioner måste komma från en ömsesidig tillit mellan regeringscheferna. Jag är verkligen hoppfull om att ni kommer att lyckas ge en bild av Europeiska rådet och regeringarna som en beslutsam samling som också står enade i sin önskan att göra framsteg. På så sätt skulle ni skingra intrycket att alla regeringschefer är oförmögna att se bortom sina egna länders intressen, såsom de uppfattar dem, och att de kommer att bli EU:s fördärv. I Europeiska rådet måste vi börja handla för EU på basis av en ömsesidig tillit.
Vi i EU måste veta att det utan EU inte kan finnas något svar på de stora utmaningarna av i dag. EU är inte svaret på alla problem, men de stora utmaningarna kommer inte att kunna mötas utan EU. Kommissionens ordförande sa att EU-institutionerna är ett medel för att nå ett mål. Ja, det är sant, och det betyder att vi behöver EU:s institutioner för att se till att vissa regeringar inte åtar sig att själva diktera vilken som är den rätta vägen framåt. Detta inskränker sig inte till de stora länderna. Vi inom gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater motsätter oss en union som domineras av de stora länderna. Men vi hörde Nederländernas utrikesminister säga, så sent som i går eller i förrgår, att EU:s konstitution är död. Vi ser även detta som ett försök att dominera, eftersom det innebär att alla andra länder borde följa Nederländernas exempel. Vi kommer inte att acceptera det heller.
Ni talade om sysselsättning, ekonomi och tillväxt. Vi skriver under på allt ni sa, men när vi talar om stöd för små och medelstora företag så frågar vi inte efter subventioner. Vad dessa företag vill ha är en lättnad från skattebördan och den administrativa bördan. Om vi kan ge dem detta genom europeiska och nationella grundregler, då kan också jobb skapas. Detta är anledningen till att vi säger att små och medelstora företag borde ha en central plats i våra tankar om den ekonomiska politiken.
Detta betyder också självklart att vi säger ja till EU-lagstiftning, inklusive tjänstedirektivet. Ni talade om öppenhet och skydd. Det är precis den jämvikten som vi måste uppnå. Vi arbetar på detta i Europaparlamentet, och jag hoppas att vi kommer att lyckas hitta en godtagbar lösning vid första behandlingen i februari.
Jag är mycket glad över att min socialistiske vän håller med, men jag skulle aldrig våga mig på att tala för hans grupp. Han kommer att göra det själv inom kort.
När vi talar om tjänstedirektivet måste jag också säga att EU:s förmåga att hantera de stora problem som orsakas av globaliseringen skulle försvagas i frånvaron av en inre marknad. Detta är anledningen till att vi behöver den inre marknaden som ett svar på globaliseringen.
När det gäller konstitutionen ber vi er sätta upp en tidsplan, så att vi slutligen kommer fram till ett resultat som alla länder i EU kan stödja, eftersom vi – och här talar jag för PPE-delen av vår grupp – är helt övertygade om att vi behöver konstitutionen.
Slutligen vill jag kommentera energifrågan som nyligen kom på tal. Det säger sig självt att energidebatten delvis handlar om vår egen energiförsörjning, om oss själva och om vårt välstånd. Men vårt välstånd kommer slutligen inte att betyda någonting om det inte grundas på demokrati. Därför kommer vi inte att acceptera en situation där ett av G8-länderna sätter olika priser för länder som Ukraina, som är demokratier, och länder som Vitryssland, som styrs av en hänsynslös diktator men får billigare gas. Vi ska inte ha någon del i detta. Vi vill försvara alla våra grannländer på grundval av en sund social utveckling, på grundval av demokrati, rättsstatsprincipen och mänsklig värdighet. Vi önskar er all framgång i denna strävan.
Martin Schulz,
   Herr talman, mina damer och herrar, herr förbundskansler! För en tysk socialdemokrat har denna typ av anförande en längtansfull, nostalgisk charm – jag lyssnade mycket noggrant på er, och måste säga att ert anförande var imponerande, särskilt det sätt på vilket det framfördes. När man lyssnar på er får man ett intryck av att det är ett verkligt nöje att sitta i Europeiska rådet, att det är fantastiskt att vara ordförande i rådet, ett verkligt ädelt kall. Skenet kan dock bedra, som er egen bittra erfarenhet har visat och som ni säkert har insett redan från början. Därför tänker vi titta lite närmare på er roll som ordförande i detta råd och på de resultat som rådet har presenterat för oss, och sedan jämföra det ni beskrivit som de nödvändiga målen för ert ordförandeskap med den ekonomiska verklighet mot vilken dessa mål måste mätas.
Innan jag fortsätter är det dock en sak som jag måste kommentera. Ni måste förklara för mig senare vad nyårskonserten hade att göra med att gaskranarna stängdes i Ryssland. Ni sa att dirigenten knappt hade höjt sin taktpinne på nyårskonserten förrän de minskade gasen. Sedan tätnade intrigen – när konserten var slut sa ni att de stängde av den helt. Vi måste verkligen diskutera denna mystiska koppling mellan nyårskonserten i Wien och den ryska gastillförseln till Europa.
Herr kansler! Ni identifierade tre mål. Ni sa att Europas folk ville ha tillväxt och sysselsättning. Ja, där har ni rätt – tillväxt och sysselsättning. Europas folk vill inte heller att Javier Solana och Benita Ferrero-Waldner ska behöva springa runt med mössan i handen när vi vill genomföra operationer för att stabilisera Gazaremsan, när vi vill bidra till freden i Mellanöstern eller närhelst vi försöker skapa stabilitet i världens problemområden. Det är utan tvekan riktigt att säga att EU:s medborgare kommer att vara precis bakom oss när de målsättningar som antogs i Wien i söndags sprider sig, det vill säga en effektiv kamp mot terrorismen och en effektiv europeisk polisstyrka som kan hjälpa nationella polisstyrkor att bekämpa den organiserade brottsligheten. Med åtgärder som dessa är vi säkra på att få stöd från våra medborgare för det europeiska projektet. Det var faktiskt anledningen till att Europaparlamentet, i Bögebetänkandet om budgetplanen, lät ökad tillväxt och sysselsättning och större säkerhet i Europa och omvärlden vara kärnan av de finansiella förslagen.
Låt oss nu jämföra våra förslag med de beslut som ni – er inräknad, herr Schüssel – fattade i rådet i december. För tillväxten och sysselsättningen föreslog ni 35 miljarder euro mindre än parlamentet, för inre säkerhet i form av effektivt samarbete mellan polisstyrkor 7,8 miljarder euro mindre och för utrikespolitiken 12,8 miljarder euro mindre! Inom alla de områden ni räknade upp här som strategiska uppgifter för ert ordförandeskap gjorde rådet oerhörda sänkningar, med stöd av er röst. Det är EU-krisens sanna natur – era löften i rådet och den påföljande oförmågan att leverera. Detta är EU:s kris.
Herr kommissionsordförande! Låt mig nu rikta mig till er. Jag måste verkligen säga att jag inte förstår er. Till höga applåder i parlamentet uppmuntrade ni det brittiska ordförandeskapet att gå vidare i just den riktning jag har beskrivit, vilken trots allt är vår gemensamma politik. I ert budgetförslag krävde ni till och med mer pengar. Er kommission begärde 1 022 miljarder euro som den finansiering som krävdes för att utföra våra arbetsuppgifter under de närmaste sju åren. I slutänden har detta minskat till 862 miljarder euro, ett underskott på 160 miljarder euro, vilket ni sedan beskriver som en stor framgång. Det är detta jag inte kan förstå. Vi vill ha ett avtal, herr Schüssel. Vi vill att EU ska struktureras mer effektivt. Det behöver inte alltid betyda mer pengar. Om inga fler resurser kan mobiliseras, måste vi acceptera det. Då måste emellertid utgiftsstrukturerna organiseras så att de mål ni beskriver kan uppnås. Vad vi har uppnått är en oförändrad budgetstruktur. Vidare har vi nu Blairs sats, som har intagit sin plats bredvid Pythagoras. Tony Blair borde verkligen nomineras till nobelpriset i matematik för sin sats, enligt vilken den bromsade ökningen av ett belopp är lika med sänkningen av beloppet – genialt!
Herr kansler! Eftersom detta år markerar 250-årsdagen av Mozarts födelse reflekterade jag över Osmins ord i hans aria i Mozarts fantastiska opera ”Enleveringen ur seraljen”som faktiskt är en god beskrivning av det som rådet har serverat oss. Osmin sjunger följande rad, som passar Europeiska rådet som handen i handsken: ”Alla era trick och alla era knep, alla era planer och alla era svek, det finns inget som jag inte känner.”
Europaparlamentet måste dock lägga till nästa del av strofen: ”Men bättre sådana behövs innan er seger erkänns, för jag vet väl vad som är vad.”
Europaparlamentet är redo att fortsätta mot de mål ni har beskrivit, men med de nödvändiga resurserna och strukturerna. Låt oss förhandla om det. Ni har dessutom rätt, herr kommissionsordförande, när ni säger att Europa behöver mindre grått och svart. Europa behöver även mer rött!
Graham Watson,
   . – Herr rådsordförande! Ni sägs vara en skicklig tecknare och ha en bra teknik i bergsklättring. Ni har skissat en tydlig bild av ert ordförandeskap och ni har kartlagt konturerna på era toppar.
Er huvuduppgift under de här sex månaderna kommer att vara att träffa en överenskommelse med parlamentet om unionens sjuåriga budgetplan. Ni har, som en av förespråkarna för att minimera budgeten, tyngt unionen med dess lägsta kapacitet någonsin. Den här budgeten kommer inte ens att möta de europeiska ledarnas krav, för att inte tala om våra medborgares ambitioner. Därför kommer liberalerna och demokraterna idag att rösta för att avvisa den överenskommelse som medlades fram av Tony Blair.
Om ni vill återupprätta förtroendet för det europeiska projektet behöver ni övertyga européerna om att EU arbetar för att tjäna deras intressen. Erasmusprogrammet är ett av våra mest synliga och framgångsrika projekt, ändå försöker rådet att skära ned budgeten för ungdomarna. Airbusprojektet är en trumf för våra gemensamma ansträngningar, ända kommer det att finnas för lite pengar för forskning och utveckling för att genomföra det igen. Vi litar på att rådet kommer att visa beredvillighet att arbeta med parlamentet för att omdirigera pengar mot prioriteringar som forskning och utveckling. 
Varje år underutnyttjas eller avvecklas stora belopp inom områden som jordbruk och strukturfonder. Dessa borde sparas för EU-prioriteringar, inte betalas tillbaka till medlemsstaterna. Likaledes borde budgeten snarare grundas på den aktuella BNI-procentandelen än på nominella siffror. Om tillväxten t.ex. bara blev en halv procent större än prognosen skulle 1,045 procent av BNI kunna vara värt nästan 16 miljarder euro mer. Om Lissabonagendan verkligen skulle lyckas göra oss mer konkurrenskraftiga skulle siffran bli ännu större. Kan vi räkna med att ni kommer att studera idéer som dessa inför det Interinstitutionella avtalet?
Liberalerna och demokraterna ser fram emot att arbeta med er för större ekonomisk konkurrenskraft och fler jobb. Ni har beskrivit detta som ”den mest brådskande uppgiften för europeisk politik”. Men detta innebär att anta möjligheterna som erbjuds av EU, inte att krympa under trycket från protektionister.
I en vidare union är portarna till Wien inte längre under belägring, inte heller hotas ert levnadssätt av Europeiska domstolen.
Herr rådsordförande! 2006 är Europeiska året för arbetstagares rörlighet. Rörlighet. Vad ironiskt att ni, för första gången i EU:s historia, försöker förlänga övergångsbestämmelser som hindrar fri rörlighet för arbetstagare inom vår union.
Liberalerna och demokraterna avvisar ett Europa med två hastigheter, där medborgarna i de nya medlemsstaterna behandlas som en andra klass. Dessutom behöver Europas företagare all professionell hjälp de kan få i avsaknad av samförstånd i frågor som rör invandringen.
Var det inte den berömde österrikaren Simon Wiesenthal som sa: ”Frihet är inte en gåva från himlen, ni måste kämpa för den varje dag”? Liberalerna och demokraterna håller med. Och vi litar på att ni kommer att stå fast vid vårt åtagande om personlig frihet och mänskliga rättigheter i en värld där de mer och mer trampas på. 
Låt oss se till att Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet i Wien blir en fullfjädrad byrå för mänskliga rättigheter.
Och försök att få till stånd en världsomfattande dialog om de mänskliga rättigheterna för att tackla demokratins död i Ryssland, frihetens fångenskap i Kina och hyckleriet hos en amerikansk president som dödar pakistanska bybor i frihetens och civilisationens namn.
Jag tror att det österrikiska ordförandeskapet kan göra EU och världen en tjänst.
Om ni håller löftet om insyn och öppenhet som gjordes i december och börjar att hålla rådets möten i offentlighet, så kommer medborgarna att förstå unionen bättre.
Om ni kan återuppväcka Pörtschach-andan från 1998 och skapa en positiv dagordning för åtgärder, så kommer liberalerna och demokraterna att välkomna era ansträngningar.
Om ni arbetar med oss och era kolleger för att återuppta debatten om konstitutionen, så kommer ni att ingjuta hopp i EU-arbetet.
Vi önskar er mod och resultat under de kommande månaderna. 
Daniel Marc Cohn-Bendit,
   Herr talman, herrar ordförande, mina damer och herrar! Min granne har påmint mig, herr rådsordförande, om att ni spelar ishockey. Därför är jag säker på att ni ursäktar mig för några tacklingar.
Vi påstår alla att vi är ärliga, och vi är definitivt alla pålitliga – ingen tvekan om den saken. Min vän Albert Einstein berättade följande för mig om kvantteori: om det viktiga är att ställa rätt fråga, sa han, måste man alltid försöka ta reda på vad som har utelämnats i frågan, eftersom det är det som i slutänden är viktigast. Jag ska därför följa Albert Einsteins råd och säga er detta: naturligtvis är ni en ärlig mäklare och naturligtvis bör varje land organisera sin energitillförsel på det sätt som det finner bäst. Problemet är: Vilken forskning ska vi prioritera? Ger vi företräde för den gamla energikälla som kallas kärnkraft eller till forskning inom a) förnybara energikällor och b) väte från solenergi? Båda kan inte vara prioriterad forskning. Om valet står mellan vatten och kol, kan vi inte välja både och. Man kan inte både äta kakan och ha den kvar. Det är hög tid att ni berättar vad ni själva vill i stället för att bara säga att ni kommer att gå med på det som andra säger.
När det gäller små och medelstora företag håller jag med er, men någon gång måste ett beslut fattas även här. Vi säger ja till flexibilitet, men även till säkerhet. Det skulle vara fel av oss att organisera ett samhälle där de som har problem med flexibilitet även måste betala priset för osäkerhet. Kort sagt måste vi besluta om ett system som garanterar både flexibilitet och säkerhet. Ni sa inte det.
Ni fortsatte med att berätta för oss att vi behöver en marknad i Europa. Underbart! Vi är för det också. Ni talade också om tjänstedirektivet. Intressant nog finns det en sak som varken ni eller er politiska bundsförvant Hans-Gert Poettering nämnde, och jag vill höra vad ni har att säga om den. Jag tänker på ursprungslandsprincipen. Ingen ifrågasätter principen om friheten att tillhandahålla tjänster i Europa. Vad vi ifrågasätter är en ursprungslandsprincip som kommer att rasera den sociala rättvisan i medlemsstaterna. Är ni för eller emot det? Det har ni inte talat om för oss. Det är det som är problemet med social rättvisa – det visar att det faktiskt finns en skillnad mellan höger och vänster i parlamentet.
Sedan kommer vi till tillväxten. Ni talade med rätta om utbildning och kvalifikationer. Europeiska unionen är naturligtvis inte ansvarigt för utbildning, men den kan sprida goda metoder. Jag längtar efter ett ordförandeskap som till slut kommer att gå samman med kommissionen för att se över utbildningssystemet i Europa och i likhet med det nyliberala OECD slå fast att det tyska och det österrikiska systemet är fallgroparna, eftersom de helt enkelt inte garanterar jämlikhet. Detta är inte min personliga åsikt, utan den OECD beskriver i sin studie PISA (Programme for International Student Assessment). Det är dags att vi förstår det. Tysklands så kallade prestationsbaserade system är en skam och måste granskas på EU-nivå.
Låt oss gå över till det ni inte sa, herr rådsordförande. Jag vill veta en sak om den europeiska livsstilen – den europeiska livsstilen är i praktiken synonym med EU-rätten. Är det möjligt att det finns institutioner i den här världen – CIA, för att vara exakt – som arbetar i Europa i en rättslig ram som inte har någonting att göra med den europeiska livsstilen? Vilket bidrag kommer ordförandeskapet att ge för att stödja Europaparlamentets och Europeiska rådets undersökningskommitté och tala om för Förenta staterna och resten av världen att Europa inte är en plats där vilken storslagen makt som helst kan känna sig fri att göra som den vill. Jag vill även höra vilka konflikter Europa är berett att riskera för att försvara sin livsstil. Som ni kan se hade min vän Albert Einstein rätt – det behövs mycket undersökningar när någon inte talar om vissa saker.
Francis Wurtz,
   . Herr talman, herr Barroso, herr Schüssel! Ert ordförandeskap har fått en bra start, nu när parlamentet troligen ifrågasätter direktivet om avregleringen av hamntjänster, de allmänna protesterna mot förslaget till budgetplan i Europeiska rådet och så vidare. Ni har ärvt ett minfält. Lycka till! Vissa av era företrädare har sett sitt anseende förvandlas från triumferande självförtroende till sorglig svaghet, allt inom loppet av ett halvår. Ni inleder ert ordförandeskap med större blygsamhet, och jag tycker att ni gör rätt i det. Jag ska bara uppehålla mig vid en passage från ert memorandum. När ni nämner debatten om konstitutionen skriver ni följande i punkt 8: 
Vi försöker återställa en högre grad av lyhördhet för människors oro om bevarande av den europeiska livsstilen i samband med globaliseringen. Det handlar om att återuppbygga förtroendet för unionens politiska beslutsfattare. 
Det är faktiskt däri problemet ligger. I det rådande klimatet av folkets missnöje med EU-institutionerna räcker ändå inte orden till. Praktiska, tydliga och övertygande handlingar behövs. Som en berömd förfader brukade säga: ”Först när man har prövat en sak vet man vad den går för.” Med detta i åtanke kan jag inte se någon mer meningsfull gest just nu än ett tydligt och offentligt krav på ett förkastande eller definitivt återtagande av förslaget till tjänstedirektiv och alla andra texter som hämtar sin inspiration från samma liberala principer.
I torsdags förde min grupp i Bryssel samman över 200 sociala aktörer från hela unionen för en diskussion om framtiden för Frits Bolkesteins symboliska text, från förbundssekreteraren i Europeiska fackliga samorganisationen till representanterna från det sociala forumet från Polen och Rumänien, utöver ett stort antal lokalt, regionalt och nationellt valda representanter. De gav alla uttryck för sitt starka motstånd mot kommissionens text, som exempelvis beskrevs som mycket farligt av ledarna för EFS.
Herr Schüssel! Ni noterade själv i Hampton Court, i oktober, det fenomenala sätt på vilket detta förslag till direktiv gav upphov till ett verkligt motstånd i de flesta av våra länder, när våra medborgare faktiskt blev medvetna om dess innehåll. Enligt vissa skilda källor sa ni ”Vi kan inte rädda det, vi måste återta det.” Vi anser att återtagandet av texten faktiskt är den väg vi borde gå, men inte i syfte att komma tillbaka med ett nytt, något ändrat förslag – ett ”urvattnat Bolkestein”, som en av ledarna för ATTAC beskrev det under vårt möte i torsdags.
Denna fråga har sannerligen avslöjat vad allt fler européer inte längre vill ha – arbetare som sätts upp mot varandra, och vars sociala förmåner och rättigheter sänks till följd av det. Det är samma logik som förkastas av alla hamnarbetare i hela unionen, oavsett vilket fackförbund de tillhör. Detsamma gäller för de svenska arbetare som är inblandade i det mycket symboliska Vaxholmsmålet. Andra liknande rapporter når oss från länder som Finland, Skottland och Irland.
Allt eftersom åren har gått har vi i smyg gått från att uppnå europeisk integration genom harmonisering av nationell lagstiftning – det vill säga genom politiska handlingar och omröstningar, vilket åtminstone gav oss hoppet om att vi skulle kunna harmonisera uppifrån och ner – till att uppnå integration genom marknaden, det vill säga genom obunden konkurrens, vilket naturligt brukar leda till en sänkning.
Herr rådsordförande! Ni kommer inte att vinna européernas förtroende utan att helt bryta med detta liberala tänkesätt, för att verkligen placera arbetstagaren och medborgaren – och inte längre marknaden – i hjärtat av det europeiska projektet. Det främst mot denna bakgrund som ert ordförandeskap kommer att bedömas om sex månader.
Roger Knapman,
   . – Herr rådsordförande! Så fantastiskt var Tony Blairs ordförandeskap och hans bidrag till EU-skepsisen att vi hade hoppats på ett extranummer på sex månader till, men det blev inte av. Jag kan emellertid försäkra er om att ni är vårt andra val. Vi är väldigt tacksamma för era tankar om att konstitutionen inte på något sätt är död, utan att den antagligen bara sover. Förmodligen tror ni att den kommer att väckas till liv när som helst, vilket enligt pressen chockade t.o.m. José Barroso i hans förlängda period av eftertanke.
Så fortsätt vidare så gott ni kan! Bekymra er inte om det faktum att 70 procent av er egen befolkning i Österrike inte gillar det ni har sagt här under förmiddagen. Bekymra er inte för att två tredjedelar av det brittiska folket inte kan se någon fördel med att fortsätta att vara medlem i detta skenparlament. Bekymra er inte om nej-resultatet i Frankrike, bekymra er inte om nej-resultatet i Nederländerna. Från er upphöjda ställning kommer ert förakt för demokratin att märkas, och jag är säker på att det kommer att godkännas i många delar av parlamentet.
Samtidigt, på en världsligare nivå, börjar detta att bli en väldigt dyr klubb att tillhöra. Bekymra er inte om att Tony Blair under goodwillsäsongen följer med och bidrar med så mycket pengar, 7 miljarder pund sterling, att den som vill bli hans efterträdare nu önskar en nationell patriotisk ”Britain Day” för att försöka göra skadan ogjord i det brittiska folkets ögon. Vi har en ökning med 63 procent i vår sjuåriga budget, och direktivet om arbetstid ska lämnas in, så vi kan inte ens skapa det välståndet.
Vilken underbar dagordning! Och till alla de som kom från Östeuropa med hopp om att få pengar, jag ber om ursäkt, men checken är inte postad! 
Cristiana Muscardini,
   Herr talman, herr Barroso, mina damer och herrar! Vi är säkra på att ordförandeskapet kommer att hålla sina löften och återvinna människors förtroende för unionen, såsom har nämnts. Medborgarna måste ha ett förtroende för ett EU som, som alla vet, inte bara behöver en gemensam utrikespolitik utan även – och det brådskande – en återupplivad ekonomisk politik, som i dag skamligt nog brister när det gäller de dubbla behoven att återställa konkurrenskraften och inte förlora de sociala rättigheter som unionens själva existens bygger på.
Unionen måste återupptäcka kraften och viljan att få sina institutioner och medborgare att samarbeta. Det enda som vi verkligen har gemensamt i dag – och då bara i tolv länder – är vår valutapolitik som faktiskt fastställs av Europeiska centralbanken utan tillräckligt politiskt samspel med de andra institutionerna. Vi måste även diskutera detta.
Vi uppskattar det österrikiska ordförandeskapets åtagande att återuppta vår resa mot fördraget – förhoppningsvis med de biljetter som behövs för att göra resan lättare och mer genomförbar. Vi ser bortom önsketänkande och drömmar, som ofta är skilda från den verklighet vi måste hantera, men i vilket fall finns modet att våga. Det är viktigt att realistiskt kunna förutspå framtiden och inte bara hantera nutiden. Åtagandet om ett mer enat Europa där de olika institutionernas befogenheter är tydligare definierade, om ett Europa som är mer aktivt och närmare sina medborgare, bör förena oss och även göra oss fast beslutna att lösa ytterligare tre problem – invandring, energi och miljö.
När det gäller invandring behöver vi en gemensam politik för att kunna hantera både de humanitära aspekterna på den nuvarande situationen och hotet om internationell terrorism, som ofta kommer med flödet av invandrare. Det kan bara finnas en civiliserad och meningsfull samexistens som leder till verklig integration så länge icke-EU-medborgare, var de än kommer ifrån, respekterar våra länders lagar och författningar.
Utan energi kan det inte ske någon utveckling, och slöseri med energi orsakar irreparabla skador. Energi kan inte skiljas från säkerhet, avfallshantering och miljöskydd som ett gemensamt gott ändamål och en förutsättning för hela vår överlevnad. Medlemsstaternas finansministrar har ännu inte deltagit aktivt i att hantera de problem som hör samman med klimatförändringarna, trots de många ekonomiska konsekvenser klimatförändringarna kommer att få.
Förhoppningsvis kommer vi under det österrikiska ordförandeskapet även att få se finans- och planeringsministrarna samarbeta om detta problem och fundera över kostnaderna i form av människoliv, bostäder, jordbruk och landsbygd, samt omstruktureringskostnader som världen har varit tvingad att betala efter den senaste tidens katastrofer.
En gemensam miljöpolitik behövs inom unionen, precis som den även behövs av unionen i förhållande till resten av världen, eftersom det är en av de skyldigheter och målsättningar vi ställde upp för oss själva under konventionens arbete med fördraget.
Vi uppskattar ordförandeskapets intresse för handels- och grannskapspolitiken. Den sistnämnda bör innefatta uppfyllande av det gemensamma regelverket. Jag talar om de senaste inexakta – för att inte säga felaktiga eller falska – uttalandena av en kroatisk regeringsföreträdare. När det gäller handelspolitiken måste vi komma ihåg att kräva att de mänskliga rättigheterna respekteras där så inte är fallet. 
Hans-Peter Martin (NI ). –
   Herr talman, herr rådsordförande! Det har varit en livlig förmiddag. Låt oss fortsätta så. Som många andra är jag övertygad om att Europa skulle ha det bättre om ni satt på andra sidan i dag, om ni var ordförande i kommissionen i stället för bara tillfällig ordförande i rådet. Under den mycket begränsade tid som står till ert förfogande kan ni inte hoppas på att kunna utföra några stordåd, men det är definitivt möjligt att ange tonen inom områden som energi och subsidiaritet. Även inom det ekonomiska området kan ni uppnå något. Låt er dock inte vilseledas av dem som har en historiskt bevisad oförmåga att hantera pengar. Tro inte att pengar automatiskt ger bättre resultat. Pengarna finns faktiskt. Vi har 112 miljarder euro. Frågan är bara vad som görs med dem. Ni sa själv, herr kansler, att frågan var det viktigaste. Ni sa själv att förtroendet måste byggas upp. Gör det! Vidta verkliga åtgärder! Säg vem som får vad, vem som betalar för vad, av EU-pengarna.
Hur många euro har den inflytelserika bank- och mediemogulen Christian Konrad och hans vänner redan fått i stödbetalningar för exempelvis jaktmarker? Hur många euro tar delstatsguvernören Erwin Pröll, hans vänner och hans släkting, jordbruksministern, emot i direkta subventioner? Är det sant att 427 inflytelserika jordbrukare i Österrike, varav nästan alla är nära knutna till ert parti, tar emot mer än 72 000 euro varje år i direkta subventioner? Jag skulle kunna fortsätta. Hur är det med Danone och Frankrike? Vad gäller för Müllers mejeriprodukter och Tyskland? Vad gäller för de företag som styrs av offentlig rätt? Öppna dörrarna! Skapa en verklig öppenhet kring vem som gör vad. Öppna rådets sammanträden för granskningar, så att vi vet hur sådana beslut fattas. Medan ni återskapar förtroendet bör ni ta en titt på det statliga TV-bolaget ORF. Vad gör chefredaktören, Werner Mück, där nu? Hur är det med de andra trotjänare som ständigt dyker upp där? Ni har möjligheter här – ta dem! Omvandla er! Få ett slut på hemligheternas tidsålder i den österrikiska inrikespolitiken. Bli en europeisk upplysare! Många miljoner EU-medborgare kommer att tacka er för det. 
Othmar Karas (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag vill hälsa ordföranden i rådet varmt välkommen till Europaparlamentet. Vi österrikare är inte de enda som är glada över att se Wolfgang Schüssel ta över ordförandeskapet i rådet. Era prioriteringar och politiska principer, herr kansler, är även våra. I Europaparlamentet sitter vi, till skillnad från i nationella parlament, i en halvcirkel, eftersom vi behöver varandra. Tack för att ni uppmanar institutionerna att ingå i en ny samarbetsanda i stället för instinktiv konfrontation och bristande samordning och daglig politisk förställning. Ert anförande var en uppfriskande förändring jämfört med det vi hört de senaste månaderna.
Denna nya infallsvinkel kräver emellertid också ömsesidig respekt och en vilja till dialog, att lita på varandra och göra kompromisser. Boken , där ni själv skrev om samarbetsstrategin, innehåller följande citat från Kofi Annan: ”Vi behöver inga fler kompromisser. Vi måste börja hålla de löften vi redan har gett.” Jag ser detta som kärnan i ert anförande. Det är därför vi säger ja till arbetet med att stärka små och medelstora företag, men säger nej till en 70-procentig sänkning av finansieringen av programmet för konkurrenskraft och innovation för små och medelstora företag. Vi säger ja till utbildning och måste därför säga nej till en 40-procentig sänkning av denna del av budgeten. Vi säger ja till ett öppet, tillgängligt, demokratiskt, parlamentariskt, socialt ansvarstagande, starkare Europa, men det innebär att vi måste inleda en debatt om unionens politiska framtid och göra våra medborgare till intressenter i Europa. Vi säger ja till tjänstedirektivet. Låt oss utveckla det till ett mönsterexempel på social marknadsekonomi. Vi säger ja till ett EU som är baserat på gemenskapsprincipen. Låt oss fortsätta att utveckla EU och stödja den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi måste vara beredda att tala och lyssna, eftersom det finns mycket att uträtta. Låt oss sätta igång! 
Hannes Swoboda (PSE ). –
   Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande! Låt mig börja med att säga att kanslern egentligen inte berättade särskilt mycket för oss om den framtida utvidgningen, trots att den faktiskt är ett prioriterat område för det österrikiska ordförandeskapet, för det första när det gäller Bulgarien och Rumänien, och för det andra när det gäller förberedelserna inför de kommande stegen i sydöstra Europa. När det gäller Bulgarien och Rumänien vill jag påminna om rådets löfte att ha en ingående diskussion med parlamentet om huruvida en anslutning kan ske under 2007, vilket jag hoppas är fallet, eller om den måste skjutas upp till 2008. VI förväntar oss att ordförandeskapet uppfyller sitt åtagande att konsultera oss i denna fråga.
När det gäller sydöstra Europa betraktar jag denna region som mycket högprioriterad. Berätta för era kolleger i rådet att det inte handlar om att införliva dessa länder över en natt i brist på andra alternativ utan om att behålla visionen om och möjligheten till anslutning så att ungdomar kan se logiken i att stanna i regionen i stället för att avfolka den genom att emigrera. Många tester måste tillämpas. Ett sådant test rör det sätt på vilket länderna i regionen behandlar sina minoriteter. För oss i parlamentet är behandlingen av minoriteter alltid en viktig faktor. I detta avseende är jag, herr kansler, redan djupt besviken. Hur har ni tänkt stå upp som rådets ordförande för att skydda minoriteternas rättigheter när ni i ert eget land inte kan övertyga er koalitionspartner, Jörg Haider, att visa den minsta respekt för den slovenska minoriteten i Österrike genom att sätta upp tvåspråkiga ortsnamnsskyltar? Jag hoppas även att ni under just detta ordförandeskap kommer att göra allt för att se till att Österrike uppför sig på ett exemplariskt sätt, utan att återfalla, inte minst i syfte att vinna internationellt förtroende.
I samband med utvidgningen får vi ibland intrycket att regeringschefer – och ni är inte på något sätt ensam om detta – är mycket snabba med att fatta beslut. När det gäller att förmedla till den egna befolkningen varför stegen mot utvidgningen är nödvändiga och vilka fördelar utvidgningen har, har de emellertid mycket lite att säga. Rådet måste tillsammans med parlamentet och kommissionen – för vi kan bara göra det här tillsammans – fundera över hur vi gemensamt bör presentera detta fantastiska, historiska utvidgningsprojekt för allmänheten eftersom det, som ni mycket riktigt sa, verkligen finns en brist på förtroende. Vi måste tillsammans reflektera över vad vi kan göra för att övervinna denna brist på förtroende.
När det gäller ekonomiska problem och arbetslöshet måste jag ge er mitt fulla stöd. Ett av kriterierna för att mäta er prestation är det sätt på vilket ert välkomstlöfte att bekämpa arbetslösheten uppfylls under detta ordförandeskap och i vilken utsträckning ni är beredd att visa vägen med specifika åtgärder. I detta sammanhang är det särskilt beklagligt att trots att mer medel står till vårt förfogande för forskning och utveckling har en del av dessa medel, som ni mycket väl vet, tagits bort från infrastrukturutvecklingen. Det europeiska järnvägsnät som är så viktigt för oss alla, och särskilt för vårt land, kommer att drabbas av de enorma nedskärningar vi har gjort inom detta område. Vi anser att det är oacceptabelt, och vi bör försöka göra ännu en justering här.
Herr rådsordförande! Vi socialdemokrater kommer att bedöma ert ordförandeskap på ett objektivt sätt. Vi kommer att mäta era resultat utifrån det ni lovat i dag. Vi hoppas att det österrikiska ordförandeskapet blir en braksuccé. Så viktigt är Europa för oss att vi inte skulle kunna önska er något mindre. 
Karin Resetarits (ALDE ). –
   Herr talman, herr rådsordförande! Jag hoppas att ni ursäktar mig, herr Schüssel, om jag här jämför er med Zeus, med det är faktiskt så att de flesta regeringschefer betraktar Europa på samma sätt som den högsta guden i det antika Grekland, nämligen som en älskare som uppvaktas här, men som i den egna hustruns sällskap antingen inte nämns eller tonas ner, för att inga misstankar ska väckas.
Människorna i våra egna länder reagerar också på exakt samma sätt som barn i en familj när denna brist på tydlighet råder. De är mycket förvirrade och misstänksamma, de blir upproriska, vilket framgick tydligt av nej-rösterna i de franska och nederländska folkomröstningarna.
Ni vill alltså förnya Europas styrka, herr rådsordförande? Ni kan bara göra det genom att föregå med gott exempel och skapa denna sedan länge behövda tydlighet. Medlemmarna i rådet måste åka hem och erkänna sitt förhållande med Europa, stå upp för henne med större mod, se till att hon får ett noggrant uträknat ekonomiskt underhåll som uppfyller hennes behov och berätta för dem därhemma att utsikterna för varje enskild medlemsstat i den globala konkurrensen om framgång är helt beroende av att det finns ett starkt Europa med självförtroende och att det är Europas uppgift att ägna sig åt globaliseringen.
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ). –
   Herr talman, herr rådsordförande! Jag vill också välkomna er, herr kansler, och önska er framgång och lycka till i ert arbete för den gemensamma europeiska saken.
Efter ett fantastiskt och nästan desperat anförande av den luxemburgska ordföranden i rådet för ett halvår sedan och ett fantastiskt demagogiskt tal från den brittiska rådsordföranden har ni gett oss en sorts lektion i europeisk harmoni i dag och försökt locka fram ett ur den politiska trollflöjten. Detta kan dock inte fördunkla verkligheten att Europa befinner sig i kris. Dess toner kan inte dränka regeringarnas käbbel och det ständiga sorlet från den nationalistiska kohandelsmarknaden, och inte heller dränka Europas förtvivlade klagan när regeringarna gör Europa till syndabock så fort de behöver en sådan – just det Europa som dessa regeringar själva har skapat.
Jag lyssnade med hänförd uppmärksamhet och stor respekt när ni talade om Europas folk, för det måste sägas att de flesta regeringar förnekar att det finns ett europeiskt folk. Det skulle få enorma följder för konstitutionsfrågan om Europas folk togs på allvar. Men, för att återgå till något som min kollega Daniel Marc Cohn-Bendit sa, trollflöjten kan inte ens höras över regeringarnas tystnad – tystnaden av deras undertryckta glädje över kollapsen för en konstitution som skulle ha gett Europa, Europas folk, mer rättigheter, men som skulle ha kostat regeringarna en del av deras makt.
Ni syns inte i frontlinjen när det är dags att bryta en lans för europeisk demokrati – tystnad i sociala frågor, herr kansler, och lektioner i harmoni. Den europeiska livsstilen är inte i fara. Det är hur som helst inte ert ansvar. Det är mångfacetterat. Människor skapar den europeiska livsstilen själva. Det som är i fara är dock den europeiska sociala modellen, den sociala marknadsekonomin. Ni sa inte ett ord om detta. Det är inte för friheten som vi behöver en trollflöjt. Ert samarbete i CIA-affären är dock ett kolossalt angrepp på de grundläggande rättigheter som ligger i hjärtat av detta Europa, …
Kartika Tamara Liotard (GUE/NGL ). –
   Först av allt vill jag välkomna Wolfgang Schüssel varmt. Det vore rimligt att anta att två frågor kommer att dominera det österrikiska ordförandeskapet: den misslyckade konstitutionsprocessen och tjänstedirektivet.
Konkret uttryckt har det nederländska och det franska folket dödförklarat konstitutionen. När den nu har avvisats av två medlemsstater är den inte längre aktuell och ju förr EU kan erkänna detta, desto snabbare kan vi påbörja de reformer som behövs: minska EU:s inblandning i frågor som hör till medlemsstaternas ansvarsområden, stoppa pengaslöseriet och bedrägerierna i EU och genomföra en äkta demokratiseringsprocess i EU.
När det gäller tjänstedirektivet försöker Österrike skapa en kompromiss mellan de olika lägren. Men om avsikten är att skapa en kompromiss mellan multinationella företag å ena sidan och fackföreningar å andra sidan kommer detta bara att leda till försämrade arbetsvillkor i EU. Dessutom är det omöjligt att kompromissa om kärnan i förslaget, det vill säga principen om ursprungsland.
Eftersom mitt parti och min grupp inte vill ha konkurrens i fråga om arbetsvillkor eller social dumpning i det framtida EU avvisar vi också förslaget till direktiv. Europa ville inte ha en konstitution; Europa vill inte ha detta tjänstedirektiv.
Österrikes ordförandeskap skulle kunna gå till historien som det första ordförandeskap som verkligen lyssnade på vad folket vill. Men om ett beslut fattas om att tvinga på folket en konstitution och detta tjänstedirektiv, kommer detta bara att stärka motståndet mot EU-samarbetet. 
Mario Borghezio (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det österrikiska ordförandeskapet, som vi önskar lycka till, har många frågor att överväga: avvisandet av EU:s konstitution, nu död och begraven, och den skepticism som sprider sig bland EU-folken. Vi uppmanar ordförandeskapet att inrikta sig på ett folkets EU och ett regionernas EU.
Jag har begärt att staden Trieste ska utses till huvudstad i regionernas EU, eftersom det är en stad som symboliserar ett EU med olika etniska grupper och civiliserad samexistens mellan många olika folkgrupper. När det gäller folkets rättigheter vill jag påpeka att det utanför parlamentet finns människor från Istrien, Dalmatien och Fiume. Jag vill påpeka att deras rätt till sin egendom än en gång har trampats ned, trots att deras äganderätt skyddas genom fredsfördraget från 1947. De är fortfarande här! Jag ska ge er, förbundskansler Schüssel, en dossier över denna långlivade och mycket känsliga fråga.
Låt oss försvara folkets rättigheter och inte låta EU bli en union för teknokrater i Bryssel. De omständigheter som har lett till folkets skepticism är att detta EU av teknokrater och banker har fått dominera, ett EU som hoppas att Turkiet ska ansluta sig och att Bolkesteindirektivet ska antas. Vi vill ha ett annat EU: ett EU av folk och regioner. Det kloka, lyckliga Österrike måste ge röst åt denna djupa känsla. 
Konrad Szymański (UEN ). –
   Herr talman! Jag måste säga att jag blev förvånad över att Österrikes finansminister propagerade för något som i själva verket innebär att tjänstedirektivet stoppas, samtidigt som rådets arbetsplan fokuseras på institutionella frågor.
I detta sammanhang måste jag fråga om rådet avser att slösa bort sex månader av vår gemensamma tid med att diskutera det avvisade konstitutionsfördraget? Jag vill också fråga vilka åtgärder som planeras för att skapa en gemensam marknad för tjänster inom Europeiska unionen och för att undanröja alla hinder på arbetsmarknaden. Det står ändå klart nu att det inte finns några ekonomiska skäl för det senare.
Jag är särskilt intresserad av de svenska fackföreningarnas olagliga agerande. Efter det lettiska fallet i Vaxholm planerar de nu att skada ännu ett byggföretag från en ny medlemsstat. I detta fall handlar det om ett polskt företag vid namn Zojax. 
Andreas Mölzer (NI ). –
   Herr talman, herr rådsordförande! Om det österrikiska ordförandeskapet vill ta strid om det katastrofala förkastandet av EU som stora delar av Europas befolkning gjort, måste det ställa de rätta frågorna.
Det skulle då vara fel att undvika den avgörande frågan, nämligen vilket slutresultat är det tänkt att denna europeiska integrationsprocess ska leda till: en federal superstat med centralistiska tendenser, vilket det felslagna konstitutionsfördraget oundvikligen skulle ha lett till, eller en konfederation av stater, ett nationernas EU?
Det skulle också vara fel att undvika att fråga sig hur långt Europa sträcker sig och om vissa områden, som det muslimska Anatolien, överhuvudtaget ska tillhöra Europa, eller hur långt den östliga utvidgningen bör gå och om processen inte borde vara mer grundligt förberedd.
Den sista oundvikliga frågan är varför EU inte kan fungera utan att en ännu tyngre börda läggs på de största nettobidragsgivarna, som Österrike också tillhör nu.
Jag hoppas verkligen att ni inte fortsätter att kringgå – visserligen elegant, men pinsamt – dessa centrala frågor för EU:s framtid. Om ni gör det kommer människors skepticism gentemot EU att fortsätta att växa under Österrikes ordförandeskap. 
Timothy Kirkhope (PPE-DE ). –
   Herr rådsordförande! På Europademokraterna i PPE-DE-gruppens vägnar och som den förste konservative britten att tala välkomnar jag er och önskar er allt gott. Ni tar över ordförandeskapet i rådet vid en viktig tidpunkt, och i kölvattnet av de möjligheter som försummades av det brittiska ordförandeskapet har ni nu möjlighet att göra riktiga framsteg inom en rad viktiga områden.
Jag hoppas uppriktigt att den ekonomiska reformdagordningen kommer att tas upp med viss snabbhet. Den stod stilla under det föregående ordförandeskapet och jag uppmanar er att inte avstå från att fullfölja reformarbetet. Jag är något bekymrad över frågan om tjänstedirektivet, som jag tror att ni planerar att förändra till viss del och om era planer på att samordna socialförsäkringssystemen. Jag hoppas att ni med sådana åtgärder inte kommer att göra något som skadar utsikterna till ekonomisk tillväxt. Jag ber er också att inte ändra undantaget i arbetstidsdirektivet, som ur Förenade kungarikets perspektiv säkerligen har varit fundamentalt för landets ekonomiska välbefinnande på sistone.
Jag välkomnar varmt er uppmaning till en allvarlig diskussion om Europeiska domstolens roll. Det är en extremt viktig debatt eftersom domstolen under de senaste åren verkar ha utvidgat EU:s behörigheter till områden där det bestämt inte har funnits någon europeisk rätt. Därför kommer debatten lägligt, och jag är väldigt glad över att den kommer att äga rum. 
Ni har gjort en rad kommentarer till den europeiska konstitutionen. Jag vill klargöra att vi sannerligen anser att det skulle vara förnuftigt om konstitutionen inte återuppstod för tillfället. Anmärkningarna från den nederländske utrikesministern kan inte lämnas utan avseende. Medborgarna i EU vill inte ha en mer centraliserad stat och de vill inte ha ett centraliserat Europa. Vid Laeken, i början av konstitutionsprocessen, förklarade ledarna att de på nytt ville föra EU och dess institutioner närmare folket. Konstitutionen misslyckades med att göra det. Folket vill emellertid ha ett EU som tar itu med jobben, den ekonomiska tillväxten, miljön och samarbetet för att bekämpa kriminalitet och terrorism. Vi måste bryta oss ur den tama debatten om institutioner och konstitutioner. Låt oss fokusera på de områden där EU kan tillföra ett mervärde till folks livskvalitet och levnadsstandard.
Jag önskar er alla lycka till.
Poul Nyrup Rasmussen (PSE ). –
   Herr talman, herr förbundskansler! Jag håller fullständigt med om vad ordföranden i min grupp, Martin Schulz, sa om budgetplanen. Jag hoppas uppriktigt, herr förbundskansler, att ni med er förhandlingsskicklighet kommer att visa den nödvändiga flexibiliteten under de kommande förhandlingarna med parlamentet.
Ordföranden för min grupp underströk, som ni gjorde, hur viktigt det är för ordförandeskapet under våren att främja mer tillväxt och fler arbetstillfällen. Jag noterade att ni sa att ett möjligt perspektiv skulle kunna vara 3 procent tillväxt och 1 procent minskning av arbetslösheten under de kommande åren. Det är ett fantastiskt perspektiv som jag skriver under på, men vi behöver använda de rätta verktygen för att uppnå det här målet. Låt oss göra det, men låt oss använda de rätta verktygen för att genomföra det.
För ett par dagar sedan skickade jag er ett förslag till en ny tillväxtstrategi som den socialdemokratiska gruppen och partiet stöder. Martin Schulz och jag var i London bara en dag innan Hampton Court och där beslutade de socialdemokratiska ledarna, presidenterna och premiärministrarna enhälligt att lägga fram en ny gemensam tillväxtstrategi för Europeiska unionen eftersom de insåg att vi inte kan uppnå detta endast genom ett EU-direktiv – vi har inte de nödvändiga befogenheterna. Men vi kan gör det tillsammans i ett fritt mellanstatligt beslut under det kommande vårmötet i rådet. 
Jag hoppas uppriktigt att ni delar den vision som EU:s socialdemokratiska regeringar har presenterat för er och att ni kommer att föra samman krafterna på den andra sidan, oavsett om de är grå eller har någon annan färg. Det är resultatet som räknas, som ni sa. Den här tillväxtstrategin har visat att om vi ger ett nytt uppsving åt tillväxten genom att kombinera reformer med en styrd efterfrågan på intelligent investering i utbildning, i aktiv arbetsmarknadspolitik, i barnomsorg, i forskning och i små och medelstora företag, då kan vi klara det. Men vad vi behöver är gemensamma beslut vid rådets möte i vår och bevakade och styrda beslut under de kommande tre till fyra åren. 
Jag frågade kommissionens ordförande José Manuel Barroso för ett par veckor sedan om vi skulle klara det. Kan vi ta ett nytt initiativ som en nystart inför vårtoppmötet? Jag fick intrycket, José Barroso, att ni sa ”låt oss göra ett försök”. Ni har möjligheten, och om ni gör det kommer inte enbart EU:s befolkning att höra EU tala, utan vi kommer även att höra folkets röst, och då kommer de att börja lyssna på oss. Och då kommer de att vara redo att diskutera ett nytt fördrag för Europa. Vore det inte värt det? Jag tror att det är det. 
Silvana Koch-Mehrin (ALDE ). –
   Herr talman, herr rådsordförande! Ni står inför många viktiga uppgifter det kommande halvåret. Ni räknade upp dessa uppgifter och de flesta berör vårt dagliga arbete här. Men jag anser att ni har en mycket mer grundläggande uppgift att ta er än, nämligen att återupptäcka EU:s identitet. Om den gemensamma identiteten inte är synlig, infinner sig omedelbart frågan: var får Europeiska unionen sin legitimitet ifrån? Ni måste söka svar på frågan om EU är värt besväret för mig eller någon annan enskild individ. Är det värt besväret politiskt sett? Är det värt besväret ekonomiskt sett? Hur syns EU i mitt dagliga liv? Vad säger mig att jag är EU-medborgare?
Därför måste ni föra en offentlig debatt. Tillåt kontroversiella bidrag; jag är övertygad om att de som stänger ute kritiken skadar EU mer än dess kritiker.
Samtidigt måste ni ha modet att ta ovanliga initiativ. Jag måste säga att jag är mycket imponerad av er kulturverksamhet. Ni är trots allt ledare för det ”lyckliga Österrike”. Ni är en lagspelare. Ni är van vid tuffa tag. Hälften av era ministrar är kvinnor. Så gör EU levande i människors medvetande! Det skulle bli en succé.

Sepp Kusstatscher (Verts/ALE ). –
   Herr talman, herr förbundskansler! Det finns tre mycket specifika ämnen som jag särskilt vill ta upp inför det nuvarande rådsordförandeskapet.
Det första handlar om skydd av minoriteter. Vi etniska österrikare som bor i Sydtyrolen och i regionen Alto Adige har alltid mötts av stor förståelse och stort stöd från Wien. Låt Österrike visa sig lika storsint mot minoriteterna inom landets egna gränser, som slovenerna i Kärnten. Det som pågår nu i grälet om ortsnamnsskyltar i Kärnten är groteskt.
Den andra frågan handlar om ratificeringen av transportprotokollet till Alpkonventionen. Om Österrike inte löser denna fråga som länge har varit ett orosmoment för Alpländerna, vem ska då göra det?
Den tredje frågan handlar om att förhindra tunnelbyggnationen vid Brennerpassets bas. Det är mycket riskfyllt att bygga en höghastighetsjärnväg genom Alperna av flera skäl: blandad trafik på den gamla linjen och den tänkta nya linjen, höghastighetståg med passagerare som kör genom så många och så långa tunnlar, godstrafik på Alpjärnvägen som skulle kunna orsaka orimliga störningar för dem som bor i närheten och ett förtida bygge av själva tunnelkomplexet, utan att matarlinjerna samtidigt uppförs. Detta nya megaprojekt skulle bli ännu mindre lönsamt än Eurotunneln under Engelska kanalen. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ). –
   Herr talman! Jag vill inleda med att välkomna övergången till Österrikes ordförandeskap. Nu kanske vi får en hård och snabb politik i stället för alla luftbubblorna under det brittiska ordförandeskapet. Men ändå, herr Schüssel, är programmet för ert ordförandeskap över EU oroande, särskilt när det gäller utrikes- och försvarspolitiken. Å ena sidan får vi höra att nästa steg i fråga om konstitutionsfördraget måste diskuteras öppet. Det är mycket bra, men det nuvarande konstitutionsfördraget är dött. Nu behöver vi bara ett begravningsdatum. Å andra sidan tillämpas nu vissa delar i konstitutionsfördraget som är nödvändiga för EU:s försvarspolitik utan ratificering. Detta program för försvarspolitikområdet är särskilt problematiskt för ett neutralt land. Låt mig ge två exempel: för det första ska insatser göras för att få stridande förband klara till den 1 januari 2007, för det andra ska den så kallade Europeiska försvarsbyrån ges särskild prioritet.
Ge inte EU ett militärt ansikte, herr Schüssel! Låt EU ha ett civilt och civiliserat ansikte. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr förbundskansler! Framgångsreceptet är mycket enkelt: ta en stor bild av Tony Blair, häng den mitt emot ert skrivbord och skriv ”får ej kopieras” under det. Då kan ni inte misslyckas.
Det andra receptet är att inte vara förbindlig. Stå för det ni tror på. Förbindligheten den 3 oktober 2005 står ristad i våra minnen.
En annan fråga är att ni bör begränsa kontrollen av amerikanerna till CIA:s verksamhet. Se till att de inte släpar med er på nya uppdrag i Mellanöstern och försök naturligtvis inte att återuppliva konstitutionen. Det som är dött är dött. Den kan inte fungera som vision för EU:s folk.
Se å andra sidan över möjligheten att ändra Maastrichtindikatorerna, eftersom Europas utvecklingsländer inte kan följa dem. Säg nej till en stark euro som hindrar industrins tillväxt och, förstås, nej till höga räntor som ruinerar hushållen.
En annan sak: när ni 1945 ansökte om medlemskap i FN som Tyska republiken Österrike, blev ni tillsagda att ni inte fick kalla er ”tyska”. Nu säger vi nej till ”Makedonien” i F.d. jugoslaviska republiken Makedonien. 
Guntars Krasts (UEN ). –
   I dag står Europeiska unionen inför så viktiga inre och yttre utmaningar att det inte räcker för det land som för närvarande är ordförande att bara fortsätta det arbete som redan har påbörjats.
Avspeglar ordförandeskapets föreslagna arbetsprogram EU:s viktigaste uppgifter? Jag anser att ordförandeskapet med god träffsäkerhet har pekat ut de problem som, om de inte blir lösta, gör det svårt att se hur EU ska kunna fortsätta utvecklas framgångsrikt. Vi måste hitta tydliga svar på de grundläggande frågorna om gränserna för Europeiska unionens utvidgning och för integreringsgraden. Det skulle göra det möjligt att återvända till diskussionerna om konstitutionen med en annan nivå av ömsesidig förståelse.
I genomförandet av Lissabonstrategin har vi nu den sista chansen att låta den intensiva dagliga verksamheten åtföljas av tidsfrister. Ett beslut om liberalisering av tjänstesektorn skulle inte bara öppna för ny ekonomisk verksamhet på EU-marknaden, utan också vara det viktigaste stödet för utvecklingen av små och medelstora företag som EU kan ge.
Strategiska beslut i fråga om energiförsörjningstrygghet är också en brådskande uppgift för att utan dröjsmål styra företagens forskning och utvecklingen av infrastruktur mot en strategisk kanal. Det land som för närvarande innehar ordförandeskapet bör därför inte dröja med att peka ut de grundläggande problemen och leda medlemsstaterna till att försöka hitta lösningar på dem under detta ordförandeskap. 
Sergej Kozlík (NI ). –
   Jag har tid på mig för att ge ett mycket koncist och grundläggande budskap. I dag kl. 12.00 kommer Europaparlamentet att avvisa rådets förslag om den långsiktiga budgetplanen för 2007–2013. Parlamentet kommer också att sända en signal om att det är berett att fortsätta diskutera budgetplanen under Österrikes ordförandeskap i syfte att nå en överenskommelse. Detta kan skapa förutsättningar för parlamentet att godkänna budgeten vid sitt plenarsammanträde i slutet av mars.
Om vi inte är beredda att möta en kris inom EU:s institutioner kommer alltså halva Österrikes ordförandeskapstid att överskuggas av arbetet med att hitta en överenskommelse om budgeten. Att färdigställa budgetplanen och införliva åtminstone några av Europaparlamentets förslag kan vara avgörande för att Österrikes ordförandeskap ska kunna uppnå några av sina mål. Det kan också visa sig avgörande för att bidra till att uppfylla EU-medborgarnas förväntningar på områden som utbildning, sysselsättning, flexibel arbetskraft och sammanhållningspolitik. 
Jaime Mayor Oreja (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr förbundskansler! Det råder ingen tvekan om att ett halvår inte är tillräckligt för att begära att förbundskanslern ska hinna lösa den nuvarande krisen i EU innan ordförandeskapet löper ut.
Ändå kan ett halvår vara tillräckligt långt för att peka ut den lämpliga riktningen för den förändring och korrigering som EU behöver. Därför kommer jag helt enkelt att tala om två brådskande problem som jag anser att EU måste lösa.
För det första kommer ni, herr förbundskansler, när ni har hört oss alla, att förstå att EU inte har problem med ord, eftersom nästan alla av oss ber om samma sak: mer Europa och att verkliga problem lyfts in i Europeiska unionens verksamhet.
Problemet handlar inte om ord utan om attityder. Varje institution måste korrigera sina attityder gång på gång i frågor som påverkar EU-medborgare. När den dagen kommer då Europaparlamentet inte granskar vad Europeiska rådets sittande ordförande gör, utan i stället granskar vad de stats- och regeringschefer som inte innehar ordförandeskapet har för sig under rådsmötena, då kommer vi utan tvekan att bidra till att lösa ett av EU:s problem, nämligen bristen på uthållighet, bristen på kontinuerligt arbete i samtliga regeringar, även när de inte innehar ordförandeskapet i rådet.
För det andra, herr förbundskansler, kommer EU-medborgarna inom några år att behöva identifiera och erkänna EU:s politiska roll i fråga om de stora problem vi står inför när det gäller energi, invandring, terrorism, tillväxt och sysselsättning.
För närvarande vet EU-medborgarna inte vad EU gör i några av dessa frågor; de utvärderar inte, de kritiserar inte, de dömer inte, för de vet inte vad EU gör på dessa områden. Vi måste bedriva ett visst politiskt arbete för att göra allmänheten medveten om vad EU och dess institutioner gör på dessa områden. Det är det andra stora problemet som EU står inför, herr förbundskansler. 
Maria Berger (PSE ). –
   Herr talman, herr rådsordförande! Ni har valt Mozarts 250-årsjubileum som ett ledmotiv för ert ordförandeskapsprogram. Några andra ledamöter har tagit upp detta tema. Med all respekt för Mozart skulle en annan österrikare och europé vars födelse vi uppmärksammar i år förmodligen vara mer användbar för att råda bot på EU:s problem. Jag tänker på Sigmund Freud vars arbete omfattade studiet av mindervärdeskomplex, frustration och narcissism, samtliga tillstånd som tycks påverka det europeiska psyket. Vi har många mindervärdeskomplex. Ni hänvisade själv till den europeiska livsstilen. Det är främst en modell som bygger på social rättvisa, en modell som vi borde exportera. Vi borde inte importera nyliberala modeller till EU från andra delar av världen.
Därför vädjar jag till er, herr rådsordförande att försöka skapa musikalisk harmoni med Condoleezza Rice och Bush-administrationen, men inte sjunga efter deras politiska noter. Företräd EU i världen med självförtroende. Av Freud har vi lärt oss att frustration kommer av ouppfyllda förväntningar. Detta är något som EU skapar alltför ofta. Vi lovar till exempel 30 prioriterade transportprojekt och sedan antas en budgetplan som gör det omöjligt att finansiera dessa projekt med vare sig EU-resurser eller nationella resurser. Även i Österrike har er egen vice förbundskansler redan avskrivit ett projekt som jag anser är mycket viktigt, nämligen en järnvägsförbindelse mellan Prag och Linz.
Allt detta tror jag hänger samman med ett annat tillstånd som är särskilt vanligt i Europeiska rådet, nämligen narcissism och överdriven självupptagenhet, vilket ofta hindrar hos från att föra EU framåt. 
Anne E. Jensen (ALDE ). –
   Herr talman, herr förbundskansler, herr kommissionsordförande! Vi avvisar budgetöverenskommelsen från december eftersom den inte på något sätt uppfyller målen med ett mer dynamiskt och konkurrenskraftigt EU och för att det inte garanterar ett EU med en större roll på den internationella arenan. Både ni, herr Barroso, och ni, herr Schüssel, ger goda råd om vad vi i Europaparlamentet bör begära och inte begära i budgetförhandlingarna. Men vi vill först och främst ha en större och mer flexibel ram, och ni har förstås båda två i dag visat att vi kommer att behöva en sådan ram.
Ni har rätt, herr Schüssel, när ni säger att det är dags att avsluta den mer ideologiska oppositionen mot en EU-skatt, för det är tydligt att vi befinner oss i en ny situation efter utvidgningen. Det finns inte bara fler länder runt bordet, utan det finns större skillnader mellan oss i fråga om välstånd. Vi måste ersätta den nuvarande finansieringsmetoden, som omfattar bidrag från de nationella budgetarna. Varje land lägger alldeles för stor vikt vid sitt eget nettobidrag, i stället för att se den större bilden. Jag håller med om att detta är något vi måste få ett slut på. 
Patrick Louis (IND/DEM ). –
   Herr talman, herr Schüssel! I lämnade ni avgörande information: ni påpekade att EG-domstolen inte bör använda sina avgöranden för att överföra makt till kommissionen och att detta ligger utanför fördragens ram. Vi lovordar er förmåga att förtydliga saker och ting.
Det prejudikat som skapades av avgörandet i målet Marks [amp] Spencer den 13 december 2005 visar att EG-domstolen har en teleologisk inställning till fördragen som leder den att gå utöver sina befogenheter. Vi vill att vår församling under ledning av ert ordförandeskap ska omdefiniera EG-domstolens roll och begränsa konsekvenserna av dess domslut.
Om ni, herr Schüssel, vill få staterna att acceptera EU måste ni ha en enda målsättning: att använda er auktoritet för att ge de suveräna staterna tillbaka makten. 
Jana Bobošíková (NI ).
   – Herr rådsordförande! Det jag förväntar mig under ert ordförandeskap är framsteg i förhandlingarna om EU:s konstitution. Jag förväntar mig att ni äntligen samlar mod och talar om klart och tydligt för våra medlemmar att den text som politikerna tvingar på dem är oläslig, orättfärdig och, framför allt, inte på något sätt löser den kris som Europeiska unionen står inför. Det finns faktiskt ett precedensfall för den europeiska integreringen, en viktig grund som Österrike kan bygga sitt meddelande till våra medborgare på. För mindre än hundra år sedan ingick kejsardömet Österrike–Ungern en unik konfederation med gemensamma ministerier för utrikesfrågor, krig och ekonomi, samt en revisionsrätt. Kejsardömet bestod av 21 europeiska länder där medborgarna talade ett antal språk och det varade i 51 år. Vad blev dess fall? Ingen hade modet att lösa de problem som en sådan samexistens naturligt innebär. Politikerna trodde att problemen helt enkelt skulle försvinna av sig själva med tiden och vi vet hur det gick. Därför hoppas jag, herr rådsordförande, att Österrike inte kommer att slå in på samma väg som sina föregångare utan i stället kommer att plädera för att EU:s konstitution omarbetas så att den blir användbar, koncis, begriplig och rättvis. 
Antonio Tajani (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Österrikes ordförandeskap inleds under en besvärlig period för EU, även om överenskommelsen om budgetplanen kan bli inledningen på ett nytt kapitel. Unionen står i själva verket inför en massiv attack från insidan och ett lika farligt hot från utsidan.
Attacken från insidan kommer från dem som inte tror, eller inte längre tror, på den grundläggande roll som EU kan och måste ha. De rider på en trovärdighetskris som har alienerat alltför många medborgare från institutioner som de betraktar som avlägsna och styrda av en allsmäktig men inkompetent byråkrati. EU-medborgarna vill ha en politisk union som kan lösa de problem som medlemsstater och lokala myndigheter inte kan ta hand om.
Därför måste vi arbeta för ett mer politiskt EU som når ut för att bevaka folkets intressen. Vi behöver ett starkt engagemang för ekonomisk tillväxt som skapar arbetstillfällen. Vi behöver stöd till små och medelstora företag – som ni nämnde – och vi behöver en budgetreform och åtgärder för att lösa den viktiga frågan om invandringen. Vi behöver också en konstitution som tillåter oss att nå dessa mål, att förenkla lagstiftningsprocessen och att de politiska åtgärderna blir konsekventa.
Vi är övertygade om att vi kan göra framsteg i den riktningen det kommande halvåret och vi ser med tillförsikt fram emot 2007 när det tyska ordförandeskapet glädjande nog sammanfaller med 50-årsdagen av undertecknandet av gemenskapsfördragen och vi kan göra konstruktiva val för EU:s framtid. Konstitutionen är inte död: att få den att träda i kraft är ett grundläggande mål för oss.
Hotet från utsidan är terrorismen. Vi måste försvara oss genom att förbättra det interna samarbetet, inte bara genom rättsliga initiativ och brottsbekämpningsinitiativ, utan framför allt genom politiskt agerande för att göra EU till en huvudaktör för att skapa fred i Mellanöstern. Kriget mot terrorismen bedrivs i första hand i den delen av världen. Att garantera Israels säkerhet och skapa en palestinsk stat är avgörande för att frihet och fred ska kunna triumfera över våld och fundamentalism.
Herr förbundskansler! Forza Italia och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater stöder det österrikiska ordförandeskapets förslag för att vitalisera EU:s roll och för att minska klyftan mellan EU:s institutioner och dess medborgare. Ni kan räkna med vår hjälp. Vi önskar er all framgång i ert arbete, herr Schüssel. 
Ralf Walter (PSE ). –
   Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Debatten om budgetplanen ska strax hållas. Herr förbundskansler! Ni sa i inledningen att ni var van vid årsbudgetar efter att ha arbetat med den nationella budgeten i Österrike. Vi har en sådan på EU-nivå också. Skillnaden är att vi också inom ramen för ett frivilligt interinstitutionellt avtal mellan parlamentet och rådet måste försöka fastställa gemensamma regler för en period av sju år som ska styra både resursernas storlek och hur de används. Eftersom detta är ett frivilligt avtal mellan två institutioner är det knappast förvånande att en av institutionerna inte är beredd att bara acceptera de belopp som den andra institutionen har antagit vid ett toppmöte mot en försäkran om att den senare institutionen har gått så långt den kunde och att det inte gick att få mer. Det skulle vara droppen! Varje parlament som förlitade sig på en sådan försäkran skulle äventyra en av sina grundläggande rättigheter och svika sitt rättsliga och praktiska ansvar.
Låt oss titta närmare på era siffror. Vi antog 2006 års budget för bara några veckor sedan. Den utgör 1,09 procent av BNP. I rådet sa ni att vi i framtiden skulle behöva klara oss med 1,045 procent, vilket är betydligt mindre. Samtidigt hade vi stora uppgifter framför oss, som måste genomföras. Men antingen kan dessa uppgifter inte få tillräcklig finansiering i en budget av denna storlek, vilket skulle innebära att folk blir besvikna, eller så måste vi komma på sätt att skapa större flexibilitet, så att vi kan hålla våra löften. Er beskärningsstrategi ger oss beslut att fatta. Inom vilka områden vill ni skära ned egentligen? Kampen mot terrorismen? Jag har hört att Europol ska förstärkas. Luftfartssäkerheten, där vi håller på att skapa en byrå? Jag tror inte att vi har råd med några fler besparingar inom dessa områden. Hur är det med utbytet av elever, studenter och praktikanter som reser till andra europeiska länder för att utveckla sin kompetens, arbeta i en europeisk miljö och stärka sin konkurrensförmåga inför framtiden? Nog är dessa utbyten nödvändiga!
Ni sa att forskning bör vara ett nationellt ansvar. Satellitnavigering, storskaliga lasrar, neutronkällor, genbanker: ska forskningen inom alla dessa områden begränsas till nationella insatser? Jag tror inte att det är rätt väg att gå. Vi har arbetat mycket här för att lägga fram ett bra förslag. Vi kommer att förhandla ansvarsfullt med er, i en anda av ömsesidigt förtroende, för att avgöra vad som är möjligt. Men som EU-medborgare anser jag att vi alla måste överväga vad detta EU faktiskt är värt för oss. Innan vi börjar munhuggas om miljardbelopp vill jag säga att jag har utarbetat detta för de andra tyska ledamöterna och mig själv. Vårt förslag innebär att varje tysk skulle behöva lägga tio euro i månaden i framtiden för att åstadkomma alla dessa saker. Den som säger att vi är helt irrationella i Europaparlamentet eller att vi går för långt har verkligen ingen aning om vad EU är värt. 
Lena Ek (ALDE ). –
   Herr talman! Herr Barroso, herr Schüssel! ”Det krävs ett helt nytt sätt att tänka för att lösa de problem vi har skapat med det gamla sättet att tänka”, sa Albert Einstein, som vi ju har varit inne på förut. Jag har därför några konkreta frågor. Vad konkret tänker ordförandeskapet göra för de små och medelstora företagen? Ni säger att ni tänker skapa arbete genom energipolitiken. Kan ni förklara hur? Tänker ni stödja frivilliga eller obligatoriska mål när det gäller alternativ energi och biomassa? Det är också en mycket viktig fråga.
Det är som bekant lättare att slåss för sina principer än att leva upp till dem. Ni talar mycket om miljö och konsumentmakt. Jag vill därför fråga när det gäller kemikaliedirektivet: kommer ni att slåss för att de allra farligaste kemikalierna ska kunna bytas ut, och förbättra den rådsöverenskommelse som togs i december? Kommer ni att lägga till rätten för konsumenten att veta vilka farliga kemikalier produkten innehåller?
Slutligen skulle jag vilja tacka för ett mycket bra möte i Wien förra veckan och önska er lycka till med ordförandeskapet. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag lyssnade mycket noggrant till er, herr Schüssel, och jag önskar er all framgång när detta nya år börjar.
Det brittiska ordförandeskapet handlade bara om vackra ord. Ert ordförandeskap måste handla enbart om handling. Ödmjuka förslag och effektiva åtgärder krävs. Det EU-medborgarna förväntar sig av er är inte mer blomsterrik retorik och ett oändligt antal brutna löften; de förväntar sig verkliga konkreta åtgärder med relevans för deras dagliga liv.
Jag välkomnar er önskan att återupprätta EU-medborgarnas förtroende, men ursäkta mig om jag fortfarande är skeptisk. Jag vill bara ta ett exempel, som ligger mig särskilt varmt om hjärtat: barnmedicin. I dag finns det mycket få läkemedel som är särskilt utvecklade för våra barn. Vi kan avgöra denna fråga så snabbt som möjligt. Europaparlamentet röstade vid den första behandlingen och rådet gav sitt politiska godkännande, men den gemensamma ståndpunkten verkar dröja utan rimliga skäl. Jag väntar på att ni personligen, herr Schüssel, gör ett åtagande – inför oss här i denna kammare – att prioritera denna text så att den kan realiseras under ert ordförandeskap. Jag är bekymrad eftersom jag i ert program inte har funnit minsta omnämnande av denna oerhört viktiga fråga, som kommer att gynna våra barn och som visar alla vilket mervärde EU kan ge. Jag inväntar ert stöd och i gengäld kommer ni att kunna räkna med min beslutsamhet.
Att återupprätta Europaparlamentets förtroende för rådet kommer att bli en svår uppgift, herr Schüssel, eftersom EU inte kan överleva utan en riktig budget. Det finns så mycket som vi behöver göra, bygga och utveckla och så mycket vi behöver föra ut till varje medborgare. Nåväl, med det rådet har att erbjuda – med denna svaga rådsöverenskommelse om budgetplanen – kan vi så att säga lägga ned vår verksamhet i parlamentet direkt, stänga butiken och ta semester. Håll detta i minnet.
Jag önskar er lycka till, herr Schüssel. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ). –
   Herr rådsordförande! Jag ber er att göra allt ni kan som förbundskansler för en grannstat att se till att det interinstitutionella avtalet om budgetplanen 2007–2013 färdigställs, för de nya medlemsstaterna har ingen tid att förlora. Om den sjuåriga budgetplanen inte kommer på plats kommer vi att tappa två tredjedelar av vårt stöd och om förslaget fördröjs ytterligare kommer vi inte att kunna förbereda oss för de stora struktur- och sammanhållningsprojekten.
Vi anser att det är mycket viktigt att få en bättre budget, men vi vill ta vara på alla de positiva, viktiga möjligheter som de nya medlemsstaterna gavs i december i fråga om utnyttjandet av strukturfonderna och Sammanhållningsfonden.
När det gäller konstitutionen var detta den första utvidgning som inte hade föregåtts av en fördjupning. Det går inte att åstadkomma någon fördjupning utan konstitutionen och ni kan lita på Ungern i detta avseende; två stater får inte blockera 23 andra.
När det gäller EU:s konkurrenskraft är tjänstedirektivet och liberaliseringen av arbetskraftens fria rörlighet oumbärliga. I Irland, till exempel, ökade arbetslösheten inte, utan den minskade faktiskt efter liberaliseringen av arbetskraftens fria rörlighet.
Slutligen gläder det mig som ungrare mycket att ni tar upp frågan om Balkan eftersom det finns en stor fara där: om EU inte fastställer Montenegros och Kosovos status kommer västra Balkan att destabiliseras, för amerikanerna vet inte mycket om minoritetsfrågor. Samtidigt skulle jag som ordförande för den tvärpolitiska arbetsgruppen för minoritetsspråk upprepa det Hannes Swoboda redan har sagt och jag ser fram emot ert svar, herr rådsordförande, i fråga om de österrikiska slovenerna. 
Andrew Duff (ALDE ). –
   Herr rådsordförande! President Jacques Chirac säger att han skulle vilja ha en gradvis reform. Nicolas Sarkozy säger att han vill ha en koncentrerad konstitution och en kärngrupp på de sex större medlemsstaterna. Angela Merkel säger att hon skulle vilja ha ett socialt protokoll. Jean Claude Juncker och Guy Verhofstadt vill ha en omförhandling av fördraget. Bernard Bot säger att projektet är avslutat. Premiärminister Tony Blair fortsätter att upprätthålla en djup tystnad när det gäller hela frågan. Vilken av era kolleger kan ha rätt?
João de Deus Pinheiro (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr rådsordförande, herr Barroso! Vi välkomnar i stort sett huvudlinjerna och eftersom jag bara har två minuter på mig ska jag ta upp två punkter som jag anser bör ses över utan dubbelmoral.
Den första handlar om energisäkerheten. Det mesta av våra fossila bränslen kommer från områden med stor politisk instabilitet, som Mellanöstern, Venezuela, Nigeria och Algeriet. Det spelar ingen roll hur mycket vi omvärderar våra reserver och sluter långfristiga avtal: det kommer alltid att finnas ett hot mot EU:s energiförsörjning. Tiden är mogen för att undersöka kärnkraftsalternativet rationellt, om inte kommer vi att få leva med detta ständiga hot.
Den andra frågan som ni, herr Schüssel, tog upp var tillväxt, sysselsättning, globalisering och Lissabonstrategin. Här måste vi också undvika dubbelmoral. Jag kan inte påminna mig något EU-projekt som inte har genomförts, utvecklats och övervakats av kommissionen. Tiden är mogen för att säga att denna strategi, som inte har drivits utifrån ett förslag från kommissionen utan har drivits utifrån mellanstatlighet, har stagnerat och att den inte fungerar. Kommissionen måste uppmanas att göra mer. Den måste utarbeta och övervaka en färdplan, precis som den gjorde för den inre marknaden och den gemensamma valutan.
Vi tror fortfarande att det är ett stort tankefel att tro att mellanstatlighet kan föra Lissabonstrategin framåt. Vi får inte lura våra medborgare. Det vi borde säga är detta: ge kommissionen de befogenheter den behöver för att få Lissabonstrategin att fungera. 
Nicola Zingaretti (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Efter att ha lyssnat på ert program känner jag mig lättad, för det första för den tydliga mening ni sa i början av ert tal: ”Vi behöver mer EU.” Jag tror inte att detta bara är en kliché. Jag anser att detta är den springande punkten i skillnaden mellan oss vid denna tidpunkt.
Några anser att vi endast kan hitta en väg ut ur detta dödläge genom att ta ett språng framåt på vägen mot integrering och ett politiskt EU, medan andra inbillar sig att de kan ha stora projekt och stora mål och samtidigt skära ned på EU:s ambitioner, resurser och politik. Det är en vanföreställning, en villfarelse vi har sett förr från dem som i själva verket har en dold agenda och från dem i medlemsstaterna som inte vill ta sitt eget ansvar.
Det andra avgörande ordet, herr rådsordförande, är ”konsekvens”: om vi vill ha det EU som ni talade om, kommer vi att behöva er hjälp. Var snäll och hjälp oss – parlamentet – att under de kommande veckorna ändra budgetplanen, som var ett resultat av nationell fruktan och nationellt egenintresse, och som riskerar att förstöra EU i stället. Hjälp oss att få liv i konstitutionsprocessen igen för att få till stånd ännu större grad av integrering, för att vi sak kunna lägga Nicefördraget bakom oss så fort som möjligt och se till att vi och de länder som så önskar, i så stor utsträckning som fördragen tillåter oss, åtminstone kan gå vidare med de politikområden som är nödvändiga för EU.
Jag talar om konsekvens för det är det koncept som är svårast att garantera i dagsläget. Men det är inkonsekvens och sådana deklarationer som i bland hörs till och med här i parlamentet, men som inte bekräftas i handling, som i dag är de viktigaste orsakerna till klyftan mellan EU-institutionerna och EU-medborgarna. 

Annemie Neyts-Uyttebroeck (ALDE ). –
   Herr kommissionsordförande, herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill inleda med en observation om denna debatt. Jag tycker att det är mycket slående att de argument som används på den yttersta vänsterkanten och den yttersta högerkanten och av de oberoende är identiska. Något att tänka på, kanske.
Låt mig nu gå över till ordförandeskapets program, herr Schüssel. Först av allt vill jag, också på min grupps vägnar, önska er all lycka med det. Men framför allt vill jag önska er lycka till med inriktningen på Balkan med särskild betoning på västra Balkan och jag önskar er all lycka inför konferensen i Salzburg. I denna tid av vad som kan kallas utvidgningströtthet är detta ett mycket viktigt tecken som jag, på min grupps vägnar, är er särskilt stort tack skyldig. 
Etelka Barsi-Pataky (PPE-DE ). –
   Herr talman! De flesta kontinenter tar miljarder år på sig att utvecklas. Erste Bank, som verkligen kan betraktas som en kontinent, började 1997 med 60 000 kunder och har vuxit så att banken i dag – enligt vad jag nyss läste i en annons – har 12,5 miljoner kontoinnehavare i Österrike, Tjeckien, Slovakien, Ungern, Kroatien och Slovenien. 
Herr talman! Österrike har tagit vara på de unika möjligheterna som återföreningen innebar och är att lyckönska för detta. Samtidigt är Österrike en av de medlemsstater som mycket väl vet vad som fortfarande behöver göras innan vi driver utvidgningen ett steg längre, för att se till att utvidgningen 2004 blir effektiv, möjligheterna gradvis blir likvärdiga och skillnaderna minskas.
Ekonomisk tillväxt, fler arbetstillfällen – detta är ämnet för ordförandeskapskonferensen i mars. För att åstadkomma detta förväntar vi oss att det österrikiska ordförandeskapet ser till att EU inte delas av oberättigad eller konstlad fruktan. Den fria rörligheten för människor eller tjänster måste finnas med på dagordningen. Det vi behöver är en gemensam marknad utan hinder.
De länder som anslöt sig 2004 lider av en total brist på ett starkt skikt av små och medelstora företag. Vi förväntar oss att det österrikiska ordförandeskapet föreslår initiativ tillsammans med de nationella regeringarna för att se till att små och medelstora företag, som skapar merparten av arbetstillfällena, uppmuntras att etablera sig och utvecklas även i dessa länder. Reglering eller ett ramprogram för konkurrenskraft måste finnas med på dagordningen.
Vi förväntar oss att det österrikiska ordförandeskapet, tillsammans med parlamentet, ser till att vi åstadkommer en siffermässig förbättring i sjuårsbudgeten. Och när detta är klart måste vi omedelbart underlätta användningen av tillgängliga medel! Låt oss äntligen undanröja hindren för den redan komplicerade användningen av medel, antingen det är genom tidsmässiga förseningar, eller alltför hårda begränsningar. Målet är inte återbetalning vid årets utgång, utan användande. Vi behöver en mer flexibel budget. Vi välkomnar Österrikes ordförandeskap och räknar med er, herr förbundskansler. 
Bernard Poignant (PSE ). –
   Herr talman! Jag kunde ha varit österrikare eftersom jag kommer från en region – Bretagne – där hertigens dotter giftes bort med Maximilian av Österrike på 1400-talet. Men äktenskapet fullbordades aldrig utan upphävdes, vilket gör mig till fransk medborgare i sextonde generationen.
Jag använde denna historiska referens för att fånga er uppmärksamhet och för att illustrera ett kraftfullt argument i fråga om budgeten. För det första, se upp med detta parlament, det är ett parlament under uppbyggnad och därför gör det uppror ibland: Rocco Buttiglione böjde sig inte för den kritik som fördes fram emot honom. Hamnarbetarna: avsikten är att ge oss samma gamla skåpmat, men vi kommer inte att äta upp den utan vi kommer att göra en enkel majoritetsomröstning. Se upp med detta parlament. ”Se upp” är inte det rätta uttrycket, men parlamentet kan reagera och det kan göra uppror.
Därför måste parlamentet få lite pengar, eller snarare, lite extra pengar. Jag ska lyfta fram budgetområden som jag vill se lite mer pengar till: medborgarskap, ungdom, utbildning och kultur. Satsa lite mer pengar där!
Varför? För att som fransk medborgare gjorde det som hände i mitt land den 29 maj stort intryck på mig. Vad mig anbelangar är den 29 maj ett historiskt datum. Det är inte bara vilket datum som helst och de diskussioner jag har deltagit i har varit hårda ibland: det går an att prata om marknaden och euron, men ni borde lägga lite mer resurser på dessa budgetområden. Gör det för den europeiska medvetenhetens skull, för historien går att ändra. Alla fördrag som har ingåtts kan brytas.
Bronisław Geremek (ALDE ). –
   Herr talman! Vid inledningen av Österrikes ordförandeskap vill jag önska förbundskansler Schüssel all framgång. Jag litar på att EU:s gemensamma utrikespolitik kommer att vara en del i den framgången.
Demokrati, mänskliga rättigheter och fred är avgörande för ett antal frågor som EU har att lösa just nu. Jag tänker på Iran, Ryssland och Kina. EU borde tala med en enda gemensam röst i alla tre fallen, inte bara för att det EU säger bör avspegla den etiska dimensionen i EU:s utrikespolitik, utan också för att se till att relevanta instrument tillämpas, trots att vi ännu inte har ett konstitutionsfördrag.
Två medlemsstater i Europeiska unionen är ständiga medlemmar i FN:s säkerhetsråd. Fyra EU-medlemsstater hör till G8. Ett av dessa länder borde utses som företrädare för Europeiska unionen och tala på unionens vägnar. Jag hoppas att detta kommer att förverkligas under ert ordförandeskap, herr förbundskansler. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ). –
   Herr talman! Till rådets ordförande och kommissionens ordförande vill jag säga följande: låt oss sluta tala om Lissabonprocessen som en process i sig själv. Låt oss i stället tala om vad vi har gjort och vad vi ska göra för att förverkliga dess krav och dess syften, nämligen att uppnå europeisk konkurrenskraft. Annars blir alla hänvisningar till Lissabonprocessen som ett alibi för det som inte görs. Låt oss tala om det som faktiskt ska göras.
Genomför tjänstedirektivet. Det är det mest konkreta vi kan göra för att stärka Europas konkurrenskraft. Se till att göra det så att det bygger på en respekt för mångfalden i Europa som tar tillvara varje lands konkurrenskraft. Det är inte bara den viktigaste åtgärden för att stärka europeisk konkurrenskraft, det är också det viktigaste vi kan göra för att förverkliga återföreningen av Europa och se till att alla Europas länder kan ha en tillväxt och mötas över gränserna.
Se till att långtidsbudgeten i förhandlingarna med parlamentet präglas av ytterligare prioritering av forskning och utveckling. Det är en av de enskilda åtgärder vi kan göra som allra mest bidrar till att Europa ska kunna bli ett ledande kunskapssamhälle.
Se till att Europa kan fungera samlat och med kraft i politiken gentemot Iran som idag är ett land som bedriver en politik som inte är acceptabel i det internationella världssamfundet eller i enlighet med de krav som måste ställas på varje land. Ett land som hotar att utplåna ett annat land, som dolt utvecklar kärnbränsleteknologi och som stöder terrorism måste mötas med en samlad och gemensam europeisk politik i allians med våra internationella partner.
Dessa uppgifter är i grunden europeiska uppgifter som visar varför europeiskt samarbete behövs. Det ligger ett stort ansvar på rådet och kommissionen att se till att politiken präglas av konkreta insatser för att genomföra detta. 
Monika Beňová (PSE ). –
   Mina damer och herrar! För nästan två år sedan, när vi stod i begrepp att ansluta oss till den hedervärda och respektabla sammanslutning som Europeiska unionen utan tvekan är, antog vi att vi skulle bli jämbördiga medlemmar, med samma status som andra medlemmar, och att medborgarna i våra stater skulle åtnjuta samma rättigheter, precis som när Österrike anslöt sig till EU. Men det verkar som om vissa länder har svårt att upprätthålla alla de friheter som EU en gång grundades på.
Jag uppmanar Wolfgang Schüssel och kommissionsledamoten Benita Ferrero Waldner, som företräder Österrike i Europeiska kommissionen, att se till att dessa ytterst diskriminerande åtgärder avskaffas under Österrikes ordförandeskap. Jag är en parlamentsledamot från Slovakien och jag anser fullt och fast, herr förbundskansler, att Slovakiens medborgare lika väl som medborgarna i alla de andra medlemsstater som nyligen anslutit sig till EU bör åtnjuta samma rättigheter som medborgarna i de andra EU-medlemsstaterna. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr Schüssel! Ni kan vara säkra på att efter ett ordförandeskap som präglades av stagnation är våra förväntningar på det österrikiska ordförandeskapet extra höga. Det är upp till er, herr Schüssel, att utforma framtidsperspektiven för EU utifrån det betänkande som kommer att utarbetas under ert ordförandeskap.
Detta handlar inte bara om EU:s konstitution utan även om att EU inte kan växa ytterligare utan en konstitution. Det handlar också om EU:s framtida välstånd, tillväxt och sysselsättning. Rådet måste göra prioriteringarna och därmed ge Lissabonstrategin en verklig form. Det är också så konkurrenskraften stärks och EU:s välståndsmodell skyddas. Det är också framtiden för EU:s sociala modell som Wolfgang Schüssel gjorde rätt i att nämna i morse.
För ett halvår sedan gjorde premiärminister Tony Blair frikostiga försök att modernisera EU:s sociala modell. Ett extra toppmöte ägnades åt detta, även om inga påtagliga resultat kom ut av det. Man har inte hittat några svar på globaliseringsfrågan och inga åtgärder har vidtagits för att återförankra EU:s sociala modell i ett samhälle som förändras och åldras, ett samhälle där antalet unga minskar och ett samhälle där gränser inte längre är några gränser.
Jag vill uppmana Wolfgang Schüssel att se till att hans ordförandeskap sträcker sig längre än till vackra ord. Låt oss arbeta tillsammans för att blåsa nytt liv i vår europeiska sociala modell och låt oss sedan ta itu med dem som skapar skillnader mellan marknaden och dess goda funktion å ena sidan och socialpolitiken – som är så avgörande för våra medborgares välfärd – å andra sidan.
Det råder inga tvivel om att även kristdemokraterna betraktar den socialt inriktade marknadsekonomin som en grundbult för ett samhälle som bygger på människor. Jag erkänner att i mina egna kretsar, och även bland socialdemokraterna, håller det fria marknadstänkandet på att vinna mark och att man ibland känner sig som en ropande i öknen. Jag hoppas att detta ordförandeskap tillsammans med utskottet för sysselsättning och sociala frågor, som kommer att utarbeta ett betänkande om detta, kommer att kunna skapa en mer stabil grund för detta. Jag tackar talmannen för att han varit tillmötesgående i detta avseende. 
Josef Zieleniec (PPE-DE ).
   – Herr talman! Nu när den finansiella krisen vid Europeiska rådets möte i december framgångsrikt har avvärjts, står vi inför uppgiften att lösa den institutionella krisen och att skapa en grund för EU som gör det möjligt att möta utmaningarna i den globaliserade världen. Jag välkomnar varmt Österrikes uttalade prioritering att åter föra upp EU:s konstitution på dagordningen. Men här vill jag varna för fallgroparna längs den väg som kommissionen – och parlamentet, om än bara delvis – har valt att följa, nämligen att hålla fler och fler diskussioner om medborgarnas förväntningar och därefter att utarbeta en ny text som ska lösa både frågan om institutionella reformer och alla EU:s ekonomiska, sociala och säkerhetsrelaterade problem. Om vi slår in på den vägen kommer vi att återupprepa det misstag som var roten till förra årets förlorade folkomröstningar, där alla som hade invändningar mot EU:s interna politik anslöt sig till oppositionen mot konstitutionen, oavsett sina åsikter om EU:s institutionella ram. Vi gjorde misstaget att lägga fram en konstitution för ratificering som, vid sidan av reglerna om institutionernas funktion, också innehöll en sammanfattning av alla gemensamma politikområden.
Inför den kommande utvidgningen och mot bakgrund av de pågående förändringarna i den internationella ordningen behöver vi nu skilja den konstitutionella ramen, det vill säga den första och den andra avdelningen i konstitutionsfördraget, från den tredje avdelningen om gemensamma politikområden. Konstitutionens första och andra avdelningar diskuterades inte före omröstningen och om de ratificeras skulle vi få möjlighet att försöka hitta fungerande lösningar på de mest kontroversiella frågor som kontinenten just nu påverkas av, genom att reformera reglerna för institutionernas behörigheter. Om vi vill lösa allt på ett bräde kommer det än en gång att sluta med att vi inte löser någonting. Det viktigaste resultatet av Österrikes ordförandeskap skulle vara en fungerande plan, där diskussionen om reformen av EU:s institutioner hålls skild från den allmänna diskussionen om EU:s andra problem. 
Marianne Thyssen (PPE-DE ). –
   Herr talman, de tre institutionernas ordföranden, mina damer och herrar! Det finns ingen mirakelformel för ett framgångsrikt ordförandeskap, men ambitioner och ett konstruktivt samarbete mellan institutionerna räcker långt, och som ni har hört kan ni räkna med stöd från vår grupp.
Herr rådsordförande, vi kommer inte att kunna avgöra om ert ordförandeskap har varit framgångsrikt förrän om ett halvår, men för att ni ska komma på rätt spår – eller hålla er på det, för jag uppskattade er inledning mycket – vill jag ge två konkreta förslag.
För det första vill jag uppmana er att hitta en strukturell lösning på den gamla frågan om den slutgiltiga förteckningen över varor och tjänster som är berättigade till den frivilliga minskade momssatsen. Vi har förhalat frågan länge nog. Nu måste vi fatta beslut.
De sektorer som får se moroten med den minskade momssatsen – däribland cateringsektorn, men även andra sektorer med små och medelstora företag – får inte det de vill ha. De som har kommit fram ur experimentet med arbetsintensiva tjänster, som har förlängts tre gånger, befinner sig i en ohållbar, rättsligt osäker situation. Eftersom jag inte tror att kommissionen kommer att kunna tolerera uppenbara kränkningar av det sjätte momsdirektivet mycket längre till, tycker jag att detta är ett prioriterat område.
För det andra gläder det mig mycket att ni vill kombinera öppenhet och skydd i tjänstedirektivet. Här i parlamentet är vi inte heller rädda för hårt arbete för att skapa en positiv majoritet med brett stöd. Om ni jämför kommissionens ursprungliga förslag med resultatet av arbetet i parlamentets utskott för den inre marknaden och konsumentskydd kommer ni att se att det är möjligt med en annan strategi via ändringsförslagen. Om rådet stöder oss i denna långsiktiga ambition kan denna känsliga fråga mycket väl ta en ny vändning under ert ordförandeskap.
Jag önskar Österrikes ordförandeskap – i Europeiska unionens tjänst, som ni själv sa – stora framgångar i dessa båda och i andra frågor på dagordningen. 
Jacek Emil Saryusz-Wolski (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr Schüssel! Jag vill låna något av Bernard Poignants ton och lägga till några egna punkter på denna önskelista för budgeten. Tyvärr är budgeten för liten. Ert land, Österrike, är medlem i klubben för de sex, enprocentsklubben, snåljåparnas klubb som vill ha mer EU med mindre pengar. Ändå måste ert ordförandeskap, herr Schüssel, anslå mer pengar till grannskapspolitiken i öst och till denna nya utmaning i form av EU:s energisäkerhet. Annars kommer vi att göra uppror mot ett alltför girigt råd, precis som Bernard Poignant sa. 
 Det österrikiska ordförandeskapets avsikt att arbeta för tillväxt och sysselsättning, konkurrenskraft och Lissabonagendan är högst lovvärd. Sådana mål kan bara uppnås genom fullbordandet av den inre marknaden. Den bästa tjänsten vi kan ge Lissabon, tillväxt och sysselsättning är att öppna arbets- och tjänstemarknaderna. Österrike har uttryckligen insett i sin vitbok att tjänstedirektivet är grundläggande för att fullborda den inre marknaden och stärka den europeiska konkurrenskraften. Men när det gäller att ta konkreta steg för att fullborda de angivna målen är ordförandeskapets uttalanden mycket mindre uppmuntrande.
Snart kommer en inledande översyn av övergångsperioden för införandet av fri rörlighet för arbetskraft. Men Österrike har förklarat att man kommer att använda den här möjligheten till att förlänga övergångsperioden för fri rörlighet för arbetskraft och vill begränsa den fria rörligheten för tjänster. Är Österrikes förklaringar som ordförandeskap förenliga med dess avsikter som medlemsstat? Å ena sidan är djärvhet i kampen för EU:s konkurrenskraft ett av ordförandeskapets uttalade mål, å andra sidan strävar Wien efter att undertrycka EU:s potential.
Utvidgningen förmodades ge EU stora fördelar och öka dess konkurrenskraft inom världshandeln, i stor utsträckning genom tillströmning av högt kvalificerad, rörlig och relativt billig arbetskraft. Nu vill vissa medlemsstater, inklusive Österrike, oavsett positiva exempel från Storbritannien, Irland och Sverige, avstå från de här livsviktiga fördelarna genom att införa övergångsperioder omedelbart efter utvidgningen. 
Ursula Stenzel (PPE-DE ). –
   Herr talman, herr förbundskansler och rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Jag är faktiskt mycket nöjd med hur rollerna fördelas i Europeiska unionen, med Wolfgang Schüssel som både förbundskansler och rådets ordförande, och José Manuel Barroso som ordförande för kommissionen. Detta arrangemang gynnar både EU och ert eget land.
Som tur är sammanfaller inledningen av Österrikes ordförandeskap för rådet med min avgång från Europaparlamentet efter tio år då jag har haft privilegiet att leda en delegation för det österrikiska folkpartiet – tio år då EU har genomgått radikala förändringar, och det har även vi. Förstaplatsen bland dessa drastiska förändringar går till utvidgningen av EU, som jag arbetade för i många olika roller och som har stärkt såväl EU som Österrike. Vår tillväxt från 15 till 25 medlemmar ger lika lite anledning till oro nu som förut för vår befolkning. Det gick inte för fort; det var rätt svar vid rätt tid efter kalla krigets slut, Sovjetunionens kollaps och en ny start för Europa. Även om det naturligtvis är nödvändigt med en ytterligare utvidgningsprocess, är det viktiga något som jag är glad att rådsordföranden tog upp, nämligen de normer vi måste följa när vi tar in nya medlemmar i Europeiska unionen – normer som vi måste ta allvarligt på, normer som vi inte får undergräva och förvanska med en nick och en blinkning. EU:s tillväxt är beroende av kampen mot korruption, kampen för rättsstatsprincipen och för en korrekt, demokratisk och öppen förvaltning. EU:s företag och industrier, EU:s medborgare och Europeiska unionen själv måste såväl institutionellt som psykologiskt kunna absorbera effekten av en utvidgning; detta är ett kriterium som vi måste tillämpa under de kommande utvidgningsrundorna med Rumänien och Bulgarien, som jag hoppas båda kommer att uppfylla kraven i god tid.
I sitt tal hänvisade rådsordföranden till ett antal saker som jag vill ta upp. Den första är att EU behöver starka egna resurser. Min käre Wolfgang, om ni klarar att föra in nya idéer i den europeiska diskussionen och äntligen få EU att faktiskt föra denna diskussion om egna resurser, skulle detta vara ett mycket stort framsteg. Jag måste för övrigt säga att jag tror att ni är en tillräckligt skicklig förhandlare för att lösa det stora problemet med den kommande finansplanen genom en tillmötesgående inställning gentemot Europaparlamentet, vilket kommer att göra det lättare för parlamentet och kommissionen att närma sig rådet i denna fråga.
Den andra aspekten jag vill ta upp är en aspekt som jag anser är positiv, nämligen EU:s behov av lösningar mellan de båda parterna på arbetsmarknaden och deras uppenbara oförmåga att, i denna dynamiska och globala tillväxtprocess, överge konceptet med partnerskap dem emellan. Detta är en viktig och grundläggande förutsättning. Ni har sett hamnarbetarna som demonstrerar här. Socialt partnerskap får inte användas för att bromsa den ekonomiska tillväxten, utan måste tvärtom vara en drivkraft för tillväxten. När allt kommer omkring behöver Europa och Europeiska unionen verkligen energi, inte bara bokstavligen, utan även politisk energi, så låt mig avsluta med en uppmaning. Vi behöver ägna mer uppmärksamhet åt grannskapspolitiken, åt den politik som gör det möjligt för EU att ägna uppmärksamhet åt ett så viktigt land som Ukraina. Det finns inte en lösning som passar alla i detta sammanhang. Vi måste ägna särskild uppmärksamhet åt demokratiutvecklingen i Ukraina och till det landets ekonomiska oberoende. Jag är säker på att ett antal saker kommer att göras angående detta under detta ordförandeskap.
För det tredje behövs det återhållsamhet i fråga om spridningen av kärnvapen.
Talmannen.
   Vi önskar Ursula Stenzel all lycka i sin nya befattning i sitt hemland. 
Wolfgang Schüssel,
   Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att ansluta mig till ett stort tack till Ursula Stenzel för de tio år hon har arbetat för Österrike och för Österrikes medborgare här i Europaparlamentet – med människor i alla politiska grupper och i alla institutioner. Jag kanske får tillägga att hon i en mening kommer att ha ansvar för mig, eftersom hon kommer att fungera som ett slags borgmästare för centrala Wien, vilket nu gör mig till en av hennes skyddslingar och undersåtar. Jag önskar henne allt gott.
Låt mig mycket kort ta upp vissa frågor som har väckts under denna debatt. Jag är tacksam mot alla dem som har tagit upp frågan om utvidgning, särskilt med hänvisning till utsikterna för Balkan. Jag ska fatta mig kort om detta, då jag redan haft kontakt med nästan alla grupper om detta och jag vet att ni vet att detta är en högt prioriterad fråga för Österrike av den mycket enkla anledningen att Balkan är vår närmaste granne – enligt ett gammalt skämt börjar Balkan på Rennweg i distrikt III i centrala Wien – och vi påverkas på ett annat sätt av vad som pågår där. Om vi i EU inte exporterar stabilitet kommer det att sluta med att vi importerar instabilitet. Det får inte finnas några instabila zoner mellan Ungern, Österrike, Slovenien, Italien och Grekland. Det får inte finnas någon gråzon där, utan ett område med framtidsutsikter, annars kommer det inte att vara möjligt att skapa den drivkraft som krävs för att åstadkomma reform och försoning mellan de olika etniska grupperna i Bosnien, Serbien och Kosovo. Detta är något som alla måste vara medvetna om.
Med detta i åtanke engagerar vi oss och vi har nu också gett FN:s utsände, Martti Ahtisaari, en bas och ett kontor i Wien, där ingående diskussioner förs dagligen. Vi vet att detta är en uppgift för oss alla. Jag kan också tillägga att Balkan är en av EU:s stora framgångssagor. Det är mycket möjligt att det var amerikanerna som besegrade Milosevic med militära medel, men 90 procent av de fredsbevarande styrkorna där i dag kommer från EU. Det vi visar för världen där i dag är inte EU:s militära ansikte, utan Europas fredliga anlete. Detta är något alla måste bli medvetna om.
Det är värt att nämna att vi inte bara firar Wolfgang Amadeus Mozarts 250-årsdag och Sigmund Freuds 150-årsdag, utan även hundraårsdagen av den första gången Nobels fredspris delades ut till en kvinna, Bertha von Suttner. Hennes slogan, ”Die Waffen nieder” – ”lägg ned era vapen” – är ett verkligt program och det är särskilt aktuellt på 2000-talet när man tänker på Iran, som jag samtalade om i går med Mohammed al-Baradei – även IAEA har sin bas i Wien. Iran leder till mycket stor oro. Mohammed al-Baradei sa i en intervju, som går att läsa i senaste numret av , att inte ens efter det att hans inspektörer hade ägnat tre år åt intensiva samtal och noggrann granskning och övervakning av Irans kärnenergiprogram, gick det att bekräfta att det hade fredliga ändamål och detta är en fråga vi kommer att ägna stor uppmärksamhet de kommande månaderna. Det är inte vår sak att göra hotfulla åtbörder om detta; tvärtom måste vi skicka ett tydligt budskap från EU och uppmana Iran att gå tillbaka till moratoriet, tillbaka till förhandlingsbordet, utan unilaterala åtgärder som skulle kunna riskera freden för världen i stort och detta budskap måste komma från detta parlament, från rådet, kommissionen och från våra företrädare, Benita Ferrero-Waldner och Javier Solana. Det är enda sättet för oss att skapa trovärdighet i den delen av världen.
Låt mig så ta upp frågan om energisäkerhet, som är en annan sak jag inte vill skräda orden om. Jag vet förstås att varje land har sitt sätt att hantera denna fråga, men jag har kämpat för att varje land i slutänden ska kunna välja fritt hur deras energi ska skapas och ändå finns det en mängd frågor som verkligen är öppna för diskussion. Personligen anser jag att det skulle vara mycket farligt att slå in på en väg som leder till en renässans för kärnkraften och att det finns många frågor i samband med den som ännu inte har besvarats. Detta är ett område där allmänhetens oro inte får underskattas. Men på EU-nivå kan vi ta upp frågan om förnybar energi, där José Manuel Barroso har kommit med några verkligt förstklassiga idéer, och bioenergi, där jag kan tillägga att amerikanerna investerar fem gånger så mycket som EU:s medlemsstater sammantaget. Detta är ett område där vi behöver trovärdighet. Vi har förnybara resurser, vi har trä, vi har biomassa. Som jag ser det innebär detta en möjlighet för jordbruket under de kommande åren och decennierna. Samtidigt får vi förstås inte bortse från att vi måste ta hänsyn till de skillnader som naturligtvis finns mellan medlemsstaterna, detta är en fråga vi måste hantera mycket uppriktigt och rakt.
Nästa fråga jag vill ta upp handlar om de transeuropeiska nätverken. Jag har varit med i Europeiska rådet i tio år. En gång, när jag var utrikesminister, ansvarade jag till och med för ett österrikiskt ordförandeskap. Vi har talat om transeuropeiska nätverk i tio år och hittills har inte ett enda projekt färdigställts. Låt mig göra detta klart för er: vi måste lyckas med detta. Jag har verkligen som mål – och jag hoppas att kommissionen hjälper oss i detta – att få det första spadtaget grävt i järnvägstunnelprojektet vid Brennerpasset under vårt ordförandeskap. Om vi vill få bort trafiken från vägarna måste vi ha en konkurrenskraftig järnvägsinfrastruktur att föra över den på – inget alternativ finns till detta. Jag vill att vi ska göra vårt för att dessa transeuropeiska nätverk äntligen ska bli en succé: allt annat är retorik.
En sak som jag glömde nämna i den internationella diskussionen är frågan om CIA, något som vi tar mycket allvarligt. Om jag får vara fullständigt uppriktig får det inte finnas skilda normer här. Mänskliga rättigheter går inte att kompromissa med, inte heller rättsstatsprincipen. När den amerikanska allmänheten började diskutera detta råkade jag befinna mig på Bertelsmann Foundation i Washington där vi träffade det republikanska partiets ledare i senaten, senator Bob Bennett, och vi diskuterade frågan i exakt de termerna. Därför ger vi Europarådets utredningar vårt fulla stöd och jag vill också uppmana medlemsstaterna att göra egna utredningar vid behov. Det får inte finnas någon dubbelmoral här: gömda fängelser, hemliga flygtransporter, utlämnande av icke önskvärda personer – alla misstankar om sådana händelser måste naturligtvis utredas grundligt enligt lagen, men det måste göras i enlighet med våra egna rättsliga normer. Jag tvivlar inte på att parlamentet och rådet har samma inställning här och att vi kommer att agera tillsammans.
Jag är mycket tacksam för ert påpekande att vi måste ägna mycket större uppmärksamhet åt barns rättigheter. Vi konstaterar med stor oro att det pågår förfärande saker inom detta område, med barnpornografi som sprids över världen via Internet, med människohandel som omfattar försäljning av barn över hela världen, med alldeles för lite förståelse, till och med i de utvecklade samhällena i EU, av behovet av att skydda barnens rättigheter, stödja familjer och balansera arbete och familjeliv – alla dessa frågor är naturligtvis saker som nationalstaterna ska hantera, men de kan tas upp på gemenskapsnivå.
Några av er har tagit upp frågan om minoriteters rättigheter i Österrike och det gläder mig att besvara den frågan. Under mitt mandat – sedan 2000 – har stadsskyltar på kroatiska och ungerska satts upp i Burgenland. Detta har lett till allmänt jubel, har omfattat ett stort offentligt engagemang och ett samförstånd har funnits. Förra året, för bara några månader sedan, fick 20 städer och byar ytterligare tvåspråkiga skyltar, som en del av firandet av årsdagen av vårt statsfördrag, och detta var en stor framgång. I vissa kommuner har utvecklingen inte kommit tillräckligt långt. I fredags träffade jag tolv borgmästare i dessa kommuner för att försöka komma fram till en gemensam lösning. Även om jag gör detta åtagande inför er här i kammaren är det inte detta parlament som ska ägna sig åt denna fråga. Den hör främst hemma hos oss i Österrike. Jag godtar inte någon anklagelse om att vi i Österrike visar mindre respekt för minoriteters rättigheter än vad andra regioner i EU gör, men jag vill ha ett samförstånd mellan de politiska krafterna och jag vill ha ett samförstånd med folket. Jag är också säker på att vi kommer att lyckas att skapa ett sådant samförstånd.
För att nämna arbetsmarknaden, har ett avtal träffats med de tio eller tolv nya medlemsstaterna. Tio är redan med och Bulgarien och Rumänien återstår. Jag är säker på att de nya regeringarna kommer att vara mycket samarbetsvilliga för att kunna hålla målet med en anslutning 2007, men dessa avtal omfattar övergångsregler som inte bara gäller för de nya länderna utan även för de nuvarande medlemsstaterna. Jag vill ärligt säga att detta har åstadkommits genom en ömsesidig överenskommelse. Det är också min plikt som ledare för Österrikes regering att se till att ingen av parterna på den österrikiska arbetsmarknaden utsätts för alltför stora påfrestningar och att balansen mellan öppenhet och skydd bibehålls – något som ett antal talare här har tagit upp. Jag vill också tillägga att vi i gränsområden försöker bidra genom flexibla ordningar för vissa sektorer – till exempel vårdsektorn – och hittills har de fungerat mycket väl.
Det enda jag vill åstadkomma i fråga om EG-domstolen är att inleda en debatt här i parlamentet, utan att gå närmare in på detaljer. Även här behövs det en viss balans mellan efterlevnad av gemenskapens lagstiftning och dess tillämpning å ena sidan och subsidiaritetsklausulerna i fördragen å andra sidan. Det finns sådant som nationella rättigheter och nationella lagstiftare, nationella domstolar, och EG-domstolen måste ta hänsyn till dem när den tolkar lagarna. Den måste också bedöma proportionaliteten, precis som högsta domstolen i Tyskland, Österrike respektive Frankrike rutinmässigt gör. Alla dessa saker måste balanseras på ett rimligt sätt och jag tvivlar inte på att EG-domstolen är medveten om sitt ansvar här.
Avslutningsvis vill jag återvända till Martin Schultz påpekande om Mozart och Freud och trollflöjten, och vad andra sa om Zeus. Jag är betydligt mer ödmjuk och tror att om man ska vara realistisk räcker inte ett halvårs ordförandeskap för att förändra EU. Så mycket står klart. Men vi kan sätta igång saker. Vi vill till exempel bli färdiga med budgetplanen och det vill vi åstadkomma tillsammans med er. För att detta ska bli verklighet behöver vi ert samförstånd och vi kommer att försöka få det. Vi måste fundera på vad som är de bästa medlen för detta ändamål. Det var Österrike som först föreslog att Europeiska investeringsbanken skulle få omkring 10 miljarder euro extra i forskningsanslag – detta är ett viktigt framsteg som möjliggjorts av ett offentligt-privat partnerskap. Det finns olika åsikter om vad flexibilitet innebär – med skillnader i belopp på mellan 1 miljard euro och 3,5–4 miljarder euro – och de ger ett visst manöverutrymme. Dessa frågor måste diskuteras i en dialog som bygger på förtroende. Jag behöver förstås först av allt ett mandat och Österrike kommer att få ett sådant av de andra medlemsstaterna inom några veckor; vi kommer att kunna inleda samtalen med er så snart kommissionen är klar med sina egna konkreta förslag på hur detta ska fördelas på de olika rubrikerna. Jag är säker på att vi kommer att kunna göra mer resurser tillgängliga för er inom de områden som intresserar er – det vill säga forskning och konkurrenskraft – än vad som fanns att tillgå under föregående period.
Det finns en annan sak vi inte får förbise: enligt budgetplanen ska Bulgariens och Rumäniens kostnader täckas fullt ut av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilket innebär 8 miljarder euro som ingår i den nuvarande budgetplanen. I reala termer minskas resurserna med 4 procent och ytterligare 8 miljarder euro avsätts för Rumänien och Bulgarien. Om vi ser på detta realistiskt och pragmatiskt, tror jag att vi helt säkert kommer att hitta en lösning genom en dialog som bygger på förtroende.
Jag har ingen trollflöjt i min hand, lika lite som jag har en taktpinne eller en trollstav, men om jag får hänvisa till Osmin, är det intressant att notera att han faktiskt slutar som förlorare och det är också intressant vad Konstanze, som här får representera Europa, säger till honom i slutet: ”Inget är så avskyvärt som hämnd, men endast stora själar har förmåga att vara humana och vänliga och att förlåta utan egoism.” Låt oss alltså vara stora själar och göra något för EU.
José Manuel Barroso,
   Herr talman, herr Schüssel, mina damer och herrar! Wolfgang Schüssel har redan besvarat frågorna om programmet för Österrikes ordförandeskap. Låt mig avslutningsvis sammanfatta med en översikt i stora drag över hur jag ser på utvecklingen av detta ordförandeskap.
Det kommer att finnas två avgörande tillfällen: Europeiska rådets vårmöte och Europeiska rådets möte i juni. Det första är tänkt att ägnas åt genomförandet av det nya förvaltningssystemet och den nya tillväxt- och sysselsättningsstrategin. Det andra mötet ska ägnas åt beslut om våra åtgärder i fråga om EU:s framtid.
För det första måste en mycket viktig fråga avgöras tillsammans med Europaparlamentet: frågan om budgetplanen 2007–2013. Ni är väl medvetna om kommissionens inställning i denna fråga. Ni vet hur hårt kommissionen har arbetat för att åstadkomma en överenskommelse som är så ambitiös som möjligt Vi anser faktiskt att det var viktigt att åstadkomma en överenskommelse bland medlemsstaterna. Tänk er hur sinnesstämningen skulle vara i EU i dag om vi inte åtminstone hade den överenskommelse som gick att nå i Europeiska rådet.
Med detta sagt finns det fortfarande manöverutrymme i fråga om förhandlingarna. Min och hela kommissionens vädjan är en mycket uppriktig vädjan om realism i dessa förhandlingar. Vi anser att eventuella ytterligare förseningar verkligen skulle innebära en risk för att den nya budgetplanen inte kommer att kunna börja tillämpas den 1 januari 2007. Om detta skulle ske, är det just de nya medlemsstaterna eller de regioner i EU som behöver mer solidaritet, som skulle drabbas hårdast. Därför anser vi att det fortfarande finns utrymme för förhandlingar, men att vi måste inleda dessa förhandlingar med ambitioner och realism och en stark ansvarskänsla. Om vi lyckas lösa detta problem kommer vi att ha den bästa utgångspunkten för att se till att Europeiska rådets vårmöte blir en stor framgång.
Detta är första gången vi tillämpar det nya Lissabonsystemet för förvaltning. Alla medlemsstater har redan lämnat in sina nationella reformprogram. Vi kommer att lägga fram vår bedömning den 25 januari och jag kommer att presentera den för er här i parlamentet. Jag anser att vi nu har de förutsättningar som krävs för att ge EU en skjuts framåt i fråga om tillväxt och sysselsättning. Men vi måste vara tydliga i denna fråga: vi har prioriteringar. Wolfgang Schüssel tog upp några av dessa prioriteringar, däribland forskning, små och medelstora företag och energi, samtliga områden där Hampton Court-agendan förtjänstfullt kompletterar Lissabonagendan. Men om vi verkligen vill ha tillväxt i EU måste vi ha en verklig inre marknad i EU. Den stora uppgiften nu – för kommissionen och parlamentet – är att se till att den inre marknaden fungerar i ett utvidgat EU.
Vi är 25 stycken nu och vi behöver komma ihåg att det finns grundläggande friheter som bildade kärnan i projektet Europeiska gemenskapen: fri rörlighet för varor, utan tvekan, men även fri rörlighet för kapital, tjänster och personer, inklusive arbetstagare. Samtidigt som vi verkligen vill ha EU vet vi att det måste vara mycket mer än en marknad. EU är ett politiskt projekt och ett socialt projekt. Om EU ska kunna vara båda de sakerna måste vi garantera de grundläggande friheterna i hela unionens territorium genom att se till att inte skapa någon uppdelning mellan de gamla och de nya medlemsstaterna. Nu är vi alla medlemmar i detta EU, som bygger på solidaritetstanken.
Slutligen måste Europeiska rådet vid sitt möte i juni fatta ett beslut om EU:s framtid. I detta sammanhang anser jag att Andrew Duffs fråga är mycket viktig. Det är sant att det finns några viktiga skillnader och vi anser att vi måste hantera denna diskussion försiktigt och vara medvetna om vårt ansvar. Med det som utgångspunkt tror vi att det är möjligt, med tanke på Europeiska rådets möte i juni, att i stora drag fastställa dagordningen för EU:s framtid, att åstadkomma ett nytt samförstånd för att driva vårt europeiska projekt framåt och finna den bästa möjligheten att lösa de institutionella frågor som verkligen behöver lösas. 
Talmannen.
   Debatten är avslutad.
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ).
   – Det österrikiska ordförandeskapet inleder sin mandatperiod vid en särskilt kritisk tidpunkt i EU:s historia, och med ett antal viktiga uppgifter, till exempel förhandlingar med parlamentet om budgetplanen för att se till att den tillgodoser behovet av solidaritet och ekonomisk och social sammanhållning; avvisandet av förslagen till direktiv om liberalisering av hamnar och av det ökända Bolkesteindirektivet om att skapa en inre marknad för tjänster, som kommer att undergräva arbetstagarnas, konsumenternas och tjänsteanvändarnas rättigheter; och ett tydligt beslut att avvisa den så kallade europeiska konstitutionen mot bakgrund av folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna.
Det behövs också en omvälvning av den monetaristiska politiken och de makroekonomiska prioriteringarna om vi ska lösa de socioekonomiska problem som ett antar länder står inför. En sådan förändring skulle innebära att stabilitets- och tillväxtpakten skrotas och ersätts med en verklig pakt för social utveckling, som skulle främja offentliga investeringar, kamp mot arbetslöshet och ojämlikhet samt omfördelning av inkomster.
Ordförandeskapets uttalanden har långt ifrån lyckats med att ta upp alla dessa frågor. Detta är inget nytt, med tanke på de tidigare ordförandeskapens inställning, även om vi välkomnar deras ord om att vara öppna för dialog. Men detta är inte mycket. 
Margie Sudre (PPE-DE ). –
   Jag lyckönskar det österrikiska ordförandeskapet till dess önskan att på allvar föreslå möjliga vägar för att förbättra beslutsfattandet i Europeiska unionen. Frankrike och Tyskland har också lämnat förslag för att driva på i denna fråga. Vi kan bara uppmuntra dem i detta avseende och från och med denna vecka kommer Europaparlamentet att ta sitt fulla ansvar i denna övning.
Detta är inte en fråga om retorik utan handlar om att se till att beslut efter ingående samråd kan fattas om EU-frågor utan förseningar och hinder. Vi behöver gå vidare från ”reflektionsstadiet” till stadiet med realistiska och modiga förslag som ska genomföras under de kommande åren.
För EU-medborgarna är tillväxten och sysselsättningen de mest oroande frågorna. Därför kräver de ett starkt politiskt engagemang och ett noggrant handlingsprogram från EU, medlemsstaterna och Europaparlamentet.
Jag hoppas att Europeiska rådets vårmöte 2006 kommer att lyckas med att få Lissabonstrategin på rätt spår igen så att vi äntligen kan slippa besvärjelserna och rikta uppmärksamheten mot de verkliga problemen och därmed än en gång ge en tydlig fingervisning om vilken riktning EU:s verksamhet bör ha. 

Richard Howitt (PSE ). –
   Herr talman! Jag skulle enligt artikel 19.1 i arbetsordningen vilja be er att uttala er om en fråga som rör huruvida det parlamentariska arbetet genomförs på korrekt sätt. Enligt skärmarna har en av grupperna i Europaparlamentet schemalagt en presskonferens till nu i eftermiddag om en fråga som parlamentet just nu röstar om, och man försöker att kritisera ledamöterna i Europaparlamentet genom att ge den titeln: ”Parlamentarisk autism”.
Jag vill att kommentera innehållet i presskonferensen men skulle vilja be er slå fast att det är diskriminerande mot handikappade att använda ett handikapp som en nedsättande term. Jag ber er att slå fast att gruppen omedelbart ska ta bort den där titeln, eftersom den är kränkande för personer med autism.
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag har faktiskt ett liknande klagomål om homofobititeln. Jag är helt och hållet emot diskriminering av homosexuella, men betänkandets titel är otillfredsställande. Om vi ska tala om ett verkligt problem, nämligen diskriminering, varför i hela världen ska vi använda ett ord som homofobi, som är helt olämpligt? Fobier är olika former av ångesttillstånd. Det handlar om rädslor som anses vara neurotiska sjukdomar och det krävs terapi för att bota dem: det går inte att behandla dem med politisk kontroll …
Talmannen.
   – Fru Korhola! Vi kan inte återuppta debatten om punkter som vi ska rösta om. Tack, men jag måste avbryta er. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Heide Rühle (Verts/ALE ). –
   Herr talman! Efter samråd med liberalerna och gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, skulle jag, särskilt på önskemål av de senare, vilja ändra ordalydelsen i vårt ändringsförslag från ”icke-brittiska konsumenter” till ”icke-europeiska medborgare”. Jag behöver inte lämna någon motivering till detta, det är ju självklart att ”icke-europeiska medborgare” är ett bra mycket bredare begrepp än att endast hänvisa till ”konsumenter”. Samrådet med liberalerna har fått mig att begära att ”Förenade kungarikets lagstiftning” ändras till ”Förenade kungarikets och/eller EU:s lagstiftning”. Det krävs ingen förklaring och syftet med ändringen är uppenbart. 


Francis Wurtz (GUE/NGL ). –
   Herr talman! Min kollega Helmuth Markov begärde med stor tydlighet att vi skulle övergå till elektronisk räkning av rösterna för ändringsförslag 1. Jag tror att röstfördelningen var samma som i omröstningen om ändringsförslag 3. Jag skulle därför vilja få till en granskning av omröstningen om ändringsförlag 1. 
Talmannen.
   – Herr Wurtz! Jag kan inte bevilja det ni begär, helt enkelt för att röstfördelningen för ändringsförslag 1 var helt annorlunda. 

Paolo Costa (ALDE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! På grundval av artikel 168 i arbetsordningen tar jag ordet för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa. Jag talar inte i egenskap av ordförande för det berörda utskottet även om den funktionen uppmuntrar mig att formellt begära att förslaget till direktiv återförvisas till utskottet. Jag begär denna återförvisning eftersom det skulle få samma resultat som ett förkastande, med den skillnaden att parlamentet skulle behålla möjligheten att avge sitt yttrande. I annat fall kanske vi riskerar att ge ett tyst medgivande till det hela.
I dag – och detta är mitt skäl – är vi inte klara för omröstning. Vi är varken klara när det gäller innehåll eller när det gäller det känslomässiga klimat som vi troligen kommer att rösta i. Vi är inte klara när det gäller innehållet eftersom parlamentets samråd om förslaget – och jag ber om ursäkt för min del däri – handlade för mycket om vad som hände med det första förslaget som förkastades för några år sedan. Debatten har den här gången inte låtit oss ta hänsyn till de förändringar som skett på världsarenan, där vi upplever en revolution inom hamnförfarandena, och inte heller till konkurrensen mellan hamnar eller till statligt stöd till hamnar.
Kort sagt, vi är inte klara eftersom vi dessutom troligen kommer att rösta känslomässigt i ett klimat som mycket väl kan tvinga oss att anta ett eller ett par olämpliga förhållningssätt: antingen visar vi arrogans …
Talmannen.
   – Herr Costa! Er begäran är helt tydlig. I enlighet med artikel 168 ber vi om en talare för och en emot. 
Paolo Costa (ALDE ).
   – Låt mig få tala till slut. Det är mycket viktigt på grund av vad som hände utanför denna kammare häromkvällen. Vi riskerar att antingen vara arroganta mot dem som demonstrerat på lämpligt sätt eller också …
Martin Schulz (PSE ). –
   Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja framföra den socialdemokratiska gruppens motstånd mot Paolo Costas ändringsförslag och jag ska säga två saker för att motivera detta ställningstagande. Låt mig börja med det sista som Paolo Costa tog upp. Det som försiggick här i förrgår var till största delen vad man skulle kunna förvänta sig vid en normal demonstration av män och kvinnor som anser att deras sociala trygghet hotas.
Dessa män och kvinnor kan lita på oss. De som inte kan lita på socialdemokrater som vi själva är de som aldrig väntar för att få höra slutet på ett argument och de som tror att våld kan användas som ett politiskt verktyg. Vi är inte solidariska med dem. De var i minoritet och vi vägra erkänna det de gjorde.
Herr talman! Hamnpaketet är klart att rösta om, det är klart att förkasta, och därför begär vi att omröstningen äger rum nu.
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ). –
   Herr talman! Vi vet mycket väl vad vi röstar om och det gjorde vi 2003 också, då vi förkastade förslaget, och det finns en stor majoritet i den här kammaren som kommer att förkasta det igen. Med det förfarande som ni nu föreslår kommer dock denna majoritet för förkastande att döljas i ett försök att få ärendet återförvisat till utskottet. Vi borde därför ha en omröstning i kammaren om huruvida de förslag där ett förkastande rekommenderas ska gå till omröstning innan förfarandeförslaget. Det är fullständigt vansinnigt att ordförandeskapet ska driva ett förfarande som kan hemlighålla hur majoriteten i denna kammare ställer sig. 

Willi Piecyk (PSE ). –
   Herr talman! Jag ville bara för tydlighetens skull säga att de som vill avvisa hamnpaketet måste rösta ja i den första omröstningen, det är alltså ja till att det förkastas. Detta för att det inte ska råda något tvivel. Rösta alltså ja i den första omröstningen! Rösta ja och förkasta det! 

Jacques Barrot,
   . Herr talman! Jag ska fatta mig kort. Under hela debatten klargjorde jag att jag var där för att lyssna till parlamentet och att jag avvaktade omröstningen i parlamentet. Innan jag talar om vad jag tänker göra skulle jag helt kort vilja nämna dels något som jag beklagar, dels något som jag vill ska hända. För det första beklagar jag att förfarandet inte har gjort det möjligt för parlamentet att fälla sin dom över den ändrade texten. Föredragandens ändringar var sådana att de skulle kunna ge upphov till viss oro bland de olika aktörerna i våra hamnar, en oro som kändes lika stark hos näringslivet som hos arbetarna. Med beaktande av detta hyllar jag det arbete som ert utskott utfört. Kommissionen befann sig i ett läge där de kunde anta ändringarna. Det var mitt beklagande.
Vidare skulle jag vilja att vi inte förlorar syftet med den här texten ur sikte, ett syfte som ofta dök upp under gårdagens debatt. Det är en fråga om att hjälpa europeiska hamnar att på ett effektivt sätt reagera på den ökade sjöfarten och risken att de blir överbelastade, vad kapaciteten beträffar. Effektiva hamntjänster gör det möjligt för oss att öka EU:s konkurrenskraft och möjliggöra tillväxt och sysselsättning.
Jag kommer självfallet att ge kommissionen en sanningsenlig redovisning av gårdagens debatt och dagens omröstning. Jag kommer att föreslå att kommissionen drar sina slutsatser av detta. Jag kommer dessutom att föreslå att den fortsätter det arbete som utförs av alla berörda parter – medlemsstaterna, operatörer, användare och fackföreningar – i samarbete med parlamentet, för att på så sätt lägga grunden för en europeisk hamnpolitik som gör det möjligt för oss att förvalta och garantera investeringar. Jag hoppas faktiskt på bästa möjliga sätt kunna lämna de svar som de europeiska hamnarna väntar på, vare sig det nu rör sig om öppenhet i prissättningen eller om utnyttjandet av infrastrukturen, om att övergå till statsstöd eller, mer globalt, om integreringen av hamnarna i den intermodala transportkedjan. Vår debatt har tydligt klarlagt behovet av varje aspekt av detta övergripande förhållningssätt.

Emilio Menéndez del Valle (PSE ). –
   Jag ska läsa texten på engelska eftersom det är så den har diskuterats; den lyder så här: 
”Parlamentet efterlyser en lösning på problemet med de så kallade ”förbehåll” som försvårar samarbetet mellan de olika nationella militära grupperna i landet.” 

Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Jan Andersson, Anna Hedh, Ewa Hedkvist Petersen och Inger Segelström (PSE ),
   . Vi eftersträvar en uppgörelse med rådet om ett nytt interinstitutionellt avtal om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet. Som utgångspunkt i förhandlingen har vi Europaparlamentets resolution av den 8 juni 2005 om politiska utmaningar och budgetmedel i en utvidgad union 2007–2013. Därför ställer vi oss bakom Europaparlamentets resolution om Europeiska rådets gemensamma ståndpunkt från den 15–16 december 2005. Vi kan dock inte stödja skrivningen om en förbättrad europeisk dimension i EU:s jordbrukspolitik. Vi ser fram emot översynen av EU:s utgifter och inkomster år 2008 och hoppas att den leder fram till en mer modern struktur för EU:s budget och minskade utgifter för den gemensamma jordbrukspolitiken. 
Richard James Ashworth (PPE-DE ),
   . Den brittiska konservativa delegationen stöder Böges betänkande i dess krav på att avvisa Europeiska rådets gemensamma ståndpunkt om budgetplanen 2007–2013 i dess nuvarande form. Vi stöder betänkandet i dess krav på ett fast åtagande att göra en översyn av budgeten med en tydlig roll för Europaparlamentet och vi stöder mycket starkt kravet på tillräckliga kompletterande åtgärder för att garantera bättre genomförande och kontroll av utnyttjandet av medel i medlemsstaterna.
Vi noterar emellertid bekymrat kravet på budgetutskottet att förhandla på grundval av Europaparlamentets ståndpunkt av den 8 juni 2005, som om den godkändes skulle öka åtagandebemyndigandena med 112 474 miljarder euro under perioden. Av denna anledning har vi lagt ned vår röst i slutomröstningen. 
Francisco Assis, Luis Manuel Capoulas Santos och Edite Estrela (PSE ),
   . Vi avstod från att rösta i slutomröstningen om resolutionen om budgetplanen för 2007–2013 eftersom vi inte accepterar skäl 4 i resolutionen.
Vi anser att minimiavtalet i slutändan var bra för EU eftersom det förhindrar en allvarlig politisk kris i unionen, åtminstone tillfälligt.
Användningen av ordet ”avvisar” i punkt 4 kan få den europeiska allmänheten att tro att parlamentet försöker öppna den finansiella debatten igen, vilket under dessa förhållanden inte går att genomföra, låt vara att det är lämpligt.
Följaktligen anser vi att ordet ”avvisar” betyder detsamma som att ”inte hålla med”, vilket inte undergräver det avtal som uppnåddes. 
Gerard Batten, Graham Booth, Derek Roland Clark, Nigel Farage, Roger Knapman, Michael Henry Nattrass, Jeffrey Titford och Thomas Wise (IND/DEM ),
   . Det kan förvåna folk att UKIP för första gången någonsin har röstat för ett betänkande som är öppet federalistiskt i tonen. Vi gör det eftersom antagandet av det här betänkandet tar död på den uppgörelse som förhandlades fram av Tony Blair i december. För oss är en 63-procentig ökning av Förenade kungarikets bidrag till EU oacceptabel. Att ge upp 7 miljarder pund sterling av vår rabatt är oacceptabelt. Den nuvarande budgetplanen är en dålig uppgörelse för Storbritannien. 
Om betänkandet godkänns faller vi tillbaka på artikel 272 i fördraget och årliga förhandlingar om budgeten. Även om vi starkt motsätter oss resonemanget bakom betänkandet, så är vi glada över att kunna bidra till att återuppta debatten om hur de brittiska skattebetalarnas pengar används. Ju mer folk exponeras för EU:s arbete, desto mindre gillar de det. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ),
   . Genom att slänga rådets gemensamma ståndpunkt om budgetplanen 2007–2013 i papperskorgen gör majoriteten av Europaparlamentet så att Europeiska unionens funktion liknar varken det ena eller det andra och det kan vi inte gå med på.
För det första är det medlemsstaterna som tar upp avgifterna till Europeiska unionen. Parlamentet överskrider sina befogenheter om det vill tvinga medlemsstaterna att bidra med mer pengar till EU.
För det andra finns det, med tanke på subsidiaritetsprincipen, poster i EU-budgeten som borde få betydligt mindre anslag, om några överhuvudtaget: utrikespolitik, utbildning, socialpolitik, sysselsättning, kultur och hälsovård. Dessutom tjänar det inget nyttigt syfte att betala för EU-propaganda och ge finansiellt stöd för ”pro-europeiska” tankesmedjor.
För det tredje måste politiken för sammanhållnings- och strukturfonderna inriktas på de mindre gynnade regioner i medlemsstaterna där BNP är lägre än 80 procent av EU-genomsnittet. Den logiska följden av detta är att strukturstödspolitiken flyttas från de södra till de östra medlemsstaterna.
I medborgarnas intresse borde parlamentet inta en mer rådig hållning och begränsa EU till dess kärnuppgifter, kort sagt göra mer med mindre pengar. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   Vi är inte nöjda med den uppgörelse som nåddes i rådet den 16 december. Vi vill minska utgifterna för jordbrukspolitiken och strukturfonderna samt tillföra mer medel till forskning och utveckling och till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Parlamentet har medbestämmanderätt på det finansiella perspektivet och har aviserat att det kommer att driva sin egen budgetlinje mycket hårt. Vi stöder inte den expansiva budgetlinjen som parlamentet företräder men väl andra förslag som att öka anslagen till forskning och utveckling.
Vi har mot denna bakgrund avstått i slutomröstningen om resolutionen – och inte röstat emot – eftersom vi kan stödja delar av parlamentets förslag. 
Lena Ek (ALDE ),
   Jag har idag valt att lägga ner min röst när Europaparlamentet röstade om sin resolution om det finansiella perspektivet. I resolutionen förkastar Europaparlamentet rådets överenskommelse. Jag är visserligen mycket besviken på rådets överenskommelse som innebär att mina prioritetsområden får mindre resurser än vad kommissionen föreslagit. Det gäller områden som forskning, innovation, åtgärder mot gränsöverskridande brottslighet, de strukturfonder som är avsatta att hjälpa små- och medelstora företag samt miljöåtgärder.
Men rådet har tagit förkastligt lång tid på sig och jag vill inte fördröja denna process ytterligare. Det är viktigt att vi säkrar finansieringen för projekt och program för åren 2007-2013 så att inte dessa måste ställas in på grund av osäkerhet och uteblivna medfinansiärer. Inte minst är detta viktigt för de nya tio medlemsländerna. Därför har jag valt att inte stoppa det finansiella perspektiv man nu har kommit överens om. 
Neena Gill (PSE ),
   Den brittiska PSE-gruppen kommer att avstå från att rösta i slutomröstningen om Bögebetänkandet den 18 januari 2006 av följande skäl:
1. Vi är bekymrade över hänvisningen i punkt 7 om att stärka jordbrukspolitiken, något som vi har motsatt oss under en lång tid. 
2. Den brittiska PSE-gruppen motsätter sig den första meningen i punkt 4 enligt vilken Europaparlamentet avvisar Europeiska rådets gemensamma ståndpunkt. För det första menar vi att det brittiska ordförandeskapet hade en svår uppgift på sitt ansvar med att försöka nå en överenskommelse om denna känsliga och splittrande fråga. Det var få som trodde att Förenade kungariket skulle kunna nå en slutlig kompromiss med tanke på de ibland fullständigt oförenliga ståndpunkter som EU:s 25 medlemsstater hade i frågan. För det andra anser vi att det inte är Europaparlamentets uppgift att avvisa rådets ståndpunkt. Allt vi kan göra är att notera deras ståndpunkt och besluta om vår egen, som kan vara en annan än rådets, men inte avvisa den.
3. Den brittiska PSE-gruppen stöder Europaparlamentets försök att förbättra ansvarsskyldigheten och flexibiliteten i budgeten för att den ska kunna möta de framtida utmaningar som EU står inför i egenskap av en betydelsefull global aktör. 
Ana Maria Gomes (PSE ),
   . I december struntade rådet i parlamentets rätt och skyldighet till medbeslutande och undvek att finansiera de centrala programmen i Lissabonstrategin och de program som rör EU:s plats på världsarenan.
Följaktligen saknar kommissionen resurser för att finansiera de samhällspolitiska programmen – till exempel ungdom, utbildning, forskning och kultur – fonden för globaliseringsanpassning och EU:s externa åtaganden, som exempelvis fredsuppdrag och åtgärder för att bekämpa spridningen av massförstörelsevapen.
Jag röstade därför för att förkasta avtalet i dess nuvarande form och skulle vilja uppmana till förhandlingar i syfte att överbrygga bristen på resurser.
Ordförandeskapet borde få i uppdrag att förhandla med parlamentet om reserver för flexibilitet som skulle garantera alla nödvändiga resurser och gå med på en översynsklausul som skulle göra det möjligt att på nytt granska utgifterna 2008 – inklusive omfördelning av medel från den gemensamma jordbrukspolitiken till konkurrens- och innovationspolitiken – och att ompröva EU:s budgetresurser.
Det handlar inte om att riva upp det som beslutades i Bryssel i december utan snarare om att förstärka det med de medel som behövs för att finansiera program och åtgärder av avgörande betydelse för ett mer sammanhängande, konkurrenskraftigt och ansvarsfullt EU med större trovärdighet på världsarenan. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .  Den överenskommelse om gemenskapsbudgeten för 2007–2013 som nåddes vid Europeiska rådets möte i december var bedrövligt otillräcklig när det gäller finansiella medel och olämplig när det gäller prioriteringar och instrument som krävs för att hantera de ekonomiska, sociala och miljömässiga problemen i en union som utvidgas till 27 länder.
Det så ofta förkunnade begreppet ”solidaritet” har flyttats ner i prioriteringsordningen, och finansieringen av sammanhållningspolitiken har skurits ned från 0,41 procent till 0,37 procent av gemenskapens BNI. Detta trots att de ekonomiska och sociala skillnaderna har ökat till följd av utvidgningen. Det har också gjorts nedskärningar inom områden som exempelvis det sociala området, miljö, jordbruk, samarbete, forskning och kultur. Samtidigt har områden som ”konkurrenskraft”, migrationskontroll, gränskontroll, säkerhet och den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken fått ökade anslag, på utvecklingsstödets bekostnad.
De som vinner på detta är de ekonomiskt mest utvecklade länderna och de stora ekonomiska och finansiella grupperna i de länderna, och de som förlorar är de s.k. sammanhållningsländerna, som Portugal, och arbetarna.
Hela ”förhandlingsprocessen” har kännetecknats av förslag efter förslag, det ena värre än det andra. I det här sammanhanget bekräftar detta, även om man i det här förslaget avvisar rådets överenskommelse, att parlamentets förhandlingsposition är otillräcklig vad gäller finansiering och prioritering. 
Joel Hasse Ferreira (PSE ),
   .  I den antagna texten om budgetplanen finns det två saker som borde ha hanterats annorlunda.
Den första är meningen som ”avvisar” den överenskommelse som nåtts i rådet. Det borde ha funnits lämpligare sätt att uttrycka att överenskommelsen inte godtas. Den andra är sättet att hantera jordbrukspolitiken. Att vissa medlemsstater fått mer betydande medel från EU-budgeten genom den gemensamma jordbrukspolitiken har hindrat det europeiska projektets framsteg och stått i vägen för lämpligare kriterier för tilldelning av medel.
Den överenskommelse som nåtts i rådet är positiv för Portugal. Parlamentet har dock all rätt att försöka finjustera överenskommelsen.
I den här processen har det inte gjorts någon riktig helomvändning i budgetmetoderna, eftersom kriterierna för den övergripande anslagsfördelningen inte har genomgått några förändringar. Solidariteten med sammanhållningsländerna i söder och öster måste fortsätta. Stödet för bättre konkurrenskraft i EU får inte vara till nackdel för ekonomier som för närvarande har en sämre konkurrenskraft. 
Jeanine Hennis-Plasschaert (ALDE ),
   . För att uttrycka mig tydligt: jag avvisar inte Europeiska rådets gemensamma ståndpunkt. Emellertid ska Europaparlamentet oinskränkt kunna spela den parlamentariska roll som det har i egenskap av att vara en del av den lagstiftande och budgetansvariga myndigheten i samband med utarbetandet av politiken samt reformerna av och budgeten för den. Jag stöder därför parlamentets vilja att inleda konstruktiva förhandlingar med rådet. 
Kartika Tamara Liotard (GUE/NGL ),
   . Även om socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet är nöjd med den minskade EU-budgeten, särskilt med det förbättrade betalningsläget för Nederländerna, är vi fortfarande mycket kritiska mot hur återstående medel ges ut. Fördelningen av jordbruksbidrag är ojämn ännu i dag, finansiella medel pumpas fortfarande runt utan syfte och fortfarande främjas prestigefyllda projekt. Att budgetöverenskommelsen skulle uppnås på bekostnad av de riktigt fattiga medlemsstaterna är oförsvarligt. 
Cecilia Malmström (ALDE ),
   . Resolutionen förkastar rådets överenskommelse om det finansiella perspektivet. Jag anser dock att det är oklokt av Europaparlamentet att förkasta förslaget och har därför valt att lägga ner min röst. Vägen fram till rådets överenskommelse har varit lång och kantad med svårigheter och det hade varit problematiskt om rådet till sist inte lyckats komma överens i frågan. Parlamentet har förvisso medbestämmanderätt i frågan och har rätt att ogilla rådets förslag, men det vore olyckligt om långtidsbudgeten inte kom till stånd på grund av maktspel mellan institutionerna. Parlamentet måste nu ta sitt ansvar och tillsammans med rådet göra sitt bästa för att komma fram till en långtidsbudget.
Jag är av åsikten att det är bra att rådet kom överens om det finansiella perspektivet och att utgiftsnivån inte blev alltför hög, men jag är samtidigt kritisk mot stora delar av innehållet i budgeten. Exempelvis har budgeten fel profil då allt för mycket pengar läggs på jordbruk och regionalstöd.
Parlamentet vill avsätta mer pengar till viktiga områden men förespråkar en total utgiftsnivå som är för hög och vill, liksom rådet, avsätta alltför mycket pengar till jordbruksutgifter och regionalstöd. Därför ställer jag mig inte bakom parlamentets position. En hård prioritering av EU:s resurser är av avgörande betydelse för att åstadkomma de förändringar som Europa behöver. 
Toine Manders (ALDE ),
   . I dag har Europaparlamentet antagit en resolution om Europas fleråriga budget. Jag välkomnar den kompromiss som rådet nådde i december 2005 och anser att detta är en bra grund för ytterligare förhandlingar mellan Europaparlamentet och rådet.
Jag anser för min del att detta inte på något sätt förringar de framgångsrika insatserna av den nederländska regeringen, genom finansminister Zalm. Rådets beslut att minska de nederländska avgifterna till EU med en miljard omfattas inte av återförvisningen till parlamentet och kommer därför inte heller att ingå i förhandlingarna. Jag anser att EU måste investera mer i kunskap, innovation och företagande och tycker inte att det märks tillräckligt mycket av det i denna kompromiss.
Dessutom anser jag att Europaparlamentet, precis som vilket nationellt parlament som helst, borde axla sitt ansvar när det gäller att fastställa budgeten. De förhandlingar som Europaparlamentet kommer att inleda med rådet påminner om den debatt som det nederländska parlamentet för med regeringen till följd av drottningens tal. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ),
   – Europeiska rådet kom fram till ett avtal om budgetplanen för 2007–2013, efter hårt köpslående om vem som skulle ge mindre och vem som skulle få mer av befolkningens pengar, så att europeiska monopol skulle kunna dra fördel av det och förbättra sin lönsamhet och sina privilegier. Samtidigt lade det grunden för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken och för minskningen av jordbruksutgifterna, vilket kommer att svepa bort ännu fler små och medelstora bolag.
Befolkningens pengar i det finansiella paketet används, efter en 110-procentig ökning, för att förstärka den repressiva politiken och strategin i den gräsrotsfientliga Lissabonagendan, medan stödet till jordbrukare gradvis minskas.
Vi parlamentsledamöter från det grekiska kommunistpartiet förkastar besluten om budgetplanen för 2007–2013 eftersom de är till nackdel för befolkningen och dess rättigheter. Vi håller dock inte heller med om de skäl till förkastande som Europaparlamentet uttryckt i sin resolution eftersom de faller inom ramen för filosofin att inte bestrida den gräsrotsfientliga politiken och militariseringen av ΕU, då de uppmanar till förstärkning av EU:s ”konkurrenskraft och säkerhet”, tillsammans med kontroll av utgifterna i medlemsstaterna. Denna filosofi främjar kapitalistiska omstruktureringar, hårdare utnyttjande av arbetarna och förstärkning av repressiva och antidemokratiska mekanismer. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Det viktigaste för alla medbeslutsfattare är att handla ansvarsfullt. Allmänheten är bara alltför väl medveten om att den process som ledde till att budgetplanen antogs i december var invecklad. Vilket var kännetecknande för hur svåra dessa förhandlingar verkligen kan vara, särskilt under de förhållanden som råder i dag.
Som jag tidigare sagt är slutresultatet av decembertoppmötet, även om det var bristfälligt när det gäller vad som krävdes och vad jag hade velat ha, i stort sett positivt och gynnsamt för europeiska och portugisiska intressen. Därför tycker jag att det är berättigat att försöka förbättra denna överenskommelse utan att riskera att förlora den enighet som vi uppnått. Insatserna är för höga för att betoningen till största delen ska ligga på den institutionella jämvikten. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ),
   .  Jag röstade mot rådets avtal om budgetplanen eftersom jag anser att det är symptomatiskt för den kris som EU står inför: det är magert, saknar ambition och är oinspirerande.
Finansiellt sett är det magert jämfört med andra partnerinstitutioner och även för att rådets förslag snarare är en sammanfattning av de anspråk som de olika medlemsstaterna har än ett uttryck av politisk vilja av något slag.
Bristen på ambition kan ses i de tydliga tecknen på inkonsekvens med tidigare antagen politik. EU:s medborgare står allt mer vanmäktiga inför den brist på effektivitet som de upplever hos EU-institutionerna. Ena dagen fattas beslut som läggs fram för allmänheten som tydliga tecken på framsteg inom vissa områden av intresse för européerna och redan dagen efter misslyckas rådet med att få fram en budget med de medel som behövs för de åtgärder som ska vidtas.
Slutligen är överenskommelsen fullständigt oinspirerande eftersom den inte lyckas uppfylla de löften som givits till kandidatländerna Bulgarien och Rumänien.
Den här typen av förhållningssätt brukar kallas för skenhelighet. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   Resultatet av rådets möte i mörkaste natten i Bryssel i december förra året var ett svek mot både Skottland och EU. Detta är oacceptabelt för parlamentet och jag är glad över att stödja förslaget att förkasta denna uppgörelse och inleda förhandlingar för att förbättra den. Parlamentet har ihärdigt försökt att få medlemsstaterna under ledning av Förenade kungariket att agera förnuftigt, men vi kan fortfarande prestera bättre än den uppgörelse som ligger framför oss i dag. Jag anser att parlamentet gör rätt i att stå fast vid sitt krav på en bättre kompromiss och jag är glad över att vi i dag har antagit detta förslag och ser fram emot förhandlingarna. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   Jag välkomnar det beslut som Europaparlamentets talmanskonferens har fattat om att utnämna 22 parlamentsledamöter till en undersökningskommitté som ska undersöka fallet där medborgare har bestulits på sina besparingar på grund av en kris hos försäkringsbolaget Equitable Life. Så många som 6 500 av de drabbade är irländare.
Jag stöder den framställning som Equitable Lifes aktieägare har lämnat till Europaparlamentets utskott för framställningar. Det är helt rätt att deras fall nu utförligt kommer att utredas av Europaparlamentets undersökningskommitté.
Den irländska regeringen bör nu utse en utredare som ska företräda de irländska medborgarnas intresse i denna fråga och arbeta tillsammans med Europaparlamentets undersökningskommitté. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   Väljare från hela Skottland har kontaktat mig och efterlyst åtgärder och inte endast tomma ord när det gäller Equitable Life. I dag har vi svarat på deras vädjanden och jag är glad över att parlamentet har tagit detta beslutsamma steg när regeringen i London inte har gjort det. Människor såg sina besparings- och pensionsplaner gå om intet när Equitable Life kollapsade, och det är rätt att de fortsätter att söka svar. Jag ser fram emot att arbeta med undersökningskommittén för att komma till klarhet i frågan. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   .  I frihetens och värderingarnas EU måste det stå utom allt tvivel att medborgarnas rättigheter och rättsstatsprincipens företräde förtjänar att skyddas fullständigt.
Bekämpandet av terrorism borde ingå i denna kategori. Följaktligen får vi inte överge vårt arv och det breda internationella stöd vi åtnjuter. Det som skiljer oss från terrorister är vår grundläggande respekt för människor och deras rättigheter.
Det tillfälliga utskottet måste fortsätta sitt uppdrag att samla in och analysera all information som kan visa sig vara av betydelse för att avslöja sanningen bakom de rapporter som publicerades i Washington Post och som stöds av Human Rights Watch.
Vi måste hitta sanningen, inte bara för att kvardröjande tvivel föder misstänksamhet och ger näring åt spekulationer utan även för att vi inte under några omständigheter kan tillåta att europeiskt territorium används för hemlig internering. Detta vore skamligt och skulle strida mot de internationella bestämmelserna om mänskliga rättigheter och mot de europeiska värderingarna. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   Europaparlamentet har beslutat att inrätta ett tillfälligt utskott för att undersöka påståenden om hemliga CIA-fängelser och tortyr av fångar på EU:s territorium eller i länder som ansöker om medlemskap i EU. Om EU:s medlemsstater eller kandidatländer, aktivt eller passivt, har varit inblandade i driften av utomrättsliga fängelser, skulle detta innebära ett brott mot stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Det är viktigt att vi går till botten med problemet. Vi måste undersöka utan fördomar, men vi får inte blunda för möjligheterna. Vi vill veta sanningen och ingenting annat. Om vi gör detta för vi en genuin kamp inte bara mot terrorism utan även mot tortyr. 
Claude Moraes (PSE ),
   . Jag röstade för att Europaparlamentet skulle inrätta ett tillfälligt utskott för att undersöka anklagelserna mot CIA om påstådda bortföranden, extraordinära överlämnanden, interneringar på hemlig plats, interneringar utan kontakt med omvärlden, tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling av fångar på Europeiska unionens territorium, medräknat anslutnings- och kandidatländerna.
I ljuset av den allmänna oron, däribland den hos min valkrets i London, är det viktigt att man i arbetet med Europaparlamentets undersökning gör allvarliga ansträngningar för att fastställa sanningshalten i dessa anklagelser. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   . – Ställt inför de avslöjanden och den uppståndelse som orsakats av CIA:s agerande, med medborgare som förs bort, misstänkta som flyttas, utredningar som utförs inom EU och fängelser i europeiska länder, försöker Europaparlamentet, genom att inrätta en undersökningskommitté, slå blå dunster i ögonen på Europas folk.
Det låtsas vara bekymrat över brotten mot de mänskliga rättigheterna på europeisk mark och försöker rädda EU:s ”förlorade anseende”. Det är dock ett faktum att EU självt och medlemsstaternas regeringar har ingått hemliga avtal med Förenta staterna, helt har följt med i den så kallade anti-terroriststrategin och nu försöker spela rollen som förvånade och oskyldiga duvor.
Befolkningen förolämpas och underskattas när de politiska grupperna i Europaparlamentet, vars partier sitter i regeringsställning och har undertecknat avtalen, gör en show av att protestera mot följderna av dem.
ΕU och Förenta staterna är gemensamt skyldiga för de oansvariga åtgärder som vidtas av underrättelsetjänsterna, vilka utöver allt annat förbereder sig för att tillämpa terroristlagarna för att slå mot gräsrotsrörelserna och släppa lös krig mot länder och befolkningar. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  I konfliktsituationer, särskilt den som Förenta staterna och dess allierade just nu är inblandade i, är det ännu viktigare att upprätthålla våra grundläggande, civiliserade värderingar. Vi behöver alla vara mer vaksamma under extrema förhållanden. Därför delar jag åsikt med alla de som, i Europa och Förenta staterna, har höjt sina röster mot kränkning av eller överträdelse mot dessa värderingar. Detta är min entydiga inställning som jag även uttryckt vid tidigare tillfällen.
När det gäller de så kallade CIA-transporterna måste jag därför uttrycka min besvikelse över denna debatt. Den har till största delen byggts på antaganden, misstankar och anklagelser, och det som våra allierade och våra mycket uppskattade politiska ledare i EU:s medlemsstater säger verkar vara ord med mycket lågt värde.
Mot denna bakgrund tycker jag att ordförandekonferensen lyckades uppnå en lösning som var passande och framför allt balanserad och lämplig för den roll som parlamentet skulle kunna spela i den här frågan. Därför röstade jag för. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   Anklagelserna att våra amerikanska vänner och kolleger skulle ha använt flygplatser i EU för att mellanlanda med flyg som enligt våra lagar är olagliga, är ytterst oroande. Det är riktigt att vi i Europaparlamentet ska försöka sprida ljus över dessa dunkla förehavanden eftersom detta är en viktig fråga för alla våra medborgare. För min del tror jag inte att amerikanerna är skyldiga till hälften av vad de anklagas för, men vi kommer endast att kunna bemöta dessa anklagelser genom att komma fram till sanningen i frågan. Jag ser fram emot att arbeta med det tillfälliga utskottet för att göra det. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  EU måste inta en tydlig och konsekvent hållning till försvaret av demokratin, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna när det gäller det som i ordets vidaste bemärkelse borde vara en fredsprocess i Mellanöstern. I det här särskilda fallet måste de steg som tagits i Libanon få vårt fulla stöd i både ord och handling. I praktiken måste vi samarbeta kring alla ledtrådar som kan avslöja sanningen bakom mordet på före detta premiärministern Rafiq Hariri. Jag har därför röstat för detta betänkande. Jag skulle också vilja nämna de procedurfrågor som föredraganden tagit upp och som jag anser är värda att uppmärksammas. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Vi välkomnar antagandet av det slutliga betänkandet, godkänt av förlikningskommittén, om hantering av avfall från utvinningsindustrin, något som är av stort intresse för Portugal.
Denna nya lagstiftning kommer att förstärka miljöbestämmelserna i flera medlemsstater och innebära att företag åläggs strängare skyldigheter att städa upp efter att de avslutat sin industriella verksamhet och på det sättet ta sitt ansvar för skyddet av miljön och folkhälsan.
De inventeringar av befintliga anläggningar som måste utföras för att lämpliga åtgärder ska kunna vidtas är av liknande betydelse.
Vi litar på att dessa förslag kommer att omsättas i praktiken överallt. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Detta direktiv är en viktig lagtext om miljön.
Efter det berömvärda arbete som utförts av både föredraganden och parlamentets delegation i förlikningskommittén måste jag uttrycka mitt stöd för detta betänkande. Det innehåller viktiga åtgärder som kommer att bana väg för en minskning av de skadliga effekterna på miljön och riskerna för folkhälsan till följd av avfall från utvinningsindustrin.
Jag har därför röstat för Sjöstedtbetänkandet. 
Andreas Mölzer (NI ). –
   Det finns cirka 20 000 badplatser i Europeiska unionen och människor har ingen aning om vilka farliga bakterier som lurar i deras vatten. Simmare sväljer i genomsnitt cirka 50 milliliter vatten och barn sväljer ibland tio gånger så mycket medan de plaskar kring, så det måste garanteras att det inte finns någon risk för dem att dra på sig sjukdomar. Det finns flera olika ämnen som kan orsaka sjukdomar, från illamående till hudutslag, men även andra som potentiellt kan vara dödliga. Det är då desto mer uppmuntrande att man genom EU-direktivet lyckats förbättra kvaliteten på badvattnet de senaste åren, men det har gjorts drastiska ingrepp i kapaciteten i mindre sjöar, som exempelvis de i de österrikiska alperna, för att de ska reglera sig själva. Följaktligen kan vi inte längre endast lita på lagbestämmelser, förbud och investeringar, utan vi måste i stället försöka begära av allmänheten att de samarbetar aktivt och är medvetna om miljöfrågorna. 
Charlotte Cederschiöld, Christofer Fjellner, Gunnar Hökmark och Anna Ibrisagic (PPE-DE ),
   EU borde naturligtvis inte ha ett gemensamt direktiv för kvaliteten på badvatten. Vi har röstat för rapporten då parlamentet lyssnat till vår kritik och minskar den reglering vi har nu. Rapporten avvisar även kraftfullt de förslag till ytterligare reglering som förelåg när parlamentet behandlade frågan förra gången.
Det bör påpekas att det tidigare förslaget tydligt visade hur svårt det är med detaljerade regler som skall gälla under helt olika förhållanden. I länder med långa kuster, stora vattenytor, korta badsäsonger, låga vattentemperaturer och gles befolkning bör andra krav ställas än i länder med tätbefolkade stränder dit många reser för att bada i varmt vatten under lång tid. Vi moderater gläds åt att vi fått gehör för vår kritik. 
Carlos Coelho (PPE-DE ),
   .  Jag stöder naturligtvis det här förslaget. Det är av särskild betydelse för mitt land, Portugal, vars kustområde täcker hälften av det nationella territoriet, med flera floder och andra vattenvägar, och där den badande befolkningen i allt större omfattning utövar vattensport.
Det här förslaget är ett mycket viktigt steg för att skydda människors hälsa och miljön eftersom ändringarna i tabellen kommer att medföra tydliga förbättringar när det gäller förståelse, övervakning och kvalitetskontroll av badvatten.
Den text som förlikningskommittén lade fram kommer att täcka luckor och uppdatera den förordning om badvatten som nu är i kraft.
Det kommer nu strängare krav, som exempelvis nya gränsvärden för bakterier för att vatten ska anses vara av ”tillfredsställande” kvalitet eller att det nu är obligatoriskt med information till allmänheten och den nya EU-omfattande standardiseringen av skyltar, vilket kommer att hjälpa till att minska hälsoriskerna och förhindra sjukdomar och infektioner. 
Lena Ek (ALDE ),
   Jag har idag valt att rösta ja till förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om förvaltning av kvalitet på badvatten. Min utgångspunkt är att detta är en fråga om subsidiaritet, det vill säga bör hanteras på lokal eller regional nivå i det här fallet. Badvatten är en fråga som berör många svenska kommuner som har ett enormt stort antal badplatser. Det är därför viktigt att direktivet inte belastar kommunerna med ökad byråkrati. Att jag trots allt sagt ja beror på att detta direktiv innebär många förbättringar mot det direktiv om badvattenkvalitet från 1976 som idag gäller. Dels innebär det en förenkling, dels förbättrade förutsättningar för hälsa och miljö. Ett smalare men vassare EU behöver se över om frågor som denna inte borde föras tillbaka till medlemsstaterna att hantera på nationell eller lokal/regional nivå. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Den viktigaste aspekten av den lösning som uppnåtts är att det direktiv om badvattnets kvalitet från 1976 som akterseglats av utvecklingen inom den vetenskapliga kunskapen och de ökade hälsokraven i vissa avseenden har uppdaterats. Enligt föredraganden kommer dessa ändringar att leda till att hälsoriskerna för badande minskar från 12 till 7,5 procent.
Förlikningsförfarandet var komplicerat med tanke på de skilda uppfattningar som förekommit, och resultatet var tillfredsställande men otillräckligt, särskilt med avseende på de parametrar som nu blivit obligatoriska.
De största framstegen har gjorts när det gäller informationen till allmänheten. Förhoppningsvis kommer aktuell information att offentliggöras och sättas upp på själva badplatserna. 
Duarte Freitas (PPE-DE ),
   .  Den text som utarbetades i förlikningskommittén och lades fram inför dagens omröstning innehåller några mycket välkomna ändringar av det förslag som lades fram inför den andra behandlingen den 21 april 2005.
Förslaget att ta bort skillnaden mellan kust- och inlandsvatten togs inte med och kategorin ”tillfredsställande” kvalitet togs inte bort från den slutgiltiga texten, vilket säkrar Portugals viktigaste intressen i den här frågan och uppfyller de senaste rekommendationerna från WHO.
Jag välkomnar de föreslagna parametrarna för bedömning av kvaliteten på badvatten och den metod som antagits för att utvärdera och klassificera det. Jag är därför för att dessa parametrar antas.
Jag tror att det alltså kommer att bli möjligt att inte bara förbättra miljön utan även att skydda och ge bättre information till medborgarna om kvaliteten på det badvatten de använder. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   Detta betänkande behandlar en fråga som inte borde vara på EU:s agenda. Det går självfallet inte att jämföra förhållanden och förutsättningar mellan badvatten i Medelhavet och tusentals sjöar i länder som Sverige och Finland. Badvattendirektivet utgör ett exempel på att EU sällan tillämpar vare sig subsidiaritetsprincipen eller proportionalitetsprincipen i praktiken. Detta faktum är beklagligt.
Det förslag som förlikningsförfarandet har resulterat i har vissa fördelar jämfört med det direktiv som gäller för närvarande. Till exempel är antalet kriterier som medlemsstaterna skall tillämpa färre. Samtidigt tillkommer nya absurda krav, såsom att EU-harmoniserade skyltar skall införas på badplatserna i EU.
Vi har tilltro till att medlemsstaterna självständigt kan hantera frågor som gäller vattenkvaliteten på badplatser. Vi är därmed principiellt emot badvattendirektivet, och har röstat nej till förlikningskommitténs kompromiss. 
Cecilia Malmström (ALDE ),
   Jag har valt att rösta ja till förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om förvaltning av kvalitet på badvatten. Principiellt anser jag inte att kvalitet på badvatten är en fråga som bör hanteras på EU-nivå, det bör behandlas av medlemsstaterna på nationell eller lokal nivå. Skälet till min ja-röst är att förslaget innefattar betydliga förenklingar av ett tidigare direktiv från 1976 om badvattenkvalitet. Att rösta ja till detta förslag är ett led i kampen om att förenkla EU:s lagstiftning. Samtidigt innebär det naturligtvis också förändringar i rätt riktning vad gäller hälsa och miljö.
För att EU ska bli effektivare och handlingskraftigt i de stora gränsöverskridande frågorna krävs det att man överlämnar viss politik till medlemsländerna. Detta är en sådan fråga, den måste ligga närmare medborgarna. 
David Martin (PSE ),
   Jag röstade för detta betänkande eftersom den nya och fjärde kategorin av vattenkvalitet som rådet introducerade är bibehållen, och de fyra kategorierna har nu kombinerats med bättre värden för den halt av toxicitet som definierar dem. Dessa nya värden förbättrar nivån på badvattenkategorierna och bör bidra till att minska hälsorisken för badarna. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Den överenskommelse som nåddes i förlikningskommittén om direktivet om förvaltning av badvattenkvaliteten grundas på nya kriterier för bedömning av vattenkvalitet och information till allmänheten.
Strängare regler och bättre information till allmänheten är väldigt viktigt för Portugal med tanke på det portugisiska kustområdets omfattning och med tanke på det sociala, kulturella och ekonomiska värde som det kustområdets och dess otaliga vattenvägar innebär för landet, inte bara när det gäller turismen utan även den sociokulturella verksamheten.
Allt måste göras för att förebygga och minska hälsoriskerna. Jag anser därför att det här förslaget är ett mycket viktigt steg för skyddet av människors hälsa och miljön. Dessa ändringar kommer att leda till tydliga förbättringar av förståelsen, övervakningen och kvalitetskontrollen av badvatten och bidra till att uppnå den jämvikt som behövs när det gäller kostnaden för att införa nya kvalitetskriterier.
Jag röstade därför för Maatenbetänkandet. 
Margrietus van den Berg (PSE ),
   Badvattenkvaliteten, som denna resolution behandlar, är mycket viktig. Enligt min uppfattning är detta emellertid något som bör behandlas på nationell nivå, i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Att besluta om detta på EU-nivå ger inget mervärde. Av den anledningen röstar jag mot denna resolution. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ),
   . Herr talman! Eftersom tiden löpte ut var jag tvungen att avsluta mitt anförande, och jag vill därför rätta till det. Jag ska läsa vad jag ville säga, så att miljöorganisationerna inte ska missförstå vad jag sa.
Ett exempel på detta är den skrivelse som kom denna vecka från de största miljöorganisationerna, och den ger en missvisande bild av den möjlighet till rättslig prövning som nu kan komma att öppnas för dem. De nämner att industriländerna kan väcka talan vid Europeiska gemenskapernas domstol, och att denna lagstiftning endast skulle leda till att de kommer på samma nivå. I skrivelsen tas inte upp att miljöorganisationerna för närvarande inte på något sätt strävar efter att nå samma nivå som företagen, eftersom detta beslut då skulle påverka dem direkt och enskilt, med andra ord som en berörd part. Miljöorganisationerna borde nu i stället kunna välja inom hela unionen vilket område de är intresserade av, och kunna bortse från kriterier som rör berörda parter. Det var missvisande att denna viktiga detalj inte nämndes. 
Proinsias De Rossa (PSE ),
   Jag välkomnar varmt förslaget till förordning om att tillämpa bestämmelserna i Århuskonventionen på EU:s institutioner och organ. Medborgarna har laglig rätt att få tillgång till information och rättslig prövning i miljöfrågor, även från EU.
I synnerhet anser jag att definitionen av miljöinformation, som den anges i den föreslagna förordningen, bör innehålla en lägesrapport om rättegångsförfarandena mot de medlemsstater som har brutit mot EU-rätten. Alldeles för ofta är det endast genom att övervaka kommissionens pressmeddelanden som EU:s medborgare har möjlighet att få information om sina medlemsstaters bristande respekt för de åtaganden som de har gjort av egen fri vilja. Detta är inte tillräckligt, man måste förbättra den informationen.
Avslutningsvis beklagar jag att rådet misslyckades med att nå en överenskommelse om det närstående förslaget till direktiv om tillgång till rättslig prövning som godkändes med ändringsförslag av Europaparlamentet den 31 mars 2004. Jag uppmanar rådet och kommissionen att fördubbla sina ansträngningar när det gäller detta speciella initiativ. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Vi anser att de ändringsförslag som i dag har antagits rörande tillämpning av bestämmelserna i Århuskonventionen på gemenskapens institutioner och organ är mycket betydelsefulla. I betänkandet prioriteras för det första allmänhetens rätt till information för att kunna delta i beslutsprocessen, dvs. hur dessa förfaranden ska tillämpas, och för det andra rätten till tillgång till information, och slutligen tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. 
Ändringsförslag har till exempel tagits med om definiering av prioriteringar i miljöpolitiken och allmänhetens deltagande i utformningen av miljöpolitiken. Nu måste det tydligt anges hur man kan få tillgång till information, som t.ex. information om läget i mål rörande överträdelse av gemenskapslagstiftningen och att göra information tillgänglig genom bedömning av resultatet av olika samråd.
På vissa områden är konventionens krav inte tillräckliga, särskilt när det gäller tillgången till rättslig prövning, eftersom det inte finns några stödmekanismer för att minska eller undanröja återkommande finansiella hinder. Tillgång till rättslig prövning är nämligen ofta begränsad just på grund av att de som vill ta upp ett fall till rättslig prövning inte har tillräckliga ekonomiska resurser.
Allmänt sett är detta dock ett viktigt steg mot att å ena sidan få till stånd ett aktivt deltagande genom förfaranden som utvecklats inom en rimlig tidsram, och å andra sidan tillgång till information, som kommer att garantera ett sunt och demokratiskt deltagande. 
Robert Goebbels (PSE ),
   Jag röstade nej till några av parlamentets ändringsförslag om tillämpningen av Århuskonventionen. Jag är klart positivt inställd till att allmänheten ska vara så informerad som möjligt. Jag anser dock inte att denna information bör leda till att vissa icke-statliga organisationer gång på gång inleder rättsliga förfaranden, eftersom organisationerna ännu inte anses som representativa. Om det finns ett bevisat allmänt intresse måste det ha företräde framför överväganden som ofta är egoistiska. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   . Vi anser att Århuskonventionen utgör ett värdefullt rättsligt instrument för att garantera allmänhetens tillgång till miljöinformation och deltagande i beslutsprocesser. Syftet med konventionen är därmed positivt. Vi har röstat nej till ändringsförslag 25. Rent principiellt anser vi att talan i mål bör ske inför nationell domstol som tillämpar gällande rätt. 
Toine Manders (ALDE ),
   . I ett samhälle som grundas på demokratiska värderingar anser jag att varje part bör ha samma rättigheter. Detta gäller även lika och icke-diskriminerande tillgång till rättslig prövning för medborgare, företag och icke-statliga organisationer. I artikel 230.4 i fördraget föreskrivs detta redan och det är därför tillräckligt. Av detta skäl ansåg jag att det var lämpligt att rösta nej till ändringsförslagen 19, 22, 24 och 25. 
Frank Vanhecke (NI ). –
   Herr talman! Efter gårdagens debatt om avregleringen av hamntjänster stod det redan klart att en stor majoritet av Europaparlamentet hade tagit till sig de sakliga argument som de europeiska hamnarbetarna hade lagt fram för dem, och det är naturligtvis bra.
Vi kan bara hoppas att den så verklighetsfrämmande Europeiska kommissionen inte fortsätter med sitt ilskna beteende, men vi bör inte hoppas för mycket på det, för jag tror att vi återigen kommer att få behandla Bolkesteindirektivet redan nästa månad.
Efter att ha sagt detta är jag mycket nöjd över att kunna konstatera att vi genom att ha förkastat Georg Jarzembowskis betänkande i dag tydligt har valt att följa principen ”arbete till våra egna medborgare först”. Vi har skyddat våra egna nationella hamnarbetare mot illojal konkurrens från länder som tillämpar helt andra arbetsvillkor. Det gläder mig att både vänsteranhängare och konservativa i Europaparlamentet för en gångs skull har prioriterat sina egna medborgare. För en gångs skull har de prioriterat våra egna medborgares grundläggande intressen framför ideologier. Man kan bara hoppas att de kommer att följa detta exempel i fortsättningen. 
Dirk Sterckx (ALDE ). –
   Herr talman! Jag förkastade inte förslaget till hamndirektiv. Enligt min åsikt borde vi ha ändrat och förbättrat det, eftersom ett paket med balanserade ändringsförslag hade lagts fram för oss.
Vi borde ha gjort så som fackföreningarna hade begärt och tagit bort egenhanteringsklausulen från direktivet. Vi kunde ha utarbetat en ram för licenser och avtal, samt hamnmyndigheternas val av leverantörer av hamntjänster. Vi kunde ha utarbetat en tydlig rättslig ram för lotstjänster. Vi kunde ha utarbetat tydliga övergångsbestämmelser för befintliga avtal.
En majoritet av parlamentet ansåg att det inte var nödvändigt, trots att den europeiska hamnpolitiken har varit föremål för diskussioner i tio år nu, och trots att vi nu borde känna till alla argument. Jag är inte beredd att ägna mig åt kortsiktigt tänkande och gräva ned huvudet i sanden. Vi politiker är skyldiga att genomföra lagstiftningsarbete, men det gjorde vi inte i dag. Vi lämnar nu över politiken till EG-domstolen som kommer att fatta beslut om vad fri rörlighet för tjänster i våra hamnar innebär. Parlamentet handlade kortsiktigt i dag. Jag hade en annan åsikt. 
Christopher Heaton-Harris (PPE-DE ).
   Herr talman! Jag var PPE-DE-gruppens föredragande från utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd när det gällde direktivet om tillträde till marknaden för hamntjänster. Det är uppenbart att jag röstade mot direktivet, men av helt andra orsaker än de flesta i parlamentet. Direktivet innebar ett steg tillbaka från den liberalisering som vi redan har påbörjat i Förenade kungariket. Vi verkar i dag i en global ekonomi och våra konkurrenter gör saker på ett bättre och snabbare sätt än vad vi gör. Medan många i parlamentet begravde sina huvuden i sanden inför detta faktum, var jag oroad över att detta ganska patetiska förslag till direktiv från den förra kommissionen, vilket aldrig skulle ha lagts fram av den nuvarande, inte var tillräckligt.
Det finns många anledningar till att vi bör vara medvetna om och oroade över våra globala konkurrenter. Att sticka våra huvuden, halsar och allt annat i sanden och glömma att vi verkar på en global marknad är inget bra sätt att hantera situationen. 
James Hugh Allister (NI ),
   Jag röstade mot det föreslagna direktivet om tillträde till marknaden för hamntjänster eftersom jag anser att det skulle få allvarliga konsekvenser för den viktigaste hamnen i min valkrets, som är hamnen i Belfast. Hamnen i Belfast hanterar 66 procent av Nordirlands sjöfartshandel. Genom att använda sig av den vanliga lösningen och behandla alla EU-hamnar på samma sätt, skulle direktivet innebära att hamnen i Belfast skulle bli föremål för onödiga och kommersiellt restriktiva metoder som skulle skada dess ekonomiska lönsamhet.
I synnerhet skulle detta påverka Belfasts pågående investeringsprogram på ett negativt sätt på grund av man ständigt måste göra nya upphandlingar av kontrakt, något som inte är praktiskt för att garantera en infrastruktur på lång sikt. Investeringsprogrammen har en avgörande betydelse för hamnens framtid och håller för närvarande på att genomföras.
Medan det är alldeles riktigt att vissa marknader ska vara öppna för konkurrens, anser jag det onödigt att tillämpa sådana krav på denna typ av marknad som redan fungerar med öppen upphandling, exempelvis lasthanteringen i hamnen i Belfast.
Nordirland är i hög grad beroende av att man upprätthåller en konkurrenskraftig och effektiv hamninfrastruktur. Enligt min åsikt skulle detta onödiga direktiv endast hindra utvecklingen både i hamnen i Belfast och i andra hamnar. Därför förkastar jag helt och fullt detta förslag som skulle få förlöjligande och bakåtverkande konsekvenser. 
Kader Arif (PSE ),
   .Med tanke på att våra europeiska hamnar är bland de mest moderna och konkurrenskraftiga i världen kan jag inte förstå varför det skulle behövas ett direktiv som syftar till att avreglera hamntjänsterna i EU.
Jag kan inte heller förstå varför kommissionen så enträget vill införa en lag som rederierna, EU-hamnarnas direktörer, och framför allt hamnarbetarna anser är otillfredsställande. Detta är envishet och på gränsen till förnekande av demokratin, eftersom det är uppenbart att kommissionen vågar lägga fram samma förslag som Europaparlamentets ledamöter redan har förkastat.
Genom införande av egenhantering hotar texten inte bara jobben för tusentals europeiska hamnarbetare, utan också säkerheten och tryggheten för varor och människor, eftersom arbetarna ska konkurrera med tillfälligt anställd personal som ofta saknar yrkeskunskap.
Genom att rösta nej till denna orättvisa text ville jag ge mitt stöd till dem som kämpar för sitt yrkes överlevnad. Jag uppmanar slutligen kommissionen att i grunden jobba för en hög sysselsättningsnivå och ökad social harmonisering i stället för att ägna sig åt systematisk och skamlig nedrustning av medborgarnas sociala förmåner och åt obegränsad social dumpning. 
Marie-Arlette Carlotti (PSE ),
   .Kommissionen vill införa ett direktiv som redan har förkastats tre gånger av Europaparlamentet under den förra valperioden. Detta är ett förnekande av demokratin.
Det finns dock ingen anledning att anta denna text i dag. Det är en text som är ett allvarligt hot mot människors säkerhet och mot sysselsättningen.
Genom att det i texten införs egenhantering blir det möjligt att låta ”oerfarna personer” arbeta i hamnarna och hantera laster, vilket ger upphov till social dumpning och säkerhetsarrangemangen ifrågasätts.
Av alla de grupper som arbetar i hamnarna är inte en enda nöjd med denna text: inte rederierna, inte lotsarna och inte de som arbetar på fartygen.
Varför vill vi då, om det inte är för att värna om den fria företagsamheten, göra våra hamnar till stormarknader genom att sälja dem till den privata sektorn? 
De europeiska hamnarna är konkurrenskraftiga, och om vi ska stifta lagar, ska de gälla sjösäkerhet, säkerheten i trånga farleder, fysisk planering och den mycket stora koncentrationen av besättningar i Nordsjön, vilket är till nackdel för Medelhavet.
Kommissionens förslag uppfyller inte de nuvarande kraven i våra hamnar. Det måste förkastas.
Den här månaden är det direktivet om hamntjänster, och nästa månad kommer det att bli Bolkesteindirektivet. När ska vi lyssna till EU-medborgarna? 
Richard Corbett (PSE ),
   Jag röstade mot förslaget till direktiv, och jag välkomnar att parlamentet förkastade det eftersom detta visar att maktfördelningssystemet i EU:s institutionella system faktiskt fungerar. Utan det folkvalda Europaparlamentet skulle det ha inneburit en stor fara om kommissionen och de nationella ministrarna i rådet på egen hand hade antagit denna oönskade lag. 
Paolo Costa (ALDE ),
   ALDE-gruppen anser att hamntjänster måste omfattas av en ramlagstiftning på gemenskapsnivå som tar hänsyn till deras speciella villkor. En sådan ramlagstiftning skulle tillåta en rättvis tillgång för leverantörerna av tjänster till hamnverksamheten och vara en oumbärlig tillgång för utvecklingen i hamnarna. Det skulle också vara ett lägligt tillfälle att överväga hamnmyndighetens roll eller de operativa metoder som tillämpas i hamnen.
Dessutom måste man på ett mycket tydligt sätt klargöra tilldelningen av statsstöd för att garantera en öppen och rättvis konkurrens mellan hamnarna.
I avsaknad av en sådan ramlagstiftning skulle fördraget tillämpas på varje enskilt fall. En sådan tillämpning skulle leda till en situation där tvister skulle avgöras i domstolen. I praktiken skulle det innebära ett domarstyre där EU:s båda lagstiftande organ skulle ställas vid sidan om. 
Utan konkreta ändringsförslag var Europeiska kommissionens förslag varken tillräckligt komplett eller tillräckligt tydligt för att få Europaparlamentets stöd.
Av alla dessa anledningar och efter att detta förslag har förkastats, uppmanar ALDE-gruppen Europeiska kommissionen att föra en omfattande samrådsprocess med ...
Manuel António dos Santos (PSE ),
   .  EU kan bara utvecklas och upprättas om det grundas på värden som solidaritet, icke-våld, lag och ordning samt beslutsamt främjande av offentligt icke-våld.
Parlamentets diskussion om direktivet om tillträde till marknaden för hamntjänster har ägt rum i en anda av påtryckningar och våld, vilket leder till materiella skador och skador på människor som aldrig kan rättfärdigas.
De som bär ansvar för att bryta mot lagen och störa ordningen får inte dra några fördelar av sina handlingar.
Oavsett det egentliga värdet av de frågor som tas upp i direktivet och balansen mellan de sociala intressen som uppnåddes valde jag därför att avstå min röst. 
Edite Estrela och Emanuel Jardim Fernandes (PSE )
   , .  Vi röstade nej till förslaget till direktiv, eftersom vi anser att ohämmad avreglering av tillträdet till marknaden för offentliga tjänster kommer att skapa allvarliga problem för folkhälsan och säkerheten, och att det kommer att hindra garanterat tillhandahållande av tjänsten och tjänstens hållbarhet – en tjänst i allmänhetens intresse, låt oss inte glömma det – vilket därmed leder till en minskning av tjänstens effektivitet.
Tre år efter kommissionens första förslag på detta område, vilket då förkastades, debatterar vi återigen ett förslag till resolution som röstades ned i det berörda utskottet, en omröstning som sänder ett tydligt budskap till parlamentet: en text som skapar en rad rättsliga motsägelser mellan de befintliga internationella rättsliga ramarna och den gällande gemenskapslagstiftningen – t.ex. förordning (EEG) nr 1191/69 om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafikplikt på järnväg, väg och inre vattenvägar – och som leder till fullständig avreglering av egenhanteringstjänster kan inte anses som något positivt.
Detta budskap går faktiskt längre, och visar tydligt att ett förslag som ska tillämpas på helt olika typer av hamnar, där påtvingad avreglering riskerar att leda till ekonomiskt skadliga monopol, och slutligen ett förslag med fruktansvärda sociala konsekvenser, inte i realiteten kan godtas av företrädare för Europas folk. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   .Europeiska kommissionens direktiv om avreglering av hamntjänster är ingenting annat än ett Bolkesteindirektiv som tillämpas på hamnarna. Det har återkommit till parlamentet, trots att det har förkastats i sin tidigare – och nästan identiska – form för några månader sedan. Liksom Bolkesteindirektivet leder denna text till social dumpning på unionens territorium, hotar sysselsättningen och ger inga som helst garantier, varken när det gäller konkurrenskraft, tillväxt, effektivitet eller säkerhet. Detta är ingenting annat än ett avregleringsexperiment för att värna om en form av konkurrens som anses helig utan att man tänker på de efterföljande konsekvenserna.
Det råder inget tvivel om att Europas hamnar inte är så konkurrenskraftiga som vi skulle önska. Det råder inget tvivel om att mycket kan sägas om vissa fackföreningsmonopol och deras korrupta metoder. Men man löser inte dessa problem genom att låta arbetstillfällen försvinna, föreslå ideologiska texter vilkas konsekvenser man inte undersökt eller genom att öppna våra ekonomier för illojal internationell konkurrens.
Vårt huvudsyfte måste vara att försvara de europeiska arbetstagarnas arbeten, och för oss i Front National är huvudsyftet att försvara de franska arbetstagarnas arbeten. Vårt beslut att förkasta texten är slutgiltigt. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   Hamndirektivet utgör ett exempel på överflödig EU-lagstiftning. Vi röstade nej till betänkandet och förordar att kommissionens förslag förkastas. Vi valde att stödja de ändringsförslag som syftar till att begränsa direktivets omfattning. Vi röstade därmed ja till förslag som innebär att lotsningstjänster och egenhantering skall uteslutas från direktivets tillämpningsområde. Vi är kritiska till hamndirektivet av flera skäl:
– Hamndirektivet tar varken hänsyn till subsidiaritets- eller proportionalitetsprincipen. Politiska beslut om lotsning, lossning och egenhantering skall fattas på nationell nivå;
– Direktivförslaget innebär att personal som utför samma jobb kan tillhöra olika fackliga organisationer. Detta bäddar för driftstörningar och motverkar ordning och arbetsfred inom branschen;
– Hamndirektivet kommer knappast att främja konkurrensen. Hamnarna är företag som konkurrerar med varandra. Hamndirektivet är ett försök att tvinga dem att acceptera att andra företag ska kunna ta över delar av verksamheten mot deras vilja. Det är orimligt. Ingen skulle komma på idén att tvinga Volvo att acceptera underleverantörer som de inte vill ha.
Konkurrensen mellan hamnföretagen är positiv och leder till effektivare lösningar. Om ett storföretag i en annan bransch inte är effektivt och kundvänligt blir det utkonkurrerat. Så fungerar det också i de företag som Europas hamnar utgör. 
Louis Grech (PSE ),
   .Genom detta direktiv införs bestämmelser och kontroller som varken är nödvändiga eller önskvärda.
Det föreslagna direktivet äventyrar hamnarbetarnas arbeten i många länder, däribland i Malta. Det är grundläggande för oss. På det sätt som direktivet är utarbetat leder det till lägre kvalitet på tjänsterna, minskad säkerhet och större hot mot investeringar som gjorts eller som ska göras, vilka syftar till att förbättra infrastrukturen i flera hamnar.
I motsats till vad kommissionsledamöter har sagt kommer detta direktiv varken att skapa nya marknader eller en mer rättvis konkurrens, och ännu mindre kommer det att leda till nya arbetstillfällen. Tvärtom kommer det att påverka dem som arbetar i hamnarna negativt, och dessutom andra sektorer i ekonomin.
Vi måste förstå att utvidgningen av Europeiska unionen har lett till att medlemsstaternas mångfald har ökat, och vi måste därför vara försiktiga när vi inför lagar, så att vi inte sätter alla länder i samma båt och förmodar att det som gäller för ett land gäller alla länder.
För att visa solidaritet med arbetstagarna i Malta och i många andra länder röstar jag därför nej till detta direktiv, som leder till nackdelar för arbetstagarna och i slutändan skapar fler problem än det löser. 
Françoise Grossetête (PPE-DE ),
   .Jag röstade nej till att förkasta texten. I själva verket skulle jag ha velat få möjlighet till att säga min mening om den ändrade texten.
De föreslagna ändringarna skulle ha bidragit till att Europas hamnar skulle kunna uppfylla kraven för internationell konkurrens.
Ögonblickets känsla fick företräde framför våra hamnars framtid.
Jag vill belysa hamnarbetarnas oacceptabla inställning. Vi skulle aldrig få se ett nationellt parlament attackeras på det sätt som Europaparlamentet attackerades i går. Genom att kasta gatstenar, stålrör och liknande föremål lade hamnarbetarna skulden på parlamentet, när parlamentet är den EU-institution som gör mest för att försvara arbetstagarna.
Jag fördömer därför deras busmetoder. Jag delar deras oro på vissa punkter, men jag kommer aldrig att ge efter för våld när det används som ett påtryckningsinstrument. Det rör sig i detta fall om ett angrepp på demokratin.
Det är dock obegripligt att oerfaren personal skulle arbeta i våra hamnar. Vi kan dock inte ständigt tala om ekonomisk utveckling, konkurrenskraft och sociala framsteg om vi inte ger oss själva de resurser som krävs för att vidta åtgärder på dessa områden. Det är nödvändigt att vi erbjuder hamnarna i Hamburg, Marseille och Antwerpen tjänster som åtminstone är lika attraktiva som dem som erbjuds i asiatiska hamnar. Om dessa hamnar ska överleva måste vi göra detta. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   .  Det gläder mig att vårt förslag att förkasta direktivet om hamntjänster har antagits. 
För andra gången har försök att avreglera hamntjänsterna förkastats efter en omfattande mobilisering bland arbetarna inom sektorn. De har från allra första början kämpat mot detta nya angrepp på arbeten med rättigheter. Det har också varit ett försök att lägga denna sektor, som är så viktig för den nationella utvecklingen i händerna på de största rederierna, och därigenom splittra de båda sidorna än mer.
Vi måste dock vara vaksamma på nya försök att än en gång på EU-nivå lägga fram ett förslag som nu har förkastats två gånger. Försök att privatisera hamntjänster genom att inkludera sektorn i det oacceptabla förslaget till direktiv om den inre marknaden för tjänster eller genom att i smyg åter lägga fram förslagen om sjötransporter inom gemenskapen måste kraftfullt bekämpas.
Såsom arbetstagarna har betonat finns det inget motiv till ett gemenskapsdirektiv för denna sektor.
Samtidigt måste hamnarbetarnas seger välkomnas. Denna seger är en del av arbetstagarnas kamp i olika länder mot EU:s nyliberala politik som underblåser de stora ekonomiska och finansiella gruppernas intressen, angriper arbetstagarnas rättigheter och underminerar den nationella offentliga sektorn och de offentliga tjänsterna. 
Jeanine Hennis-Plasschaert (ALDE ),
   Hamntjänster måste omfattas av en ramlagstiftning som tar hänsyn till deras speciella villkor. En sådan gemensam ram skulle ge en rättvis tillgång till verksamheten i hamnarna. Dessutom är en integrerad politik nödvändig för att underlätta utvecklingen av EU:s hamnar. Det skulle också vara det bäst valda tillfället att moget överväga den roll som hamnens ledningsgrupp har och de operativa metoder som tillämpas i hamnen.
Dessutom är ett tydligt klargörande av tilldelningen av statsstöd en nödvändighet för att garantera en öppen och rättvis konkurrens mellan hamnarna i EU. Det är inte acceptabelt att beslut ska fattas för varje enskilt fall. Det skulle leda till en situation av domarstyre där EU:s båda lagstiftande organ skulle ställas vid sidan om.
Europeiska kommissionens förslag var inte tillräckligt komplett för att få stöd. Jag uppmanar Europeiska kommissionen, efter alla dessa nämnda anledningar och efter att förslaget har förkastats, att så snart som möjligt inleda en omfattande samrådsprocess med alla berörda parter och lägga fram en fullständig och framåtsträvande vitbok om EU:s politik för hamnar. I denna process måste även de parter som hittills har åsidosatts och som företräder efterfrågesidan kunna göra sina röster hörda. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ),
   Jag röstade mot både betänkandet och direktivet precis som jag gjorde första gången som detta förslag presenterades för oss. Hamnägarna och hamndirektörerna ville inte ha direktivet. De anställda och fackföreningarna ville inte ha det.
Jag är nöjd med att parlamentsledamöterna återigen har förkastat förslaget och jag hoppas att kommissionen denna gång kommer att lyssna på vår demokratiska röst och inte försöka att återinföra sina ovälkomna planer. 
Anne E. Jensen (ALDE ),
   Danska liberala partiets ledamöter i Europaparlamentet röstade ja till det första ändringsförslaget, där det rekommenderades att kommissionens förslag skulle förkastas, eftersom det är omöjligt att få ett tillfredsställande resultat av förslaget. Det behövs ett direktiv om hamntjänster, men inte i den form som kommissionen föreslagit. Processen att få till stånd lagstiftning på detta område måste börjas om från början. 
Carl Lang (NI ),
   .Färre jobb, lönedumpning och social dumpning samt sänkning av säkerhetsnormerna och minskade krav på yrkeserfarenhet är vad kommissionen förslår oss i sin tredje version av direktivet om avreglering av hamntjänster.
De tusentals hamnarbetare över hela Europa som demonstrerade i november 2003 för att fördöma dessa oförrätter har inte varit tillräckligt för att få folk att ta sitt förnuft till fånga. Den antinationella och antisociala ultraliberalism som kommissionen håller helig medger inga undantag. Enligt den modell som gäller strategin för förslaget till en konstitution för Europa, vilket förkastades vid folkomröstningar i Frankrike och Nederländerna, finns det fortfarande en allestädes närvarande vilja i EU centralt att åter ta upp detta direktiv om hamntjänster på EU:s dagordning. 
Direktivet om avreglering av hamntjänster är verkligen en ”lillasyster” till Bolkesteindirektivet och har som enda syfte att låta arbetstagare ställas mot varandra genom att använda utländsk underkvalificerad arbetskraft på fartyg som alltför ofta seglar under bekvämlighetsflagg, vilket är till skada för de inhemska arbetstagarna.
Efter att ha angripit våra offentliga tjänster, vår textil-, kol-, järn- och stålindustri, angriper dessa frihandelstalibaner nu därför våra hamnarbetare genom att försöka införa sin antinationella filosofi som består i att utländska arbetstagare får företräde på arbetsmarknaden. Som alltid försvarar Front National för sin del de franska jobben. 
Marine Le Pen (NI ),
   Det som kommissionen föreslår oss med detta direktiv om avreglering av hamntjänster är ingenting annat än bekvämlighetshamnar. Vi vill inte ha någonting med sådana att göra, på samma sätt som vi inte vill ha något att göra med bekvämlighetsflagg, varigenom rederier anställer dåligt utbildad och underbetald arbetskraft.
Den avreglering som EU centralt vill ha till varje pris på detta område är synonymt med arbetslöshet och social nöd. För att värna om sin ultraliberala och antinationella ideologi tillkännager kommissionen att kostnaderna kommer att minska till förfång för säkerheten, sysselsättningen och tjänsternas kvalitet. Att rasera det monopol som hamnarbetarna haft kommer inte bara att leda till att ännu en del av samhället skrotas, utan också till osäkerhet i de europeiska hamnarna, och det kommer att göra dem mindre konkurrenskraftiga.
Tack vare en enorm mobilisering bland hamnarbetarna och hamnföretagen över hela Europa i november 2003 förkastades detta ”Bolkesteindirektiv nr 2”, och det förhindrades att ett orättvist stämplat yrke därigenom öppnades för underkvalificerade arbetstagare från utvecklingsländerna.
Återigen föredrar man att anställa utlänningar, och därmed är det slut med yrkeskunnande, erfarenhet, traditioner och sociala förmåner. 
Fernand Le Rachinel (NI ),
   Om det finns något område som EU-institutionerna har stor förkärlek för och som framkallar reaktioner i medlemsstaterna är det avregleringen av hamntjänster. 2003 lyckades Europeiska kommissionen med bedriften att få tusentals hamnarbetare, huvudsakligen franska, brittiska, tyska, belgiska och nederländska, ut på gatorna för att demonstrera, ibland våldsamt, mot ett förslag till direktiv som skulle äventyra deras ställning och oundvikligen leda till att många arbetstillfällen inom deras yrkesområde skulle försvinna.
Den allra mest kontroversiella frågan var egenhantering, dvs. möjligheten för ett rederi att med hjälp av egen personal och utrustning själv ta hand om vissa hamntjänster, vilka hittills hade varit reserverade endast för hamnarbetare.
I det dokument som har lagts fram för oss i dag har inte principen om egenhantering tagits bort, och därigenom lämnas dörren helt öppen för vem som helst att upprätta verksamhet inom hamntjänster, lotsning, bogsering och förtöjning och för oseriösa rederier att bedriva svart verksamhet och använda underkvalificerad och underbetald personal.
Vilken målsättning man än har, får inte Europa byggas på ett sätt som är till nackdel för säkerhetsnormer och krav på yrkeskvalifikationer. I sitt bekväma sagoslott måste EU:s ledare ännu en gång se till att komma med ett bättre förslag, annars bör de kasta det i papperskorgen. 
Jörg Leichtfried (PSE ),
   . För mig är det obegripligt att Europeiska kommissionen knappt ett år efter att de misslyckats med att få gehör för sitt första förslag till direktiv om tillträde till marknaden för hamntjänster precis före dess mandattid löpte ut den 13 oktober 2004 kan lägga fram ett nytt förslag till direktiv som innehåller betydligt strängare bestämmelser, och där samma centrala regler dessutom har behållits, vilka var skälet till varför det tidigare förslaget förkastades. Jag anser att förslaget till direktiv utgår från den hittills accepterade modellen för EU:s konkurrenspolitik, som innebär att fungerande konkurrens ska garanteras och att myndigheters ingripande på en marknad eller i enskilda marknadssegment endast kan motiveras om strukturella marknadsvillkor eller försök bland deltagare på marknaden att begränsa konkurrensen stör den ekonomiska effektiviteten.
Jag är lättad över det resultat som denna debatt har lett till, och även över de tydliga konsekvenserna av de omfattande protesterna (men jag fördömer naturligtvis kraftigt de våldshandlingar som begicks i Strasbourg). Det föreslagna direktivet är nämligen ett ingrepp i konkurrensen om lasttjänster i hamnarna, trots att inga åtgärder behövs mot bakgrund av marknadens struktur, hur marknaden fungerar eller de resultat som erhålls från den. 
David Martin (PSE ),
   Jag röstade mot direktivet om tillträde till marknaden för hamntjänster eftersom jag anser att medlemsstaterna själva ska bestämma om driften av sina hamnar, under förutsättning att detta görs inom ramen för EU:s lagstiftning om konkurrens och statsstöd. 
Jean-Claude Martinez (NI ),
   Flodvågen av ultraliberalism och obegränsad frihandel har under 20 års tid på ett destruktivt sätt slagit våra kolgruvor och stålverk i spillror, och också vår textilindustri, läderindustri, maskin- och verktygsindustri, elvaruindustri och fordonsindustri. Den har ödelagt våra fiskehamnar, våra jordbruk – vilket inbegriper vår får-, nötdjurs- och kycklinguppfödning – våra vingårdar i Languedoc-Roussillon, våra bananplantager i Västindien och våra plantager på Réunion, vilket har lett till att kvinnor och män, däribland lantarbetare av båda könen, plötsligt har stått utan socialt skydd. Flodvågen stoppades till slut, vilket skedde när den mötte det franska folkets vilja som uttrycktes i folkomröstningen den 29 maj 2005.
Folket vill inte se våra former av socialskydd nedrustas ytterligare. De vill heller inte längre uppleva att det simpla utnyttjandet av utländska arbetstagare ges företräde genom Bolkesteindirektivet eller dess lillasyster, direktivet om hamntjänster.
I dag, onsdagen den 18 januari 2006, har Front Nationals ledamöter av Europaparlamentet sett till att det blev parlamentarisk majoritet för att för andra gången vägra låta de europeiska hamnarbetarna, lotsarna eller någon i den personal som ansvarar för lastning eller annat hamnarbete, offras i Europa bara för att de multinationella företag som har makten över fraktsjöfarten ska få fördelar. 
Seán Ó Neachtain (UEN ),
   Med hänsyn till den text som kommissionen har presenterat känner jag och flera av medlemsstaterna samma oro som många av de irländska aktörer som lämnat framställningar till den irländska regeringen. Den huvudsakliga grunden för oro är att kommissionen föreslår lagstadgade krav som på ett negativt sätt skulle påverka de nödvändiga affärs- och handelsbefogenheterna i de viktigaste hamnarna som omfattas av förslaget till direktiv. Därför kan man ifrågasätta om kommissionens förslag att kräva tillstånd för all intern hamnverksamhet fungerar.
När det gäller irländska hamnar så visar en undersökning från regeringen, , att det finns en stark konkurrens på marknaden för hamnspecifika tjänster. Den så kallade landlordsmodellen har visat sig fungera mycket bra i större hamnar där det är brukligt att de interna tjänsterna tillhandahålls genom konkurrens, utan någon dominerande aktör. Detta har varit viktigt för att underlätta för den privata sektorn att vara med och leverera hamntjänster.
Undersökningarna klarlade också att det förekommer en hård konkurrens på och mellan de irländska sjövägarna. Ökad konkurrens mellan hamnarna är också något som är absolut nödvändigt för en ö, men framtida försök att få till stånd en hamnpolitik för EU måste ha stöd av hamnsektorn. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ),
   – Jag röstade nej till betänkandet om avreglering av hamntjänster, eftersom det är inriktat på att öka konkurrensen mellan de europeiska hamnarna i stället för att öka öppenheten för investeringar och statligt stöd. Genom ett system med anbudsförfarande kommer privata företag att kunna använda sin egen personal i hamnarna, medan fast anställda hamnarbetare kommer att förlora sina arbeten. Förslaget om egenhantering är helt oacceptabelt.
Konkurrensen i våra hamnar är redan tillräcklig, och det bör noteras att de europeiska hamnarna är bland de billigaste i världen. Ytterligare prissänkningar och ökad konkurrens kommer att ha negativa konsekvenser både för säkerhetsåtgärder och miljöskydd. 
Peter Skinner (PSE ),
   Jag röstade mot betänkandet eftersom det innehåller bestämmelser som ger negativa konsekvenser för affärsverksamheten i hamnarna och även påverkar säkerheten och hälsan för de hamnanställda.
Jag är inte tillfreds med att dessa frågor har tagits upp. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   Detta paket har kategoriskt avvisats av hamnar, fackföreningar och andra organ i Skottland. Som sjöfartsnation har vi redan effektiva hamntjänster. Den konkurrensmodell som kommissionen försöker att skapa i detta paket anser jag inte är tillämplig på vare sig Skottlands eller EU:s behov. Protesterna som vi bevittnade i början av veckan misspryddes av en minoritets skamlösa våldshandlingar, men det är ironiskt att protesterna genomfördes framför den EU-institution som stöder deras sak. Jag är glad att vi i dag har skickat hem kommissionen för att tänka över saken ytterligare en gång och jag hoppas att kommissionen nu godtar vår åsikt i frågan. 
Dominique Vlasto (PPE-DE ),
   Jag röstade för att återförvisa dokumentet till parlamentets utskott för transport och turism. Detta skulle ha gjort det möjligt att tänka över dokumentet ytterligare, och nya ändringsförslag hade kunnat läggas fram, man skulle ha kunnat ha samråd med många olika yrkesgrupper igen (rederier, lotsar, sjömän, bogseringsarbetare och hamnarbetare), man hade kunnat uppmana Europeiska kommissionen att dra tillbaka texten, och detta hade kunnat ske lugnt.
Jag röstade nej till att förkasta förslaget till direktiv, för det första därför att förslaget med de föreslagna ändringarna hade kunnat vara en bra utgångspunkt för parlamentets arbete med tanke på att detta endast var första behandlingen. Många personer inom yrkesområdet vill ha en rättslig ram, vi behöver gemenskapsbestämmelser för att få till stånd en rättvis konkurrens och för att främja investeringar i hamnarna samt för att upprätta rättssäkerhet inom denna sektor.
Jag ville inte heller ge uttryck för samma ståndpunkt som vänsteranhängarna som genom att förkasta texten har förkastat ändringsförslag som kunde ha garanterat sjösäkerhet, utbildning och sociala normer.
Slutligen vägrar jag att ge efter för hamnarbetarnas påtryckningar. Deras demonstration i måndags var oacceptabel med tanke på att den ledde till att minst tolv personer skadades och att de orsakade skador i Strasbourg motsvarande omkring 300 000 euro. Jag beklagar verkligen att man i dag kan säga att ledamöter av Europaparlamentet gav upp inför hamnarbetarna. 
Corien Wortmann-Kool (PPE-DE )
   , . Jag röstade ja till att förkasta direktivet, eftersom vi endast ställdes inför valet att rösta för eller emot kommissionens ursprungliga förslag. Detta förslag till nytt hamndirektiv lämnar mycket i övrigt att önska under många år. Trots att Georg Jarzembowski hade lagt fram ett omfattande och förnuftigt paket med ändringsförslag fanns det inte tillräckligt stöd för dem. Eftersom vi inte har något annat val än att fortsätta diskussionen om den europeiska hamnpolitiken i ordets breda bemärkelse har jag uppmanat kommissionsledamoten att lägga fram en diskussionshandling som vi kan – får vi hoppas – ta oss an. 
Karin Scheele (PSE ). –
   Herr talman! Jag var med i den delegation som åkte till valen i Afghanistan i september, och vi sa redan då att de stora summor pengar som Europeiska unionen med flera investerade i utvecklingssamarbete i Afghanistan innebar att en särskild parlamentarisk delegation skulle vara nödvändig. Jag anser att det är mycket viktigt att vi genom vår resolution har inrättat en sådan i dag. En av de uppgifter jag anser att denna grupp av ledamöter ska ha är att övervaka Europeiska unionens politiska mål i Afghanistan, i synnerhet utvecklingen på området för de mänskliga rättigheterna och kvinnors rättigheter. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   Vi stödjer Afghanistans utveckling mot fred, stabilitet och demokrati efter Talibanregimens fall. Men vi ser samtidigt med oro på EU:s allt starkare militära roll i landet.
Afghanistan tillhör inte EU:s närområde, därför är det inte heller EU:s uppgift att placera trupper i landet. Det är i stället enskilda länders/försvarsorganisationers uppgift på FN:s mandat. Världsorganisationen borde ges bättre förutsättning för att kunna agera militärt i oroshärdar runt om i världen.
Med anledning av ovanstående lägger vi ner våra röster i slutomröstningen om resolutionen, men vi stödjer förslagen om värnande av de mänskliga rättigheterna. 
Tobias Pflüger (GUE/NGL ),
   . Det mest chockerande beträffande parlamentets gemensamma resolution om Afghanistan är att den inte innehåller ett enda kritiskt ord om västvärldens militära operation. I stället stöder den Natos internationella säkerhetsstyrkas (ISAF) operation och det så kallade kriget mot terrorismen i form av operation ”Enduring Freedom” (OEF). Det är långt ifrån tillräckligt att de gröna endast begär att ISAF:s och OEF:s kommandostrukturer ska separeras, eftersom det är omöjligt att separera ISAF och OEF i markoperationerna. 
Utökandet av ISAF:s uppdrag till södra Afghanistan till något som på ett tydligare sätt är ett krigsområde, kommer att förvärra förhållandena. Den omfattande europeiska närvaron av trupper i Afghanistan kommer att leda till att pressen på de amerikanska trupperna minskar och därmed även de ockuperande trupperna i Irak.
Det är också nödvändigt att avveckla de militärbaser som från början har gjort det möjligt med väpnad närvaro i Afghanistan, särskilt den tyska militärbasen i Termez i Uzbekistan, där alla trupper som ska stationeras i Afghanistan passerar. Det som gör att samarbetet med Uzbekistan är en så stor skandal är att landet styrs av en auktoritär regim som framför allt bär ansvar för massakern i Andijan. Avvecklingen av trupperna i Afghanistan borde ha genomförts för länge sedan med tanke på det senaste brottet mot internationell rätt – CIA-enheters bombning av en by i Pakistan. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Syftet med denna röstförklaring är att säga att jag rent allmänt, liksom parlamentet, gläder mig åt demokratiseringsprocessen under de senaste åren. Talibanregimens tid är för länge sedan över, med sin avskyvärda misshandel och sina brott mot grundläggande bestämmelser och mot principerna om mänskliga rättigheter. Mycket återstår att göra, men dagens Afghanistan är garanterat en bättre plats än vad det har varit under flera decennier.
Denna tillfredsställelse omfattar dock inte två områden. Å ena sidan återstår det, som tidigare talare har sagt, en hel del att göra på olika nivåer i Afghanistan. Å andra sidan måste världssamfundet, inte minst EU och dess medlemsstater, fortsätta att ge praktiskt stöd, både materiellt och humanitärt, för vi är ju medvetna om att detta är en tidskrävande process, även om den, som vi har sett, är positiv. 
Esko Seppänen och Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ),
   Vi avstod från att rösta i slutomröstningen om resolutionen om Afghanistan.
Vi är emot den amerikanskledda invasionen av Afghanistan och vi begär att de amerikanskledda koalitionsstyrkorna ska dras tillbaka.
Vi anser att den internationella säkerhetsstyrkan i Afghanistan (ISAF) ska bestå av soldater från länder som inte har deltagit i Förenta staternas koalitionsstyrkor och huvudsakligen från muslimska länder för att underlätta kommunikationen med och förståelsen för det afghanska folket.
ISAF bör lyda direkt under befäl av FN, som är självständigt från NATO.
I resolutionen noterar vi emellertid även flera viktiga punkter om behovet av att utveckla demokratin, folkets levnadsstandard och jämställdheten mellan könen samt behovet av ett starkare system för utvecklingsbistånd till Afghanistan.
Vår slutsats är därför att avstå från att rösta i slutomröstningen. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag är helt emot diskriminering av homosexuella. Jag beklagar dock att betänkandets titel var helt otillfredsställande och att det på vissa punkter var nödvändigt att avstå sin röst.
Om vi här ska tala om ett verkligt problem, dvs. diskriminering, varför i all världen använder man ett ord som homofobi, vilket är ett absolut olämpligt ord som används inom psykologin? Fobier är olika typer av ångesttillstånd. De är rädslor som anses vara neurotiska störningar. Det behövs terapi för att bli av med dem. De kan inte behandlas med politisk kontroll, vilket inte heller är möjligt med klaustrofobi eller spindelfobi. Verkliga fobier utvecklas ofta som ett resultat av något som hänt i barndomen, och det kan finnas goda skäl till dem. Det som oroar mig är att om vi börjar utsätta människor för experiment när det gäller deras känslor eller fobier leder det bara till en ny sorts diskriminering och manipulation. 
Romano Maria La Russa (UEN ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag beklagar de metoder som använts vid utarbetandet av den gemensamma resolutionen. Jag anser att det är oacceptabelt att samtalen skamligt nog ägde rum i den privata sfären utan att den grupp jag företräder deltog. Jag är naturligtvis mycket medveten om att alla politiska grupper är jämställda, men tydligen är vissa mer jämställda” än andra.
Min grupp anser bestämt att det i en demokrati inte bör finnas något utrymme för orättvisor eller diskriminering på grund av kön, ras eller religion. Jag ansåg dock att det var nödvändigt att förkasta resolutionen, som inte var min egen och som framför allt innehåller punkter som enligt min åsikt är oförenliga med själva syftet med dokumentet.
Jag läser att homosexuella fullt ut ska erkännas som offer för nazistregimen. Naturligtvis var de det! Men betyder det kanske att andra typer av förföljelser var mindre allvarliga? Glömmer vi den grymhet de fick utstå under kommunistregimerna och även andra typer av regimer? Med tanke på att friheten att uttrycka sin egen sexualitet måste garanteras anser jag att det alltid måste ske med respekt för de olika värderingar och principer som finns i vårt samhälle.
Familjen har alltid bestått av en far och en mor, en man och en kvinna, och jag anser inte att Europeiska unionen genom att främja kampanjer mot hypotetisk diskriminering kan ge sig själv rätten att trampa på de nationella regeringarna bara för att ställa sig bakom vissa ohederliga lobbygruppers önskemål. Europeiska unionen kan inte agera i frågor som rör värderingar, kultur och familj som om den behandlade frågor rörande den inre marknaden, och uppmana medlemsstaterna att legalisera homosexuella partnerskap för att värna om enhetlighet och en missriktad plikt att skydda människors rättigheter. Europeiska unionen skulle i stället riskera att undergräva den värdegrund som finns i kärnan av vårt uråldriga samhälle. 
Francesco Enrico Speroni (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag röstade nej till resolutionen, och i denna fråga måste jag hålla med minister Tremaglia, som sa att ”fikusar”, eller åtminstone de som stöder dem, är i majoritet i Europa.
Alla som tycker att man ska vara politiskt korrekt – och jag är stolt över att vara en av dem – borde också tänka på att vara språkligt korrekta. ”Homofobi” är motsatsen till ”främlingsfientlighet”. Europaparlamentet accepterar inte personer som är främlingsfientliga och inte personer som är homofoba. Hur ska då en människa vara? 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   Jag röstade nej till förslaget till resolution om homofobi i Europa, eftersom jag anser att det är fel att huvudsakligen se kampen mot homofobi som en kamp mot olika typer av diskriminering på grund av sexuell läggning. Förväxlingen mellan homofobi, vars definition är ”rädsla för det som är likadant”, och aversion mot homosexualitet orsakar missförstånd. Om jag bortser från frågor rörande äktenskap och barn, vilka behöver övervägas politiskt och ses i förhållande till samhällets krav under parallella perioder för att förverkligas, är jag naturligtvis positivt inställd till att bekämpa alla former av diskriminering på grund av sexuell läggning, men jag anser å andra sidan att frågan om människor som behandlas ojämlikt och å andra sidan rädslan för människor som är lika oss själva förtjänar något bättre än denna resolution. 
Johannes Blokland (IND/DEM ),
   . Den nederländska delegationen inom gruppen Självständighet/Demokrati kommer att stödja den resolution om homofobi som har lagts fram av gruppen Unionen för nationernas Europa, men den kommer inte att stödja de resolutioner som lagts fram av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa, gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen och gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, och inte heller det gemensamma förslaget till resolution om homofobi i Europeiska unionen.
Den nederländska delegationen kan ställa sig bakom resolutionen från UEN-gruppen, eftersom det endast i den resolutionen klart anges att politiska åtgärder inom diskrimineringsområdet ligger inom medlemsstaternas behörighetsområde. Subsidiaritetsprincipen måste tillämpas på detta område. 
Vi vill dessutom säga att vi fördömer att man piskar upp ett hat mot homosexuella och använder sig av våld mot människor på grund av deras sexuella läggning.
Vi anser att införande av politiska åtgärder för att förhindra diskriminering på grund av religion, ras eller sexuell läggning är en fråga för medlemsstaterna. Resolutionerna från de olika grupperna bortser från denna princip när de uppmärksammar den politiska situationen i ett antal medlemsstater. 
Marie-Arlette Carlotti (PSE ),
   – Europeiska länder förefaller vara offer för en smittsam homofobi, vilket är oroande.
Denna homofobi är desto mer chockerande, eftersom människor inte längre tycks ha några betänkligheter mot den och eftersom den finns överallt och uttrycks i form av verbalt eller fysiskt våld, fortsatt diskriminering eller införande av ny lagstiftning (exempelvis har Lettlands parlament lagt fram ett ändringsförslag rörande Lettlands grundlag för att förbjuda äktenskap mellan personer av samma kön).
Homofobi har ingen plats i Europeiska unionen, varken i förtäckt form eller som någonting självklart.
Icke-diskriminering garanteras i texterna (fördragen, Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och stadgan om de grundläggande rättigheterna).
Så bör det även vara i realiteten.
Det är dessutom till mycket stor del Europaparlamentet som har gått i spetsen för denna kamp. Parlamentet har åtagit sig att främja de mänskliga rättigheterna och minska diskriminering (februari 1994, september 1996, juli 2001 och juni 2005).
Så måste parlamentet också göra i dag.
Detta är syftet med denna resolution, som entydigt fördömer diskriminering i alla dess former. Parlamentet litar på viljan att åstadkomma förändringar, och begär att alla åtgärder mot diskriminering ska läggas till på grundval av artikel 13 i fördraget, och att ett meddelande ska utfärdas om hindren mot fri rörlighet för homosexuella par, vars partnerskap erkänns rättsligt inom EU.
Det är en tydlig och nödvändig politisk signal. Jag ska med beslutsamhet och övertygelse rösta ja till resolutionen. 
Jean Lambert (Verts/ALE ),
   Jag välkomnar dagens omröstning om frågan och i synnerhet parlamentets kraftfulla åtagande att behandla homosexuella på ett jämlikt sätt.
Jag beklagar mycket parlamentets ovillighet att tala om vad som pågår i våra egna medlemsstater. Vi vet att parlamentets uttalanden och handlingar påverkar den allmänna opinionen.
Under senaste tiden har det förekommit händelser och gjorts uttalanden i Polen samt i parlamentariska debatter i Lettland och Litauen som enligt min åsikt har varit skamfulla. En del av debatterna har innehållit hatiska uttalanden. Detta uppförande går tvärt emot Europarådets konventioner och EU:s fördrag. Europaparlamentet borde därför vara modigt nog att stå upp för sin sak och konfrontera detta uppförande. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  Jag delar den oro som uttrycks i detta förslag till resolution, liksom i andra resolutioner som tidigare diskuterats här i parlamentet, särskilt när det gäller ett antal principer som jag identifierar mig med och som jag förespråkar. Alla former av hat bör förkastas, och alla former av diskriminering genom lagstiftningen bör bekämpas.
I denna resolution finns det dock ett antal förslag som jag anser går längre än vad jag anser borde vara parlamentets område, och som enligt min uppfattning inkräktar på vad som borde vara enskilda länders område. Det finns en trend bland vissa politiska grupper, vilka jag inte har något samröre med alls, att i EU-institutionerna försöka anta det som har förkastats i deras hemländer. Jag motsätter mig detta.
Till sist vill jag påpeka att fobier, liksom beteendemässiga problem, inte kan bekämpas i lagstiftningen och inte heller på parlamentarisk nivå. 
José Ribeiro e Castro (PPE-DE ),
   .  Vi är alla emot alla former av diskriminering och våld. Självklart kan det inte finnas några undantag till att vederbörligen respektera detta.
Med detta sagt får inte den fria och demokratiska debatt som äger rum i medlemsstaterna om deras egna civila lagstiftning, om lagar rörande familjen eller personlig ställning, förväxlas med ”homofobi”. Det skulle vara detsamma som att skapa en anda av otillbörliga intellektuella påtryckningar och restriktioner, vilket är helt oförenligt med ett öppet, demokratiskt samhälle. Motsatta åsikter för inte blandas samman med ”homofobi”. Det är fel att främja eller skapa hat och intolerans. Att klassificera olikheter som ”fobier” är i sig ett exempel på extremism.
Mycket i denna resolution överensstämmer faktiskt inte med definitionen av ”homofobi”, såsom den uttrycks i skäl A, vilket innebär att definitionen förlorar all relevans och innebörd.
Det är dessutom flera delar som strider mot subsidiaritetsprincipen – en vägledande princip och en hörnsten för hela unionen – och detta skulle endast underminera Europa-projektet.
Därför röstade jag nej. 
Anna Záborská (PPE-DE ),
   Homofobi betyder ”rädsla för dem som liknar oss”. Det finns inget nedsättande eller illvilligt med detta uttryck. En fobi är en neuros som kännetecknas av extrem ångest när det som är orsaken till ångesten är närvarande, och mot fobi krävs det lämplig behandling i form av upplösning av betingningen, analys och medicinering. Jag röstade nej till denna resolution, som inte handlar om homofobi.
Alla former av våld mot vem det än må vara måste fördömas. Det finns inga olika kategorier av medborgare. Rätten till liv, frihet och säkerhet, samt respekt för den mänskliga värdigheten, gäller alla människor. Dessa rättigheter garanteras i lagstiftningen.
Rätten till respekt för privatlivet och familjelivet samt åsiktsfrihet och religionsfrihet är grundläggande rättigheter som skyddas i internationella avtal. Medlemsstaterna måste respektera rätten till äktenskap, vilket innebär att en man och en kvinna från den ålder då äktenskap får ingås har rätt att gifta sig och bilda familj i enlighet med de nationella lagar som gäller utövandet av denna rättighet.
Europeiska unionen har ingen behörighet på dessa områden och kan inte bedöma medlemsstaternas grundlagar och nationella lagar, eftersom medlemsstaterna efter att ha undertecknat Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna är ansvariga för att dessa rättigheter garanteras inför Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag var en av dem som var med och utarbetade resolutionen om klimatförändringar och deltog i toppmötet i Montreal. Jag tycker inte att resultatet av toppmötet i Montreal var så positivt som vi, för att vara politiskt korrekta, nu känner oss tvungna att tycka. Endast en fjärdedel av alla utsläpp kommer att omfattas av skyldigheten att minska dem, och jag anser därför att det är oärligt ur intellektuell synvinkel att tala om att vi uppnått några mål. Förr eller senare måste EU sluta med detta gulliga prat och ta tag i fakta. Om tre fjärdedelar av världens producenter av växthusgaser får fortsätta med att öka sina utsläpp, är det dags för oss att säga att denna lösning är ett misslyckande och dags att börja vidta andra politiska åtgärder mot klimatförändringarna. Eller handlar det om politisk stolthet om vi inte kan medge detta? 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Vi välkomnar verkligen den resolution som har lagts fram som en uppföljning av den elfte konferensen mellan parterna i FN:s ramkonvention om klimatförändringar, vilken hölls i Montreal, eftersom den betonar parternas önskan att följa Kyotoprotokollet och beklagar att Förenta staternas administration fortfarande är motvillig att ansluta sig till något betydande partnerskap rörande klimatförändringar.
Vi motsätter oss några punkter i den slutliga resolutionen och beklagar att våra förslag inte antogs. Vi var särskilt besvikna över att det förslag som vi var delaktiga i förkastades, vid vilket det begärdes en brådskande översyn av de flexibla mekanismerna innan gemenskapens system för utsläppshandel kan utvidgas till andra områden, som t.ex. flyget. Vi anser att denna utvidgning måste genomgå en analys som visar att kampen mot klimatförändringar lönar sig och att de rika länderna och regionerna inte kommer att få några fördelar framför utvecklingsländer och industrier.
Vi motsätter oss också betoningen på handeln med föroreningsrätter, även om en bedömning ska göras. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   De globala klimatförändringarna utgör ett betydande problem som det finns goda skäl att behandla på internationell nivå. Junilistan upprepar emellertid den tidigare framförda ståndpunkten att EU-parlamentet inte skall ta över medlemsländernas utrikespolitik genom att uppmana tredjeländer som ännu inte ratificerat Kyotoprotokollet att göra detta. Denna typ av uppmaningar kan respektive nationell regering självständigt framföra. Vi anser vidare att medlemsstaterna skall kunna inta en nationell position i samband med förhandlingar om internationella klimatfrågor. Vi förutsätter dock att ingångna avtal följs av samtliga parter.
Vi är kritiska till förslaget om att inrätta en kommunikationsstrategi på EU-nivå för att upplysa medborgarna om klimatfrågor. EU-samarbetet bygger på tilltro mellan medlemsländerna. Vi är övertygade om att respektive medlemsstat klarar av att vidta de åtgärder som krävs för att allmänheten skall få tillgång till lämplig information om klimatfrågor. Det ställningstagande som vi ger uttryck för genom denna röstförklaring utgör vår principiella hållning i denna fråga. Röstförklaringen är därmed aktuell vid framtida ärenden av motsvarande art. 
Andreas Mölzer (NI ),
   . Det ligger något i creeindianernas ordspråk att det är först när det sista trädet har dragits upp med rötterna, den sista floden har förorenats och den sista fisken har fångats som människan kommer att upptäcka att hon inte kan äta pengar. Det kan mycket väl snart vara sant.
Alltför länge har vi tanklöst manipulerat med naturens känsliga gränser. Först nu har vi i högre grad börjat uppmärksamma miljöskyddet och inlett de första livskraftiga gemensamma projekten för att rädda miljön. Vi måste dock anstränga oss dubbelt så hårt. 
Faktum är att vi sakta men säkert vänder ryggen mot Golfströmmen, vår naturliga värmekälla, och varje dag vi gör det berövar oss havsströmmar som ändras genom den globala uppvärmningen ungefär 86 miljoner ton åkerjord, 225 000 fler människor föds och ökenspridningen fortsätter besinningslöst i allt snabbare takt. Europa hotas av den mest förödande klimatförändringen på minst 5 000 år. Med issmältningen i norr, ökenspridningen i söder och samtidigt enorma ”reserver” av koldioxid som samlas i permafrostområden och på tundran kommer klimatet att bli ganska ohållbart inom en överskådlig framtid.
Olika experter har utarbetat en mängd möjliga lösningar som ligger och väntar i deras skrivbordslådor. Det är dags att vi tittar närmare på och genomför dessa lösningar, och äntligen arbetar tillsammans mot ett gemensamt mål. 
Jens-Peter Bonde (IND/DEM ),
   Junirörelsen har röstat för punkt 45 i betänkandet om miljöaspekter på hållbar utveckling, men vill att minimidirektiv ska användas för att införa miljöskatter på gemenskapsnivå, så att mer långtgående krav kan införas i de enskilda medlemsstaterna.
Punkt 45:
”Europaparlamentet stöder införandet av miljöskatter på gemenskapsnivå. Parlamentet betonar att dessa i likhet med övriga marknadsbaserade instrument utgör ett nödvändigt verktyg för en effektiv politik för minskade föroreningar. Parlamentet uppmanar kommissionen att lägga fram förslag och medlemsstaterna att anta den första europeiska miljöskatten senast år 2009.” 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   .  Vi röstade ja till föreliggande betänkande, i vilket man försöker bedöma miljöaspekter på hållbar utveckling och viss kritik riktas mot kommissionens ståndpunkt mot bakgrund av att vissa direktiv är bristfälliga och de finansiella resurserna är otillräckliga.
Även om man i betänkandet inte angriper den politik som är roten till miljöproblemen, som t.ex. betoningen på konkurrenskraft på bekostnad av människor och miljö, där vinstmotivet alltid sätts främst, finns det positiva punkter, som t.ex. främjande av mindre förorenande transportsätt, den roll som fysisk planering och planeringen av skogsbruket har samt behovet av att garantera tillgång på livsmedel.
Vi välkomnar också att man i betänkandet gör en koppling mellan fattigdom och miljö, även om det är förfärligt att de viktigaste aspekterna på detta område förkastades i kammaren, nämligen att avreglering inte är lösningen på problemen med fattigdom och social utslagning. Kritiken mot bristerna i förslagen om kamp mot fattigdom, social utslagning och ökande orättvisor förkastades också. 
Hélène Goudin, Nils Lundgren och Lars Wohlin (IND/DEM ),
   Detta betänkande behandlar en rad betydelsefulla frågor inom området hållbar utveckling. Junilistan anser att det finns goda skäl till EU-samarbete vad gäller gränsöverskridande miljöfrågor. Betänkandet tar dock upp ett antal centrala politiska områden som bör ligga utanför EU:s kompetens. Som exempel kan nämnas följande:
– Vilka satsningar som skall genomföras på kollektivtrafik respektive utbyggnader av vägnäten i medlemsstaterna;
– Skuldavskrivningar till utvecklingsländer;
– Miljöskatter på EU-nivå;
– Om miljö skall vara ett ämne som ingår i grundutbildningen i medlemsstaternas skolor;
– Skatten på arbete i medlemsländerna;
– Sysselsättning och social integration
Vi är starkt kritiska mot det faktum att EU:s institutioner har en glupsk aptit på ökat inflytande. Vi har därmed valt att rösta nej till helheten, men är positiva till enskilda paragrafer, främst de som behandlar verkligt gränsöverskridande miljöproblem. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   .  En hållbar utveckling är tveklöst ett av EU:s huvudmål och en global utmaning. Strategier för hållbar utveckling kräver därför en långsiktig politisk vision på högsta nivå.
Vi måste möta de sociala, miljömässiga och demokratiska utmaningarna på ett ansvarsfullt sätt, inte bara på offentlig myndighetsnivå, utan också på medborgarnivå. Vi ska dock se till att alla åtgärder som ska vidtas överensstämmer med våra mål för social och ekonomisk tillväxt och utveckling, något som är avgörande för våra samhällens framtid.
I detta betänkande behandlas de framsteg som gjorts sedan 2001 och nya åtgärder fastställs. Som en del av denna process måste vi upprepa att det är nödvändigt att se till att hållbar utveckling är en prioritering för Europas framtid och hålla fast vid att uppfylla målen i Lissabonstrategin.
Därför röstade jag ja till Ferreiras betänkande. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   Hållbar utveckling måste ges en mer framträdande plats inom alla våra politiska områden, och jag är glad att detta betänkande är en utgångspunkt för hur vi ska kunna uppnå det. Det är med glädje som jag stöder betänkandet. I mitt land, Skottland, kan vi med våra vidsträckta naturresurser på ett unikt sätt bidra med förnybar energi. Med våra naturresurser har vi möjligheten att bli EU:s gröna elverk. Men denna möjlighet kan inte utvecklas utan en kraftfull uppmuntran från ledningen på samtliga nivåer, och vi måste fördubbla våra ansträngningar att tillägna oss de idéer som finns i betänkandet och bygga på dem. 
María Sornosa Martínez (PSE ),
   Den spanska socialistiska delegationen är glad över att detta betänkande på eget initiativ har godkänts. Betänkandet syftar till att förbättra utsikterna att nå en verkligt hållbar utveckling.
Jag vill dock påpeka att vi i den andra delen av ändringsförslag 2 (stycke 15) har beslutat att rösta nej, eftersom vi anser att vattenskydds- och förvaltningspolitiken måste grundas på kriterierna rationalitet, effektivitet och ändamålsenlighet, och inte enbart inriktas på att anta åtgärder för att minska vattenbristen, eftersom det kan få negativa effekter av annat slag. 
Talmannen.

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0414/2005) av Johannes Voggenhuber och Andrew Duff för utskottet för konstitutionella frågor om perioden av eftertanke: struktur, områden och ramar för en utvärdering av debatten om Europeiska unionen (2005/2146(INI)). 
Andrew Duff (ALDE ),
   Herr talman! Detta är parlamentets första svar på den kris som Frankrike och Nederländerna skapade i och med att de förkastade fördraget. Det ger oss en möjlighet, parlamentet i synnerhet, att tänka över vad som kommer att gå förlorat om vi inte kan rädda detta projekt och komma fram till en framgångsrik slutsats. Det ger oss möjlighet att besvara den kakofoni av röster som kommer från rådets sida. En del av dem är naiva, en del strider mot fördraget och en del är otroligt politiska. Det ger oss möjlighet att uppmana kommissionen att vara mer rättfram och skarpsinnig när de gäller att hjälpa oss att hitta en väg som kan leda oss ut ur krisen. Det ger parlamentet möjlighet att täcka ett politiskt område och sätta perioden av eftertanke i fokus.
Vi är medvetna om att vi inte kan uppnå detta på egen hand utan måste ha ett nära samarbete med de nationella parlamenten. I detta sammanhang tycker jag att det är rätt så egendomligt att ordförandena för de österrikiska, finska och tyska parlamenten verkar förhållandevis motvilliga till att samarbeta med oss. Det är upp till parlamenten att besluta om de vill komma eller inte. De som väljer att komma, kommer att ha en avgörande röst när det gäller att utforma besluten om framtidens EU.
Förslagen, som fick starkt stöd av utskottet, blev inledningen på en parlamentarisk process. Vi försöker att inrätta ett antal parlamentariska forum för att debattera några grundläggande, kanske till och med enkla, frågor om EU:s struktur och syfte. Vi vill ha den debatt om förändring av den gemensamma politiken som man under det första konventet blev ganska besviken över att nekas. Denna politiska debatt kan och bör vara radikal, men den måste ske inom den konstitutionella ramen och vara nära förbunden med frågor om befogenheter, styrmedel och förfaringssätt.
Det första av dessa forum kommer att äga rum den 9 maj och resultaten från det kommer att sändas till Europeiska rådet som ska ta de första besluten om främjandet av projektet.
Vi skulle vilja att perioden av eftertanke avslutades vid slutet av 2007 och att ett bestämt och tydligt beslut då fattas om hur man ska gå vidare med fördraget. Som anges i resolutionen finns det ett antal teoretiska scenarier som vi kan följa, men i praktiken finns det bara två. Det första innebär att komplettera det nuvarande fördraget med förklarande protokoll eller klargöranden. Det andra innebär mer konkreta förändringar i del tre, så att vi tar upp de rättmätiga bekymmer och orosmoment som medborgarna i Frankrike, Nederländerna och en del andra medlemsstater har uttryckt. 
Det finns alldeles säkert oenigheter mellan och inom grupperna om det korrekta sättet att uttrycka oss. Vi är emellertid djupt eniga om väsentligheterna för att kunna rädda fördraget och jag anförtror resolutionen till parlamentet.
Johannes Voggenhuber (Verts/ALE ),
   . Herr talman, fru kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! I dag presenterar vi betänkandet om perioden av eftertanke om Europeiska unionen. Efter många månaders diskussioner och med stöd av en överväldigande majoritet i utskottet för konstitutionella frågor utmynnade arbetet i en färdplan som visar en väg ut ur den konstitutionella krisen. Nu återstår kort tid innan parlamentet tar detta stora steg, detta stora beslut, men hade jag så bara en minut på mig att tala skulle jag använda den för att tacka min medföredragande, Andrew Duff, för den stora äran och det stora nöjet att få arbeta med honom i denna fråga.
Av honom har jag lärt mig att framtiden – den framtid vi delar i vårt gemensamma Europa – kan hittas genom att titta åt de mest skilda håll, och för detta är jag honom mycket tacksam. Om kombinationen grön österrikare och engelsk liberal inte är ett hinder från första början, tror jag att även andra kombinationer kan fungera lika bra.
Självklart kunde inte ens de toner som rådets ordförande i dag stämde upp på sin trollflöjt dölja den kris som råder i Europa, och även om inte han nämnde den så vill jag göra det, och säga några ord om vad som är kärnan i denna kris. I centrum för denna stora och nyligen uppflammande kontrovers och de meningsskiljaktigheter vi har, och EU-krisen, står en enda mening som uttalades av Europeiska unionens fader Jean Monnet: ”Vi är inte stater som går samman; vi är folk som går samman.” Det är vad dagens dispyt handlar om.
Ska vi ha ett Europa för höga ämbeten, regeringar och eliter, eller den medborgarnas union som konstitutionen gläntade på dörren till? De som talar som om konstitutionen vore död förkastar ett mänskligt EU, ger det mellanstatliga Europa vind i seglen och besvärjer fram 1800-talets demoner, dessa tidiga olyckor från Pandoras ask – nationalism, rivalitet mellan länder, maktbalansen som idé, kampen om herravälde, ett splittrat Europa som inte klarar av att bevara sin egen fred, och än mindre bli en fredsfrämjande kraft. Detta är vad dispyten handlar om.
Innan vi gick in i kammaren möttes vi av parlamentsledamöter som välkomnade oss utklädda till strutsar. De hade inte behövt klä upp sig, för vi visste mycket väl vilka de var, och vi är inte blinda. Vi vet att nationalisterna såg det tillfälliga misslyckandet för ratificeringsprocessen som något som gav dem ett historiskt tillfälle till en nationalistisk renässans. Utskottet för konstitutionella frågor vill med detta betänkande svara dem med ett så gott som enhälligt och rungande ”nej”.
Konstitutionen är inte död, eftersom människors behov av en framtid där de kan leva i Europa i fred och frihet hemma och utomlands lever vidare som ett mål i deras hjärtan och tankar, och konstitutionen är ett avgörande steg i riktning mot en social ordning, en politisk struktur och ett politiskt område där en sådan framtid är möjlig.
Den kris som vi försöker hitta en lösning på genom det betänkande vi i dag lägger fram, är en förtroendekris och krisen för en union som inte kan skilja mellan en union av medborgare och en union av stater, en union där man sviker människors förväntningar som något helt självklart. Den har inget svar på sociala frågor, den lider av ett demokratiskt underskott, grundläggande rättigheter skyddas inte, det saknas tillräcklig insyn och regeringarna har ohämmade maktbefogenheter som inte underställs någon större kontroll. Konstitutionen är emellertid ett steg framåt, och om den stöter på svårigheter så får vi försöka stötta den.
Vår plan är att anordna en europeisk debatt. Jag tänker oss att vi lyfter tillbaka processen till folket, och det innebär inget mindre än att vi tar eliternas projekt och förvandlar det till en , en folkets sak.
Om kammaren antar betänkandet hoppas jag att den kommer att göra gemensam sak med oss och uppmana alla parter, befolkningen i stort, kommuner och regioner, fackföreningar och det civila samhället, att fortsätta denna debatt, att diskutera framtiden för detta vårt Europa som en folkets sak, och gå med oss i kampen för denna sak.
Vi tänkte oss inte att debatten skulle sakna struktur. I alla politiska grupper enades vi om sex frågor som täcker många av de problem som folk försöker undvika att tala om: målet för den europeiska integrationen, Europas gränser, den ekonomiska och sociala modellens framtid, Europas roll i världen, området för säkerhet, frihet och rättvisa, för att inte tala om de sociala frågorna – och även om konstitutionen inte uppnår allt vi skulle vilja att den gjorde, vilket den självfallet inte kommer att göra, så hoppas jag ändå att denna plan för oss en bra bit närmare målet.
Jag kanske ska säga en sak till om exakt var skillnaden mellan oss och utskottet för konstitutionella frågor ligger. Vad vi föredragande vill och har kämpat för, är att ta ytterligare ett steg framåt i stället för att se den fortsatta ratificeringsprocessen som slutresultatet för denna debatt. Vi vill också att det ska vara möjligt att förbättra konstitutionen, behålla själva kärnan i den och under 2007 se över den i en mer öppen process och under en mer trovärdig debatt, och att översynen ska läggas fram för allmänheten i en Europaomfattande folkomröstning. Det är min förhoppning att detta ytterligare steg ska kunna tas, med hjälp av kommissionens förnuft och kammarens mod.
Hans Winkler,
   . Herr talman, mina damer och herrar! I dag är det ett stort nöje för mig att tala här i kammaren och få träffa er, båda dessa saker för första gången. Jag är särskilt glad över att den obligatoriska dialogen mellan institutionerna har kommit fram till en fråga som är särskilt samarbetskrävande. Som de båda föredragandena redan har sagt är det sant att 2005 var ett besvärligt år. Johannes Voggenhuber använde rentav ordet kris. Det är förvisso en förtroendekris vi genomlever i förhållande till EU:s medborgare. Vi måste besvara de frågor de är i sin fulla rätt att ställa till oss. Jag håller också med Andrew Duff när han hävdar att denna förtroendekris och farhågorna för det europeiska projektet erbjuder oss alla en möjlighet, en möjlighet som vi alla tillsammans – kommissionen, parlamentet och rådet – måste utnyttja.
Kommen så här långt vill jag rikta ett alldeles särskilt tack till kammaren, eftersom ni brottades med denna fråga i ett skede då regeringarna ännu inte var beredda att på allvar dra igång debatten. Duffs och Voggenhubers betänkande har gett kammaren ett tillfälle till debatt som kommer att hjälpa oss att gå vidare. Det österrikiska ordförandeskapet har från sin allra första dag vinnlagt sig om att ta del i denna debatt, föra ut den och utveckla den. När ni har följt debatten har ni alla kunnat konstatera hur oerhört vital den har varit ända från början, med ett helt spektrum av åsikter som har kommit till uttryck, och detta avspeglas i det betänkande som utskottet för konstitutionella frågor har antagit.
En sak som tydligt framgår är att det inte finns några snabba lösningar, inga knep och inga genvägar, som kan hjälpa oss att överbrygga förtroendeklyftan mellan EU och medborgarna. Bara ett verkligt och seriöst engagemang i problemen kommer att vara trovärdigt och effektivt i det långa loppet. Vi menar att denna debatt måste vara bred, och det överensstämmer med de synpunkter som uttrycks i parlamentets betänkande, som vi i dag diskuterar. Vi behöver inte bara en debatt om det konstitutionella fördraget eller om den rättsliga aspekten, utan vi behöver en bred debatt om vilket slags EU vi vill ha, åt vilket håll vi vill gå, var EU:s gränser går och hur vi kan bemöta EU-medborgarnas rädsla och oro.
Vi i rådet vill inte bara fortsätta denna debatt, utan även fördjupa den. Vi har planerat en rad arrangemang där vi vill hålla breda diskussioner med EU:s medborgare. Så sent som i går diskuterade vi tillsammans med kommissionen och parlamentet metoder och strategier som kan användas för att till medborgarna förmedla detta vårt EU och vad det står för och med vilka medel, i vilka diskussionsforum och på vilken nivå vi bäst kan möta människors förväntningar på EU.
Som rådets ordförande i dag sa, i samband med att vi inledde debatten, är det vår avsikt att reflektera kring frågan om europeisk identitet. På 250-årsdagen av Mozarts födelse i Salzburg vill vi ställa frågan om vad Europa är, och vad den europeiska identiteten är.
Under hela det österrikiska ordförandeskapet kommer vi att ha en rad arrangemang, eftersom debatten om Europas framtid har många sidor, och det är bara när alla dessa sidor blir belysta som alla dimensioner som vi måste hantera blir synliga. Hur viktig denna debatt än är har vi även praktiskt arbete som måste uträttas, så att det blir tydligare för oss vilken väg vi ska ta, och detta arbete måste utföras av medlemsstaternas regeringar.
Den viktigaste uppgiften för rådets ordförandeskap är att få alla medlemsstater med sig, för det är bara tillsammans som vi kan gå vidare. Som förbundskanslern redan har sagt är vår ambition att mot ordförandeskapets slut kunna lägga fram en skiss över vägen framåt och enas om hur vi bäst ska kunna samarbeta för att nå våra gemensamma mål.
Jag hoppas att våra gemensamma insatser under de kommande månaderna leder till ett mer positivt synsätt i Europa, och jag instämmer i vad Johannes Voggenhuber sa om att vi måste diskutera Europa som en allmän angelägenhet och något som faktiskt finns till för alla medborgares väl.
Margot Wallström,
   Herr talman, ärade ledamöter! Denna första sammanträdesperiod för året vill jag önska er alla ett utmärkt 2006. Från en konstitutionell synpunkt anser jag att det bara kan bli bättre än det förra. Som ansvarig för både konstitutionella och interinstitutionella frågor hoppas jag att vi kan fortsätta vårt fruktsamma, effektiva och nära samarbete.
Jag vill tacka föredragandena för betänkandet om perioden av eftertanke och för resolutionsförslaget. Jag har redan diskuterat det vid ett flertal tillfällen med två ledamöter från Europaparlament som var konventsledamöter. Jag vill betona de avsevärda framsteg som har gjorts sedan de första övervägandena och gratulera medföredragandena till deras arbete och även till deras förmåga att ta till sig de många åsikter som har uttryckts under de intensiva diskussionerna i utskottet.
Jag ska begränsa mina anmärkningar till fyra punkter. Den första är att vi alla vill nå en konstitutionell uppgörelse för ett öppnare, mer demokratiskt och effektivare EU. Frågan är hur man ska nå den uppgörelsen efter de franska och nederländska nejrösterna. Det gladde mig att se att samtliga alternativ när det gäller fördraget fortfarande är öppna i er resolution. Under perioden av eftertanke är det viktigt att lyssna på medborgarna, arbetsmarknadens parter, politiska partier och nationella och regionala parlament utan att på förhand döma resultatet av en mer omfattande dialog och diskussion. Om vi inte gör det så förlorar den här övningen hela sitt värde.
Jag har även noterat det alternativ som ni föredrar. Det kommer emellertid inte att vara möjligt att bevara fördraget utan stöd från Frankrike och Nederländerna, om nödvändigt med ytterligare förtydliganden och åtgärder. Nya Eurobarometerundersökningar har visat att stödet för principen om ett EU-fördrag hos medborgarna i EU har ökat med två procentenheter under de senaste fem månaderna till 63 procent. Därför är det, som har sagts många gånger i utskottet för konstitutionella frågor, viktigt att ändra sammanhanget snarare än texten. Det är anledningen till att dialogen måste fokuseras på det europeiska projektet i samband med en konstitutionell reform och på slutmålet tillsammans med de verktyg som ska användas för att nå dit. Först efter att den hörövning som baserar sig på resultaten av de nationella debatterna är avslutad kommer vi att kunna dra slutsatser om vad som är den bästa konstitutionella uppgörelsen för EU. Det är också därför kommissionen vill fokusera på politiska prioriteringar genom att ta upp medborgarnas oro om tillväxt, arbete, anställning och säkerhet. 
För det andra håller jag fullständigt med om ert motstånd mot förslaget att bilda kärngrupper av vissa medlemsstater. Vi vill ha ett EU som är till för alla, inte endast för en del. Unionen arbetar med integreringen av den senaste utvidgningsprocessen. Vi måste fortsätta att arbeta hårt för att garantera en smidig integrering av de nya medlemsstaterna. Under alla omständigheter anser jag att varje form av stärkt samarbete måste företas inom ramarna för de befintliga fördragen och förbli öppet för alla medlemsstater. 
Ni kan vara säkra på att kommissionen och jag själv inte kommer att stödja något förslag om stärkt samarbete utanför EU:s institutionella ramverk.
För det tredje anser jag att det är rimligt att komma med förslag till slutsatser från perioden av eftertanke under 2007, under det tyska eller det portugisiska ordförandeskapet. Europeiska rådets möte i juni 2006 är helt klart en av de stora milstolparna i denna process, men det bör inte innebära slutet på den. Det är naturligtvis Europeiska rådets uppgift att besluta om en möjlig förlängning av perioden av eftertanke efter förlängningen till juni 2006 som det österrikiska ordförandeskapet redan har föreslagit. Kommissionen kommer i vilket fall som helst, liksom har angivits i plan D, att utarbeta ett meddelande till Europeiska rådets möte i juni där den kommer att presentera sin åsikt om den första omgången synpunkter som lämnats in under perioden av eftertanke. Meddelandet kommer att grunda sig på de nationella besök som ordföranden, jag och de andra ledamöterna av kommissionen för närvarande gör, på en speciell Eurobarometerrapport, på diskussionsforum och på konferensen den 9 maj. 
Denna sammanfattning ska förklara bakgrunden till och tillvägagångssättet för kommissionens handlingar under det senaste året, sammanfatta resultaten av hörövningen och tillhandahålla ett antal slutsatser till det österrikiska ordförandeskapet om hur man ska gå vidare. Sammanfattningen kommer att komplettera den faktarapport som det österrikiska ordförandeskapet ska utarbeta med utgångspunkt från medlemsstaternas bidrag.
För det fjärde stöder jag ert förkastande av att bitvis genomföra konstitutionen. Anledningen till det är enkel. Det har att göra med respekt. Respekt för dem som röstade nej, för dem som redan har ratificerat och för den institutionella balansen. Att plocka ut godbitarna skulle ge intrycket av att EU försöker att kringgå resultaten från de nationella folkomröstningarna och gör sig skyldigt till att försvaga den allmänna institutionella balansen.
Låt oss respektera skillnaderna mellan våra institutioner och medlemsstaternas. Allra mest bör vi respektera varje lands demokratiska traditioner varje gång vi ger oss ut på lovvärda initiativ och projekt. Vi spelar alla viktiga, men olika, roller.
Sammanfattningsvis vill jag betona att vi inte kan diskutera dessa frågor utan att ge oss in i politiska debatter och diskutera politiska prioriteringar. EU:s medborgare kommer att märka att det finns politiska olikheter i EU. Detta är ett annat forum för att diskutera politiska prioriteringar, men utan det och utan diskussioner om konstitutionella frågor kommer inte något att fungera. Vi måste kombinera denna process med att skapa legitimitet för våra institutioner genom att leverera de politiska resultat som EU-medborgarna kräver. Därför måste vi ta hänsyn till både deras dagliga bekymmer och de konstitutionella frågorna.
Elmar Brok (PPE-DE ),
   . Herr talman, herr rådsordförande, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! De nationella parlamenten utgjorde den största gruppen i konventet och det var till stor del deras och regeringskonferensens förtjänst att förslaget till konstitutionsfördrag fick ett balanserat mottagande, med fjorton länder som ratificerade det, två av dessa genom folkomröstningar, medan två länder inte ratificerade fördraget. Detta misslyckande berodde inte bara på nationella frågor, utan även på stämningarna i Europa som helhet, och är ett misslyckande för medlemsstaternas nationella politik liksom för EU-politiken, eftersom vi inte har lyckats visa att EU behövs.
Vi måste ta medborgarnas oro på allvar, inte minst i Frankrike och Nederländerna. Vi kan inte bara bortse från den, utan bör tydligt förklara varför vi behöver denna sorts europeiska samarbete. Perioden av eftertanke måste användas till detta. Det är inte en tid för att debattera detaljer i konstitutionen, utan en tid då vi måste visa människor att EU behövs.
Det måste stå klart för oss, och vi måste klargöra detta för andra, att konstitutionsfördraget innehåller saker som medborgarna tidigare kritiserade EU för att sakna, exempelvis en ökad kapacitet att agera i utrikes- och säkerhetspolitiska frågor. Det yttrande jag har utarbetat handlar i huvudsak om detta, som enligt alla opinionsundersökningar är exakt vad medborgarna efterlyser. De vill att Europa ska vara synligt för omvärlden, och det är just i det syftet som det finns bestämmelser i konstitutionen, bestämmelser som bara finns där och som vi under nuvarande omständigheter inte kan införa utan konstitutionen. Genom konstitutionen skapas en ny form av subsidiaritet som involverar de nationella parlamenten och därmed omöjliggör centralstyrning, till stöd för denna form av subsidiaritet baserad på solidaritet.
Medborgarnas rättigheter och stadgan om de grundläggande rättigheterna har en viktig roll att spela här. Konstitutionen förvandlar medborgarna till beslutsfattande aktörer och tillhandahåller också skydd för dem. Vi ska också ha klart för oss att kommissionens ordförande, som ledare för EU:s verkställande organ, i framtiden exempelvis kommer att utnämnas i direkt anslutning till valet till Europaparlamentet, där medborgarna får en roll att spela. Därför bör vi poängtera att del I och del II utgör själva konstitutionsfördraget, medan del III är Nicefördraget. På den punkten har det förekommit missförstånd som vi inte har kunnat undanröja, och därför är jag tacksam för att det österrikiska ordförandeskapet vill lägga fram en färdplan och glad över att Tyskland har för avsikt att ta nya initiativ under sitt ordförandeskap. Vi måste nu koncentrera oss på en dialog, utvärdera perioden av eftertanke, och under 2007 lägga fram våra förslag. Härav följer att vi inte kan agera på en gång, som Andrew Duff och Johannes Voggenhuber föreslår. Det vore för tidigt och det avspeglar inte vad medborgarna vill. 
Hannes Swoboda (PSE ),
   . Herr talman! Jag känner stor tacksamhet mot båda föredragandena för deras betänkande. Jag vet att de frågor Elmar Brok just berörde har vållat en hel del debatt, inte minst inom de politiska grupperna i kammaren, och det finns mycket att säga från båda håll. Kanske bör vi börja med konkreta frågor, som vi i viss mån mycket väl kan ha försummat. Hur kan vi till exempel övertyga medborgarna om att EU behöver en konstitution av det slag som har utarbetats? I det yttrande som jag har utarbetat för utskottet för industrifrågor, forskning och energi gav jag en rad exempel, och jag kanske kan lägga till ett som inte verkade så viktigt när jag skrev yttrandet, men som har fått ökad tyngd under de senaste dagarna i kammaren. Jag syftar givetvis på energifrågan.
Det var ganska överraskande, ja, faktiskt häpnadsväckande, att se hur många ledamöter i kammaren som fram till nyligen har intagit en tämligen skeptisk hållning i sådana frågor, och som nu öppet förespråkar en gemensam energipolitik. Jag var mycket glad över vad Jacek Emil Saryusz-Wolski hade att säga i denna fråga. Förbundskanslern förespråkar ständigt subsidiaritet, men i egenskap av rådets ordförande argumenterade han i dag kraftfullt för en gemensam energipolitik. Detta är bara ett exempel som visar att de befogenheter och rättigheter som vi har lagt på EU-nivå – i synnerhet i konstitutionen – måste användas så långt det går. Jag tror att detta är den väg vi måste gå.
Här skulle jag exempelvis kunna tala om rymdpolitik, som har varit ett annat diskussionsämne i kammaren och som inte handlar om att skicka ut européer i rymden, utan snarare om att övervaka miljön eller i god tid utfärda en tsunamivarning. Det finns många andra saker som är realistiska och genomförbara och som går att förklara för medborgarna om vi inriktar oss på konkreta frågor i stället för på institutionella frågor.
Vad vi här i kammaren förväntar oss är självklart en färdplan eller skiss över hur saker och ting ska utvecklas. Herr rådsordförande! I alla viktiga frågor som ni måste ta i tu med under det här ordförandeskapets kommande veckor och månader ber jag er att lyfta fram hur mycket bättre vi skulle kunna hantera dem om vi hade en konstitution för Europa. Det är absolut nödvändigt. 
Paolo Costa (ALDE ),
   Herr talman, mina damer och herrar! Som någon så träffande formulerade det har EU-projektet under femtio års tid varit en fotbollsmatch som spelats bakom stängda dörrar. Genom folkomröstningarna om konstitutionen i Frankrike och Nederländerna gick de medborgare som ville komma in och titta på matchen från läktarna längre än så och genomförde en regelrätt invasion av planen. Dagens kris inom EU ligger också i det faktum att det inte längre är möjligt att backa tillbaka till stängda dörrar, till fördragens och de elitistiska beslutens EU, samtidigt som ingen vet hur man ska få tillbaka folket på läktarna, så att de kan uttrycka sina åsikter på det sätt som fotbollsfans brukar göra.
Att återuppfinna ett system för medinflytande och ansvarighet, där unionen står direkt till svars inför medborgarna, utan medlemsstaternas egoistiska, förvanskade och missvisande förmedling, är en nödvändig förutsättning om EU-projektet ska kunna ta ny fart, oavsett vilket innehållet blir. Frågan är dock vad ansvarigheten ska omfatta. Vi måste undvika misstaget att förvandla perioden av eftertanke till en passiv pausvila.
Ingen plan D kommer att lyckas om vi inte till D för debatt, dialog och demokrati också fogar ett D för engelskans ”delivery”. Att leverera resultat skapar de bästa förutsättningarna för att omarbeta konstitutionens text, och det bästa sättet att få människor att förstå precis hur användbart EU kan vara. Därför kan även självförvållade misslyckanden, som dagens faktiska nej till att reglera marknadstillträdet för hamntjänster, bli symboliskt farligt.
Det finns områden där EU:s behörighet har slagits fast och där de befintliga fördragen redan nu innehåller bestämmelser om beslut med kvalificerad majoritet och det interinstitutionella medbeslutandeförfarandet. Ett exempel är transportområdet. Det finns också områden där subsidiariteten egentligen borde tolkas omvänt: att inte låta medlemsstaterna hantera något som kan hanteras bättre på EU-nivå. Inom dessa behörighetsområden måste unionen leverera mer och våga visa hur användbar den kan vara.
I dag räcker det inte längre att enbart se unionen som en klok lösning på krigsrelaterade problem, inklusive det kalla kriget. Vad vi behöver är en union som också kan ta i tu med 2000-talets globala utmaningar. Vi funderar också över hur vi bättre ska förstå vad som måste göras i framtiden, men vi måste vara försiktiga så att det inte blir en ursäkt för allt slags passivitet från vår sida i dag. Annars riskerar vi att omintetgöra all vår eftertanke, hur klokt denna än är. 
Vladimír Železný (IND/DEM ),
   – Jag är en stolt medlem av gruppen Självständighet/Demokrati, som inte alltför rättvisande har beskrivits som EU-skeptisk. Det kan därför ha kommit som en överraskning att jag utsågs till föredragande för yttrandet från utskottet för regionala frågor om betänkandet om perioden av eftertanke efter nejet till konstitutionen. Jag ser detta som ett bevis på hur öppet vårt utskott har gripit sig an denna fråga. Principen om – att låta den andra sidan komma till tals – är en av de grundläggande förutsättningarna för en verklig dialog.
Mina synpunkter ledde till en konstruktiv debatt i utskottet och resulterade i en kompromiss som var väl genomtänkt och allt annat än menlös. Betänkandet fick stöd av alla utskottets ledamöter. Ingen röstade emot och fyra lade ner sina röster. Det visar att det är möjligt att föra en dialog om unionens framtid. I vårt yttrande förordar vi faktiskt principer som saknas i Duffs och Voggenhubers betänkande. Jag syftar särskilt på försiktighetsprincipen, som bör vägleda oss så att vi inte i de förordningar som godkänns under perioden av eftertanke ständigt hänvisar till en konstitution som för närvarande är död från rättslig synpunkt, men som kan komma att återuppstå i ursprunglig form. Det är naivt och missriktat att tro att ju mer vi hänvisar till konstitutionen, desto större chanser har den att återuppstå. Sådana bestämmelser kan i onödan komma att undermineras i framtiden.
I yttrandet rekommenderar utskottet också att vi ska inleda ett samarbete med nationella och regionala församlingar, som har en hög grad av kompetens och legitimitet, och att vi ska göra detta mer än bara en gång per år för syns skull, såsom rekommenderas i det betänkande vi i dag föreläggs. Tyvärr finns det andra delar i betänkandet som slår an en falsk ton. Det mest förvånande är att man slår fast vilket resultat som den öppna dialogen bör mynna ut i. Man slår rentav fast att den nu döda konstitutionen ska ratificeras under 2009. Det är detsamma som att trampa på den demokratiska folkviljan i åtminstone två av medlemsstaterna. Om vi på förhand bestämmer resultatet av dialogen, om vi reducerar dialogen till att vara en iscensatt show där icke-representativa organ medverkar, om vi fortsätter att satsa pengar på ett sådant sätt att bara de mest angenäma åsikterna hörs, då kommer EU aldrig att ha en chans att utveckla effektiva strukturer. 
Willem Schuth (ALDE ),
   Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att lyckönska Andrew Duff och Johannes Voggenhuber till deras opartiska betänkande och med att säga att jag är mycket glad över att i dag kunna presentera yttrandet om detta betänkande från utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling. Parlamentet har haft en lång strid om medbeslutande på jordbruksområdet. Att medbeslutandet, som går tillbaka till Amsterdamfördraget, enligt förslaget till konstitution ska gälla inom områdena miljöskydd, livsmedelssäkerhet och konsumentskydd måste välkomnas. När det gäller jordbrukspolitiken kan jordbruksministerrådet dock fortfarande strunta i vad Europaparlamentet tycker, eftersom medbeslutandeförfarandet enligt det nuvarande fördraget inte omfattar den gemensamma jordbrukspolitiken.
När man betraktar förslaget till konstitution i ljuset av det ovan sagda, innehöll detta en möjlighet till ökad demokratisk legitimitet eftersom alla jordbrukspolitiska beslut skulle omfattas av medbeslutandeförfarandet. Jordbruksutskottet anser dock att det fortfarande krävs en del förbättringar i den befintliga texten. Såsom målen för den gemensamma jordbrukspolitiken formuleras i artikel III-227 står de i motsättning till EU:s mål såsom de beskrivs i artikel I-3, och tjänar inte längre något lättförklarligt syfte. Målen måste omgående uppdateras för att beakta dagens flerfunktionella jordbruk, som sysselsätter 10 miljoner människor i EU, är den enda garanten för en hållbar utveckling i landsbygdsområdena och som inte kan betraktas isolerat från dessa områden.
Förslaget till konstitution lever inte upp till uppgiften att skapa en gemensam jordbrukspolitik som kan accepteras av samhället i stort, och det måste därför vara en prioriterad uppgift för alla kommande fördrag att utsträcka medbeslutandet till den gemensamma jordbrukspolitiken och i synnerhet att täppa till alla återstående kryphål i artiklarna III-230.2 och III-231.2 i den nuvarande texten.
Eftersom den gemensamma jordbrukspolitiken är så oerhört betydelsefull och tar en betydande del av EU:s budget i anspråk, har EU-medborgarna all rätt att kräva största möjliga grad av insyn och i synnerhet – inom detta känsliga område – medbeslutande, som enligt min mening inte kan betyda något annat än att Europaparlamentet ska ha fullt medbeslutande i alla frågor som rör jordbrukspolitik, konsumentskydd och livsmedelssäkerhet. 
Maria Berger (PSE ),
   . Herr talman! Denna gång talar jag verkligen från hjärtat när jag säger att båda föredragandena förtjänar att lyckönskas, inte bara för det betänkande vi nu har förelagts, utan även för deras envisa engagemang för tanken på en konstitution, också i tider då stödet för den tanken varit svagt. Jag hoppas att detta sakernas tillstånd nu ska vara förbi.
Jag har haft äran att utarbeta yttrandet från utskottet för rättsliga frågor, som ligger mycket nära innehållet i det ansvariga utskottets förslag till betänkande. Utskottet för rättsliga frågor har främst månat om att vi inte på förhand ska överge det befintliga förslaget till konstitution. Inom de områden som är av stor betydelse för oss, exempelvis EG-domstolens sammansättning och befogenheter, den ändrade lagstiftningsprocessen och kommittéförfarandet, och det rättsliga samarbetet, kan vi helt enkelt inte se att vi kommer att kunna nå några faktiska förbättringar genom att börja om från början. Det är faktiskt mer troligt att effekten blir den motsatta. Jag beklagar att jag i dag varit tvungen att lyssna till det österrikiska ordförandeskapets kritiska syn på EG-domstolens befogenheter. Att den typen av kritik kommer nu och inte bara från det hållet, får mig att tro att lösningarna i detta förslag till konstitution när allt kommer omkring verkligen är bra.
Vi har goda rättsliga skäl att motsätta oss alla snabba uppdelningar av förslaget till konstitution. Del I innehåller en mycket bred uppsättning grundläggande principer, och vi vet alla att det var undantagen i del III som gjorde det politiskt möjligt att godkänna dessa. Om än med viss tvekan har vi också goda rättsliga skäl att betrakta del I och del III som sammanlänkade, och någon ny struktur är inte möjlig utan en genomgripande omarbetning av del III.
Jag vill avsluta med att uttrycka min djupa besvikelse över brevet från tre av de nationella parlamentens talmän. Vid åsynen av många tidigare konventsledamöter i denna kammare påminns jag om hur hängivet ledamöter i de nationella parlamenten arbetade på förslaget till konstitution tillsammans med oss och om de många viktiga förslag de fick lägga fram, och med tanke på det kan jag helt enkelt inte anse att brevet från de tre talmännen är sista ordet i denna fråga. 
Jean-Marie Cavada (ALDE ),
   Herr talman, herr Winkler, fru Wallström! Den 28 november 2005 antog utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor med bred majoritet det yttrande jag hade utarbetat. Vad sägs då i detta yttrande? Först och främst påpekas alla förbättringar som konstitutionen innebär i förhållande till de nuvarande fördragen. Det fanns många och viktiga förbättringar inom områdena säkerhet, frihet och rättvisa och framför allt var dessa förbättringar resultatet av en överenskommelse mellan alla EU-länderna.
Jag ska inte räkna upp dem alla, utan bara nämna fyra punkter som sannolikt kommer att hjälpa oss förbi denna svåra sträcka och som åter har placerats på dagordningen tack vare det utmärkta betänkandet från mina kolleger Andrew Duff och Johannes Voggenhuber.
Det breddade införandet av beslut med kvalificerad majoritet och förenklingen av lagstiftningsakterna ger oss för det första en möjlighet att utforma en politik snarare än att hindras av det finstilta i en sådan politik. För det andra utökas EG-domstolens jurisdiktion. Domstolen är en flitig producent av gemenskapslagstiftning när parlamentet kommer till korta. Att parlamentet definitivt får en starkare roll som medlagstiftare kan också nämnas, eftersom detta är något vi måste främja. Slutligen ges stadgan för de grundläggande rättigheterna ett rättsligt värde genom att den införlivas i själva konstitutionstexten. Det finns självklart andra positiva punkter, men de jag nyss räknade upp är verkligt grundläggande.
Förlåt att jag nämner de möjligheter vi fortfarande har, men jag ville betona de framsteg konstitutionen innebär inom ett område som inte har diskuterats i EU:s medlemsstater, nämligen stadgan om de grundläggande rättigheterna och området av frihet, rättvisa och säkerhet. Här finns verkligen material för att omedelbart bygga ett ramverk, i väntan på en ny text. Varför är inte medlemsstaterna bättre på att utnyttja detta material, för att försöka att på nytt foga samman ett EU som just nu har det svårt?
Till sist anser vi att det är en prioriterad fråga att systematiskt beakta hur EU-politiken påverkar de grundläggande rättigheterna, och för att vi inte ska vänta med att lägga fram ett första förslag, vill vi betona hur viktigt det är att inrätta en oberoende byrå för grundläggande rättigheter, i enlighet med vad parlamentet krävde den 26 maj 2005. 
Edit Bauer (PPE-DE ),
   . Herr talman, herr Winkler, fru kommissionsledamot! Sällan diskuterar vi viktigare frågor än den vi nu diskuterar. Våra tack bör gå till de föredragande som har tagit initiativet och som utifrån breda diskussioner har presenterat detta ärende.
EU:s framtid är vårt gemensamma problem, lika viktigt för unga som gamla, för män som kvinnor. Som Margot Wallström betonade ser de flesta EU-medborgare inga problem i EU-institutionernas beslutsmekanismer. Problemet är i första hand en brist på tydlighet om hur de ser på sin egen framtid, sina framtidsplaner, sin säkerhet och de nya utmaningar de kämpar för att hitta ett svar på.
Osäkerhet och rädsla inför framtiden var helt klart huvudfaktorerna bakom nejet i folkomröstningarna om konstitutionen. Det är uppenbart att vi alla har ett ansvar för att hitta en väg framåt. Här i Europaparlamentet måste vi vara medvetna om vilka signaler och budskap vi sänder ut när vi exempelvis fattar beslut om sammanhållningsinstrument eller om överföring av pensionsrättigheter, eller när vi ger migranter från tredjeländer preferensbehandling i stället för medborgare från de nya medlemsstaterna.
Medlemsstaternas regeringar måste bära sin del av ansvaret för att de ofta beter sig som om EU-frågorna inte angår dem, exempelvis Lissabonstrategins mål om att förena arbetsliv och privatliv. En grundläggande fråga återstår. Kommer vi att kunna skapa en tillräckligt lockande vision och kommer våra europeiska värderingar att vara tillräckligt starka för att åstadkomma en rimlig nivå av social sammanhållning?
Herr talman! Kvinnor utgör drygt hälften av alla EU:s medborgare och väljare. De har sin egen problembild, som kräver lyhördhet och lämpliga lösningar. Kvinnors synpunkter måste därför i tillräcklig utsträckning tas på allvar och uppmärksammas i den kommande debatten. Herr talman! Avslutningsvis vill jag betona att utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män anser att en förnyad splittring mellan EU:s kärnländer och resten av länderna vore det värsta tänkbara resultatet av våra försök att hitta en väg framåt. 
Alexander Stubb,
   Herr talman! Jag har tre punkter. För det första är det trevligt att börja tala om konstitutionen igen. Budgeten är avklarad och nu kan vi börja koncentrera oss på andra saker. Det verkar som om konstitutionen har behandlats intensivt under de senaste åtta–nio månaderna. Nu har den behandlingen sakta avtagit och jag tror att återhämtningsprocessen kommer att gå långsamt, men jag anser att vi ska se fram emot 2009.
Jag anser att budskapet i betänkandet är att alla alternativ är öppna. Ta det lugnt, säg inte att konstitutionen är död, börja inte omförhandla och säg inte att detta fördrag inte kan träda i kraft. Vi har tid och vi måste tänka över det.
För det andra har det nyligen förekommit en del polemik mellan ledamöter från Europaparlamentet och talarna från tre nationella parlament. Vi måste göra den meningsskiljaktigheten till något positivt. Europaparlamentet ska inte, och får inte, agera på ett arrogant eller förmyndaraktigt sätt mot de nationella parlamenten. Låt oss ha ett europeiskt forum. Men låt oss ha det tillsammans och med en riktig debatt om EU:s framtid.
Min sista punkt är att vi från en del grupper under de senaste månaderna har hört talas om en kärngrupp inom EU. Jag anser att detta prat är fullständigt nonsens eftersom de som talar om detta vanligtvis är de som vill bromsa integrationen. Låt oss börja med att ratificera konstitutionen. Låt oss sätta igång. Låt oss arbeta tillsammans och viktigast av allt: låt oss arbeta tillsammans inom EU:s institutioner. Jag hukar mig när jag hör talas om en kärngrupp utanför. Det bästa sättet som vi kan gå vidare på är att göra det inom ramen för fördraget, tillsammans, och jag är säker på att vi kan komma över detta och ha en konstitution på plats till 2009. 
Richard Corbett,
   Herr talman! För precis ett år sedan ställde sig parlamentet bakom konstitutionen med en överväldigande majoritet. Nu finns åtminstone två uppfattningar inom den majoriteten. Enligt den ena säger man att konstitutionens text är död efter nederlagen i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna, att vi borde börja fundera på någonting annat och förbereda en annan väg framåt. Enligt den andra säger man: Vänta lite, den här texten har faktiskt blivit ratificerad av en majoritet medlemsstater. Regeringscheferna själva i Europeiska rådet dödförklarade den inte, de utökade ratificeringsperioden och inledde en period av eftertanke. Under den perioden av eftertanke måste vi lyssna på dem som sa nej, men vi måste också lyssna på majoriteten som har sagt ja och finna en väg framåt som i slutändan kan föra samman dessa två.
I betänkandet skapas en syntes av de två ståndpunkterna. Man säger att det är för tidigt att dra slutsatser nu; perioden av eftertanke måste utsträckas åtminstone till 2007. Fram till dess måste vi hålla öppet för alla alternativ. Det krävs längre och djupare eftertanke. Självklart – som förväntat – säger vi att parlamentet skulle föredra att bibehålla texten, men vi inser att det bara skulle vara möjligt om åtgärder vidtogs för att försäkra och övertyga den allmänna opinionen. Vilka dessa åtgärder är lämnas öppet. Det finns, i teorin, många alternativ: tillägg i form av tolkningsförklaringar, extraprotokoll, att skriva om en del av texten, att skriva om hela texten, att börja på en ny text. Det kommer vi att avgöra vid slutet av perioden av eftertanke, men låt oss nu fortsätta med eftertanken, fördjupa den, bredda den och nå fram till slutsatser på ett år.
En sak är säker, herr talman: den nuvarande situationen – det vill säga de gällande fördragen – är inte tillräckliga för att unionen i sin utvidgade form ska fungera effektivt eller demokratiskt. Den frågan kommer inte att försvinna. 
Bronisław Geremek,
   Herr talman! Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa rekommenderar varmt Duffs och Voggenhubers betänkande om perioden av eftertanke. Vi var övertygade om att EU behövde den konstitutionella ramen. Vi ansåg att det konstitutionsfördraget var ett effektivt verktyg för att utveckla EU och ge unionen en politisk dimension och ett socialt perspektiv, som båda är nödvändiga. Vi har inte ändrat uppfattning, och vi anser inte att konstitutionen bör dödförklaras innan vi har undersökt om den visar några livstecken. Annars blir det omöjligt att förklara att patienten är död.
Man kan emellertid inte heller förneka att det under ratificeringsprocessen uppstod en klyfta mellan den önskan om fördjupad integration som de europeiska eliterna gav uttryck för, och känslorna hos en del av det europeiska samhället. Denna klyfta äger inte bara relevans för de båda länder som vägrade ratificera förslaget till konstitution. Den är ett reellt problem.
Jean Monnet brukade säga att svåra problem ibland krävde att man ändrade på sammanhanget. Just detta är syftet med perioden av eftertanke. Den breda offentliga debatten om EU:s framtid måste skapa ett nytt sammanhang för det europeiska konstitutionsprojektet. Det åligger Europaparlamentet att definiera ramen och formerna sig för dessa debatter, att få nationella parlament och det civila samhället att ta del i dem, att närmare ange frågor och sätta upp den nödvändiga dagordningen. Så blir det möjligt för EU-forumet att ta form, och göra det i form av ett offentligt europeiskt rum. Vi får inte besluta om dokumentets framtid riktigt än. Den tiden kommer efter perioden av eftertanke, efter den europeiska debatten och när vi har förändrat sammanhanget. Detta sägs mycket tydligt i det nu framlagda betänkandet. 
Monica Frassoni,
   Herr talman, mina damer och herrar! Gruppen de Gröna/Europeiska fria alliansen stöder Duffs och Voggenhubers betänkande. EU behöver en demokratisk konstitution och kan bara inte hanka sig fram med Nicefördraget. Den nödvändiga debatten om konstitutionen måste vara en europeisk debatt, och brevet från de tre nationella parlamentens talmän visar att ansvaret för den debatten inte får ligga på nationell nivå, utan att det behövs ett i sann mening europeiskt organ, som parlamentet, för att leda den debatten och – ja, låt oss säga det öppet – även styra den.
Två saker saknas dock i detta betänkande och vi hoppas kunna introducera dem i samband med omröstningen här i kammaren. Till Richard Corbett vill jag säga att jag inte håller med er. Det stämmer absolut inte att rörelsen för de som röstade ja till konstitutionen nu är splittrad mellan de som vill bli kvitt texten och de som vill behålla den. Så är det inte. I det ändringsförslag vi kommer att lägga fram för omröstning i morgon sägs tydligt att en möjlighet – inte en teoretisk sådan, utan en faktisk möjlighet – kan vara att ändra i texten, vilket i så fall kräver en ny konstitutionell process, som också kan avslutas med en folkomröstning.
Att emellertid tänka sig att det enda förslag vi i Europaparlamentet skulle lägga fram skulle vara att behålla den nuvarande texten och bara den, är felaktigt och kortsiktigt, och det är den attityden som verkligen kan komma att splittra den proeuropeiska rörelsen eller med andra ord den rörelse som med 500 röster fått ett brett stöd för konstitutionen i kammaren.
Jag anser därför att de två ändringsförslag som föredragandena har lagt fram bör få stöd av en bred majoritet i parlamentet, eftersom de helt enkelt hävdar att det är möjligt att debattera olika alternativ. Det kanske inte finns något förslag som är bättre än de andra, men jag anser att alla bör diskuteras, inklusive det förslag som just nu låter märkligt drastiskt, nämligen att vi ska ta upp debatten om konstitutionen på nytt och låta den inkludera medborgarna.
Francis Wurtz,
   . Herr talman! Den period av eftertanke som påbjudits av Europeiska rådet efter nejlägrets seger i Frankrike och Nederländerna har uppnått ett första resultat – den har lett till att folk uppför sig bättre. De båda föredragandena för den resolution vi nu debatterar ansåg det exempelvis inte lämpligt att den här gången beskriva majoriteten av väljarkåren i Frankrike och Nederländerna med de ovänliga epitet som vissa använde om dem för bara några månader sidan.
Jag vill därför tacka Johannes Voggenhuber och Andrew Duff för att de här, åtminstone i sin resolution, betonar att medborgarna faktiskt har, ”gett uttryck för sina betänkligheter och sin oro, vilket vi måste beakta”, att vi måste respektera deras beslut och att ”orsakerna till de negativa resultaten […] bör analyseras noggrant”. Det är ett framsteg. Det skulle vara ännu tydligare om man i betänkandet slog fast att förslaget till fördrag nu är dött och att debatten nu handlar om vad som ska ersätta det. Min grupp är beredd att ta aktiv del i debatten med våra medborgare om EU:s framtid. Vi kan i huvudsak ställa oss bakom de ämnen som har föreslagits för dessa diskussioner.
Den fråga som inställer sig är vad det politiska resultatet av debatten kommer att bli. Hur långt är ni beredd att gå för att förändra EU:s nuvarande politikområden och strukturer, för att möta de krav som ställs från de flesta av Europas samhällen, och som manifesterades på ett så spektakulärt sätt när det konstitutionsfördraget förkastades? Det är där problemet ligger. I det nu föreliggande betänkandet föreslås endast att vi ska ”lugna och övertyga den offentliga opinionen”, med tanke på att konstitutionen, ”i alla händelser […] träder i kraft under 2009”. I så fall är det inte längre någon debatt, utan en PR-kampanj.
Det vore skamligt om vi slog in på den vägen. Det vore ett missat tillfälle. Med mycket få undantag vill min grupp därför inte välja den vägen. 
Jens-Peter Bonde,
   . Herr talman! Jag vill fråga strutsmajoriteten i kammaren: Har ni inte hört att 55 procent av de franska väljarna röstade nej, mot rådet från 90 procent av sina deputerade och senatorer? Har ni inte sett att 62 procent av de nederländska väljarna inte följde rådet från 80 procent av det nationella parlamentet? Har ni inte läst fördragen där det krävs enhällighet om fördragsändringar? Varför bryta mot era egna regler? Ni verkar ha både ögon och öron. Använd dem!
Den föreslagna konstitutionen är död! Ändå uppmanar ni nationella parlament att bryta mot lagen. Ni fortsätter att sprida texten. På utsidan av den här byggnaden påbjuder ni fortfarande ja till konstitutionen. Kan ni föreställa er ett nationellt parlament som prisar Labourpolitiken och fördömer den konservativa politiken på själva parlamentsbyggnadens fasad? Nej, det kan ni inte, eller hur? Ni använder fortfarande skattebetalarnas pengar för att distribuera miljontals broschyrer där ni propagerar för det som avvisades. Ni påbörjade ratificering av en text som ännu inte hade blivit ordentligt översatt. Ni vägrade att publicera en lättläst utgåva av konstitutionen, därför att ni ville att texten skulle godkännas utan att ha lästs. Ni manipulerade tidsplanen för folkomröstningar och hoppades kunna sätta Förenade kungariket i en knipa efter 24 ratificeringar. Men, kära kolleger, ni förlorade, som jag har gjort flera gånger.
Nu är det er tur att följa väljarnas avgörande. I stället finansierar ni ännu mer propaganda: 300 000 euro till den europeiska rörelsen, 110 000 till Europafederalisterna, miljontals euro till dem som stöder konstitutionen.
Vi kräver en fri, rättvis och öppen debatt med jämlik representation för ja- och nejsidan. De av er som kommer att rösta för att inte ta hänsyn till de nederländska och franska väljarna borde skämmas! har påbörjat en minoritetsrapport. Vi tillbakavisar idén om en statskonstitution, kräver att de gällande fördragen ses över och att ett samarbetsavtal upprättas i stället.
Ett nytt avtal kan utarbetas av ett direktvalt konvent och bli föremål för folkomröstningar i alla medlemsstater, kanske samtidigt som nästa val till Europaparlamentet. Då skulle vi få veta medborgarnas utslag. De franska väljarna har inte ångrat sitt nej. Många nederländska väljare har ändrat sig, men det var de som röstade ja. Lyssna på väljarna, låt oss börja om från början.

Brian Crowley,
   Herr talman! För det första vill jag tacka föredragandena för deras arbete och för det som de har försökt åstadkomma med betänkandet. För det andra, och viktigast av allt, vill jag tacka det österrikiska ordförandeskapet för det politiska modet att flytta frågan från det förborgade tillbaka till den politiska agendan.
En av de viktigaste frågorna vi måste se på – och den anknyter till det som Jens-Peter Bonde just sa – är: När är ett nej verkligen ett nej? När kan ett land stoppa alla andra länder från att gå framåt? När kan två länder förhindra andra länder från att gå framåt? Det unika som Europeiska unionen hållit på med ligger i att unionen har ansträngt sig för att hitta en gemensam grund för mycket olika och varierande intressen. Visst, vi har stött på ett hinder för framstegen i den förändring av konstitutionen och fördragen som syftar till ett mer effektivt sätt att fatta beslut på. Men betyder det att vi måste sticka huvudet i sanden, som vissa av mina kolleger skulle säga? Strutsen är, även om den kanske sticker huvudet i sanden i vissa lägen, också den som springer fortast på marken.
Vi måste snabbt lära oss att springa fort för att ta itu med människors oro. Den oron är inte bara förknippad med den europeiska modellen. Många av dem som röstade nej i Frankrike eller Nederländerna röstade så av inrikespolitiska skäl. De röstade också av rädsla. Som vi upptäckte i Irland för några år sedan fanns det en irrationell rädsla hos vissa människor som röstade nej, en rädsla för det väldiga inflödet av invandrare som skulle ta alla deras jobb, stjäla deras sociala trygghet och störta landet i fördärvet. Verkligheten var en helt annan: integrationen är möjlig, sunt förnuft och lugn är möjligt, men viktigast av allt, detta är sant inte bara i denna trångsynta kammare och inte bara i de nationella parlamenten. Först när vi övertygar medborgarna och låter dem äga EU-projektet, först då kan vi säga att vi har ett medborgarnas Europa som rätteligen tillhör dem. 
James Hugh Allister (NI ). –
   Herr talman! Efter det att konstitutionen på ett så uppseendeväckande sätt misslyckades med sitt eget överlevnadsprov, nämligen godkännande från alla medlemsstater, kan ett betänkande där man förnekar den verklighet som blev följden bara komma från den syrefattiga och overkliga miljö som utskottet för konstitutionella frågor utgör. Med en hisnande arrogans försöker man i betänkandet, och inte minst den senaste talaren, i efterhand uttolka och förneka det demokratiska avgörandet från folken i Frankrike och Nederländerna genom att förklara att de resultaten inte handlade om att avvisa konstitutionen utan om meningsskiljaktigheter och andra frågor.
Nonsens! Frågan på valsedeln handlade om en enda sak – godkännande av konstitutionen – och svaret var lika tydligt. Varför inte se sanningen i vitögat? Ni förlorade. I stället har EU-vännerna här i kammaren en ny klyscha. De tycker att den är mycket smart: ”Context, not text, is the problem”, det vill säga ”Kontexten, inte texten, är problemet.” Så passande att det börjar med ”con”, som betyder ”lura” på engelska. Ty detta är vad perioden av eftertanke handlar om: Hur kan texten förpackas på nytt så att de nästa gång kan lura väljarna att köpa den sekunda vara som konstitutionen är? 
Jean-Luc Dehaene (PPE-DE ). –
   Herr talman! Med utgångspunkt i vad de senaste talarna hade att säga måste jag till min stora förvåning dra slutsatsen att en medborgare är viktig när han säger ”nej” men tydligen inte när han säger ”ja”. Låt mig i det här läget bara få säga att vi har haft folkomröstningar med positivt resultat och att 13 medlemsstater redan har godkänt konstitutionen. Det är minst lika viktigt för mig, vilket inte innebär att ”nejen” inte ska beaktas, eftersom de också sänder ett tydligt budskap som vi bör ta hänsyn till. Det är dock bara ett negativt budskap, ett som inte erbjuder några alternativ, medan den rädsla som kommer till uttryck i detta ”nej” paradoxalt nog troligen bäst kan dämpas genom en EU-konstitution och genom att EU agerar.
Om vi tittar på kan vi som kommissionsledamoten med rätta påpekade notera att medborgarna är mycket väl medvetna om att ett antal gränsöverskridande problem måste hanteras på EU-nivå och att det krävs ”mer EU”. Jag tänker då särskilt på den andra och den tredje pelaren, som konstitutionen också i huvudsak inriktade sig på. En annan paradox är att man under debatterna inför folkomröstningarna nästan helt bortsåg från frågan om att stärka det politiska EU inom den andra och den tredje pelaren.
Jag anser att det nu faktiskt är dags att aktivt använda den period av eftertanke som vi ges i kommissionens plan D. Vi bör med andra ord ta oss all tid vi behöver och inte störta oss in i något. Därför stöder jag det betänkande vi nu har förelagts, eftersom det går i den riktningen, även om jag är rädd att vissa ändringsförslag som föredragandena har lagt fram på nytt verkar luta åt genvägar och förhastade slutsatser. Jag anser att vi bör ta oss tid, tillsammans med de nationella parlamenten, framför allt för att kunna besvara den grundläggande fråga som ställs i betänkandet. 
Carlos Carnero González (PSE ). –
   Herr talman! Jag vill påminna kommissionsledamoten och vissa kolleger bland ledamöterna om att Spanien för tjugo år sedan gick med i EU. Det var goda nyheter för mitt land och säkert för unionen som helhet. Jag säger detta för att vi spanjorer gick med för tjugo år sedan och för drygt ett år sedan höll en folkomröstning och röstade ja till den europeiska konstitutionen, med samma rättigheter, skyldigheter och ansvar som andra länder. Frankrike och Nederländerna röstade nej. Ett ja är lika mycket värt som ett nej, vare sig det uttrycks i en folkomröstning eller av ett parlament. Och i dag har en absolut majoritet av EU:s medlemsstater sagt ja till den europeiska konstitutionen.
Jag har haft tillfälle att som skuggföredragande för den socialistiska gruppen arbeta tillsammans med de båda föredragandena i flera månader och detta betänkande är ett balanserat resultat, vilket i huvudsak betyder följande fyra saker.
För det första anser parlamentet fortfarande att konstitutionen är det bästa instrumentet för att skapa ett mer demokratiskt och effektivt EU.
För det andra kommer unionens politiska och institutionella problem inte bara att kvarstå utan också förvärras om konstitutionen inte träder i kraft, och det blir dessutom omöjligt att genomföra fler utvidgningar på grundval av Nicefördraget efter Bulgariens och Rumäniens inträde.
För det tredje måste vi inleda en verklig period av eftertanke och debatt, inom institutionerna och med medborgarna, för att försöka hitta lösningar på den nuvarande krisen. Mot slutet av denna period måste vi dra slutsatser för att kunna gå vidare och fullborda den politiska unionen.
För det fjärde, i linje med hur vi agerade i januari 2005, skulle det vara en positiv utgång av denna period av eftertanke om vi behöll den nuvarande texten, något som bara är möjligt i kombination med lämpliga åtgärder. Vi måste då fastställa lämpliga åtgärder.
Med tanke på den rådande politiska situationen kan vi säga att det finns nya omständigheter, utifrån vilka vi kan gå vidare med konstitutionen och vederlägga två ståndpunkter: för det första uttalandet om att konstitutionen är död – ryktet om dess död verkar vara starkt överdriven – och för det andra tanken att vi först måste ta i tu med arbetslöshet, immigration och brottsbekämpning, en ståndpunkt som blundar för att vi behöver denna konstitution för att kunna göra det. Det här är inte bara en fråga för institutionalister.
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ). –
   Herr talman! För min del vill jag gå från medicinska till matlagningsmetaforer. Jag vill uppmana kammaren att säga nej till denna tallrik med mikrade rester. Framför oss har vi en intorkad, kall rätt som har förlorat all doft och smak. Vi skulle förstås kunna använda samma ingredienser för att tillaga en annan måltid, kanske tillsätta lite kryddor och avlägsna de mest osmakliga ingredienserna. Men EU:s medborgare har rätt till ett nytt recept, en ny måltid som kommer att falla alla i smaken och inte bara innehålla gårdagens uppvärmda rester.
Med all respekt för mina kolleger måste jag säga att jag ibland när jag hör hur vissa av dem talar sinsemellan får intrycket av att de personligen är alltför fästa vid konstitutionsliket – för att återvända till det medicinska bildspråket. Jag önskar att dessa ledamöter hade modet att släppa taget om denna text som de såg födas i sin famn och modet att ta ett nytt steg för att uppfinna det nya recept som EU och dess medborgare behöver. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ). –
Talmannen.
   Herr Joan i Marí! Jag vill be er att inte fortsätta detta yttrande, eftersom tolkarna har fått instruktioner om att inte översätta från katalanska. Om ni fortsätter tala katalanska kommer parlamentets ledamöter inte att kunna förstå vad ni säger. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ). –
Talmannen.
   Som jag sa till er, herr Joan i Marí, har ert yttrande inte översatts av tolkarna och texten kommer inte att återges i det fullständiga förhandlingsreferatet. 
Sylvia-Yvonne Kaufmann (GUE/NGL ). –
   Herr talman! Det finns en mening i betänkandet som inte nog kan betonas, nämligen att Nicefördraget inte utgör en fungerande grund för att fortsätta den europeiska integrationsprocessen. Jag vill tillägga att detta fördrag innebär början på slutet för en utvidgad medborgarunion. Vad handlar egentligen Nicefördraget om? Det handlar om att det inte finns några lagligt bindande, grundläggande rättigheter, inga medborgarinitiativ, ingen tydlig uppdelning av EU:s befogenheter, inga fullständiga budgeträttigheter för Europaparlamentet, eller rättigheter för nationella parlament att besvara initiativ från kommissionen, ingen parlamentarisk kontroll av Europol, ingen utrikesminister och ingen europeisk diplomattjänst.
Listan över allt som Europa riskerar att förlora utan en konstitution är mycket lång. Vi får inte backa in i det förflutna. Ska vi verkligen helt seriöst hävda att Nicefördraget måste vara skrivet i sten? Jag vill inte att EU ska degenerera till ett frihandelsområde med begränsad social ansvarighet. Ett Kärneuropa som drar upp nya skiljelinjer genom Europa är oacceptabelt, och därför måste den konstitutionella processen fortsätta. Europa behöver ett nytt fördrag. Det enda som står fullständigt klart är att vi inte kommer någonstans genom att ”fortsätta som vanligt”.
Människors oro och problem måste åtminstone tas på allvar – det är det budskap som högt och tydligt hörs från de franska och nederländska folkomröstningarna om konstitutionen. Vad vi behöver är ett politiskt skifte i EU, i form av en utveckling mot ett socialt Europa. Först då kommer vi att få ett aktivt folkligt stöd för ett utvidgat EU och för ett enat och fredligt Europa. 
Bastiaan Belder (IND/DEM ). –
   Herr talman! Tonen i Duffs och Voggenhubers betänkande påminner mig om en plenardebatt för ett år sedan, då kammaren gjorde en stor show av sitt helhjärtade stöd för konstitutionen och ingenting verkade stå i vägen för att den framgångsrikt skulle ratificeras i samtliga 25 medlemsstater.
Till min besvikelse måste jag nu konstatera att parlamentet inte har lärt sig något av läxan i form av dessa båda nej. Kammaren funderar inte över EU:s framtid, utan på en strategi för att få den tvåfaldigt förkastade konstitutionen antagen i alla fall. Allt detta självklart maskerat med omfattande åtgärder för att lugna den allmänna opinionen.
Mot bakgrund av dessa genomskinliga försök att negligera den uttryckliga viljan hos den franska och nederländska väljarkåren vill jag emellertid uttrycka min uppskattning av ett antal av de ändringsförslag som lagts fram av de båda föredragandena. De klamrar sig åtminstone inte desperat fast vid den nuvarande konstitutionen. De verkar också ha förstått nejet i Frankrike och Nederländerna bättre än ledamöterna i de stora grupperna och de visar också en större beredvillighet att verkligen titta på dessa frågor.
Jag hörde min kära kollega Johannes Voggenhuber tala om nationalism. Jag har en så hög uppfattning om hans intellektuella förmåga att jag antar att han inte räknar in alla motståndare till konstitutionen i det lägret, för det är jag verkligen inte så pigg på. 
Irena Belohorská (NI ). –
   Jag vill tacka Andrew Duff för ett värdefullt betänkande. I många européers ögon ägnar EU sin tid åt att diskutera bananer, formen på en morot och markstrålningsvärden, men inte åt de frågor som handlar om EU-medborgarnas vardag. Sju av tio medborgare i Slovakien vet mycket lite om EU och dess struktur. Medborgarna ser unionen som något långt borta från deras dagliga problem. Det kom som en chock att fler människor röstade i dokusåpan Big Brother, som visades nyligen, än i valet till Europaparlamentet.
Medierna spelar en viktig och avgörande roll för att informera EU:s medborgare. Medborgarna är intresserade av EU och vill få information om hur unionen fungerar. Medierna måste börja informera dem om EU-institutionernas arbete och om hur deras beslut kan påverka vardagen. Om så ska ske måste man dock skapa rätt förutsättningar. Jag kan förstå om en journalist tycker det är svårt att förklara lagförslag med tusentals ändringsförslag, särskilt om texten offentliggörs bara några dagar innan omröstningen äger rum och för den delen inte heller på alla språk. Om medierna ska kunna ge medborgarna objektiv information om EU:s arbete, måste de koncentrera sig på det egentliga arbetet i stället för på godbitar och skandaler. Samtidigt måste vi emellertid skapa förutsättningar för bättre information till medborgarna, vi måste göra oss av med EU-lagstiftningens krånglighet och begränsa antalet debatter bakom stängda dörrar. 
Íñigo Méndez de Vigo (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag hoppas att ni kommer att förstå mig, eftersom jag tänker tala på ett officiellt språk. Jag anser att språk är ett kommunikationsverktyg snarare än ett redskap för isolering.
Herr talman! Jag anser att detta betänkande innehåller tre viktiga punkter. Jean-Luc Dehaene och Alexander Stubb har redan sagt några viktiga saker i denna fråga, men det finns tre punkter som jag vill ta upp.
För det första är konstitutionen resultatet av ett samförstånd och tills vi har fått en alternativ meny är detta vad vi har att tillgå. Och det är ett bra samförstånd, eftersom de människor som har röstat nej i vissa EU-länder inte klarar att dricka en kopp kaffe tillsammans eller åstadkomma en alternativ text. Det är verkligheten. Nej-sägarna är folk som förkastar, utan att bygga upp. De föreslår ingenting. Tills det finns en alternativ meny på bordet kommer jag att hålla fast vid den här menyn och parlamentet kommer att hålla fast vid den här menyn.
För det andra är vi emot att delvis tillämpa vissa aspekter av konstitutionen. Varför? Av samma skäl. Konstitutionen är resultatet av ett samförstånd och alla godkänner vi inte allt i den, men vi godkänner den som helhet och därför kan vi inte acceptera tanken på att plocka ut en sak men inte något annat − och parlamentet gör rätt i att hävda detta i betänkandet. Vi godkänner alltihop som en helhet, men är emot att man plockar russinen ur kakan.
För det tredje förklarar parlamentet i detta betänkande att det inte blir några fler utvidgningar av EU utan en konstitution, och den har helt rätt. Vi är medvetna om att EU inte kommer att fungera utan bestämmelserna i konstitutionen, varken med avseende på demokrati eller effektivitet. Herr talman! Det framgår av artikel 49 i de nuvarande fördragen, och jag vill nämna detta för våra vänner strutsarna, eftersom parlamentet måste yttra sig om alla utvidgningar av EU och i detta betänkande gör parlamentet ett väldigt klart och allvarligt åtagande om att det inte blir några utvidgningar utan en konstitution. 
Jo Leinen (PSE ). –
   Herr talman! Som ordförande i utskottet för konstitutionella frågor vill jag tacka föredragandena för att de har arbetat sig igenom en mycket viktig fråga vid en ganska svår tidpunkt. Duffs och Voggenhubers betänkande har lett till livliga diskussioner och ingår därmed i kommissionsledamot Wallströms plan D.
En överväldigande majoritet av kammaren står fast vid den europeiska konstitutionen. Argumenten för det nya EU-fördraget har långt ifrån försvunnit, utan i stället blivit mer trängande: större effektivitet, mer öppenhet, mer demokrati. Det finns ett akut behov av alla reformer och framsteg som konstitutionen för med sig. Diskussionerna i Nederländerna och Frankrike har inte på något sätt förpassat dem till glömskan. Jag är mycket glad över att det österrikiska ordförandeskapet blåser nytt liv i debatten. Under de senaste månaderna har vi i viss mån varit förlamade. Vad vi behöver under 2006 är en bred debatt i alla tjugofem medlemsstaterna, och jag försäkrar rådets ordförande och kommissionens vice ordförande att jag hoppas att alla tjugofem länderna ska lämna sitt bidrag. Jag har sett interimsrapporten från toppmötet i december. Den lämnade åtskilligt att önska. I de flesta medlemsstater har debatten inte ens kommit igång och därför vore det inte så lyckat att nu i januari 2006 lägga fram resultaten av en debatt innan vi ens har haft någon. Vad vi måste göra nu är att ägna ett år åt att diskutera de stora politiska EU-frågorna med alla aktörer i medlemsstaterna, så att vi under 2007 ska kunna dra slutsatser om vilket förfarande vi väljer för att ska kunna föra projektet lyckligt i hamn. Vi har olika alternativ att välja på. Tysklands förbundskansler har frågat mig varför vi inte utökar konstitutionen genom att lägga till ett protokoll om det sociala Europa, och det är en väg framåt som vi måste diskutera.
Denna period av eftertanke kommer att ge oss och den europeiska demokratin ny styrka. Vi kan alla komma ut ur den här krisen i bättre form än när krisen började.
Jules Maaten (ALDE ). –
   Herr talman! Konstitutionsfördraget är dött, länge leve fördraget. Även om det stämmer att konstitutionsfördraget förkastades mer på grund av sammanhanget än för själva texten, stämmer det också att konstitutionsfördraget visade sig för svagt för att lösa problemen i detta sammanhang. Det saknades ett tillräckligt antal djärva och engagerande idéer.
Varför ger vi exempelvis inte medborgarna verklig makt och låter dem välja kommissionens ordförande direkt, eller varför inför vi inte en möjlighet att anordna en europeisk folkomröstning för alla – inte 25 eller 27 små folkomröstningar, utan en verkligt europeisk folkomröstning – och varför skapar vi inte ett verkligt politiskt område i Europa, ett europeiskt ?
I den här situationen vill nederländska medborgare – och jag antar att det även gäller medborgarna i de flesta andra medlemsstater – inte under några omständigheter diskutera institutionerna just nu, tack så väldigt mycket. Vad de vill se är ett EU som är konkurrenskraftigt, som skapar jobb, bekämpar terrorism och gränsöverskridande brottslighet, som driver en egen utrikespolitik och som i slutänden helt enkelt gör vad EU förväntas göra. Om vi inte lyckas blir försöken att blåsa nytt liv i en fördragsöversyn som att piska en död häst och allt snack blir bara akademiskt.
Visst behöver vi ett nytt fördrag för att göra EU mer demokratiskt och mer effektivt, men det är ingen brådska. Vissa av de många utmärkta idéer som våra föredragande har sjösatt syftar till att förlänga perioden av eftertanke till slutet av 2007, för att hålla fler alternativ öppna, och även rent allmänt välkomnar jag en metod som visar hur vi bör föra debatten. Vad vi emellertid inte behöver är ett dokument med rubriken ”konstitution” som skrämmer i väg folk i stället för att göra dem delaktiga. När allt kommer omkring doftar en ros lika gott om man kallar den något annat. Därför anser min grupp att det är ett oöverstigligt problem om man till varje pris håller fast vid namnet och texten.
Om lösningen är att lägga fram en förbättrad text – och jag hoppas verkligen att vi lyckas med detta, eftersom det är viktigt – är jag i så fall för att lägga fram den för alla EU:s medborgare i en folkomröstning, i anslutning till nästa val till Europaparlamentet. 
Roger Knapman (IND/DEM ). –
   Herr talman! Detta är inte ett Voggenhuber-Duff-betänkande utan bara ett bluffbetänkande. Frågan är, är konstitutionen död eller sover den bara? Om svaret på allt detta hade varit ja, hade kommissionsledamöterna otvivelaktigt på ett enkelt sätt kunnat förklara vad ja betyder. Det är bara vi fattiga bönder som råkar tro på nej som måste få förklarat för oss vad nej betyder.
”Nej” i det här fallet betyder rena rama arrogansen från kommissionen som dristar sig till att gå fram med detta projekt när 70 procent av människorna i Österrike inte vill det, när två tredjedelar av befolkningen i Storbritannien inte ser någon fördel med framtida deltagande i detta skenparlament, när folket i Frankrike har röstat nej och när folket i Nederländerna har röstat nej.
Vilken del av detta nej är det som kommissionen inte förstår? Nej betyder att stora delar av EU:s befolkning inte vill fortsätta med denna skenbild. Vi trodde att vi gick med i en gemensam marknad, och den har bara vuxit och vuxit och vuxit fram till detta slutliga betänkande, som driver oss framåt mot en fullständig politisk union. Nåväl, den kommer att falla sönder, otvivelaktigt, därför att det inte är vad folk trodde att de röstade för. Jag är glad att UKIP inte kommer att misslyckas, för ingenting kan stoppa en idé som tiden är mogen för, och det innebär nationell frihet. 
Jan Tadeusz Masiel (NI ). –
   Herr talman! Europa uppstod på medeltiden med kristenheten som grund. EU tillkom ursprungligen för att förhindra fler krig. Nationer och folk tenderar att gå samman, antingen kring något eller mot något.
Europa tillhör nu det förgångna. Europa har ersatts med Europeiska unionen, som fortfarande saknar en gemensam vision som förenar dess medlemmar. I nuläget kan vi alla hitta något skäl till att förkasta konstitutionen. Vissa anser att budgeten är för liten, andra att den är för stor, medan ytterligare andra oroar sig över Turkiet. De nya medlemsstaterna är missnöjda med den orättvisa gemensamma jordbrukspolitiken och den stängda arbetsmarknaden. Likafullt vill vi fortsätta att höra ihop.
Vi måste göra oss kvitt alla inbördes stridigheter innan vi lägger fram konstitutionen för medborgarna igen och denna gången måste vi lyssna till vad medborgarna har att säga och ta hänsyn till det. 
József Szájer (PPE-DE ). –
   Herr talman! Även om minoriteten alltid är mycket mer högljudd så anser många av oss här i parlamentet att Europeiska unionen behöver ett konstitutionellt fördrag för att fungera ordentligt, särskilt på sådana områden som ökad insyn och parlamentets utvidgade kontrollfunktion, eller till och med skyddet av minoriteters rättigheter i Europa.
Men den viktigaste orsaken till den kris som har uppkommit är inte konstitutionens innehåll, som garanterar en bättre reglering av Europeiska unionens framtida verksamhet, utan det faktum att Europeiska unionen enligt många medborgares uppfattning inte fungerar på ett tillfredsställande och övertygande sätt. Många medborgare har tappat förtroendet för de institutioner och den elit som leder Europeiska unionen.
Jag instämmer i Europeiska kommissionens ståndpunkt, och som jag nämnde i mitt antagna ändringsförslag är det viktigt att se till att ett av målen under perioden av eftertanke är att finna vägar för Europeiska unionen att få tillbaka medborgarnas förtroende. Vi anser också att vi för att vara säkra på att lyckas behöver en debatt om hur Europeiska unionen kan öka sin effektivitet och hur den kan bidra till att lösa människors verkliga problem.
Det konstitutionella fördraget, eller dess viktigaste delar, måste bevaras. Men vi måste inse att vi inte kan återvinna förtroendet hos medborgarna i Europeiska unionen genom komplicerade texter, utan genom att Europeiska unionens visar fram resultat i form av arbetstillfällen och ekonomisk tillväxt och genom att effektivt företräda gemensamma europeiska intressen i världen. Och om vi får tillbaka människors förtroende kommer de också att stödja det konstitutionella fördraget. 
Pierre Moscovici (PSE ). –
   Herr talman! Jag vill börja med att tacka medföredragandena Andrew Duff och Johannes Voggenhuber. De har gjort ett fantastiskt och mycket fördomsfritt arbete som utgör ett utmärkt diskussionsunderlag, så som redan har framhållits.
Jag är själv f.d. ledamot av konventet, socialist och fransman, utan att framhäva det ena mer än det andra, och jag vill i detta läge gå in i den här tarvliga debatten om konstitutionen är död eller inte. Jag hyser all aktning för de människor som röstat för denna text – jag röstade själv ja – men samtidigt kan vi inte agera som om ingenting har hänt, som om de franska och nederländska omröstningarna inte på något sätt förändrade situationen. Vi kan inte heller agera som om det nu bara fanns en tänkbar lösning, bara en utgång, nämligen att efter några få avstickare underteckna den ursprungliga texten som förkastades av fransmännen och nederländarna.
Därför måste vi hjälpa föredragandena och i det syftet har jag, tillsammans med dem och Pervenche Berès, undertecknat ett antal ändringsförslag som kräver att verkligheten beaktas. Jag vill särskilt rikta er uppmärksamhet mot tre ändringsförslag: ändringsförslag 18, ändringsförslag 24 och ändringsförslag 27. Jag anser att om vi antar dem, om parlamentet antar dem, så kommer parlamentet att få en lång rad valmöjligheter, det kommer att vara öppet, det kommer att lämna ett riktigt bidrag till debatten och det kommer inte längre att sitta fast i en enda lösning, idé eller tankebana. När allt kommer omkring vill jag rösta för den här texten precis som de franska socialisterna gör, men vi kan inte göra det om det bara är en återvändsgränd. Låt oss därför i morgon fortsätta att gå vidare genom att rösta för dessa ändringsförslag.
Nils Lundgren (IND/DEM ). –
   Herr talman! I och med folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna har författningsförslaget fallit. Om detta kan inte råda någon tvekan. Två länder har sagt nej i folkomröstningar, och det med stora majoriteter och med högt valdeltagande. Att det europeiska politiska etablissemanget nu försöker bortförklara detta är en demokratisk skandal. Politiker och höga ämbetsmän diskuterar nu öppet hur man ska komma runt dessa valutslag. De har fräckheten att på egen hand tolka utslagen som missnöje med sittande regeringar i de båda länderna. De börjar räkna hur många länder som har sagt ja, trots att det är klart att alla länder måste godkänna förslaget.
Sällan har det synts så tydligt vilken klyfta som finns mellan den politiska eliten och folken i EU-frågorna. Allt pekar på att det skulle ha blivit ett nej även i Tyskland om det hade varit folkomröstning där. Detsamma gäller Storbritannien, Österrike, Sverige, Danmark och kanske flera. Men EU:s maktelit talar skamlöst om svåra bakslag som drabbade under fjolåret. Jag vill påpeka att demokratiska utslag är bara bakslag för dem som har förlorat det för att de saknar folkligt stöd. Detta får inte kringgås. 
Daniel Hannan (PPE-DE ). –
   Herr talman! Debatten påminner mig om Bertolt Brechts rader: 
 – Vore det då inte enklare att regeringen upplöste folket och valde sig ett nytt? 
) Folken i två centrala grundarstater har kastat ut era projekt, mina vänner. Jag vet att det är svårt att acceptera att man blir avvisad, men titta på siffrorna: 55 procent av de franska väljarna, 62 procent av de nederländska väljarna. Ni kanske försöker invända att väljarna har missuppfattat det, att de lider av vad marxisterna brukade kalla falskt medvetande, att de behöver bättre propaganda, att det är upp till oss – EU-eliten – att visa dem rätt väg. På vilket jag svarar: Gör ert yttersta.
Aktuella opinionsundersökningar i Nederländerna visar att 82 procent av de nederländska väljarna nu skulle rösta nej – ett bevis för detta modiga folks förstånd. Men om ni tror att ni kan vända folket, bästa kolleger – varsågoda! Om ni gjorde det skulle det åtminstone vara ett bevis på ert engagemang för de demokratiska ideal som ni så ofta åberopar.
Det skulle vara mycket mer upprörande om man gick vidare med genomförandet av konstitutionen – eller åtminstone av dess innehåll – utan folkets samtycke. Och ändå är det precis vad ni gör. Se på det antal riktlinjer och institutioner som föreskrivs i konstitutionen som trots detta har antagits eller håller på att antas: Europeiska avdelningen för yttre åtgärder, Europeiska unionens byrå för mänskliga rättigheter, Europeiska försvarsbyrån, Europeiska rymdprogrammet, Europeiska gränsförvaltningsbyrån, en rättsligt bindande stadga om de mänskliga rättigheterna: ingen av dem har någon riktig rättslig grund utanför konstitutionen. Genom att anta dem ändå visar ni att ni inte kommer att låta någon kraft – inre eller yttre, och inte heller er egen regelbok eller det motstånd som ert folk uttrycker vid valurnorna – hejda brådskan mot politisk assimilation. Därigenom rättfärdigar ni den strängaste kritiken från era motståndare.
Med min landsman Oliver Cromwells ord: ”Jag bönfaller er vid Jesu hjärta att tänka er möjligheten av att ni kan ha misstagit er.”
Genowefa Grabowska (PSE ). –
   Herr talman! Den resolution som vi för närvarande håller på att debattera är ett bra och välbalanserat kompromissdokument. Dessutom behandlades det på rekordtid. Det passar mycket bra ihop med de prioriteringar som det österrikiska ordförandeskapet presenterade för oss idag och även med det finska ordförandeskapet och med det kommande tyska ordförandeskapet.
Detta innebär att trots den tvekan och motvillighet som har kommit till uttryck så har konstitutionen förvisso inte förkastats. Den tillhör inte det förflutna. Tvärtom intar den en framstående plats på våra dagordningar. Efter att fransmännen och nederländarna röstade nej är konstitutionen alltjämt mycket levande eftersom vi fortsätter att debattera den. Alla européer måste komma fram till ett svar på frågan om vilket slags EU de vill ha.
Genom denna resolution uppmanar parlamentet alla medborgare i EU att delta i en omfattande diskussion om den fråga som jag just tog upp. Det uppmanar också alla nationella parlament och regeringar att förklara vilka förväntningar de har. Vi bör säga till regeringarna i de nio medlemsstater som ännu inte har ratificerat konstitutionen att de bör påbörja ratifikationsförfarandena eftersom deras statsministrar har undertecknat dokumentet, för det är deras rättighet och skyldighet att göra så enligt internationell rätt. Det är en skyldighet i enlighet med Wienkonventionen om traktaträtten.
Låt mig göra en avslutande kommentar. Ett lands sätt att behandla konstitutionen för Europa är inte bara ett prov på dess vilja att bidra till att bygga ett gemensamt EU. Det är också ett prov på det landets trovärdighet som en partner i internationella förbindelser. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ).
   – Herr talman! Parlamentet har idag inlett en viktig debatt. Politiska institutioner och samhällsaktörer kommer tillsammans med medierna att ta på sig ansvaret för att ställa följande fråga: Vill EU trygga framtiden?
Frågan om konstitutionen handlar inte bara om institutionernas uppbyggnad. Den handlar snarare om hur EU ser till att dess institutioner agerar i överensstämmelse med en moralisk medvetenhet i världen. Vi alla, medborgare i EU, i maktens korridorer, i unionens främsta linje, känner utmaningens vidd. Hur kan vi styra ett så väldigt och öppet kosmopolitiskt område? Hur kan vi förverkliga ett projekt för rättvisa som sträcker sig utanför EU:s gränser? Hur kan vi skapa en livsstil som inte bygger på traditioner? Hur kan vi göra EU till en demokratisk makt och grundare av en ny världsordning? Hur kan vi som en union av olika befolkningsgrupper bli en förebild? Hur kan vi hitta ett sätt att tillsammans värna om de mänskliga rättigheterna i världen? Hur kan vi tillsammans hitta ett sätt att påverka världen? Hur kan vi återge politiken dess lagstiftande makt över en globaliserad och avreglerad ekonomi? Hur kan vi förena rättvisa med effektivitet? Hur kan vi bana väg för nya politiska modeller?
Vi har inte rum för rädsla i framtiden. Vi har ett angeläget behov av att diskutera politisk integration, att diskutera införandet av en kosmopolitisk och mänskligare livsstil, att diskutera i vilken utsträckning konstitutionen i sig själv representerar och skapar vår europeiska identitet. När allt kommer omkring uppkom vår europeiska identitet inte ur traditioner utan ur moral, längtan och förnuft. 
Pasqualina Napoletano (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Det finns en verklig risk för att det europeiska projektet kan misslyckas, och det finns tecken på det. För att bygga upp eller återskapa människors förtroende behöver vi visioner, effektiva politiska åtgärder och resurser, och resurserna innefattar både ekonomiska resurser och institutionerna.
Jag anser att vi, som parlament, inte får överge utsikterna till ett konstitutionellt fördrag. När det gäller polemiken om den nuvarande texten anser jag att parlamentet måste försvara allt som har uppnåtts tack vare fördraget. Kommer debatten att kunna gå vidare? Jag tror inte att det blir lätt, men uppriktigt talat kommer jag inte att utesluta den vägen heller.
Dessutom skulle jag, som redan har framhållits, vilja att vi slog in på den vägen i nära samarbete med de nationella parlamenten eftersom de europeiska regeringarna enligt min åsikt varken har fört debatten i frågan grundligt eller korrekt. Jag vill tacka det österrikiska ordförandeskapet för att åtminstone delvis ha återupplivat debatten. Låt oss hoppas att de olika institutionerna från och med nu kan samarbeta bättre med varandra. 
Panayiotis Demetriou (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag ska inte upprepa de argument vi idag har hört om konstitutionen från föredragandena och andra talare. Jag ska inte heller hänvisa till de detaljerade, omfattande och uttömmande diskussioner som hölls förra året, utan jag ska hänvisa till den dialog som de syftar på.
Jag anser att den dialog som vi behöver föra inte ska kretsa kring konstitutionen utan kring Europeiska unionens existentiella problem, dvs. för det första i vilken utsträckning Europeiska unionen fortfarande är nödvändig, för det andra vilket slags EU vi i så fall faktiskt vill ha och för det tredje hur mycket vi vill att Europeiska unionen ska utvidgas.
Om det inte finns något gemensamt svar på dessa existentiella frågor både på politisk nivå och på medborgarnivå fruktar jag starkt att ingen form av konstitution för Europa någonsin kommer att bli godtagbar för EU-medborgarna. Om vi i Europeiska unionen anser att EU behöver vara enat och starkt så är utmaningen för oss att övertyga även medborgarna om att detta är den riktiga vägen att fortsätta på. Tillförsikt och förtroende för den europeiska visionen är grunden för staternas och medborgarnas allmänna bifall till konstitutionella arrangemang för att Europeiska unionen ska fungera.
Om medborgarna i de europeiska staterna inte inser vilken betydelse EU:s existens och det fortsatta enandet och stärkandet av Europeiska unionen har för mänskligheten så tror jag inte att något konstitutionellt förslag kommer att godkännas i framtiden. Därför anser jag att vi inte bör förlora mer tid. Vi måste bygga på vad vi har, och vad vi nu har är konstitutionen. Detta är vad vi måste arbeta på och detta är vad vi måste bygga på eftersom jag starkt fruktar att alla andra ansträngningar vi gör för att skapa ett alternativ kommer att misslyckas och kommer att bli ett slutgiltigt misslyckande på bekostnad av Europeiska unionens enande och utveckling. 
Stavros Lambrinidis (PSE ).
   – Herr talman! Åtta månader efter att konstitutionsfördraget förkastades i folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna befinner vi oss alltjämt i en ändlös period av eftertanke om hur vi ska formulera det. Det är på tiden att vi börjar arbeta. Vad innebär detta arbete? Enligt min uppfattning innebär det inte att vi analyserar oss själva i ändlösa diskussioner om den exakta definitionen av den nya socialstaten, EU:s finansiering och så vidare. Om vi tror att vi tillsammans ska komma överens om alla dessa frågor som en nödvändig förutsättning för att behandla konstitutionen igen, anser jag att vi aldrig kommer att få någon konstitution för Europa.
Däremot bör det enligt min uppfattning bara finnas ett slutgiltigt mål för perioden av eftertanke. Oavsett varje människas politiska övertygelser måste vi, trots att så mycket står på spel för Europa, intala oss själva att vi som européer kan ta itu med detta bättre tillsammans än var för sig. Detta är kanske också den viktigaste ramen som saknas för varje text om den ska vara godtagbar för alla. 
Reinhard Rack (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag har ingen som helst förståelse för den föreställning om demokrati som hyllas av vissa EU-kritiker, vilka vanligtvis blir varma i kläderna bakom sina nationella flaggor och som försöker värva fler EU-medborgare för sin sak. Vi hör det nu sägas om och om igen att 70 procent av österrikarna inte vill ha konstitutionen – en tydlig hänvisning till de senaste Eurobarometerundersökningarna och inte mer informativ än vad sådana är, kombinerat med ett uppenbart åsidosättande av de demokratiska regler och förfaranden som gäller i Österrike, mitt eget land, där båda kamrarna i landets parlament har ratificerat konstitutionen med överväldigande majoritet. Men en del fäster större vikt vid procenttal än vid de förfaranden som krävs enligt grundlagen.
Jag har heller ingen förståelse för det förfaringssätt som anammats av dem som redan vill diskutera alternativ trots att det pågående ratificeringsförfarandet inte är avslutat. De som nu kräver nya alternativ ringaktar de beslut som fattats demokratiskt i de flesta medlemsstaterna i Europeiska unionen.
Var finns då i själva verket dessa alternativ? I konventet om Europas framtid förde vi långa diskussioner om samtliga alternativ, diskussioner om ett mer demokratiskt Europa, en mer social union och så vidare. Gång på gång kom vi fram till samma resultat. Hur önskvärda alla sådana förbättringar än må vara så skulle de till sist åstadkomma mer EU, och ett starkare EU, och följaktligen just det som de flesta av medlemsstaterna och människorna som bor i dem för närvarande inte vill ha – en fortsatt förlust av makt för nationalstaterna. Låt oss alltså göra vad majoriteten i utskottet för konstitutionella frågor har föreslagit, låt oss försöka informera allmänheten i EU om vad som verkligen finns, och vad som inte finns, i konstitutionsfördraget från 2004, och låt oss göra ett andra försök att nå samförstånd om stöd för den bästa konstitutionen som för närvarande finns på marknaden. 
Hans Winkler,
   . Herr talman, ärade ledamöter! Jag tyckte att det var en mycket intressant erfarenhet att få delta i denna debatt och att följa utbytet av åsikter. En lång rad av dem har kommit till uttryck, men en sak som sagts förefaller mig stämma överens med majoritetens uppfattning i rådet, och det är att Europeiska unionen vid denna tidpunkt bör hålla varje realistiskt och förnuftigt alternativ öppet, innan vi får en klarare bild av situationen, eftersom vad vi har lärt oss av våra erfarenheter under de senaste åren är att snabba, kanske till och med förhastade, bedömningar av situationen inte leder oss någonstans i denna debatt. Jag håller med Jo Leinen om att det skulle vara mindre välbetänkt av rådets ordförandeskap att i detta skede av debatten försöka föregripa resultaten, och att det faktiskt skulle riskera att i så fall göra skada.
Vad vi nu behöver är en diskussion. Låt mig upprepa min tacksamhet mot utskottet för konstitutionella frågor och mot föredragandena, Andrew Duff och Johannes Voggenhuber, som inlett denna debatt. Ordförandeskapet kommer att reagera på den. Även vi anser att alla åsikter som kommit till uttryck i denna debatt måste respekteras. Som vice ordförande Margot Wallström så träffande sa, ”vad vi vill ha är ett Europa för alla”. Att bygga detta Europa är en uppgift som även det österrikiska rådsordförandeskapet har gjort till sin. Tillsammans med de andra medlemsstaterna och i samråd med de andra institutionerna kommer vi att arbeta på den färdplan som tidigare åberopades.
Det uttalande som gjordes idag och som gick ut på att allmänheten inte är intresserad av någon debatt om institutioner vill jag bemöta med att detta vårt EU likväl verkligen behöver institutionerna och strukturer för institutionerna som gör det möjligt för unionen att göra vad medborgarna väntar sig av den.
Jag hoppas verkligen att det som rådets ordförande idag har sagt kommer att tydliggöra att det österrikiska ordförandeskapet verkligen menar allvar med att gripa sig an de problem som berör allmänheten i EU och som är angelägna för dem. 
Margot Wallström,
   . Herr talman! Ärade ledamöter! Jag har egentligen bara två korta saker att säga. Det första är att citera Elmar Brok som i början av debatten sa ”The citizens are the stake holders”. Det är Europas medborgare som är den viktigaste målgruppen, de som har mest att vinna eller mest att förlora på hur vi hanterar frågan om ett nytt konstitutionellt fördrag för Europa.
Det andra är att säga att demokrati är ingen åskådarsport. Det kräver att vi engagerar oss i debatter och i en dialog med medborgarna, engagerar våra politiska ledare och våra medborgare på alla möjliga sätt och att vi hjälps åt att spela våra olika roller i det sammanhanget.
Nu har jag emellertid så många gånger hört dessa lite lättsamma kommentarer om att ”vad är det i nejet som ni inte förstår” och liknande, att jag vill tillägga att det faktiskt är så att vi genom opinionsundersökningar och intervjuer vet precis varför människorna har svarat ja eller varför de har röstat nej. Det är ingenting som vi har hittat på, vi vet att varje folkomröstning som också tar in konstitutionella frågor rymmer en risk att man faktiskt får svar på frågor som man inte har ställt. Det känner politiker till i alla våra medlemsländer.
Inte är det väl heller så konstigt att 25 medlemsländer som engagerar sig i en debatt om hur vi ska lösa en konstitutionell utmaning i ett Europa som har vuxit från 15 till 25 medlemsländer, faktiskt undrar hur vi ska komma ur en situation där två medlemsländer har sagt nej när 14 har sagt ja. Hur hanterar vi den situationen? Ska vi hädanefter bara stoppa processen eller finns det en lösning att komma ur den? Det är inte konstigt. Ni gör det lite för lätt för er. Det mest intressanta är att de som representerar UKIP (UK Independence Party) och kallar detta för ett bluffparlament verkar vara alltför nöjda med att låta skattebetalarna i Europa betala deras löner i detta bluffparlament, utan att de bidrar konstruktivt med någon enda egen idé.
Jag tycker att vi faktiskt måste skärpa oss och föra en intellektuellt hederlig debatt om Europafrågorna. Vi vet väldigt mycket och det finns ingen genväg. Vi kan bara engagera oss i en debatt och dialog med medborgarna. Vi kan bara diskutera sakfrågorna först och koppla dem till de konstitutionella lösningar som är nödvändiga för att få ett mer öppet, mer demokratiskt och mer effektivt Europa. Hur mycket ni än skrattar. 
Talmannen.
   Debatten är avlutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.
Bruno Gollnisch (NI ). –
   Det är lätt att se flisan i din broders öga men inte lika lätt att se bjälken i ditt eget. Samma personer som igår förkastade det otänkbara förnekandet av parlamentarisk demokrati som gjorde att kommissionen i Bryssel åter lade fram sitt direktiv om hamntjänster när det hade förkastats, är idag beredda att anta ett betänkande som på ett ännu allvarligare sätt är ett förnekande av allmän demokrati.
Konstitutionen för Europa har förkastats av två av grundarna av Europeiska unionen: Nederländerna och Frankrike. Enligt alla oberoende observatörers uppfattning var människorna som röstade välinformerade. De röstade inte bara utifrån en kontext, utan de röstade mot texten. Tio medlemsstater har ännu inte gett uttryck för någon uppfattning och flera av deras ledare tror inte att de kommer att göra det. Det beror på att konstitutionen enligt lagen och enligt själva texten inte kan träda i kraft därför att flera av signatärländerna har vägrat att ratificera den. Den är död.
Allt som parlamentet föreslår att vi ska göra är dock att fundera på det bästa sättet att servera samma rätter, i samma ordalydelse, åt medborgarna och att hjärntvätta dem med propagandakampanjer med mediernas tysta samtycke. Detta är skandalöst och oacceptabelt. 
Ian Hudghton (Verts/ALE ). –
   Jag kan inte stödja betänkandet. Man erkänner inte att konstitutionsfördraget har avvisats av väljarna i två medlemsstater. Om möjligheten till folkomröstning skulle ges skulle otvivelaktigt fler avvisanden ske. De två föredragandena vill på något sätt återuppliva kärnan i den aktuella, avvisade texten. Det verkar inte trovärdigt för mig. Hur kan de franska och de nederländska väljarna förväntas godta en sådan arrogans? Vi befinner oss i en så kallad period av eftertanke, så låt oss göra det till en period för att tänka om, ersätta och inte bara rapa upp ett dokument som redan har avvisats med besked. 
Talmannen.
   På parlamentets vägnar vill jag välkomna Paavo Lipponen, talman i finska parlamentet, och hans delegation. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om Tjetjenien efter valet och det civila samhället i Ryssland. 
Hans Winkler,
   . Herr talman, fru kommissionsledamot, ärade ledamöter! Konflikten i Tjetjenien orsakar alltjämt instabilitet i norra Kaukasien. Situationen för de politiska, ekonomiska, sociala och mänskliga rättigheterna i denna republik i Kaukasien förblir ytterst otillfredsställande och ger verklig anledning till oro. Alla EU-institutioner är väl medvetna om hur viktig denna fråga är i våra förbindelser med Ryska federationen.
Som ni vet höll Tjetjenien parlamentsval den 28 november förra året, dess första val till en lagstiftande församling på åtta år. Olyckligtvis kunde Europeiska unionen och OSSE inte skicka observatörer till detta val av säkerhetsskäl. Men bara det faktum att det för första gången på åtta år var möjligt att hålla parlamentsval i Tjetjenien sågs av det dåvarande ordförandeskapet som ett steg i rätt riktning, även om det måste framhållas att det förekom en del allvarliga problem. Europeiska unionen hjälpte till att utbilda lokala observatörer inför valet, och kommissionen bidrog med 60 000 euro för att stödja objektiva och professionella lokala valobservatörer från olika organisationer i det civila samhället.
Omedelbart efter valet gjorde EU:s dåvarande ordförandeskap ett uttalande där det påpekades att valet inte hade varit utan problem och att en del observatörer hade framfört farhågor. Rådet uppmanade enträget de ryska myndigheterna att undersöka rapporterna om oegentligheter eller hot. I uttalandet fastslogs att fortsatt stärkande av demokratiska institutioner, som en del i en omfattande politisk process, är väsentligt för den hållbara och fredliga långsiktiga utvecklingen i Tjetjenien liksom för fred och stabilitet i hela norra Kaukasien.
Europeiska unionen har ofta framfört allvarliga farhågor för den politiska processen i Tjetjenien och fortsätter att enträget uppmana de ryska myndigheterna att ge den politiska processen större öppenhet och legitimitet. Frågor om mänskliga rättigheter och demokrati tas regelbundet och gång på gång upp inom ramen för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryska federationen. I partnerskaps- och samarbetsavtalet, som utgör grunden för förbindelserna mellan EU och Ryssland, hänvisas till respekt för gemensamma värden som demokrati, mänskliga rättigheter och rättssäkerhet.
Tjetjenien är ett viktigt tema i de överläggningar om mänskliga rättigheter som hålls två gånger om året med Ryssland och som offentligt lanserades i mars 2005 under Luxemburgs ordförandeskap. EU insisterar på att använda dessa överläggningar till att uttrycka sin oro för människors försvinnande och den allmänna underlåtenheten att bestraffa kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Den senaste rundan i dessa ytterst viktiga överläggningar hölls i Bryssel den 8 september 2005 och de kommer att fortsätta i år under det österrikiska ordförandeskapet. Här behövs Europeiska unionen och dess medlemsstater för att fullgöra ett konsekvent åtagande eftersom dessa överläggningar utgör ett forum där sådana frågor kan diskuteras mycket öppet och konstruktivt.
Efter utbrottet av den andra Tjetjenienkonflikten i september 1999 har Europeiska unionen intagit och bibehållit en tydlig ståndpunkt i frågan om respekt för de mänskliga rättigheterna. EU fortsätter att förorda en politisk lösning på konflikten och har uppmanat Ryska federationen till ett nära samarbete med internationella människorättsmekanismer, särskilt med Förenta nationerna och dess särskilda rapportör för tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, och även med Europarådet, särskilt Europeiska kommittén till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, och naturligtvis med OSSE. Ett återupptagande av OSSE:s ständiga närvaro i form av en delegation på plats i Tjetjenien skulle i vart fall hälsas med glädje. OSSE har redan spelat en ytterst viktig roll i ansträngningarna att hitta en lösning på den första konflikten i Tjetjenien, och en jämförbar roll skulle även vara av stor betydelse den här gången.
Vid toppmötet mellan EU och Ryssland i november 2004 samtyckte Ryssland till Europeiska kommissionens biståndsprogram på 20 miljoner euro för att stödja socioekonomisk återuppbyggnad i norra Kaukasien, förutom fortsatt humanitärt bistånd. Detta program är avsett att bidra till att främja en öppen och demokratisk politisk process i Tjetjenien.
När det gäller det civila samhället är förhållandena för frivilligorganisationer och människorättsaktivister, reformer av rättsväsendet och mediefrihet i Ryssland områden som ger särskild anledning till oro och som regelbundet tas upp i diskussioner mellan företrädare för EU och Ryssland. EU är fast övertygat om att det ligger i Rysslands intresse att ha ett starkt och oberoende civilt samhälle.
Mot slutet av december 2005 antog Duman och Federationsrådet lagförslaget om frivilligorganisationer. EU har upprepade gånger uttryckt sin oro över detta förslag, särskilt i sitt brev den 22 november 2005 till talmannen i Duman, Boris Gryzlov, och i ett utspel från trojkan den 2 december 2005. Jag förväntar mig också att vi kommer att ge uttryck för våra känslor en gång till i denna fråga nu när lagen har undertecknats. Enligt det förslag som föreligger måste utländska frivilligorganisationer förse de ryska myndigheterna med rapporter om program, finansiering och organisation. Ryska frivilligorganisationer kan förbjudas att verka i vissa områden, vilket naturligtvis allvarligt begränsar, eller till och med omöjliggör, deras verksamhet i känsliga områden och regioner.
Att Ryssland övertog ordförandeskapet i G8 den 1 januari 2006 förväntades inte bara motivera landet att förbättra sin framtoning på den internationella scenen, utan också bidra till att få landet att göra mer aktiva och konsekventa insatser än tidigare för att lösa konflikten i Tjetjenien och således förbättra situationen i södra Kaukasien, där de tre konflikterna i Sydossetien, Abchazien och Nagorno-Karabach, även om de är i låsta lägen, snarast måste lösas. EU har meddelat att det noga kommer att följa Rysslands åtgärder under ordförandeskapet i G8. Frågan om det civila samhället kommer också att tas upp flera gånger i de överläggningar om mänskliga rättigheter som förs två gånger om året med Ryssland.
Herr talman! Vi måste förbli fast beslutna att fortsätta dialogen med Ryska federationen om Tjetjenien och andra frågor som rör mänskliga rättigheter trots alla svårigheter och hinder och energiskt verka för en förbättring av situationen. 
Benita Ferrero-Waldner,
   . Herr talman, herr rådsordförande, ärade ledamöter! Jag är mycket tacksam för detta tillfälle att ge kommissionens syn på Tjetjeniens framtid efter valet. Det är positivt, som ordförandeskapet nämnde, att valet ägde rum utan våld, även om man inte kan bortse från bristerna i processen. Tre partier fick tillräckligt stöd för att representeras i det nya parlamentet, där det Moskvatrogna Förenade Ryssland besegrade de andra med stor marginal. Vi hoppas att detta utgör ett steg mot större politisk representation, större stabilitet och slutligen fredlig demokrati.
Varken OSSE eller Europarådet skickade någon fullvärdig observatörsgrupp eftersom villkoren på plats inte tillät det, men det sistnämnda organet skickade en undersökningsgrupp med åtta ledamöter. Vi har därför inga officiella rapporter, men vi är medvetna om uttalandena från ledamöterna i den sistnämnda gruppen och från andra organisationer som särskilt har fäst uppmärksamheten på brister i processen, och vi förväntar oss att de påståendena blir ordentligt utredda.
Vi välkomnar de ryska federala myndigheternas åtagande att anvisa betydande medel för återuppbyggnad, men ett antal andra åtgärder måste vidtas om detta val ska utgöra ett steg framåt mot ökad fred och demokrati. Även om det verkar ha skett en förbättring av säkerheten i Tjetjenien finns det tyvärr kvar en kultur av straffrihet. Rapporterade fall av försvinnanden och tortyr måste undersökas fullt ut, och gärningsmännen, däribland de som ingår i myndigheter med ansvar för brottsbekämpning, måste ställas inför rätta.
Vi noterar att Ryssland har uttryckt sin villighet att samarbeta med FN:s mekanismer för mänskliga rättigheter, bland annat FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter, Louise Arbour. Dessa försäkringar bör omsättas i praktiken, och det bör finnas ett samarbete med FN:s särskilda rapportörer. Det är också viktigt att den lokale ombudsmannen i Tjetjenien utför sina uppgifter på ett opartiskt och effektivt sätt.
Som redan har nämnts vill jag framhålla att Europeiska kommissionen spelar sin roll i regionen. Vi har medgett ett program om 20 miljoner euro till socioekonomisk återhämtning i norra Kaukasien, därför att vi tror att detta är en av de grundläggande orsakerna till konflikten. Detta görs utöver humanitärt bistånd, där vi redan är den största biståndsgivaren genom ECHO, Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd. Detta är ett tydligt tecken på vår vilja att aktivt ta del i processen med att stärka demokrati och stabilitet i regionen.
Vårt program kommer att bidra till att stödja den välbehövliga återställningen av hälsovårds- och utbildningssektorerna och bidra till att skapa arbetstillfällen och generera inkomster. I mitt tidigare uppdrag som österrikisk utrikesminister besökte jag Tjetjenien som ordförande i OSSE. Jag minns mycket väl mitt besök. Vi besökte vårdinrättningar i första hand, och det krävs verkligen stora förbättringar.
Det är också vår avsikt att öppna ett kontor i regionen Norra Kaukasien, troligen i Vladikavkaz, vilket skulle hjälpa oss att övervaka genomförandet av vårt program och se till att vi är välinformerade om situationen på plats.
Jag måste ändå uttrycka vår oro över de fortgående svårigheter som frivilligorganisationerna står inför – som ordförandeskapet nämnde – inklusive dem som får stöd från Europeiska kommissionen, som Rysk-tjetjenska vänskapsförbundet i Nizjnij Novgorod. Det påverkar också de frivilligorganisationer som lämnar humanitärt bistånd inom ECHO-programmet.
I detta sammanhang vill jag fästa er uppmärksamhet på de senaste ändringarna i rysk lagstiftning om frivilligorganisationer. Vi vände oss till ordföranden för presidentens råd för utveckling av det civila samhället och de mänskliga rättigheterna och uttryckte vår oro över följderna av lagstiftningen för de organisationer som inom ramen för ECHO i norra Kaukasien finansieras genom Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter (EIDHR-programmet) och Tacisprogrammet. Jag diskuterade också frågan med utrikesministern, Sergej Lavrov, som försäkrade mig att det skulle bli förändringar i förslaget vid den andra behandlingen i duman. I texten i den lag som slutligen antogs av duman tar man i viss utsträckning hänsyn till den oro som Europeiska unionen och Europarådet har uttryckt, vilket vi välkomnar. Vi är dock fortfarande oroliga för att vissa av bestämmelserna fortfarande är alltför långtgående – till exempel när det gäller att vägra lokala frivilligorganisationer att registrera sig och de kontroller av både lokala och utländska organisationer som utförs.
Vi noterar nogsamt det sätt på vilket dessa bestämmelser tillämpas. Det är vår uppgift nu. Och vi ska också ta alla tillfällen som erbjuds att göra de ryska myndigheterna medvetna om farhågor som uppstår i fråga om tillämpningen. Vår reguljära politiska dialog med Ryssland och nästa omgång av överläggningarna mellan EU och Ryssland om människorättsfrågor som ska äga rum i mars är ett utmärkt tillfälle för det. 
Charles Tannock,
   Herr talman! Det är tydligt att Ryssland står inför ett allvarligt hot om kriminalitet och terrorism i Tjetjenien, och det omkringliggande norra Kaukasien förblir instabilt, med dagligt dödande både från säkerhetsstyrkor och kriminella. Det förekommer också ofta att kidnappningar av civila utförs av oräkneliga hemska paramilitära enheter, som inte bestraffas för detta. Alla har tragedin i Beslan i minnet. Ändå har jag inte fått något tillfredsställande svar från min regering, den brittiska regeringen, på varför den garanterar Ahmed Zakajev flyktingstatus, trots att han är med i samma så kallade tjetjenska exilregering som den efterlyste terroristen Sjamil Basajev, som låg bakom dådet i Beslan. Inte desto mindre finns fortfarande en ström västerut av verkliga, oskyldiga tjetjenska flyktingar som blivit fångna i det brutala kriget. EU har alltså allt intresse av att kräva att de mänskliga rättigheterna respekteras och att vara mer kritiskt mot den demokratiska nivån på valet i november 2005.
Det finns för närvarande farhågor, till exempel rörande beslutet i en lokal domstol att stoppa verksamheten i Ingusjien för det rysk-brittiska humanitära centrumet för fred och samhällsutveckling (). Domstolen överväger också ett förbud mot en annan välgörenhetsorganisation, den i Förenta staterna baserade . Det visar hur fientlig man är mot den utländska närvaron av humanitära frivilligorganisationer som arbetar i regionen. Det illustrerar fenomenet med den tilltagande diktaturen över hela Ryssland, som har dokumenterats väl nyligen av och som vi också har sett i beslutet i duman nyligen om utländska frivilligorganisationer, där man till och med i den slutliga versionen tillåter att en utländsk grupp som hotar Rysslands suveränitet, kulturarv och nationella intressen vägras registrering – grunder som är vaga och öppnar för tolkningar från lokala myndigheter.
Vår resolution i dag syftar till att fortsätta påtryckningarna på den ryska federationen för en högre nivå på de mänskliga rättigheterna i denna tragiska region som så länge har varit belägrad av konflikter. 
Reino Paasilinna,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Vi har antagit resolutioner om Tjetjenien i femton år nu, och de har alltid varit kritiska. Parlamentet skickade också en delegation till Tjetjenien förrförra året, och jag var ordförande för den. Detta har naturligtvis redan glömts bort i dagens resolution.
Det finns många kritiska frågor om denna konflikt i dagens gemensamma ståndpunkt. Där föreslås att Duman bör bilda en forsknings- och undersökningskommitté för att utreda myndigheternas åtgärder i Tjetjenien. Ett annat förslag är att inrätta en temporär internationell tribunal för att undersöka dessa brott. Det finns ytterligare förslag. Våra förslag har inte lett till några betydande resultat under hela denna tid. Jag frågade det land som innehar ordförandeskapet om vi gemensamt kunde behandla hela konflikten, och inte bara de delar som irriterar Ryssland, och ta hela frågan till förhandlingsbordet tillsammans med Ryssland. Vi kan naturligtvis ge stöd till det som Benita Ferrero-Waldner sa. Vi är alla intresserade av att blidka Ryssland, och de ryska ledarna har bett om goda råd, så vi borde verkligen tillsammans försöka hitta en utväg ur detta. Ledaren för det land som innehar ordförandeskapet torde ha goda möjligheter att ta kontakt med president Vladimir Putin i denna fråga. Han skulle kunna tala direkt med honom. 
Cecilia Malmström,
   Herr talman! Tjetjenien är ett blödande sår på vår kontinent med hundratusentals döda, lemlästade, tusentals barn traumatiserade, föräldralösa. En fruktansvärd flyktingkris, en mänsklig tragedi i alla avseenden. Det begås fasansfulla övergrepp både av militära och paramilitära styrkor och ingen har ställts inför rätta eller utkrävts ansvar. Båda sidor är ansvariga för övergreppen men de civila i Tjetjenien har lidit på ett helt orimligt sätt. Det gör att världssamfundet och vi i EU har en skyldighet, en plikt att ingripa och vi kan inte förhålla oss likgiltiga. Vi måste fördöma övergreppen och kräva att Ryssland ökar sina ansträngningar att hitta en fredlig lösning på frågan och också att vi i EU utöver det som redan görs, vilket är mycket bra, så småningom också kanske kan hjälpa till med medling, återuppbyggnad och ytterligare rehabilitering.
Valet var på sätt och vis en framgång, trots allt. Men situationen är så skör och ofantligt mycket återstår. Man måste identifiera de demokratiska krafterna i Tjetjenien och försöka inleda en dialog eftersom förhandling är den enda möjliga vägen framåt. Naturligtvis fördömer vi de tjetjenska separatisternas terrorism och de avskydda händelserna i t.ex. Beslan och på teatern i Moskva kan aldrig nog fördömas.
Om man inleda en förhandling är utvecklingen i Ryssland mycket oroväckande, både kommissionären och rådsordföranden har nämnt det. Lagstiftningen som försvårar för de frivilliga organisationerna att arbeta, men också den successiva inskränkningen i media, gör att det blir svårt att inleda en dialog. Det är svårt att kritisera och det är svårt att göra några framsteg.
Det är glädjande att rådsordföranden är så tydlig i sin kritik mot Ryssland. Vi har länge här i parlamentet efterlyst en mer sammanhållen Rysslandsstrategi. Tyvärr vet vi ju att bl.a. energibehovet gör att alltför många av de enskilda medlemsländerna fortsätter att hyckla när det gäller de mänskliga rättigheterna och övergreppen mot rättsstaten hos vår stora granne. Tjetjenien måste alltid finnas med på agendan, det är vi skyldiga det tjetjenska folket, det ryska folket och oss själva för vår trovärdighet.
Bart Staes,
   . Herr talman, herr Winkler, fru kommissionsledamot! När jag hör er tala är jag glad över att vi är parlamentsledamöter, att vi är lyckliga nog att inte vara diplomater och att vi inte har tappat kontakten med verkligheten. Lyckligtvis är vi fortfarande berättigade att ge uttryck för vår förvåning eller indignation.
Därför har Europaparlamentet under senare år tagit initiativet till att fördöma vad som har slagit fel i Ryssland och Tjetjenien. En otvetydig känsla av laglöshet präglar Tjetjenien och hela norra Kaukasien. Det förekommer ett växande antal kidnappningar, sexuella övergrepp och godtyckligt dödande. Det är berättigat att säga att Ryska federationen inte har någon kontroll över situationen. Förhållandet är faktiskt det motsatta: konflikten sprider sig från Tjetjenien genom Ingusjien till hela norra Kaukasien.
Att rådet eller kommissionen påstår att det val som anordnades medan allt detta pågår förlöpte tämligen bra är rena skandalen, och därför vill jag uppmana kommissionen, rådet, utrikesministrarna och särskilt Belgiens utrikesminister, som för närvarande är ordförande i OSSE, att tala klarspråk. Slutligen vill jag här vädja om hjälp till Ryssland för att …
Jonas Sjöstedt,
   Herr talman! Som sagts här har ju valen i Tjetjenien betydande brister och fel, det är ingen tvekan om det. Samtidigt är de ett steg framåt. Det finns nu en möjlighet att med lite större trovärdighet bygga politiska institutioner i Tjetjenien. Vad som är alldeles uppenbart efter alla dess år av ohyggligheter och krig är att det inte finns någon väpnad lösning på Tjetjenienkonflikten. Det är en myt att man, som den ryska makten tror, ska kunna krossa allt motstånd i Tjetjenien. Det krävs en politisk process och förhandlingar i slutändan.
Det är en självklarhet för oss alla att ta avstånd från dessa vidriga terrordåd som tjetjenska separatister har begått. Det är också viktigt att se att Ryssland faktiskt också har bedrivit en terrorpolitik mot delar av den tjetjenska befolkningen. Den har begått enorma övergrepp utan att någon har ställts till ansvar. Det här är någonting som direkt spelar de mest extrema krafterna i Tjetjenien i händerna. Först när det upphör finns det antagligen en möjlighet för dialog och fredlig lösning. 
Michał Tomasz Kamiński,
   . Herr talman! Dagens debatt i kammaren belyser parlamentets demokratiska natur.
Jag vill tacka de föregående talarna för deras precisa och vederhäftiga bedömning av läget i Tjetjenien. Likväl måste det mycket tydligt sägas att även om en sådan debatt kan föras här i Europaparlamentet så kan den inte föras i Ryssland eftersom demokratin, i den mening ordet har för oss i väst, för närvarande inte existerar i Ryssland. Moskva och Sankt Petersburg är inte på krigsfot, och om det inte finns någon demokrati i de områdena kommer det säkerligen heller inte att finnas någon demokrati i Groznyj eller resten av Tjetjenien där det pågår ett krig.
Benita Ferrero-Waldner förklarade idag att Europeiska unionen inte hade kunnat skicka observatörer för att övervaka valet i Tjetjenien eftersom förhållandena på platsen inte tillät det. Jag vill tacka kommissionsledamoten för hennes uppriktighet. Ändå måste jag påpeka att om förhållandena på platsen var sådana att det var omöjligt att garantera säkerheten för några observatörer, hur kan vi då acceptera att förhållandena var lämpliga för att val skulle hållas överhuvudtaget? Det var de helt enkelt inte. En av anledningarna till det var att Tjetjenien enligt internationell rätt är en oberoende stat under utländsk ockupation. Jag måste framhålla detta mycket starkt. Det tjetjenska folket har aldrig på ett fritt sätt uttryckt en önskan om att få utgöra en del av Ryska federationen. Tjetjenien deklarerade sin självständighet och hela världen såg hur ryska tanks rullade in i landet som ett svar på den deklarationen.
Oavsett vilket politiskt parti vi företräder här i kammaren så måste vi, om vi verkligen delar de grundläggande värden som demokrati och rätt till självbestämmande som vår gemenskap bygger på, sända ut en enträgen vädjan från parlamentet med krav på frihet för det tjetjenska folket. 
Luca Romagnoli (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag har intrycket att Europeiska unionen och parlamentet inte missar ett enda tillfälle att, ofta utifrån knapphändiga bevis, kritisera och motarbeta myndigheter och regeringar i länder som det skulle ligga i deras intresse att istället upprätthålla goda förbindelser med. Detta är vad de borde göra med Ryssland istället för att kasta bort miljontals euro av europeiska skattebetalares pengar på tvivelaktiga initiativ för att stödja så kallade ”demokratiska övervakningsorganisationer”.
I syfte att skapa ett Europa för alla är det väsentligt att tänka rationellt och objektivt när man analyserar åtgärder för säkerhet och terrorismbekämpning som har påverkat, eller kan påverka, freden och stabiliteten även i vår union.
Jag tror inte att jag behöver påminna kammaren om vissa hemska brott som har begåtts mot civilbefolkningen i Tjetjenien och Ryssland av dem som påstår sig kämpa för det tjetjenska folkets självbestämmande. Men jag måste framhålla att en del personer envisas med att lägga sig i och kritisera, och att dubbla lojaliteter ofta förekommer när liknande situationer bedöms i olika delar av världen.
Resolutionen om Tjetjenien är bara ytterligare ett exempel på detta, och återigen kommer jag inte att stödja hycklande resolutioner som även motverkar anspråken på stabilitet vid unionens sydöstra gränser, anspråk som borde göra att behovet beaktas av…
Tunne Kelam (PPE-DE ). –
   Herr talman! Enligt ryska människorättsgrupper ägde det så kallade valet bara rum på papperet. Lokalbefolkningens deltagande var mycket lågt – nästan obefintligt. I stället, vilket är skandalöst, deltog tusentals soldater från den ryska armén tillsammans med en väpnad falang under den av Moskva utsedda ledaren Kadyrov. Valet måste därför ses som en maskering av det pågående våldet och förtrycket.
År 2000, under de ryska styrkornas attack mot Groznyj, satt människorättskämpen Lidija Jusupova i källaren under ett till hälften ödelagt hus. Människorna där kände sig försvarslösa och övergivna. På något sätt visste de att den parlamentariska församlingen i Europarådet samtidigt i Strasbourg diskuterade situationen i Ryssland. De lyssnade på radio, och de äldre boende i huset frågade Lidija Jusupova: ”Kommer de att hjälpa oss? Strasbourg är vårt enda hopp.” Sex år senare har den frågan ännu inte besvarats.
Gårdagens möte med företrädarna för ryska medborgarrättsorganisationer bekräftade de farhågor som vi har uttryckt under en lång tid. Det senaste betydande uttrycket för dessa farhågor var Malmströmbetänkandet. I dagens resolution konstateras med sorg att varken rådet eller kommissionen på ett nöjaktigt sätt har tagit itu med dessa farhågor och kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Man skulle till och med kunna säga att de har försummat att göra det. Därför är det nu hög tid att inta en principiell och enad ståndpunkt i dessa frågor, eftersom massiva människorättskränkningar i Tjetjenien som förblir ostraffade sprider sig som ett virus i hela den ryska federationen.
Slutligen, dagens resolution ...
Richard Howitt (PSE ). –
   Herr talman! Jag ska börja med att djupt beklaga att president Putin enligt vad som påstås skrev under en ny lag i går för kontroll av icke-statliga organisationer, vilket sammanföll med beslutet i Ingusjiens högsta domstol att neka den brittiska välgörenhetsorganisationen tillstånd, vars företrädare i Moskva jag talade med i morse. Det är en organisation som har bistått med humanitär hjälp till omkring 1 000 tjetjenska flyktingbarn, och detta visar den hårdare kontroll som lagen innebär.
Detta är uppenbarligen oförenligt med den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, och det är nödvändigt att Europeiska unionen inte bara protesterar utan också vidtar åtgärder, vilket också omfattar krav på att frivilligorganisationer tar del i EU:s överläggningar om människorättsfrågor med Ryssland.
I stället ser vi något som verkar vara ett försök till en militär lösning från Vladimir Putin, följd av uppenbara kränkningar av de mänskliga rättigheterna, bland annat godtyckligt frihetsberövande, framtvingade bekännelser och tortyr och närmare 2 500 försvinnanden sedan 1999. President Putin kallar Dagestan som ligger intill för ett ”mini-Irak på tröskeln till Ryssland”. Vi kan inte tillåta att det fortsätter så. 
Milan Horáček (Verts/ALE ). –
   Herr talman, fru kommissionsledamot! Lagen om frivilligorganisationer undertecknades i hemlighet av president Vladimir Putin. De första tre hjälporganisationerna i Ingusjien har redan förbjudits, däribland en som gav humanitär hjälp till flyktingar.
Den inställning som de auktoritära regimerna har till det civila samhället återspeglar hur ovälkommen en oberoende, exakt information om sådana ämnen som det tragiska kriget i Tjetjenien är i deras ögon. Frivilligorganisationer såsom Memorial ger oss information om överträdelser och kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien, där fria val är omöjliga.
På samma sätt som förbundskansler Angela Merkel tog upp frågan om Guantánamo i Washington tog hon upp det ömtåliga ämnet Tjetjenien vid sitt besök i Ryssland, och den ryske presidentens svar till henne blev att det fanns brister i fråga om demokrati och mänskliga rättigheter även i väst, med andra ord i EU. Allt jag kan säga om det är att i EU har vi inte så omfattande inskränkningar av åsiktsfriheten, ett så förskräckligt krig som i Tjetjenien, domstolar som så fullständigt åsidosätter rättssäkerheten som i fallet Yukos, eller så omänskliga förhållanden i fängelser som de som råder för Michail Chodorkovskij och Platon Lebedev. De mänskliga rättigheterna är universella och odelbara och får inte åsidosättas. 
Aloyzas Sakalas (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! För det första vill jag påpeka att den framlagda resolutionen är mycket mer vederhäftig än någon av de tidigare, där massakern på det oskyldiga tjetjenska folket bedömdes utifrån vem som utförde den – separatisterna eller enheter från ryska armén. I det första fallet kallades det för terrorism medan det i det andra fallet kallades för kränkning av de mänskliga rättigheterna. Det går att dra slutsatsen att våra omdömen inte är grundade på själva sakförhållandet utan snarare på om förövaren är mäktig och har olje- och gastillgångar. 
Men jag vill framhålla att våra resolutioner aldrig kommer att bli verkningsfulla om inte den utrikespolitik som EU:s medlemsstater för anpassas efter innehållet i sådana resolutioner. Och varför skulle president Vladimir Putin egentligen reagera på vårt snyftande när han alltjämt varmt välkomnas i våra stater och till och med anförtros en del mycket ärofulla och ansvarsfulla uppdrag, såsom att vara ordförande för G8-möten. Även om jag föreslår att vi godkänner förslaget till resolution vill jag alltså att det ska stödjas av lämpliga diplomatiska åtgärder, så att det inte bara blir ännu en resolution som i grund och botten inte förändrar något. 
Józef Pinior (PSE ). –
   (Herr talman! Medan Europaparlamentet debatterar Ryssland fortsätter rättegången mot Stanislav Dmitrijevski, chefredaktör för tidningen och ledare för Vänskapsföreningen Ryssland–Tjetjenien i Nijni Novgorod.
Stanislav Dmitrijevski är en av de mest framstående försvararna av mänskliga rättigheter i Ryska federationen. Webbplatsen för Vänskapsföreningen Ryssland–Tjetjenien är den viktigaste plattformen för att presentera situationen för mänskliga rättigheter och politiska friheter i södra Kaukasien, särskilt i Tjetjenien. Nästa behandling av Stanislav Dmitrijevskis fall är fastställd till den 3 februari 2006.
När vi diskuterar Ryssland har vi en benägenhet att uttrycka farhågor för demokratins tillstånd och även för inskränkningarna av de mänskliga rättigheterna och frivilligorganisationernas verksamhet. Men det är inte mer än rätt att komma ihåg att det också finns ett annat slags Ryssland. Det är ett land med människorättsaktivister och politiker som är beredda att modigt möta det auktoritära politiska systemet. Det är också ett Ryssland med blomstrande kultur och ett lyhört civilt samhälle som utgör en verklig länk mellan det nutida Ryssland och Europeiska unionen. 
Hans Winkler,
   . Herr talman, ärade ledamöter! Vi tar den oro och ängslan som kommit till uttryck under debatten när det gäller situationen i Tjetjenien och de mänskliga rättigheterna i Ryssland på största allvar. I morse sa ordföranden för rådet, förbundskansler Wolfgang Schüssel, något som jag vill upprepa här: för oss är mänskliga rättigheter och grundläggande rättigheter odelbara. De är europeiska värden och jag vill framhålla att det uppenbarligen också gäller för Ryssland. Europeiska unionen – och jag syftar här alldeles särskilt på Europeiska rådets verksamhet – diskuterar gång på gång och på alla nivåer kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Tjetjenien med Ryssland. Oavsett om språket i dessa diskussioner i ert tycke är alltför diplomatiskt eller inte, så är det detta språk vi använder med våra ryska partner.
Det är särskilt viktigt att upprätthålla dialogen eftersom den är vår enda möjlighet att framföra våra farhågor för kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. Därför är de överläggningar om mänskliga rättigheter som har inletts, och som vi kommer att hålla regelbundet, särskilt viktiga. De kommer att äga rum igen i mars, och rådet förbereder dessa överläggningar mycket samvetsgrant.
Vi delar naturligtvis också de farhågor som framförts om lagen om frivilligorganisationerna. Vi anser att det är beklagligt att denna lag har undertecknats. Ni kan lita på att rådet kommer att framföra dessa farhågor, och vi kommer att följa situationen för dessa organisationer i Ryssland mycket noga. Jag håller naturligtvis också med ledamoten som sa att vi måste stärka de krafter i Ryssland som har tagit ställning för demokratin och de mänskliga rättigheterna. Jag kan försäkra er att det är just det vi gör. 
Benita Ferrero-Waldner,
   Herr talman! Först vill jag återvända till valet. Det var Europarådet som skickade en undersökningsgrupp med åtta ledamöter. Vi skickade inte någon valobservatörsgrupp. Valet var inte fritt eller rättvist, det fanns brister, men samtidigt gjordes framsteg eftersom det för första gången ägde rum utan våld under mycket svåra förhållanden. Lokala tjänstemän som finansierades av kommissionen sa att det förekom vissa oegentligheter, men att valdeltagandet generellt var högre än någonsin förut: valdeltagandet var 55 procent. Vi ser att det görs vissa framsteg, men vi vet att situationen på det hela taget inte är tillfredsställande.
Samtidigt vill jag också säga att det finns orsaker till det. Det pågår en politisk konflikt som måste få en politisk lösning, men det finns också utbredd fattigdom och därför måste man också ta itu med grundorsakerna till fattigdomen. Det är det som vi i kommissionen nu försöker göra med vårt program Tacis på tre områden: hälsa, utbildning – särskilt skapande av arbetstillfällen – och generering av inkomster. Vi vet att huvudorsaken till att många människor flyr är att de inte har jobb.
För det tredje, som jag nämnde mycket tydligt, kommer vi nu att mycket nogsamt notera hur bestämmelserna tillämpas i fråga om frivilligorganisationer, eftersom det var först i går eller i dag som president Putin skrev under lagen. Vi måste undersöka det nu. Jag instämmer med ordförandeskapet om att det måste ske i en reguljär politisk dialog med Ryssland.
Ni kan vara säkra på att vi alltid nämner saker. Som jag sa förut har jag talat med utrikesminister Sergej Lavrov om den här frågan, och åtminstone några ändringsförslag har övervägts, men på det hela taget instämmer jag med dem som säger att vi, när det gäller Ryssland, behöver ha en sammanhållen politik som också omfattar energitrygghet. Vi vet att Ryssland är en viktig leverantör till oss, landet är en strategisk partner för oss men det är också en partner som vi ibland för en dialog med där kritiska synpunkter framförs. 
Talmannen.
   Jag har mottagit sex resolutionsförslag(1), som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon klockan 12.00. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0676/2005) med frågor till rådet.
Innan vi börjar med frågestunden vill jag först komma med ett tillkännagivande och sedan informera er om att därefter kommer Hans Winkler att vända sig till er. Enligt överenskommelse med rådet introducerar vi ett nytt system för frågestunden från och med i dag. Alla ledamöter fick uppgifter om detta system i ett meddelande till ledamöterna av den 9 december 2005. Frågestunden kommer nu att genomföras i två delar. Under den första delen kommer ministern för allmänna frågor att behandla fyra frågor med hög prioritet som ska väljas ut av talmannen. Under den andra delen kommer ministern för utrikesfrågor vid detta tillfälle att behandla nio frågor, närmare bestämt frågorna 5–14, vilka alla rör ämnen som ligger inom hans särskilda behörighetsområde. 
Hans Winkler,
   . Fru talman, mina damer och herrar! Jag är glad över att idag för första gången få vara här för att ta mig an era frågor. Jag vill utnyttja detta tillfälle till att tala om något som ni redan har nämnt. Inom ordförandeskapet är vi väl medvetna om att frågestunden är ett viktigt demokratiskt instrument eftersom ledamöterna därigenom får möjlighet att få svar från rådet på frågor som är viktiga för deras politiska arbete.
Vi har därför tillsammans med parlamentets presidium funderat över hur vi på bästa och effektivaste sätt kan använda oss av frågestunden som ett verktyg. Som Sylvia-Yvonne Kaufmann redan har sagt har detta lett till några idéer om reformer som vi skulle vilja prova tillsammans för första gången idag. Denna nya typ av frågestund syftar till att först ta upp aktuella ämnen av allmänt intresse och att sedan ägna resten av tiden åt att diskutera ett särskilt specialområde, med andra ord att ta upp frågor som ska besvaras personligen av den ordförande som har ansvaret för detta område. Detta tror jag kommer att hjälpa oss att behandla de frågor som intresserar er på ett mer målinriktat sätt. Vi hoppas att detta nya förfarande kommer att ge parlamentet bättre service och även bidra till en mer framgångsrik och bättre underbyggd interinstitutionell dialog, vilket det österrikiska ordförandeskapet är särskilt angeläget om.
Vi gör detta fastän Österrike är ett land med en relativt liten regering och därför med relativt få ministrar som är tillgängliga för denna nya form av dialog, men vi vill göra denna insats för vårt gemensamma bästa. Det var inte heller särskilt lätt att övertala de andra rådsmedlemmarna att gå med på dessa förändringar, men vi lyckades. Fru talman! Jag hoppas att så många ledamöter som möjligt kommer att anta vårt erbjudande och att deras närvaro hädanefter kommer att göra frågestunden till en livligare tillställning. 
Talmannen.
   Vi kommer nu till frågestunden.
Kan Europeiska rådet uttala sig om de eventuella framgångarna eller motgångarna vid partsmötet för FN:s konvention om klimatförändringar, som ägde rum i Montreal i Kanada den vecka som började den 5 december 2005? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Som Liam Aylward känner till välkomnade Europeiska rådet nyligen det positiva resultatet av FN:s klimatförändringskonferens i Montreal den 28 november–10 december 2005. Enligt handlingsplanen från Montreal ska framtida diskussioner om klimatförändringar nu följa två parallella vägar. De parter som har ratificerat Kyotoprotokollet kommer att inleda förhandlingar om rättsligt bindande utsläppsmål för industriländerna under den andra åtagandeperioden. Vidare har alla parter till ramkonventionen om klimatförändring, inklusive Förenta staterna och de största utvecklingsländerna, gått med på att föra globala diskussioner om långsiktiga samordnade åtgärder i samband med klimatförändringar. Kyotoprotokollet fungerar nu fullt ut och vi anser att det har blivit lättare att nå framsteg inom ramen för FN. 
Liam Aylward (UEN ). –
   Låt mig börja med att välkomna minister Hans Winkler vid hans första officiella besök i parlamentet och önska honom och hans regeringskolleger allt väl under deras ordförandeskapsperiod samt tacka honom för det omfattande svaret.
Jag välkomnar resultatet av Montrealförhandlingarna som i slutändan blev relativt framgångsrika. Jag skulle dock vilja rikta en fråga till både rådet och kommissionen om det beslut som fattades i Sydney den 12 januari 2006 av AP6-länderna, nämligen Kina, Indien, Sydkorea, Japan, Förenta staterna och Australien, där de slog fast att de utgör 45 procent av världens befolkning och svarar för nästan hälften av utsläppen av växthusgaser. Eftersom de gör det ensamma och det inte finns någon obligatorisk mekanism där de måste ansluta sig till vissa principer undrar jag hur vi ska se till att det finns ledarskap i rådet och kommissionen för att hantera det. 
Talmannen.
   Herr Aylward, även om jag har varit väldigt överseende med er tack vare ert varma välkomnande av rådets ordförandeland måste jag påminna er om att samtliga ledamöter endast har 30 sekunder på sig för följdfrågor. Om alla överskrider tidsramarna kommer vi endast att kunna ta upp några få frågor, så var snäll och håll er till tidsgränsen för följdfrågor. 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Som förhandlingarna i Montreal visade står det klart att de största producenterna av växthusgaser nu har blivit mer delaktiga i dialogen om en framtida klimatskyddsmekanism, och det är viktigt att ingen går sin egen väg.
Den framtida mekanismen kan mycket väl innehålla strukturella förändringar som kommer att göra det avsevärt lättare för EU att ytterligare minska sina utsläpp av växthusgaser genom de åtgärder som hittills har vidtagits. Det har även gjorts betydande framsteg utanför den internationella klimatprocessen, och flera regioner har upprättat ett antal initiativ.
I handlingsplanen från Gleneagles, om jag får ta upp den här, betonas EU:s viktigaste handelspartner för tekniköverföring och hantering av klimatförändringens effekter. Handlingsplanen innehåller dessutom ett åtagande om dialog och tekniskt samarbete med Indien, Kina och Ryssland. 
Det ligger i EU:s intresse att samarbeta med alla länder inom och utom den internationella klimatdialogen så att inte vissa grupper av stater undergräver våra gemensamma mål om att minska utsläppen. 
Paul Rübig (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Rapporter från industrin visar att systemet med handel med utsläppsrätter snedvrider energimarknaden och ökar elpriserna onödigt mycket samt påverkar de nationella klimatstrategierna på ett negativt sätt. Anser rådet att EU:s direktiv om handel med utsläppsrätter uppfyller sina ursprungliga syften och anser rådet att en koldioxidskatt skulle kunna inbringa pengar för EU? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! EU:s system för handel med utsläppsrätter är en av grundpelarna i kampen mot klimatförändringar. Det är det första internationella systemet för handel med koldioxidutsläppsrätter i världen och omfattar omkring 12 000 anläggningar, eller närmare hälften av EU:s koldioxidutsläpp. Det hjälper medlemsstaterna att nå sina utsläppsmål. Inget annat utsläppssystem kan minska utsläppen så kostnadseffektivt.
Rådet känner mycket väl till de problem med att genomföra EU:s system för handel med utsläppsrätter under pilotfasen som ni tog upp. Denna inledande period gav viktiga erfarenheter som bör hjälpa oss att utveckla systemet i framtiden. Genom att bygga vidare på dessa inledande erfarenheter föreskrivs det i direktivet att det ska genomföras en full översyn redan 2006. Med hjälp av denna översyn kommer vi att kunna undersöka alla förbättringar som kan göras och genomföra dem för perioden efter 2012. 
Richard Seeber (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr Winkler! Jag tackar er för era mycket detaljerade kommentarer om detta ämne. Vi är medvetna om att klimatförändringsavtalet också medför kostnader för industrin. Trots detta, vilka alternativ ser ni för att förbättra den europeiska industrins konkurrenskraft så att den kan fortsätta att vara framgångsrik på den internationella marknaden? Har vi några alternativ? Om svaret är ja, vilka då? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! EU har alltid strävat efter att få still stånd globalt samarbete om klimatskydd. EU och dess företrädare har också klart talat om detta i varje internationellt forum samt i rådets slutsatser. Vårt genomförande av Kyotoprotokollet utgör ett tydligt bevis på vårt engagemang och visar att klimatskydd är möjligt och går att förena med ekonomisk tillväxt. Vi anser att ekonomiska intressen och klimatskydd inte står i ett motsatsförhållande till varandra. Det alternativ som EU har valt med ett system med handel med utsläppsrätter är exempelvis det mest kostnadseffektiva sättet att minska utsläpp. Internationella studier har dessutom vid upprepade tillfällen visat att bristande agerande skulle resultera i mycket högre kostnader än att finansiera klimatskyddsåtgärder just nu. Ju tidigare det vidtas åtgärder för att skydda klimatet desto lägre kommer de efterföljande kostnaderna att bli för ekonomin. Det är därför ekonomiskt förnuftigt av EU att vidta klimatskyddsåtgärder baserat på energieffektivitet – och parlamentet debatterar ofta energifrågor – vilket också skapar nya arbetstillfällen. 
Talmannen.
   Fråga nr 2 har dragits tillbaka av frågeställaren.
Mänskliga rättigheter spelar en allt större roll även i EU-sammanhang. En fungerande samordning med andra organisationer, framför allt Europarådet, på detta område är nödvändig för att undvika dubbelarbete. Tillvaratagandet av mänskliga rättigheter i samband med terroristbekämpning är också av stor betydelse, vilket Europaparlamentet framhållit vid upprepade tillfällen.
På vilket sätt kommer Österrike att under sitt kommande ordförandeskap förstärka samarbetet mellan EU och Europarådet men även med OSSE? Hur ser Österrike på frågan om tillvaratagandet av mänskliga rättigheter i samband med terroristbekämpning? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Låt mig besvara Ursula Stenzels fråga om samordning mellan EU, Europarådet och OSSE om tillvaratagande av mänskliga rättigheter i samband med terroristbekämpning med att säga att vi har utmärkta relationer med Europarådet, särskilt på området inrikes och rättsliga frågor. Jag skulle dessutom vilja tillägga att jag så sent som i dag hade min första möjlighet att berätta om det österrikiska ordförandeskapets prioriteringar inför Europarådets ministerkommitté. Jag hänvisade särskilt till våra gemensamma intressen och samarbetet mellan Europarådet och EU när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna.
Jag skulle vilja passa på att säga att vi fäster stor vikt vid de möten som varje ordförandeskap sedan 1997 har haft med Europarådets trojka. På dagordningen för det senaste mötet med Europarådet den 7 december 2005 stod framför allt Europarådets riktlinjer om mänskliga rättigheter och terroristbekämpning. När det gäller utrikespolitiken står rådets arbetsgrupp om terrorismens internationella aspekter också i regelbunden kontakt med Europarådet.
Rådets arbetsgrupp om mänskliga rättigheter följer också de internationella ansträngningar för att öka respekten för de mänskliga rättigheterna i terroristbekämpningen som görs i andra forum som OECD, Europarådet och FN. Vi vill se till att EU kan spela en aktiv roll i alla dessa ansträngningar. Det österrikiska ordförandeskapet kan med glädje bekräfta att det har för avsikt att fortsätta med denna form av samarbete med Europarådet.
Europarådets toppmöte i Warszawa 2004 beslutade att ingå ett avtal med EU som reglerar varje aspekt av samarbetet mellan organisationerna för att strukturera, förbättra och intensifiera detta samarbete.
Under det brittiska ordförandeskapet utarbetades ett utkast som redan har översänts till Europarådet och nu behandlas av detta i enlighet med dess förfaranden. I samband med detta kommer det österrikiska ordförandeskapet, i nära samarbete med kommissionen, att hålla intensiva samtal med Europarådets ordförandeskap – som ni vet kommer att innehas av Rumänien de kommande sex månaderna – så att detta viktiga dokument kan slutföras under de kommande månaderna. När jag i dag talade med den biträdande ministern åtog jag mig att göra allt vad EU kan för att detta memorandum ska kunna slutföras före utgången av Rumäniens ordförandeskap, med andra ord senast i slutet av maj i år.
När det gäller OSSE har de två organisationerna täta kontakter både på plats och på institutionell nivå och dessa kontakter kommer att stärkas ytterligare i framtiden.
Jag skulle vilja lyfta fram att under de kommande åren kommer tre EU-medlemsstater i rad att vara ordförande för OSSE, nämligen Belgien, Spanien och Finland. Nästan 50 procent av de stater som ingår i OSSE är nu också EU-medlemmar, och deras gemensamma ståndpunkter och åtgärder delas normalt av ytterligare 10 stater.
I de avgörande debatterna i OSSE om att göra organisationen effektivare, särskilt verksamheten vid Kontoret för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter (ODIHR) – som arbetar med att skydda de mänskliga rättigheterna – har EU tidigare systematiskt och framgångsrikt argumenterat för att organisationen bör vara helt självständig så att den kan fortsätta att utföra sin viktiga verksamhet för att främja demokrati och mänskliga rättigheter i alla OSSE-stater utan diskriminering eller restriktioner.
Det österrikiska ordförandeskapet kommer att fortsätta att följa denna politik, som givetvis stöds av alla medlemsstater. 
Ursula Stenzel (PPE-DE ). –
   Fru talman! Tack så mycket för detta mycket detaljerade svar på min fråga om samordningen mellan mänskliga rättigheter och terroristbekämpning. Jag har en följdfråga: Vad är ordförandeskapets inställning till Europarådets utredning om misstankar om illegala CIA-flygningar och hemliga fångläger? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Det österrikiska ordförandeskapet stöder – vilket förbundskansler Wolfgang Schüssel gjorde mycket klart i sina kommentarer i dag – de ansträngningar som Europarådets parlamentariska församling och Europarådets generalsekreterare gör för att samla in information och offentliggöra fakta.
Vi måste undanröja alla tvivel om att inte alla Europarådets medlemsstater är engagerade för rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna – så som dessa definieras i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. Av samma skäl stöder vi även Europaparlaments utredning om samma ämne. 
David Martin (PSE ). –
   Mitt tillägg gäller precis det som Ursula Stenzel just tog upp: kommer rådets tjänstgörande ordförande att tala med var och en av de övriga 24 medlemsstaterna i sin egenskap av rådets ordförande, för att uppmuntra dem att samarbeta fullt ut med Europaparlamentets tillfälliga utskott för undersökning av CIA-transporter? 
Hans Winkler,
   Vi kommer definitivt att ta upp den frågan i överläggningar med alla medlemmar i rådet. 
Reinhard Rack (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr Winkler! Jag skulle vilja ta upp en mer allmän fråga, eftersom dagens debatt tydligt visar att ett stärkande av de mänskliga rättigheterna inom ramen för EU i stort är en av det österrikiska ordförandeskapets främsta prioriteringar. EU avser att utveckla Europeiska centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet – som för närvarande finns i Wien – till ett människorättsorgan. Anser ni att det finns möjligheter till samordning och tjänster som kan användas inom ramen för de problem som diskuteras här? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Vi anser att inrättandet av ett europeiskt människorättsorgan är ett viktigt bidrag för att stärka alla EU-institutioners position. I dialog med Europaparlamentet, Europarådet och andra institutioner strävar vi efter att göra detta människorättsorgan till ett effektivt instrument med förmåga att lämna ett verkligt bidrag till diskussioner om de problem som ni har tagit upp, nämligen frågan om att försvara de mänskliga rättigheterna i kampen mot terrorism och organiserad brottslighet.
Detta organ som vi hoppas kommer att inrättas under det österrikiska ordförandeskapet – och som enligt planerna kommer att inleda sitt arbete den 1 januari 2007 – är inte tänkt att konkurrera med någon av de befintliga organisationerna. Vi vill inte konkurrera med värdefulla och viktiga institutioner som Europarådet, EG-domstolen, Europarådets kommission mot diskriminering eller andra institutioner. Vi vill ha ett effektivt organ som baseras på centrumet för övervakning av rasism och främlingsfientlighet, men som kommer att ha större befogenheter och på så sätt kommer att öka EU:s trovärdighet på människorättsområdet. 
Talmannen.
En stor politisk fråga har väckts i Grekland efter avslöjandena om att tiotals pakistanier som lever i Grekland blev kidnappade, olagligt häktade och förhörda några dagar efter det att bombattentaten i London hade ägt rum. I de klagomål som riktats mot de grekiska myndigheterna har man, enligt reportage från BBC, dessutom talat om att förhör på engelska med dessa personer har pågått i flera dagar, man har nämnt psykologiska tortyrmetoder och till och med försvinnanden. Ärendet verkar ha skötts av den brittiska underrättelsetjänsten i Grekland och ha koppling till frågan om olagliga fång transporter via olika flygplatser i Europa.
Jag vill fråga rådet om det fördömer denna metod med kidnappning av människor och den användning av tortyr som underrättelsetjänster eller andra statliga rättsmyndigheter eller utsända styrkor under statligt beskydd eller med statligt uppdrag har tillgripit i detta fall? Kommer rådet att vidta de åtgärder som krävs för att se till att varje lands demokratiska autonomi och oberoende respekteras och garanteras? Har rådet för avsikt att ta några initiativ för att sätta stopp för dessa metoder som blivit allt frekventare på senare tid och som föder misstankar om åtgärder som överenskommits på flera håll och mellan flera länder i anslutning till anti-terrorhysterin? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! På Diamanto Manolakous fråga om kidnappning och häktning av pakistanier som lever i Grekland skulle jag vilja säga följande: rådet har alltid betonat att kampen mot terrorism måste föras med fullständig respekt för de allmänna folkrättsliga principerna och följa bestämmelserna om de mänskliga rättigheterna i nationell och internationell lagstiftning.
Rådet betonar än en gång att det kategoriskt fördömer tortyr och andra olagliga medel och understryker behovet av att alltid följa de allmänna rättsliga principerna. Men rådet varken kan eller vill kommentera det som ledamoten har tagit upp. Dessa specifika fall av vad som i frågan beskrivs som kidnappningar utreds för närvarande av flera internationella organ, särskilt av Europarådet. Innan vi har fått se resultatet av dessa utredningar är det för tidigt för mig att ta ställning. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ),
   – Fru talman! Ministern har precis lämnat två motsägelsefulla budskap: å ena sidan gjorde han ett allmänt uttalande om att kränkningar av de mänskliga rättigheterna bör fördömas, å andra sidan meddelade han att han vägrar ta ställning till det specifika fall som har orsakat ett ramaskri i Grekland och som handlar om den brittiska underrättelsetjänstens verksamhet. Det handlar inte om CIA-verksamhet utan om verksamhet som utförts av underrättelsetjänsten i en av EU:s medlemsstater. Vi anser därför att uttalandena om skydd av mänskliga rättigheter är hyckleri. Vi vill bara påpeka att alla dessa händelser är ett resultat av ”antiterroriståtgärder”, vars egentliga syfte inte är att bekämpa s.k. terrorism utan att terrorisera folk i allmänhet. 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Om Europaparlamentet vill utreda dessa anklagelser kan det givetvis anta en resolution i frågan. Ur vår synvinkel håller som sagt flera internationella organ på att utreda dessa anklagelser och jag anser att vi måste vänta och se vilka resultat de kommer fram till. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr rådsordförande! Mycket tillförlitliga BBC tog upp de händelser som även ni vill veta mer om. Brittiska parlamentet har tillsatt ett utskott för att utreda frågan. Även det grekiska parlamentet har ägnat flera timmar åt att debattera frågan.
Tänker ni som tjänstgörande ordförande för rådet kommunicera med myndigheterna i dessa två medlemsstater så att de kan berätta för rådet vad som hände? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Om Europaparlamentet vill utreda dessa anklagelser kan det givetvis anta en resolution i frågan. Ur vår synvinkel håller som sagt flera internationella organ på att utreda dessa anklagelser och jag anser att vi måste vänta och se vilka resultat de kommer fram till. 
Talmannen.
Vilka åtgärder avser rådet att vidta för att genomföra de överenskommelser som antogs vid den nyligen hållna Europa–Medelhavskonferensen i Barcelona? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Som svar på Medina Ortegas fråga om Barcelonakonferensen skulle jag vilja säga att vid det Europa–Medelhavstoppmöte som markerade att Barcelonaprocessen fyllde 10 år enades man om ett femårigt gemensamt arbetsprogram för att stärka partnerskapet och en uppförandekod för att motverka terrorism. Detta visar tydligt vårt gemensamma engagemang för att bekämpa alla former av terrorism.
I det femåriga arbetsprogrammet anges halvtidsmål för det politiska partnerskapet och säkerhetspartnerskapet, hållbar socioekonomisk utveckling och reform samt utbildning och sociokulturellt utbyte. I programmet behandlas dessutom frågor kring migration, social integration, rättvisa och säkerhet.
Ordförandeskapet tycker att det är viktigt att varje ordförandeland lägger fram ett förslag till rådet med detaljer om hur det tänker genomföra arbetsprogrammet, samt uppmanar kommissionen att regelbundet informera rådet om hur genomförandet fortskrider.
Den överenskommelse som nåddes i Barcelona kommer att göra det möjligt för oss att göra framsteg i vårt regionala samarbete med våra partner i Medelhavsområdet och samtidigt föra den europeiska grannskapspolitiken framåt genom att förhandla fram ytterligare bilaterala handlingsplaner.
Flera viktiga resultat uppnåddes vid toppmötet: ett styrhjälpmedel för att stödja och stärka politiska reformer godkändes, liberalisering av handeln med varor och tjänster och jordbruksprodukter bekräftades som ett gemensamt mål och det fanns en vilja att bekämpa olaglig invandring – inklusive genom att ingå återtagandeavtal – medan EU har gått med på att underlätta laglig invandring. I samband med detta förväntas ett kommande ministermöte behandla alla frågor som rör invandring. Andra resultat inkluderade en ökning av anslagen till utbildning via ett program för universitetsstipendier och främjandet av jämställdhet.
Att man enats om en uppförandekod för att motverka terrorism är slutligen en stor politisk framgång som visar att partnerna i denna process, trots känsligheten i regionen, är villiga att agera tillsammans för att bekämpa detta gissel som påverkar oss alla. 
Manuel Medina Ortega (PSE ). –
   Herr rådsordförande! Tack så mycket för den information som ni har lämnat. Jag anser att den är mycket fullständig och framför allt att den till stor del har inriktats på kampen mot terrorismen, som är det omedelbara målet.
Som ni vet, och som ni även har nämnt, finns det emellertid ett allvarligare problem bakom terrorismen: hela södra Medelhavsområdet lider av stark underutveckling och det finns ett starkt migrationstryck i riktning mot EU. I de siffror som jag har sett i den budgetplan som nyligen godkändes av rådet talas det om en totalsumma på 800 miljoner euro över en sjuårsperiod. Europaparlamentet är för närvarande starkt kritiskt till detta.
Tror rådets tjänstgörande ordförande att de summor som nämns i budgetplanen är tillräckliga för att lösa de problem som södra Medelhavsområdet står inför? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Först och främst skulle jag vilja bekräfta att rådet håller med om att det, parallellt med de åtgärder vi vidtar för att motverka terrorism och olaglig invandring, också är viktigt att vi utarbetar program – vilket EU sedan en tid har gjort – för att förbättra villkoren i ursprungsländerna. Vi har engagerat oss för detta och det utgör även en del av den överenskommelse som regeringarna har nått om budgetplanen.
Vi anser att finansieringen är otillräcklig. Nu är det upp till kommissionen att komma med konkreta förslag på hur enskilda program ska finansieras utifrån dessa övergripande belopp som man har enats om. Förhandlingarna med Europaparlamentet måste resultera i en överenskommelse om budgetplanen. 
David Martin (PSE ). –
   Fru talman! När miljöministrarna i Medelhavsregionen träffades i november målade de upp en mycket dyster bild av hanteringen av vattenresurser i området och sa att det under de kommande åren skulle bli stor brist på vatten. Detta är inte bara en miljöfråga utan också en säkerhetsfråga. Om det blir en tvist om vattentillgången kan det påverka stabiliteten i regionen.
Kommer ministern att överväga att arbeta för att frågan kommer upp vid nästa toppmöte för Europa–Medelhavsområdet? 
Hans Winkler,
   Jag tackar ledamoten för hans deltagande och för hans förslag. Vi kommer att ta med dem till rådet och rådgöra med andra rådsmedlemmar för att se om vi kan eller bör ta med dem till nästa konferens. Inte desto mindre tackar jag för de mycket intressanta förslagen. 
Talmannen.
   Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor tas upp tillsammans:
Vilka åtgärder planerar rådet för att bidra till en slutgiltig lösning på frågan om Kosovos status redan i år? 
Samtalen om Kosovos framtida status har inletts med ett möte mellan Martti Ahtisaari, ledare för FN:s team som skall delta i samtalen om områdets slutliga status, och Kosovos president Ibrahim Rugova.
Företräder rådet alltjämt ståndpunkten att de åtta kriterier som FN ställt upp för Kosovo måste genomföras innan områdets status kan fastställas definitivt? Tänker rådet konfrontera Kosovos myndigheter med frågan om förekomsten av ett fångläger i stil med Guantánamo vid den amerikanska basen Camp Bondsteel?
År 2006 är av avgörande betydelse för utvecklingen på västra Balkan, och att finna en lösning på frågan om Kosovos framtida status är en av de utmaningar som väntar. Oberoende av vad förhandlingarna om status leder till måste Kosovo inbegripas i ett europeiskt sammanhang. I vilken form bör det europeiska perspektivet konkretiseras?
Vad har Österrike för planer inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken, särskilt när det gäller Ukraina? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Jag inleder med frågorna från Bernd Posselt, Dimitrios Papadimoulis och Othmar Karas om Kosovo. I enlighet med Thessalonikiförklaringen, som EU och länderna på västra Balkan utfärdade vid sitt toppmöte i juni 2003 ligger västra Balkans, inklusive Kosovos, framtid inom EU.
Rådets attityd till Kosovo baseras på en uppsättning principer som Europeiska rådet antog vid sitt möte den 16–17 juni 2005 som en del av rådets förklaring om Kosovo. Varje lösning av Kosovos status måste vara fullt förenlig med europeiska normer och värderingar, följa internationella rättsliga instrument och skyldigheter och FN-stadgan samt bidra till att förverkliga de europeiska utsikterna för Kosovo och regionen.
Varje överenskommelse om statusen måste garantera att Kosovo inte återvänder till den situation som rådde före mars 1999. Fastställandet av Kosovos status måste baseras på multietnicitet och fullständig respekt för de mänskliga rättigheterna, inklusive rätten att återvända hem.
Statusen måste också erbjuda, och detta är mycket viktigt, effektiva konstitutionella garanter för att se till att minoriteter skyddas, inklusive mekanismer för att se till att minoriteterna deltar i centralregeringen och de lokala administrativa strukturerna. Den bör också omfatta särskilda skyddsmekanismer för att skydda kulturarvet och religiösa platser samt främja effektiva mekanismer för att bekämpa organiserad brottslighet, korruption och terrorism.
Kosovos status måste också stärka regionens säkerhet och stabilitet. Varje ensidig lösning eller lösning som är ett resultat av användningen av våld, liksom varje förändring av Kosovos nuvarande territorium, skulle vara oacceptabel. Det kommer inte att ske någon delning av Kosovo, inte heller kommer Kosovo att förenas med något annat land eller delar av ett annat land. Grannländernas territoriella integritet måste respekteras fullt ut.
Rådet anser dessutom att ytterligare genomförande av både nuvarande och framtida normer är särskilt viktigt, framför allt med tanke på skyddet av minoriteter. I samband med detta har rådet vid upprepade tillfällen betonat att det sätter stort värde på och stöder det arbete som utförs av FN:s särskilde representant för Kosovo, Søren Jessen-Petersen.
Rådet är fast beslutet att arbeta hårt för att fastställa Kosovos status och bidra till den besläktade förhandlingsprocess som leds av FN. I detta syfte utsåg den höge representanten Javier Solana i november 2005 Stefan Lehne till EU:s representant. Han ska ha ett nära samarbete med FN:s särskilda sändebud för Kosovos framtida status, Martti Ahtisaari. Rådet ställde sig bakom utnämningen.
EU:s representant lämnar bidrag till FN:s särskilda sändebud för förhandlingarna och hjälper även EU att förbereda dess framtida roll i Kosovo under uppföljningsperioden till resolution 1244. Han arbetar även nära ihop med medlemsstaterna och kommissionen. Även Europeiska kommissionen kommer att representeras i Wien, där FN:s särskilda sändebud för Kosovos framtida status har sitt högkvarter.
Områden som respekten för de mänskliga rättigheterna, minoriteter, kulturella och religiösa platser, rättsstatsprincipen och ekonomisk utveckling kommer att vara av särskilt intresse för EU. FN:s särskilda sändebud har antytt att han är villig att ha ett nära samarbete med EU i dessa och andra frågor.
I samband med omstruktureringen av FN:s uppdrag i Kosovo (UNMIK) har EU tillsammans med andra internationella organisationer och partner hållit informella samtal med UNMIK. Målet är att utvärdera alternativen för en framtida internationell närvaro i Kosovo utan att föregripa resultatet av diskussionerna om Kosovos status. Mot bakgrund av detta lade Javier Solana och kommissionsledamot Olli Rehn fram sin andra rapport om hur EU fram till rådets möte i december kan förbereda sig för de kommande utmaningarna.
Den nya internationella formationen för uppföljningsperioden till resolution 1244 kommer att involvera alla och ha en stark EU-prägel. EU bör spela en avgörande roll på de områden som rör rättsstatsprincipen, inklusive en polisinsats, kapacitetsbyggande åtgärder och inom ekonomin. Kfor är det organ som är ansvarigt för alla frågor som rör den FN-ledda internationella militära närvaron i Kosovo. 
Bernd Posselt (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr Winkler! Tack så mycket för ert utmärkta svar – jag förväntade mig inget annat. I januari i år är det 100 år sedan Mährenkompromissen trädde i kraft. Detta var en lysande kompromiss, problemet var att den bara gällde i Mähren. Vi gör nu samma misstag: vi försöker få till stånd specifika lösningar och sätter olika standarder. Samtidigt som vi utarbetar noggranna bestämmelser om minoriteter i Kosovo, finns det inget liknande i Presevodalen eller i Vojvodina.
Jag skulle bara vilja be er att objektivt utarbeta enhetliga och jämförbara standarder för regionen. Det är bara så vi kan få till stånd ett fredsavtal. 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Jag och Bernd Posselt känner redan varandra sedan tidigare. Jag tar givetvis med glädje emot er åsikt och ert förslag. Jag anser också – vilket jag redan har sagt en gång i dag – att mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter är oskiljaktiga. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ).
   – Herr rådsordförande, ni talade i sex minuter men ni talade i mycket allmänna ordalag. Jag frågar er därför: Bygger rådets politik fortfarande på resolution 1244?
Vad kommer att hända, inte bara med rätten att återvända, utan även med möjligheten att återvända för serber och romer som har tvingats att lämna Kosovo?
Eftersom ni sa att Kosovos plats är i Europa, tänker göra myndigheterna uppmärksamma på de anklagelser som finns om ett Guantánamoliknande fängelse på den amerikanska basen i Kosovo? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Jag kan bekräfta att rådet fortsätter, och kommer att fortsätta, att anse att genomförandet av de åtta kriterier som FN har fastställt för Kosovo måste föregå slutuppgörelsen om Kosovos status. Resolutionen är bindande, den gäller och den är den axel som lösningen kommer att baseras på. Diskussioner har nu inletts om Kosovos status och vi kommer att följa dem noga. I enlighet med Thessalonikiförklaringen, som jag redan har hänvisat till, ligger Kosovos framtid – och jag skulle vilja betona detta igen eftersom ni nämnde EU:s principer och värderingar – inom EU. Detta betyder givetvis att EU:s värderingar måste accepteras. Beträffande er fråga om fånglägret är det en fråga som Kosovo inte kan besvara. 
Othmar Karas (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr Winkler! I min fråga tog jag även upp den europeiska grannskapspolitiken. Jag skulle bara vilja fråga er om det österrikiska ordförandeskapets program för att stärka grannskapspolitiken, särskilt för Ukraina. Jag skulle vilja veta om EU har ställt tillräckliga medel till förfogande för att se till att det kan spela en jämbördig roll under och efter statusprocessen. 
Hans Winkler,
   . Fru talman! För att inleda med den andra delen av frågan måste EU tillhandahålla tillräcklig finansiering, och det kommer det att göra. Budgeten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken för i år har nyligen höjts avsevärt. Eftersom omfattningen av vår framtida verksamhet fortfarande är osäker – vi kan för närvarande inte tala om vilken typ av närvaro EU kommer att ha i Kosovo – är det för närvarande omöjligt att säga exakt vilka medel som behövs för detta. Med Europaparlamentets samtycke skulle vi i enlighet med artikel 39 i det interinstitutionella avtalet även snabbt kunna höja gasbudgeten under budgetåret. Om de uppgifter som tilldelats EU gör detta nödvändigt kommer så att ske.
När det gäller den europeiska grannskapspolitiken har denna redan under sitt första år lämnat ett värdefullt bidrag till EU:s engagemang i sitt grannskap, och vi stöder även kommissionens besläktade förslag. Ett successivt, systematiskt men ändå individuellt införande av EU:s normer och regler bör och kommer att eftersträvas. Grannskapspolitikens uttalade syfte är, och kommer att fortsätta att vara, att erbjuda och möjliggöra en betydande nivå av integrering. Som ni mycket riktigt nämnde uppnås detta genom handlingsplaner inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken. Både vi och kommissionen anser att handlingsplanerna för Ukraina och Moldavien har varit särskilt framgångsrika. En inledande översyn av det första året i handlingsplanerna för Ukraina och Moldavien kommer att genomföras 2006, under det österrikiska ordförandeskapet. Näste år kommer Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet (ENPI) att ge oss ett nytt finansiellt instrument som möjliggör ännu mer riktat stöd.
Vi anser också att det är viktigt att så snabbt som möjligt förhandla fram och ingå handlingsplaner med alla stater inom den europeiska grannskapspolitiken. Detta inkluderar i synnerhet de tre kaukasiska republikerna Armenien, Azerbajdzjan och Georgien. Även detta är en uppgift som faller på det österrikiska ordförandeskapets lott. Politiska samråd med dessa tre länder inleddes så sent som i december förra året. I samband med detta förklarade kommissionen bestämt att förhandlingarna om handlingsplaner med i synnerhet dessa tre länder snabbt bör flyttas fram. Det österrikiska ordförandeskapet stöder verkligen detta.
När det gäller Ukraina stöder vi dess koppling till EU inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken. Nu när Ukraina har uppfyllt de tekniska kriterierna för status som marknadsekonomi anser vi att det är särskilt viktigt för Ukraina att gå med i WTO så snart som möjligt, eftersom detta skulle göra det lättare att skapa ett frihandelsområde med EU. Europeiska kommissionen håller för närvarande på att slutföra en genomförbarhetsstudie om detta. Vi anser att genomförandet av detta förslag innebär ytterligare ett viktigt steg i förbindelserna med Ukraina och vi kommer att arbeta hårt för att göra ytterligare framsteg i denna riktning. 
Talmannen.
Det finns allt fler bevis för att kristna förföljs och trakasseras i flera länder. På vilket sätt har rådet för avsikt att ta upp denna fråga med berörda regeringar? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Som svar på John Bowis fråga om förföljelse och trakasserier av kristna skulle jag vilja säga att tankefrihet, åsiktsfrihet och religionsfrihet är inskrivet i den internationella lagstiftningen om skydd för de mänskliga rättigheterna. Jag hänvisar särskilt till artikel 18 i internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, som gäller i hela världen och i vilken tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet anges som individuella rättigheter. Denna rättighet inkluderar enligt artikeln frihet att bekänna sig till eller anta en religion eller tro efter eget val och frihet att ensam eller i gemenskap med andra, offentligt eller enskilt, utöva sin religion eller tro genom gudstjänst, iakttagande av religiösa sedvänjor, andaktsövningar och undervisning.
Denna mänskliga rättighet är extremt viktig för EU, och EU för därför ständigt samtal med tredjeländer om detta ämne. De senaste samtalen fördes i New York där EU:s medlemsstater i FN:s generalförsamlings tredje kommitté framgångsrikt föreslog en resolution om att avskaffa alla former av intolerans och diskriminering baserade på religion eller tro.
Rådet har vid upprepade tillfällen fördömt alla former av intolerans baserad på religion och följer dessutom noga händelseutvecklingen på människorättsområdet. Rådet använder de möjligheter som erbjuds i dialogen med tredjeländer för att klargöra sin oro för intolerans mot religiösa och andra minoriteter. 
John Bowis (PPE-DE ). –
   Håller ministern med mig om att det finns en lista som hela tiden blir längre på länder (Indien, Pakistan, Sri Lanka, Egypten, Nigeria, Vietnam och Kina) – listan bara fortsätter – där kristna förföljs och regeringarna antingen ser genom fingrarna med det eller vidtar otillräckliga åtgärder för att stoppa det? Det är länder som vi gör affärer med. Kommer Österrike att visa vägen för rådet och Europeiska unionen och stå upp för de religiösa rättigheterna för kristna i de länder som vi handlar med, precis som vi med rätta står upp för religionsfrihet och tolerans i Europeiska unionen? 
Hans Winkler,
   Som jag har sagt tar Europeiska unionen upp frågan regelbundet såväl i alla dialoger som i internationella forum, vilket är mycket viktigt. Vi har tagit upp det i FN. Vi pekar inte ut någon, men vi är mycket tydliga när vi talar med de berörda länderna om vi tror, eller har anledning att tro, att det förekommer förföljelse eller inskränkningar i rätten till religionsfrihet.
För att ge ett exempel: Vi betonar mycket starkt frågan om religionsfrihet i våra människorättsdiskussioner med Kina, för vi menar att det är en fråga som måste tas upp inom ramen för vår dialog med Kina. Detsamma gäller för andra områden. Antagandet av en resolution, som antogs av en stor majoritet av FN:s medlemmar, är ett steg i rätt riktning. Det kommer att ge oss ännu mer kraft att ta upp den här frågan i framtiden i våra förbindelser med de länderna. Att vi gör affärer med de länderna hindrar oss inte från att tala tydligt när det gäller kränkningar av de mänskliga rättigheterna. 
Talmannen.
   Jag har nu mottagit tre följdfrågor. Dessa är tillåtna enligt vårt nya system. Vi är nu i andra delen av frågor till rådet, så jag ger först Paul Rübig ordet för hans följdfråga. 
Paul Rübig (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr Winkler, mina damer och herrar! Kristna i Turkiet har fortfarande stora problem. Vad tänker rådet göra för att förbättra denna situation? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! EU följer mycket noga situationen för de icke-muslimska minoriteterna. Enligt EU:s anslutningspartnerskap med Turkiet är en förutsättning för att anslutningsförhandlingarna ska lyckas att den turkiska regeringen vidtar ytterligare reformer om respekt för religionsfriheten, särskilt i samband med prästutbildning, samt ger icke-muslimska minoriteter rättslig status så att Turkiet även på dessa områden närmar sig EU:s normer. Vi kommer att följa detta mycket noga under anslutningsförhandlingarna. Men vi kommer även att ge Turkiet stöd för att genomföra de reformer som krävs. 
James Hugh Allister (NI ). –
   Herr minister, att ta upp dessa frågor med länderna är gott och väl, men visst behöver vi etiska riktlinjer som ger resultat. Är det inte dags att göra en mycket direkt koppling mellan handel med dessa länder och respekt för de mänskliga rättigheterna? När vi liberaliserar handeln med länder som förföljer kristna och andra, bör vi då inte göra det på villkor att de liberaliserar sin människorättsordning så att minoriteter i de länderna har de rättigheter som vi tar för givna? 
Hans Winkler,
   Det finns fall där vi kopplar vissa saker som Europeiska unionen gör för dessa länder till respekten för de mänskliga rättigheterna. I vissa länder där de mänskliga rättigheterna kränks är vissa sanktioner i kraft, till exempel i Myanmar/Burma. I andra fall måste vi också beakta att vi behöver stödja folket som lever där. Vi måste vara mycket försiktiga med att tillämpa sanktioner, för mycket ofta är det folket och inte regeringen som kommer till skada. Vi menar att varje fall måste bedömas individuellt. Vi tror på en uppriktig, öppen och direkt dialog. Om en sådan dialog inte leder till önskat resultat så måste vi i rådet diskutera andra metoder som vi kan tänka oss att tillgripa. 
Bernd Posselt (PPE-DE ). –
   Tack för modet att föra samtal med Kina. Jag skulle bara vilja ta upp situationen för den underjordiska kyrkan och fängslandet av biskopar och andra religiösa ledare, samt även upprepa Paul Rübigs fråga: Har det skett någon ny utveckling i Turkiet när det gäller lagen om religion? 
Hans Winkler,
   . Fru talman, herr Posselt! Jag anser inte att det krävdes mod för att föra samtal med Kina. Vår dialog med Kina – som jag själv deltagit i – är mycket öppen och direkt.
Den fråga som ni tar upp behandlas inte bara i samband med Kina utan även i samband med Turkiet. I våra diskussioner med Turkiet har vi uttryckt vår oro över frågan och kommer även framgent att fortsätta att kräva att de rättsliga och administrativa åtgärder som Turkiet vidtar på detta område svarar mot våra förväntningar, vilket givetvis motsvarar internationella normer. 
Talmannen.
   Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 10.
Sverige har varit aktivt i demokratiprocessen i Colombia. Ändå är vi alla medvetna om att demokratiproblemen kvarstår och att övergreppen mot de mänskliga rättigheterna ökar. Ett konkret exempel är utvinningen av palmolja som ökar snabbt. Opinionen växer mot expansionen av storskaliga oljeplantager. Det är en fråga om att erkänna lokal- och ursprungsbefolkningens markrättigheter. Många EU-länder använder palmkärnmjöl som djurfoder, och många av oss använder kosmetiska produkter som innehåller palmolja. Hur ska rådet verka för att EU-länderna fortsätter stödja demokratiprocessen i Colombia och fortsätter att jobba för att brotten mot de mänskliga rättigheterna i Colombia upphör? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Det gäller alltså Inger Segelströms fråga om Colombia. Även om flera källor rapporterar att kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Colombia minskar är givetvis varje kränkning av de mänskliga rättigheterna ett problem. Den pågående interna väpnade konflikten i Colombia är orsaken till de flesta av dessa kränkningar, som för det mesta utförs av olagliga väpnade grupper. EU vädjar därför ständigt till parterna i konflikten att respektera de mänskliga rättigheterna och internationell humanitär rätt. EU står också i ständig kontakt med framför allt de colombianska myndigheterna och det kontor som FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna har i Bogota.
Jag kan dessutom tillägga att Colombias vicepresident besökte Österrike precis före jul – jag talade själv med honom, och vi hade framför allt mycket intensiva diskussioner om de mänskliga rättigheterna.
I sina slutsatser av den 3 oktober 2005 upprepade rådet sitt fulla stöd för Colombias regering, särskilt dess ansträngningar för att genomföra rättsstatsprincipen i hela landet och dess ansträngningar i kampen mot terrorism och mot tillverkningen av och handeln med narkotika.
Rådet upprepade också sitt långvariga politiska stöd till Colombias regering i dess försök att få till stånd en förhandlingslösning på den interna väpnade konflikten, däribland direkta samtal med de olagliga väpnade grupper som är villiga att delta i fredsförhandlingar.
Vi välkomnar därför att det under den senaste tiden har förekommit kontakter mellan de olagliga grupperna och de colombianska myndigheterna. Vi uppmanar alla berörda parter att göra allt de kan för att nå en fredlig lösning och på så sätt få slut på den interna väpnade konflikt som nu har pågått i mer än en generation och som är den grundläggande orsaken till kränkningarna av de mänskliga rättigheterna. 
Inger Segelström (PSE ). –
   Tack herr statssekreterare för svaret. Det gläder mig väldigt mycket att ni har en sådan etablerad kontakt. Jag tror att det behövs därför att Colombia håller på att bli ett av världens största flyktingkatastrofområden när, enligt uppgifter, upp till tre miljoner människor har flyttats och tvingats lämna sina hem. Det är därför jag undrar ifall det vi gör nu i EU räcker, eller finns det mer vi kan göra för att trycka på detta? Det handlar också precis som ni säger, om problemen med narkotika och korruption, men även om det som pågår beträffande markförändringar och det faktum att man kommer att vilja utnyttja palmoljan som är så värdefull. 
Hans Winkler,
   . Fru talman, fru Segelström! Ni har ställt en fråga som det verkligen inte finns något svar på. Gör vi i EU tillräckligt för att minska lidandet i många länder? Detta är en fråga som det inte går att ge ett abstrakt svar på. Vi gör vårt bästa. Jag skulle emellertid vilja framhålla några konkreta initiativ kopplade till rådets slutsatser från oktober förra året, som jag redan har hänvisat till. Det kan tilläggas att de flesta av dessa initiativ faller inom kommissionens behörighetsområde. Exempelvis beslutade kommissionen i december 2005 att anslå 1,5 miljoner euro som en del av mekanismen för akuta ingripanden. Det återstår att se om detta räcker eller om vi kan göra ännu mer. 
Paul Rübig (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr Winkler, mina damer och herrar! Vad anser ni om förslaget att hålla en G24-konferens under första halvåret 2006 för att stödja fredsprocessen? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Just nu kan jag inte säga om en sådan konferens kommer att hållas under första halvåret 2006. Det beror på om G24-gruppens trojka – som leds av Mexiko – får till stånd en överenskommelse med Colombias regering. En sådan konferens skulle i alla händelser äga rum väldigt nära toppmötet mellan EU och Latinamerika i mitten av maj och presidentvalet i Colombia i slutet av maj. Toppmötet mellan EU och Latinamerika äger förresten rum mitt emellan de två valomgångarna och det är därför inte säkert att Colombias president kan delta i denna konferens i Wien. 
Talmannen.
   Eftersom frågeställaren är frånvarande utgår fråga nr 12.
Trots ett ramaskri från den internationella opinionen och otaliga skarpa protester skall man nu i Europarådets generalförsamling rösta om ett memorandum med klart antikommunistiskt innehåll, detta efter att formuleringen i titeln ändrats från att ha varit ”fördömande av den kommunistiska ideologin” till ”nödvändigheten av ett internationellt fördömande av brott som begåtts av kommunistiska regimer”.
Vilken hållning ämnar rådet inta gentemot alla dessa otaliga försök att skriva om historien och rättfärdiga fascistiska och imperialistiska brott? Har rådet för avsikt att ta några initiativ för att trygga fri verksamhet för alla politiska partier, stoppa kriminaliseringen av den kommunistiska rörelsen och förbuden mot de kommunistiska partiernas verksamhet? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Som svar på Athanasios Pafilis fråga skulle jag vilja hänvisa till artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen. Trots att jag är säker på att han mycket väl känner till detta dokument skulle jag vilja citera ett utdrag ur det: ”Unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen, vilka principer är gemensamma för medlemsstaterna.” I dessa rättigheter ingår yttrandefrihet och det är inte upp till Europeiska unionens råd att blanda sig i beslutsfattandet i Europarådets parlamentariska församling. Frågan rör verksamhet i Europarådets parlamentariska församling, som jag inte kan uttala mig om. 
Athanasios Pafilis (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag kunde aldrig tro att rådet skulle undvika att direkt besvara frågan om det antikommunistiska memorandumet. Det är känt i hela Europa, tusentals personer från alla politiska områden har fördömt det, det är en ny fascistisk text som likställer nazism med kommunism, det är ett uttryck för bristande respekt för miljontals kommunister som offrade sina liv för att betvinga fascismen, det kriminaliserar kommunismens politiska handling och ideologi och det kränker – precis som ni hänvisade till i artikel 6 – de grundläggande demokratiska rättigheterna. Vi kräver att rådet intar en ståndpunkt om detta memorandum. 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Jag kan bara upprepa vad jag redan har sagt: EU kan inte uttala sig om den verksamhet och de diskussioner som bedrivs eller de beslut som fattas i en annan internationell organisations organ. 
Paul Rübig (PPE-DE ). –
   Fru talman, herr Winkler, mina damer och herrar! Europarådets parlamentariska församling är belägen väldigt nära oss, och den har givetvis en mycket bättre översikt över politiska omständigheter. Tror ni att de skulle kunna inleda en debatt om EU:s konstitutionella fördrag, eftersom fördraget givetvis även skulle kunna stödja framtida stabilitet i dessa länder? 
Hans Winkler,
   . Fru talman! Europarådets parlamentariska församling kan diskutera alla ämnen. Det är upp till församlingen att avgöra vilka ämnen den ska diskutera. Det är emellertid också möjligt att lägga fram sådana förslag i diskussioner med nationella ledamöter av den parlamentariska församlingen. EU och rådet kan absolut inte på egen hand lägga fram sådana förslag till en annan institution. 
Talmannen.
   De frågor som på grund av tidsbrist inte hade besvarats skulle erhålla skriftliga svar (se bilagan).
Frågestunden är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0399/2005) av Charles Tannock för utskottet för utrikesfrågor om den europeiska grannskapspolitiken (2004/2166(INI)). 
Charles Tannock (PPE-DE ),
   . Herr talman! Först vill jag gratulera min företrädare, Armin Laschet, som jag ärvde det här betänkandet av när han slutade i Europaparlamentet.
Inledningsvis var jag skeptisk när begreppet europeisk grannskapspolitik först lanserades i meddelandet 2003 om ett vidare Europa. Det stora begreppsliga problemet var hur man skulle samordna en politik för länder som förefaller ha olika och motsägande mål, till exempel Libyen som vill vara värd för Afrikanska unionen samtidigt som Ukraina vill gå med i Europeiska unionen.
Politiskt ledarskap handlar om att förverkliga begrepp, och den europeiska grannskapspolitiken är nu en etablerad politisk verklighet som är accepterad av partnerstaterna. I mitt betänkande försöker jag granska hur den fungerar, lägga till rekommendationer från parlamentet och klargöra några av de missförstånd som omger den.
Den europeiska grannskapspolitiken erbjuder privilegierade förbindelser mellan EU och alla EU:s nuvarande grannländer som inte är medlemmar i söder och öster. Aktuella EU-medlemskandidater utesluts från medlemskap, och potentiella kandidatländer på västra Balkan har separata särskilda ordningar. Men vad innebär privilegiet? I korthet två saker: för det första att det är fler som står bakom de demokratiska värdena, och för det andra bistånd och handel för att främja dessa värden. Den europeiska grannskapspolitiken har därför två spår. Det ena spåret främjar de värden som ligger till grund för Europeiska unionen, nämligen ett åtagande för gemensamma värden när det gäller rättsstatsprincipen, gott styre, respekt för de mänskliga rättigheterna, främjande av goda grannförbindelser samt principerna om marknadsekonomi och hållbar utveckling. Det andra spåret innebär sanktioner när man sviker dessa värden genom att begränsa bistånd eller handelsrättigheter. Det slutliga målet är att skapa en krets av vänner runt EU i vilken den väsentliga uppgiften att främja och öka välståndet, stabiliteten och säkerheten utförs i partnerskap och till ömsesidig nytta. Det kommer att bli utökat ekonomiskt bistånd genom ett särskilt europeiskt grannskaps- och partnerskapsinstrument, som också kan tillämpas på Ryssland, som från 2007 och framåt kommer att ersätta de nuvarande programmen Tacis och Meda. Jag är dock orolig för att kommissionen kan komma att frigöra den europeiska grannskapspolitiken från Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentets budget, vilket skulle innebära en avsevärd urholkning av parlamentets tillsyns- och kontrollbefogenheter.
Kommissionen har redan presenterat ett strategidokument och landsrapporter om en rad länder som omfattas av den europeiska grannskapspolitiken, och dessa har följts av handlingsplaner. Genomförandet av dem kommer att övervakas genom regelbundna översyner för vilka jag efterfrågar mer deltagande från parlamentet. Sju handlingsplaner har antagits med Israel, Jordanien, Marocko, Tunisien, den palestinska myndigheten, Ukraina och Moldavien. Ytterligare fem förbereds med Armenien, Azerbajdzjan, Egypten, Georgien och Libanon.
Jag stöder starkt att länder som omfattas av den europeiska grannskapspolitiken får bättre tillgång till den inre marknaden och, i vissa fall, ingående av grannskapsavtal längre fram och att fullvärdiga handelsavtal upprättas med Europeiska unionen. Jag stöder också deltagande i den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken och den gemensamma utrikes- och försvarspolitiken, inklusive rådets olika arbetsgrupper, och, där så är lämpligt, medlemskap i EU-organ.
Vi behöver också fokusera mer på narkotika-, vapen- och människohandel samt ett utökat utbyte av underrättelser om brottslighet mellan nationella organ i kampen mot internationell terrorism och organiserad brottslighet liksom förnyade ansträngningar för att uppnå en fredlig upplösning av pågående territoriella tvister, till exempel de låsta konflikterna. Som av en händelse träffas Armenien och Azerbajdzjan i dag i London för att lösa frågan om Nagorno-Karabach.
Flera partnerländer som omfattas av den europeiska grannskapspolitiken, såsom Azerbajdzjan och Algeriet, är rika på energitillgångar liksom tillverkare eller transportörer av olja och gas. Därför kommer energipolitiken och EU:s energitrygghet att vara en central del av den europeiska grannskapspolitiken. Gaskrisen med Ryssland/Ukraina nyligen åskådliggör växelverkan mellan energipolitiken och utrikespolitiken.
Slutligen ser jag inte den europeiska grannskapspolitiken som ett fastställt, långsiktigt alternativ till fullt EU-medlemskap för de demokratiska europeiska länder som kan ansöka och som har uttryckt en önskan att göra det, såsom Ukraina och Moldavien. I betänkandet rör vi oss mot ett erkännande av deras europeiska ambitioner.
För andra tidigare sovjetrepubliker i Centralasien såsom Kazakstan – som dock inte är med i den europeiska grannskapspolitiken just nu – menar jag dock att EU noga bör överväga att utöka deras rätt att delta i detta ambitiösa projekt, om de så önskar, när deras partnerskaps- och samarbetsavtal längre fram löper ut. 
Benita Ferrero-Waldner,
   Herr talman! Jag vill tacka föredraganden för ett mycket bra betänkande om den europeiska grannskapspolitiken som ger mig tillfälle att återkomma till de prioriterade målen för flera månader framöver i denna viktiga fråga.
Som vi har upprepat vid flera tillfällen sedan starten 2003 är grannskapspolitiken en ambitiös politik. Den förblir den främsta frågan – åtminstone i min egen portfölj – bland EU:s yttre förbindelser därför att det är så viktigt att främja välstånd, stabilitet och säkerhet. Insatserna för våra grannländer är mycket höga. Det är uppenbarligen i EU:s intresse att ha välstyrda och demokratiska partner i vårt grannskap som slutligen kan vara med i den positiva dynamiken med hållbar social och ekonomisk utveckling. Som ni nämnde är det också i vårt intresse att konflikter i vår närhet löses fredligt och att frågor som migration, gränskontroll, organiserad brottslighet och terrorism angrips på ett mer effektivt sätt än genom nära samarbete.
År 2005 har varit det första året då den europeiska grannskapspolitiken har givit resultat, med genomförandet av de första sju handlingsplanerna för den europeiska grannskapspolitiken.
Vad vill vi då göra i framtiden? Kommissionen har varit aktiv på bred front, bland annat när det gäller utvecklingen av tillståndet för marknadsekonomin, underlättandet av viseringar och energifrågorna för Ukraina, gränsövervakningsuppdraget vid gränsen mellan Moldavien och Ukraina, tillkomsten av nya forum för diskussion om frågor som demokrati, mänskliga rättigheter och styrning med till exempel våra Medelhavspartner – jag kan bara påminna om Euromed-konferensen i Barcelona i november – förberedelserna för att gå vidare med utbildningssamarbetet och särskilt för att utvidga programmen för vänortsutbyte, tekniskt bistånd och informationsutbyte till programmen under Byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte (TAIEX) för våra partner samt vårt förslag till ett nytt europeiskt grannskaps- och partnerskapsinstrument som inte kommer att frigöras från grannskapspolitiken.
Det måste sägas att det är avgörande för den fortsatta utvecklingen av den europeiska grannskapspolitiken att den ger resultat under 2006 och 2007, och våra partner har stort ansvar för genomförandet eftersom vi kommer att fortsätta att leverera resultat i enlighet med våra egna åtaganden, men partnerländernas reaktion är mycket viktig. Vi kommer att fortsätta genomföra handlingsplanerna för den europeiska grannskapspolitiken i nära samarbete med våra partner. Vid slutet av 2006 kommer vi att ge ut en fullständig framstegsrapport som omfattar genomförandet. Vi kommer också att öppna vissa program och organ för partnerländer som omfattas av den europeiska grannskapspolitiken. Vi kommer till exempel att påbörja förhandlingar om jordbruks- och fiskeprodukter med våra Medelhavspartner. Vi kommer att arbeta med frågor om viseringslättnad med Ukraina och Moldavien. För Ukraina finns det uppdraget redan. Vi kommer också att anta Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet så snart som möjligt och förhoppningsvis se till att det finns tillräckliga resurser för att det ska kunna användas fullt ut från januari 2007. Vi är övertygade om att Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet kommer att ge oss ett bättre, mer flexibelt och mer fokuserat instrument som vi kan stödja reformer och gränsöverskridande samarbete med.
Både vi och våra partner står inför en mycket stor utmaning att omsätta åtagandena i handlingsplanerna i verklig handling. Genomförandet är alltid det viktigaste provet och kommer att i hög utsträckning bero på partnerländernas politiska vilja och på vår kapacitet, men också på deras kapacitet att genomföra åtagandena i handlingsplanerna. Låt mig försäkra er att vi kommer att göra allt som står i vår makt för att göra det.
Låt mig också kort säga att gasbråket den 1 januari har visat hur viktig energifrågan har blivit. Låt mig också säga att vi skyndsamt måste dra slutsatser av gasbråket och energifrågan för vår utrikespolitik. Jag har för avsikt att ge högsta prioritet åt utvecklingen av en effektiv yttre energipolitik som syftar till effektivast möjliga garanti för tryggheten i EU:s energitillgång. Vi börjar inte från scratch eftersom det redan finns många instrument, men de behöver utnyttjas mer. Vi för redan en energidialog med Ryssland där vi har behandlat många frågor och fått en god grund för att framföra bilaterala synpunkter, men vi måste fördjupa den och vi måste gå vidare. Vi undertecknade nyligen ett samförståndsavtal med Ukraina om energi, och dessutom kommer vi att bidra med sakkunskap till Ukraina och Moldavien. Det finns därför en flerdimensionell aspekt, och vi ska ta itu med den genom institutioner som G8, Internationella energiorganet, OSSE och andra. Vi har energistadgefördraget som Ryssland ännu inte har anslutit sig till, men vi har också fördraget om en energigemenskap i sydöstra Europa som instrument att bygga på. Det innebär att grannskapspolitiken säkert också kommer att behöva ta itu med dessa frågor i rätt form. Men återigen, som jag sa i ett annat sammanhang i dag, vi kommer också att behöva sammanhållning från medlemsstaterna. 
Elmar Brok,
   . Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka både föredraganden och hans föregångare Armin Laschet för hans förberedelsearbete. Jag tackar även Benita Ferrero-Waldner för hennes bidrag till att grannskapspolitiken för oss in på ett extremt viktigt område. Detta hjälper inte bara dessa länder, utan det är även en politik för stabilitet och fred som ligger i vårt eget intresse.
Jag anser att handlingsprogrammen måste baseras på tillräckligt finansierade finansinstrument, samt att viktiga områden måste inkluderas i samarbete med Europaparlamentet – i linje med den rollfördelning som vi måste respektera.
Genom att engagera våra grannar i fler politikområden stärker vi banden mellan oss i termer av ekonomisk politik, inklusive hjälp till deras politiska utveckling, respekt för de mänskliga rättigheterna och mycket mer. Energipolitiken har redan nämnts som ett bra exempel. Här ingår bland annat stöd till Ukraina. Att hjälpa Ukraina att behålla kontrollen över sina egna gasledningar, och förhindra att de faller i andra händer, ligger även i vårt intresse.
Jag skulle vilja betona att detta är lika viktigt för Östeuropa och Medelhavsländerna. I de enskilda fallen kan vi emellertid använda oss av olika metoder och olika forum för att nå målen i grannskapspolitiken. För länderna i Östeuropa finns det ett europeiskt perspektiv som är viktigt för att rättfärdiga inhemska reformansträngningar och stödja regeringarna så att de kan genomföra dessa reformer.
Som Frankrikes premiärminister Dominique de Villepin sa i sitt tal i Berlin i dag innebär detta inte att varje land automatiskt kan se fram emot att få bli medlem. Vi måste också hitta metoder som inte nödvändigtvis leder fram till medlemskap i slutändan. Vi bör därför även överväga om utvecklingen av denna politik även bör leda till ett ”Europeiskt ekonomiskt samarbetsområde plus”. Jag använder detta som arbetsnamn och som ett multilateralt erbjudande som i princip lämnar dörren öppen för EU-medlemskap, om länderna i fråga har kapacitet att bli medlemmar och om EU vill och kan acceptera dem. Här i parlamentet debatterar vi för närvarande om detta skulle kunna vara en möjlighet. Det är emellertid inte syftet med betänkandet, som utgör ett mellansteg för några av länderna på Balkan med vilka anslutningsförhandlingar ännu inte har inletts, utan att ifrågasätta anslutningsåtagandena från Thessaloniki.
Fru kommissionsledamot! Vi har mycket att göra och på min grupps vägnar skulle jag vilja erbjuda er det stöd som behövs för att tillsammans gå framåt. 
Pasqualina Napoletano,
   Herr talman, fru kommissionsledamot, herr Tannock, mina damer och herrar! Först och främst skulle jag vilja uppmana kommissionen att noga överväga det betänkande vi har framför oss, eftersom den inte gjorde det med den resolution som parlamentet antog 2003. I den resolutionen fanns det ett antal användbara förslag för att stärka grannskapspolitiken, vilket är en av EU:s viktigaste utmaningar. De konstruktiva förbindelser som vi kan utveckla med våra grannar utgör vår enda möjlighet att skapa fred och säkerhet kring våra gränser.
Det finns två skäl till att detta inte blir någon lätt uppgift. För det första omges vi av områden med stor instabilitet och konflikter: från Tjetjenien till Nagorno-Karabach, Transnistrien, Afghanistan, Irak och Mellanöstern. För det andra är målet med denna politik inte EU-medlemskap, vilket gör det svårare att framgångsrikt påverka såväl interna reformer i de olika länderna som förbindelser mellan dessa länder och mellan dem och EU.
Vissa av de länder som omfattas av grannskapspolitiken ser fram emot att få fullt EU-medlemskap – föredraganden har redan nämnt Ukraina och Moldavien. Även om vi inte utesluter medlemskap bör vi åtminstone vara ärliga och säga att medlemskap inte är möjligt för närvarande, både på grund av EU:s interna situation och på grund av de framsteg som dessa länder fortfarande måste göra. Allt detta ger emellertid ökat stöd för denna politik.
Den aspekt som jag har valt att betona är stärkandet av grannskapspolitikens övergripande vision, även om politiken omfattar olika områden i öster, sydöst och söder, liksom länder som sinsemellan skiljer sig kraftigt åt. Säkerhet, energi, invandring, miljön och mänskliga rättigheter kräver visioner och politisk dialog samt specifika institutioner för att tillsammans kunna gå framåt.
Tillsammans med den handlingsplan som kommissionen förhandlar om är detta den dimension som måste stärkas, inklusive med hjälp av specifik politik som energipolitik, vilket kommissionen också har framhållit. Redan 2003 framhöll parlamentet att energi var ett område som måste uppmärksammas i förbindelserna med grannländerna. I dag upprepar vi behovet av uppmärksamhet och begär att kommissionen ska utarbeta ett meddelande om de aspekter av energipolitiken som rör vår utrikes- och grannskapspolitik.
Jag avslutar därför med min inledande vädjan till kommissionen och kommissionsledamoten, som vi har ett utmärkt förhållande till: underskatta inte Europaparlamentets bidrag. 
Paavo Väyrynen,
   . Herr talman! ALDE-gruppen är mycket nöjd med innehållet i Charles Tannocks betänkande men vi skulle gärna ha sett några begreppsmässiga förbättringar.
Ursprungligen använde kommissionen uttrycket ”grannskapspolitiken” tillsammans med begreppet ”vidare Europa”. Med detta har man i såväl den vetenskapliga som politiska debatten avsett hela Europa. I Charles Tannocks betänkande ingår många åsikter om hur man ska utveckla det alleuropeiska samarbetet, inklusive samarbetet inom ramen för Europarådet och OSSE. Men detta kommer inte till uttryck i underrubrikerna. Vi föreslår därför att den olyckliga skrivningen i underrubriken efter punkt 30 ersätts med orden ”Vidare Europa” 
Den liberala gruppen föreslog även att konceptet ”den sydliga dimensionen” skulle ingå i betänkandet. Det skulle vara en mer passande beskrivning av EU:s externa förbindelser söderut, med Medelhavsområdet, Mellanösternområdet och länderna öster om detta område. Det vore logiskt att på samma gång tala om EU:s nordliga och sydliga dimension.
Vårt tredje begreppsmässiga förslag var att betänkandet borde ha innehållit idén om att EU utvecklas som ett system av koncentriska cirklar, som å ena sidan består av flexibel differentiering inom EU och å andra sidan skapandet av fungerande samarbetscirklar kring detta. Denna föreställning innebär en chans att försöka få till stånd en lösning på konflikten mellan att stärka och att utvidga. Idén stöddes vid gruppdiskussionerna men ingen ville låta den ingå i betänkandet. Jag undrar varför inte. Eftersom vi inte fick tillräckligt med stöd från övriga grupper för att förverkliga detta eller något annat av våra förslag till begreppsmässiga förbättringar, kommer vi inte att låta dem gå till omröstning. Vi väntar med att anta dem till ett mer passande tillfälle.
Jag vill tacka föredraganden Charles Tannock för hans utmärkta samarbete och särskilt för att han har antagit vårt förslag om att stödja den nordliga dimensionen i betänkandet, samt de förslag som rör det alleuropeiska samarbetet, även om det viktiga begreppet ”vidare Europa” togs bort. 
Marie Anne Isler Béguin,
   . Fru talman, fru kommissionsledamot! Jag tackar Charles Tannock, som plockade upp stafettpinnen för detta betänkande, för hans tillgänglighet och vilja att lyssna i samband med de mycket komplexa frågor som dyker upp när grannskapspolitiken ska definieras.
Grannskapspolitiken blev nödvändig i och med anslutningen av nya medlemsstater. I och med att alla grannländer i östra Medelhavsområdet har involverats har grannskapspolitiken blivit ett av de viktigaste redskapen och styrkan i EU:s externa politik. EU har tagit på sig ett stort ansvar och det kommer att ha ett tufft arbete framför sig för att inte grusa våra grannars förhoppningar. En ny dynamik har faktiskt fötts i dessa länder, som nu förväntar sig att EU ska stödja dem i den process mot demokrati, stabilitet och hållbar utveckling som de har inlett. I vissa länder är detta till och med en förutsättning för framtida anslutning. Om grannskapspolitiken ska bli en succé måste vi därför undvika ett antal fallgropar.
Grannskapspolitiken måste omfatta en multilateral dimension och tillhandahålla interinstitutionella ramar inom vilka partnerländerna deltar fullt ut i definitionen av EU:s politik. Den får inte begränsas till enbart ett frihandelsområde utan måste baseras på gemensamma värderingar, demokrati och mänskliga rättigheter. Grannskapspolitiken måste stärka det civila samhället genom att det inrättas ett civilt forum där frivilligorganisationer kan följa handlingsplanerna. Dessa planer, herr kommissionsledamot, kommer inte att vara en andra klassens samarbetsplaner utan specifika och effektiva planer, med en union som är fast besluten att följa upp och genomföra dem i enlighet med specifika kriterier.
Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Det är med viss stolthet jag stöder handlingsplanerna för länderna i södra Kaukasien eftersom det är tack vare oss i Europaparlamentet och inte kommissionen eller rådet som Armenien, Azerbajdzjan och Georgien ingår i grannskapspolitiken.
I dag bär dessa tre tidigare sovjetrepubliker på ett tungt historiskt arv. Grannskapspolitiken bör kunna hjälpa dem att hitta en lösning på deras låsta konflikter. Konflikten i Nagorno-Karabach måste hanteras, flyktingarna – särskilt azerbajdzjanerna – måste tillåtas att återvända, förstörandet av historiska armeniska monument i Nachitjevan är oacceptabelt, Turkiet måste öppna sin gräns mot Armenien igen, Ryssland kan inte dels ha ett privilegierat partnerskap med EU, dels utfärda pass till georgiska separatister och EU måste stödja fredsplanen i Georgien för Sydossetien samt hjälpa till att utarbeta en plan för Abchazien.
Som ni ser är ett starkt engagemang från EU:s sida – genom utarbetandet av en stabilitetspakt i södra Kaukasien för att nå en fredlig lösning på konflikterna – absolut nödvändigt och en strategi som alla tjänar på. Stabilitetspakten kommer att hjälpa dessa länder att hitta vägen till utveckling och varaktig fred och den kommer att ge EU gott anseende i en region som domineras av ryskt och amerikanskt inflytande. Låt oss göra grannskapspolitiken till en spjutspets i en framgångsrik gemensam säkerhetspolitik. 
Erik Meijer,
   . Herr talman! Grannskapspolitiken kan anta två former, och de är båda väldigt olika. Den första grundas på rent egenintresse, på försök att låta miljön stå tillbaka för de ekonomiska och militära krav som utvecklats inom EU. De länder som följer denna modell är glada att ha grannar som förser dem med olja och gas, som håller flyktingar borta från deras territorier och som utsätter sitt eget folk för diktatoriska åtgärder avsedda att hindra att de länders intressen som följer denna modell påverkas negativt.
I den formen är grannskapspolitiken också ett sätt att en gång för alla hålla de länder som har en lägre levnadsstandard, mindre demokrati och färre mänskliga rättigheter utanför Fästning Europa. Vi behöver alla dessa länder för att få billig arbetskraft. Grannskapspolitik av denna typ påminner väldigt mycket som hur Förenta staterna behandlade Latinamerika för två hundra år sedan.
Det går även att ha en helt annan form av grannskapspolitik, nämligen en där man inser att vi i denna del av Europa har organiserat många saker bättre än i andra länder och att vi har något att erbjuda dem. Att främja demokrati och mänskliga rättigheter i Vitryssland, Tunisien, Algeriet och de palestinska områden som fortfarande är ockuperade ligger i linje med denna form av politik. Det betyder också att vi bidrar till ekonomisk utveckling, vilket borde öka välståndet i dessa länder till vår nivå. I många fall, framför allt i västra Balkan, men eventuellt även i Ukraina, Vitryssland, Moldavien och Turkiet, kan det också utgöra en övergångsfas mot fullt EU-medlemskap.
Även om min grupp tar kraftigt avstånd från den första formen av grannskapspolitik stöder den helt och fullt den andra formen. Lyckligtvis är det den andra varianten som är dominerande i Charles Tannocks betänkande. Även de flesta ändringsförslagen sätter dessutom demokrati, mänskliga rättigheter och solidaritet framför ekonomiska och militära fördelar. Om rådet och kommissionen följer denna linje kommer vår grannskapspolitik att röra sig i rätt riktning. 
Bastiaan Belder,
   . Herr talman! Charles Tannock gör rätt när han ägnar en del av sitt intressanta betänkande åt den nuvarande situationen i ett av EU:s grannländer, nämligen Vitryssland. Särskilt i punkt 56 där han uppmanar alla EU-institutioner att öka sitt stöd till det civila samhällets verksamhet i Vitryssland och Vitryssland opposition.
Mot bakgrund av detta skulle jag vilja fråga kommissionen hur det går med Bryssels planer på att skicka en delegation till Minsk. Denna delegation bör kunna verka utifrån sina egna mål, baserat på EU-medlemsstaternas gemensamma åtagande att följa den demokratiska rättsstatsprincipen. Som en utmärkt kanal för kommunikation mellan kommissionen och det vitryska civila samhället skulle den även kunna vara ett oeftergivligt villkor för att anta en aktiv grannskapspolitik med Vitryssland.
Jag är rädd att president Alexander Lukasjenkos nuvarande totalitära styre inte är särskilt intresserat av detta. Det skulle förmodligen föredra en tandlös EU-delegation på sitt territorium som ett sätt att få legitimitet i det internationella samfundets ögon. Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten om denna attityd från Minsk skulle kunna utgöra ett hinder för att skicka EU-delegationen till den vitryska huvudstaden.
Charles Tannock uppmanar också alla parter att nå en politisk lösning på den utdragna Transnistrienfrågan. Det är illavarslande för Moldavien att de två parter som är inblandade – Ryssland och Ukraina – utan att blanda in Chisinau bara för en månad sedan, i mitten av december, utfärdade en gemensam deklaration om konflikten i Transnistrien. Presidenterna Putin och Jusjtjenko blandade för den delen inte heller in Förenta staterna, EU eller Rumänien. De utsåg sig själva till ”garantimakter” i Moldavien och Transnistrien. Skulle detta kunna vara en repris på det som Jevgenij Primakov gjorde 1997 och som inte fick något som helst internationellt stöd och kraftfullt förkastades av Moldavien?
Vladimir Putin och Viktor Jusjtjenko har nu dessutom utsett sig själva till ansvariga för ”fred, stabilitet och människors välbefinnande i Moldavien samt för ryssar och ukrainare på båda sidor om floden Dniester”. Det innebär inget mindre än gemensam rysk-ukrainsk överhöghet. Vid samma tillfälle, den 15 december 2005, accepterade Kiev och Moskva varandras lösningar för Transnistrien som ”kompletterande”. Det handlar om tydliga förslag som enligt mig innebär en bekräftelse på en geografisk delning av Moldavien, internationell legitimitet åt Rysslands militära närvaro i Transnistrien och av en ”demokratisk, neutral moldavisk stat”.
Jag ber kommissionsledamoten att meddela hur han inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken tolkar denna bilaterala överenskommelse mellan Vladimir Putin och Viktor Jusjtjenko om Moldaviens framtid. Jag ser fram emot era svar på mina två frågor. 
Konrad Szymański,
   .  Herr talman! Jag skulle vilja belysa ett antal viktiga principer som bör ingå i varje stabil och effektiv grannskapspolitik.
För det första får en sådan politik inte presenteras som något som är diametralt motsatt till EU-medlemskap. Tvärtom bör en framgångsrik grannskapspolitik – när det gäller europeiska länder – innebära att ett medlemskap kommer närmare. Givetvis innebär grannskap inte automatiskt medlemskap, men det kan resultera i medlemskap.
För det andra bör det betonas att nivån på stödet måste villkoras gentemot grannskaps- eller partnerskapslandets vilja att uppfylla demokratiska normer. Detta gäller särskilt Vitryssland, där vi inte kan samarbeta med regeringen. Det borde emellertid även gälla Ryssland eftersom uppfyllandet av demokratiska normer i det landet har blivit avsevärt lägre under den period då partnerskapsavtalen har genomförts. Jag har intryck av att det som vi gör i Ryssland är att bygga vägar som sedan används för att transportera människor som är felaktigt dömda, eller oljerörledningar från vilka vi senare nekas olja.
Den tredje principen är följande: överallt där vi märker en otillräcklig demokratinivå bör vi göra extra stora ansträngningar för att stödja det civila samhället och de demokratiska krafterna. För att kunna göra detta på ett effektivt sätt måste vi kunna förlita oss på ett särskilt instrument för mänskliga rättigheter. Ett sådant instrument bör vara tillräckligt flexibelt för att kunna fungera som ett effektivt redskap i en fientlig rättslig och politisk miljö.
Dessa principer ingår i Charles Tannocks betänkande och stöds i betänkandet. Min grupp kommer därför med glädje att rösta för betänkandet. 
Ryszard Czarnecki (NI ). –
   Herr talman! Den europeiska grannskapspolitiken, som är ämnet för dagens debatt, och den resolution vi har framför oss visar att även om unionen genomgår en kris har vi ännu inte förlorat förmågan att tänka strategiskt. Vi erkänner vikten av att öppna oss mot våra grannar. Den utvidgade unionens ekonomiska problem och svårigheterna i samband med antagandet av konstitutionen får inte hindra oss från att utveckla en vision för framtiden bortom nästa val i våra respektive hemländer.
Förbindelserna med våra grannar i öst och sydöst är särskilt viktiga aspekter av vår grannskapspolitik. I resolutionsförslaget hänvisas helt riktigt till Ukraina, Georgien, Moldavien och länderna i Sydkaukasien i allmänhet. Det är också rätt att vi bör erkänna det misstag vi gjorde genom att inte utöva tillräckligt inflytande i Ryssland för att se till att det landet tog sitt ansvar genom att stabilisera, i stället för att destabilisera, läget i de förutvarande sovjetiska republikerna.
Jag vill framföra en synpunkt till kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner. Vi kan inte förvänta oss att någon annan ska bedriva den europeiska grannskapspolitiken åt oss. Den bör inte prackas på G8 eller OECD eller bli en politisk fotboll. Vi bör också komma ihåg en grundprincip, nämligen att det ekonomiska stödet inom ramen för det nyligen inrättade europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet måste styras, precis som Konrad Szymański tidigare nämnde. Vi får inte främja odemokratiska regeringars intressen. Av de sistnämnda måste vi kräva att de stöder demokratin i dessa samhällen och förvaltningsstrukturer och att de främjar de mänskliga rättigheterna. 
Sammanfattningsvis är den europeiska grannskapspolitiken en möjlighet för unionen, inte en betungande plikt. Vi borde verkligen komma ihåg detta. 
Paweł Bartłomiej Piskorski (PPE-DE ). –
   Herr talman! Vi är alla övertygade om att den europeiska grannskapspolitiken är en nyckelfaktor i utvecklingen av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik för Europeiska unionen. Vi är också medvetna om att vår grannskapspolitik behöver vara sådan att den kan anpassas efter behoven i de enskilda länderna. Trots allt kommer den att beröra länder som skiljer sig mycket från varandra, som Marocko och Ukraina.
Vi är också mycket medvetna om att samtidigt som vi bevarar instrumentets flexibilitet bör vi inte glömma att vi har att göra med två slags situationer. Detta är värt att betona. Det finns situationer där det gäller att fördjupa och bredda samarbetet inom områden som till exempel energi och säkerhet och gå vidare till andra lämpliga områden. De nordafrikanska länderna är ett bra exempel. Vi måste också hantera läget i ganska olikartade länder, som Vitryssland och Syrien, där vi möter diktaturer och odemokratiska förhållanden. Den europeiska grannskapspolitiken bör fungera som ett instrument genom vilket vi kan trycka på för demokratisering i dessa länder.
Det gläder oss att Tannockbetänkandet svarar mot dessa utmaningar och därför är det värt allt stöd. En mycket bra utgångspunkt är att grannskapspolitiken inte bör uppfattas som ett alternativ till en framtida anslutning av dessa länder till Europeiska unionen. Ingen tror på allvar att länder som Moldavien, Vitryssland eller Ukraina snart kommer att gå med i Europeiska unionen. Det som dock är viktigt är att lämna dörren öppen för europeiska länder att ansöka om medlemskap i enlighet med fördragen.
Vi vädjar också om stöd för ändringsförslag 55 och ändringsförslag 52 som lagts fram av Bogdan Klich. I förslagen krävs bland annat att den vitryska regimen ska omnämnas som vad den är, nämligen en odemokratisk regim. 
Pierre Schapira (PSE ). –
   Herr talman, fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är belåten med detta resolutionsförslag om den europeiska grannskapspolitiken. Det täcker in alla prioriteringar som parlamentet uppställt för denna politik: de mänskliga rättigheterna, demokratin, immigrationen, miljön och frihandeln.
Emellertid saknas ett viktigt ämne: utvecklingssamarbetet. Låt mig påminna om att av de 17 länder som omfattas av grannskapspolitiken är tolv utvecklingsländer, och en tredjedel av dessa betraktas som låginkomstländer. Den pågående reformeringen av instrumenten för yttre åtgärder innebär att dessa tolv utvecklingsländer inte kommer att omfattas av de framtida samarbets- och utvecklingsinstrumenten. Det innebär att om grannskapspolitiken inte inbegriper en utvecklingspolitik kommer dessa tolv länder inte längre att få något utvecklingsstöd från oss.
Jag finner det dock beklagligt att samarbete inte nämns i en text med så allmän och bred politisk fokus som denna. Rimligtvis kan vi inte tala om att öka välståndet i en region utan att samtidigt göra ett åtagande om att utradera fattigdomen. Tillgodoses de grundläggande behoven för folket i Azerbajdzjan, Moldavien eller Palestina för närvarande? Hur kan dessa länder bekämpa diktatur och vara konkurrenskraftiga i en marknadsekonomi när en del av folket inte har tillgång till dricksvatten, sociala förmåner, hälsovård och grundläggande utbildning? Hur ska vi kunna uppnå millennieutvecklingsmålen om vi inte ens kan bekämpa fattigdomen vid vår egen tröskel?
Enligt min mening vore det en allvarlig felbedömning att anta en resolution om grannskapspolitiken i vilken man valt att bortse från målet att utradera fattigdomen. En felbedömning som vi tyvärr kommer att få bära ansvar för i framtiden. 
Diana Wallis (ALDE ). –
   Herr talman! Fru kommissionsledamot! Jag vill tala i min egenskap av ordförande för delegationen för förbindelserna med Schweiz, Island och Norge samt till Europeiska ekonomiska samarbetsområdets (EES) gemensamma parlamentarikerkommitté. Jag ser tyvärr att man i punkt 43 i betänkandet på ett ganska ohyfsat sätt buntar ihop de länderna med resten av våra grannar och/eller likställer dem med Andorra och Vatikanstaten. Det är tyvärr inte första gången som det händer här i parlamentet.
Jag vill med mitt ändringsförslag åtminstone hänvisa till EES–EFTA. Vi borde verkligen uppskatta att våra egna medlemsstater är medlemmar i EES. Det är ett nära och djupt förhållande som redan innebär fullt deltagande på den inre marknaden och i andra EU-program. Vidare är EES–EFTA-länderna i praktiken redan våra partner och bidrar tillsammans med oss till att bygga demokrati och till annan verksamhet i våra nya grannländer.
Jag tror att Charles Tannock kommer att förstå en analogi med brittisk fotboll. Även om de här länderna just nu inte har ambitionen att spela i Premiership, att vara fullvärdiga medlemmar, så är de nu med i Championship och definitivt inte någonstans på botten i Conference League.
Jag menar att vi hoppas på ännu ett möte med utrikesministrarna i EES–EFTA och vårt utskott för utrikesfrågor. Jag hoppas att mitt ändringsförslag kommer att leda till att man undviker förvirring om hur vi ser på våra äldsta och närmaste partner och grannar och också om vår uppfattning av EES–EFTA. 
Cem Özdemir (Verts/ALE ). –
   Herr talman, fru kommissionsledamot! Även vi välkomnar Charles Tannocks betänkande, och jag vill också ta tillfället i akt att särskilt tacka Armin Laschet för hans tidigare arbete.
En viktig punkt i betänkandet är utan tvekan punkt 4, där det ännu en gång sägs att vi måste se till att det finns incitament till demokratisk reform och att ekonomisk utveckling måste främjas. EU måste ägna större uppmärksamhet än tidigare åt att se till att demokratibestämmelserna i våra avtal med tredjeländer tas på allvar och att de får konsekvenser – både positiva och negativa. I betänkandet hänvisas i detta avseende till en effektiv övervakningsmekanism. Det vore ett stort steg framåt om vi kunde inrätta den byrå för de grundläggande rättigheterna som vi kommer att diskutera här i ett annat sammanhang, eftersom den skulle ge oss ett instrument för att effektivt bedöma läget i partnerländerna.
Dessutom är det så att den bilaterala inriktning som den europeiska grannskapspolitiken har haft sedan 2003, och som vi uttryckligen stöder, kan göra rättvisa åt ländernas mångfald. Vi får dock inte glömma att det finns en annan strategi: Barcelonaprocessen med dess regionala inriktning. Vi gör klokt i att betrakta dem som ömsesidigt kompletterande och att förena de starka sidorna hos vardera strategin för att skapa en enhetlig politik för Europeiska unionen.
Jag vill också särskilt nämna området migrationspolitik, som för närvarande tyvärr inte spelar någon roll i Barcelonaprocessen. Vi bör diskutera denna sak med de södra medelhavsländerna. Vi minns alla de förfärliga bilderna från Ceuta och Melilla, som grep oss i Europeiska unionen. Vi behöver helt klart diskutera frågor om gränser, återtagandeavtal och asylförfaranden. Men samtidigt behöver vi också tala om mänsklig behandling av flyktingar och förbättra de generella förhållandena i dessa länder. Det gläder mig att Europeiska unionen stärker sina aktiviteter i fråga om utbildning. Vi måste göra mycket mer på detta område. Jag tänker särskilt på ungdomar i länderna söder om Medelhavet, som måste ges framtidsmöjligheter i sina länder. Endast om ungdomarna har möjligheter i sina egna länder kommer de att stanna där och utnyttja sina kunskaper för att förbättra välfärden och en demokratisk organisation av sina samhällen.
Slutligen vill jag påminna er om läget i Egypten. Vi känner alla till fängslandet av oppositionspolitikern Ayman Nur, och jag tror att jag talar för oss alla när jag uttrycker vår solidaritet med honom och med alla andra som kämpar för demokratin och de mänskliga rättigheterna där, ibland under svåra villkor. 
Esko Seppänen (GUE/NGL ). –
   Herr talman! Betänkandet från utskottet för utrikesfrågor, som är utarbetat av Charles Tannock, är i många avseenden grundligt. Det innehåller många synpunkter på politiskt känsliga områden som ingen behöver ta ansvar för. Betänkandet har utarbetats på utskottets eget initiativ inom ett område där Europaparlamentet inte har någon behörighet.
Betänkandet återspeglar trenden att inge länder utanför unionen förhoppningar om hjälp och stöd. Det finns alltså en önskan att politiskt binda de länder som inbegrips i grannskapspolitiken, varav många inte är grannar till EU, till unionen. Det finns ingen tydlig ståndpunkt i betänkandet om vilka länder som skulle kunna anslutas till Europeiska unionen. Man vill inte tala om för exempelvis Ukraina om det landet är eller inte är kvalificerat, trots att Ukraina är ett mycket mer europeiskt land än Turkiet. I själva verket är ett medlemskap för Ukraina på lång sikt så avlägset att det inte ens är inom synhåll.
Av oklara skäl innehåller betänkandet omnämnanden av EU:s konstitution i stället för överväganden om hur länderna skulle kunna närma sig medlemskap i unionen med avstamp i en struktur som Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.
En korrupt förvaltning är en del av det dagliga livet i många grannskapsländer. Det skulle till exempel vara intressant att veta vem som äger Ros-Ukr-Energo, som förvaltar gasavtalet mellan Ryssland och Ukraina. Kan ens den ukrainska presidenten vara ovetande om denna fråga? Sedan den orangefärgade revolutionen har Ukraina varit ett exempel på korrupt förvaltning. Azerbajdzjan, till exempel, eller Kazakstan och Turkmenistan, där de ursprungliga gas- och oljekällorna återfinns längre öster ut, bör också bedömas ur denna aspekt av statligt maktmissbruk, precis som Vitryssland, och inte enbart med gas- och oljeleveranserna som utgångspunkt. 
Gerard Batten (IND/DEM ). –
   Herr talman! I den europeiska grannskapspolitiken uppmanas till stärkande av demokrati och rättsstatsprincipen i EU:s omgivande länder. Hur kan EU på allvar stärka demokratin i länder utanför EU när den centrala drivkraften i EU-medlemskapet är ett obevekligt undanröjande av allt verkligt, meningsfullt demokratiskt ansvar i medlemsstaterna? Hur kan EU på allvar uppmana till att rättsstatsprincipen utsträcks till andra länder än medlemsländer när EU självt nonchalerar sina egna lagar?
Jag talar självfallet om den föreslagna EU-konstitutionen som bör vara död inom traktatsrätten på grund av nej-rösterna i den franska och den holländska folkomröstningen. I stället hålls konstitutionen vid liv på konstgjord väg till dess olägenheten med det demokratiska avslaget kan övervinnas bakvägen på något sätt. Charles Tannock skulle göra klokt i att bekymra sig om de personer vars intressen han är vald att företräda snarare än dem som inte röstade på honom. 
Ģirts Valdis Kristovskis (UEN ). –
   Fru kommissionsledamot, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Charles Tannocks betänkande bär utmärkt vittnesbörd om problemet och om Europeiska unionens förmåga att genomdriva sina egna intressen och sin egen politik i det geopolitiska område som omger Europeiska unionen.
Självklart är ett demokratiskt, stabilt och välmående grannland den bästa garantin för utveckling och säkerhet. Precis som betänkandets upphovsman helt rätt säger bör dock EU:s grannskapspolitik göras mer effektiv genom ökad precision i kriterierna för dess mål, prioriteringar och utvärdering. Vid genomförandet av den europeiska grannskapspolitiken bör erfarenheterna från de nya EU-medlemsstaterna utnyttjas för att främja reformer i Kaukasien, Ukraina och Moldavien.
I betänkandet anges helt rätt att grannskapspolitikens framgång i enskilda länder är beroende av förbindelserna mellan Europeiska unionen och Ryssland. Det är dock svårt att tro att ett Ryssland som tänker i banor av gamla geopolitiska uppdelningar kommer att visa sig vara en pålitlig allierad. Inviten att åstadkomma demokratiseringen av Vitryssland tillsammans med Ryssland förefaller till och med komisk. Det är ett välkänt faktum att Putinregimen för varje dag avlägsnar sig allt längre från att vara en demokratisk regering och blir allt mer auktoritär.
Benita Ferrero-Waldner! De bilaterala samtalen mellan Vladimir Putin och Gerhard Schröder, mellan Vladimir Putin och Tony Blair och mellan Vladimir Putin och Jacques Chirac uppfyller tyvärr Rysslands önskan om att förhandla med ett fragmenterat EU. Detta medför en reträtt från principerna och kraven i EU:s grannskapspolitik. Att få Rysslands och Ukrainas gaspriser i nivå med Turkmenistans så kallade billiga gas är en monopolistisk åtgärd, inte en marknadsmekanism.
Jag är oroad. I en tid då Rysslands ekonomi växer är det svårt att förstå varför inte så är fallet även med Rysslands eget bidrag till samfinansieringen inom ramen för Europeiska unionen, den nordliga dimensionen, det globala partnerskapet och programmen för nedrustning av massförstörelsevapen. I betänkandet nämns dock förståndig och effektiv användning av grannskapspolitikens resurser. Det är verkligen värt att bemöda sig om att utveckla regionala och subregionala dimensioner. Det är värt att fundera över betydelsen av geografiska, historiska och politiska aspekter av Östeuropa för att åstadkomma en trovärdig grannskapspolitik för Europeiska unionen. 
Frank Vanhecke (NI ). –
   Herr talman! Jag tror inte att det på något vis förringar Charles Tannocks arbete när vi drar slutsatsen att den europeiska grannskapspolitiken faktiskt är en enorm möjlighet som kommissionen försummat, nämligen att verkligen med högsta prioritet se till att vårt grannland Turkiet inbegrips i den politiken och som sig bör på första plats, en mycket privilegierad sådan placering för övrigt. Det bör vid det här laget stå klart att majoriteten av Europeiska unionens medborgare är kategoriskt emot att Turkiet får fullt medlemskap i EU och att det därför vore mycket odemokratiskt att helt enkelt ignorera detta uttryckliga avvisande. Jag vill återigen påminna er om att Turkiet inte är ett europeiskt land, vare sig i geografisk, historisk, religiös eller någon annan mening. Turkiet är dock ett grannland som vi vill ha de bästa förbindelser med och som lätt skulle ha kunnat spela en viktig och mycket framträdande roll i den europeiska grannskapspolitiken. Detta är således en missad möjlighet och ett misstag som förr eller senare kommer att stå oss dyrt.
Jag vill lägga till ytterligare en kommentar om övervägandena i betänkandet om våra förbindelser med Maghrebländerna. Jag beklagar att en mycket viktig aspekt utelämnats, nämligen den marockanska regeringens uttalande nyligen där den efterlyser en återvandringspolitik, för att få en stor del av de 2,5 miljoner marockaner som för närvarande är bosatta i Europa att återvända, de ungdomar vilka som ni vet antingen möter en 40-procentig arbetslöshet eller som till sist blir försörjda av staten på annat sätt. Detta är en oerhört viktig helomvändning från den marockanska regeringens sida som vi européer aktivt bör stödja, inte minst genom vår grannskapspolitik. 
Francisco José Millán Mon (PPE-DE ). –
   Herr talman, fru kommissionsledamot! Förbindelserna med våra grannar är oerhört viktiga både för människorna och för länderna. Förbindelserna med grannländerna är också viktiga för Europeiska unionen. Dessa förbindelser måste vara positiva och syfta till att kring unionen skapa en krets av länder som är fredliga, välmående och stabila och som respekterar de mänskliga rättigheterna och delar våra grundsatser om demokrati och rättsstatsprincipen. Att få till stånd den kretsen är nödvändigt för unionens intressen, vilket kommissionsledamoten just har framhållit.
Med globalisering och ömsesidigt beroende är det uppenbart att ingen mur kan isolera Europeiska unionen från dess närmaste grannländer, och därför är det så viktigt med en aktiv och generös grannskapspolitik.
Som Charles Tannock anger i sitt betänkande – och jag tackar honom varmt för hans arbete – anser jag att grannskapspolitiken i det enskilda fallet måste differentieras i allt väsentligt beroende på det berörda grannlandet. Skillnaden får inte vara beroende av i vilken världsdel landet hör hemma. I så fall skulle det ge intryck av att vi har en första klassens grannskapspolitik och en annan, andra klassens, politik för utomeuropeiska Medelhavsländer. Det skulle vara ett misstag eftersom många av dessa Medelhavsländer sedan länge har mycket nära förbindelser med unionen, närmare och mer långvariga än de förbindelser som unionen har med flera europeiska länder som också är föremål för grannskapspolitiken.
I enlighet med våra åtaganden har dessa Medelhavsländer förhoppningar om att få så nära förbindelser som möjligt med unionen. Vidare behöver de ökat samarbete från vår sida för att avhjälpa sin underutveckling inom områdena utveckling av demokratiska institutioner, ekonomisk och social tillväxt osv.
En närmare europeisk grannskapspolitik innebär dock också att främja reformer inriktade mot demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och marknadsekonomi. Det måste också bli framsteg inom områden som ekonomisk öppenhet, gränskontroll och samarbete i bekämpandet av terrorism, organiserad brottslighet och olaglig invandring. Det är uppenbart att framsteg inom dessa områden kommer att vara till fördel för både de berörda grannländerna och regionen som helhet.
Herr talman! Jag vill göra ytterligare en kommentar. Jag finner det mycket beklagligt att deltagandet av våra grannländer söder om Medelhavet var en sådan besvikelse vid toppmötet i Barcelona i november förra året. Jag anser att de missade ett lysande tillfälle att visa sitt intresse av att förbättra sina förbindelser med unionen. Trots denna besvikelse måste vi dock se framåt och undersöka unionens strategiska krav. Detta innebär att vi måste prioritera förbindelserna med våra grannar, inte bara för deras skull utan också för vår egen. 
Panagiotis Beglitis (PSE ).
   – Herr talman! Även jag vill tacka kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner och framhålla det synnerligen positiva bidraget från min värderade vän Charles Tannock till formuleringen av den slutliga texten.
Jag vill ta upp vissa frågor eftersom genomförandet av de ambitiösa målen för den europeiska grannskapspolitiken kommer att bero på hur dessa frågor utvecklas.
För det första kan det inte bli någon trovärdig europeisk grannskapspolitik utan en balanserad geografisk ståndpunkt. Vi måste göra allt vad vi kan för att förhindra att medlemsstaterna intar en mottagarorienterad hållning utifrån sina enskilda nationella intressen.
Grundförutsättningarna för grannskapspolitikens effektivitet är den politiska viljan hos medlemsstaterna att utnyttja de föreskrivna mekanismerna för skyddet av de mänskliga rättigheterna och demokratiska friheterna. Den negativa erfarenheten inom detta område från Barcelonaprocessen har förhoppningsvis lärt oss alla en läxa.
Grannskapspolitiken behöver kombineras med genomförandet av den europeiska säkerhetsstrategin, särskilt när det gäller kampen mot internationell terrorism och organiserad brottslighet samt arbetet för en tryggad energiförsörjning och mot miljöproblem.
Den europeiska grannskapspolitiken bör inte leda till överlappningar eller skapa förvirring om Europeiska unionens framtidsutsikter och den framtida integrationen av Balkanländerna. Sambandet med samarbetsprocessen inom Europa–Medelhavsområdet behöver också definieras tydligare.
Det behövs ökad samordning och bättre samarbete med internationella finansieringsorganisationer för att genomföra handlingsprogrammen. Mer tillförlitlig ekonomisk planering under 2006 krävs för att anta den berörda förordningen om den nya finansieringsmekanismen. Den europeiska grannskapspolitiken behöver utveckla en process där medborgarna och samhället i tredjeländer deltar. Det regionala samarbetet och integrationen och stärkandet av en regional tullunion behöver också utvecklas och utvidgas.
Det så viktiga internationella energiläget är sådant att Europeiska unionen behöver harmonisera och integrera sina energimarknader med grannskapspolitikens länder.
Avslutningsvis vill jag betona behovet av att påskynda förhandlingarna om antagandet av handlingsprogram med länderna i södra Kaukasien, särskilt förhandlingarna med Georgien. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt läget för de mänskliga rättigheterna och läget för den grekiska folkgruppen i Tsalkaområdet i Georgien, där det finns allvarliga problem med både de mänskliga rättigheterna och äganderätten för den grekiska samhällsgruppen. 
Cecilia Malmström (ALDE ). –
   Herr talman! Detta är ett mycket bra och viktigt betänkande om en av de viktigaste framtidsfrågorna för EU. Vilka förbindelser ska vi ha med våra grannländer? Hur ska vi kunna stärka samarbetet i frågor där vi måste samarbeta, såsom kampen mot terrorismen, miljöproblemen, säkerhet och energi? Hur ska vi kunna bidra till att stärka rättsstaten och demokratin i de länder som ligger i närheten av oss?
Min uppfattning är att vi i dagsläget inte bör definiera Europas gränser. De länder i Europa som kan, vill och uppfyller alla kriterier bör ges ett klart medlemskapsperspektiv. Vi har sett vad detta har betytt för transformationen i våra nya medlemsländer. EU-medlemskapet har fungerat för dem som piska och morot och det har varit mycket, mycket viktigt i transformationen där. Det betyder oerhört mycket för demokratiseringen och reformprocessen på Balkan och i Turkiet. Därför är det min uppfattning att vi bör ge Ukraina ett medlemskapsperspektiv.
Naturligtvis kan inte EU bli hur stort som helst och då kan grannskapspolitiken vara ett alternativ, men då måste det vara ett attraktivt alternativ till medlemskap. Budskapet från parlamentet är tydligt på denna punkt. Vi behöver ytterligare konkretisera och definiera vad vi ska göra med politiken. Vilka prioriteringar ska vi ha? Kan vi lösa de institutionella frågor som kommer att uppstå med dessa länder? Det behövs gemensamma värderingar och gemensamma politikområden. Vidare måste samarbetsavtalen skräddarsys efter varje behov. Länderna ser ju, som det har påpekats, så oerhört annorlunda ut.
Fokus måste vara på demokratifrågorna. Transitionsfonden eller demokratifonden som Charles Tannock föreslog är en mycket bra idé. Återigen vill jag tacka kollegan Charles Tannock för ett mycket bra betänkande. 
Hélène Flautre (Verts/ALE ). –
   Herr talman, fru kommissionsledamot! Om vi vill att grannskapspolitiken ska bli en verklig framgång behöver vi ha våra grannars fulla samarbete. Av den anledningen vill jag ett par veckor efter Barcelonatoppmötet uppmärksamma er på att flertalet regerings- och statschefer i Medelhavsregionen bojkottade toppmötet, även de som är våra partner enligt grannskapspolitiken. Jag anser det viktigt att kommissionen och rådet drar sina egna slutsatser av partnerländernas inställning och bemödar sig om att inte framkalla samma resultat i samband med grannskapspolitiken.
Denna bojkott var delvis en missnöjesdemonstration från partnerländerna, för det första mot de avsevärda påtryckningar som kommissionen och medlemsstaterna utövar för att få dem att ingå samarbetsavtal om invandringspolitiken och om bekämpandet av terrorism, och för det andra mot avsaknaden av en budgetplan för genomförandet av en verklig samarbets- och utvecklingspolitik. Kan vi vara säkra på att Europeiska unionen helt har lärt sig läxan av detta?
Alla handlingsplaner som hittills har förhandlas fram som ett led i grannskapspolitiken innehåller bestämmelser om samarbete för att trygga Europeiska unionens gränser: bekämpandet av terrorism och olaglig invandring. Det är oacceptabelt att Europeiska unionen fullföljer denna politik vars syfte är att få våra grannländer att ta på sig uppgiften att övervaka våra gränser. Det är oacceptabelt eftersom våra partnerländer inte stöder det och eftersom Europaparlamentet redan har varit mycket tydligt i sitt fördömande av denna tendens. Men blev vi under någon fas av förhandlingarna tillfrågade om dessa nationella handlingsplaner?
Om Europeiska unionens politik ska bli framgångsrik måste den vara ömsesidig. Med andra ord måste den motsvara båda parters intressen. Detta är också viktigt för att Europeiska unionens politik ska bli konsekvent. Vi får till exempel inte begära att våra grannar ska sluta återtagandeavtal, samtidigt som vissa medlemsstater inte respekterar bestämmelserna i Genèvekonventionen. Inte heller bör vi uppmuntra dem att respektera de mänskliga rättigheterna och demokratiska principerna samtidigt som vi blundar för de flagranta kränkningar av dessa rättigheter och principer som begås med kampen mot terrorism som förevändning.
I fråga om de mänskliga rättigheterna förhandlar kommissionen om inrättandet av underkommittéer för de mänskliga rättigheterna och demokratin. Dessa forum är viktiga för utvärderingen av vår genomslagskraft i detta avseende. Jag finner det därför beklagligt att Europeiska unionen inte gör större ansträngningar för att inrätta sådana underkommittéer tillsammans med vissa stater, som Israel. 
Irena Belohorská (NI ). –
   Tack, herr Tannock, för ett utmärkt betänkande om Europeiska unionens förbindelser med sina grannar och om skapandet av en krets av vänner runt Europeiska unionen. Genom att bistå våra grannar hjälper vi faktiskt oss själva. Kretsen består av länder som inte eftersträvar EU-medlemskap men som är angelägna om ett närmare samarbete med EU, liksom andra länder som vill bli medlemmar men som ännu inte uppfyller villkoren för att bli kandidatländer. Det är lovvärt att associeringsavtal och handlingsplaner har ingåtts med dessa länder och att de har förbundit sig att vidta alla nödvändiga åtgärder för att delta i EU:s inre marknad och håller på att harmonisera sin lagstiftning med EU:s.
När vi flera år senare granskar genomförandet av dessa avtal är det tydligt att en del mål var ambitiösa men orealistiska. EU:s erbjuder betydande ekonomiskt stöd till de länder som omfattas av grannskapspolitiken. Det är dock nödvändigt att se över efterlevnaden av andra viktiga bestämmelser i avtalen, som handlar om respekt för de mänskliga rättigheterna. Överträdelser av dessa bestämmelser kan leda till att det ekonomiska stödet tillfälligt eller definitivt stoppas. Dessa bestämmelser tycks bara finns på papperet och länderna i fråga tycks fortsätta att få ekonomiskt stöd trots flagranta kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Jag är därför mycket angelägen om att övervakningen av efterlevnaden på detta område ska förbättras. 
Anna Ibrisagic (PPE-DE ). –
   Herr talman! Fru kommissionär! Först vill jag säga att Charles Tannocks betänkande om den europeiska grannskapspolitiken är ett dokument som jag fullständigt ställer mig bakom och jag kan bara gratulera honom för det utmärkta arbetet. Hans betänkande vittnar om att han väl känner till Europas historia och de förutsättningar som råder idag. Det är bara de som känner till det förflutna som också kan svara på morgondagens utmaningar.
Däremot har förutsättningarna för hans arbete inte alltid varit lätta. Den europeiska grannskapspolitiken omfattar nämligen idag både europeiska länder som har rätt att ansöka om medlemskap och som kan bli medlemmar i EU, och de icke-europeiska länder som inte kan bli EU-medlemmar. Enligt min personliga uppfattning borde grannskapspolitiken enbart gälla länder som är grannar till Europa. Länder som är europeiska och som vill ha medlemskap borde inte betraktas som grannar utan som potentiella EU-medlemmar och borde se ett klart EU-perspektiv.
Dessutom har debatten i dessa frågor svängt kraftigt under den senaste tiden. När vi talar om den europeiska grannskapspolitiken talar vi om ett långsiktigt perspektiv. Ett perspektiv på kort sikt saknas ofta. Betyder det att opinionen både i och utanför parlamentet har ändrats, eller saknar vi politiskt mod? För t.ex. ett år sedan var opinionen om Ukraina den att Ukraina hade ett mycket klart EU-perspektiv och utan någon som helst tvekan tillhörde den europeiska familjen. Vi minns alla de många orangefärgade sjalarna som kunde ses i detta plenum till stöd för Ukrainas demokratiseringsprocess. Hade frågan om status för förhandlingar om Ukrainas medlemskap tagits upp då, är jag ganska övertygad om att det inte hade varit så många som hade motsatt sig detta. Idag är situationen annorlunda. Visserligen säger vi fortfarande till Ukraina att vi vill se landet som medlem men vi betonar att det kommer att ta sin tid och att man inte bör skynda.
Situationen i Vitryssland, för att nämna en annan stat, är diktaturliknande och allt annat än tillfredsställande, och deras väg till ett eventuellt EU-medlemskap är lång. Trots detta anser jag att vi parallellt med uppmaningar om demokratisering borde ge klara signaler om att även Vitryssland, när det en dag blir demokratiskt, har sin plats i den europeiska familjen. Vad jag efterlyser både i grannskapspolitiken och i den europeiska debatten över huvud taget, är visioner och optimism. Utan optimism och klart uttryckt vilja om vad vi vill åstadkomma och vilket Europa vi vill ha imorgon kommer vi inte heller att lösa dagens utmaningar. 
Ana Maria Gomes (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill gratulera Charles Tannock till hans betänkande om den nya europeiska grannskapspolitiken, som har förutsättningar att bli en av EU:s strategiskt viktigaste instrument, inte minst med hänsyn till den globala säkerheten, som Benita Ferrero-Waldner påpekade, och jag vill också gratulera henne.
Det tjänar inget till att unionen barrikaderar sig bakom sina gränser för att skydda sig mot faror som terrorism, organiserad brottslighet, narkotikahandel, olaglig invandring och smuggling av kvinnor och barn. Hur höga murarna än är kommer det alltid att finnas ett sätt att kringgå dem, vilket Lampedusa samt Ceuta och Melilla är drastiska exempel på.
God grannsämja innebär ökad trygghet för de berörda grannarna. Därför är det viktigt att genomföra denna nya politik på rätt sätt, vilket kommer att göra det möjligt för oss att stödja våra grannländer genom specifika program av direkt betydelse för att stärka säkerheten – både deras säkerhet och vår. Genom att hjälpa dem att lösa sina säkerhetsproblem kommer vi också att bidra till att utvidga stabilitetsområdet runt omkring oss.
Ändå skulle den sydvästra delen av den säkerhetszon runt Europa som man med denna politik eftersträvar att bygga brytas om Kap Verde undantas från detta instrument. Att utesluta Kap Verde skulle vara att bortse från dess starka band med Europa och den gräns som det delar med EU genom Kanarieöarna. Betänkandet behöver tillhandahålla en lösning som gör Kap Verde berättigat till program under den europeiska grannskapspolitikens räckvidd.
EU får inte låta Kap Verde blir en svag länk i dess kedja av grannar. Om Kap Verde kan komma i åtnjutande av fördelarna med programmen inom ramen för europeiska grannskapspolitiken kan det landet spela en viktig roll för den europeiska och globala säkerheten. Myndigheterna i Kap Verde måste få hjälp att förhindra att deras territorium blir en plattform för organiserad brottslighet, olaglig invandring och terrorism. Därför har jag med min grupps stöd lagt fram två ändringsförslag som jag hoppas kommer att stödjas av en majoritet i parlamentet. 
Jana Bobošíková (NI ).
   – Mina damer och herrar! Det gläder mig att Charles Tannocks utomordentliga betänkande om den europeiska grannskapspolitiken har utarbetats. Det ger praktiska svar på problem som EU måste lösa för att kunna blidka antiglobaliseringens domedagspredikanter. Det är helt enkelt inte möjligt att i varje runda av EU:s utvidgning låta latituder och longituder byta plats på Europas karta och rita vårt territoriums gränser i sanden – samma sand där vi händelsevis har gömt våra huvuden, i stället för att möta problemen i världen omkring oss, inbegripet EU-grannarnas problem. Det är just detta fenomen som man enligt min mening angriper och försöker ta i tu med i betänkandet. Den europeiska grannskapspolitiken handlar om att erbjuda privilegierade förbindelser mellan EU och dess närmaste grannar, med stöd av ekonomiska instrument som Tacis- och Medaprogrammen, som kommer att ersättas av det europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet 2007.
Å andra sidan förefaller EU ofta omedvetet om att det inte bör kräva att få diktera för sina grannländer vad dessa ska och inte ska göra, med motiveringen att unionen ger dessa länder ekonomiskt stöd. Och detta är något som jag inte tvekar att säga. Vi talar inte här om ansvarslösa eller underlägsna länder, och detta är något som unionen ofta glömmer i sitt ibland arroganta navelskådande. EU måste till fullo respektera sina grannar och inte försöka utöva påtryckningar på dem. Det är endast så som vi kan tala om god grannskapspolitik. 
Alojz Peterle (PPE-DE ). –
   Vi talar om en av Europeiska unionens centrala politikområden och jag är glad att kunna tacka Charles Tannock för ett mycket bra betänkande, och er, fru kommissionsledamot, för ambitioner av högsta klass. EU:s säkerhet är i högsta grad beroende av kvaliteten på den demokratiska och ekonomiska utvecklingen i våra grannländer. Jag stöder den klart uttryckta politiska viljan att vi inte ska låta oss nöja med den rådande situationen av pragmatiska skäl, utan aktivt stödja utvecklingen av demokrati, respekten för de mänskliga rättigheterna och utvecklingen av en social marknadsekonomi på fast grund i grannländerna.
Jag stöder särskilt uppmaningen till kommissionen att fastställa klara kriterier för utvärderingen av våra grannländers politiska resultat, och jag förutsätter att respekten för de mänskliga rättigheterna kommer att ha en nyckelställning bland dessa kriterier. Jag måste upprepa hur utomordentligt viktigt det är med regionalt samarbete liksom projekt på lokal nivå. Dessutom skulle jag som ett led i varje handlingsprogram också vilja se samarbetsprojekt för ungdomar och särskilt projekt inriktade på utveckling av civilsamhället.
Jag vill avsluta med att uttrycka ett starkt stöd för yttrandet om OSSE och Europarådet. Jag är övertygad om att Europeiska unionen både kan och måste åstadkomma mer via OSSE än den hittills har gjort, inklusive i regioner utanför våra närmaste grannars gränser, och jag tänker då särskilt på Centralasien. Tack för er uppmärksamhet och jag hoppas att vi i framtiden också ska kunna stärka den parlamentariska dimensionen av vårt samarbete. 
Marianne Mikko (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Det gläder mig att detta mycket aktuella betänkande har slutförts. Efter den senaste utvidgningen av Europeiska unionen behöver unionen mer än någonsin en bestämd och flexibel grannskapspolitik. Europeiska kommissionen måste mycket tydligt formulera mål och prioriteringar för grannskapspolitiken och kriterier för att utvärdera dess framgång. Grannskapspolitiken som den genomförs för närvarande håller på att tyna bort. De länder som omfattas av politiken glider in i en gråzon.
Som ledare för Europaparlamentets delegation tvingades jag bevittna händelserna i Moldavien. Moldavien har tagits som gisslan i Transnistrienproblemet, en omständighet som vi inte får negligera. Transnistrienkonflikten är en av de viktigaste orsakerna till att den ekonomiska utvecklingen går så långsamt i Moldavien.
Ändå har Europa, vilket också nämns i betänkandet, inte till fullo utnyttjat sitt strategiska partnerskap med Ryssland för att lösa konflikten. I dag har förbundskansler Wolfgang Schüssel lovordat sin regering för dess framgångsrika ingripande i det rysk-ukrainska gasproblemet. Han sekunderades i detta lovord av José Manuel Barroso. Att Moldaviens likartade problem inte har rönt någon uppmärksamhet överhuvudtaget, och att landet därför drabbades av en gaskris som varade under nästan tre veckor, visar hur bristfällig den nuvarande grannskapspolitiken är. Att nonchalera en partner i grannskapspolitiken, att nonchalera ett land i mitten av Europa med en befolkning på fyra miljoner, är inget som Europeiska unionen bör ta för vana.
Jag stöder föredragandens uppmaning att erkänna Ukrainas och Moldaviens ambitioner om anslutning till Europeiska unionen och jag välkomnar kravet på att erbjuda dem att bli medlemmar av Europeiska unionen, det vill säga när alla tre Köpenhamnskriterierna är uppfyllda. Möjligheten att erhålla medlemskap i Europeiska unionen är av största betydelse för demokratisering och ekonomiska reformer. Det var just detta argument som betonades för att berättiga inledandet av anslutningsförhandlingar med Turkiet.
Om vi kan erbjuda en möjlighet för Turkiet, vars befolkning snart kommer att vara större än Tysklands, varför kan vi då inte sända ett tydligt budskap till Ukraina, som är hälften så stort, och Moldavien, som har en tjugondel av Turkiets befolkning? I det avseendet är betänkandet om grannskapspolitiken ett generöst undantag inom Europeiska unionen. Ännu en gång ett stort tack till föredraganden, och tack för uppmärksamheten. 
Christopher Beazley (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag vill gratulera kommissionsledamot Günter Verheugen till hans arbete med att förverkliga den framgångsrika utvidgningen med de baltiska staterna. Skulle kommissionsledamot Benita Ferrero-Waldner, i sitt svar på denna debatt, kunna tydliggöra en aspekt som är något förvirrande? Vi talar om vår ”grannskapspolitik”, men Ryssland är ju en ny granne till Europeiska unionen. Deltar Ryssland i grannskapspolitiken eller har vi en särskild EU–Rysslandspolitik?
George Orwell, en av mina landsmän, skrev en bok som heter och han använde uttrycket: ”Alla djur är jämlika, men några är mer jämlika än andra.” Jag hoppas att regeringarna i EU-medlemsstaterna inte delar den åsikten utan snarare ansluter sig till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och till uppfattningen att det inte ska hållas några bilaterala förhandlingar med någon av våra grannar.
En amerikansk poet, Robert Frost, sa apropå grannskap: Bra staket gör goda grannar. Jag hoppas att Ryssland snart kommer att befinna sig i ett läge där man kan ratificera gränsöverenskommelserna med Estland och Lettland. Det blir mycket svårt, hur stark vår syn på goda förbindelser än är, om inte bara medlemsstaternas gränser utan till och med våra egna EU-gränser inte erkänns av en granne. Kanske kan kommissionsledamoten kommentera de framsteg som gjorts med president Putin och hans kolleger mot en överenskommelse om något som torde vara en relativt grundläggande fråga. Vi satsar tydligen en hel del på våra ryska kolleger och vänner, men om de inte erkänner våra staket är det verkligen mycket svårt för oss att känna ett ömsesidigt förtroende och lita på varandra.
Två minuter är inte särskilt lång tid för att diskutera detta mycket viktiga ämne, men jag skulle vilja hänvisa kollegerna till punkt 1 i Charles Tannocks utmärkta betänkande, där det står att Europaparlamentet ”förklarar att målet för ett privilegierat partnerskap med grannländerna måste omfatta ett aktivt och konkret åtagande om gemensamma värden i fråga om rättsstatsprincipen, goda styrelseformer, respekten för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, demokrati samt principerna om en social marknadsekonomi med möjligheter till insyn ...”.
Jag hoppas att president Putin kan få tid att läsa åtminstone punkt 1 i Charles Tannocks betänkande. 
Ioannis Varvitsiotis (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten och föredraganden, Charles Tannock, för deras integrerade ståndpunkter. Det är ingen tvekan om att den europeiska grannskapspolitiken är en framgångsrik politik.
Jag anser dock att det är dags för oss att överväga om den kanske behöver få en institutionell grund. Mitt förslag är specifikt och gäller följande: alla dessa stater som i dag deltar i den europeiska grannskapspolitiken bör bilda ett samvälde, en förbättrad version av Brittiska samväldet. På så sätt skulle Europeiska unionen skapa ett brett område av fred, frihet och välstånd omkring sig.
I detta system, i detta samvälde, ska tullunionen gälla för alla länder, men medborgarna kommer inte att vara fria att flytta till länder i Europeiska unionen eller delta i gemenskapens beslutsfattande institutioner eller i den gemensamma valutan.
Dessa särskilda förbindelser ska innebära ekonomiska och andra fördelar inom sektorer som infrastruktur, energi, miljö och transporter, vilket kommer att utgöra incitament för att ansluta sig till samväldet.
Samväldets institutioner kan utvecklas till en värdefull reservlösning ifall ett lands fullständiga integration i Europeiska unionen möter allvarliga hinder. Detta kan också vara ett sätt för länderna i Europas utkant att snabbare konvergera med EU. Det skulle skapa ett område av europeiskt orienterade länder och en gång för alla lösa dilemmat mellan den ständiga utvidgningen och fördjupandet av Europeiska unionen. Samtidigt skulle det med tiden minska många av problemen inom EU och avvärja nya dilemman och nya polariseringar i unionen innan dess enighet skadas. Det kommer att ena och samtidigt stärka oss, utan några betydande kostnader och med betydligt mindre risk. 
Józef Pinior (PSE ). –
   Herr talman! Kvällens debatt i kammaren är en av de viktigaste utmaningar som Europeiska unionen står inför. Jag avser utvecklingen av en grannskapspolitik som kommer att göra det möjligt att utvidga området med säkerhet, demokrati, politisk frihet och ekonomisk utveckling i den samtida världen i Europeiska unionens omedelbara närhet.
Europeiska unionen har blivit en global aktör, alltid på grundval av sina principer såsom fred, strävandet efter kompromisser och försvaret av de mänskliga rättigheterna och en liberal demokrati. I synnerhet är unionen engagerad i insatser för att främja demokrati i länder i Nordafrika, Mellanöstern, Kaukasien och Östeuropa. Det bör uppmärksammas att denna politik inbegriper ett helt nätverk av ömsesidiga politiska, ekonomiska, vetenskapliga och kulturella kopplingar.
Jag vill uppmärksamma de mänskliga rättigheterna i den europeiska grannskapspolitiken. Samfund som kämpar mot bristen på demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna i sina länder uppfattar Europeiska unionen som en partner och en garant för demokratiska processer. Europeiska grannskapspolitiken bör också ta hänsyn till ambitionerna hos samfunden i dessa länder. Den bör stödja civilsamhället och hjälpa till med viseringspolitiken. Den bör också åstadkomma ett verkligt öppnande av det europeiska forskningsområdet så att det inbegriper länder utanför Europeiska unionen.
Slutligen bör den europeiska grannskapspolitiken inte få bli ett hinder för europeiska länder som hoppas kunna söka medlemskap i unionen i framtiden. 
Libor Rouček (PSE ).
   – Fru kommissionsledamot, mina damer och herrar! Under de senaste dagarna och veckorna har det varit mycket prat om EU:s beroende av energi från källor utanför unionen. EU:s medlemsstater förblir till stor del beroende av leveranser av råolja och naturgas från de länder som omfattas av betänkandet, såsom Ryssland, Algeriet, Libyen, Egypten och Azerbajdzjan, liksom andra länder under omvandling, t.ex. Ukraina, Vitryssland och Georgien, genom vilka dessa leveranser av strategiskt viktiga råvaror strömmar.
I detta avseende skulle jag vilja gå över till en aspekt av grannskapspolitiken som vi fortfarande måste ägna tillräcklig uppmärksamhet, nämligen regionalt samarbete. Enligt min mening bör grannskapspolitiken inte baseras enbart på konsolidering av bilaterala förbindelser, utan snarare på regionalt samarbete mellan dessa länder på ekonomisk, kulturell och politisk nivå. Om vi till exempel tittar på enskilda regioner som södra Kaukasien ser vi att detta samarbete antingen är fullt av problem eller inte finns alls. Och ändå är existensen av goda grannförbindelser, som involverar regionalt samarbete mellan de länder som omger oss, en av förutsättningarna för att uppfylla målen i grannskapspolitiken, inte minst för att säkerställa energileveranser till EU-länder.
Jag vill därför uppmana kommissionen att fästa större uppmärksamhet än hittills vid att stimulera regionalt samarbete och lösa regionala konflikter, när den genomför de enskilda konkreta faserna i grannskapspolitiken. 
Jana Hybášková (PPE-DE ). –
   Herr talman! Fru kommissionsledamot! Jag beundrar verkligen er fysiska kapacitet. Jag riktar den kommentaren till Charles Tannock också! Den sista omgången i EU-utvidgningen förändrade dramatiskt EU:s yttre dimension. Utvidgningen ägde rum och vi införde den europeiska grannskapspolitiken. Dagens europeiska grannskapspolitik får mig att tänka på Natos partnerskap för fred och utvidgning. Vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn fastställdes kriterierna för utvidgningen, och tio länder fick till sist komma med. Det saknades idé, planering och projektledning i processen. Låt oss inte upprepa samma misstag.
Punkt 1: Låt oss säga att utvidgning är utvidgning. Den europeiska grannskapspolitiken bör vara allt annat än utvidgning. Låt oss tala om den europeiska grannskapspolitiken.
Punkt 2: Vi behöver också privilegierade partnerskap. Varje makt i historien har haft särskilda förbindelser. EU behöver det också. En särskild, ny ”A minus”-kategori bör definieras tydligt. Vi vet alla att det, av orsaker som säkerhet, energi, ekonomi, handel och till och med av sociala, kulturella och politiska orsaker, redan finns länder som vi har och måste ha särskilda förbindelser med, men de kommer aldrig – inom överskådlig framtid – att bli medlemmar i EU. Låt oss kalla det systemet för den europeiska grannskapspolitiken.
Punkt 3: Det största misstaget är den nuvarande situationen: vi pratar inte om den europeiska grannskapspolitiken utan om ifall Balkan, Ukraina och Turkiet – med eller utan en tydlig uppsättning kriterier – bör komma i fråga för utvidgningen. Självfallet måste den europeiska grannskapspolitiken skiljas från namn på länder, och begrepp och kriterier bör införas.
Punkt 4: Kriterier. Geografiska kriterier bör diskuteras på grundval av fördraget. Inte alla länder som kan komma i fråga har förmåga att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Vi kan inte ljuga för oss själva om fullständig respekt för individuella mänskliga rättigheter, ekonomisk jämlikhet, fullständig liberalisering och privatisering. Vi bör ägna oss åt att definiera Köpenhamnskriterierna ”A minus”. Bara om vi är allvarliga och öppna kan vi förbättra regionen.
Punkt 5: Institutionerna och vår förmåga. Fyra friheter bör analyseras. Den fria rörligheten för varor är godtagbar, men den fria rörligheten för människor bör begränsas liksom den fria rörligheten för kapital, men inte den fria rörligheten för tjänster.
Öppenhet och ansvar är hörnstenen i stabilitet, förståelse och kampen mot frustration, extremism och radikalism. Låt oss vara öppna och logiska. Då kommer vi alla att bli trygga och framgångsrika. 
Bernd Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill klargöra att jag stöder Charles Tannocks enastående betänkande helhjärtat, liksom kommissionsledamotens utmärkta och praktiska grannskapspolitik.
Icke desto mindre kan jag inte acceptera vissa tankegångar, och kommer aldrig att kunna göra det. Vad har förfäderna till många västukrainare gemensamt med kommissionsledamotens eller mina förfäder, med Jana Hybáškovás eller Libor Roučeks förfäder, med förfäderna till Alojz Peterle eller många andra i denna sal? De var medborgare i en centraleuropeisk stat som hette Österrike–Ungern. Hittills har ingen kunnat ge mig en förnuftig förklaring till varför en del av dessa medborgare plötsligt skulle bli västeuropéer och andra östeuropéer, eller till varför vissa av dem – som somliga människor obetänksamt säger – rent av plötsligt skulle bli européer och andra Europas grannar.
Begreppet regleringspolitik behövs i grannskaps- och utvidgningspolitiken, liksom i den ekonomiska politiken. Faktum är att Ukraina, Vitryssland och Moldavien otvivelaktigt är europeiska länder – i likhet med de länder i sydöstra Europa som vi märkligt nog kallar ”västra Balkan”. Alla dessa länder måste i slutändan få utsikter till fullvärdigt medlemskap i Europeiska unionen, även om vi vet att detta ligger mycket långt borta för vissa länder, som Ukraina, Vitryssland och Moldavien.
Därför är den europeiska grannskapspolitiken en mycket bra anhalt på vägen. Vi måste emellertid helt enkelt skilja mellan de länder för vilka denna politik ger utsikter till EU-medlemskap och de länder som vi vill ha permanenta grannförbindelser med, såsom länderna i södra och östra Medelhavsområdet.
I det avseendet uppskattade jag väldigt mycket det som Cem Özdemir från De gröna sa i dag, att vi i större utsträckning måste koppla samman Barcelonaprocessen och Medelhavsländerna med EU:s grannskapspolitik, eftersom vår Medelhavspolitik på lång sikt måste bli en grannskapspolitik i klassisk bemärkelse. Därför måste vi i dag förlika oss med de koncept och kategorier som nu har slagits fast. Vi får dock inte tappa situationens realiteter ur sikte. Annars lär uppvaknandet bli bryskt, vilket vi har sett förfärande tecken på i vinter i form av läget i förbindelserna mellan Ryssland och Ukraina. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ). –
    Herr talman! I sådana krislägen som det som nyligen uppstod när Moskva stängde av gasleveranserna till Ukraina och Moldavien bör EU:s grannskapspolitik spela en framträdande roll och ge en ram för skapandet av en gemensam syn på Europeiska unionens politik. Gasen har blivit ett politiskt påtryckningsmedel, så en av de prioriterade frågorna för EU:s grannskapspolitik måste bli att delta i en dialog om energi med tredjeländer och bli delaktig i organisationen av transeuropeiska energinät.
Världens främsta olje- och naturgasreserver finns i de områden som omger Europeiska unionen. Många av unionens grannar är producent- eller transitländer. Därför finns det ett betydande handlingsutrymme inom ramen för en politik som syftar till att skapa en vänskaplig zon runt unionen. Hittills har inte åtgärderna för att åstadkomma denna varit tillfredsställande. Jag skulle kunna ta upp den politiska acceptansen av byggandet av den nordeuropeiska gasledningen under Östersjön. Detta system strider inte bara mot medlemsstaternas intressen: på längre sikt kommer det att få negativa konsekvenser för länder utanför Europeiska unionens östra gräns som påverkas av vår grannskapspolitik. Jag tänker på länder som Ukraina, Vitryssland och länderna i södra Kaukasus.
De europeiska beslutsfattarna reagerade inte med fasthet i den här frågan. Detta innebar att ett strategiskt beslut fattades ovanför huvudena på flera medlemsstater, vilket fick negativa återverkningar för ett antal transitländer. Jag vore tacksam om kommissionsledamoten ville kommentera den här frågan och klargöra sin inställning. 
EU:s grannskapspolitik måste bli ett verksamt redskap för att konsolidera demokratin och rättsstatsprincipen i länder i Europeiska unionens närhet. Den måste också uppmuntra till förändring i länder där det inte finns någon verklig demokrati. Den verksamhet som demokratirörelserna i våra grannländer bedriver bör stödjas genom att tillgången till oberoende medier och information underlättas. Här kan Europeiskt initiativ för demokrati och mänskliga rättigheter spela en viktig roll. Detta instrument bör kunna stödja initiativ för att främja parlamentarisk demokrati på ett flexibelt och effektivt sätt. Jag vill påminna kammaren om att detta är det enda externa instrument som unionen har som inte kräver att mottagarlandet samtycker. 
Simon Busuttil (PPE-DE ). –
   Tack. Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill också instämma med kollegerna och framföra mina lyckönskningar till föredraganden för hans utmärkta arbete. Detta är ett heltäckande betänkande som handlar om ett mycket stort område. Därför inser jag att hans arbete inte har varit lätt. Om jag får kritisera betänkandet skulle jag säga att jag inte tycker att man placerar länderna i Östeuropa och länderna i södra Medelhavsområdet på samma nivå. Det verkar som om betänkandet är skrivet för länderna i öst och att man sedan har lagt till några delar om Maghreb och Mashrek. I punkt 33 ombeds till och med kommissionen att klargöra sambandet mellan EU:s grannskapspolitik och partnerskapet mellan Europa och Medelhavsområdet. Herr kommissionsledamot! Därför vill jag säga att om vi i Europaparlamentet inte riktigt förstår hur mycket EU:s grannskapspolitik omfattar och att länderna i Barcelonaprocessen ingår i den, och om vi inte förstår hur denna politik kompletterar vår Medelhavspolitik, hur kan vi då förvänta oss att våra partnerländer i Medelhavsområdet ska förstå detta? Det är inte konstigt att många människor jag talar med från våra partnerländer i Medelhavsområdet, särskilt i min egenskap av vice ordförande för Maghrebdelegationen, är allvarligt oroade över EU:s grannskapspolitik. Det beror troligen på att de, liksom vi, inte förstår kopplingen till Barcelonaprocessen, förmodligen på grund av att de är rädda att detta kommer att ta över Barcelonaprocessen till men för Medelhavsländerna, förmodligen på grund av att de är rädda för att de kommer att förlora i stället för att vinna någonting på den nya fond som ska införas nästa år, det europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet, förmodligen på grund av att medlen inte kommer att öronmärkas och att Medelhavsländerna därmed inte kommer att få några garantier för att de ska få det de redan har uppnått, för att inte tala om att de ska få mer. Alla dessa farhågor framförs av våra kolleger från länder som Tunisien och Marocko. Jag hoppas att kommissionsledamoten kommer att kunna svara på dessa frågor, därför att de är seriösa och legitima orosmoment. Tack. 
Benita Ferrero-Waldner,
   Herr talman! Först vill jag välkomna min kollega Günter Verheugen som ligger bakom grannskapspolitiken. Det är ett glädjande sammanträffande att han är här i dag. 
Sedan vill jag återupprepa att jag är mycket tacksam för det mycket breda stödet för Charles Tannocks betänkande och för grannskapspolitiken. Det är verkligen en mycket bred politik och därför var det en bred diskussion. Detta är en politik riktad till EU:s grannar i öst men även till grannarna i Medelhavsområdet. Jag kommer till det om en stund. 
Ur ett europeiskt perspektiv är det tydligt att grannskapspolitiken skiljer sig från utvidgningen men jag vill samtidigt också säga att framtiden inte är spikad. I nuläget har vi en politik som helt skiljer sig från utvidgningen. Jag kan inte bli mycket tydligare med att särskilja och definiera denna politik. 
Det finns även ett regionalt perspektiv. Detta är till exempel mycket tydligt i Medelhavsprocessen, Euromed. Euromed är regionalt och grannskapspolitiken är den bilaterala, kompletterande delen av det, så båda arbetar tillsammans. Vi har exempelvis alltid gett ett mycket starkt stöd åt Agadirsamarbetet, eller syd-syd-samarbetet, mellan länderna. 
När det gäller öst kan denna aspekt naturligtvis fortfarande breddas. Det återstår ännu mycket att göra. Men jag kan också tala om för er att under energikrisen var även den regionala dimensionen uppenbar. Vi har också stärkt, hjälpt och uppmuntrat Ukraina att bistå Moldavien under de svåra tider de nyligen har upplevt. 
Inom energiområdet som helhet försöker vi arbeta i riktning mot en integrerad energimarknad. I Mashrek finns en integrerad gasmarknad. Vi har också samarbetet mellan Palestina och Israel där man åtminstone strävar efter en mer effektiv integrering. 
Låt mig få svara på ett par specifika frågor. Det har ställts många här. För det första, inkluderandet av länderna i södra Kaukasien i grannskapspolitiken – något som Europaparlamentet ursprungligen krävde – välkomnas varmt. I betänkandet föreslår man att den europeiska grannskapspolitiken tillämpas fullt ut för att främja arbetet med att bygga upp förtroendet mellan staterna. Detta är mycket viktigt. Det är ytterst viktigt för länderna i södra Kaukasien att skapa stabilitet. Jag håller med alla som har sagt att vi måste främja och förstärka den konfliktlösning som för närvarande har avstannat i dessa länder. Det är vad vi försöker göra. 
Den europeiska grannskapspolitikens utveckling när det gäller södra Kaukasien är fortfarande högt prioriterad. Ni vet alla att tekniska delegationer har åkt till dessa länder för att förhandla om handlingsplanerna, i synnerhet för att vi också vill bidra till regional stabilitet och förstärka EU-stödet för att lösa konflikterna där. Vi vet att det kommer att ta tid men det är mycket viktigt att vi engagerar oss till fullo i det. 
En annan fråga gällde Vitryssland. Till dags dato har kommissionen varit representerad via beskickningen i Kiev, som är ackrediterad i Vitryssland. Jag har som ett första steg krävt att en regional beskickning inrättas i Vitryssland, ledd av en chargé d’affaires som står under beskickningschefen i Kiev. Jag väntar fortfarande på ett positivt svar från Vitrysslands myndigheter. Som jag förstår saken är det så att om vi har en beskickning där kan vi ha ett mycket närmare samarbete med regeringen i Minsk och försöka förstärka våra egna kriterier.
Många av er vet att vårt bistånd till Vitryssland kännetecknas av en dubbel strategi. Det finns också en strategi för mer demokratisering och mänskliga rättigheter för att möta befolkningens behov, och ett decentraliserat program. Det betyder ny finansiering för stöd till demokratisering, tillgängligt i Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter (EIDHR) och genom direkt arbete, när det till exempel gäller radiostationen och möjligheten att direkt påverka informationen genom våra oberoende sändningar till Vitryssland. Detta är redan på gång. Men vi arbetar också för högre utbildning och studier, om ni kommer ihåg stängningen av universitetet i Minsk och vårt arbete i Vilnius. 
Hela frågan om den transnistriska konflikten har nämnts. I linje med åtagandet i handlingsplanen håller vi nu en mycket högre profil i stödjandet av medlingsprocessen. Sedan oktober 2005 har vi, tillsammans med Förenta staterna, försökt arbeta som observatörer. Vi har nu en särskild representant för Moldavien, ambassadör Adriaan Jacobovits de Szeged, som arbetar för en lösning av den transnistriska konflikten. I samband härmed upprättade vi gränsövervakningsuppdraget EU–Moldavien den 1 december. Den är avsedd att hjälpa Moldavien och Ukraina att säkra en öppen förvaltning av den gemensamma gränsen och således öka samarbetet i gränsfrågor och försöka bekämpa korruption och vilseledande av tullen. 
Jag håller inte med dem som säger att toppmötet i Barcelona misslyckades. Jag beklagar verkligen massmediernas uppgifter om Barcelona. Jag var där från början till slut. Jag kan tala om för er att Barcelona var innehållsmässigt utmärkt. Det finns ett betänkande om migration. Läs det. Det finns en gemensam ståndpunkt om terrorismbekämpning. Där finns de fakta som kommissionen, i vårt meddelande, lade fram i april. Man bör titta på varför åtskilliga statsöverhuvuden inte deltog. Det kan exempelvis ha varit aningen svårt för Marockos kung att åka till Spanien på grund av de fortsatta motsättningarna dem emellan. Kung Abdullah II av Jordanien var tvungen att ändra sin regering. Algeriets president Abdelaziz Bouteflika låg på sjukhus i Paris och så vitt jag vet är han fortfarande kvar där. President Mubarak hade precis hållit val i Egypten och hade inte de bästa förutsättningarna att åka till Barcelona. Många premiärministrar deltog dock, och det är de som måste genomföra politiken. 
Partnersamverkan och TAIEX, de två utmärkta instrument som har hjälpt kandidatländerna en hel del, finns även tillgängliga för grannskapsländerna och vi kommer att använda dem. 
Det var många fler frågor men jag kan inte gå in mer i detalj nu på grund av tidsbegränsningen. Men om dessa frågor tas upp igen i utskottet för utrikesfrågor svarar jag gärna på dem. 
Christopher Beazley (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag vill ta upp en ordningsfråga, något som kommer att vara bekant för era medhjälpare, om tilläggsfrågor efter en debatt. 
Kommissionsledamoten kunde inte svara på frågan om EU:s Rysslandspolitik och grannskapspolitiken är förenade. Jag hänvisar kommissionsledamoten till punkterna 16 och 26 i Tannockbetänkandet. Hon kanske kan ge mig ett skriftligt svar. 
Benita Ferrero-Waldner,
   Herr talman! Jag svarar mycket gärna på detta. Jag tyckte bara att debatten drog ut för långt på tiden. 
Ryssland är inte med i den vanliga europeiska grannskapspolitiken. Vi har ett särskilt finansiellt instrument –Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet. Varför? Därför att Ryssland är ett enormt land och anser att det förtjänar ett särskilt strategiskt partnerskap. Vi har arbetat med de fyra gemensamma områdena med Ryssland och för varje toppmöte går vi igenom dagordningen och de olika frågorna, såsom den ni nämnde om gränsavtalet med Estland och Lettland. Andra frågor, såsom gas och energi, kommer säkerligen att vara viktiga punkter. Det är ländernas bilaterala frågor med Ryssland. Vi har försökt att underlätta dessa förhandlingar men vi har hört att parterna i nuläget föredrar att arbeta själva med frågan. 
Jag ser åtminstone något slags framsteg men jag är försiktig för det kommer att ta tid.
Jag glömde inte bort att svara på er fråga men debatten var mycket lång och det var så mycket som kom emellan, varav allt var mycket värdefullt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 19 januari 2006, kl. 12.00.
José Ribeiro e Castro (PPE-DE ).
   – Grannskapspolitiken behöver bli ett öppnare begrepp, som inte bara begränsar sig till Medelhavsfrågor eller EU:s östra gräns.
Vi får inte glömma att vi har andra grannar längs våra gränser längs Atlanten. Med tanke på deras betydelse och att de är särskilt utsatta från europeisk säkerhetssynpunkt förtjänar de också att framhållas särskilt i det här sammanhanget.
Dessa öländer som gränsar till EU:s yttersta randområden, i omedelbar närhet av det europeiska fastlandet, är särskilt sårbara för olaglig handel i stor skala. Detta är farligt för länderna själva och för vår säkerhet i sin tur, och därför måste vi uppmärksamma de här länderna noggrant.
Det finns de som säger att Kap Verde redan har sin egen struktur i AVS-området. Detta är en trångsynt inställning som inte tar hänsyn till verkligheten. Vi måste kunna vidta politiska åtgärder som samverkar med andra strukturer, såsom till exempel AVS, på ett fruktbart, flexibelt och uppfinningsrikt sätt.
Det är vår skyldighet att göra det, och med tanke på att befolkningen i Kap Verde har ett föredömligt rykte i fråga om demokrati, god förvaltningssed och respekt för mänskliga rättigheter, för att inte nämna dess starka historiska, sociala, politiska, kulturella och geografiska band med EU, förtjänar landet det.
Därför uppmanar jag ledamöterna att rösta för ändringsförslagen 11, 12, 36 och 38. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0405/2005) av Dominique Vlasto för utskottet för industrifrågor, forskning och energi om genomförandet av Europeiska stadgan för småföretag (2005/2123(INI)). 
Dominique Vlasto (PPE-DE ),
   . Herr talman! Om jag bara fick lägga fram endast ett argument som försvar för det här betänkandet skulle det vara att det finns omkring 25 miljoner småföretag i EU, vilka sysselsätter nästan 95 miljoner människor. De är ryggraden i Europas ekonomi, en viktig källa till arbetstillfällen och tillväxt, och vi måste utnyttja deras potential till fullo.
Europeiska stadgan för småföretag är en symbol för hur viktiga de är, och det enda officiella dokument som helt ägnas åt dem. Denna stadga har framkallat många angrepp från affärsmän. Tyvärr är resultaten fortfarande mycket ojämna fem år efter det att stadgan trädde i kraft och den har inte förverkligats i tillräcklig utsträckning, även om den har rönt vissa framgångar i branschorganisationerna och har undertecknats av 35 länder.
Herr talman! Icke desto mindre betraktar dessa småföretag sig själva som övergivna av ett EU som inte klarar av att ge dem ett system för samråd, dialog och arbete. I min hemstad Marseille och på andra håll anser ledarna för småföretag och hantverksföretag att EU är en maskin som producerar kostnader och restriktioner. För dessa företagsledare är den inre marknaden – som faktiskt utan tvivel är en framgång – inte en möjlighet, utan en illusion. Och om dessa företagsledare inte har förtroende för EU:s politik är det verkligen ett problem. Det är helt klart så att den rättsliga ram vi skapar inte är en framgång om 98 procent av företagen i Europeiska unionen anser att den inte fungerar för deras verksamhet.
Det är därför stadgan måste vara ett instrument som kan göra det möjligt för oss att återerövra småföretagens förtroende i Europa. Genom att genomföra den ska vi kunna bedöma vilka framsteg som alla europeiska stater och institutioner gör i fråga om att förbättra den miljö som småföretagen verkar i när det gäller regelverk, finansiering och politiska åtgärder. Det är därför vi kräver en mer kritisk årsrapport. Det är dock beklagligt att årets årsrapport egentligen inte gör det möjligt att bedöma vilka framsteg som har gjorts.
Vi vill se en bättre tillämpning av stadgan, så att den kan ge ett betydande bidrag till Europeiska kommissionens viktiga åtagande att förbättra regelverket. Det är därför vi för det första föreslår att förverkligandet av stadgan ska stärkas genom att dess inriktning på småföretag och mikroföretag behålls, med särskilda åtgärder riktade till sådana företag. Vi vill också ha ett större deltagande från branschorganisationernas sida, vi vill fortsätta med spridandet och utbytet av bästa praxis och vi vill ha kvar en särskild årsrapport om stadgan. 
Vi har inga invändningar mot att förverkligandet av stadgan diskuteras, men vi vill be er att inte offra stadgan för småföretag genom att lägga in den under Lissabonstrategin. Denna strategi måste komplettera andra politiska åtgärder som riktar sig till små och medelstora företag och industrin och vara åtskild från dessa.
Genom detta medges även en realitet som vi måste ta hänsyn till: småföretag har särskilda behov och förmågor som skiljer sig från de som företag med 250 till 10 000 anställda har. Denna princip, som kommissionen har slagit fast, innebär att vi måste tänka på småföretagen. Nu måste detta åtagande omsättas i praktiken, eftersom så inte alltid är fallet.
Om vi till exempel tar Reach-förslaget, får vi inte intrycket att denna princip har tillämpats. Det var gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater som införde de ändringar och åtgärder som syftade till att göra Reach tillämpligt på och uthärdligt för småföretag. Det är för dessa småföretags skull som jag i betänkandet än en gång understryker vikten av att förenkla lagstiftningen. Vi ber er än en gång att införa en tydlig och exakt metod för konsekvensbedömningar, särskilt för de mindre små och medelstora företagen.
Detta försvar för stadgan och för ett bättre regelverk är centralt i betänkandet. Det innehåller ett antal andra förslag från mina kolleger, och jag vill tacka dem för deras positiva bidrag. Det vi föreslår är ett komplett arbetsprogram, först och främst för att lära känna småföretagen bättre, men framför allt för att göra framsteg på ett antal områden, däribland beskattning, stöd till investeringar, nyskapande och forskning, och så vidare.
Herr talman! Jag ska inte gå in på förslagen i detalj, men kommissionen och medlemsstaterna kommer att hitta inspiration till att agera i mitt betänkande.
Günther Verheugen,
   . Herr talman, ärade ledamöter! Jag är mycket tacksam mot föredraganden för hennes balanserade betänkande och konstruktiva förslag.
Jag vill ta tillfället i akt att säga några helt grundläggande saker om kommissionens politik för små och medelstora företag. Föredraganden talade nyss om att små och medelstora företag känner sig övergivna i EU. Själv använder jag uttrycket ”skuggtillvaro”, men båda uttrycken tyder självfallet på en massiv kritik: en kritik mot att inga av EU:s institutioner egentligen på allvar har gjort någonting för att förbättra de små och medelstora företagens situation, trots att de ständigt har diskuterats i det förflutna. Jag bestämde mig för att ändra på detta, och det gläder mig att kunna berätta för er att EU:s politik för små och medelstora företag fick ett politiskt genombrott förra året. Att små och medelstora företag prioriterar tillväxt och sysselsättning har erkänts på alla nivåer och äntligen görs det nu allvarliga insatser över hela linjen för att se till att de åtgärder som fordras för att små och medelstora företag verkligen ska kunna utnyttja sin oerhörda potential för att skapa tillväxt och arbetstillfällen vidtas.
EU:s mål – stabil, hållbar tillväxt och full sysselsättning – kommer bara att kunna nås med de små och medelstora företagens hjälp. De stora företagen kommer inte att hjälpa oss att nå dessa mål, eftersom deras tendens att minska antalet arbetstillfällen kommer att finnas kvar i framtiden. Av det skälet håller jag inte med föredraganden helt på en punkt. Jag har en helt annan uppfattning än hon, eftersom jag är fullkomligt övertygad om att det inte var förrän stadgepolitiken integrerades med den nya strategin för tillväxt och sysselsättning som politiken för små och medelstora företag blev en av de högst prioriterade frågorna i EU. Jag kan helt enkelt inte förstå hur man kan säga att stora företag ska ha en plats i denna strategi för tillväxt och sysselsättning, men inte de små. Två tredjedelar av arbetstagarna i EU är anställda i små och medelstora företag. Det är inte de stora, utan de små, företagen som är deras arbetsgivare. Den här strategin kretsar kring små och medelstora företag, och den kan bara lyckas om de små och medelstora företagen är centrala även i fortsättningen.
Jag är faktiskt fullkomligt övertygad om att den klara förbättring av de små och medelstora företagens politiska miljö som har skett under det senaste året kan spåras direkt till att vi har gett denna politik dess rättmätiga plats i Europeiska unionens politik för tillväxt och sysselsättning.
Under tiden har också medlemsstaterna rapporterat om sina nationella reformprogram som en del av förverkligandet av den nya politiken för tillväxt och sysselsättning. Det gläder mig att kunna berätta för er att mer än hälften av medlemsstaterna har prioriterat politiken för små och medelstora företag i dessa nationella reformprogram. Visst tycker jag att det fortfarande finns utrymme för förbättringar – vi kommer att rapportera om detta till parlamentet om några veckor. Till exempel saknas det fortfarande, åtminstone ibland, detaljer om de vidtagna åtgärderna, vilket kan leda till en allt för optimistisk bedömning, men det här är naturligtvis bara början av en process som kommer att bli ännu effektivare, och som jag tror kan bli framgångsrik. Hur som helst kommer själva stadgan att bibehållas. Den fungerar också som ett riktmärke för utbytet av bästa metoder och ömsesidig kunskapsinhämtning. Huvudinstrumentet, de årliga konferenserna om stadgan kommer att finnas kvar. Bästa metoder på ett urval av politiska områden som rör små och medelstora företag kommer att läggas fram vid en årlig stadgekonferens i Wien den 13–14 juni 2006.
Det har skett en del förändringar sedan parlamentet började arbeta på det här betänkandet. Den 10 november förra året antog kommissionen sitt meddelande om tillväxt och sysselsättning genom en modern politik för små och medelstora företag. Detta hade naturligtvis inte behövts om jag hade varit övertygad om att dagens politik är tillräcklig. Kommissionens meddelande om tillväxt och sysselsättning genom en modern politik för små och medelstora företag utgör nu en sammanhängande ram för de olika näringspolitiska instrumenten och är mycket mer långtgående än de tio handlingslinjerna i stadgan. I meddelandet betonas små och medelstora företags betydelse i samband med Lissabonstrategin och principen att tänka smått först införs för alla EU:s politikområden. De dagliga utmaningar som små och medelstora företag möter specificeras också och åtgärder för att öka deras förmåga att växa och skapa arbetstillfällen föreslås.
Meddelandet stöder det europeiska partnerskapet för tillväxt och sysselsättning, vilket erkänner vikten av att främja en företagskultur i EU och skapa en gynnsam politisk miljö för små och medelstora företag. Jag vill säga några korta ord om vissa politiska sakområden. Kommissionen har antagit ett meddelande om beskattning i hemlandet, som jag hoppas kommer att genomföras. Det skulle hjälpa små och medelstora företag som har internationell affärsverksamhet. Kommissionen fäster mycket stor vikt vid att ge tillgång till finansieringsinstrument för små och medelstora företag, vilket är ett grundläggande problem. Jag kommer att göra allt som står i min makt för att se till att tillgängliga resurser är tillräckliga, för att se till att detta framgångsrika projekt kan fortsätta också under nästa finansieringsperiod.
Kommissionen förbereder ett initiativ som ska främja utbildning i företagaranda i EU. Det finns helt enkelt inte tillräckligt med företagaranda i EU. Det finns inte tillräckligt många människor som är beredda att bli egna företagare. Det handlar inte bara om ekonomiska villkor, utan också om den kulturella, sociala och politiska miljön. Försöken att väcka företagarandan och sprida erforderlig kunskap måste börja i skolorna och vid universiteten. Slutligen vill jag framhålla att vi också för närvarande håller på att ta fram förslag som ska göra det lättare att överlåta små och medelstora företag från en ägare till en annan. Under de kommande åren kommer vi att få se miljontals fall där företag överlåts, och om dessa överlåtelser inte kan hanteras korrekt kan miljontals arbetstillfällen förloras.
Totalt sett har vi kommit till en punkt där de rätta idéerna, planerna och strategierna måste genomföras över hela linjen. Detta är inte primärt EU-institutionernas ansvar. Vi har begränsade möjligheter och medel. Det är huvudsakligen medlemsstaterna som har ansvaret. Därför vill jag vädja till medlemsstaterna att i än högre grad erkänna vilka möjligheter och vilken potential som ligger i just att främja små och medelstora företag.
Katerina Batzeli (PSE ),
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden Dominique Vlasto för hennes fullständiga betänkande och kommissionsledamoten för kommissionens tydliga presentation av ämnet små och medelstora företag.
Jag vill dock också välkomna det österrikiska ordförandeskapets initiativ att omedelbart fastställa Europeiska stadgan för småföretag, så att speciella initiativ och åtgärder kan främjas i syfte att öka konkurrenskraften och sysselsättningen i Europeiska unionen.
Europeiska ekonomiska och sociala kommittén framhåller i sitt yttrande vissa incitament i fråga om finansiering och skatter, som kan hjälpa små och medelstora företag att ta sig in på det ekonomiska området med konkurrenskraft, forskning och teknik samt rörlighet för arbetstagare: ingen fragmentarisk och spridd rörlighet, utan en rörlighet inom ramen för en tydlig europeisk social modell.
Jag ska nu ta upp frågan om omlokalisering av stora företag, som har en betydande inverkan på omsättningen och sysselsättningen i små och medelstora företag, eftersom många av dem är underleverantörer. Jag håller med det österrikiska ordförandeskapet om att subventionerade investeringar för små och medelstora företag måste främjas på regional nivå.
Herr kommissionsledamot! De små och medelstora företagen verkar i skuggan av multinationella företag, stora kedjor och byråkrati. Jag vill framhålla att viktiga övergripande, nationella och gemenskapsåtgärder måste vidtas för att komma åt detta.
För det första: minskad byråkrati.
För det andra: främjande av ett förenklat generellt system för finansiellt stöd till små och medelstora företag, som ska omfatta nya bankprodukter.
För det tredje: förenklade skattesystem för små och medelstora företag, med hänsyn till att pilotprojektet för hemstatsbeskattning av små och medelstora företag kan vara ett steg mot det slutliga målet att anta en gemensam konsoliderad skattebas.
Slutligen: ökade incitament till integrering av nyskapande och forskning, på grundval av kommissionens förslag om konkurrenskraft och nationellt stöd och inom ramen för det sjunde ramprogrammet för forskning.
Vi måste gå från ord till handling.
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ),
   Herr talman! På mina kollegers vägnar har jag glädjen att välkomna den nye företrädaren för små och medelstora företag. Jag talar i dag i egenskap av vice ordförande för de små och medelstora företagen här i parlamentet, liksom i egenskap av föredragande för yttrandet om kommissionens rapport för utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Det gläder mig att registrera att yttrandet inte bara godkändes enhälligt i utskottet utan att även alla dess förslag införlivades i det slutliga betänkandet av Dominique Vlasto, och det godkändes också enhälligt i utskottet för industrifrågor. Så jag tackar Vlasto för hennes samarbete och gratulerar henne till ett utmärkt betänkande. 
Då kan man fråga sig varför vi gör oss besväret att ha en debatt, särskilt så här sent, eftersom alla i kammaren är helt överens. Jag antar att svaret är ganska enkelt: vi vill inte bara ha en debatt om små och medelstora företag, vi vill ha en debatt som leder till konkret handling och vi vill inte bara att medlemsstaterna, utan även kommissionen, går till konkret handling. 
Herr kommissionsledamot! Jag välkomnar de kommentarer ni gjorde i dag om att 2006 kommer att bli ett år som ger utdelning åt de små och medelstora företagen. Vi vill alla hjälpa till med att leva upp till detta. Vi anser oss själva stå på samma sida som ni. Jag vill bara kort nämna tre specifika idéer. Vi vill att de små företagens röster ska höras högt, tydligt och officiellt i den sociala dialogen, att de inte drunknar bland arbetsmarknadens större parter som de gör nu. Ni har gett löfte om ett konkret förslag. Kan ni vänligen bekräfta när det kommer, i vilken form det kommer och hur vi kan hjälpa er att göra verklighet av det när det faktiskt kommer? 
För det andra har man i stadgan föreslagit att små och medelstora företag bör undantas från vissa regleringsskyldigheter. Kan ni vänligen bekräfta om kommissionen kommer att föregå med gott exempel i detta hänseende och om så är fallet, när kan vi förvänta oss några konkreta förslag från kommissionen också när det gäller denna fråga? 
Slutligen: eftersom det uppenbarligen inte kommer att komma fler årliga rapporter om genomförandet av stadgan från kommissionen i framtiden, hur kommer kommissionen att se till att de frågor som de små och medelstora företagen står inför kommer att förbli prioriterade inom medlemsstaterna, när de snarare har en tendens att bli svagare än starkare? 
Paul Rübig,
   . – Herr talman! För det första står jag i skuld till Dominique Vlasto, som visade prov på stort engagemang när hon sammanställde det här betänkandet och också framhöll de centrala punkterna på ett mycket bra sätt. Kansler Wolfgang Schüssel från det österrikiska ordförandeskapet, som var här i förmiddags, var själv en gång generalsekreterare för en organisation för små och medelstora företag. Därför känner han väl till problemen och inser vikten av att göra mer på det här området. Jag är också mycket tacksam mot kommissionsledamot Günther Verheugen, eftersom betänkandet om stadgan såklart har ökat inriktningen på små och medelstora företag betydligt, och därmed ytterligare på bemödanden att främja verksamhet av detta slag.
Jag anser att det också är lämpligt att betrakta denna preliminära studie – det vill säga den detaljerade, ingående studie som görs i alla medlemsstaterna – som en preliminär studie om Lissabonprocessen, så att också Lissabonprocessen framhålls i motsvarande grad. På så sätt vet vi vad som behöver göras i fråga om små och medelstora företag för att visa de icke-statliga organisationerna, och i slutändan också rådet och kommissionen, vilka styrkor och svagheter som finns. Jag anser att det är mycket viktigt att de tre pelare vi har skapat här – ”makroekonomi”, ”mikroekonomi” och ”sysselsättning” – tydligt visar att de små och medelstora företagen när allt kommer omkring svarar för 80 procent av skatteintäkterna. Ett socialt Europa måste hålla strålkastarljuset fäst på detta. Vi måste titta på varifrån skatterna egentligen kommer och sedan, i framtiden, minska denna börda på företagen och särskilt på arbetstagarna i fråga, så att de kan öka sina vinster och höja lönerna. Samtidigt bör punktskatter ge motsvarande tillskott till skatteintäkterna, eftersom importen från låglöneländer är en särskilt stor möjlighet för oss i det avseendet.
Den sista punkten jag vill ta upp är att jag inte förstår varför man skär ned ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation, som riktar uppmärksamheten mot företagaranda. Här bör vi arbeta tillsammans med kommissionen inom ramen för det här förslaget, för att återställa hela det belopp som ursprungligen avsattes till ramprogrammet. 
Pia Elda Locatelli,
   . Herr talman, mina damer och herrar! Dominique Vlastos betänkande om genomförandet av Europeiska stadgan för småföretag – ett betänkande som vi stöder – visar vilka de främsta hindren för små och medelstora företags utveckling är, särskilt skattemässiga, finansiella och byråkratiska hinder. Kommissionen uppmanas också att ingripa med riktade gemenskapsåtgärder, eftersom småföretagen, enligt Dominique Vlasto, fortfarande känner sig övergivna.
I betänkandet rekommenderas förenklade skattesystem, incitament till nyskapande företag, minskad byråkrati – särskilt under nyetableringsskedet för små företag, men inte bara då – bättre tillgång till krediter och befrielse från bolagsskatt på de EU-bidrag företagen beviljas. 
Tyvärr finns det ett antal brister i kommissionens rapport om genomförandet av stadgan, som ligger till grund för detta parlamentsbetänkande: till exempel är de uppgifter som läggs fram inte enhetliga, vilket gör det svårt att jämföra läget i olika länder. Vi hade föredragit en mer strukturerad, systematisk och kritisk rapport från kommissionen, med hänvisningar till framsteg i fråga om till exempel företagaranda och kultur. Hur som helst uppmanar vi kommissionen att agera i samförstånd med medlemsstaterna och framför allt med organisationer som företräder småföretag. I det syftet understryker jag vikten av att göra dessa organisationer mer delaktiga, bland annat genom att införa permanenta arbetsgrupper.
Detta är inte rätt tidpunkt att betona hur användbar stadgan är. I stället känner jag att jag verkligen måste betona något som parlamentet har krävt mer än en gång, nämligen att stadgan behöver göras rättsligt bindande. Det är det enda sättet för oss att bli säkra på att medlemsstaterna kommer att ta hänsyn till den när de fastställer sin nationella politik. Annars riskerar vi att stadgan bara blir en lista med goda föresatser.
Det verkar som om detta kommer att bli den sista årsrapporten om förverkligandet av stadgan, eftersom den i framtiden kommer att införlivas med den övergripande rapporten om Lissabonstrategin. Jag kan förstå skälet till detta – enligt kommissionsledamot Günther Verheugen är det att sätta de små och medelstora företagen i centrum för Lissabonstrategin – men jag inser också faran i att underskatta det bidrag som stadgan ger, särskilt när det gäller de nya medlemsstaterna.
Slutligen vill jag tillägga att jag tycker det är svårt att förstå varför kommissionen säger att den anser att små företag är den drivkraft som ska återuppliva Europas ekonomi, när de initiativ som riktar sig till dem – enligt kommissionens dokument om en nylansering av Lissabonprocessen – är ganska begränsade. Hur kan de vara centrala aktörer i denna strategi? För att inte tala om de betydande nedskärningarna av finansieringen av ramprogrammet om konkurrenskraft och nyskapande som med stor sannolikhet kommer att göras till följd av vad jag betraktar som girighet från medlemsstaternas sida i fråga om unionens budget. Det är otänkbart att främja småföretagens framtid på det sättet, och än mindre Europas framtid. 
Jorgo Chatzimarkakis,
   . Herr talman, herr rådsordförande, kommissionsledamot Verheugen! De små och medelstora företagen framhålls nu i alla anföranden – det har vi hört från rådets ordförandeskap i dag. Det är bra, och jag vill också säga mycket klart här att detta också är kommissionsledamot Günther Verheugens förtjänst. Det är han som gett frågan den fart den borde haft för länge sedan. Det kan vi tacka honom för.
Detta ämne hanteras emellertid inte alltid på rätt sätt, förutom i många anföranden. Vi kan se det inom vår egen institution, när parlamentet inleder sin diskussion vid en tidpunkt som inte lämpar sig för frågan. Därför bör vi också skärpa oss och förbättra vårt sätt att hantera frågan.
Om vi tittar på siffrorna – som har nämnts här – inser vi att små och medelstora företag är vår främsta kontaktpunkt för Lissabonmålen. De sysselsätter två tredjedelar av arbetskraften, de är de viktigaste arbetsgivarna, men de är också nyskapande på många områden, eftersom de är världsledande på nisch- och delmarknader och också svarar för mer än 50 procent av patenten. Det innebär att EU på dessa områden har den myndighet och kompetens att vara vägledande som vi så väl behöver i den globala konkurrensen. De finansiella resurser som vi fördelar till de små och medelstora företagen står i skarp kontrast till detta. När det gäller detta kan alla se att bara 0,3 procent av alla anslag i kommissionens ursprungliga budgetallokering, som var en generös uppskattning, gick till små och medelstora företag. Några av mina kolleger har tagit upp ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation. Som föredragande för detta vill jag framföra en invändning, eftersom det har gjorts nedskärningar på det här området. Vi är alla överens om att vi behöver öka dessa anslag maximalt.
Icke desto mindre vill jag nämna en positiv sak, nämligen att kommissionsledamoten har utsett en företrädare för små och medelstora företag och att han har gjort ett mycket bra val genom att utse Françoise Le Bail. Jag lyckönskar honom till detta och framför mitt uppriktiga tack till föredraganden för hennes välgrundade betänkande. 
Ilda Figueiredo,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Det är viktigt att diskutera frågan om mikro-, små och medelstora företag. Det är ännu viktigare att införa åtgärder som ger ett verkningsfullt stöd till företagare med mikro-, små och medelstora företag, vilket är någonting som inte har skett, långt därifrån. Den nyliberala politiken har skapat enorma svårigheter för mikro- och småföretag.
Som man säger i betänkandet räcker det inte bara att ha en europeisk stadga för småföretag. Stadgans insatser för småföretag bör införlivas med, och kompletteras av, den allmänna politiken för små och medelstora företag på grundval av bindande åtgärder, inte bara på gemenskapsnivå, utan också i medlemsstaterna. Det är särskilt viktigt att mikro- och småföretag har tillgång till EU-program. Således måste det finnas förutsättningar för att underlätta tillgången till gemenskapsmedel för sådana företag, antingen genom att bestämmelserna ändras eller genom att det införs mekanismer för direkt, entydigt stöd till deras organisationer, för att hjälpa dem att ta sig över ständiga finansiella, byråkratiska, skattemässiga och övriga hinder.
Det är också viktigt att förstärka de finansiella instrumenten för småföretag och hantverksföretag, särskilt system för ömsesidiga garantier, och införa flexibla mikrofinansieringssystem som riktar sig till familjeföretag, företag som drivs av kvinnor och ungdomar, hjälpa till att samfinansiera projekt och tillhandahålla relevant information. Man ska inte glömma bort att om EU inte vidtar åtgärder nu kommer miljontals småföretag och hantverksföretag att gå i konkurs om tio år, vilket innebär att miljontals arbetstillfällen står på spel. Detta kommer i sin tur att förvärra fattigdomen, ökenspridningen på landsbygden och den sociala utslagningen.
Alltså är det, som man säger i betänkandet – och jag tar tillfället i akt att lyckönska Dominque Vlasto till hennes arbete – avgörande att EU:s institutioner och medlemsstaterna genomför och utvecklar de åtgärder som finns med i den europeiska stadgan fullt ut. Denna måste vara bindande, vi vill inte bara ha en läpparnas bekännelse till stadgan. Dessutom får den inte förlora sitt innehåll genom att den införlivas med Lissabonstrategin, som Günther Verheugen nyss föreslog, en möjlighet som jag finner oroande. 
Gerard Batten,
   Herr talman! I detta betänkande kräver man en minskning av de byråkratiska hindren och en förenkling av de små företagens beskattning. Vem kan vara emot det?
Men sedan sägs det i betänkandet att EU-lagstiftningen bör genomföras likadant i alla medlemsstater och att snabba överträdelseförfaranden bör inledas vid bristande uppfyllelse. Vi förflyttas genast tillbaka till en värld där en-storlek-passar-alla anses gälla för EU-lagstiftningen och påföljderna, något som garanterat stryper företagarandan, initiativen och skapandet av företag. 
Mitt eget parti påpekade under Förenade kungarikets ordförandeskap 2005 att över 4 000 nya regleringar och rättsliga instrument antogs trots Tony Blairs överilade löfte att minska överregleringen. 
Om de små och medelstora företagen ska blomstra inom EU, vilket är ytterst viktigt för sysselsättningen, är det enda svaret att minska EU:s regleringar, inte öka dem. Annars kommer det enda sättet att äga ett litet företag i Europa en dag att vara att köpa ett stort och vänta. 
Guntars Krasts,
   . Herr talman, herr Verheugen! I kväll behandlar vi Europeiska stadgan för småföretag som en separat rapport för sista gången. Här vill jag instämma med dem som har uttryckt förhoppningar om att detta inte ska minska betydelsen av politiken till stöd för småföretag i framtiden, när rapporten införlivas med den gemensamma rapporten om förverkligandet av Lissabonstrategin.
Jag anser att det är viktigt att Europeiska unionen inte bara bibehåller utan också utökar sin roll på detta politikområde. Småföretag saknar mycket ofta en politisk lobby och institutionellt stöd på medlemsstatsnivå. Bördan av skatter och byråkrati försätter många småföretag i en diskriminerande situation i jämförelse med andra marknadsaktörer. Därför måste småföretagen ofta kämpa, men inte för särskilda tilldelningar och förenklade skattesystem eller byråkratiska förfaranden: först och främst måste de skapa en icke-diskriminerande miljö för sin egen affärsverksamhet. 
Europeiska unionens politik för stöd till småföretag måste bli mer verkningsfull och aggressiv, så att medlemsstaterna motiveras att ta hänsyn till de intressen som denna företagsgrupp har. Av det skälet anser jag att vi bör stödja förslaget att ge Europeiska stadgan för småföretag laga kraft. Detta räcker dock inte för att förbättra situationen på det här området ordentligt. Stadgan får inte bara förbli ett instrument för att överföra erfarenheter från ett land över gränsen till ett annat, samtidigt som företagen är och förblir instängda i sina egna nationella ekonomier. Stadgans inverkan skulle öka Europeiska unionens politiska vilja betydligt och främja åtgärder för vidare ekonomisk integration, med antagandet av tjänstedirektivet som ett första steg.
Avregleringen av tjänstesektorn på den inre marknaden skulle ge denna grupp företag aldrig tidigare skådade möjligheter och incitament till utveckling och ta bort administrativa och finansiella hinder som gör att små och medelstora företag inte kan överskrida nationella gränser. Vi får inte glömma bort att det faktiskt är ur småföretagens verksamhet som företagarandan stammar, den som tryggar ekonomisk livskraft, utveckling och stabilitet i föränderliga tider. 
Pilar del Castillo Vera (PPE-DE ). –
   Herr talman! För det första vill jag lyckönska Dominique Vlasto till det betänkande som hon har lagt fram. Jag tycker att det är ett mycket uttömmande, men samtidigt mycket tydligt betänkande. Jag vill också tacka kommissionsledamot Günther Verheugen för att han är här i dag och för de förklaringar han har gett oss.
För det andra är det en kliché att säga att små och medelstora företag är ryggraden i Europas ekonomi. Det faktum att det är en kliché gör det emellertid inte mindre viktigt. Två tredjedelar av företagen i EU klassificeras som små och medelstora företag. Det finns 25 miljoner små och medelstora företag i EU, som vad sysselsättningen beträffar ger inte mindre än 95 miljoner arbetstillfällen.
Målet är dock inte bara att de små och medelstora företagen ska kämpa vidare, utan snarare att de ska kunna frodas och växa sig starka. För att så ska ske behöver vi en modell där små och medelstora företag inte bara utvecklas genom sammanslagningar eller uppköp, vilket är den traditionella modellen, utan snarare genom att de små och medelstora företagen själva växer.
Jag vill understryka några av de punkter som tas upp i Vlastobetänkandet. Jag håller med om att en viss marginalisering av konceptet små och medelstora företag kan bli följden om rapporten om genomförandet av Europeiska stadgan för småföretag införlivas med rapporten om genomförandet av Lissabonprocessen.
Jag anser också att vi måste framhäva den årliga bilaterala dialogen med företrädare för små och medelstora företag och främja de små och medelstora företagens deltagande genom att använda instrument som lämpar sig för deras behov, såsom incitament för att uppmuntra små och medelstora företag att ge sig på forskning och utveckling.
Slutligen vill jag ta upp något som kommissionsledamoten nämnde i sitt anförande: det går inte att ha starka små och medelstora företag om företagandet ständigt undermineras. Därför anser jag att det är ytterst viktigt att vi, en gång för alla, beslutar oss för att framhålla det sociala värdet av företagande. Jag anser att detta är avgörande för de små och medelstora företagens framtid. 
Reino Paasilinna (PSE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot! Små och medelstora företag är viktiga sysselsättningskällor och det är särskilt av den anledningen som Europeiska stadgan är ett projekt värt att stödja. Samtidigt behöver kommissionen omedelbart meddela vilka medlemsstater som ännu inte har förbättrat sitt tillvägagångssätt eller genomfört stadgans åtgärder.
De små och medelstora företagen är en enorm tillgång och möjlighet för oss. Vi måste hela tiden effektivisera och förenkla lagstiftningen och göra det lättare att starta nya företag. Varje åtgärd som främjar ett företagsvänligt klimat har stöd från vår grupp. Ett viktigt mål måste vara att harmonisera bolagsskatten. Problemet med stadgan är att den inte innehåller tillräckligt många konkreta åtgärder för att stödja nyskapande företag och deras möjligheter till nätverksbyggande. Effektivare användning av Internet och e-handel är områden som innebär enorma möjligheter. Utvecklingen av elektroniska offentliga tjänster i medlemsstaterna som stödinstrument för små och medelstora företag är också viktig.
Unionen måste omedelbart börja genomföra Basel II-bestämmelserna. Det skulle också underlätta saker och ting. Dessutom bör kommissionen och rådet återigen sätta igång åtgärder för ett gemenskapspatent, vilket är problematiskt men nödvändigt. Lagstiftningen om statligt stöd skulle kunna undersökas för att se om företag skulle kunna få stöd om den privata riskfinansieringen skulle dras tillbaka.
Naturligtvis borde vi stödja etableringen av nya företag som enbart bygger på egenföretagande, men ambitiösa och nyskapande företag utgör det mycket viktiga uppsving vi behöver.
Jean Marie Beaupuy (ALDE ). –
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Naturligtvis är jag glad över den mycket breda samstämmighet som förenar oss kring Dominique Vlastos betänkande i kväll, och det var trevligt att höra förbundskansler Wolfgang Schüssel och därefter José Manuel Barroso under förmiddagen berätta för oss hur intresserade de är av små och medelstora företag och försäkra oss om att ämnet kommer att tas upp under rådets vårmöte. För egen del skulle jag vilja göra er uppmärksamma på två punkter.
Vi har precis pratat om små och medelstora företag i abstrakta ordalag, som ett administrativt organ som behöver förenkling, mer pengar, ett bättre miljösammanhang osv. Ett litet företag är i huvudsak dess ledare – jag vet att det här i kammaren finns några sådana som nyss har talat – och det är nu nästan 31 år sedan jag själv startade mitt första företag. Vi behöver därför ta med dessa ledare i beräkningen om vi ska kunna ge dem några verkliga lösningar så att deras små företag ska kunna gå bra.
Om ni skulle prata med alla chefer för små och medelstora företag i Europa skulle de säga samma sak – att dagarna inte har tillräckligt många timmar – och vid den här tiden på kvällen arbetar många av dem fortfarande för fullt. Vi måste komma med några verkliga lösningar, herr kommissionsledamot. Vi måste förenkla, men framför allt måste vi tillämpa subsidiaritetsprincipen så att myndigheter, stater och yrkessammanslutningar kan ge ordentligt stöd på lokal nivå. Det är inte Europeiska unionens uppgift att göra allt det där själv, men den måste göra det.
Min andra punkt gäller våra medborgare. Som redan sagts måste vi öka medvetenheten redan från skolåldern. Jag skulle därför vilja komma med ett förslag. Precis som det finns musik- och fotbollstävlingar på EU-nivå, varför inte införa en ”öppen dag” för småföretag i EU? Varför inte anordna De goda rutinernas dag i EU? Detta är bara ett par idéer om hur vi kan informera och visa våra medborgare hur viktiga våra små och medelstora företag är. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – ( Herr talman! Det finns 25 miljoner småföretag som sysselsätter nästan 100 miljoner människor. Dessa småföretag tillhandahåller gott och väl över hälften av de privata jobben i EU och är av stor betydelse för den regionala, kulturella och sociala utvecklingen, även på landsbygden. De förtjänar att få sina innovationsmöjligheter och konkurrensutsikter diskuterade varje år. Som de andra parlamentsledamöterna redan har påpekat underströk Wolfgang Schüssel idag betydelsen av dessa företag under sin presentation av programmet för det österrikiska ordförandeskapet i rådet då han uppmanade oss att ”väcka den sovande jätten”. Jag håller med honom helt och hållet.
Det har också förekommit kritik mot stadgan från flera håll, men då för att den innehåller för många icke-bindande uppmaningar. Även jag skulle vilja se omfattande åtgärder på gemenskapsnivå och, som kommissionsledamot Günter Verheugen sa, på medlemsstatsnivå. I vilket fall som helst är de tio åtgärderna i stadgan viktiga riktlinjer för att öka utbytet av bästa rutiner, främja etableringen av nya företag och att generellt sett skapa en positiv miljö. Det börjar i klassrummen och vi måste ange tonen för detta från grundskolenivån och framåt. Än en gång utgör Finland ett bra exempel på detta. Nederländerna är exemplariskt när det gäller att förenkla regelverket, särskilt på grund av deras standardiserade konsekvensbedömningar. Vi håller med om att arbetet med att avveckla de avsevärda byråkratiska och skattemässiga hindren i medlemsstaterna måste fortsätta. Det är viktigt att ekonomiskt stöd helt undantas från bolagsskatt.
Philip Bushill-Matthews i det rådgivande utskottet, utskottet för sysselsättning och sociala frågor, har utarbetat ett mycket bra betänkande. Jag tänker särskilt på förslaget att utarbeta en grönbok om att minska dessa hinder och kravet på bättre tillgång till strukturfonderna och till riskkapitalfonder. Personligen anser jag att det är viktigt att småföretagen stödjer sina lärlingar och andra anställda mer genom transnationella utbyten inom ramen för program såsom Leonardo da Vinci-programmet för lärlingsutbyte. Detta kommer att öka rörligheten och samtidigt skapa en av förutsättningarna för att småföretag och mikroföretag ska kunna arbeta mycket bättre tillsammans i framtiden. 
Brigitte Douay (PSE ).
   – Herr talman! Jag är glad över att småföretagen nu har hamnat i centrum för EU:s åtgärder, först i förbundskansler Wolfgang Schüssels mycket uppmuntrande kommentarer i förmiddags, vilket gör att ämnet får högsta prioritet för det österrikiska ordförandeskapet. Herr kommissionsledamot! De stod också i centrum för debatten i era kommentarer inför den tvärpolitiska gruppen för små och medelstora företag i eftermiddags och här i kväll, vilket bekräftar att situationen för små och medelstora företag är mycket angelägen för kommissionen och att vi behöver skapa bättre politiska förutsättningar för små och medelstora företag i Europa. Slutligen står de i centrum för debatten i kvällens diskussioner.
I det nuvarande svåra ekonomiska klimatet är det ofta småföretagen och hantverksföretagen som fortsätter att skapa välstånd och som utgör den huvudsakliga sysselsättningskällan med lokala jobb som bevarar den sociala sammanhållningen genom att ge näring åt hela EU-området. Europeiska unionen måste vara ett starkt stöd till dessa småföretag genom att öka stadgans förmåga att vara ett särskilt stödinstrument och genom att gå längre än att bara ha goda avsikter, som Dominique Vlastos utmärkta betänkande uppmanar till.
För att kunna garantera att sådana småföretag skapas och förs vidare även i fortsättningen behöver vi minska de administrativa formaliteterna i EU och i medlemsländerna och göra det lättare för dem att få tillgång till kapital och till EU-programmen, särskilt för forskning. Dessutom behöver vi förbättra spridningen av information om de åtgärder som hjälper dem och uppmuntra till nyskapande och bekämpning av förfalskade varor. Men eftersom vi behöver ambitiös finansiering för att kunna göra allt detta får vi hoppas att de goda feerna som idag har kikat in i dessa småföretags framtid – denna sovande jätte, som förbundskansler Wolfgang Schüssel uttryckte det – förverkligar deras önskningar genom att anslå de medel som behövs till de olika åtgärderna och att deras goda avsikter backas upp av särskilda finansiella åtaganden. 
Šarūnas Birutis (ALDE ).
   – ( Herr talman, herr kommissionsledamot! Småföretagen utgör en av de främsta drivkrafterna bakom den europeiska konkurrenskraften. Jag skulle dock vilja påpeka att betänkandet är ganska formellt och inte precis speglar den verkliga situationen. Jag skulle vilja göra er uppmärksamma på problemen för småföretag och för näringslivsutvecklingen i Europeiska unionens nya medlemsstater. Företagandet i många av dessa länder – som i mitt hemland Litauen – ligger tyvärr på en nivå som är fyra gånger lägre än i de gamla medlemsstaterna, och utsikterna för småföretagens tillväxt är inte tillräckligt lovande. Detta kommer att minska Europeiska unionens totala konkurrenskraft. Det krävs attraktiva villkor för nyföretagande och fördelaktiga finansieringsmöjligheter för att företag ska kunna etableras och arbetstillfällen skapas. Företagaranda och medborgarinitiativ är viktiga förutsättningar för en harmonisk social utveckling. Detta är fortfarande ett problem i de nya medlemsstaterna. Dessa stater behöver därför incitament från Europeiska kommissionen liksom ytterligare undantag och villkor som främjar småföretagens utveckling. Hur? För det första är det mycket viktigt att ta bort skatten på investeringar för småföretag och på så vis ge småföretagen bättre möjligheter att använda kapitalresurser. För det andra bör småföretagen garanteras tillgång till strukturfonderna på nationell nivå. Enligt min uppfattning bör en viss procentsats av fonderna öronmärkas för småföretag. Dessutom är det mycket viktigt att förenkla de byråkratiska förfarandena och att minska skattebördan för nyskapande företag i största möjliga utsträckning genom att undanta dem från vinstskatt, särskilt i startskedet. 
Edit Herczog (PSE ).
   – Herr talman! Europeiska stadgan för småföretag är en viktig och nödvändig politisk avsiktsförklaring, men ensam är den knappast mer än så. Den öppna samordningsmetoden som föreslås för att verkställa stadgans mål är flexibel, vilket kanske inte bara är en fördel utan även en nackdel. Därför håller jag med föredraganden och kommissionsledamoten. Det räcker inte att bara ha för avsikt att stödja små och medelstora företag, utan vi måste också göra det med bindande regler både på EU-nivå och på medlemsstatsnivå.
Det är mycket viktigt att stadgan, liksom andra, ibland alltför otydliga program som löper parallellt med den, inte bara handlar om utan även vänder sig till små och medelstora företag. Förutom principer behöver vi information och stödlösningar som är pragmatiska, lättförståeliga och faktiskt levererbara. Annars kommer vi aldrig att nå ut till de tiotusentals ansträngda entreprenörer som varken har tiden eller resurserna att fråga efter dem.
Samtidigt får vi inte glömma att SMF-politiken inte är ett speciellt, separat område utan en av de övergripande pelarna. När vi nu vet att de allra flesta av våra företag är små och medelstora företag måste vi också inse att den enda hållbara strukturella lösningen för att genomföra sammanhållningspolitiken, minska arbetslösheten, öka konkurrenskraften och den ekonomiska tillväxten eller främja landsbygdsutveckling, forskning och utveckling eller till och med nyskapande, är att bygga vidare på våra egna små och medelstora företag.
Vi får inte försumma denna grund. Därför vill jag inte att vi stoppar undan stadgan i en låda när debatten är slut utan låter den ligga kvar på skrivborden som en påminnelse om den långa resa vi fortfarande har framför oss tills vi kan konstatera att småföretagen rönt stor framgång i EU. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum torsdagen den 19 januari 2006, kl. 12.00.
Alessandro Battilocchio (NI )
   – ( Europeiska stadgan för småföretag innebär ett mycket stort steg framåt i stödet av den ekonomiska sektor som representerar Europeiska unionens individualitet, vitalitet och rikedom. Ökad tillgång till EU-medel, effektivare administration, utbildning och skattelättnader utgör alla mycket viktiga åtgärder för att göra det möjligt för små och medelstora företag att existera, producera och anställa. När nu Europeiska unionen har insett hur viktig sektorn är måste den vara mycket noga med att de politiska åtgärderna är konsekventa: de senaste debatterna om registrering av kemiska ämnen eller programvarupatent, för att bara nämna några, har kanske fått folk att tvivla på om EU verkligen är berett att göra ett tydligt åtagande för att skydda små och medelstora företag. Det senaste förskräckliga exemplet kommer från den nu så ökända debatten om textilindustrin och handelsförbindelserna med Kina. Det är ingen idé att lansera och genomföra en stadga för små och medelstora företag innan EU, och då i synnerhet kommissionen, till slut höjer rösten och bestämt kräver att handelsreglerna – som i sig själva är synnerligen ofördelaktiga för småföretagen – följs, och kräver bästa möjliga villkor från våra internationella partner för att göra det möjligt för industrisektorn att fortsätta blomstra. 
Gábor Harangozó (PSE ). –
   I de nya medlemsstaterna har man gjort framsteg med att främja små och medelstora företag, framför allt inom utbildning för entreprenörskap, bättre lagstiftning och kompetensbrist. Konkreta åtgärder för att främja ett gynnsamt klimat för små och medelstora företag är grundvalen för att uppfylla unionens tillväxt- och sysselsättningsmål.
Enligt bästa praxis bör de nya medlemsstaterna fokusera på system för kontroll av kunskapsklyftor, utveckla riktlinjer för att ta itu med konkurser och konkurrenslagstiftning, tillämpa gynnsamma skattesystem för små och medelstora företag, använda konsekvensbedömningar för att utveckla bättre regleringar och främja innovation och teknisk kapacitet. 
Därför är det nödvändigt att de små och medelstora företagen integreras bättre med unionens andra politikområden genom ökad konsultation och genom att de små och medelstora företagen företräds bättre på nationell nivå och gemenskapsnivå. 
Att ta itu med detta betänkande ger också en möjlighet att välkomna Jaspers- och Jeremyinitiativen som säkerligen kommer att spela en viktig roll för att utveckla en mer effektiv gynnsam miljö för de små och medelstora företagen inom unionen. 
Jag välkomnar också att stadgans mål utvidgas geografiskt till att omfatta det utvidgade EU, kandidatländerna, västra Balkan, Moldavien och Medelhavspartnerna.
Slutligen stöder jag föredragandens krav på en bredare överensstämmande översikt och en mer systematisk och kritisk granskning av situationen i framtida betänkanden. 

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0413/2005) av Gérard Onesta för utskottet för konstitutionella frågor om ändring av Europaparlamentets arbetsordning gällande ordningsreglerna för Europaparlamentets ledamöter. 
Gérard Onesta (Verts/ALE ),
   . Herr talman! Ni har ett exemplar av den gällande arbetsordningen framför er. Enligt de här reglerna borde vaktmästarna kasta ut mig omedelbart eftersom jag är iklädd en t-shirt med ett litet politiskt slagord tryckt på fram- och baksidan. Enligt arbetsordningen är det strängt förbjudet att oavsett medium visuellt skylta med politiska åsikter. Det visar bara hur absurt det nuvarande systemet är, i synnerhet med tanke på att vi enligt den nuvarande arbetsordningen inte tillåts ingripa mot våld, skymford, förtal eller förolämpningar, varken i kammaren eller någon annanstans. De nuvarande instrumenten i det här sammanhanget är mycket svaga: det rör sig om ingenting eller en atombomb och, herr talman, ni är atombomben. Ni kan yrka på att parlamentet ska besluta om påföljder för den som bryter mot ordningsreglerna, men eftersom den som bryter mot reglerna i praktiken inte har några rättigheter tvekar ni att göra det, och genom att tveka är det ni själv som riskerar att utsättas för påföljder. Det är anledningen till att varken ni eller era företrädare någonsin har använt den här atombomben, vilket bara är bra.
Det har därför behövts en förändring och i det här läget skulle jag inte bara vilja tacka er – jag är verkligen mycket rörd över att ni anlände i sista stund för att vara ordförande i den här debatten – utan också gratulera de fyra skuggföredragandena som har hjälpt oss att nå samförstånd: Íñigo Méndez de Vigo för gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, Richard Corbett för socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, Ignasi Guardans Cambó för gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa samt Sylvia-Yvonne Kaufmann för gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster. Betänkandet ger oss inte bara möjligheten att utveckla en rimligare, lämpligare, flexiblare och mer proportionerlig arbetsordning utan också – vilket bara är bra – att öka ledamöternas grundläggande individuella rättigheter.
Tack vare den nya arbetsordningen ingår för första gången skyddet enligt primärrätten. Vi skyddas också av ledamotsstadgan. För första gången kommer den som bryter mot ordningsreglerna att ha rätt att bli underrättad individuellt och han kommer att ha rätt att förklara sig för er, herr talman. Påföljden måste motiveras skriftligen. Det kommer inte längre att finnas någon godtycklig makt. Förutom rätten att överklaga externt, kommer den som bryter mot ordningsreglerna att ha rätt att överklaga internt, vilket innebär att påföljden skjuts upp. Om prövningsorganet agerar för långsamt kommer påföljden att ogiltigförklaras. Ännu bättre är att ledamöterna kommer att få en ny rättighet att uttrycka sig visuellt. Herr talman! Jag kommer äntligen att kunna vara iklädd en t-shirt som den här utan att vaktmästarna ingriper, förutsatt att det jag är klädd i inte är förolämpande eller nedsättande och inte stör sammanträdet, vilket jag hoppas är fallet i kväll.
Vi kommer också för första gången att inkludera rätten att rösta i arbetsordningen. För närvarande förlorar en ledamot som blir avstängd under några dagar rätten att rösta. Det betyder att vi inte bara bestraffar honom utan också alla hans väljare, som inte har gjort något fel. Vi har därför bestämt oss för att demokratin är tillräckligt stark för att gå så här långt, för att skydda även de värsta ledamöterna i parlamentet – de som inte respekterar demokratin. Demokratin kommer att respektera varenda rättighet de har, vilket jag anser verkligen hedrar parlamentet.
Jag skulle ännu en gång vilja tacka alla skuggföredragandena för att de har gjort det möjligt för oss att nå detta samförstånd. Det finns ett skydd inbyggt i själva arbetsordningen som i framtiden kommer att innehålla följande mening: ”Tillämpningen av denna artikel skall inte ligga till hinder för en livlig debatt i kammaren eller begränsa ledamöternas yttrandefrihet.”
Jag har sparat ett exempel som avslutning. Ni kanske minns att en parlamentsgrupp skapade stort tumult i kammaren under omröstningen om den europeiska konstitutionen för ett år sedan. Herr talman! Ni hade själv vissa problem att återställa ordningen i kammaren så att arbetet kunde fortgå. Ni höll er extremt lugn men det var en väldigt svår situation och de bilder på tumultet som visades utanför kammaren gjorde inte den europeiska demokratin rättvisa.
Det är mycket troligt att samma grupp kommer att iscensätta ännu en demonstration under morgondagens omröstning i det aktuella ämnet, men den kommer att te sig ganska annorlunda. En del av dem har berättat för mig att de redan har accepterat andemeningen i den nya arbetsordningen. De har för avsikt att använda dockor och visa strutsar men det kommer inte att bli våldsamt eller störande och absolut inte aggressivt. Bara det att de redan har accepterat den nya arbetsordningen visar att vi är på väg i rätt riktning.
Avslutningsvis menar jag att vi tack vare alla ledamöternas insatser kommer att kunna ha ett parlament med en värdig men ändå livlig debatt, en livlig men ändå värdig debatt, och som den politiske agitator jag är vida känd för att vara kan ni, herr talman, lita på att jag kommer att se till att debatten i parlamentet fortsätter att vara mycket livlig. 
Talmannen –
   Tack för er förklaring, Gérard Onesta, men jag är tvungen att visa ut er ur kammaren eftersom detta är föreskrivet i den nuvarande arbetsordningen, som fortfarande gäller. 
Ingo Friedrich,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja diskutera syftet med den här arbetsordningen och ändringen av den. Syftet är att till fullo slå vakt om en livlig och spontan debatt och samtidigt göra det möjligt att tillrättavisa ledamöter som, med flit, upprepade gånger stör parlamentets väl fungerande arbete.
Den har omdefinierats och de delar av reglerna som hittills uttryckts i mycket allmänna ordalag har klargjorts: det vill säga skillnaden mellan en ”vanlig” ordförande, en ordförande för en delegation eller ett utskott, eller en vice talman som är ordförande för plenisammanträdet, och talmannen själv – som självklart är personligen närvarande idag. Den ”vanliga” ordföranden kan ge reprimander, visa ut en ledamot från kammaren för att oavbrutet ha uppträtt störande och avbryta sammanträdet, men de riktigt otrevliga påföljderna kan endast talmannen utdöma. Först låter det förvånande att talmannen på så sätt ensam får utdöma en effektiv påföljd, utan stöd i plenum, men det rättas till eller uppvägs av att rätten att överklaga införs, vilket gör att de ledamöter som anser sig ha blivit orättvist behandlade av talmannen kan överklaga och att felaktigt utdömda påföljder kan rättas till.
En helt ny aspekt är att påföljder nu också kan utdömas för brott mot reglerna om tystnadsplikt. En annan ny aspekt är att de möjliga påföljderna har utökats något. Det har hittills varit möjligt att avstänga en ledamot från sitt arbete under en period av två till fem dagar, men den nya perioden skulle vara mellan två och tio dagar. Jag delar Gérard Onestas uppfattning att det är ett väl avvägt utkast, ett förslag där utrymme ges för livlig debatt men där en väl fungerande arbetsordning ändå säkerställs. Vår grupp kommer därför att stödja förslaget. 
Richard Corbett,
   . Herr talman! Som ni säkert vet har nästan alla parlament regler för att skydda sig mot destruktivt beteende som syftar till att hindra dem från att arbeta. Det kanske aldrig blir nödvändigt att använda reglerna men det är viktigt att ha dem som en demokratisk säkerhet. 
Vårt utskott föreslår i dag en försynt uppsättning förslag. Herr talman! De skulle ge er maktbefogenheter som är mycket mindre än de befogenheter som exempelvis det brittiska underhusets talman har; de är strikt begränsade och kombinerade med säkerhetsåtgärder för att lugna de kolleger som var rädda att vi skulle slå ner på allt beteende som på något sätt var färgstarkt eller livfullt. Så är inte fallet. Men vi gör rätt i att ta in en sammanhängande och proportionell uppsättning regler för att skydda oss om det behövs. I det senaste valet till Europaparlamentet valdes en ledamot, som verkar ha försvunnit nu, men som vid tidpunkten för valet sa att hans mål var att komma hit och splittra parlamentet, att hindra dess arbete. I slutändan lyckades han inte med det. Men vem vet, han kan, tillsammans med andra, ha gjort ett seriöst försök att hindra vårt arbete. Därför är det nödvändigt att skydda den demokratiska processen, eller åtminstone att ha instrumenten om vi skulle behöva dem. 
Jag konstaterar att vissa personer i vår press säger att dessa regler syftar till att tysta dem som opponerar sig mot EU, att tysta en minoritets synpunkter. Det är inte sant och alla som har tittat på förslagen vet att denna synpunkt inte är rimlig. Vi har gjort allt vi kan för att säga att pluralismen i parlamentet – rätten att uttrycka sig, yttrandefriheten och till och med, inom rimliga gränser, visuella uttryck – är säkrade och kan garanteras. Så det handlar inte om att trampa på någon minoritet. De som säger det syftar på lättlurade journalister eller på den EU-skeptiska pressen och hoppas på att få en bra story som får oss att se dumma eller löjliga ut. Om de inte anser att det riktar sig mot dem, och det kan jag knappast tänka mig, har de som ligger bakom denna story antingen planer på att störa vårt arbete – och det hoppas jag att det inte handlar om – eller så är de paranoida. Med tanke på deras allmänna syn på EU – att allt som kommer från våra institutioner nödvändigtvis är en ond konspiration – tror jag snarare att det är paranoia som styr deras handlingar när de berättar storyn om detta mycket förnuftiga betänkande för pressen. 
Min grupp kommer att stödja Gérard Onestas förslag och jag hoppas att detta ger vårt parlament en proportionerlig uppsättning regler som vi behöver, ifall vi måste skydda oss själva. 
Ignasi Guardans Cambó,
   Herr talman! Min grupp kommer att ge sitt fulla stöd till betänkandet som det nu är utformat efter att flera ändringsförslag har antagits, och jag skulle vilja gratulera föredraganden till den text som vi alla till slut har kunnat enas kring. De föregående talarna har förklarat det här väldigt bra och det vore omöjligt för mig att inte upprepa en del av deras argument.
På det hela taget gör texten det nuvarande systemet mer effektivt − vilket minst sagt är en prestation i sig − genom att förtydliga men effektivisera, genom att tydliggöra varje persons roll och framför allt genom att uppnå balans mellan två extrema uppfattningar.
Den ena är att se det här som ett parlament och inte som en skola eller en kyrka och − snälla herr talman, tag det här som ett skämt − inte heller som ett operahus. Det behöver liv, rörelse och människor. Trots det måste arbetsordningen följas och parlamentet måste kunna upprätthålla sin värdighet i alla lägen.
Det är oacceptabelt att − och jag ska ge ett exempel som särskilt chockade mig, om ni ursäktar uttrycket − störa ett formellt sammanträde med en president, en statschef, under hans sista tal, och förmodligen en av hans sista politiska handlingar i EU och i sin politiska karriär. Jag syftar på president Carlo Azeglio Ciampis tal i parlamentet. Detta är oacceptabelt. Andra liknande handlingar är också fullkomligt oacceptabla.
Det är snarare sådant som bör bestraffas än när en ledamot visar en plansch eller dylikt, eller en liten broschyr, vilket inte alls stör arbetet i kammaren.
Å ena sidan är det därför bra med livlighet, energi och olika uppfattningar – och ibland uttrycks de genom utrop och andra reaktioner som vi från de latinska parlamenten till och med tycker saknas eftersom simultantolkningen gör det svårt för oss att skratta spontant eller reagera på kommentarer – men inte till den grad att vi förlorar värdigheten i den roll som anförtrotts oss och i det som var och en av oss representerar, vilket är att gå mycket längre än någon av oss avser. Det är därför vi är här till och med vid den här tiden på kvällen.
Jag anser att den här balansen återspeglas tydligt i det betänkande som är föremål för omröstning i morgon. Det innehåller proportionerliga påföljder, garantier för dem som kan komma att bli bestraffade, makt till talmannen, vilken har vägts mot rätten att överklaga till presidiet. Jag anser att allt detta är ett steg framåt.
Min förhoppning är den största man kan ha om en text av det här slaget: att den inte behöver tillämpas. Jag hoppas att den får ligga kvar där den är, att vi alla praktiskt taget glömmer bort att den existerar och att den inte märks för att den inte behöver tillämpas. Det vore det bästa möjliga resultatet av att ha tydliga regler för parlamentets interna ordning. 
Erik Meijer,
   Herr talman! Gérard Onesta har gjort sitt bästa för att hitta den rätta balansen mellan indignationen över en del ledamöters handlingar och garantin för rätten att uttrycka meningsskiljaktighet. Till plussidan räknas att ledamöter som fått påföljder utdömda inte förlorar rätten att rösta och kommer att kunna överklaga. Jag menar ändå att förslaget skulle kunna bli kontraproduktivt. Det inbjuder till att ge ledamöter av Europaparlamentet möjlighet att skapa rubriker genom att kungöra sina bestraffningsåtgärder och på så vis offentligt framställa sig som martyrer. Rädda talmän drivs också till att vara onödigt hårda mot personer de inte anser vara sina vänner. Dessutom kommer varje incident att leda till ännu strängare regler för att undvika oförutsedd irritation.
Avbrott i debatterna och visuell demonstration av olika åsikter hör till normala parlamentsrutiner. Parlamentet skulle riskera att göras till åtlöje om detta vore en grund för uteslutning från ett antal sammanträden eller till och med för avstängning av ledamöter. Om så vore fallet skulle medierna rapportera mer om bristen på tolerans än om innehållet i debatten och beslutsfattandet. Eftersom det vore att sända fel budskap till väljarna vore det bättre att begränsa en sådan bestämmelse till att förebygga och bestraffa fysiskt våld. 
Gerard Batten,
   Herr talman! Sedan mitt parti, UK Independence Party, kom till detta parlament 1999 och återkom med ännu större styrka 2004, har vi etablerat det första verkliga motståndet mot den europeiska politiska integrationen. Jag är oroad över att de föreslagna åtgärderna kan komma att användas för att försöka kväva åsikterna om nationell självständighet och motståndet mot EU. Om så är fallet kommer det inte att lyckas.
Jag vill dock lägga fram några konstruktiva förslag för att förbättra förfarandena. För det första bör de talmän som tjänstgör se till att talarna håller sig till den angivna tiden: talare som är EU-anhängare får mycket större spelrum för att dra över tiden än talare som är EU-motståndare. För det andra måste vissa talmän sakta ned farten lite under omröstningen. På så sätt kan vi kanske få tid att rösta ordentligt. Om talmännen samtidigt ville låta bli att göra så många uppenbara misstag när de bedömer omröstningen så skulle det bli färre krav på elektroniska kontroller. 
Íñigo Méndez de Vigo (PPE-DE ). –
   Herr talman! Jag kommer att tala med parlamentarisk hövlighet: för det första eftersom ni är här, och jag menar att vi borde vara tacksamma för det, och för det andra eftersom det var min grupp som efterfrågade den här debatten.
I enlighet med vår arbetsordning hade inte den här debatten behövt äga rum eftersom omröstningen i utskottet övervägande var för Gérard Onestas betänkande, men min grupp bad om den just för att den tycker om insyn och öppenhet.
Jag skulle vilja säga att jag är glad att vi bad om den, oavsett vad klockan är, eftersom jag anser att det har varit en föredömlig debatt: de ledamöter som har talat före mig har på ett utmärkt sätt uttryckt innebörden av reformen av arbetsordningen. Återigen med parlamentarisk hövlighet och med tanke på vad klockan är säger jag inget mer så att vi alla kan gå hem. 
Rainer Wieland (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag skulle bara vilja göra det helt klart att jag inte är här för att ersätta Hugues Martin men att min grupp har gett mig två minuter trots att jag inte sitter med i det ansvariga utskottet. Herr talman! Jag är mycket tacksam för att ni är närvarande för att lyssna på dessa frågor och jag är också mycket tacksam för att ni som talman strävar efter att kontrollera hur en del ledamöter ofta missbrukar åberopandet av arbetsordningen. Nu vill jag inte diskutera huruvida ett antal ledamöters ställning eventuellt stärks genom att deras tvivelaktiga beteende bestraffas i arbetsordningen. Jag önskar inte heller diskutera huruvida flera medlemmar i parlamentets presidium kanske helt enkelt har mindre suveränitet, vilket inte ens en ändring av arbetsordningen kan ge dem. Jag stödjer uttryckligen att överträdelser mot reglerna om tystnadsplikt införs i texten. Jag känner dock viss oro över att utskottet för rättsliga frågor, som ansvarar för ledamöternas mandat, inte har kunnat rådfrågas om texten.
Det finns en god anledning till att utskottet för rättsliga frågor ansvarar för arbetsordningen och det är att ärendet är i goda händer där. Ibland strider dock ledamöternas rättigheter mot bestämmelserna i arbetsordningen. Naturligtvis är inte ledamöternas rättigheter endast begränsade till rätten att rösta: det här är ett parlament, inte ett ”röstament”. Det finns goda skäl till varför domstolar kan förklara en omröstning ogiltig om ledamöterna är frånvarande och inte kan framföra sina argument. Om utskottet för rättsliga frågor hade varit inblandat skulle jag ha tagit upp en aspekt som leder till sakens kärna. Hittills har ledamöter som blivit bestraffade kunnat be om fem minuter för att yttra sig i parlamentet – detta bestämdes av ledamöterna – vilket också är anledningen till att rätten att överklaga inte har varit nödvändig. Det förfarandet, som skulle ha varit offentligt, kommer nu att försvinna in i parlamentsorganen i en sådan utsträckning att jag anser det vara ett steg tillbaka. Jag stödjer det ändå, men inte utan vissa betänkligheter. Jag skulle dock vilja att utskottet för rättsliga frågor får delta i rådfrågningsprocessen i händelse av att man i framtida diskussioner vågar gå in på mer än rent organisatoriska förfaranden där mandatet även teoretiskt sett skulle kunna påverkas. 
Talmannen
   Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på torsdag kl. 12.00.
Glyn Ford (PSE ). –
   Herr talman! Jag gratulerar Gérard Onesta till hans betänkande som, om det antas, kommer att ändra vår arbetsordning och upprätta kraftfullare och mer flexibla förfaranden för att straffa ledamöter som hejdar förfarandena i kammaren eller dess utskott. Jag är inte helt säker på innebörden av den nya artikeln 147.3b där det föreslås att ett straff ska vara att man förlorar rätten till det dagliga traktamentet under en period av 2–10 dagar. Betyder detta att ledamoten i fråga inte kan inställa sig under de angivna dagarna – det vill säga måste stanna hemma – eller att när han eller hon inställer sig så får de inget traktamente? Föredraganden kanske kan förtydliga sin avsikt här? 
Jag välkomnar ändringsförslag 3 om artikel 9, punkt 1b (ny), som fastställer skyddet för ledamöternas yttrandefrihet. Om detta godkänns och inkluderas i vår arbetsordning kommer jag genast, om det träder i kraft nästa session, att testa dess styrka genom att åter lägga fram mitt skriftliga uttalande om att bojkotta Ferrero-Rocher som, innan detta bestämdes, förklarades otillåtligt av en tidigare talman i parlamentet. Yttrandefriheten begränsas inte av de europeiska multinationella bolagens önskningar. 
David Martin (PSE ). –
   På grund av vissa ledamöters och gruppers beteende i plenum i parlamentet är det tyvärr nödvändigt att upprätta nya regler för att styra ledamöternas uppförande. Jag anser att man i betänkandet gör rätt avvägning mellan å ena sidan behovet att garantera parlamentarikernas yttrandefrihet och en livfull debatt och å andra sidan ett värdigt uppförande. 

