Den tragiske situation i Burma (forhandling)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om den tragiske situation i Burma.
Janez Lenarčič
formand for Rådet. - (SL) Fru formand! Vi er alle stadig rystede over de menneskelige lidelser, den ødelæggende cyklon Nargis påførte den fattige og undertrykte befolkning i Burma eller Myanmar.
Vi udtrykte EU's dybeste medfølelse i talrige udtalelser, der blev offentliggjort efter katastrofen. EU lovede desuden straks at give penge til humanitær bistand. Indtil videre overstiger EU's forpligtelser 60 millioner euro. Samtidig skal det understreges, at det beløb, EU har givet tilsagn om, kommer oven i den eksisterende bistand, EU allerede har givet, hvilket ikke er et lille beløb.
På trods af det er hovedproblemet stadig at få adgang til de berørte områder, og hvordan hjælpen hurtigt kan distribueres. I tirsdags indkaldte formandskabet i samarbejde med kommissær Louis Michel ekstraordinært til møde i Rådet for Den Europæiske Union. Her var der enighed blandt udviklingsministrene om, at der var risiko for en endnu større tragedie, hvis de burmesiske myndigheder ikke var parate til et bedre samarbejde.
Situationen er stadig kritisk. Derfor har Rådet opfordret de burmesiske myndigheder til at iværksætte øjeblikkelige foranstaltninger, der skal sikre, at de nødlidende får adgang til hjælp. Rådet hilser kommissær Louis Michels bestræbelser på at overbevise myndighederne i Burma/Myanmar om, at humanitær bistand er hårdt tiltrængt og neutral, velkommen. Samtidig beklager vi, at de burmesiske myndigheder ikke var parate til bruge al den bistand, EU og det internationale samfund er parate til at yde.
Desuden har Rådet udtrykt sin fulde støtte til FN's generalsekretær og til alle FN-organernes initiativer, der ville være med til at opfylde de humanitære krav. Vi hilser også FN's generalsekretær Ban Ki-moons besøg i Burma, der efter planen finder sted i morgen, velkommen.
Rådet har taget situationen i Burma op på alle politiske møder, der for nylig er afholdt med rådets asiatiske partnere. De asiatiske lande er blevet opfordret til at påvirke de burmesiske myndigheder og overbevise dem om, at international humanitær bistand er neutral og upartisk.
Den 19. maj 2008 mødtes ASEAN-landenes udenrigsministre i Singapore. EU havde tidligere rettet henvendelse til denne gruppe for at få landene i regionen til at påvirke de burmesiske myndigheder, så de ville åbne landets grænser for humanitær bistand og humanitære hjælpearbejdere.
Mandag den 26. maj 2008 afholdes der et møde i Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) om den humanitære situation i Burma og om, at eksperter i humanitær bistand og nødhjælpsleverancer nægtes adgang til det berørte område.
Burma, eller Myanmar, er også stadig et emne med høj prioritet på Rådets møder på grund af den politiske situation i landet. Det faktum, at militærjuntaen på trods af den kæmpemæssige humanitære katastrofe ikke har aflyst folkeafstemningen, giver anledning til bekymringer. Vi mener, at dette kan medføre uregelmæssigheder i processen for vedtagelse af den nye forfatning.
Vi er også bekymrede over, at der er rapporteret stigende intimidering i tiden op til folkeafstemningen. Jeg vil understrege, at EU også er skuffet, fordi myndighederne ikke har reageret på FN's opfordringer om at sikre en mere åben og mere legitim overgang til demokrati. Jeg vil gerne slå fast, at EU fortsat vil støtte FN's indsats.
Bemærk desuden, at EU den 29. april 2008 reviderede den fælles holdning, der blev vedtaget tilbage i November 2007. Denne holdning, som blev vedtaget som en reaktion på indgrebet mod fredelige protester, omfatter fra nu af stærkere restriktive foranstaltninger over for Burma.
Louis Michel
Fru formand, mine damer og herrer! Jeg vil indlede med at sige tak, fordi De har sat Burma på dette mødes dagsorden.
Under henvisning til omfanget af den katastrofe, cyklonen Nargis forårsagede den 2. maj d.å., foreslog vi formandskabet at indkalde til ekstraordinært møde i Rådet (udenrigsministrene). Rådet blev indkaldt med kort varsel af det slovenske formandskab, som jeg gerne vil takke, og det blev holdt den 12. maj.
På mødet anmodede EU om bedre samarbejde fra de burmesiske myndigheders side for at lette adgangen for og uddelingen af international humanitær bistand. Jeg besluttede at følge denne anmodning op direkte og besøgte personligt Burma den 15. og 16. maj. Under min mission, som jeg understregede, havde et rent humanitært og ikke politisk formål, fik jeg lejlighed til at tale med de burmesiske myndigheder og repræsentanterne for de humanitære hjælpeorganisationer i Burma og til - eskorteret af myndighederne - at besøge de skaderamte områder omkring Yangon. Jeg havde to og en halv times ret skarpe samtaler og drøftelser med planlægningsministeren - åbenbart den mest bemyndigede og i alt fald den mest autoritære af de tre, jeg mødte - ministeren for socialt velfærd og sundhedsministeren.
Under min mission blev det klart, at de burmesiske myndigheder fortsat er meget tilbageholdende med at skabe de operationsvilkår, der normalt kræves til at sætte international humanitær bistand ind svarende til behovene. Det er lige så klart, at en tilgang, som går ud på at påtvinge de burmesiske myndigheder international humanitær nødhjælp, efter min mening - i betragtning af de midler, vi har til rådighed nu - er dømt til at mislykkes og måske tilmed kontraproduktiv. Alle de humanitære hjælpeorganisationer på stedet sagde og har bekræftet over for mig, at problemet selvfølgelig ikke er mangel på organisationer på stedet, ej heller mangel på penge - for naturligvis afhænger manglen på midler også af adgangen for internationale eksperter og internationale hjælpearbejdere - men simpelthen manglende adgang.
Min mission har sikkert været med til på beskeden vis at åbne en ganske lille mulighed for gradvis oprettelse af et humanitært minimalt råderum for det internationale hjælpearbejde. De burmesiske myndigheder efterkom forskellige konkrete anmodninger delvis, f.eks. blev Kommissionens eksperters visa forlænget to uger. Vi havde fået visa, disse folk havde fået visa til tre dage, og de blev forlænget to uger. Vi havde bedt om en måned.
Vi fik også afklaret et forhold, som virkelig så alvorligt ud. For visse steder krævede de lokale burmesiske myndigheder, at selv lokale medarbejdere - altså selv folk, der arbejder for vores agenturer, FN's agenturer eller ngo'er - foreviste en tilladelse, altså en skriftlig tilladelse, hvilket naturligvis i de fleste tilfælde var umuligt. Det blev afklaret, og vitterlig skal lokale medarbejdere ikke have tilladelse. Det kræves i det mindste ikke længere for at komme ind i de katastroferamte områder og bl.a. Pathein lufthavn. Jeg henstillede også, at der blev åbnet en anden lufthavn, således at fly med udstyr kunne lande, altså Pathein lufthavn, som er en militærlufthavn. Jeg fik at vide, at det ikke var muligt, fordi kontroltårnets tekniske standarder ikke svarede til internationale standarder, og at det under alle omstændigheder ikke ville lette arbejdet, fordi vejene mellem Rangoon og deltaet, som er den hårdest ramte region, var mere farbare og lettere fremkommelige. Jeg fik desværre ikke tilladelse til at konstatere dette ved selvsyn.
Jeg tror, det gælder om at opretholde et stærkt internationalt pres både fra nabolandene og fra hele det internationale samfund. Jeg må tilføje, at jeg under mine drøftelser med myndighederne også udtrykkelig anmodede om - jeg fremsatte fem udtrykkelige og præcise anmodninger, som jeg nok vil komme kort ind på om lidt - at læger og lægepersonale fra nabolandene fik lov til at operere i de hårdest ramte områder, og på afrejsedagen fik de denne tilladelse. Der er således sat 140 læger ind, og også lægepersonale, fra Laos, Cambodja, Indien, Bangladesh og Thailand. De har kunnet sætte ind i de hårdest ramte områder. Nabolandene kommer til at spille en afgørende rolle, og jeg havde i øvrigt en ret lang samtale med generalsekretær Ban Ki-moon, mens jeg ventede på mit fly tilbage til Bangkok. Jeg gav ham alle disse oplysninger og fortalte, hvad min opfattelse var, og især, hvordan min mission var forløbet.
FN's generalsekretær var enig i min analyse, men fremkom med to konkrete forslag om at indsætte en fælles FN/ASEAN-koordinator for det humanitære hjælpearbejde og snarest arrangere en donorkonference ledet af FN og ASEAN i fællesskab den 24. og 25 maj 2008 i Bangkok. I forlængelse af FN's humanitærhjælpskoordinator John Holmes besøg for nylig vil generalsekretær Ban Ki-moon tage til Burma i morgen for at drøfte, hvordan den internationale bistand kan befordres.
Hvad behovene angår, er den humanitære situation i landet stadig dramatisk med risiko for, at den første katastrofe forårsaget af cyklonen forværres af en ny humanitær katastrofe, da der er fare for hungersnød, fordi afgrøderne er ødelagt, og for epidemier blandt de overlevende, som lever under jammerlige forhold. Der er risiko for epidemi. Mens vi opholdt os der, pegede Verdenssundhedsorganisationen ikke på risiko for kolera, men der var mange børn, som led af bl.a. diarré. Der var altså risiko for epidemi på grund af vandforurening. Og der er risiko for hungersnød. Denne region har landets forråd af ris, og alle lagrene er ødelagt.
Der foreligger et praktisk problem, eftersom disse jorder skulle tilplantes for at kunne høste i oktober. Tidsfristen er altså højst 3-4 uger. Imidlertid ønsker en del af de mennesker, der er forflyttet til midlertidige lejre, som de siger, ikke at vende tilbage til deres jorder af mange forskellige grunde, mens andre gerne vil tilbage, men har behov for en særlig slags sæd, fordi alle markerne er blevet oversvømmet med saltvand, og derfor skal der bruges meget mere hårdføre planter og også gødning. Jeg har forsøgt at få en konstruktiv og praktisk dialog i gang med myndighederne desangående. Vi havde forestillet os, at UNDP's micro-credit scheme kunne anvendes som finansieringskanal. Vi er stadig i færd med at drøfte det. Det går nemlig ikke særlig hurtigt, skal jeg sige Dem.
Kommissionen reagerede meget hurtigt og traf en afgørelse om at yde 2 millioner euro til akut nødhjælp den 5. maj. Som bekendt har jeg ret til at frigøre 3 millioner euro omgående uden at spørge nogen. Så da vi naturligvis ikke havde nogen projektidentifikation, eftersom ingen kunne give den, startede vi med at frigøre 2 millioner. Derefter blev vi yderligere enige om en ramme på 5 millioner euro til fødevarehjælp og en nødhjælpsforanstaltning mere på 10 millioner euro. Vi er selvfølgelig parate til at give mere på basis af vurderinger af behovet og forsikringer om, at hjælpen følges op.
Efter min to og en halv times samtale med myndighederne sendte jeg dem en note, hvor jeg skriftligt og meget konkret gentog mine forskellige anmodninger. Min første anmodning drejede sig om forlængelse af visum til det personale, som var midlertidigt knyttet til denne mission, Kommissionens personale. Der fik vi to uger.
Jeg anmodede også om, at de gjorde det klart en god gang for alle og underrettede vores lokale myndigheder herom, at de ikke længere ville kræve, at det burmesiske personale, som arbejder for vores agenturer og vores operatører, er i besiddelse af en tilladelse til at rejse rundt i landet. Dette punkt er åbenbart afklaret.
Jeg anmodede om visa for gentagne indrejser inden for seks måneder, således at de EU-finansierede ngo'er, der arbejder der, kan tredoble deres internationale personale. Da jeg forlod landet, var der omkring 100 visumansøgninger, som endnu ikke var gået i orden, til FN's agenturer og lidt over 100 til ngo'erne. Jeg anmodede om at blive underrettet jævnligt. Visse visa er blevet udstedt i mellemtiden, men vi er langt fra det antal, der er ansøgt om.
Jeg anmodede også om visa og rejsetilladelser til deltaet for at sikre, at tilstrækkelig mange operatører kunne sættes ind. Endelig bad jeg dem som nævnt om snarest at udstede tilladelser til læger og lægepersonale fra regionen. Dette skulle åbenbart være efterkommet.
Med hensyn til Pathein lufthavn, der kunne have været brugt som en slags hub til viderefordeling af de varer, der ankommer med fly fra det internationale samfund, fik vi et klart nej, som ifølge deres argumenter var begrundet med, at kontrolmidlerne og -udstyret ikke svarede til internationale standarder, og at det efter deres mening var lettere tage fra Rangoon. Det tvivler jeg nu på, for Rangoon var allerede overbelastet, da jeg var der, og forbundet med en række problemer, som til dels også er blevet afhjulpet. Jeg er ikke sikker på, det er min fortjeneste. Det var simpelthen, fordi de ikke selv anede, hvordan de skulle styre Rangoon lufthavn. Og det er mit indtryk, at de håndterede tingene på den måde af institutionelle bekvemmelighedshensyn.
Det var altså en meget frustrerende mission, kan jeg godt sige. Jeg fornemmer en total mistillid til det internationale samfund. De forudfattede meninger er dybt rodfæstet. Man har til tider klart det indtryk, at alle taler forbi hinanden. Det er yderst vanskeligt at nå ind til samtalepartnerens samvittighed og bevidsthed. Samtalen forløb godt, for vi diskuterede virkelig i to og en halv time ret høfligt men også ret hårdt naturligvis, fordi der jo er et påtrængende spørgsmål: Hvorfor afvise de internationale hjælpearbejdere, som er så nødvendige for befolkningen?
Jeg nævnte i øvrigt beskyttelsesansvaret, bl.a. i denne forbindelse, hvilket dog førte til et principielt problem. Dertil blev der svaret, at der fandtes spørgsmål, som ikke berettigede noget svar. Sådan forløb missionen altså. Jeg var naturligvis ked af, at der ikke kom noget mere konkret ud af den, men jeg lægger ikke skjul på, at jeg var ret glad for at vende tilbage til Europa.
Hartmut Nassauer
for PPE-DE-Gruppen. - (DE) Fru formand, mine damer og herrer! Kommissæren har beskrevet overbevisende og malende, hvordan den herskende militærregering i Burma kynisk og brutalt lader sin egen befolkning i stikken.
Jeg vil her henvende mig til ASEAN-organisationen og til ASEAN-medlemsstaterne. Europa-Parlamentet har gennem mange år plejet venskabelige forbindelser med parlamentsmedlemmer fra ASEAN-staterne. ASEAN underskrev for ikke så længe siden et nyt charter, hvor man udtrykkeligt besværger menneskerettighedernes gyldighed. Det er indlysende, at ASEAN bærer et medansvar for sin medlemsstat Burma, og at ASEAN-staternes anseelse i verden lider under, at de fortsat lader den burmesiske militærklike agere, som den gør i øjeblikket.
Jeg appellerer til ASEAN-staterne, også i kraft af de gode og venskabelige forbindelser til EU, om at gøre, hvad der er muligt for at overbevise den burmesiske militærjunta om, at man skal kunne hjælpe deres befolkning. Det ligger som sagt også inden for ASEAN-staternes ansvarsområde og muligheder. De vil blive spurgt om dette ansvar, og det vil påvirke vores forbindelser til ASEAN, om de gør deres muligheder gældende i denne sag eller ej. Det behøver ikke ske i offentlige appeller. Der findes andre muligheder. Men EU forventer, at især Burmas nabostater gør, hvad de kan, for at ændre regimets holdning.
Jan Marinus Wiersma
Fru formand! Lad mig begynde med også på min gruppes vegne at give en kompliment til kommissæren, som også i dag klart har sagt, at han gør, hvad han kan, under meget vanskelige omstændigheder. Han talte selv om en dialog mellem døve. Vi må konstatere, at situationen i Burma antager bizarre former. Det er næsten tre uger siden, at cyklonen ramte landet, og regimet tillader stadig næsten ingen hjælp udefra. Myndighederne er tilsyneladende stadig temmelig passive. Landet har i ugevis været lukket for hjælpearbejdere, eksperter og medier. Det er næsten kafkask, at juntaen alligevel lod en folkeafstemning, som skulle forstærke dens egen stilling, finde sted for halvanden uge siden.
Det officielle antal dødsofre er ifølge en række kilder omkring 80.000. Der savnes stadig i titusindvis af mennesker, og antallet af fordrevne beløber sig til over to millioner. Det nærmer sig efterhånden Pol Pot-agtige proportioner. Det tror vi i hvert fald, for der kommer lige så lidt information ud af landet, som der kommer hjælp ind i landet. At afvise, at der kommer hjælp ind i landet, er mord, som den tidligere FN-koordinator Jan Egeland sagde i begyndelsen af denne uge. Den burmesiske regering gør sit ansvar for at beskytte til en farce. Kontrasten med Kina, som i sidste uge tragisk blev ramt af et kraftigt jordskælv, er påfaldende. Det enorme ravage blev ikke skjult og kunne ses overalt på tv, også i selve Kina, og den kinesiske regering udsendte en international appel om hjælp.
Den burmesiske regerings image kan ikke skades meget mere. Det har mere eller mindre nået lavpunktet. Kina kunne gøre meget mere for at få den burmesiske regering til at acceptere international hjælp. Det gælder også for Rusland og Indien, som burde øge presset på juntaen enten i FN eller i ASEAN. Jeg tilslutter mig hr. Nassauers bemærkning herom.
I mandags blev der i ASEAN opnået nogen overensstemmelse om international bistand til Burma. Al hjælp vil blive koordineret af ASEAN. Dette er et fremskridt, bedre sent end aldrig, men direkte hjælp fra vestlige lande er stadig udelukket. I næste uge afholdes der en donorkonference. Jeg appellerer til Europa om at bidrage rundhåndet og storsindet, men det går kun, hvis der gives garantier for, at vores bidrag havner de rette steder, og hvis også journalister får adgang til landet, således at vi kan få et rigtigt billede af situationen der.
Jules Maaten
Fru formand! Hvor ofte har vi nu ikke stået her og talt om Burma? Flere gange om året, og situationen er stadig håbløs.
Men omstændighederne i Burma er blevet endnu værre end sidste gang, vi talte om det. 1,4 millioner ofre har stadig ikke fået hjælp. 30.000 børn lider af akut underernæring. I hundredtusindvis af hjemløse risikerer at få kolera, lungebetændelse og andre smitsomme sygdomme. Jeg har forstået, at ikke mindre end otte udenlandske læger fra Læger uden Grænser i formiddag har fået adgang til katastrofeområdet. Det er for få, og det er for sent.
Jeg vil i hvert fald gerne støtte den indtrængende anmodning, som hr. Nassauer har rettet til ASEAN, der nu omsider må vise rygrad. Det er tydeligt, at juntaen er mere interesseret i sit eget regimes fortsatte eksistens gennem den folkeafstemning, som ikke fortjener dette navn - hr. Wiersma kaldte det kafkask - end i sin egen befolknings fortsatte eksistens. Generalerne tror, at det ville underminere militærregimets fortsatte eksistens, hvis udlændinge kom ind i landet.
Det er jo tydeligt, at Læger uden Grænser, Oxfam og de britiske, franske og amerikanske skibe kommer med nødhjælp og ikke en ændring af regimet, hvor meget jeg måske selv ville ønske det, men det kan vi åbenbart ikke overbevise juntaen om. Vi er derfor nødt til at søge alternativer. Jeg synes, at det bedste alternativ er Sikkerhedsrådet. Europa og USA skal gennemtvinge, at situationen i Burma sættes på dagsordenen. Alle medlemmer af FN har jo skrevet under på disse to principper, nemlig overtagelse af ansvaret for at beskytte borgere og, hvis et land ikke længere kan eller vil gøre det, retten til, at det internationale samfund griber ind ved katastrofer.
FN er nødt til at handle. Jeg forstår problemerne, og jeg er for øvrigt stolt af kommissær Michel, som i stedet for at sidde og vride hænder og sammenkalde arbejdsgrupper simpelthen er rejst dertil under mottoet "ikke ord, men handling". Det tiltaler mig. Jeg synes også, at den støtte, som EU har givet tilsagn om, er eksemplarisk. Jeg mener, at den franske minister, hr. Kouchner, har ret i, at juntaen gør sig skyldig i en forbrydelse mod menneskeheden. Jeg spekulerer dog på, hvorfor vi ikke hører de andre 26 EU-medlemsstater udtale sig lige så kraftigt.
Der skal hurtigt sendes hjælp til den burmesiske befolkning, med eller uden juntaens tilladelse. At nægte at give nødvendig hjælp er en forbrydelse mod menneskeheden. Jeg kunne godt tænke mig, at EU tager initiativet til at få FN og Sikkerhedsrådet til at henvise denne sag til den offentlige anklager ved Den Internationale Straffedomstol i Haag. Nu kan det være nok. Vores tålmodighed brister. Jeg vil sige, at juntaen skal bringes for Den Internationale Straffedomstol. Det er det, vi har den til. Som situationen er nu, er det juntaen, der bør være bag tremmerne og ikke dissidenterne i Burma!
Daniel Cohn-Bendit
Fru formand! Jeg tror, vi må være lidt mere præcise i vores udtalelser om dette emne, f.eks. neutralitetskonceptet. Vi er ikke neutrale. Hvis vi er for den burmesiske befolkning, er vi dermed mod militærjuntaen. Eftersom militærjuntaen ikke vil hjælpe den burmesiske befolkning, er vi mod militærjuntaen. Det kan vi ikke tolerere - og det er også som sådan, vi bliver opfattet.
Louis Michel havde et to og en halv times møde. Den historie er helt surrealistisk. Han fortæller, at han tog derud, havde to og en halv times samtale osv., at de sagde til ham, at den og den lufthavn ikke kunne sættes ind på 24 timer - i Sarajevo blev der leveret tekniske anlæg for at åbne en lufthavn - men det er egentlig ikke det, der er problemet.
Det er altså indlysende, at vi i dag står i en særlig situation, og jeg er enig: Beskyttelsessansvaret betyder, at militærjuntaen begår en forbrydelse mod menneskeheden, mod sin egen befolkning. Det er fakta. Vi får se, hvad der vil ske med denne tingenes tilstand i den kommende offentlige debat. Men det er klart, at dette indlysende tilfælde bør indbringes for Den Internationale Domstol. Det interessante er, at vi derved henvender os til Sikkerhedsrådet, og at Burmas beskyttere - kineserne - jo også taler et om end nok så lidt uforståeligt sprog.
Egentlig kan man godt sige, at Kina på en eller anden måde gjorde klogt i at åbne sine grænser, men på den anden side bliver det ved med at beskytte Burma, og det bliver ved med at beskytte en regering, som massakrerer sit eget folk.
Jeg tror derfor, at der i denne situation naturligvis ikke er nogen, der ved, hvordan man kan tvinge madvarerne igennem. Men vi må presse på fra alle sider. Selv en eventuel magtanvendelse for at få bistanden frem vil på en eller anden måde give os - og også de asiatiske lande - mulighed for at lægge pres på Burma. Jeg tror, Louis Michel udtrykte det klart og tydeligt her i dag: Snak bare, skat, jeg lytter, men det rager mig ikke en fjer. Det var det, han sagde på sin diplomatiske facon, som jeg respekterer fuldt ud.
Men i dag er Burmas magthaverne døve. De vil ikke lytte, de er, som tidligere nævnt, ikke interesseret i en folkeafstemning om forfatningen. De blæser på alt og alle. Derfor må vi altså presse dem så hårdt som overhovedet muligt og bagefter bede Sikkerhedsrådet og Den Internationale Straffedomstol i Haag drage konsekvenserne.
Brian Crowley
(GA) Fru formand! Det er næsten tre uger siden, cyklonen Nagris ramte Burma og ødelagde Ayeyarwadyflodens havne og deltaer. Cyklonen ødelagde huse og byer, dræbte tusinder af mennesker og gjorde andre tusinder hjemløse.
Historien har lært os, at medmindre vi reagerer omgående, når mennesker lider nød, forværres deres lidelser flerfoldigt og af faktorer, vi end ikke kan forestille os.
På mange måder er det burmesiske regimes svigt en refleksion af, hvad vi har sagt i Parlamentet de sidste mange år om den militærjunta, der i øjeblikket sidder i Burma. På trods af vores modstand mod denne militærjunta må vi finde mekanismer - uanset hvordan vi når frem til dem - der kan få hjælpen direkte frem til befolkningen. Jeg hilser det velkommen - og jeg havde absolut ikke troet, at jeg ville sige dette i dag - at militærjuntaen nu har givet fem FN-helikoptere tilladelse til at distribuere mad på trods af, at et fransk flådefartøj og amerikanske flådefartøjer er i bugten og venter på at levere mad og medicinsk hjælp til befolkningen.
Det påhviler os alle at garantere, at vi vil gøre, alt hvad vi kan for at hjælpe mennesker i nød. Burma kunne lære noget af den måde, hvorpå landets store forsvarere, kineserne, reagerede på i forbindelse med deres seneste naturkatastrofe, idet de anmodede om international bistand og hjælp fra Japan og andre lande. Forhåbentlig kan vi blandt disse forskellige alliancer skabe forhold, så der kan ydes hjælp og bistand.
Problemstillingen angående Den Internationale Straffedomstol er et emne til en anden dag. Vores første og mest presserende mål og opgave, på linje med det Louis Michel allerede har sagt, er at garantere, at vi finder frem til mekanismer, der kan få hjælpen frem, genopbygge infrastrukturen, genopbygge boliger og vigtigst af alt forhindre, at den burmesiske befolkning fortsat lider.
Jim Allister
(EN) Fru formand! Et regime, der på uforsvarlig vis lader sine egne borgere lide unødigt i jagten på sit eget fremmedhadske paranoia, er ikke blot amoralsk, men ondt, og desværre regerer en sådan junta i Burma. Da regimet er uanfægtet af sit eget folks tilstand, er det usandsynligt, at det vil lade sig påvirke af, hvad der bliver sagt i Europa-Parlamentet, men vi må sige fra i humanismens navn.
Vi forsøger ikke at styre Burma, vi forsøger blot at hjælpe landets befolkning, selv om realiteten er, at hvis der ikke sker et regimeskift, vil der ske få forandringer for burmeserne på lang sigt. Ja, vi skal maksimere den humanitære bistand og overveje nedkastning af mad og fornødenheder som en nødvendig taktik, men når alt kommer til alt, er det ved genindførelse af demokrati, at dette engang så velfungerende land vil generobre sin position og sætte befolkningens behov før juntaens bevarelse.
Urszula Gacek
(EN) Fru formand! Først vil jeg udtrykke min dybeste sympati med hele det burmesiske folk, som er blevet berørt eller såret af cyklonen Nargis. Burmas folk er i mange europæeres tanker og bønner. Det er dog ikke nok for os at udtrykke vores medfølelse. Vi må drøfte praktiske foranstaltninger og se, hvordan vi kan gennemføre dem, så vi kan afhjælpe de overlevendes lidelser.
Mange lande og internationale organisationer er både villige til og i stand til straks at yde humanitær bistand, og det har de været i flere uger nu. Desværre er det vigtigst for de regerende militære myndigheder at bevare deres egen magt, mens deres egen befolknings lidelser betyder meget lidt. De frygter ethvert fremmed engagement i Burma, selv om det er humanitære hjælpearbejdere. Kommissærens førstehåndsberetning fra sine drøftelser med de burmesiske militærmyndigheder er rystende at høre, og der er ikke meget håb om, at de burmesiske myndigheder vil ændre holdning. Så mens vi snakker og vrider hænderne i fortvivlelse over, at det er umuligt at få de burmesiske myndigheder til at acceptere at modtage hjælp, og over, hvor vigtig ASEAN er, lider hundredtusinder.
FN's Sikkerhedsråd kan og skal leve op til sit ansvar og beskytte og yde hjælp uden de burmesiske myndigheders samtykke. Jeg opfordrer på det kraftigste regeringen i Det Forenede Kongerige - som i øjeblikket har formandskabet for Sikkerhedsrådet - til at iværksætte nedkastning af hjælp. De burmesiske myndigheder er ansvarlige for en forbrydelse mod menneskeheden, men vi kan ikke forholde os passivt og lade dem fortsætte med denne forbrydelse. Og mens jeg er enig i, at nedkastning ikke er den bedste måde at få hjælp ind i et land på - for vi ville hellere have uddannede humanitære hjælpearbejdere til at distribuere hjælp - er det bedre end ingen ting, så lad os nu få noget hjælp ind, og lad os få den ind nu.
Libor Rouček
(CS) Fru formand, mine damer og herrer! Jeg vil også udtrykke min dybeste sympati med familierne til de titusinder af ofre for den dødbringende cyklon Nargis i Burma (Myanmar). Jeg vil også udtrykke min fulde solidaritet med de hundredtusinder af mennesker, som på grund af denne naturkatastrofe har mistet deres levebrød og tag over hovedet. Jeg noterer mig med tilfredshed, at Kommissionen var så hurtig til at tilbyde humanitær bistand, og jeg værdsætter desuden kommissær Michels hurtige reaktion. Desværre kan jeg kan ikke acceptere den burmesiske regerings og de burmesiske myndigheders opførsel. Det var umenneskeligt og grusomt, at de forhindrede deres eget folk, ofte for denne forfærdelige katastrofe, i at modtage humanitær bistand fra andre lande. Jeg vil derfor opfordre den burmesiske regering og de højtstående personer hos de burmesiske myndigheder til at åbne landets grænser fuldt op for hjælp udefra og lade den humanitære bistand og de humanitære hjælpearbejdere fra andre lande komme ind i landet. Jeg opfordrer også Kina, Indien, Singapore og andre lande i regionen, herunder ASEAN-landene, til at bruge deres indflydelse til at overtale Burma til at åbne landet op for hjælp udefra. Intet land i verden kan klare en naturkatastrofe af denne størrelsesorden selv.
Marios Matsakis
(EN) Fru formand! Situationen i Burma efter den seneste katastrofale cyklon er tragisk og bliver værre dag for dag. De civile, der overlevede, da cyklonen ramte, står nu i en situation med sygdom og sultedød samt mangel på tag over hovedet og tilstrækkelig medicinsk behandling. Samtidig virker de militærdiktatorer, der regerer Burma, stort set ligeglade med det akutte behov for at tillade, at hjælpen når frem til ofrene.
Disse hjerteløse militærgeneraler er meget mere optagede af at klamre sig til magten og meget mindre optagede af den skæbne, der overgår de overlevende fra katastrofen. Den måde det burmesiske regime har handlet på og fortsætter med at handle på, er uacceptabel og kriminel. Det internationale samfund og EU, især gennem kommissær Michel, har gjort deres bedste for at tale juntaen i Burma til fornuft, men indtil videre uden den ønskede effekt.
Jeg mener, at der nu ikke er nogen anden vej end at fortsætte med en form for tvungen levering af humanitær bistand til den ramte region. En sådan aktion kan startes med hastegodkendelse af FN og med den nødvendige logistik fra de relevante militære leveringssystemer i tæt samarbejde med andre lande, f.eks. USA.
Dette er i sandhed sidste udvej, en ekstraordinær foranstaltning, men efter min mening er det absolut nødvendigt for at redde tusindvis af uskyldige liv. Vi kan ikke længere bare forholde os passive og se til, mens den burmesiske befolknings lidelser og undergang står på.
Frithjof Schmidt
(DE) Fru formand! Omfanget af krisen i Burma er tragisk. Vi har over 100.000 døde, 200.000 savnede og over 2 millioner hjemløse mennesker, ud af i alt 54 millioner indbyggere. Irrawaddydeltaet er landets risskål, det er centralt for fødevareproduktionen. Flodbølgen nåede 35 km ind i landet og oversvømmede markerne med den konsekvens, at en stor del af disse marker vil blive ødelagt af salt. Det betyder, at den aktuelle humanitære katastrofe på mellemlang sigt vil blive fulgt af en krise i fødevareproduktionen i Irrawaddydeltaet.
Menneskene i Burma har hårdt brug for øjeblikkelig og langsigtet hjælp fra det internationale samfund. Den må desværre gennemføres imod generalerne - under alle omstændigheder. Det er en enestående skandale i den internationale historie, at en regering blokerer for nødhjælpen. Cyklonens ofre bliver taget som gidsler i en paranoid og morderisk soldaterbande, som har hersket i landet i flere årtier.
I september sidste år blev folkets og munkenes demokratibevægelse blodigt slået ned, tusinder blev dræbt og bortført, og nu dør mange tusinde, fordi man nægter befolkningen hjælp. De bliver dræbt, idet man nægter dem hjælp. Dette regime står helt øverst på en FN-liste som et morderisk regime, og medlemmerne af juntaen bør stilles for Den Internationale Straffedomstol.
Hanna Foltyn-Kubicka
(PL) Fru formand! Menneskeheden har endnu ikke lært at forhindre de tragedier, som naturkatastrofer skaber. De udvikler sig til sande katastrofer, når de rammer stater, hvor diktatorer sidder ved magten. Det ser vi f.eks. i forbindelse med den burmesiske nations drama, der har lidt som følge af både cyklonen og det regerende militærregimes adfærd. Vi har set, hvor hjerteløse Burmas regerende generaler er, da de har afvist det internationale samfunds hjælp til at redde burmesere, som de ikke selv har kunnet hjælpe. Det er udtryk for en forbrydelse, der bevidst er begået mod en hel nation. De burmesiske generaler fortsætter denne forbryderiske proces til trods for det internationale samfunds forargelse. Den humanitære hjælp når formentlig frem til militærfolkene og deres familier, eller bliver solgt. Den er imidlertid mere og mere vigtig på grund af den voksende sult og det stigende antal sygdomme.
Man skal også især gøre opmærksom på de burmesiske forældreløses situation. Oftere og oftere hører man, at folk, der handler med levende varer, er interesseret i dem, da de leder efter seksslaver til bordeller i hele verden.
At overholde menneskerettighederne betyder ikke kun, at man afholder statslige myndigheder fra at udføre tortur, mord og anholdelser. Manglende hjælp til ofre fra katastrofer eller bevidst hindring af hjælpen er det samme som folkemord.
Colm Burke
(EN) Fru formand! Jeg vil takke kommissæren for hans hårde arbejde med denne problemstilling. Det står nu klart, at over 125.000 mennesker er døde på grund af den cyklon, som ramte den sydlige del af Burma den 2. og 3. maj 2008. FN anslår, at over 2,4 millioner mennesker er blevet direkte berørt af denne tragedie. Mange er hårdt såret, og der sker sandsynligvis udbrud af sygdomme på grund af mangel på mad og rent vand. Det er måske allerede sket i området.
Militærjuntaens politik med at forhindre humanitære hjælpearbejdere i at få adgang til de berørte områder er uden fortilfælde. Disse hjælpearbejdere og de organisationer, de arbejder for, har ekspertisen til at stable en omfattende hjælpeoperation på benene, hvilket ville bringe hjælp til et stort antal mennesker på kort tid. Skal der dø et lignende antal, før militærregimet tillader, at hjælpeorganisationerne kommer ind?
Den samlede indsats fra EU, Kina, Indien, alle de sydøstasiatiske lande og FN har magt til at tvinge de burmesiske myndigheder til at fjerne restriktionerne. Det er ved at samarbejde, at vi kan ændre denne korrupte regerings indstilling. Vi må især få Kina og Indien med for at kunne gennemtvinge ændringen.
Det er nu 18 dage siden, cyklonen ramte regionen. Det internationale samfund må fortsætte med at arbejde for, at alle, der er berørt af katastrofen, får mad, rent vand, den nødvendige medicinske behandling og husly. Lad os fortsætte med at lægge pres på de burmesiske ledere og tvinge dem til at tillade, at de internationale hjælpeorganisationer kan udføre deres arbejde. Lad hvert land i EU, og EU selv, fortsætte med at udøve diplomatisk pres. Det er her, der kræves umiddelbar handling. Vi må ikke lade der gå 18 dage, inden der gøres noget. Det er nu, at restriktionerne skal fjernes.
Thijs Berman
(NL) Fru formand! To uger efter katastrofen har en del af den burmesiske befolkning endelig fået lidt ris, bønner og medicin, men denne hjælp når stadig kun ud til mindre end en fjerdedel af alle ofre, og den kommer på en forbryderisk måde for sent på grund af juntaen. FN's verdensfødevareprogram har meddelt, at det var i stand til at give ris og bønner til 212.000 af de 750.000 mennesker, som var hårdest ramt. En særlig FN-hjælpefond er derfor nødvendig, således som Socialdemokraterne også anmoder om. Jeg takker Kommissionen for alle værdifulde bestræbelser i Burma og ligeledes i Bruxelles.
Millioner af mennesker overlades imidlertid til sult, tørst og sygdom. Det er en form for tortur, det er mord og en fuldstændig forsømmelse af pligten til beskyttelse. Det er metoder, som grænser til folkemord. Hæren er derfor ansvarlig for forbrydelser mod menneskeheden. Det er for vores gruppe og i morgen også for Parlamentet en sag for Den Internationale Straffedomstol. Sikkerhedsrådet er nødt til at iværksætte en undersøgelse af dette regimes forbrydelser. Hvad mener Kommissionen herom?
Som ordfører for Burma spekulerer jeg på, hvornår grænsen for respekten for et lands suverænitet er nået. Hvad angår Irak, lå denne grænse jo noget tættere på. Hvornår bliver respekten for de grundlæggende menneskerettigheder lige så uangribelig for det samme internationale samfund? Nu krænkes troværdigheden, når det gælder menneskerettighederne, i hele verden, fordi især nabolandene nægter at gribe ind over for det burmesiske regime, og fordi der ikke er vilje til at komme befolkningen til hjælp, om nødvendigt uden generalernes tilladelse. Suverænitet giver ikke ret til at kvæle ens egen befolkning.
Derfor anmoder Rådet for Den Europæiske Union og i særdeleshed Det Forenede Kongerige som Sikkerhedsrådets nuværende formand om, at situationen i Burma på ny sættes på dagsordenen i Sikkerhedsrådet. Kina og Rusland må indse, at situationen der er endnu mere forbryderisk og endnu alvorligere nu end kort tid efter cyklonen.
Thomas Mann,
(DE) Fru formand! 130.000 døde, over 2 millioner hjemløse. Det er den bitre virkelighed i Burma. Og en stor hungersnød truer. I forbindelse med oversvømmelser spredes diarébakterier som salmonella i rasende fart. Sygdomme som tyfus og kolera truer, malaria, denguefeber. Især børnene er udsat, fordi deres immunsystem er svagere, og deres krop hurtigere dehydreres. Ofrene for katastrofen har brug for rent drikkevand, som kun kan etableres varigt med gode vandbehandlingsanlæg. De har brug for midlertidige boliger, også for at hindre udbredelse af luftvejssygdomme.
Militærjuntaen vil fortsat ikke acceptere vestlige hjælpere. Det har kommissær Michel netop bekræftet. Dermed sætter den titusinder af menneskers liv på spil. Hvordan kan man handle forsvarligt? Lægge pres på ved at gå til Straffedomstolen i Haag? Helt klart! Men også ved at ændre folkeretten, med begrænset statssuverænitet i lyset af en humanitær krise? Det er svært at gennemføre, det ville kineserne sige klart nej til i Sikkerhedsrådet.
De er en af de burmesiske diktatorers få forbundsfæller. De må imidlertid gøre alt, ligesom staterne i ASEAN - Hartmut Nassauer var inde på det - for at sikre, at de internationale ekspertgrupper og nødhjælpen, som har stået klar længe, kommer ind i landet. Åbenbart blokerer Myanmar også for de mange hjælpeaktioner fra verdenssamfundet for at påvirke donorkonferencen, for at få millionbeløb, som man egenmægtigt kan råde over.
Det er ligesom under de buddhistiske munkes opstand i september 2007, hvor det burmesiske regime gik menneskeforagtende og brutalt frem over for fredelige demonstranter og derefter indførte et månedlangt nyhedsstop, totalitært og rettet mod landets egen befolknings interesser. Denne angivelige statssuverænitet er helt usuveræn og helt inhuman.
Ana Maria Gomes
- (PT) Fru formand! Mere end 63.000 døde og forsvundne og to en halv million hjemløse er i dag resultatet af cyklonen og den grusomhed, der blev udvist af juntaen, der i dag styrer og undertrykker Burma på værste vis, og som har forhindret den internationale bistand i at nå frem til de nødlidende. Sikken en kontrast til den åbenhed og hurtighed vi så i Kina i forbindelse med redningen af de overlevende i Sichuan!
FN's Sikkerhedsråd kan ikke længere undlade at holde Burma ansvarlig for beskyttelsen af landets befolkning, og det skal ske ved at tillade internationale humanitære ngo'er adgang til landet for at yde bistand til den efterladte befolkning i Irrawaddy-deltaet. Det kan heller ikke undlade at indbringe den burmesiske militærjunta for Den Internationale Straffedomstol på grund af forbrydelser mod menneskeheden.
Europa-Parlamentet forventer, at de europæiske regeringer straks lægger pres på FN's Sikkerhedsråd. Det er på tide, at alle Sikkerhedsrådets medlemmer, herunder Kina, som har støttet det burmesiske diktatur, påtager sig sit ansvar over for den hårdtprøvede burmesiske befolkning.
Laima Liucija Andrikien
(LT) Fru formand! I dag taler vi om den tragiske situation i Burma efter den cyklon, der ramte landet i begyndelsen af måneden. Tragediens katastrofale konsekvenser er, at hundredtusinder af mennesker er døde, såret, syge eller savnet, og et meget stor antal mennesker har mistet deres hjem og har brug for mad og vand. Hver dag på tv ser vi uforglemmelige scener fra et land, der er ødelagt af denne cyklon, og det er umuligt at være ligeglad.
Det er rigtigt, at menneskeheden stadig står magtesløs over for naturkatastrofer, især når de sker uden varsel. Den seneste situation i Burma er dog anderledes, da vi ved, at den indiske regering advarede Burmas ledere om den truende cyklon to dage før, at den nåede landet, så de var blevet informeret.
Ikke desto mindre ramte cyklonen landets befolkning med al sin kraft, fordi landets regerende generaler ikke gad at ulejlige sig med at advare landets befolkning om den forestående katastrofe. En sådan regering kan kun fordømmes, da dens handlinger vidner om en total ineffektivitet og ligegyldighed over for borgerne, hvilket naturligvis er en overtrædelse af menneskerettighederne. De regerende generaler kan klandres for, at de gav deres velsignelse til, at denne naturkatastrofe udviklede sig til en katastrofe af dette omfang.
Listen over kriminelle handlinger, Burmas ledere har begået, hvilket aldrig bliver glemt, omfatter at forbyde internationale hjælpearbejdere i at komme ind i landet, nægte at hjælpe dem, der søgte hjælp, og totalt ignorere det internationale samfunds bestræbelser på at hjælpe de nødlidende. Generalernes skamfulde forsøg på at afholde en folkeafstemning om forfatningen under sådanne omstændigheder gør kun tingene værre.
Jeg mener, at EU skal forfølge enhver mulighed - jeg gentager enhver mulighed - for at samarbejde med regeringerne i Indien, Kina og andre asiatiske lande og gøre brug af alle institutionerne i FN-netværket for at sikre, at befolkningen i Burma får mest mulig hjælp.
Józef Pinior
(EN) Fru formand! I dagens forhandling vil jeg tage tre emner op. For det første problemet med en ny forfatning. Juntaen i Myanmar annoncerede, at en promilitær forfatning har fået overvældende tilslutning ved folkeafstemningen, som blev afholdt på trods af massiv kritik og situationen med en national tragedie. Menneskerettighedsgrupper har kaldt afstemningen en farce. En folkeafstemning, der afholdes under de forhold, kan kun være af tvivlsom pålidelighed. Det vil sandsynligvis være umuligt at afholde anden runde af afstemningen i de fleste områder i Irrawaddydeltaet den 24. maj 2008.
For det andet er der et mere generelt problem ved sanktioner, især EU-sanktioner. Virker de overhovedet? De mennesker, der er hårdest ramt, er befolkningen som helhed. Nogle observatører - erfarne journalister, diplomater og tidligere EU-ambassadører i Sydøstasien - sagde, at det ikke ville hjælpe at isolere Burma på denne måde.
Sidst men ikke mindst er tiden kommet til at handle for FN's Sikkerhedsråd. FN's Sikkerhedsråd skal insistere på, at humanitær bistand og humanitære hjælpearbejdere får uhindret adgang til Burma. De EU-lande, der yder hjælp, skal insistere på at overvåge hjælpearbejdet for at sikre, at hjælpen når frem til de ofre for cyklonen, der har mest brug for den.
Alessandro Battilocchio
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! På de få sekunder, der er til rådighed, vil jeg henlede Parlamentets opmærksomhed på de nødråb, der er kommet fra frivillige, som arbejder for den internationale organisation Save the Children, hvor vi er blevet informeret om, at der er overhængende risiko for, at der opstår en tragedie, der kan forværre tragedien.
Redningshold har rapporteret, at der i marskområdet i Irrawaddydeltaet dør over 30.000 børn af mangel på fornødenheder. Det er børn, der har overlevet cyklonen Nargis og i mange tilfælde deres egne forældre, og som nu lider af sult og tørst, dysenteri og udmattelse på grund af regn og kulde.
Hr. kommissær! I denne sammenhæng er politikken fra Than Shwes regime og hans militære hjælpere med at afvise hjælp vanvid. Der er ingen tid at spilde. Da der allerede er fejlernæring, mangel på drikkevand, en lang række sygdomme og mangel på hjælp, vil disse børn ikke overleve længe. Hvis vi ikke griber ind, vil vi slet og ret være ansvarlige for ikke at have gjort nok.
Neena Gill
(EN) Fru formand! Jeg vil gerne takke og rose kommissær Michel for det, han har gjort. Vi har i dag hørt, at cyklonen Nargis har bragt ødelæggelse til 2,5 millioner burmesere, og, som kommissæren sagde, at situationen er blevet forværret af regimets modvilje mod at tillade hjælp udefra, så kun en fjerdedel af de mennesker, der har hårdt brug for hjælp, faktisk har fået det. Det er ufatteligt og en hjerteskærende nægtelse af de burmesiske folks mest grundlæggende menneskerettighed. Men det er også på grænsen til strafbar uagtsomhed.
Vi har for nylig hørt, at juntaen er begyndt at udvise en smule fleksibilitet, men jeg opfordrer Kommissionen og Rådet til at udvise forsigtighed i forhold til denne opblødning, da det selvsamme regime brutalt har undertrykt sin egen prodemokratiske bevægelse. Jeg vil understrege, at det er af afgørende betydning at opretholde presset på juntaen, så alle FN-organisationer med erfaringen og logistisk knowhow til at håndtere situationen får adgang til landet. Jeg er især bekymret over, at det er børnene, der lider mest, hvilket kommissæren understregede. Derfor skal UNICEF have tilladelse til at komme ind i landet, så truslen fra sygdomme og fejlernæring kan bekæmpes.
Til sidst vil jeg opfordre alle, der kan påvirke Burma, nemlig landets naboer og EU's partnere - Indien, Kina og ASEAN-landene - til at overbevise juntaen om, at den skal acceptere at modtage hjælp fra andre. Jeg opfordrer desuden Kommissionen og andre til at træffe foranstaltninger, så juntaen bliver klar over, at demokrati og samarbejde med den omgivende verden er den eneste farbare vej ud af krisen. Jeg håber, at kommissær Michel vil besvare spørgsmålene "Hvad bliver næste skridt?" og "Hvad gør vi fremadrettet?".
Mario Mauro
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! At missionen er slået fejl, hvilket blev beskrevet af kommissær Michel, som jeg dog vil takke for hans oprigtighed, giver os en forståelse for, hvordan det på nuværende tidspunkt er passende at fokusere på doktrinen om humanitær intervention ikke kun for at fremme forholdet til de burmesiske myndigheder, men også forholdet til de kinesiske myndigheder, som i øjeblikket udviser en anden slags følsomhed i lyset af de alvorlige uroligheder og katastrofer, der er foregået i deres land.
Hvis vi fokuserer på forholdet til kineserne, kan det måske åbne op for humanitær intervention, som kan gå fra, at der etableres en zone med flyveforbud med henblik på direkte nedkastning af nødhjælp, til at der åbnes en rigtig nødhjælpskorridor.
Jeg har også et spørgsmål til Rådet: EU udnævnte en repræsentant for Burma. Selv om jeg takker kommissær Michel for hans engagement og for at besøge, hvad han kaldte et område af frustration, så vil jeg spørge om, hvad repræsentantens formål er? Hvad skal han forsøge at opnå?
Tunne Kelam
(EN) Fru formand! Der er én humanitær prioritet: at få international humanitær bistand til de millioner af mennesker, som står på randen af udryddelse. Det er en militærjunta, der har ansvaret for først at undlade at advare sin egen befolkning rettidigt om den forestående cyklon og dernæst for at nægte adgang for humanitær bistand til landet.
Jeg mener, at det nu er tid til at stille denne bande, som har begået forbrydelser mod menneskeheden, for Den Internationale Straffedomstol i Haag, men dette kræver en koncentreret international indsats. I mellemtiden skal der lægges størst muligt pres på de burmesiske myndigheder og deres allierede, herunder Kina, så de først engagerer sig i den humanitære bistandsfase, før de starter den selvproklamerede genopbygningsfase.
Glyn Ford
(EN) Fru formand! Tragedien i Burma er kun blevet forværret af, at militærjuntaen afviste at tage imod bistand og hjælp. De har afvist mere end symbolsk hjælp fra en amerikansk Okinawabaseret indsatsstyrke, der tilfældigvis blev indsat ud for Thailand. Mens hundredtusinder døde i den første katastrofe, kan dette tal kun stige flerfoldigt med afvisningen af at modtage hjælp og således muligheden for at kontrollere udbruddet af sygdomme. Oxfam har anslået, at op mod to tredjedele af en million mennesker er truet under de nuværende forhold.
Vi må opfordre alle - kineserne, EU og nabolandene - til at lægge så meget pres på regimet som muligt for at få det til at ændre holdning og tillade, at den bistand og de humanitære hjælpearbejdere, der er i øjeblikket venter i Bangkok og Thailand, kommer ind i landet.
Janez Lenarčič
formand for Rådet. - (SL) Fru formand! Jeg vil gerne takke alle deltagere i denne forhandling, som har givet mig det indtryk, at der en stor enighed i Parlamentet om en række vigtige punkter, der også er vigtige bestanddele i Rådets handlemåde i forhold til situationen i Burma.
Vi er først og fremmest utroligt bekymrede over den humanitære situation i Burma og for det andet over de burmesiske myndigheders ansvar for at sætte ind over for effekterne af den katastrofale cyklon og i den forbindelse over deres ansvar for at sikre adgang for den humanitære bistand, så den kan nå frem til dem, der har brug for den.
Jeg vil understrege, at Det Europæiske Råd er fast besluttet på at fortsætte sine bestræbelser på at sikre, at den humanitære bistand når frem til dem, der har brug for den. Og vi vil bruge alle midler og alle forhåndenværende mekanismer for at nå det mål. I første omgang vores egne. Jeg vil igen på vegne af Rådet anerkende og støtte kommissær Michels indsats.
EU vil på den anden side fortsætte sin indsats inden for FN-organisationen og de regionale organisationer, f.eks. ASEAN. Jeg vil understrege, at før ASEAN-landenes udenrigsministre mødtes i forgårs, havde EU rettet henvendelse til ASEAN-landene for at informere dem om EU's forventninger og forslag vedrørende situationen i Burma. Og den 19. maj 2008 efter ASEAN-landenes møde i Singapore modtog vi en erklæring med nogle opløftende punkter. Jeg vil blot nævne et par af dem.
For det første er ASEAN-landenes udenrigsministre blevet enige om at etablere en mekanisme til koordinering af den humanitære indsats i ASEAN-regi. For det andet har myndighederne i Burma, dvs. Myanmar, indvilget i at modtage hjælp i form af lægehold fra andre ASEAN-lande. Og for det tredje har myndighederne i Burma, eller Myanmar, givet udtryk for, at de er villige til at acceptere at få ekspertbistand fra de internationale eller regionale organisationer, så der kan sættes ind over for effekterne af denne katastrofe.
Jeg vil også nævne ASEAN-landenes og FN's fælles beslutning om, at der skal afholdes en donorkonference søndag den 25. maj 2008 i Rangoon.
Jeg vil gerne slutte af med at takke for de synspunkter, jeg har hørt under denne forhandling. Jeg kan forsikre Dem om, at de vil være meget nyttige i vores forberedelser forud for den forhandling, der finder sted på mødet i Rådet (almindelige anliggender og eksterne forbindelser) på mandag.
Louis Michel
Fru formand, mine damer og herrer! Jeg forstår naturligvis og deler helt og holdent den generelle anskuelse, der er givet udtryk for, og som både er kritisk og udtryk for frustration selvfølgelig.
Næsten alle talerne har nævnt spørgsmålet om at indbringe sagen for Sikkerhedsrådet, om beskyttelsesansvaret, retten til at blande sig mere eller mindre, grænserne for national suverænitet, og gennemgående har De opfordret til sanktioner. For det er egentlig det, det handler om. Jeg vil dog tilføje spørgsmålet om, hvilke midler det internationale samfund har til rådighed for at gøre det, De har nævnt, og sikre, at alle disse principper bliver overholdt. Det punkt er lidt sværere, fordi det i grunden rejser det alvorlige spørgsmål om respekt for international humanitær folkeret, et emne, som Kommissionen og Parlamentet har besluttet at behandle, formodentlig på et stort internationalt møde i september bl.a. med konkrete tilfælde. Der er altså bred enighed om analysen, for alle finder det uacceptabelt, alle finder det umenneskeligt, alle er enige om, at der må skaffes bedre adgang osv.
Jeg vil dog foreslå - og det er naturligvis min personlige holdning - at vi i første omgang prøver at satse på eller i alt fald få mest muligt ud af donorkonferencen på generalsekretær Ban Ki-moons initiativ, hvor EU og ASEAN er indbudt som donorer, og i forbindelse med dette initiativ eller forslag udpege en fælles EU/ASEAN-koordinator. Det er planen på kort sigt.
Det er klart, det bliver svært. Hvis det internationale samfund vil være en lille smule konsekvent, hvis der ikke kommer noget ud af disse to initiativer, vil det være svært at lade, som om der ikke var andre muligheder, og i så fald må det internationale samfund, hvad enten det er på FN-plan eller andre planer, nu alligevel tænke på at tage lidt andre midler i brug.
Jeg vil slutte med at sige, at det mest frustrerende på en eller anden måde, det, der miskrediterer eller i det mindste, om jeg så må sige, svækker den moralske pligt til at gribe ind, selve konceptet, gennemførelsen af beskyttelsesansvarskonceptet, er, at der - ud over de principerklæringer, som vi alle ser os foranlediget til at fremkomme med, fordi de selvfølgelig svarer til vores anskuelse, vores kultur, vores syn på demokrati og menneskerettigheder osv. - er de midler, vi råder over, og de midler, vi er politisk i stand til at iværksætte.
For det er sagens kerne, det er politisk mod, der skal til. For det er for let at sige: "Der skal gribes ind, der skal sendes dette og hint, der skal lægges pres på, der skal gøres det ene og det andet." Javist, men hvordan? Er vores lande i stand til eller politisk parate til at tage konsekvenserne og om nødvendigt bruge magt? Kan og vil vi handle sådan? Det er det, det drejer sig om.
Jeg er enig i alt, hvad der er blevet sagt her, men vi må drage slutningerne af vores storsindede holdninger. Vi må drage slutningerne af vores modige holdninger. Derfor mener jeg, der er to dele i denne debat. Der er den generelle debat, hvor alle er enige, og der er den kortsigtede plan. Jeg tror, den kortsigtede plan bør gå ud på at give en generalsekretær fuld opbakning og bedst mulige betingelser, således at dialogen stadig giver mening, og han kan få mest mulig ud af sine to initiativer. Det er i store træk, hvad jeg vil foreslå.
Jeg tvivler på, at erklæringer, trusler eller en meget skarp tone her og nu - selv om det er nødvendigt - kan sætte skub i tingene. Det tror jeg desværre ikke. Derfor mener jeg, at vi bør følge og bakke op om generalsekretær Ban Ki-moons to initiativer.
Formanden
Jeg har modtaget seks beslutningsforslag, jf. forretningsordenens artikel 103, stk. 2.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Zita Pleštinská
, skriftlig. - (SK) Jeg er rystet over den frygtelige tragedie, der har ramt det burmesiske folk. Det er forkasteligt, at generalerne, som holder landet i et jerngreb, ikke lader sig anfægte af det store antal ofre for den ødelæggende cyklon Nargis, og antallet af ofte kan stadig stige på grund af mangel på drikkevand, mad og medicinsk behandling. Jeg forstår ikke den slags mennesker, der ignorerer deres lands ulyksaligheder og holder Burma fuldstændigt isoleret, selv om det er tydeligt, at landet ikke kan klare sig selv. Styrets arrogance har sandsynligvis ingen grænser. I en sådan ekstraordinær krisesituation er spørgsmålet om en stats suverænitet et helt umenneskeligt koncept.
Den humanitære organisation Oxfam har advaret om, at antallet af ofre kan nå helt op på 1,5 millioner, medmindre hjælpen hurtigt når frem til de berørte. Ifølge FN har katastrofen berørt op mod 2 millioner mennesker, der har brug for hjælp. Dette er alarmerede, og vi må hurtigt indtage et klart standpunkt. Vi kan ikke blive ved med at vente og se hjælpeløst til, mens flere dør af sult.
Jeg stemmer for Parlamentets beslutning om den tragiske situation i Burma. Jeg er af den overbevisning, at EU ikke må være ligeglad. EU må benytte alle forhåndenværende midler for at hjælpe det burmesiske folk. Når man tager katastrofens omfang i betragtning, må EU også iværksætte håndhævelsesforanstaltninger, da de nationale myndigheder undlader at beskytte deres befolkning mod folkemord, krigsforbrydelser, etnisk udrensning og forbrydelser mod menneskeheden.
