Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Metten
Hr. formand, jeg har et spørgsmål og en bemærkning vedrørende protokollens side 7. Det drejer sig om hr. Pastys brev til hr. Hänsch, som formanden læste op i går, i særdeleshed følgende sætning: «Jeg tillader mig derfor at sætte spørgsmålstegn ved de egentlige motiver, der ligger bag udarbejdelse af dette dokument - det vil sige hr. Hänsch' brev - og den brug, man ønsker at gøre af det«. Vi har selvfølgelig hørt denne tekst i går, men måske har ikke alle ladet ordlyden trænge helt igennem. Det er klart, at der her insinueres, at Parlamentets formands hæderlighed kan drages i tvivl. Min personlige reaktion er, at jeg finder, det er en skandaløs skrivelse, og jeg stiller mig selv og Præsidiet det spørgsmål, om medlemmer således ustraffet kan drage parlamentsformandens hæderlighed i tvivl. Med andre ord, kan man gøre det uden at blive straffet? Er det omgangsformer, Parlamentet kan acceptere eller ej? Efter min personlige opfattelse er dette absolut skandaløst og uacceptabelt. Jeg anmoder om, at De forelægger Præsidiet dette spørgsmål med henblik på at afgøre, om det er acceptabelt, at Parlamentets formands hæderlighed på denne måde drages i tvivl. Hvis det ikke er tilfældet, bliver Præsidiet nødt til at overveje konsekvenserne.

Formanden
Hr. Metten, det, De siger, har ikke noget at gøre med protokollens ordlyd, det drejer sig om tolkningen af udtalelser og påstande fremsat under mødet i går. Jeg tager Deres bemærkning til efterretning. Det siger sig selv, at vi mødeformænd ikke kan acceptere, at formandens eller en anden mødeformands hæderlighed drages i tvivl, og dette er et synspunkt, som jeg deler med hele Parlamentet.

Pack
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på, at der er en fejl i protokollen. Jeg beklagede i går under debatten med rådsformanden ikke, at han ikke besvarede de nederlandske medlemmers spørgsmål, men at han ikke besvarede de spørgsmål, jeg havde stillet, om Serbien. Det er mere logisk.

Formanden
De har helt ret, fr. Pack, og vi skal sørge for, at det bliver rettet.

Cox
Hr. formand, til forretningsordenen. Det, jeg ønsker at sige, vedrører forretningsordenens artikel 19 - formandens repræsentationsbeføjelser - og navnlig artikel 19, stk. 4, hvor det hedder, at: «Formanden repræsenterer Parlamentet i internationale forbindelser, ved officielle lejligheder samt i administrative, retslige og finansielle anliggender. Han kan uddelegere disse beføjelser.«
For to dage siden repræsenterede den juridiske tjeneste Parlamentet over for Domstolen i henhold til denne beføjelse i forbindelse med en sag, som »Eurotunnel« har indgivet vedrørende det følsomme spørgsmål om toldfrit salg.
Jeg vil gerne i min egenskab af en, der længe har haft en interesse i dette politiske spørgsmål, have ført til protokols, at jeg spørger om, hvorvidt jeg er berettiget til at modtage en kopi af de skriftlige og mundtlige indlæg, der blev afgivet på Parlamentets vegne om et emne, som i høj grad bekymrer mange medlemmer.
For det andet vil jeg gerne have ført til protokols, at jeg ud fra det, jeg har hørt om det mundtlige indlæg, finder en række punkter temmelig foruroligende, for så vidt angår fortolkningen af Parlamentets holdning.
Derfor vil jeg gerne for det første bede om kopier, hvilket jeg allerede har gjort, og for det andet at spørge om - jeg skal ikke nødvendigvis have svar nu, det kan De give mig skriftligt, når De ønsker det - hvilke opfølgningsprocedurer medlemmerne kan betjene sig af. Hvis det var Kommissionen eller Rådet, kunne jeg stille et spørgsmål - jeg kunne stille e mundtlig forespørgsel med efterfølgende forhandling. Men da det nu er vor egen institution, vil jeg gerne vide, hvad Parlamentet kan gøre i forbindelse med uddelegerede beføjelser?

Formanden
Hr. Cox, jeg tager Deres anmodning til efterretning. De berører her et emne, som det ville kræve alt for lang tid at få opklaret på nuværende tidspunkt. Jeg vil anbefale Dem at sende en skrivelse eller en forespørgsel, så De kan få et mere gennemarbejdet og seriøst svar. Det er et alvorligt emne, som kræver en grundig behandling.
Jeg bliver nødt til at minde om, at medlemmernes indlæg ikke må overskride 1 minut.
(Protokollen godkendtes)

Resultatet af Rådet (fiskeri) den 19.-20. december 1996
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om resultatet af Rådet (fiskeri) den 19.-20. december 1996 efterfulgt af forhandling.

Bonino
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, først og fremmest vil jeg sige Dem tak for denne lejlighed til at udtale mig i almindelighed og også om forskellige enkeltheder fra Rådet (fiskeri), som jeg finder af betydning. Som det første emne vil jeg behandle det traditionelle rådsmøde i december, som normalt beskæftiger sig med forholdene vedrørende TAC og kvoterne, og for det andet vil jeg behandle tre emner, som Parlamentet allerede har stemt om i mødeperioden i november, men som det har udsat forhandlingen om til indeværende mødeperiode. Jeg hentyder her til tre emner, som vedrører henholdsvis satellitkontrollen, forslaget om tekniske foranstaltninger og forholdene i forbindelse med det fjerde flerårige handlingsprogram.
Først og fremmest nogle oplysninger, også i enkeltheder, vedrørende resultaterne og forløbet af Rådets møde (fiskeri) den 19. december sidste år. For så vidt angår TAC og kvoterne for 1997 vedtog Rådet disse med kvalificeret stemmeflerhed efter en lang debat - der varede hele natten - og som også var meget vanskelig, under hvilken man forsøgte at finde et kompromis mellem nødvendigheden af bevaringen af bestandene og erhvervets behov. Visse TAC blev nedsat i Fællesskabets farvande, dette gælder f.eks. sild, torsk, kuller, rødspætte, østersølaks og søtunge.
Vedrørende 1996 viser udsvingene i TAC på den ene side ændringerne i ressourcerne fra år til år og på den anden side nødvendigheden af at nedsætte fangstkvoterne. På den anden side har det uden at handle imod videnskabsmændenes henstillinger været muligt også at fastsætte visse forhøjelser, f.eks. for så vidt angår kulmule og bredflab.
I NAFO-zonen har vi haft en nedsættelse, særlig for så vidt angår torsk, af hensyn til bevaringen, og de til rådighed stående kvoter i tredjelandes farvande er blevet afstemt efter kyststaternes behov for fiskeri. Desværre blev der trods forslag herom fra Kommissionen ikke truffet nogen afgørelse vedrørende TAC for så vidt angår tun og sværdfisk, og det viste sig alene muligt at godkende visse nationale foranstaltninger, der kan bidrage til overholdelse af ICCAT's beslutninger. Dette synes mig at være et af de mindre tilfredsstillende forhold for så vidt angår forløbet af rådsmødet.
Hvad angår sardinen har Kommissionen foreslået Rådet en række foranstaltninger med henblik på at bevare denne bestand, men Rådet var ikke i stand til at træffe nogen afgørelse. I betragtning af denne bestands store betydning, særlig for Spanien og Portugal vil Kommissionen ikke tøve med at fremsætte forslag til bevaring i 1997, dersom de nationale foranstaltninger, hvortil vi har kendskab, ikke skulle gøre det muligt at standse nedgangen i denne bestand, en nedgang, som allerede foregår nu, og som forekommer Kommissionen betænkelig.
Yderligere vedtog Rådet med enstemmighed alle de forslag, der for 1997 fastsætter en række foranstaltninger til bevaring og forvaltning af de ressourcer, der står til rådighed for fartøjerne fra visse tredjelande - nemlig Norge, Grønland, Island, Estland, Letland, Litauen, Polen, fransk Guyana og Færøerne - der deler fangstkvoterne mellem medlemsstaterne for de skibe, der fisker i deres farvande. Tilsvarende foranstaltninger er blevet truffet for så vidt angår NAFO og NEAF.
Vi behandlede herefter Middelhavet, og jeg forelagde mundtligt Rådet konklusionerne fra den anden diplomatiske konference i Venezia i slutningen af november, hvortil Europa-Parlamentet havde indbudt en stor delegation, og formandskabet understregede nødvendigheden af at konkretisere de resultater, denne konference havde givet. Og man vedtog Kommissionens forslag om at overlade det til en teknisk gruppe at fortsætte undersøgelserne af spørgsmålet om de mindstestørrelser, der skal gælde i Middelhavet, et spørgsmål, som Europa-Parlamentet har udtalt sig om med krav om tilbagetrækning. Men Rådet udtalte sig ikke om forslagets indhold og krævede en yderligere undersøgelse.
Vedrørende spørgsmålet om laks krævede Det Forenede Kongerige støttet af Irland og Finland indførelse af en minimumsimportpris. Som De ved, har Kommissionen ikke kunnet imødekomme dette krav, først og fremmest fordi erfaringerne fra fortiden ikke har gjort det muligt for os at opnå de resultater, vi håbede på - nemlig en prisstigning - og dernæst fordi priserne igen var steget i de sidste uger før jul. Yderligere har Kommissionen understreget, at man, da der foregik en antidumping-undersøgelse, måtte foretrække dels ikke at gribe ind i den løbende proces og dels at spare vore kræfter til mere velafbalancerede og varige løsninger. Jeg tror, at disse var alle de enkelte punkter, som blev behandlet af Rådet.
Jeg kommer nu til de tre betænkninger, som Europa-Parlamentet, selvom det allerede har beskæftiget sig med den del, der angår afstemningen, har til hensigt at drøfte, og jeg vil begynde med forslaget om satellitkontrol. Først og fremmest tror jeg, at de forskellige medlemsstater i dag gør sig helt klart, at kontrollen er nødvendig, og at den nuværende gennemførelse er langt fra tilfredsstillende, hvilket Europa-Parlamentet allerede har understreget, og hvilket jeg er enig i. Jeg mener, at der fra et synspunkt om bevidstheden om kontrollens betydning er gjort fremskridt, også for nylig. Jeg behøver f.eks. blot at erindre om, at alene forslaget om indførelse af satellitkontrol for ikke længe siden ikke havde stor tilslutning fra medlemsstaterne.
Situationen har således ændret sig, og Kommissionen finder, at anvendelsen af nye teknologier er et af nøgleelementerne til udfyldning af disse huller. I denne henseende skal satellitteknologien spille en grundlæggende rolle, ikke blot på grund af cost/benefit-forholdet - en satellitteknologi er givet mindre kostbar end en observatør eller en inspektør på hvert enkelt fartøj - men også fordi den er langt mere gennemsigtig og objektiv i den forstand, at i det mindste fartøjernes positioner, deres tilstedeværelse på havet og varigheden af denne tilstedeværelse observeret fra en satellit naturligvis er indiskutable. Følgelig tror jeg, at det har været disse to forhold, der har overbevist os om, at vi måtte fastholde dette forslag, der som sagt ikke var særlig værdsat i begyndelsen.
Rådet traf som bekendt en beslutning med kvalificeret stemmeflerhed om netop indførelse af satellitovervågning på grundlag af et kompromis, som i øvrigt blev drøftet vidt og bredt på rådsmødet i november. Som følge heraf vil satellitovervågningssystemet blive indført i to etaper, nemlig fra den 30. juni 1998 alene for visse former for aktivitet, men fra 1. januar 2000 for alle fiskerfartøjer på over 20 meters længde uafhængigt af, hvor de fisker. Vi har accepteret eller rettere foreslået, at man undtager det lille kystfiskeri, fordi systemet virkelig syntes os at indebære for store omkostninger for de berørte fiskere, og derfor vil denne forordning ikke finde anvendelse på fartøjer, der fisker i under 24 timer og opererer inden for 12-sømilegrænsen. Dette har vi fundet rigtigt på baggrund af, at det endelige formål med kontrollen netop skal være bevaringen af ressourcerne.
Kommissionen har accepteret dette kompromis, fordi vi har fundet, at det, selvom det ikke indebar en fuldstændig accept af dens forslag, er et betydeligt skridt i den rigtige retning, selvom Kommissionen, således som alle her, havde foretrukket et hurtigere fremskridt.
For så vidt angår de økonomiske aspekter af denne forordning står det Kommissionen klart, at der må ydes en særlig økonomisk støtte til gennemførelsen af overvågningssystemet, og den vil derfor i fuldt omfang benytte de finansielle instrumenter, hvorover den råder, og inden for rammerne af den eksisterende bevilling vil der derfor blive givet prioritet til investeringer i gennemførelsen af satellitkontrollen.
Den anden sag, Parlamentet har behandlet, vedrører de tekniske foranstaltninger. Jeg vil her først og fremmest henlede Deres opmærksomhed på den store betydning, Kommissionen tillægger dette forslag, i betragtning af tilstanden inden for de bevarende foranstaltninger - som jeg vil kalde meget ringe - for størstedelen af fiskeressourcerne i Atlanterhavet. Forslaget har to formål. Det tilsigter nemlig dels at afklare og forenkle den eksisterende fællesskabslovgivning på området og dels og navnlig i betydeligt omfang at begrænse fangsten af fiskeyngel, der utvivlsomt giver anledning til et af de største problemer med bevaringen inden for rammerne af den fælles fiskeripolitik. Rådet traf ikke nogen afgørelse vedrørende det pågældende forslag og pålagde De Faste Repræsentanters Komité at fortsætte undersøgelsen af forslaget med henblik på en afgørelse i hvert fald før den 30. juni 1997. Jeg opfordrer derfor Europa-Parlamentet til at fortsætte arbejdet med dette forslag, og jeg kan garantere Dem, at Kommissionen er rede til at samarbejde i videst muligt omfang i enhver drøftelse, De måtte finde fornøden.
Det sidste punkt vedrører FUP IV. I betænkningen fra Parlamentets Fiskeriudvalg er Kommissionens forslag vedrørende det fjerde handlingsprogram blevet betegnet som forbilledligt. Den indgående og meget ofte lidenskabelige debat, der har løbet i ca. et år vedrørende Kommissionens forslag om FUP IV er, mener jeg, vidnesbyrd om ikke blot emnets store betydning, for så vidt omstruktureringen af Fællesskabets fiskerflåde er absolut nødvendig, men tillige den opmærksomme deltagelse fra sektoren og institutionerne.
Det synes mig særlig vigtigt at understrege to forhold. For det første erkendes det nu almindeligt, at fiskeressourcerne udnyttes ud over de rimelige grænser, og at nedsættelsen af og omstruktureringen af fiskeriaktiviteterne nu er uundgåelige og påtrængende nødvendige. Som følge heraf finder jeg efter at have undersøgt sagen, at der hersker en vis konsensus. Nogle bestrider dog, at overfiskeriet kan tilskrives eller tilregnes Fællesskabets fiskerflådes overkapacitet i forhold til de ressourcer, der er til rådighed. Der er følgelig enighed om resultatet, men der hersker forskellige opfattelser vedrørende løsningerne. Men efter min opfattelse er det om løsningerne, at vi må koncentrere vor opmærksomhed under hensyntagen til grundene. Kommissionen er fortsat overbevist om, at den hovedansvarlige for denne situation er den fælles fiskerflådes overkapacitet, og følgelig om, at flåden må reduceres. Da det ikke er muligt at fordoble fiskeressourcerne eller at hindre fiskerne i at stå til søs i et øjeblik, hvor de allerede har økonomiske vanskeligheder, må man acceptere tanken om at tilpasse flådens størrelse efter ressourcerne. Dette er, hvad der står på spil med FUP IV, således som de fleste, der er her til stede i øvrigt klart har forstået.
Det er klart, at formålet kan opnås - og det er forudsat i FUP IV - ved en nedsættelse af fiskeriaktiviteterne, men jeg vil gøre ikke så meget Europa-Parlamentet, som meget vel har forstået dette, men Rådet, som kun modstræbende gør sig problemet klart, opmærksomt på, at nedsættelsen af fiskeriaktiviteterne er svær at kontrollere, ofte lidet gennemsigtig og naturligvis må bygge på et meget detaljeret kontrolsystem, som endnu ikke findes. I alle tilfælde er Kommissionen rede til sammen med nedsættelsen af kapaciteten at acceptere, at der også sker en nedsættelse af aktiviteten. Kommissionen er derimod ikke rede til alene at acceptere en nedsættelse af fiskeriaktiviteterne som middel til opnåelse af målet.
Jeg finder som De, at adgangsbegrænsningen såvel som nedsættelsen af fangstkvoterne er uundgåelige med henblik på at skabe en større ligevægt, og at byrden ved omstruktureringen skal vurderes nøjagtigt og udlignes ved iværksættelse af økonomiske ledsageforanstaltninger af tilstrækkelig rækkevidde. Jeg har også taget det synspunkt til efterretning, som er kommet til udtryk i hr. Kofoeds betænkning om nødvendigheden af at suspendere støtten til værftssektoren, hvilket forekommer mig rimeligt.
For så vidt angår det sidste rådsmøde, må jeg beklage, at dette trods mange rådslagninger endnu en gang har udsat afgørelsen til senere, idet det dog har forpligtet sig til at nå frem til en afgørelse inden det næste rådsmøde, som er fastsat til medio april. Mens Kommissionen som i øvrigt også Europa-Parlamentet finder, at flådens overkapacitet er den væsentligste grund, har Rådet derimod ikke besluttet sig til i første omgang at godkende foranstaltninger til nedsættelse af kapaciteten og accepterer for øjeblikket kun brug af denne forpligtelse, når alle andre former for nedsættelse er udtømt. Kort sagt har Rådet foretrukket at udskyde afgørelsen til senere, men dog accepteret den »faste« dato den 30. april 1997.
Jeg skal tilføje, at Kommissionen har erindret medlemsstaterne om, at fællesskabsstøtten til flåderne vil være suspenderet under afventningen af en rådsafgørelse, idet det er klart, at midlerne til et strukturprogram ikke kan bruges, når man mangler selve programmet. Af denne grund har medlemsstaterne fra 1. januar i en skrivelse fra Kommissionen fået besked om, at de ikke længere er bemyndigede at træffe administrative afgørelser om samfinansiering af nogen foranstaltninger til fordel for fiskerflåderne, fordi det i mangel af et strukturprogram er umuligt at anvende fondsmidlerne. Jeg tror, at Parlamentet vil erkende logikken i dette. Under alle omstændigheder er der nu indledt en fase med uddybelse af det kompromis, der er indgået af det irske formandskab, og Kommissionen er, således som De ved, fortsat yderst forbeholden over for dette kompromis, fordi det vel er positivt i sin almindelige holdning, men fortsat er utilstrækkeligt for så vidt angår kontrolforanstaltningerne og begrænsningen af flådens kapacitet.
Jeg skal til slut sige, at Kommissionen på ny over for Rådet har betonet, at dens mål er at sikre sektoren den størst mulige lønsomhed med henblik på en varig fremtid for den europæiske fiskerisektor, og at alle disse initiativer har til formål ikke at ødelægge sektoren, men at forberede og sikre dens fremtid. Som følge af konstateringen af de foruroligende forhold vedrørende ressoucernes tilstand tror jeg, at det vil være muligt ved en simpel omfordeling af fiskeriaktiviteten at nå frem til en skånsom nedsættelse til det niveau, som kræves. Og jeg er desuden overbevist om, at alle, der har haft lejlighed til at vurdere situationen i al dens alvor, er af samme opfattelse.
Endelig vil jeg på ny fremhæve, at jeg, Kommissionen og dens tjenestegrene er rede til at samarbejde med Parlamentet i overbevisningen om, at interessen i at sikre denne sektor en fremtid til syvende og sidst er en interesse, som i vidt omfang deles af samtlige de europæiske institutioner.

Formanden
Tak, fru Bonino, for Deres udtømmende omtale af rådsmødet og af hele det komplicerede og meget følsomme fiskerispørgsmål.

Baldarelli
Hr. formand, fru kommissær, også jeg har værdsat de argumenter, De, fru Bonino, har fremlagt for Parlamentet. Jeg må dog i lighed med andre kolleger sige, at jeg beklager, at der ikke i det foregående møde har fundet nogen debat sted om et så vigtigt emne som FUP IV, der på denne måde kunne have været uddybet. Naturligvis har vi som medlemmer af Europa-Parlamentet krævet mulighed for at kunne afholde en drøftelse her i salen, idet forhandlingen ved den lejlighed om problemerne med arbejdets tilrettelæggelse ikke har kunnet foregå normalt.
Naturligvis er Rådets resultater på visse punkter kontradiktoriske. På den ene side er der nogle positive træk, som f.eks. den principielle godkendelse af planen for de ændringer af nettene til fangst af sværdfisk, der vedrører Italien - et vigtigt valg, der stiller omstillingen af denne flåde, der har haft betydelige miljømæssige virkninger for Middelhavet, en løsning i udsigt - og samtidig problemet med satellitkontrollen. Fra dette synspunkt har De, fru kommissær, omtalt problemet med satellitkontrol, som er meget vigtig og mindre kostbar, også fra et teknologisk synspunkt. Jeg vil tillige i denne forbindelse erindre om, at vi også har et svar på sikkerhedsproblemerne. Takket være satellitkontrollen kan der være betydelige muligheder med hensyn til sikkerheden og naturligvis kontrollen med fartøjerne.
Jeg går nu over til det mest ømtålelige punkt. Vi har brug for resultaterne af FUP III, fru kommissær, idet disse naturligvis er af betydning med henblik på opfølgningen af arbejdet og tilrettelæggelsen af FUP IV. Det er naturligvis en kompliceret og vanskelig opgave at forlige opretholdelsen af bestandene med kravet om opretholdelse af en strategisk position inden for fiskerisektoren. Naturligvis måtte man ud fra dette synspunkt vurdere de socio-økonomiske forhold, et område, som jeg finder, at Rådet bør engagere sig mere i. Parlamentet har allerede arbejdet i denne retning og vi socialdemokrater er overbevist om, at omstillingen skal tage hensyn til de socio-økonomiske forhold. Jeg tror derfor, at det er af betydning at arbejde her på også i fremtiden.

Langenhagen
Jeg ønsker præsidiet og fiskerikommissionen godt nytår! Det var meget uheldigt at vi i december sidste år ikke fik en regelret debat med Dem, fru Bonino. I dag er det vor opgave sammen med Dem og Deres fiskerikommission at overveje, hvorledes vi fremmer den fælles fiskeripolitik, og det skal være båret af den overbevisning, at fiskeriet er en vigtig industrigren i Den Europæiske Union, og dét ganske særlig i Europas mange kystregioner, der er afhængige af arbejdspladserne.
Det er kedeligt, at der på Rådets samling i december som anført af Dem blev brugt værdifuld tid på en diskussion om fordelingen af fisk, der muligvis ikke eksisterer mere, i stedet for at bruge denne tid på de sager, som Parlamentet allerede havde udtalt sig om. Aftalen om overvågning fra satellit hilser vi naturligvis velkommen, selv om kun de største skibe udstyres med den nye teknologi. Denne flåde, som ganske vist i antal er relativ lille, er væsentlig for EU-fiskeriet, og med den bringes de nye teknologier i det mindste i anvendelse.
Fru Bonino, De understregede, hvor nødvendigt det er at handle beslutsomt, hvis der på længere sigt stadig skal være en fiskeriindustri i EU. Min gruppe i Europa-Parlamentet støtter Dem i det. Jeg vil gerne opfordre Dem til, således som De også opfordrede os til, at arbejde tæt sammen med os for at finde en løsning. Ellers bliver der ingen ende på fiskerikrisen, men kun på fiskeriet.
Det optager mig en del, at det nuværende Råds tekster ligger milevidt fra de tekster, som Parlamentet allerede er blevet hørt om. Jeg opfordrer Kommissionen til at respektere Parlamentets ret til fornyet høring.
Vi er naturligvis også glade for forslaget om ikke kun at forenkle, men også forbedre de tekniske foranstaltninger til bestandsbevarelse: Net med større masker, flere selektive net med åbninger af kvadratiske masker dér, hvor det er praktisk, og princippet om ordningen med ét net er der principielt brug for med henblik på at give også små fisk en chance for at overleve.
Rådet pådrager sig et ansvar, hvis det ikke omgående reagerer positivt, men udvander forslagene yderligere. Blot en overgangsløsning kræver allerede kostbar tid. Og fiskerne har som de, der berøres deraf, gjort det klart for os, at de ønsker bevaringsforanstaltninger. I dag ved vi nu, at Rådet ikke er til sinds at stemme for foranstaltningerne til en tilstrækkelig reduktion af udgifterne til fiskeriet og af flådens kapacitet. Der er brug for begge dele for at genoprette balancen med de ressourcer, der er til rådighed, således som De sagde.
Faren er således stor og reel, hvis vi ikke bliver herrer over situationen. Andre politiske kræfter vil bestemme kursen og påtvinge fiskeriindustrien deres ideer. Deriblandt er der den at lukke fiskerisektoren. De resterende måneder indtil konferencen om beskyttelse af Nordsøen til foråret vil bevise dette, og offentligheden vil blive sensibiliseret. Til slut står fiskerne alene tilbage. Det betyder altså, at det er på sin plads med en ny måde at tænke på.
I de fremragende høringer, som vor udmærkede hidtidige formand, hr. Arias Cañete, foranstaltede, var der én ting, der hurtigt stod klart: Kapløbet om levnedsmidlet fisk vil blive fortsat uden nåde, hvis vi ikke omsider lægger krisen bag os. For længe, alt for længe, har vi kun hørt dårlige nyheder om det bestående fiskerimanagement. På høringerne blev der imidlertid også sagt positive ting. Industrien er som sagt i vidt omfang rede til i sin produktion at tage hensyn til en bæredygtig udnyttelse af ressourcerne og dermed standse det ødelæggende kapløb. New Zealand og Island er eksempler herpå.
Jeg opfordrer Dem til at gøre deres positive erfaringer til Deres egne og forelægge Europa-Parlamentet relevante forslag.
Vi er heldige med Carmen Fraga som ny formand for Fiskeriudvalget og som ordfører for den fælles europæiske fiskeripolitik fra år 2000.
Jeg tror fuldt og fast på, at fiskeriet, dersom vi alle samarbejder og har en realistisk vision, også har fremtidsudsigter.
Jeg er meget spændt på de kommende to og et halvt år i Fiskeriudvalget.

Gallagher
Hr. formand, jeg vil gerne indledningsvis sige, at jeg bifalder denne lejlighed til her i formiddag at drøfte forskellige aspekter af fiskeriindustrien her i Parlamentet. Jeg kan huske situationen fra december måned sidste år, da vi ikke fik lejlighed til at drøfte betænkninger som for eksempel Souchet- og Kofoed-betænkningerne og Escudero-betænkninger om tekniske foranstaltninger til bevarelse af fiskeressourcerne, der jo ikke blev vedtaget. Derfor er det vigtigt, at vi her kan understrege vigtigheden af fiskeriet og de problemer, fiskeriindustrien i hele Europa står overfor.
Jeg vil ikke bruge så megen tid på TAC og kvoter, men gerne takke Kommissionen, fordi den har givet os detaljerede oplysninger fra mødet den 19. og 20. december. Det er vigtigt, at medlemmerne af Parlamentet, og navnlig medlemmerne af Fiskeriudvalget, på ethvert tidspunkt får alle tilgængelige oplysninger om den igangværende udvikling.
Jeg vil meget hurtigt henvise til satellitsystemet, som vi alle støtter i princippet. Det glæder mig, at den sunde fornuft vandt både i Kommissionen og i Rådet, og at formandskabets kompromis til sidst blev vedtaget. Fartøjer på under 20 meters længde bliver derfor ikke pålagt nogen byrde. Fartøjer, der fisker i indre farvande, hvor de kun er til havs i 24 timer og derunder, bliver ikke pålagt nogen byrde. Det glæder mig også, at der bliver økonomisk støtte til dem, der finder det nødvendigt at installere dette udstyr i deres fartøjer. Det er da logisk, at satellitforordningen og -systemet gøres gældende for disse fartøjer. Det meste af deres fiskeri sker uden for flagskibsfarvande.
Vi støtter alle princippet om tekniske bevarelsesforanstaltninger, der sigter mod at reducere fangsten af ungfisk for at sikre, at fiskeriindustrien overlever i vor og kommende generationer. Vi må sikre, at vi begrænser fiskeriaktiviteten i bestemte områder og bestemte sæsoner, hvor mængden af ungfisk er stor. Vi skal støtte spørgsmålet om lukkede områder. Vi skal støtte mindstefangster og bestemmelser om net med kvadratiske masker. Men vi skal også sikre, at bestemmelserne er udformet på en enkel måde, og at de er lette at forstå for fiskerne, og at eventuelle undersøgelser gennemføres under kommercielle forhold. Det glæder mig, at vi får flere lejligheder til at drøfte tekniske bevarelsesforanstaltninger, før der træffes en beslutning på et senere tidspunkt.
Og det bringer mig til det fjerde punkt i mit indlæg. Set ud fra en europæisk målestok har mit land en lille fiskerflåde, både i størrelse og antal. Kapacitetsnedskæringer er ikke en mulighed for Irland. Tonnageloftet blev fastlagt, da industrien var i sin spæde barndom, hovedsagelig en kystfiskerflåde. Som i alle lande sker vort fiskeri fra kystområder, hvor der ikke findes alternative beskæftigelsesmuligheder. Den valgkreds, jeg repræsenterer, er en region under mål nr. 1. Det er noget, der skal tages i betragtning. En bred indfaldsvinkel er hverken praktisk eller realistisk.
Til sidst vil jeg sige til kommissæren, at der skal indføres ledsageforanstaltninger, men de skal ikke komme fra de eksisterende strukturfonde.

Teverson
Hr. formand, også jeg vil takke kommissæren for hendes omfattende beskrivelse af Rådets samling, hvilket er meget vigtigt. Det glæder mig også, at hun ser så godt ud. I den britiske presse har vi hørt meget om, at hun kun lige nøjagtigt overlevede mødets slutning. Det glæder os at se Dem her, aktiv som sædvanlig.
Vedrørende satellitterne, der er en mindre, men dog vigtig milepæl, er det vigtigste, at store dele af industrien har været imod dem. De kan selvfølgelig ikke lide »spionen fra oven«. Jeg kommer fra fragtindustrien, hvor vi har haft fartskrivere i mange år. Noget, jeg har lært, er, at folk hurtigt finder ud af, hvordan man misbruger og snyder systemerne. Det er altid et spørgsmål om at være et skridt foran. Så jeg vil gerne høre, hvad kommissæren har til hensigt at gøre for at sikre, at systemet gennemføres ensartet og korrekt på disse fartøjer i hele Unionen. Hun har store problemer på grund af de få inspektionsressourcer. De skal bruges i processen, men der er altid spørgsmålet om misbrug.
Vedrørende TAC og kvoter vil jeg gerne igen nævne det strategiske problem med ministre, der drøfter med videnskabsfolk gennem Kommissionen og kommer frem til et kompromis, som gør det muligt for alle ministrene at sige, at de har vundet, mens videnskabsfolkene samtidig forsøger at beskrive den objektive situation for bestandene. Det forekommer mig at være en proces, der ikke fungerer, som ikke er rigtig. Undertiden spørger jeg mig selv, om størstedelen af politikernes tid bliver brugt til at udforme pressemeddelelser om, at de alle har vundet slaget for deres egen industri. Jeg synes helt ærligt, at vi skal arbejde os i retning af en proces, hvor vi holder politikerne uden for processen; hvor ministrene måske i sidste instans kan sige »ja« eller »nej« til en løsning, men ikke kan forhandle sig frem til den selv, for så får vi bare en situation, hvor miljøet bliver sat på vågeblus og vi bare kæmper for politiske sejre.
Vedrørende FUP IV overrasker det mig ikke, at vi har måttet udskyde det igen til april. Det er beklageligt, fordi industrien har brug for at vide, hvordan fremtiden ser ud. Men jeg mener, at det til dels er et tegn på, at dette særprogram som tidligere programmer ikke vil komme til at fungere. Det er interessant, at Kommissionen har indført en sanktion om, at der ikke kommer flere betalinger fra FIUF, før der er opnået enighed. Det er på sin vis den rette fremgangsmåde, men jeg mener, at den eneste måde, der kan foretages rationaliseringer på, er, hvis industrien selv beslutter, hvordan det skal gøres inden for nogle stringente miljøpolitiske rammer, som disse rationaliseringer skal fungere indenfor.
Det vigtigste aspekt af investeringer i fartøjer fremover er ikke, at EU skal yde penge til geninvesteringer. Det er helt forkert. Det drejer sig om, at industrien skal forstå, hvordan dens fremtid bliver, og så kommer der private investeringer i industrien.
Til sidst var jeg meget ked af, at Kommissionen i mine øjne led et klart nederlag i Middelhavsområdet i forbindelse med sværdfisk - på det områder solgte den helt ud.
Jeg vil spørge kommissæren om, hvad hun vil gøre i første halvdel af 1997 for at fremme debatten om den fælles fiskeripolitik efter år 2000.

Novo
Hr. formand, efter min mening har den resolutte protest fra fiskere og skippere i flere medlemsstater mod Kommissionens forslag til det fjerde flerårige udviklingsprogram (FUP IV) haft stor indflydelse på den holdning, Parlamentet vedtog under den sidste mødeperiode, og jeg mener også, at denne reaktion havde betydning for den beslutning, der blev truffet på samlingen i Fiskerirådet den 19. og 20. december om at udarbejde nye forslag, der principielt skal vedtages i de første måneder af 1997.
For mit vedkommende håber jeg, at de endelige løsninger, der bliver vedtaget, svarer til sluterklæringerne fra denne rådssamling, som generelt, om end med visse afvigelser, ser ud til at være i overensstemmelse med hovedlinjerne i den debat, der nu i flere måneder har foregået her i Parlamentet.
Det er således afgørende, at der ikke i de nye forslag igen insisteres på uacceptable og uberettigede begrænsninger af fiskeriindsatsen eller på nye indskrænkninger, men at de fastsætter foranstaltninger til permanent og streng overvågning af udviklingen i fiskebestandene, effektive mekanismer, der gør det muligt at føre kontrol med fiskeriindsatsen og de forskellige fiskeriredskaber og -teknikker, yderligere finansielle midler til kompensation for indtægtstab, samt foranstaltninger til beskyttelse og fremme af det ikke-industrielle kystfiskeri, den sociale stabilitet i fiskersamfundene og den direkte og indirekte beskæftigelse.
Fru kommissær, jeg vil gerne stille Dem et andet spørgsmål, som efter min mening hænger sammen med ovenstående. Jeg tænker på den marokkanske regerings seneste udtalelser om en - ensidig - forlængelse med to-fire måneder af den biologiske hvileperiode, der er fastsat i den nuværende fiskeriaftale, et krav, der hvis det bliver en realitet, kun vil gælde for fællesskabsskibe, dvs. portugisiske og spanske fartøjer, såvel som på den erklærede hensigt om ikke at forny den eksisterende aftale, der jo blev indgået for lidt over et år siden. Disse udtalelser fra marokkansk side er efter min mening foruroligende og uacceptable.
Vi kan ikke acceptere, navnlig ikke over for opinionen i de iberiske lande, at man i dag dementerer, at fiskeriaftalen blev forhandlet i tæt tilknytning til den handelsmæssige associeringsaftale, der ligeledes i 1995 blev indgået med Marokko, og at mange af de handelsindrømmelser, der hermed blev givet med hensyn til fiskekonserves og landbrugsprodukter, i øvrigt med meget alvorlige konsekvenser i nogle af Unionens medlemsstater, blev anvendt som modydelse for at skabe betingelser for en fornyelse af fiskeriaftalen. Den tætte sammenhæng mellem forhandlingerne af de to aftaler kan ikke dementeres, og den er da også her i salen blevet anført som begrundelse for at godkende de respektive aftaler, navnlig i forbindelse med debatten om betingelserne for indgåelse af handelsaftalen med Marokko. Vi vil meget gerne høre, hvad kommissæren mener om dette spørgsmål, og hvorledes hun agter at gribe det an i forbindelse med de nye forslag, der skal forelægges i 1997, for den marokkanske regerings holdning vil, hvis den udmøntes i praksis, naturligvis skabe en helt ændret situation, som den portugisiske og den spanske flåde ikke kunne forudse for en måned siden.
For vort vedkommende kan vi allerede nu sige, at vi anser enhver ændring af de i 1995 aftalte biologiske hvileperioder for at være uacceptabel.
Vi vil meget gerne høre Deres mening om denne sag.

McKenna
Hr. formand, Rådets samlinger i de seneste par måneder har sandsynligvis haft de vigtigste dagsordener i mange år; det har behandlet tre forhold inden for fiskeriforvaltning: for det første størrelsen af EU's fiskerflåde under FUP; de nye forordninger om tekniske foranstaltninger foreslået af Kommissionen og tekniske transpondere, der er et vigtigt aspekt af det overordnede kontrol- og overvågningsprogram. Desuden er det truffet beslutning om de årlige TAC. Disse møder har været en sjælden lejlighed til at gøre noget aktivt for at rette op på den farlige situation i EU's fiskeri. Desværre var Rådet ikke modigt nok til at træffe de vanskelige beslutninger, der skal træffes.
Vedrørende FUP indrømmer alle, at EU's fiskerflåde er for stor. Selv fiskeriindustrien siger, at der er overkapacitet, og at reduktioner er nødvendige. Men Rådet modsætter sig fortsat tanken. Det forsøger åbenbart at gøre FUP, der er et program, som sigter mod at reducere fiskerflådens kapacitet gennem oplægninger, skrotninger osv., til et program, der begrænser fiskernes tilladte fiskeriaktiviteter. Det er en grundlæggende ændring af formålet med programmet, en ændring, der i vore øjne nødvendigvis må blive en fiasko. Det er der er mange grunde til, og her vil jeg blot nævne to.
For det første er fiskerfartøjer bygget til at fiske, så fiskerfartøjernes ejere bliver ikke glade, når deres fartøjer bare ligger og taber penge. De vil lægge pres på politikerne for at få tilladelse til at tage ud og fiske og søge at tjene nogen penge. Omfanget af det pres, der kan lægges på politikere, er velkendt og kan ses af resultatet af det årlige Rådsmøde, hvor der træffes beslutning om TAC. Så selv om Rådet i sin visdom kunne vedtage et program til begrænsning af fiskeriet, ville det ikke betyde en afslutning på det hele, for så vil der komme en lind strøm af anmodninger fra industrien om tilladelse til yderligere fiskeri.
For det andet vil et sådant program blive yderst vanskeligt at overvåge eller kontrollere. Sidste år var jeg ordfører for en betænkning om CFP-overvågningssystemet. De husker sikkert, at fiskerikontrollen er medlemsstaternes ansvarsområde, ikke Kommissionens. Den grundlæggende konklusion på Kommissionens undersøgelse var, at kontrolprogrammerne i medlemsstaterne var fuldstændig utilstrækkelige og kraftigt behøvede en forbedring. Ingen lande havde et program, der var godt nok på alle områder. Det var interessant at se, at Kommissionen registrerede, at flere lande rent statistisk ikke opfyldte målene for de nationale flåders størrelse og kapacitet. Der var tilfælde, hvor fartøjerne var større i virkeligheden, end det, de var opført til i de nationale registre over fartøjer.
Jeg stiller derfor følgende spørgsmål: Hvordan kan vi have tillid til, at et program til kontrol i en stor, kraftig flådes fiskeri kan blive en succes? Vi har end ikke evnet at kontrollere fangsternes omfang, og det er endda meget lettere.
Der er indgået en aftale om, hvor meget kapaciteten skal reduceres. Et andet vigtigt aspekt er, hvilken kapacitet der skal fjernes. Vi må sikre, at de fartøjer, der fortsat er med i flåden, er dem, der ødelægger havmiljøet mindst. Det får på længere sigt positive følger for både fiskebestanden og fiskerne.
Det sidste er et forhold, der ikke er blevet viet særlig stor opmærksomhed, nemlig hvad der gøres med fartøjerne. EU's flåder er allerede aktive i mange have rundt omkring i verden og forårsager ofte betragtelige skader. I betragtning af størrelsen af andre flåder i verden er der ikke særlige mange andre områder, som disse flåder kan fiske i uden at skabe problemer. Oplægningsordningerne skal sikre, at FUP ikke bare overfører problemet til andre dele af verden. Europa skal ikke have lov til at eksportere sin overskudskapacitet.
Kort sagt mener De Grønne, at et stramt program for flådereduktion ledsaget af kompensation til fiskerne er en grundlæggende forudsætning for at løse den nuværende krise. De tekniske foranstaltninger handler alle om at gøre EU's fiskeripraksis mere selektiv. Det omfatter ikke alene ungfisk af kommercielt vigtige fiskemålgrupper, men også andre arter, som fiskerne ikke ønsker. Det forhold, at FAO anslår, at der på verdensplan smides omkring et ton fisk væk for hvert ton, der bevares, viser, at dette er et meget alvorligt problem. Kommissionen har foreslået et antal gradvise ændringer i de nuværende tekniske foranstaltninger, herunder net med kvadratiske masker, øgede netstørrelser og trådnet til at frasortere blandt andet rejer. Nok engang tøver Rådet og arbejder med en kompromisudgave, som kommer til at svække Kommissionens forslag.
Fiskeriindustrien holdes ansvarlig for de skader, den påfører havsamfundet. Kommissionens forslag er et stort skridt i retning af en mere ansvarlig tilgang til fiskeriaktiviteterne. Rådet er desværre åbenbart fast besluttet på at ignorere den brede offentlige mening i Europa og resten af verden, der ønsker en mere forsigtig fiskeripolitik, og vælger at bøje sig for presset fra fiskeriindustrien.

Macartney
Hr. formand, til forskel fra Dem var jeg glad for, at fru Bonino fik tyve minutter til at tale til os i. Jeg ville bare ønske, at jeg også havde tyve minutter, for vi står her over mange meget vigtige emner. Jeg vil ganske kort fremlægge nogle få punkter.
For det første fik de nordirske fiskere kompensation fra den britiske regering under forhandlingerne. Jeg vil gerne vide, hvor de fisk kom fra, som gik til Nordirland som del af den politiske handel, som den konservative regering måtte strikke sammen med Ulster Unionists. For det andet er der et par problemer, som jeg godt vil nævne: Det første er, at lakseimporten fra Norge er et problem, der ikke vil gå væk af sig selv. Det er både den britiske regerings og Kommissionens skyld, fordi de ikke har indført en mindsteimportpris. Hvis de havde ønsket det noget tidligere, havde de fået det, men som kommissæren siger, pågår der en undersøgelse, og jeg forstår hendes holdning. Men der er nu frygt for, at priserne tager et styrtdyk. Jeg vil gerne forsikres om, at det bliver taget med i overvejelserne.
For det tredje problemet med størrelsen af den britiske fiskerflåde. Det er et stort problem, først og fremmest på grund af bekvemmelighedsflag - et problem, Det Forenede Kongerige hidtil har behandlet forkert - og også på grund af Det Forenede Kongeriges manglende evne til at oplægge skibe. Det er et stort problem, som jeg gerne vil understrege.
Jeg har endvidere et par positive kommentarer. Det er vældig godt, at fru Bonino kommer her efter slaget i december og siger: «Lad os tale seriøst om bevarelsesforanstaltningerne, om FUP IV«. De ting, vi vidste, ikke ville blive gennemført i december, kan vi nu drøfte på en realistisk måde, og nu har vi tid til en konstruktiv dialog, hvor der tages hensyn til holdningerne i fiskerisektoren.
Det glæder mig også, at den begrænsede kystfiskerisektor er undtaget fra satellitovervågningen. Det er meget vigtigt, både symbolsk og i praksis. Det er sådan, vi skal handle fremover: Opprioritere denne sektor. Endelig et par ord om løftet om, at der indføres kompensation i form af ledsageforanstaltninger for tab, der påføres fiskerisektoren. Landbrugssektoren har længe forventet dette som en ret, og så har fiskerisektoren bare skullet overleve på en eller anden måde. Det glæder mig at høre, at dette tages med i overvejelserne, og vi ser frem til yderligere oplysninger om dette emne.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at sige, at jeg glæder mig over, at kommissæren er til stede her i dag, og jeg tror, vil ville glæde os endnu mere, hvis hun kom endnu oftere for at drøfte fiskerianliggender, for de er ikke blevet drøftet så meget i årenes løb, som de fortjener, og i hvert tilfælde ikke sidste år.
Vedrørende TAC og kvoter er situationen sådan lidt la-la. Men jeg er utilfreds med situationen, som den så ud sidste år. Kommissionens udtalelse om kraftige nedskæringer i fiskeriindustrien over hele Europa skabte unødig frygt blandt fiskerne. I vore moderne tider må der da være en bedre måde at gøre sådan noget på?!
Er det ikke på tide, at Kommissionen, Parlamentet, Rådet, fiskerne og videnskaben finder frem til noget positivt? Er det ikke på tide, at videnskaben og fiskerne sætter sig ved samme bord i stedet for at fremsætte modstridende oplysninger, som de gør nu? Fru kommissær, vi ved jo alle, at vi kommer til at gå igennem den samme proces igen til august, september, oktober, november og december! Der er ikke fundet nogen løsninger! Vi kommer ganske enkelt bare til at gøre det hele en gang til.
Så jeg synes bestemt, vi skal finde en anden metode, og alle berørte bør indtage en mere positiv holdning.
Jeg glæder mig over beslutningen om at få indført satellitovervågning på større både og ikke på kystfiskerne - det var en meget klog beslutning at vedtage Rådets og Kommissionens kompromis.
Jeg vil også gerne sige meget tydeligt til hr. Macartney - i det tilfælde at han skulle være bekymret - at der ikke blev strikket en løsning sammen mellem den britiske regering og Ulster Unionists før Rådets samling! Overhovedet ikke! Det var bare nogle gode forhandlinger. Hvis nogle af medlemmerne af hr. Macartneys parti havde samme forhandlingsevner som folkene i mit parti i Westminster, ville hans fiskere måske drage lige så stor fordel af det som mine fiskere gør i Nordirland. Jeg vil gerne takke den britiske regering og lederen af mit parti for at have opnået det.

Le Rachinel
Hr. formand, kære kolleger, på deres møde i Bruxelles den 19. og 20. december nåede fiskeriministrene frem til en aftale om satellitovervågning med hensyn til de samlede tilladte fangstmængder (TAC) og kvoterne. De udskød beslutningen vedrørende planen om en reduktion af Fællesskabets fiskerflåde, den såkaldte POP 4, til april 1997.
Lad os se på de to punkter i aftalen. Indførelsen af et satellitsystem til overvågning af de europæiske fartøjer får os uvilkårligt til at tænke på satellitkontrol med braklagt landbrugsjord eller antallet af køer pr. hektar. Det er den mest avancerede teknik, som anvendes i det europæiske bureaukratis tjeneste. Man skjuler sig naturligvis bag betragtninger vedrørende teknik og sikkerhed: identificering og lokalisering af fiskerfartøjerne og den hurtigst mulige hjælpeindsats i tilfælde af havsnød eller forlis.
Disse foranstaltninger, som beløber sig til 205 millioner ecu over fem år, ville være mere virkningsfulde og troværdige i forhold til de europæiske fiskere, hvis de gjaldt alle de fartøjer, som fisker i Fællesskabets territorialfarvande, for det er kun fartøjer, der er udstyret med den famøse blå kasse, der kan spores og dermed kontrolleres og eventuelt straffes.
Den anden aftale, som fiskeriministrene indgik, går ud på at forhøje TAC i forhold til Kommissionens oprindelige forslag. Ud af 116 TAC blev kun 30 ændret i forhold til sidste år. Bag den tekniske diskussion om bevarelse af fiskeressourcerne og arternes reproduktion gemmer sig et politisk spørgsmål, som kan sammenfattes på følgende måde: ønsker vi at ofre den fælles fiskeripolitik for den verdensomspændende frihandelstanke?
Men i WTO's tidsalder og med internationaliseringen af handelssamkvemmet respekterer Den Europæiske Union som den eneste bestemte arbejdsmarkedsmæssige, tekniske og miljømæssige standarder på fiskeriområdet. Det er ikke Fællesskabets fiskere, der skal betale prisen for de ensidige indrømmelser, Kommissionen har forhandlet sig frem til på deres vegne.

Adam
Hr. formand, hvis vi lige trækker vejret et øjeblik og ser på alle de drøftelser, der har fundet sted i fiskerisektoren i de seneste måneder, er der en ting, der råber til himlen, og det er, at industrien fuldstændig har mistet tilliden til vurderingen af bestandene af de forskellige fisk - det er noget, der skinner igennem alt det, jeg har læst.
Jeg ved fra fiskerne i min egen valgkreds, at de overhovedet ikke har tillid til de oplysninger, de får fra videnskaben om bestandene. Jeg vil lige citere fra årsberetningen fra den engelsk-skotske fiskeproducentsammenslutning, hvor der ligeud står: «Vi skal fortsat sætte spørgsmålstegn ved videnskabens oplysninger om fiskebestandene« Englænderne og skotterne trækker sig nu ud af den europæiske sammenslutning af fiskeproducenter.
Der er også det forhold, at kvotesystemet ikke fungerer i overensstemmelse med markedets behov. Fiskerne presses til at opfylde kvoterne af frygt for, at der sker nedskæringer i det følgende års kvotetildeling. Et af resultaterne er, at der fanges flere små fisk - inden for lovens grænser, men andelen af små fisk stiger, og det gælder også for mængden af fisk, der trækkes tilbage fra markedet. Sidste års tal for min region viste, at mængden af tilbagetrukket kuller steg med 50 % og af tilbagetrukket hvilling med 30 %. Vi skal hurtigst muligt væk fra en »fang dem eller gå glip af dem«-mentalitet.
Jeg opfordrer indtrængende Kommissionen til at tage hensyn til, at vi skal finde nye måder at vurdere bestandene og fastlægge kvoterne på. Medmindre vi har tillid til en sådan ny måde, kan vi ikke gøre os håb om at indføre et effektivt regionalt forvaltningssystem.

Fraga Estévez
Hr. formand, indledningsvis vil jeg gerne takke kommissæren for hendes redegørelse om resultaterne af mødet i Rådet af Fiskeriministre og for hendes beredvillighed til at drøfte dem her i Europa-Parlamentet. Desværre tror jeg ikke, at der, på trods af den betydning, der a priori må tillægges dette rådsmøde, kan tales om egentlige resultater, da der bortset fra TAC og kvoter ikke er truffet beslutning om noget som helst. Det var et skuffende Fiskeriråd, for så vidt som den fjerde generation af flerårige udviklingsprogrammer (FUP IV) er blevet udskudt til april, tidsplanen for forordningen om tekniske foranstaltninger er endnu mere ubestemt end før, og forslaget vedrørende satellitbaseret overvågning - der efter min mening er blevet stærkt forvansket - er heller ikke blevet endeligt vedtaget.
Det kan resultere i, at iværksættelsen af tre instrumenter af fundamental betydning for fiskerisektorens forvaltning og udvikling udskydes endnu et år. Det er en eklatant fiasko for Rådet, som klart viser manglen på fodslag med Kommissionen, og medens sidstnævnte kan kritiseres for at have forelagt lidet realistiske, konfuse forslag uden de nødvendige forudgående undersøgelser, må Rådet anklages for manglende beslutningsevne og for i højere grad at lade sig styre af medlemsstaternes særinteresser end af en reel vilje til at gøre fremskridt med en sammenhængende, fremadrettet fiskerilovgivning.
Dette fremgår hvert år af de klart politiske resultater af TAC-fordelingen. Men det er især i spørgsmålet om de flerårige udviklingsprogrammer, at der er behov for afklaring og præcisering, for selv om det er hævet over enhver tvivl, at Rådet har lagt hårdt pres på Kommissionen, har også denne løst sin opgave dårligt. Selv om man accepterer - hvad jeg altid har gjort -, at en indskrænkning af fiskerflåden er nødvendig, er Kommissionens forslag unødvendigt maksimalistisk og videnskabeligt set diskutabelt.
Der var tale om et af årets stjernetemaer, som burde have været behandlet med større fleksibilitet og kompromisvillighed, og på dette område har Kommissionen udvist mangel på dialogevne og praktisk sans. Det er - som Parlamentet har påpeget igen og igen - selvindlysende, at når flåden stilles over for krav om så store ofre som i dette forslag, skal det ledsages af seriøse og garanterede socioøkonomiske foranstaltninger, da det ellers på forhånd er dømt til fiasko.
Parlamentet er stadig ikke helt på det rene med, om det fjerde flerårige udviklingsprogram generelt er baseret på en begrænsning af fiskeriindsatsen, om det står fast på nogle mindstekrav til kapacitetstilpasning, eller om det er et luftigt mix, hvor initiativet i princippet overlades til medlemsstaterne, og Kommissionen først efterfølgende træffer beslutning. Fra Deres afdeling har vi hørt de mest forskelligartede fortolkninger, og under alle omstændigheder er situationen den, at flåden ikke med sikkerhed ved, hvilken type foranstaltninger den vil blive pålagt, og at ingen tilsyneladende er i stand til at give den en klar og tydelig redegørelse herfor.
På baggrund af den fastlåste situation i Rådet gik Kommissionens umiddelbare løsningsforslag ud på at gøre udbetalingen af strukturmidler til omstrukturering og modernisering betinget af godkendelsen af forslaget, hvilket - ud over juridisk set at være en tvivlsom affære -, politisk set er en uspiselig løsning, der som nævnt må betegnes som en fejl. Min kritik af Rådets holdning er utvetydig, fru kommissær. Men når Kommissionen ser sig nødsaget til at tage tilflugt til sådanne trusler, er det udtryk for en mangel på fodslag, som er for alvorlig til, at man kan se bort fra den, en situation, som også Kommissionen har et ansvar for.
Endvidere er beslutningen uacceptabel og uretfærdig over for de lande, som har efterlevet de forudgående flerårige udviklingsprogrammer, da det er dem, der vil være mest indstillet på også at opfylde de efterfølgende. Hvordan kan man skære de gode og de dårlige elever over én kam? Medens der aldrig er truffet seriøse foranstaltninger til afstraffelse af dem, der ikke har opfyldt kravene, og som derfor på forhånd ville være udelukket fra at modtage strukturmidler, træffes der nu en foranstaltning, som vil gå ud over de lande, der rent faktisk har taget fællesskabsforanstaltningerne alvorligt.
Den hermed skabte situation er kafkask, fru kommissær, og jeg vil bede Dem om at tage hensyn til anmodningen om, at i det mindste de lande, som har opfyldt de af Den Europæiske Union stillede krav om kapacitetsbegrænsning, igen får adgang til at modtage strukturmidler. Jeg ville gerne have kommenteret de øvrige emner, som Rådet drøftede, men af tidsmæssige årsager skal jeg undlade at kaste flere spørgsmål ind i debatten.
Jeg takker Dem endnu en gang, fru kommissær, for Deres tilstedeværelse her og vil være taknemmelig for enhver præcisering, De måtte være i stand til at give os vedrørende disse spørgsmål.

Souchet
Hr. formand, jeg vil gerne fremdrage to positive ting blandt beslutningerne fra Fiskeriministerrådet i december. Først og fremmest meddelelsen om, at der om et år vil blive indført større fleksibilitet i forvaltningen af kvoteordningerne. Det er et meget vigtigt, men ofte overset, aspekt af bevarelsen af fiskeressourcerne, at der også tages hensyn til udnyttelsesgraden af kvoterne. Det er helt nødvendigt at tilstræbe den størst mulige fleksibilitet, ellers vil medlemsstater og fiskeriorganisationerne have tendens til at udnytte deres kvoter maksimalt for ikke at blive straffet på et senere tidspunkt, og det vil tilskynde til forskellige former for skadelig praksis, for eksempel handel med kvoter.
Et andet positivt punkt er større præcision og rimelighed i kontrollen takket være vedtagelsen af et satellitovervågningssystem, som naturligvis kun skal gælde de større fartøjer.
Jeg glæder mig over, at Rådet har medtaget adskillige ændringsforslag, som jeg stillede i Fiskeriudvalget, og som Parlamentet vedtog. Derimod finder jeg Kommissionens holdning yderst farlig, idet den som afpresningsmiddel bruger trusler om suspendering af støtte til bygning og modernisering af fartøjer for at prøve at tvinge medlemsstaterne til at vedtage planer for en massiv reduktion af fiskerflåden. Medlemmer, der er valgt i kystområderne, kender den usikre situation, som mange skibsværfter befinder sig i i øjeblikket. En blokering fra Kommissionens side risikerer at bringe en række af dem i fare, hvor fremtiden i dag afhænger af ordrer med FIUFstøtte. Hvis disse skibsværfter forsvandt, ville vore lande miste et stort antal arbejdspladser, og samtidig ville en meget værdifuld europæisk viden gå tabt.
Med hensyn til de tekniske foranstaltninger skal disse være omhyggeligt afprøvet forud for enhver generel anvendelse, og det er vigtigt at der tages hensyn til alle faktorer, navnlig de forskellige fiskeredskabers selektivitet og energiforbrug.
Endelig må den fælles fiskeripolitik ikke være begrænset til kun at omfatte tre kategorier: kontrol, kapacitet, tekniske foranstaltninger. Det er vigtigt, at man bestræber sig på at omdefinere begrebet fællesskabspræference for at nå frem til en bedre styring af priserne. Manglen på en fællesskabspræferenceordning sammen med en eftergivende politik med hensyn til importkontrol kan ikke andet end tilskynde til overfiskning. Den bedste beskyttelse af ressourcerne er at sikre den korrekte pris på europæiske fiskeriprodukter, hvilket også, hr. formand, vil være den bedste garanti for et levende fiskeri fremover i vore lande.

McMahon
Hr. formand, jeg troede, jeg skulle have holdt mit indlæg tidligere, men jeg kan se, at de mange overførselspenge fra PPE til Goldsmith-Gruppen kom først. Rådets samling var en blandet fornøjelse. Der var visse positive træk, som også er blevet kommenteret af nogle af medlemmerne, især indførelsen af satellitovervågning og den fleksible ordning med, at fiskerne kan overføre kvoter fra et år til et andet. Det bifalder industrien i høj grad.
På andre områder var man åbenbart overbevist om, at det nok var bedre at holde lidt igen, og det blev besluttet at udskyde beslutninger, navnlig vedrørende FUP IV. Det glæder os også. Erhvervslivets holdning var, at de forslag, som Kommissionen havde baseret deres oprindelige forslag på, var meget mangelfulde. Det område, jeg er meget uenig med Kommissionen og også med Rådet på, er noget, som hr. Macartney også har nævnt, nemlig laks. Det er et problem, der ikke går væk af sig selv. Nogle regioner i Unionen har kørt med dumping-priser på laks i ti år, så det er ikke et nyt problem. Vi har ofte haft forhandlinger og drøftelser og vedtaget beslutninger; Kommissionen indførte tøvende en mindsteimportpris for et par år siden, lod den så udgå for et par år siden og har ikke indført en ny siden da. Jeg vil gerne meddele kommissæren, at hun tabte slaget om denne sag med sin kollega, Sir Leon Brittan, for vi har forstået, at han ikke er særlig begejstret for at forhandle med nordmændene og ikke ønsker at indføre restriktioner. Han er bange for, at det kan skabe problemer i henhold til EØS-aftalen, men vi i Fiskeriudvalget og mange andre medlemmer af Parlamentet er ikke enige i dette synspunkt.
Hvis jeg ud over dette emne skulle give kommissæren karakter for hendes indsats under Rådets møde, ville jeg give hende 6 ud af 10.

McCartin
Hr. formand, hvis De ser på de sproggrupper, der deltager i denne forhandling, kan De se, at der i Fællesskabets nordvestlige del er et stort pres på fiskeriindustrien og også dyb bekymring, hvilket fremgår af forhandlingen. Jeg glæder mig over kommissærens tilstedeværelse og vil gerne sige, at vi var stolte og lidt triste over, at hun arbejdede sig selv ned før Jul på grund af fiskeriproblemer. Det glæder os, at hun er her her til formiddag og i detaljer har gjort rede for sine handlinger.
Tidligere var der, især i Fællesskabets nordvestlige del, dyb mistillid i fiskeriindustrien til den måde, fiskeripolitikken blev ført, og også stor mistænksomhed. Det er godt, at kommissæren kommer her og i detaljer fortæller om, hvad hun har gjort, og hun har ret til vor støtte til de langsigtede mål, hun har sat. Det er kun, hvis vi får den fulde forklaring, at vi kan give denne støtte. Manglen på tillid i den skotske og irske fiskeriindustri - og det gælder også i Spanien - kan vi kun beklage.
Vi er skuffede over, at vi ikke fik en eller anden form for mindsteimportpris for laks før Jul. Det er i den periode, at de skotske og irske fiskere sælger mange af deres produkter, og priserne ved årets slutning er utrolig vigtige for dem. Da der har været fortilfælde, troede vi, at det ville have været muligt, men vi ser i det mindste frem til et tilfredsstillende resultat af denne undersøgelse, som vil give en vis beskyttelse for producenterne denne sektor i Den Europæiske Union, der er meget vigtig for de fattigere regioner.
Jeg bifalder beslutningen om satellitovervågning i fiskeriet. Jeg har selv udarbejdet en betænkning om dette emne for et par år siden. På det tidspunkt var tanken om en »spion fra oven« et følsomt emne. Det blev brugt mod Den Europæiske Union og nævnt som et forsøg på at trænge ind på folks privatliv. Det er noget forfærdeligt sludder. Det er bare fornuftigt, at Fællesskabet bruger den moderne teknologi, så vi kan holde trit med, hvad der sker i andre sektorer. Hvis bådene sejler hurtigere, og hvis nettene bliver større og kraftigere, er det kun naturligt, at vi bruger den tilgængelige moderne teknologi. Der er også et positivt aspekt ved denne sag, nemlig sikkerheden. Mange både er gået ned på havet i tidligere tider, og hvis de havde haft denne facilitet om bord, kunne vi have reddet mange liv. Vi er glade for, at de overdrevne administrative omkostninger ikke kommer til at gælde for kystfiskere, men vi glæder os alligevel over det, der er gjort hidtil.
Vedrørende flådereduktionerne er der en ting, jeg gerne vil sige. Det er åbenbart altid dårlige nyheder. Fiskeriindustrien får altid at vide, at den skal reducere flåden. Det bliver åbenbart aldrig forklaret, at der er et langsigtet mål, som alle kan komme til at nyde godt af. Jeg læste for et stykke tid siden i en rapport, at vi kan øge fangsten fra europæiske farvande med 50 %, hvis vi indfører de nødvendige bevarelsesforanstaltninger. I sidste instans har vi brug for et langsigtet program - over syv eller ti år - hvor vi kan få at vide, hvad vi kan forvente at nå og også, hvilke investeringer der er nødvendige for at nå disse mål. Af sociale grunde skal vi foretage en investering, og det glæder mig at høre, at man har talt om ledsageforanstaltninger. Men jeg vil gerne finde ud af, om vi i sidste instans kan give håb til de mindst begunstigede regioner og fiskersamfundene.

Crampton
Hr. formand, jeg vil gerne takke kommissæren for hendes redegørelse, og jeg er enig i næsten alt, hvad hun sagde.
Vi må huske på, at FUP-politikkerne oprindelig blev indført for at skabe balance mellem flåderne i Den Europæiske Union og fiskerimulighederne i Den Europæiske Unions farvande. Fiskerflåderne er helt klart for store, og der fiskes helt klart alt for meget - så vi har et stort problem!
Når jeg kommer ind på det emne, jeg har tænkt mig at tale om, bliver jeg sikkert skudt, men nogle dele af Den Europæiske Unions flagflåde bidrager ikke til dette problem. De fisker ikke i Unionens farvande; de fisker alene uden for disse farvande i henhold til aftaler, vi har indgået med forskellige lande i hele verden, og jeg håber, at disse aftaler overholdes og overvåges.
Et eksempel, og her undskylder jeg på ingen måde, at jeg så tydeligt forsvarer lokale interesser, er, at den del af den britiske flåde, der fisker på åbent hav, fisker ud for Norges og Islands kyster og også andre steder i det nordlige Atlanterhav. De kommer hovedsagelig fra min valgkreds, og de er underlagt meget streng kontrol. Jeg ved godt, at der er eksempler i mange andre medlemsstater på dette fiskeri, der udelukkende finder sted uden for EU's farvande. Er det muligt, at disse fiskerfartøjer, der har sikkerhed for, at de kan fiske uden for medlemsstaternes områder, helt skal udelukkes fra FUP-processen?

Imaz San Miguel
Tak for Deres redegørelse, fru kommissær. Indledningsvis gør jeg opmærksom på, at jeg går ind for den aftale om TAC og kvoter, som blev indgået på Rådets samling i december. Efter min mening er det en fornuftig aftale, som fastsætter afbalancerede mål i overensstemmelse med princippet om bevarelse af ressourcerne og rationel udnyttelse af dem. Efter denne positive tilkendegivelse vil jeg anstille nogle betragtninger, som går videre end til den konkrete fordeling af kvoterne for i år og tager sigte på en mere generel vurdering af det samlede fordelingssystem. Fra et sådant synspunkt er der kontinuitet mellem Rådets beslutning og det anvendte system, for så vidt som det er baseret på princippet om relativ stabilitet, som tidligere har opfyldt en mission i forbindelse med fastsættelsen af kriterier for en objektiv fordeling af ressourcerne, men som i dag efter vores mening lider under væsentlige mangler.
For det første er der store problemer forbundet med dette system, for så vidt angår bevarelsen af ressourcerne. Manglen på en TAC-ordning, der omfatter flere arter, resulterer i, at nogle fællesskabsflåder ser sig nødsaget til at smide fangede arter af korrekt størrelse ud, fordi de ikke råder over en kvote for de pågældende arter. Systemet er temmelig absurd, da det f.eks. medfører, at nogle medlemsstatsflåder, som anvender drivgarn og har forbud mod at fange bestemte arter, ser sig nødsaget til at smide disse fangster ud igen, uden at dette på nogen måde gavner bestanden. Set fra et økonomisk indtjeningssynspunkt er systemet klart uacceptabelt. Og for så vidt angår bevarelsen af ressourcerne, fører vi os selv bag lyset, for så vidt som vi ikke bogfører nogle kvoter, som reelt øger fiskemortaliteten.
For nogle fællesskabsflåder fører princippet om relativ stabilitet til klart diskriminerende situationer. Som eksempel kan nævnes, at den fællesskabsflåde, der sejler under spansk flag, kun har adgang til at fiske 8 ud af de 22 kvoterede arter. Og det er en af grundene til de omtalte udsætninger, for hvad skal disse både gøre med den søtunge eller den torsk de - ofte uforsætligt - får i nettene, når de ikke råder over kvoter for disse arter?
Endvidere er princippet om relativ stabilitet oprindelig fastsat og beregnet på grundlag af data og epoker, hvor fiskerimulighederne i fællesskabsfarvande for nogle flåders vedkommende var blevet reduceret, blandt andet som følge af udvidelsen af fiskerizonerne til 200 sømil i 1976, hvilket også ændrede den historisk betingede adgang til fangststederne.
Endelig er der en tredje faktor, som rejser tvivl om gyldigheden af princippet om relativ stabilitet som et uforanderligt styrende princip for den fælles fiskeripolitik, nemlig at markedet for fiskerivarer nu er fuldstændig liberaliseret, de indre grænser for markedsføring af fisk er fjernet, men alligevel gør de nationale barrierer sig meget stærkt gældende, når det drejer sig om adgang til fællesskabsressourcerne for fiskerflåderne, som også burde betragtes som havende fællesskabskarakter.
Disse overvejelser må efter min mening også tages i betragtning ved udformningen af de reformer af den fælles fiskeripolitik, der er nødvendige for at undgå, at fordelingen af kvoter baseres på anakronistiske kriterier, uafhængigt af at det nugældende system opretholdes, og fastsættelsen af TAC og kvoter sker på grundlag af dette. I den forbindelse er der intet at bebrejde Fiskerirådet, og som sagt finder jeg den aftale, der blev indgået på samlingen i december, positiv, men jeg håber, at Kommissionen vil arbejde videre med sagen og påtage sig rollen som dynamo for en gennemgribende reform på mellemlang sigt af den fælles fiskeripolitik med henblik på at opnå den ønskværdige ligevægt mellem en ansvarlig udnyttelse af ressourcerne og bevarelsen af disse med lige muligheder for alle de fiskerfartøjer, der er en del af det, der burde være en fællesskabsflåde, dvs. en europæisk flåde.
Til sidst en kort kommentar til spørgsmålet om tekniske foranstaltninger. Forslaget til forordning om tekniske foranstaltninger tager efter min mening udgangspunkt i en fejlagtig hypotese. Det forudsættes nemlig, at fangsten af ungfisk skyldes den anvendte maskestørrelse, men vi ved alle, fru kommissær, at en stor del af fiskeriet af ungfisk skyldes ulovlige aktiviteter og mangelfuld kontrol, for så vidt som kontrollen er overladt til medlemsstaterne og dermed desværre ikke altid udøves korrekt. Og hvis vi nøjes med at stille strengere krav om tekniske foranstaltninger, vil vi paradoksalt nok lade det gå ud over dem, der rent faktisk respekterer kravene, og belønne dem, der fortsætter med at fange ungfisk i strid med fiskeribestemmelserne, ved at gøre dem mere konkurrencedygtige. Vi må i stedet belønne lovlydigheden. Vi må styrke og sikre kontrollen, hvormed det alvorlige problem med fiskeri af ungfisk vil blive væsentligt reduceret. Det er i hvert fald under ingen omstændigheder acceptabelt at straffe dem, der overholder loven og opfylder de tekniske krav. Det ville være uretfærdigt.

Péry
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil gerne sige, at jeg er meget tilfreds med, at denne forhandling er anbragt på et udmærket sted på vores dagsorden, så vi kan få slettet det kedelige indtryk fra december, og jeg glæder mig på deres vegne, fru kommissær, over valget af dette tidspunkt.
Jeg noterede tre ord i Deres indlæg: gennemsigtighed, effektivitet og ligevægt. Gennemsigtighed - er jo et meget vigtigt element ved en præcis vurdering af overkapacitet. Jeg er derfor tilfreds med satellitkontrollen. Det har vi drøftet i årevis her i Parlamentet. Vi ved, at der var behov for en god portion mod, at det ikke var populært. Nu har vi gennemført det, så meget desto bedre, selv om jeg udmærket forstår, at vi har beskyttet vores lille kystfiskerflåde, der ikke belaster ressourcerne på samme måde.
Dernæst talte De om effektivitet. Og her må vi komme videre med de tekniske foranstaltninger, det er vi klar over: selektivitet, beskyttelse af ungfisk, hvilket jeg har sagt igen og igen i de seneste år. Også her er der brug for mod. Det hele kan sammenfattes i to enkle ord. Vi må fiske mindre - det ved vi - men frem for alt må vi fiske bedre, og for at fiske bedre skal vi ikke blot begrænse kapaciteten, men først og fremmest anvende en vis grad af fleksibilitet.
Det tredje ord var ligevægt. Den nødvendige ligevægt mellem ressourcerne og den menneskelige aktivitet. Det er hele det socioøkonomiske aspekt. De kan sikkert let forstå, at vi lægger stor vægt på dette. De har selv været medlem af Parlamentet, fru kommissær, og når man vælges som medlem, er man talsmand for disse mænd og kvinder, som fører en vanskelig tilværelse i vore kystområder. Vi kan ikke andet end tage hensyn til denne sociale og økonomiske angst. Det må vi gøre noget ved, og det er grunden til, at jeg personlig langt foretrækker, at man gennemfører den nødvendige reduktion af fiskerflåden, en begrænsning af aktiviteterne på flere måder. Jeg tror, at det vil være fornuftigt, både for at sikre en bedre forvaltning af ressourcerne, men også for at tage hensyn til den sociale og økonomiske virkelighed i vore kystområder.

Arias Cañete
Hr. formand, indledningsvis takker jeg fru Bonino for den vilje til samarbejde med Europa-Parlamentets Fiskeriudvalg, hun har udvist i de to et halvt år, jeg har været formand for dette. Denne periode har været præget af ikke så få problemer, men alligevel har forbindelserne mellem Kommissionen og Parlamentet været de bedst tænkelige. Og det takker jeg Dem for, fru Bonino.
Hvad angår den indholdsmæssige side af debatten, må jeg sige, at efter resultatet af den sidste samling i Fiskerirådet og efter at have hørt kommissærens redegørelse, er min fremherskende følelse frustration og desorientering. Frustration over den ringe rækkevidde af de vedtagne beslutninger og over udsættelsen af den vigtigste beslutning, desorientering over det efter min mening uforklarlige i nogle af beslutningerne. Frustration fordi forslaget vedrørende FUP IV og tekniske foranstaltninger ikke blev vedtaget i Rådet. Der har manglet analyse, realisme og omtanke i forbindelse med udarbejdelsen af Kommissionens forslag.
Mener kommissæren ikke også, at forslagene er udformet uden en præcis vurdering af deres økonomiske og sociale konsekvenser og uden samtidige overvejelser over nødvendigheden af at iværksætte støttemekanismer, som kunne gøre dem mere acceptable? Desorientering, fru kommissær, over vedtagelsen af nogle TAC/kvoter, som efter min mening afviger fra den linje, Kommissionen indtil for nogle få dage siden har fulgt. For hvordan kan man forklare selvmodsigelsen mellem en global - om end lille - forøgelse af TAC og nogle vejledende planer, der, som nogle af de forudgående talere har sagt, foreslår drastiske nedskæringer begrundet i ressourcernes dårlige tilstand? Der er noget, der ikke går op i denne ligning.
Frustration, fordi forslaget om satellitbaseret overvågning ligger temmelig langt fra de beslutninger, Parlamentet har vedtaget, selv om enkelte ændringsforslag er overtaget, og fordi der er indført så mange betingelser i det endelige forslag, at muligheden for en effektiv kontrol med flåderne er yderst begrænset. Desorientering, fru kommissær, over at Kommissionens skrivelse vedrørende indstilling af strukturbistanden indebærer en foranstaltning af generel karakter, som i lige høj grad berører de medlemsstater, der, som fru Fraga påpeger, nøje har efterlevet de i FUP fastsatte bestemmelser om nedskæring, og dem, der har ladet hånt herom.
Efter min mening tjener det ikke noget formål at følge et eksemplarisk forløb, hvis pressionsforanstaltningerne ikke anvendes selektivt, så meget mindre når den bistand, som foreslås indstillet, er led i fællesskabsstøtterammer, som er vedtaget af Kommissionen, og som i princippet udgør et tilstrækkeligt retsgrundlag for tildelingen af de omhandlede strukturmidler.
Konkluderende mener jeg, fru kommissær, at resultatet af den seneste rådssamling udgør en alvorlig hindring i processen med at reformere den fælles fiskeripolitik, men vi nærer tillid til Deres notoriske evne til igen at få sat gang i reformen af den fælles fiskeripolitik og bidrage til, at Rådet hurtigst muligt vedtager de forordninger, der endnu ikke er vedtaget, fordi hensynet til ressourcernes tilstand og sikringen af en stabil fremtid for vore fiskere kræver det, fru kommissær.

Medina Ortega
Hr. formand, til en indledning gør jeg opmærksom på, at jeg er uenig i den foregående formands bemærkninger om kommissærens udnyttelse af sin taletid. Fru Bonino er karakteriseret ved stor præcision i sin sprogbrug. Hun benytter sig aldrig af det, franskmændene, så vidt jeg har forstået, kalder »langue de bois«, og som på spansk ville være »vender la moto«. Kommissæren forsøger aldrig at »sælge os sine synspunkter«. Hun går altid direkte til sagens kerne. Og derfor: jo mere tid hun får, jo bedre for os. Jeg opfordrer kommissæren til ikke at tage sig af den foregående formands bemærkninger, for jeg er overbevist om, at vi alle er stærkt interesserede i at høre, hvad hun siger.
Når dette er sagt, vil jeg med kommissærens tilladelse kritisere Kommissionen for den svaghed, den har udvist i spørgsmålet om biologiske hvileperioder, for så vidt angår blæksprutter. Da kommissæren forhandlede aftalen i slutningen af 1995, fik hun ros for sin faste holdning, og nu oplever vi så, at Kommissionen, som hr. Novo sagde, uden forklaringer eller oplysninger af nogen art, alene på grundlag af opbringningen af nogle fællesskabsbåde accepterer en fordobling af den biologiske hvileperiode. Jeg kan ikke give nogen forklaring herpå. Jeg kan ikke forklare mine fiskere, hvad der har bevirket, at den biologiske hvileperiode pludselig forlænges fra to til fire måneder.
Jeg finder endvidere de aftaler, der er indgået i Det Blandede Udvalg om landingen af fisk i marokkanske havne, foruroligende. Formodentlig drejer det sig om gennemførelsen af fremtidige aftaler, men vi burde have flere oplysninger for at danne os et indtryk af konsekvenserne for vore fiskere.
Og endelig vil jeg gerne stille et spørgsmål til Kommissionen vedrørende den af hr. Novo refererede marokkanske udtalelse om ikke at forny fiskeriaftalen mellem EU og Marokko, hvilket kunne få katastrofale følger for vore fiskere. Jeg vil gerne have oplyst, hvilke konsekvenser et sådant træk ville få for de handelsmæssige og finansielle indrømmelser, Den Europæiske Union har tilstået Kongeriget Marokko inden for rammerne af EuroMiddelhavssamarbejdet.

Sindal
Hr. formand, jeg har i dag hørt flere talere sige, at vi er frustrerede. Jeg har hørt, at Rådet er frustreret. Men det er da klart, at vi er frustrerede. Der er ikke fisk nok, kære venner. Det er det, der er sagens kerne. Det er derfor, vi er samlet. Det, vi taler om i dag, er konflikten mellem kapacitetstilpasning og aktivitetsbegrænsning. Aktivitetsbegrænsning er et meget vanskeligt spørgsmål i forbindelse med den fælles fiskeripolitik. Jeg taler af egen erfaring, når vi drøfter maskestørrelse. Man kan kompensere ved at sætte motorkraften op, således at maskestørrelsen ikke har så stor betydning. Jeg kan en masse gode trick, da jeg måske er en af de få her i salen, der selv har fisket. Vi har i de sidste 20 år fået en flåde, der er så avanceret, at det samme antal skibe kan fange tre gange så meget. Så det er klart, at man må betragte problemet fra en anden synsvinkel.
Jeg går stærkt ind for bestandsbevarelse. Men de to ting, på den ene side aktivitetstilpasning og på den anden side begrænsning og bestandsbevarelse, går ikke altid hånd i hånd. Derfor er vi nødt til at tilpasse kapaciteten og derfor reducere flåden. Men det skal gennemføres solidarisk i alle medlemslandene. Det kan ikke være rigtigt, at man først tømmer sit eget fiskeriområde og derpå vil tømme naboens. Man er nødt til at handle på en sammenhængende måde.
Ud fra et socio-økonomisk aspekt vil jeg advare mod støtte, der ikke medvirker til strukturændringer, da vi ellers vil få det samme, som vi har på landbrugsområdet, hvor vi ofte giver socialhjælp fremfor en egentlig landbrugsstøtte. Vi har tidligere i dag hørt om de meget høje tilbagetrækningspriser og om mængden af tilbagetrukket fisk, der sidste år var meget stor. Dette er således med til at beskytte og opretholde en ordning, der ikke er fremadrettet.
Jeg sætter min lid til og støtter kommissæren i hendes videre arbejde og tilslutter mig også den ros, der allerede er kommet til udtryk.

Apolinário
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil blot kommentere to emner, nemlig FUP IV og Marokko. For så vidt angår FUP IV, er det indlysende, at i en kriseramt sektor som fiskerisektoren, vil alle forslag om nedskæringer af flåden være upopulære. Jeg erkender imidlertid, at det i betragtning af fiskeressourcernes forringede tilstand er naturligt, at der ved processens start sættes nogle høje mål. Og det var, hvad Kommissionen gjorde; den startede med at sætte nogle høje mål med basis i FUP IV. Jeg skal ikke her diskutere det angivne grundlags videnskabelige troværdighed. Jeg går ud fra, at der var et videnskabeligt grundlag for forslagene. Men fra det øjeblik, hvor forslagene kommer på bordet, indledes der en kompromisproces, og fra dette øjeblik kan der ske to ting: enten lykkes det Kommissionen og Rådet at finde en kompromisløsning, eller også vil uoverensstemmelserne mellem Kommissionen og Rådet blive accentueret.
Som jeg tidligere har sagt i Fiskeriudvalget, kan jeg på den anden side ikke acceptere, at medlemsstater, som har opfyldt de i FUP III fastsatte mål, straffes med nedskæringer af deres fiskerflåder under den form, som hr. Fraga Estévez og hr. Miguel Arias Cañete har redegjort for, og som jeg også har kritiseret i Fiskeriudvalget. Der findes en fællesskabsstøtteramme, der findes en FIUF-forordning, der findes en grundforordning, og jeg kan ikke forstå, hvorfor Kommissionen så benytter denne form for afpresning.
Endelig kommer vi til Marokko. Fiskeriaftalerne med Marokko i deres nuværende form vil blive bragt til ophør. Og fremtiden vil selvfølgelig være oprettelse af blandede virksomheder. Hvad jeg i den forbindelse vil spørge kommissæren om - og gerne have et klart svar på - er, om Kommissionen reelt agter at inddrage medlemsstaterne, navnlig Spanien og Portugal, i forberedelserne af tiden efter 1999, da vi ellers blot vil udskyde problemet?

Bonino
Hr. formand, mine damer og herrer, selv om jeg overskred min taletid, indhentede jeg den tid, vi ikke fik i december til at forberede Rådets oplæg. Vores forhandling er således det dobbelte produkt af Rådets arbejde og de betænkninger, De har vedtaget. I øvrigt gør omfanget og dybden af den forhandling, der netop har fundet sted, og ligeledes antallet af talere, det nødvendigt at gruppere mine svar under flere områder, som mange af Dem har været inde på. Jeg undskylder, hvis jeg glemmer nogen, men jeg har forsøgt at tage alle de nødvendige noter.
Lad os først tage det aktuelle. Jeg vil frem for alt komme ind på Marokko. Mine damer og herrer, De husker sikkert, at aftalen med Marokko indeholder en bestemmelse om, at ud over de to måneders biologisk begrundede fangststop, og nu tænker jeg på blæksprutterne, kunne man indføre enhver anden bevarelsesforanstaltning efter aftale mellem de to parter. Men i november måned gav de marokkanske myndigheder og den marokkanske fiskerisektor udtryk for deres betænkeligheder med hensyn til ressourcerne.
Efter langvarige forhandlinger nåede vi frem til en fælles beslutning om at lade månederne marts og april indgå i fangststoppet for blæksprutter for alle fartøjer under alle mulige flag i hele området. Der er altså tale om et fangststop for en bestemt art. Jeg mener, at det fremgår ret klart af Den Blandede Kommissions sluterklæring. Der er altså ikke tale om nogen diskriminerende holdning. Der skal naturligvis gennemføres kontrol, men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at denne foranstaltning var planlagt, og at den blev indført efter fælles aftale. Jeg kan forsikre Dem om, at Kommissionen ikke har for vane at give efter for pres, især ikke når man griber til ulovlige opbringninger af skibe. Man kan altid forsøge at udøve pres. Man må vide, om de andre giver sig.
Hvad angår aftalens fornyelse tror jeg ikke, at man kan påtvinge et suverænt tredjeland hvad som helst. Det er nødvendigt med en dynamisk proces. Jeg mener for eksempel, at partnerskabsmødet om fiskeri, der finder sted i maj måned i Casablanca er endnu et skridt i Kommissionens bestræbelser for at forbindelserne, også de handelsmæssige, med Marokko bliver mere og mere partnerskabsbetonede og mindre anspændte, således at vi ud over de politiske tilkendegivelser fra begge sider - og De er politikere nok til at vide, hvad jeg mener, når jeg siger politiske tilkendegivelser - kan nå frem til en roligere situation, der kan genforhandles. Jeg kan ikke garantere noget, men er altså den linje og de aktiviteter, som Kommissionen er i gang med.
Nu vil jeg gå over til andre emner, som De har gjort opmærksom på, og jeg vender tilbage til TAC og kvoterne.
Hr. Teverson, jeg er helt enig med Dem. For over to år siden foreslog Kommissionen i øvrigt, at man tager en generel politisk diskussion om TAC og kvoterne, men at detailspørgsmålene senere løses ved natlige diskussioner om de tekniske detaljer, således at hele sagen ikke bliver liggende på det højere politiske plan, og således at alle kan trække sig ud som vindere. Det kommer faktisk til at minde om en Napoleonsnat. Jeg mener i øvrigt, at det ville være en god idé, hvis vi bestræber os på at afdramatisere TAC- og kvotespørgsmålet og fjerne det fra mediernes søgelys. Det er et emne, som får megen omtale i medierne. Man forhandler hele natten, man udveksler fisk, som ikke findes, og i sidste ende har alle vundet. Jeg ved ikke hvad, men alle har vundet!
Jeg var tidligere inde på de politiske tilkendegivelser. Der er ikke tale om noget, som kun foregår i tredjelande, og det kan De i øvrigt godt forstå. Men hvis vi i fællesskab kan tage flere initiativer for at afdramatisere sagen og fjerne mediernes søgelys fra den, samtidig med at vi gør opmærksom på, at den virkelige udfordring for den fælles fiskeripolitik ligger andetsteds, kunne det måske hjælpe os.
Det fører mig videre til en bemærkning om fremtiden og om, hvordan jeg har i sinde at gribe diskussionen om den fælles fiskeripolitik an. Jeg har til hensigt at nedsætte en slags task force inden for GD XIV, som ikke er tilknyttet den daglige forvaltning af fiskeripolitikken, men som fra nu af, altså fra 1997, uden forudfattede holdninger og tabuer går i gang med nye generelle overvejelser, som vil føre os frem til 2002. Jeg tror i øvrigt, at det vil være en god idé at gå i gang med høringerne af de berørte parlamentariske sektorer for at bruge den tid, det kræver, og her mener jeg, at det er en god idé med en task force af begrænset omfang, som får til opgave at tage sig af denne opgave på fuld tid uden at skulle beskæftige sig med den daglige forvaltning.
Selv om hr. Nicholson ikke længere er til stede, er jeg sikker på, at han vil læse forhandlingsreferatet, og jeg vil fortælle ham, at det er indlysende. Kommissionen har i øvrigt i samarbejde med Parlamentet og formanden Arias Cañete afholdt mange seminarer og diskussioner mellem de parlamentariske sektorer, som mange blandt Dem har deltaget i. Det er klart, at hverken formanden eller Kommissionen kan tvinge folk til at deltage, men faciliteterne og mulighederne har været til stede, og jeg håber, at disse muligheder for en åben debat, nærmest uden for referat, vil blive stadig mere accepterede.
Jeg vil vende tilbage til FUP IV, men blot for at præcisere en enkelt ting. Når vi suspenderer støtten til fiskerflåden - ikke al støtte til hele fiskerisektoren - er der ikke tale om afpresning. Det er en automatisk juridisk konsekvens af en mangel i et FUP. Så der er altså ikke tale om afpresning. Jeg håber derimod, at det kan hjælpe de af os, der finder det nødvendigt at have et FUP, til at presse de mennesker, der ikke ønsker et FUP, til at tage ansvaret for deres beslutninger. Jeg vil i øvrigt præcisere, som det også specificeres i aftalen, at hvis der indgås aftale om et FUP inden april måned, vil støtten til fiskerflåden naturligvis blive udbetalt med tilbagevirkende kraft.
Hvis vi når frem til en afgørelse, er der ikke noget tabt, hvis dette opnås, men suspenderingen af omstruktureringstøtten sker automatisk, hvis ikke der findes nogen omstruktureringsplan.
Der er allerede blevet sagt meget om de generelle retningslinjer for FUP. Det vil jeg ikke vende tilbage til. Hr. Crampton, jeg tror ikke på Deres forslag om at trække flåden til højsøfiskeri i tredjelandes territorialfarvand ud af FUP IV. De fremsatte måske dette forslag som en provokation for at mane til eftertanke, men tillad mig at sige, at bestandene ikke kun er i fare i vore farvande, men også på verdensplan og endda i tredjelandes farvande. Vi må passe på, at vi ikke havner i en vanskelig situation. Jeg har altså noteret Deres idé, men jeg tror ikke, at den kan gennemføres umiddelbart.
Hr. Baldarelli spurgte mig om situationen med hensyn til FUP III. Jeg mener, at det er en vigtig forudsætning. Evalueringen af FUP III, som afsluttedes den 31. december, finder i overensstemmelse med forordningen sted i april måned, således at vi kan tage udgangspunkt i oplysningerne fra medlemsstaterne. Hvis De kan hjælpe os med at få medlemsstaterne til hurtigt at indsende homogene data, vil det være en stor hjælp, når vi skal til at danne os et overblik.
Endnu en bemærkning som svar til en gruppe medlemmer, navnlig hr. McCartney, hr. McMahon og hr. McMartin, som rejste spørgsmålet om laks. Først vil jeg gentage, at vi ikke må glemme, at de største producenter inden for laksesektoren har haft en produktivitetsstigning på mellem 5 og 6 %. Det har nogle åbenlyse konsekvenser. Hertil kommer, at prisen på ny er på vej ned efter juletiden, hvilket også kunne forudses. I de kommende uger vil vi se, hvad der sker, men De ved også, at mindstepriser ikke er nogen særlig effektiv foranstaltning. Det er snarere et politisk signal.
Endelig vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på, at den egentlige løsning på problemet findes i resultaterne af arbejdet i Undersøgelsesudvalget om Antidumping. Jeg ønsker således, at vi arbejder sammen om at finde nogle varige løsninger, samtidig med at vi naturligvis skal holde øje med, hvad der foregår.
Jeg håber, at jeg mere eller mindre har grupperet svarene på de spørgsmål, jeg har fået stillet. Hvis jeg har glemt nogen, vil jeg sende dem et skriftligt svar.
Tak, hr. formand, tak, mine damer og herrer, tak, hr. Arias Cañete. Jeg tror, at en af Deres kolleger skal til at overtage forsædet, men jeg glæder mig over Deres samarbejde, også over for Kommissionen.

Formanden
Mange tak, fru kommissær Bonino.
Forhandlingen er afsluttet.

EU's skovbrugspolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0414/96) af Thomas for Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om Den Europæiske Unions skovbrugsstrategi.

Thomas
Hr. formand, det er mig en stor glæde i dag at kunne forelægge min betænkning om Den Europæiske Unions skovbrugsstrategi på vegne af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter.
Først vil jeg gerne påpege denne betænknings proceduremæssige betydning, for den er et vigtigt historisk skridt for Europa-Parlamentet. I henhold til artikel 138 B i Traktaten om Den Europæiske Union har Parlamentet ret til at tage initiativ til retsakter. Selv om denne ret ganske vist er blevet brugt tidligere til specifikke foranstaltninger, er det første gang, den bruges til retsakter, der dækker en hel sektor, som er af stor betydning for alle medlemsstater og får indvirkning på beskæftigelse, økonomiske udsigter og fremtiden for millioner af Unionens borgere. Jeg er stolt over at være knyttet til dette skridt, og jeg er meget interesseret i at høre fra kommissæren, der er til stede her i dag, om Kommissionen har til hensigt at svare positivt på denne anmodning fra Parlamentet.
Skovbrug er yderst vigtig for Den Europæiske Union, selv om dens betydning naturligvis varierer fra en medlemsstat til en anden. Da jeg for nylig var i Finland, sagde en skovejer til mig, at skovbrug er lige så vigtig for Finland som bilindustrien er for Tyskland.
Den beslutning, som Landbrugsudvalget enstemmigt har vedtaget, omhandler følgende punkter: Den understreger betydningen af skovbrugssektoren som kilde til beskæftigelse og velstand og påpeger, at kommerciel udnyttelse af skovbrug bør være en prioritet. Men man må erkende, at Europas skove er forskellige, for så vidt angår deres multifunktionelle art og behovet for økologisk, økonomisk og social bæredygtighed. Det betyder, at skovbrugsstrategi skal baseres på subsidiaritetsprincippet. Vi skal sigte mod at nå frem til en tydelig definition af den nationale politik med opstilling af målsætninger på nationalt og internationalt plan, hvor vi skaber en sammenhæng mellem skovbrugsstrategi og andre politikker såsom miljø- og landbrugspolitik. Den Europæiske Union og dens medlemsstater skal naturligvis respektere de resolutioner, den tilsluttede sig under Rio-erklæringen og Helsinki-resolutionerne.
Beslutningen er koncentreret om tre forskellige aspekter: skovenes beskyttelse, udnyttelse og udvikling og udvidelse. Vedrørende beskyttelse vil jeg understrege et meget stort problem, nemlig beskyttelse mod skovbrande. Hvert år ødelægges en halv million hektar skovjord af brande. Det er et massivt ressourcespild, som bør afhjælpes gennem et koordineret program på medlems-, regions- og skovejerplan og også gennem handling på fællesskabsplan. Vi skal tilskynde til udnyttelse af skovene, ikke kun på grund af træet som sådan, men på grund af skovenes miljømæssige og rekreative værdier. Der er ikke tale om områder, der gensidigt udelukker hinanden. Der er ingen grund til, at der ikke tilskyndes til brug af træ, især gennem en sammenhængende kvalitetspolitik, samtidig med at skovene bliver en endnu mere værdifuld ressource i form af rekreativt område for vore borgere og på grund af deres miljømæssige værdi.
Vi skal også udvide og øge skovressourcerne i respekt for den biologiske mangfoldighed og det traditionelle landskab samt hjælpe med til at hindre erosion og ørkendannelse. I nogle dele af EU er der er fornuft i at fremme en bæredygtig forvaltning af landbrugs-skovbrugssystemer. Vi bør også gøre noget specifikt for at forbedre Europas skovbrugsregistre, tilskynde til forskning i øko-systemer, udvikle uddannelse og fremme udviklingen af skovenes økonomiske og sociale interesse.
Udvalget har også stillet forslag om at udvide Den Stående Skobrugskomités rolle, således at den bliver det vigtigste instrument til samordning af skovbrugsanliggender; på internationalt plan bør man koordinere ideerne på skovbrugsområdet, så der tages hensyn til dem i Unionens generelle handelspolitik.
Kommissionen bør forelægge en effektiv handlingsplan til bekæmpelse af økologisk og social dumping i forbindelse med import af træ til EU. Kommissionen og medlemsstaterne bør endvidere fremsætte forslag om en fortsat aktiv indsats for en international konvention om beskyttelse og bæredygtig forvaltning af skovene.
Der er også det vanskelige spørgsmål om at nå til enighed om et internationalt certificeringssystem for en bæredygtig forvaltning af skovene. Certificeringen skal opfylde den målsætning, der er opstillet for den, om at fremme en økonomisk, socialt og økologisk bæredygtig udnyttelse af skovene.
Jeg håber, at jeg har dækket de vigtigste aspekter af udvalgets forslag. Udvalget vedtog denne betænkning enstemmigt, og jeg håber, at den vil møde stor støtte i Parlamentet, så vi kan sikre, at vi bliver hørt i Kommissionen. Jeg vil gerne høre, om kommissæren har til hensigt at stille forslag, der stemmer overens med betænkningens tanker.
Med hensyn til ændringsforslagene vil jeg gerne minde medlemmerne om, at mit ærinde har været at sikre, at den høje grad af konsensus, der blev opnået i Landbrugsudvalget, bevares. Jeg er ikke rede til at acceptere ændringsforslag, der forstyrrer denne balance. Jeg er dog villig til at acceptere nogle af medlemmernes tanker, fordi de er nyttige supplementer. Og det vil jeg gerne understrege - nyttige supplementer.

Fantuzzi
Hr. formand, jeg vil først og fremmest sige ordføreren, hr. Thomas, oprigtigt tak, fordi jeg finder, at han i lang tid har arbejdet ganske effektivt på en meget vigtig betænkning, der giver udtryk for Parlamentets syn på en sektor, der er af vital betydning for Den Europæiske Unions fremtid. Hvis vi benytter Parlamentets lovgivningskompetence, skal dette ske ved meget betydelige og fremtrædende lejligheder, og der er ikke tvivl om, at lejligheden i dag er en af disse.
Vi anmoder Kommissionen om på grundlag af traktatens bestemmelser senest om to år at fremlægge et lovforslag om den europæiske skovbrugsstrategi under anerkendelse af de europæiske skoves miljømæssige og økologiske rolle i henseende til forskelligartetheden inden for planteverdenen og deres rolle i kampen mod erosion og dannelse af ørkenområder og som den betydeligste kilde til vedvarende energi, som Europa i dag råder over. Og lad os på samme måde tale om den økonomiske skovbrugsmæssige og handelsmæssige udnyttelse af skovene under hensyn til deres forskelligartethed, deres mange forskellige funktioner i naturen og de mange forskellige oplevelser, som de særlig efter udvidelsen af Den Europæiske Union i dag viser sig i vort liv.
Jeg finder, at betænkningen er koncentreret om tre afgørende punkter, nemlig beskyttelsen, udnyttelsen og udviklingen af skovene samt styrkelsen af disse områder. Jeg er overbevist om, at alle disse tre elementer med fuld ret kan indgå i denne nye politik for udviklingen af landdistrikterne, som efter den konference i Cork, der var indkaldt af Kommissionen, har åbnet en omfattende debat om hele den fælles landbrugspolitik. Der har været dem, der har betegnet kommissær Fischlers udtalelser på konferencen i Cork som ren poesi og fremtidsutopier. Jeg er derimod overbevist om, at man blot behøver at tænke på emne som skovene for at blive klar over, at der ikke er tale om utopier, men om en virkelighed, der rummer meget store muligheder.
Der er ingen tvivl om, at vi måske kunne gå videre i Europa-Parlamentet. Der har været dem, som under drøftelserne i Landbrugsudvalget har omtalt betimeligheden af at tale om en egentlig fælles skovbrugspolitik. Jeg tror ikke at det er realistisk i dag at tænke på en fælles politik på skovbrugsområdet, der råder over alle de midler som står til rådighed for de mere traditionelle former for fælles politik, som f.eks. den fælles landbrugspolitik. Man bør i stedet udtænke en strategi, der gør brug af subsidiaritetsprincippet uden at være påskud for, at man intet foretager sig, men i stedet som en mulighed for at udføre tingene på en mere intelligent og målrettet måde.
Følgelig vil det virkelige problem ikke bestå i at give mere ud, men bedre at koordinere de allerede eksisterende ressourcer og aktioner, der findes på nationalt og europæisk niveau - og som lykkeligvis allerede i dag er talrige - med henblik på at udnytte de skove, Den Europæiske Union har fået i arv.

Schierhuber
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, det er rigtigt, når vi siger, at den foreliggende betænkning om en fælles skovbrugsstrategi var en vanskelig fødsel. Hvorfor nu det? Jeg vil forsøge at komme med en positiv forklaring. Skovbruget udgør for en del lande et ligefrem livsnødvendigt økonomisk og tillige kulturelt grundlag. Derudover er skovbruget uden tvivl en sektor med fremtid i. Skov og andet trædækket terræn udgør i Den Europæiske Union 41, 5 % af arealet og er opdelt mellem mere end 10 mio ejere, og 2, 8 mio mennesker er direkte eller indirekte afhængige af skovbruget. Det er også forklaringen på, at netop skoven har vakt mange følelser til live under debatten. Men resultatet kan vi virkelig være bekendt. Jeg vil derfor gerne sige hjertelig tak til alle involverede, som har medvirket til at udarbejde dette acceptable kompromis. Jeg mener, at den enstemmige vedtagelse i Landbrugsudvalget også er et udtryk herfor.
Jeg vil gerne understrege yderligere et positivt aspekt. Parlamentet skred i dette tilfælde selv til handling. Kun gennem sådanne initiativer vil det efter min mening også for fremtiden lykkes at styrke Europa-Parlamentets rolle i tidlige faser af drøftelsen. Netop som medlemmer af Europa-Parlamentet bør vi være særdeles interesserede heri.
Nogle punkter i den foreliggende betænkning forekommer mig meget væsentlige. Navnlig også ud fra Østrigs synsvinkel, som naturligvis i høj grad falder sammen med mine anskuelser. Østrig har et skovareal på 3, 87 mio ha, hvoraf de 86 % er regulært skovbrug. Ca. 250 000 mennesker er direkte eller indirekte afhængige af skovbruget eller beskæftiget ved det.
Skovens væsentligste funktion defineres som kommerciel udnyttelse af skovene samt brugen af dem i miljømæssigt og rekreativt øjemed. Det er vigtigt for mig, at disse funktioner ikke betragtes hver for sig. Det er forkert at sætte lighedstegn mellem kommerciel udnyttelse og udbytning af naturen. Kun gennem en målrettet og navnlig bæredygtig drift kan den økologiske balance i skoven sikres på lang sigt. Og til sikring af den økologiske balance er der også behov for en ansvarsbevidst jagt.
Skovbruget spiller navnlig en meget stor rolle i bjergområder, der som bekendt er ugunstigt stillet, når det gælder andre former for landbrug.
Træ er blevet et væsentligt element som byggemateriale, råstof og tillige som energikilde. Med en forhåbentlig øget udnyttelse af biomasse vil behovet for træ bestemt stige også i energisektoren. Jeg behøver vist ikke at komme ind på de mangfoldige andre muligheder for udnyttelse af træ. En ting er imidlertid klar: Træ som vedvarende råstof er et produkt, som der virkelig skal lægges større vægt på.
Spørgsmålet om en udvidelse af skovarealerne rejser sig naturligvis med det samme. I den forbindelse skal der imidlertid helt klart skelnes imellem, hvor skovplantning er fornuftig eller nødvendig, og hvor skovplantning kun kan anses for at være den sidste udvej for at holde gang i landdistrikter. At plante skov dér, hvor det gælder om at forebygge erosioner eller at rejse beskyttende skove, er naturligvis en selvfølge. Men dér, hvor naturlige landskaber ændres, bør man fare med lempe.
Hovedvægten skal også fremover lægges på pasningen af skovarealerne og ikke på beplantning. Overalt i EU undtagen i Grækenland overstiger - som bekendt -nyplantningen af skov hugsten. Jeg synes, at der i betænkningen også tages rimeligt hensyn til beskyttelse mod brande, bekæmpelsen af skadedyr og skovens biologiske ressourcer.
Kære kolleger, jeg håber, at De stemmer for dette kompromis om en fælles skovbrugsstrategi i EU.

Santini
Hr. formand, det var ikke let at vove sig ind i de europæiske skove uden at løbe risikoen for at forvilde sig. Min første ros går derfor til ordføreren, som efter et møjsommeligt arbejde med at skabe kompromiser i en skov af ændringsforslag, er kommet heldigt ud af skoven med nogle grundlæggende forslag, som vi kan arbejde videre med i fremtiden.
Der var tale om en vanskelig betænkning, fordi emnet havde mange facetter på samme måde som der mange og forskelligartede skove i Europa. De strækker sig fra birkeskovene i Finland til eucalyptusskovene i Portugal og palmerne på De Kanariske Øer. Der har følgelig været almindelige principper, som der skulle tages hensyn, som f.eks. det første stykke i punkt A, hvori der tales om forvaltning, der gennemføres helt ned til det laveste trin, subsidiaritetsprincippet i interventionerne ned til personlig ansvarliggørelse skovejeren direkte for overholdelsen af reglerne om beskyttelsen og benyttelsen af hans skov. I samme punkt er der imidlertid i andet stykke tale om en selvmodsigelse, når man foreslår almene kriterier for den økonomiske udnyttelse, som imidlertid bliver diversificeret.
Der kan ikke være tale om samme form for engagement i skovene i Mellem- og Nordeuropa som i de alpine skove eller i makien i Middelhavsområdet, hvor menneskets tilstedeværelse ud over udnyttelsen af træet medfører en udnyttelse til turist- og fritidsformål, der skaber andre problemer, som starter med den hydrogeologiske beskyttelse af området.
Et princip, som skal overholdes, er ejendomsretten til skovene for dem, der er indehavere af den, men tillige almenhedens ret til at gribe ind i tilfælde, hvori der på grund af manglende midler eller en ikke særlig udviklet kultur viser sig tegn på nedbrydning som følge af manglende pasning. I visse tilfælde er det hensigtsmæssigt at yde konkret støtte med henblik herpå.
Ligeledes må man fremme alle former for koordinering og sammenslutninger af skovejere, således som det siges i punkt 12, hvor man taler om en styrkelse. Det er rimeligt at fremme enhver udveksling af oplysninger og erfaringer mellem europæiske skovejere samt former for instruktion og rådgivning af dem, der forvalter skovene og er beskæftiget i disse, men først og fremmest for de landbrugere, der lever i berøring med skove og bør gøres til tilsynsførende med og indirekte vogtere af disse.
I denne henseende kan også Den Stående Komite for Skovbrug spille en fundamental rolle og vi må have fuld tillid til dette samt til, at det struktureres som en virkelig dynamisk task force og gøres meget operativt.
Vi må derfor modigt betragte det sidste kapitel i betænkningen, nemlig det, der taler om økonomiske bevillinger. Vi må foretage en grundig undersøgelse af interventionsmetoderne, men på grundlag af et skema med klare prioriteringer, nemlig for det første bevarelse af skovene og de genetiske ressourcer, for det andet en matrikulering af de europæiske skove, diversificering for kriterierne for udnyttelsen, klare regler, teknisk vurdering og beskyttelse mod farer. Moralen er, at skoven ikke må blive hverken sæde for træindustrien eller en naturpark, der er lukket for mennesket, der derimod skal være den, der plejer skoven men samtidig først og fremmest være ansvarlig for livet i den.

Formanden
Jeg skal her afbryde forhandlingen; den vil blive genoptaget kl. 15.00.
Vi går nu over til afstemningstiden.

Erklæring af formanden
Formanden
Før vi påbegynder afstemningen, vil jeg gerne på Europa-Parlamentets vegne udtrykke glæde over, at Hebron-aftalen er underskrevet af den israelske regeringschef, hr. Benjamin Netanyahu, og præsidenten for Den Palæstinenske Myndighed, hr. Yassir Arafat.
Denne aftale, der er godkendt af den israelske regering og Den Palæstinensiske Myndighed, er et vigtigt skridt hen imod fred, og den gengiver os håbet om en genoptagelse af fredsprocessen i henhold til Oslo-aftalen, en nødvendighed, som Europa-Parlamentet har understreget gentagne gange. Der er grund til at glæde sig, for i hvert fald ifølge oplysninger fra nyhedsbureauerne har Den Europæiske Unions medvirken gennem den udpegede mægler i høj grad bidraget til det gode resultat af drøftelserne mellem de involverede parter. Jeg er sikker på, at jeg hermed fortolker alle medlemmernes opfattelse.
(Bifald)
Afstemning
Hänsch
Hr. formand, min gruppe anser den tid, som siden mandag har været til rådighed til drøftelse af dette vigtige beslutningsforslag, for at være for kort. Derfor vil vi hverken stemme for eller imod, men det betyder ikke, at vi ikke går ind for denne beslutning og dens indhold, for så vidt angår grundtrækkene og målsætningen.

Formanden
Mange tak, hr. Hänsch. Jeg tillader mig at gøre Dem opmærksom på, at den mest passende fremgangsmåde, som De selv vil vide, ville have været en efterfølgende stemmeforklaring i stedet for en bemærkning til forretningsordenen.

(Forslaget til beslutning vedtoges)

Jackson
Hr. formand, til forretningsordenen. Jeg er ked af at være sådan en lyseslukker, men jeg vil gerne have en formandsafgørelse. Der sidder en kvinde til højre for hr. Hänsch, som, så vidt jeg ved, ikke er medlem af Europa-Parlamentet, men som er til stede under afstemningen. Mener De, at det kun er Parlamentets medlemmer, der må være til stede under afstemningerne? Hvis ikke, er det måske en måde, vi kan bruge til at fylde op på pladserne hos Gruppen Nationernes Europa - eller måske har Den Socialistiske Gruppe også brug for hjælp - men jeg mener ikke, hun bør være her.

Formanden
Fru Jackson, det er praksis her i Parlamentet, at en tjenestemand pr. politisk gruppe under afstemningerne har ret til at sidde blandt medlemmerne for at bistå dem.
Jeg mener derfor, at medmindre der foretages en ændring af forretningsordenen - som ikke siger noget herom - bør denne praksis opretholdes, da den fremmer afviklingen af afstemningerne til gavn for alle. Andre personer kan naturligvis ikke opholde sig her under afstemningerne.

Berthu
Hr. formand, vi har fået at vide, at topmødet i Dublin betød en vigtig sejr, en aftale om de vigtigste elementer i stabilitetspagten, som skal knytte de lande, der deltager i den fælles mønt, sammen. Men når man ser det hele nærmere efter i sømmene, virker denne store sejr meget tvetydig.
Lad os læse den endelige pressemeddelelse fra Det Europæiske Råd. Efter at have glædet sig over den såkaldte aftale henvises gennemførelsesteksterne til ØKOFIN-Rådet, ikke til underskrivelse, men, til nærmere gennemgang, hvilket i klartekst betyder, at Det Europæiske Råd har store tvivl på nogle punkter. Endvidere opfordres finansministrene til med henblik på Det Europæiske Råds møde i Amsterdam i juni 1997 at udarbejde et udkast til resolution, som forpligter medlemsstaterne, Kommissionen og Rådet til at anvende stabilitetspagten til punkt og prikke.
Hvis man piller lidt i pressemeddelelsen, opdager man således, at bag de store erklæringer, er der i realiteten ikke indgået nogen forpligtelser, der er ikke underskrevet nogen overordnede forpligtelser. Og det er der to gode grunde til. For det første, eftersom stabilitetspagten ikke udtrykkelig er omtalt i Maastricht-traktaten, har juristerne store problemer med at få en så ambitiøs konstruktion med under de ret magre bestemmelser, der eksisterer på nuværende tidspunkt. Hvis det ikke lykkes dem, hvilket er sandsynligt, mener jeg, at spørgsmålet må ud til folkeafstemning, således at der kan ske en traktatændring og måske endda en forfatningsændring, navnlig i Tyskland og Frankrig.
I øvrigt er der endnu ikke truffet nogen afgørelse mellem to modsatrettede opfattelser af stabilitetspagten. Skal pagten blot være en aftale om, hvordan den fælles valuta skal fungere i lande, der ligger ret tæt på hinanden, eller sigter den mod en tvungen konvergens mellem vidt forskellige lande, som ikke ligefrem udgør nogen optimal monetær zone. Sagt på en anden måde, er det bedst med et todelt Europa, eller ét Europa, der er underlagt en obligatorisk og bureaukratisk konvergens. Det er det dilemma, som den fælles valuta i dag har sat os i.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi kan ikke stemme for beslutningsforslaget, da det i flere henseende strider mod vores egen og navnlig vore vælgeres opfattelse med hensyn til EU's fremtidige struktur. Vi tror ikke, at gennemførelsen af ØMU vil skabe øget vækst eller større beskæftigelse. Vi anser det heller ikke for ønskværdigt med øgede EU-beføjelser i udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål. Vi mener, at EU's enkelte medlemsstater skal have en fri og uafhængig stemme i det internationale samarbejde.
Den vigtigste opgave for EU lige nu er at skabe afklaring med hensyn til udvidelsen mod øst. Problemerne med landbrugs- og regionalpolitikken inden for EU må således løses snarest muligt for at skabe plads til nye medlemsstater.

Caudron
Man har allerede skrevet og talt meget om det irske formandskab, dets kvaliteter, topmødet i Dublin, de positive resultater for euroen, men begrænsede resultater for institutionerne... uden at nævne arbejdsløsheden.
Det vil jeg ikke komme nærmere ind på, men kun lykønske den irske regering og tilskynde det kommende nederlandske formandskab...
Samtidig med, at jeg også bemærker »historiens bizarre sammentræf«, som efter at have knyttet Nederlandene tæt sammen med Maastricht-traktaten, i dag gør dette land »ansvarlig« for en betydningsfuld monetær og institutionel fase for denne traktat, vil jeg også fremhæve kvaliteten af det arbejde, de små lande udfører i den europæiske sammenhæng...
Selv om jeg personligt er tilhænger af en institutionel reform, hvor man afskaffer formandsskiftet hver sjette måned, hvilket jo hindrer landene i at have formandskabet i en periode, der er lang nok til at kunne regere (hvad ville man i dag sige om et land, som skiftede regering hvert halve år?), behøver det ikke betyde, at de nye og længerevarende formandskaber nødvendigvis skal være forbeholdt de større lande.
Erfaringen fra de seneste år, blandt andet med Irland, som jeg endnu en gang vil gratulere, viser det engagement og den seriøsitet, de mindre lande lægger i det europæiske arbejde sammenlignet med de større... som ofte, «stadig tror, at de er verdens navle«, hvis de da ikke stadig opfatter sig selv som »stormagter«... Der er naturligvis undtagelser, men som franskmand ved jeg, hvad jeg taler om.

Kreissl-Dörfler
Vi har en hel række indvendinger imod den forelagte beslutning, specielt hvad angår afsnittene om WTO-konferencen.
WTO-konferencen i Singapore var ikke nogen stor succes, således som Kommissionen til stadighed hævder i sine officielle udtalelser. Kommissionen fremhæver igen og igen for at bevise sin påstand om en »huge international success« (således Sir Leon Brittan i den afsluttende erklæring til pressen den 13.12.1996) aftalen om informationsteknologier (OTA), de fremskridt, der blev gjort i forhandlingen om telekommunikation, og enigheden i en del af quad-gruppen om toldlettelser for spiritus og andre alkoholholdige drikke. Bortset fra, at sidstnævnte kun indirekte havde noget med WTO-konferencen at gøre, og bortset fra, at prissænkninger på whisky, rom, cognac og gin nok vil få negative virkninger for folkesundheden, spørger jeg mig selv, om fremskridtene i forhandlingerne om informationsteknologier og telekommunikation nu virkelig vil medføre fordele for de europæiske borgere, for de europæiske forbrugere. Det er da mere end tvivlsomt, om der nu vil komme yderligere væsentlige prisfald på computertilbehør o.lign.
Netop som Parlamentets ordfører for området »handel og miljø« må jeg desværre fastslå, at konferencen i Singapore var en klar fiasko. Parlamentets beslutninger forud for WTO-konferencen blev ladt helt ude af betragtning, næppe et punkt af vore krav genfindes i sluterklæringen. Singapore har overhovedet ikke bragt fremskridt for miljøet! Jeg er enig med min kollega Carlos Pimenta i, at man kan tale om, at konferencen mislykkedes og at WTO-komiteen for handel og miljø (CTE) svigtede totalt. CTE har vist sig at være ude af stand til at nå frem til nogen form for konkrete resultater i de to år, den har arbejdet. Trods - eller man kunne måske formode: netop på grund af - denne manglende evne til at forankre miljøet mere solidt i verdenshandelen blev CTE's mandat forlænget med yderligere to år.
Hvad angår »socialnormer« var Singapore ligeledes en fiasko. Heller ikke her var der nogen konkret institutionel videreudvikling. Sir Leon er ikke netop kendt for at være begejstret for fagforeningsanliggender, men her lå problemet først og fremmest i Rådet. Netop regeringerne i London og Bonn har her allerede forud for konferencen spillet en kedelig rolle som bremser, og når man hørte erklæringerne fra den tyske forbundsøkonomiminister Rexrodt i Singapore, ved man, at så længe der sidder sådanne folk i de nationale regeringer, vil selv et minimum af socialt fremskridt i verdenshandelen ikke være muligt. Det er beskæmmende, at EU ikke protesterede energisk, da generaldirektøren for ILO, Michel Hansenne, efter pres fra nogle stater fik sin taletid annulleret, så at han ikke kunne holde en tale til deltagerne i WTO-konferencen.
Også hvad angår gennemskuelighed og NGO-deltagelse, har konferencen i Singapore vist sig at være en fiasko. Demonstrationer var forbudt, medens WTO-konferencen fandt sted i Singapore. Der var ingen officielle kanaler, ad hvilke NGO'erne kunne give forhandlingsdelegationerne adgang til deres sager og ekspertise. Vigtige møder fandt sted i den allersnævreste kreds, selv ministre fra en del stater i den tredje verden blev nægtet adgang til disse mødelokaler. NGO'erne protesterede energisk mod disse hindringer for deres arbejde i Singapore og gav Sir Leon er protestresolution i hånden. Når man nu hører ham tale, kan man med sikkerhed sige, at han aldrig har læst den.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (I-EDN), skriftlig. (SV) I modsætning til flertallet i Parlamentet mener vi, at det irske formandskabs rammeudkast til en traktatændring går i den helt forkerte retning.
Til trods for, at vigtige institutionelle spørgsmål - for eksempel omfanget af flertalsafgørelser, reglerne for fleksibilitet, ændring af stemmevægtningen i Rådet, Kommissionens rolle og sammensætning - endnu ikke er afklaret i detaljer, er det irske formandskabs bestræbelser tydelige. Man sigter efter en større grad af overstatslig beslutningstagning og en styrkelse af EU's føderalt fungerende organ på medlemsstaternes bekostning. Dette fører til et betydeligt tab af demokrati. Inden for en overskuelig fremtid kan man især på det nationale niveau garantere den demokratiske legitimitet, som borgerne finder acceptabel.
Rammeudkastets skærpede formuleringer i overstatslig retning med hensyn til udenrigs- og sikkerhedspolitikken samt forslaget om at overflytte vigtige aspekter af samarbejdet om retlige og indre anliggender til første søjle er ligeledes skridt i den gale retning. Det svækker og ophæver i visse tilfælde det interparlamentariske og mellemstatslige samarbejde helt.
Som nordiske unionsmodstandere kan vi også konstatere, at de nordiske landes såkaldte hjertesager om åbenhed og miljø hidtil kun har haft minimal succes. Vi er også skuffede over den svaghed, som har præget regeringskonferencen, idet man ikke har turdet koble beskæftigelsesspørgsmålene sammen med ØMU-projektets arbejdsløshedsskabende virkninger. Den tilsyneladende skarpe kritik af regeringskonferencen, som fremføres i beslutningsforslaget, er først og fremmest udtryk for Europa-Parlamentets desperate behov for at tiltage sig yderligere beføjelser for egen vindings skyld samt for at forstærke kravet om opbyggelse af en centralistisk stormagt i Europa.
Vi har således mange og gode grunde til at afvise beslutningsforslaget.

Van der Waal
En vigtig begivenhed under det irske formandskab var den første WTO-ministerkonference i Singapore i december. Selvom forventningerne forud for konferencens start ikke var særlig høje, kan resultatet med rette betegnes som overraskende. At der i sidste ende var 128 lande, der bakkede op om én erklæring, er en stor præstation. Det vigtigste resultat af Singapore er givetvis styrkelsen af WTO's position. En stabil og effektiv multilateral samhandelsordning er yderst vigtig med hensyn til at bilægge handelskonflikter og som ramme med regler på det sociale og økologiske område for international samhandel.
Selvom der ikke er gjort store fremskridt i Singapore med hensyn til liberaliseringen af samhandelen, står det klart, at fordelene knyttet til fri international handel vil tiltage i de kommende årtier. Den aftale, der er indgået vedrørende ophævelsen af afgifter på handelen med informationsteknologiprodukter i år 2000, er et vigtigt skridt. Handelen med informationsteknologisk udstyr, omfattende computere, telekommunikation og elektronik er en af de hurtigst voksende sektorer på verdensmarkedet. Inden for offentlige udbud og handelen med tjenesteydelser er de resultater, der er opnået, dog knap så ambitiøse og her kommer liberaliseringen til at forløbe mere møjsommeligt.
Om Singapore-konferencens resultater vil indebære så mange fordele for udviklingslandene er usikkert. Et sammenstød mellem rige og fattige lande kunne heldigvis undgås ved beslutningen om, at ILO er den eneste organisation, som kan danne ramme om behandling af de sociale normer, og at handelssanktioner ikke er det egnede middel til at gennemtvinge disse normer. Med hensyn til de allerfattigste lande havde vi ønsket vedtagelsen af det nederlandske forslag gående ud på at afskaffe toldsatserne for disse lande. Ideen om at udarbejde en handlingsplan for de mindst udviklede lande, som dette tiltag indgår i, har desværre en meget mere uforpligtende karakter. Navnlig fordi lande kan deltage i gennemførelsen af forslaget på frivillig basis.
Det er beklageligt, at samhandel og miljø stort set ikke er blevet drøftet i Singapore, og at slutkommunikéet ikke indeholder tydelige aftaler vedrørende samspillet mellem disse to områder. Der bør inden for WTO på basis af bred enighed vedtages regler til beskyttelse af miljøet. WTO-komitéen for handel og miljø må på kort sigt fremsætte klare anbefalinger på dette punkt. I modsat fald er der stor risiko for, at integreringen af miljøpolitikken i WTO udsættes på ubestemt tid.
Sammenfattende kan det siges, at det må betragtes som positivt, at Singapore-konferencen har styrket WTO's myndighed. Med hensyn til at fastsætte rammer for den fremadskridende liberalisering i form af politikker inden for miljø, sociale normer og udviklingspolitik er der lang vej endnu. Vi kan da også bifalde punkterne vedrørende resultaterne af konferencen i Singapore i det fælles beslutningsforslag.

Wolf
Jeg vil gerne over for Europa-Parlamentet citere Paul Billings, som er formand for »Irish National Organization of the Unemployed«. Han sagde i december på et møde i »European Network of the Unemployed« i Ennis:
»Europas arbejdsløse var imod Maastricht-traktaten, fordi den ikke indeholder en forpligtelse til at løse de arbejdsløses problemer. Efter indgåelsen af Maastricht-traktaten er antallet af arbejdsløse steget med foruroligende hast i hele Unionen. Vi har været vidner til en massiv forøgelse af kløften mellem rige og fattige. Og nu skæres der ned på velfærdet og socialbudgetterne i takt med, at regeringerne forsøger at opfylde konvergenskriterinerne til Den Monetære Union. Europas arbejdsløse er ikke længere villige til at blive ofret på »en mere udviklet unions« alter. Vi kræver, at fuld beskæftigelse gøres til et centralt mål i den nye traktat. Den irske regering er i dens egenskab af formand for EU i den bedste position til at sikre, at dette krav opfyldes.
Uden en sådan forpligtelse vil der fortsat være uacceptabelt høje arbejdsløshedstal i Europa, hvilket vil medføre øget kriminalitet, narkomisbrug, dårligere sundhedstilstande, racisme og social uro. Vi ved, at de lande, der har lav arbejdsløshed, har to ting til fælles: en generel forpligtelse til fuld beskæftigelse og institutioner, der kan omsætte denne forpligtelse til praksis.«
Jeg vil dog gerne tilføje en anden, mere specifik overvejelse, som kommer fra en kollega fra en af de store grupper, der ikke tør sige sin mening i dette forum.
(DE) Fleksibilitet er fastsat som en tilbagefaldsposition for valutapositionen. Men fleksibilitet må ikke blive et af integrationens principper. Den må højst være en undtagelse. Den må kun løse nogle få overgangsproblemer, som tidsmæssigt og sagligt er obligatorisk begrænsede. Og den skal samtidig indeholde bistand til medlemsstater, som er rede til at være med, men endnu ikke er i stand til det. Den skal sætte disse lande i stand til at være med.
(EN) Denne mand har fuldstændig ret. Det gør mig bekymret over den måde, vort Parlament fungerer på, at denne kollega har fundet det nødvendigt at bruge denne kommunikationskanal til at give udtryk for sin uenighed.- Revision af traktaterne (B4-0040/97)
Ahlqvist, Theorin og Wibe
Vi tager kraftigt afstand fra tankerne om øget brug af kvalificeret flertal på områderne under tredje søjle. Dette og Europols operationelle muligheder er ikke det samarbejde mellem uafhængige stater, som vi gik med i den 1. januar 1995. Vi tror ikke, at man skaber øget effektivitet ved at flytte disse områder op på overstatsligt niveau.
Inden for området fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, FUSP, mener vi, at de enkelte medlemsstater skal beholde deres vetoret. Derfor kan vi ikke stemme for beslutningsforslagets formuleringer i denne sag. At integrere Vestunionen i EU strider mod Sveriges neutralitetspolitik og er uacceptabelt. Sverige og andre neutrale stater er ikke medlemmer af WEU, og dette gør en integration af de to uafhængige organisationer uigennemførlig i praksis.
Vort udgangspunkt, at EU er et samarbejde mellem uafhængige stater, står her i skarp kontrast til dette beslutningsforslag og medfører, at vi umuligt kan stemme for.
Betænkning af Oomen-Ruijten (A4-0009/97)
Jackson
Det glæder mig meget, at den sunde fornuft har vundet i dette direktiv. Det har jeg bidraget til gennem mine ændringsforslag til Parlamentet, og det glæder mig at se, at ånden i disse forslag er afspejlet i den endelige tekst. Jeg håber, at Parlamentet støtter den uden at stille ændringsforslag.
Jeg mener, at det giver den europæiske forbruger en effektiv beskyttelse uden samtidig at indføre bestemmelser for fjernsalg, der vil gøre det så dyrt, at forbrugerne finder det vanskeligt at foretage sådanne fjernkøb.
Jeg bifalder navnlig, at direktivets bestemmelser om forudgående information og ret til at aflyse købet ikke kan finde anvendelse på bestilling af taxa, hotelværelser, teaterbilletter osv. Hvis direktivets bestemmelser havde været gældende på disse områder, ville Den Europæiske Union have gjort sig selv latterlig uden at gavne forbrugerne.
Det glæder mig ligeledes, at direktivet er blevet ændret, så blomsterleveringsfirmaer som Interflora og andre gaveleveringsvirksomheder fortsat kan yde samme tjenester med levering samme dag.
Det generer mig ikke, at direktivet ikke omhandler økonomiske ydelser. Det ville have været håbløst kompliceret at søge at hæfte økonomiske ydelser på et direktiv, der ikke oprindelig var udformet med dette for øje. Der skal bestemt stadig gøres meget for at sikre, at de europæiske forbrugere virkelig har en effektiv beskyttelse (ud over deres egen sunde fornuft), for så vidt angår økonomiske ydelser, gennem fjernsalg, og det glæder mig, at Kommissionen nu undersøger sagen.
Betænkning af Roth-Behrendt (A4-0006/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi svenske socialdemokrater vil gerne give udtryk for vores tvivl med hensyn til det kompromisforslag, som vi skal tage stilling til. For os er det indlysende, at forbrugeren skal kunne træffe sit eget valg på basis af et velfungerende mærkningssystem. Med det system, som foreslås i kompromiset, kan en forbruger ikke træffe sit valg på et fuldt informeret grundlag.
Det forhold, at mærkning skal finde sted, hvis de nye levnedsmidler adskiller sig fra det naturlige på en måde, som kan konstateres ad videnskabelig vej, betyder, at producenten får et mindre ansvar. At ansvaret i stedet ensidigt placeres hos de europæiske institutioner er efter vores mening en fejl. Systemet vil endvidere føre til udbredelsen af godkendte genmodificerede levnedsmidler, som ikke er mærkede.
Systemet burde være baseret på det såkaldte forsigtighedsprincip, hvilket betyder, at de nye levnedsmidler ikke bliver godkendt, hvis de indebærer en risiko. Når vi derudover ikke får nogen generel mærkning, mener vi, at forbrugeren sættes uden for reel indflydelse på sit eget forbrug af genmodificerede levnedsmidler.
På trods af vore tvivl stemmer vi for kompromisforslaget, eftersom alternativet er et ureguleret marked. Denne mulighed ville være yderst alvorlig set fra et forbrugersynspunkt.

Caudron
Efter en langvarig procedure, som skyldes uoverensstemmelser mellem EuropaParlamentet og Kommissionen og Rådet, hvilket nødvendiggjorde indkaldelse af Forligsudvalget, har EuropaParlamentet godkendt udkastet om nye levnedsmidler og nye levnedsmiddelingredienser.
De nye levnedsmidler (som ikke svarer til de eksisterende produkter), og de »genetisk modificerede« skal »mærkes« for at give Den Europæiske Unions forbrugere så præcis en vejledning som muligt.
Denne nye lovgivning er nødvendig for at stå imod internationaliseringen af økonomien: det er nødvendigt, at medlemsstaterne anvender samme mærkningsregler for at undgå forvirring inden for Den Europæiske Union navnlig om produkter fra medlemsstater, hvor man allerede er langt fremme med genmodificering på levnedsmiddelområdet.
Den nye obligatoriske EF-lovgivning om markedsføring af nye levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser er meget positiv. Den muliggør en større sikkerhed med hensyn til genetisk modificerede produkter.
BEUC (kontoret for de europæiske forbrugerorganisationer) har gratuleret Europa-Parlamentet, som har stillet langt større krav med hensyn til mærkning end Rådet, og jeg vil også gerne takke og lykønske fru Roth-Behrendt med hendes arbejde.
BEUC glæder sig også over Kommissionens forpligtelse til at overvåge forordningens indvirkning på forbrugernes sundhed, beskyttelse og oplysning.
Men lovgivning skal suppleres af en forpligtelse til at mærke genetisk modificeret såsæd og råvarer.
Endnu en gang har Europa-Parlamentet demonstreret sit værdifulde bidrag til indførelse af europæisk lovgivning af høj kvalitet.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi stemmer imod Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om nye levnedsmidler og levnedsmiddelingredienser.
Det fælles udkast rummer alvorlige mangler med hensyn til mærkning af produkter bestående af genetisk modificeret soja, majs og sukkerroer samt tilsætningsstoffer, der er produceret ved hjælp af genetisk modificerede organismer. Udkastet indeholder ikke krav om mærkning af disse levnedsmidler. Vi mener, at man som forbruger har en ukrænkelig ret til at vide og tage ansvaret for, hvad man spiser, især fordi langtidsvirkningerne af genetisk modificerede levnedsmidler er svære at forudse.
Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler, som skal bistå Kommissionen i forbindelse med beslutninger om levnedsmidler, besidder ikke den nødvendige viden til at kunne vurdere den miljørisiko, det vil indebære at slippe nye levnedsmidler helt fri på markederne. Beslutningerne træffes endvidere, uden at forbruger- og miljøorganisationer får indblik og kan deltage. Ordføreren mener imidlertid, at forslaget til forordning er bedre end at stå uden juridiske bestemmelser på området. Det er givet, at vi ønsker tydelige regler, men de skal i højere grad tage udgangspunkt i menneskelige og miljømæssige behov, end det er tilfældet i forslaget, og derfor stemmer vi imod det fælles udkast.

Fayot
Jeg vil stemme for resultatet af forligsproceduren vedrørende de nye levnedsmidler (novel food). Jeg vil stemme for dette direktiv, fordi de genetisk modificerede levnedsmidler på denne måde fremover vil skulle forsynes med en særlig mærkning. Langt størstedelen af pressen og forbrugerorganisationerne har i øvrigt betegnet det resultat, som Europa-Parlamentet har opnået i Forligsudvalget, som en stor succes.
I den forbindelse vil jeg gerne gå imod Greenpeace-kampagnen, som overhovedet ikke svarer på de præcise argumenter, som jeg har fremført sammen med Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet, men derimod fortsat betegner det kompromis, som Europa-Parlamentet har opnået, som utilstrækkeligt. Greenpeaces argumenter er til dels fejlagtige, og der tages ikke hensyn til de europæiske forbrugeres interesser. Derfor har jeg sendt både Greenpeace og alle medierne et præcist og detaljeret svar på fem sider som reaktion på de argumenter, miljøorganisationen har fremført.
Man påstår således, at »kompromiset om de nye levnedsmidler udgør en hindring for enhver strammere lovgivning på nationalt plan«. Men i denne indsigelse tager man overhovedet ikke hensyn til, at inden for det indre marked garanterer princippet om fri bevægelighed den fri markedsføring af produkter. Ingen national lovgivning (selv om den skulle findes i de femten medlemsstater, hvilket er usandsynligt) kan være bedre end EU-lovgivningen på grund af dette kompromis.
Generelt arbejder de luxembourgske socialister, som i øvrigt værdsætter Greenpeaces holdninger, ved at stemme for kompromiset for en retssituation med henblik på at beskytte forbrugerne, mens vi, hvis kompromiset var blevet afvist, ville befinde os i et juridisk tomrum på europæisk plan samt i flere medlemsstater, hvilket ville skadeligt for forbrugernes sundhed og forbrugerbeskyttelsen. Ganske vist er kompromiset ikke perfekt. Men det er bedre at gå i gang med at lave en lovgivning og så forbedre den hen ad vejen i stedet for at afvise den og så skulle starte helt forfra!
I modsætning til, hvad Greenpeace påstår, handler vi således ikke i strid med de luxembourgske forbrugeres ønsker og heller ikke med beslutningen, der blev vedtaget i december, og som gik imod genetisk modificeret soja. Vi er derimod fuldt ud klar over vores pligt til at beskytte forbrugernes sundhed.

Heinisch
Med vedtagelsen af det kompromis, Parlamentet og Rådet har fundet frem til, afsluttes en lovgivningsprocedure, som har varet i mere end seks år, som fik et omskifteligt forløb og som blev fulgt af de direkte involverede, af erhvervslivet, forbrugerorganisationer og offentlighed samt pressen på en særdeles engageret og kontrovers måde. Blandt de givne politiske og samfundsmæssige forudsætninger er der fundet et godt kompromis. Navnlig levnedsmiddelindustrien får hurtigt brug for disse bestemmelser, ikke så meget af reelle, videnskabeligt verificerbare grunde som af politiske grunde. Den har brug for et sikkert retsgrundlag i drøftelsen med politik, forvaltning, forbrugere og offentlighed. Var de europæiske bestemmelser ikke kommet, kunne man have frygtet en renationalisering med alvorlige konkurrencebegrænsninger for levnedsmiddelindustrien.
Det eneste virkelig gensplejsede levnedsmiddel, som er på markedet (USA), er i dag stadig »FlavrSavr-tomaten«. En tomatpuré fremstillet af en lignende tomat og forsynet med mærkning herom er i dette forår med succes blevet indført til England.
For landbrugets nytteplanter spiller genteknikken en stadig større rolle, selv om det hovedsagelig drejer sig om ændring af agronomiske kvaliteter og mindre om ændring af selve produkterne. Med de gensplejsede sojaarter, som i år dyrkes til levnedsmiddelindustrien i USA, er nu for første gang også gensplejsede planter, der skal bruges som råvarer, kommet til Europa. I de kommende år vil yderligere ca. 40 gensplejsede planter følge efter. Alene med majssorter gennemføres der for tiden næsten 1 000 forskellige forsøg på friland; gensplejset majs blev allerede i december godkendt i EU.
Men det er ikke med indførelsen af den nye sojabønne, genteknikken holder sit indtog i fremstillingen af levnedsmidler, det skete for længe siden, om end det i første omgang ikke havde nogen indflydelse overhovedet på selve produkterne.
De områder, hvor der anvendes genteknik, som er vigtigst for levnedsmidler, skal findes inden for planteavl. Det er allerede lykkedes at fjerne allergener fra ris og der arbejdes på ernæringsfysiologisk mere værdifulde indholdsstoffer, som f.eks. i forbindelse med indholdet af fedtsyrer, samt på indholdsstoffer, der i forarbejdningsmæssig henseende er mere velegnede, som f.eks. sammensætningen af stivelse. Der noteres stadig flere positive resultater på disse områder. Der findes allerede kartoffel- og rapssorter, hvis sammensætning er ændret i overensstemmelse hermed; de vil inden længe komme på markedet også i Europa.
Fru Roth-Berendt skriver i sin betænkning, at der ikke kan være tvivl om, at de nye levnedsmidler åbner en række interessante perspektiver, men at de alligevel fremkalder ængstelse hos forbrugerne og endog kan være skadelige for den menneskelige sundhed og for miljøet. Netop derfor anser jeg vedtagelsen af denne forordning, hvor både godkendelsen og mærkningen af de nye næringsmidler fastlægges, for meget vigtig. Som farmaceut finder jeg det ganske vist påfaldende, at vi nu for første gang står i den situation, at næringsmidler skal godkendes lige som medicin, en sådan pligt til godkendelse har hidtil ikke eksisteret. Alle levnedsmidler, som er nye på markedet, dvs. også de, som ikke er gensplejsede eller fremstillet ved hjælp af gensplejsede organismer, falder nu ind under forordningen og skal godkendes. Hvis der f.eks. endnu ikke fandtes kiwier i Europa, skulle de underkastes disse bestemmelser og specielt godkendes i lighed med medicin, før de kom på markedet. Hvor går grænsen for behovet for bestemmelser? Vil vi for fremtiden kun kunne få levnedsmidler med indlægsseddel?
Levnedsmidler, som indeholder gensplejsede organismer eller består af sådanne, skal mærkes. Endvidere skal i henhold til den nye forordning alle næringsmidler mærkes, som med hensyn til deres sammensætning, deres ernæringsegenskaber eller deres anvendelsesformål ikke er lige så værdifulde som traditionelle produkter, og for hvilke der af etiske eller sundhedsmæssige grunde kræves en mærkning. Det ikke at være lige så værdifuld skal fremgå af en videnskabelig vurdering, hvori der ikke tages hensyn til ændringer, der holder sig inden for rammerne af naturlige udsving. Med denne differentiering lever forordningen op til kravet om, at den skal kunne omsættes i praksis af udbyderen og af levnedsmiddelkontrollen, og også forbrugeren er tilstrækkelig beskyttet og informeret. Tilkendegivelsen af et bestemt forhold kan kun ske, hvis dette forhold rent faktisk kan påvises i det endelige produkt. Med de bestemmelser, der nu foreligger, efterkommes påbuddet om sandhed og klarhed.
Kompromiset skal naturligvis gennemgås nøje med henblik på rækkevidden af det, for at det kan anvendes på de aktuelle og fremtidige tilfælde i overensstemmelse med den europæiske lovgivers vilje.
Mærkningen af produkterne vil imidlertid ikke give forbrugerne mere end en oplysning om, at genteknikken har været anvendt ved fremstillingen af produktet samt om, hvilke ændringer denne anvendelse har bevirket. Vi skal og vil derudover informere forbrugerne om baggrunden for og betydningen af de anvendte metoder for i sidste instans at give ham sikkerhed. Kun gennem velfunderet oplysning kan vi undgå hysteri og bane vejen for de nye levnedsmidler på det europæiske marked.

Kirsten Jensen, Blak, Iversen og Sindal
Forbrugerne vender sig i hobetal mod gensplejsede fødevarer. Ikke desto mindre er gensplejsede fødevarer på vej fra USA til Europa. Ingen politisk magt vil forhindre den mulighed. Derfor gælder den politiske kamp miljø- og sundhedsvurdering samt mærkningsregler. Højrefløjen vil generelt ikke »lægge hindringer i vejen« for industrien, mens socialdemokrater instinktivt og holdningsmæssigt tager forbrugernes holdning som udgangspunkt. Vi vil have vidtgående mærkningsregler for de produkter, der slipper gennem miljø- og sundhedsvurderingerne.
Fru Roth-Behrendt skal have ros for det imponerende resultat, hun er kommet til gennem forligsproceduren. Hun har virkelig fået mest muligt ud af det grundlag, vi gik ind i forhandlingerne med. Der må ikke bestå nogen fare for forbrugerne, de må ikke vildledes, og nye levnedsmidler må ikke have en ringere næringsværdi. Parlamentet har gennemtrumfet, at alle ændrede fødevarer skal mærkes, og forhindret en undtagelse for planter med resistens over for kemiske sprøjtemidler. Bulkladninger, som kan indeholde gensplejsede organismer, skal mærkes. Så kan foderstofkompagnier, bønder, slagterier og detailhandlen vælge.
Endnu kan man ikke ved at sende postejen til kontrol på et laboratorium forvisse sig om, hvorvidt den gris, leverpostejen er produceret af, spiste gensplejsede sojabønner. Men forbrugerne vil vide det. Forordningen siger ganske vist, at gensplejsningen skal kunne konstateres, og detektionsmetoderne udvikles hele tiden. Men detailhandlen skal passe på, at dens kunder ikke kommer til at føle sig snydt, hvis den vil forblive på markedet.
Da vi vedtog regler mod bestråling af fødevarer, var detektionsteknikken ikke udviklet. Det er den siden blevet, og vi har samme forhåbninger i forbindelse med »Novel Food«. Jeg har hørt landmænd, der piber over, at det skal mærkes på foderet, om det er gensplejset, men landmænd køber vel ikke foder uden at kende næringsværdien? De skal vel kende en produktionsmetode, der kan få indflydelse på afsætningen? Novel Food-forordningen er uomgængelig, fordi den er den eneste mulighed i øjeblikket. Forordningen er et absolut gode i modsætning til et indre marked uden regler. Det er for naivt at tro, at mangelen på EU-regler fører til 15 geniale nationale regelsæt.

Lindholm, Holm, Aelvoet, Roth, Schörling, Gahrton, Breyer og Kreissl-Dörfler
Efter 13 formuleringer fra Kommissionen og tre behandlinger i Parlamentet står vi stadig over for en forordning om »Novel Foods«, der er behæftet med alvorlige fejl og mangler. Skønt den fremstilles som en beskyttelse af forbrugerne, indeholder den for mange smuthuller, undtagelser og restriktioner til at kunne være en acceptabel måde at regulere de nye gensplejsede fødevarer på, i takt med at de kommer på markedet.
Mange kategorier af fødevarer, der fremstilles ved hjælp af genteknologi, bliver underlagt anden lovgivning eller slet ingen. Andre kræver blot, at producenterne underretter Kommissionen i forbindelse med, at varen kommer på markedet, uden nogen uafhængig sikkerheds- eller miljøvurderinger. Kun i tilfælde, hvor fødevaren indeholder en levende, gensplejset organisme, finder forordningen fuld anvendelse. Denne kategori omfatter frisk frugt og grønsager, visse mælkeprodukter såsom yoghurt og visse øltyper, men ikke meget andet. Og selv for disse produkter kommer der ikke nogen langsigtede uafhængige vurderinger af risikoen for sundhed og sikkerhed.
Forbrugerne har ret til klare, sammenhængende informationer, så de kan træffe kvalificerede valg. Det værste ved forordningen er, at ingen forlods kan sige, hvilke produkter der vil blive mærket. Et sammenhængende system betyder ganske enkelt, at alle produkter, der er fremstillet med genteknologi, mærkes. Den procedure, der er fastsat i loven, betyder, at Kommissionen får eneret til at beslutte tilfælde for tilfælde, om forbrugerne skal informeres, og hvad der skal stå på etiketten.
Der kommer ikke et offentligt register over godkendte gensplejsede fødevarer, så den gennemsigtighed, vi har med de nuværende bestemmelser i direktiv 90/220, forsvinder.
Bulkladninger med en blanding af konventionelle og gensplejsede afgrøder såsom soja og majs accepteres i forordningen, hvilket yderligere svækker muligheden for, at ansvarlige supermarkeder kan give deres forbrugere et valg. I tilfælde, hvor de skal mærkes, er det et næsten meningsløst udsagn, at produktet kan indeholde gensplejsede organismer.
Østrig, Danmark, Nederlandene og Det Forenede Kongerige har alle en strammere lovgivning, den er på bedding, eller der findes frivillige ordninger. Da der her er tale om EU-lovgivning, som skal gennemføres direkte i medlemsstaterne, får de ingen mulighed for at indføre strammere bestemmelser.
Der er ingen bestemmelser i loven om eksport af gensplejsede fødevarer fra EU, hvilket betyder, at de kan eksporteres uden for EU's område uden tilladelse eller mærkning.
Af ovennævnte grunde stemte vi imod den fælles tekst.

Lindqvist
Betænkningen er utilstrækkelig. Den indeholder alt for mange faldgruber, undtagelser og begrænsninger til at være acceptabel til regulering af »den nye mad«. Kun hvis maden indeholder en levende genmodificeret organisme, er reglerne tilfredsstillende.
Forbrugerne skal kunne træffe deres eget, frie valg med hensyn til, hvilke levnedsmidler de ønsker at købe og bruge. Det kræver, at de ved præcis, hvad de køber, og at dette fremgår gennem tydelig mærkning af produktet.
Der stilles heller ikke forslag om et samlet register over godkendte genmodificerede levnedsmidler. Mange medlemsstater såsom Danmark, Sverige, Østrig og Det Forenede Kongerige har allerede eller har planer om at indføre en strengere lovgivning eller frivillige overenskomster. Eftersom dette direktiv, hvis det vedtages, vil træde i kraft umiddelbart og gå forud for den nationale lovgivning, vil det betyde en lavere standard og mindre sikkerhed og dermed en forringet forbrugerbeskyttelse i flere medlemsstater.
Der er heller ikke forslag om forbud, regulering eller kontrol med hensyn til, hvilke genetisk modificerede levnedsmidler, som eksporteres fra EU til andre lande. Af disse grunde har jeg stemt imod betænkningen.

McKenna
Efter 13 formuleringer fra Kommissionen og tre behandlinger i Parlamentet står vi stadig over for en forordning om »Novel Foods«, der er behæftet med alvorlige fejl og mangler. Skønt den fremstilles som en beskyttelse af forbrugerne, indeholder den for mange smuthuller, undtagelser og restriktioner til at kunne være en acceptabel måde at regulere de nye gensplejsede fødevarer på, i takt med at de kommer på markedet.
Mange kategorier af fødevarer, der fremstilles ved hjælp af genteknologi, bliver underlagt anden lovgivning eller slet ingen. Andre kræver blot, at producenterne underretter Kommissionen i forbindelse med, at varen kommer på markedet, uden nogen uafhængig sikkerheds- eller miljøvurderinger. Kun i tilfælde, hvor fødevaren indeholder en levende, gensplejset organisme, finder forordningen fuld anvendelse. Denne kategori omfatter frisk frugt og grønsager, visse mælkeprodukter såsom yoghurt og visse øltyper, men ikke meget andet. Og selv for disse produkter kommer der ikke nogen langsigtede uafhængige vurderinger af risikoen for sundhed og sikkerhed.
Forbrugerne har ret til klare, sammenhængende informationer, så de kan træffe kvalificerede valg. Det værste ved forordningen er, at ingen forlods kan sige, hvilke produkter der vil blive mærket. Et sammenhængende system betyder ganske enkelt, at alle produkter, der er fremstillet med genteknologi, mærkes. Den procedure, der er fastsat i loven, betyder, at Kommissionen får eneret til at beslutte tilfælde for tilfælde, om forbrugerne skal informeres, og hvad der skal stå på etiketten.
Der kommer ikke et offentligt register over godkendte gensplejsede fødevarer, så den gennemsigtighed, vi har med de nuværende bestemmelser i direktiv 90/220, forsvinder.
Bulkladninger med en blanding af konventionelle og gensplejsede afgrøder såsom soja og majs accepteres i forordningen, hvilket yderligere svækker muligheden for, at ansvarlige supermarkeder kan give deres forbrugere et valg. I tilfælde, hvor de skal mærkes, er det et næsten meningsløst udsagn, at produktet kan indeholde gensplejsede organismer.
Østrig, Danmark, Nederlandene og Det Forenede Kongerige har alle en strammere lovgivning, den er på bedding, eller der findes frivillige ordninger. Da der her er tale om EU-lovgivning, som skal gennemføres direkte i medlemsstaterne, får de ingen mulighed for at indføre strammere bestemmelser.
Der er ingen bestemmelser i loven om eksport af gensplejsede fødevarer fra EU, hvilket betyder, at de kan eksporteres uden for EU's område uden tilladelse eller mærkning.
Af ovennævnte grunde stemte vi imod den fælles tekst.

Martinez
Den kompromisforordning, som vi er blevet præsenteret for om nye levnedsmidler eller mere generelt om genetisk modificerede organismer, bringer ikke problemet til ophør.
Naturligvis sker der fremskridt. Genetisk modificeret majs, som er modificeret ved hjælp af bakterien bacillus thurigensis , hos Ciba Geigy, producerer en insektdræbende biotoksin mod halvmøl. Andre planter modificeres ligeledes, lige fra soja og raps til tomater og kartofler.
Selv om fordelene ved besparelser på herbicider og pesticider er indlysende, vækker udviklingen også uro. Udgør cornflakes til morgenmad eller sojamælk, som produceres med disse bioteknologier, en risiko for den menneskelige sundhed, kan de for eksempel forårsage allergiske reaktioner, når man ved at paranødder og deres allergener bruges i soja til at forhøje indholdet af aminosyrer?
Vil de genetisk modificerede planter, når de dyrkes på åben mark, ikke frigøre og overføre deres gener til ukrudt og fremkalde resistens med en deraf følgende stigende brug af herbicider?
Nu er mærkningspligten jo indført. Men mærkning af hvad? Og hvem skal kontrollere det? Med hvilke betegnelser? Og hvad med effektiviteten, når ladningerne af amerikansk soja både indeholder naturlige produkter og modificerede produkter?
Man forstår den europæiske fødevareindustris legitime ønske om ikke at overlade det bioteknologiske monopol til Ciba Geigy, Monsanto eller Cargill. Men frygten for BSE ligger der!
Det ville være en god idé allerede nu at forhandle sig frem til et internationalt moratorium for gennem en stærk administration, som er uafhængig af Kommissionens rodebutik, at skabe sikkerhed med hensyn til anvendelse af genetisk modificerede organismer på åben mark på den ene side og menneskers forbrug af de nye levnedsmidler fra genetisk modificerede organismer på den anden. Overholdelsen af denne embargo vil gøre det muligt at sikre sig, at fejlene med det smitstofholdige kød- og benmel og gelatine ikke gentages.

Thyssen
Vi har lige vedtaget forordningen om nye levnedsmidler. Dermed er vi kommet et skridt videre inden for forebyggende beskyttelse af folkesundheden og forbrugeren. For spørgsmål, der har indflydelse på folkesundheden, er vi henvist til Den Videnskabelige Veterinærkomité.
Vi har ingen grund til at tvivle på Komitéens professionalisme eller dens objektivitet. Men konklusionerne i det midlertidige undersøgelsesudvalg om BSE maner os til forsigtighed. Såvel Den Videnskabelige Komités sammensætning som dens udtalelsers offentlighed og måden, Kommissionen omgås dem, er livsvigtige.
I gårsdagens undersøgelsesudvalg noterede vi med glæde Kommissionens formand, hr. Santers, hensigter med hensyn til de videnskabelige komitéer. Vi regner med, at disse hensigter omsættes effektivt til beslutninger også med henblik på at anvende denne forordning.
Betænkning af Peijs (A4-0004/97)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi stiller os meget positivt over for dette direktivforslag, da det forbedrer kvaliteten af betalinger på tværs af grænserne og er en forudsætning for et velfungerende indre marked. Vi mener dog, at direktivet ville have været endnu mere tilfredsstillende, hvis der slet ikke havde været nogen grænse for de beløb, som er tilbagebetalingspligtige til ordregiver ved ikke gennemførte kreditoverførsler.
Vi mener også, at den tidsfrist, som anføres for direktivets gennemførelse, ikke burde overstige 12 måneder.

von Wogau
Mine damer og herrer, pengeoverførsler fra et medlemsland i Den Europæiske Union til et andet er i dag stadig en dyr og langvarig affære. For de europæiske borgere og især for små og mellemstore virksomheder er de dermed forbundne vanskeligheder ikke kun til ærgrelse, de kan også medføre betydelige omkostninger. Det europæiske hjemmemarked er heller ikke på dette område gennemført endnu.
Men i mellemtiden har nogle banker i grænseområdet indført billige muligheder for pengeoverførsler. For øjeblikket er tilsvarende girosystemer, som skal muliggøre hurtigere og billigere pengeoverførsler inden for Den Europæiske Union under opbygning. Jeg tror på, at en fair konkurrence mellem de grænseoverskridende overførselssystemer fører til et bedre og billigere udbud.
Det foreliggende forslag til et direktiv om grænseoverskridende pengeoverførsler får helt konkrete indvirkninger på de europæiske borgeres hverdag. Grænseoverskridende pengeoverførsler skal være hurtigere, billigere og mere pålidelige, det var vort mål.
Det glæder mig, at vi med det foreliggende fælles forslag har fundet en fremragende løsning. Fra førstebehandlingen i maj 1995 til i dag har vi under intensive drøftelser og forhandlinger klart repræsenteret Parlamentets standpunkt og - efter min mening - klart forbedret det oprindelige forslag i borgernes interesse.
Det gælder f.eks. for direktivets anvendelsesområde, hvor vor øvre grænse på 50 000 ecu i stedet for de oprindelig fastsatte 30 000 ecu til slut blev accepteret. Det anser jeg for særlig vigtigt, da en række af de små og mellemstore virksomheders transaktioner nu også falder ind under dette direktiv.
Et andet vigtigt ændringsforslag beskæftigede sig med, at ordregiveren skal krediteres for overførselsbeløb, dersom de af en eller anden grund ikke når frem til modtageren. Op til 10 000 ecu skulle ifølge Rådets fælles holdning krediteres ordregiveren igen. Til sidst opnåede vi, at dette beløb blev øget til 12 500 ecu. Selv om dette klart er mindre end det, Parlamentet oprindelig krævede, mener jeg alligevel, at vi i betragtning af, hvad vi ellers har opnået, kan leve med det.
Grænseoverskridende pengeoverførsler er for mig et tydeligt eksempel på den fælles beslutningsprocedures betydning og succes. Det har her vist sig, at vi kan opnå meget, når vi går ind i forhandlingerne med klare forestillinger om, hvad vi vil opnå.
Ganske vist vil jeg også gøre opmærksom på, at med indførelsen af den fælles valuta vil emnets betydning - med undtagelse af forskellige juridiske spørgsmål - ifølge sagens natur blive mindre.
Til slut vil jeg gerne sige tak til alle involverede for deres engagement, som til slut førte til denne enighed, som vel er tilfredsstillende for alle parter. Jeg tror, at vi hermed har taget endnu et skridt og overvundet endnu en hurdle på vejen mod det europæiske hjemmemarked.
Indstilling ved andenbehandling / Medina Ortega (A4-0415/96)
Cot
På de franske socialdemokraters vegne vil jeg gerne lykønske ordføreren Manuel Medina Ortega med hans fremragende arbejde. Hr. Medina har båret denne vigtige betænkning frem. Alt i alt mener jeg, at han har fundet frem til nogle hensigtsmæssige formuleringer om beskyttelsen af personlige oplysninger inden for telekommunikationssektoren.
Vi har haft nogle problemer med ændringsforslagene ved andenbehandlingen. I Frankrig har vi et system med røde lister, som yder de abonnenter, der ønsker det, effektiv beskyttelse mod betaling af en beskeden afgift. I den sammenhæng frygter vi, at gratisprincippet vil svække beskyttelsen af abonnenterne. Erfaringen fra nogle medlemsstater, som anvender dette system, er ikke særlig opmuntrende.
Vi er også bekymrede over problemet med identifikation af indkommende opkald. I visse tilfælde (AIDS-linjer eller tjenester for voldsramte kvinder for eksempel) er det af vital betydning at sikre opkalderens anonymitet. Vi mener ikke, at de foreslåede foranstaltninger er tilstrækkelige.
Disse problemer kunne være løst inden for rammerne af subsidiaritetsprincippet. I ændringsforslagene fjerner man sig fra anvendelsen af dette princip af grunde, som jeg ikke er enig i. Af disse grunde har vi ikke kunnet stemme for visse af ændringsforslagene ved andenbehandlingen.

Sierra González
Som det vil være alle bekendt, er formålet med dette forslag til direktiv at sikre den frie bevægelighed for data og tjenester inden for telekommunikation, og muligheden for at opfylde dette mål er forbedret med de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet stillede ved førstebehandlingen, og som der er blevet taget hensyn til, men det ville være ønskeligt at begrænse den manøvremargen, staterne kan have i henhold til nærhedsprincippet, eftersom telekommunikationssektoren er kendetegnet ved at være tværnational.
Det er ligeledes vigtigt, at det sikres, at beskyttelsen af personoplysninger og privatlivets fred inden for telesektoren er gebyrfrit for abonnenterne.
I den sammenhæng støtter vi de ændringsforslag, som understreger, at en harmonisering inden for telekommunikation ikke giver anledning til anvendelse af nærhedsprincippet, fordi telekommunikationsnet og - tjenester er kendetegnet ved at være tværnationale, og at en sådan harmonisering under alle omstændigheder skal tjene til at sikre, at der ikke lægges hindringer i vejen for fremme og udvikling af nye teletjenester og -net mellem medlemsstater.
Vi går ligeledes ind for udbygning af samarbejdet mellem medlemsstaterne, leverandørerne og de berørte brugere samt de kompetente organer på fællesskabsplan om skabelse og udvikling af de teknologier, som måtte være nødvendige for håndhævelsen af de garantier, der er omfattet af bestemmelserne i dette direktiv.
Af stor betydning er de ændringsforslag, der går ud på at sikre, at beskyttelsen af personoplysninger og privatlivets fred inden for telesektoren ikke koster abonnenterne noget. Det bør ikke tillades, at operatørerne kan kræve betaling af abonnenterne for at sikre beskyttelsen af privatlivets fred. Vi er enige i, at beskyttelsen af privatlivets fred skal være gratis.
Sammenfattende kan vores gruppe gå ind for størstedelen af de ændringsforslag, der er vedtaget i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder til Rådets fælles holdning, da de tager sigte på fra starten at regulere spørgsmålet om beskyttelse af personoplysninger og privatlivets fred inden for telesektoren uden at overlade det til private virksomheders vilkårlighed.
Endvidere støtter vi de konkrete, positive aspekter i dette forslag, såsom den foreslåede fortolkning af nærhedsprincippet, der begrænser medlemsstaternes manøvremargen i telesektoren, da denne er kendetegnet ved at være tværnational, samt princippet om, at beskyttelsen af privatlivets fred skal være gratis.
Betænkning af Kerr (A4-0367/96)
Kirsten Jensen, Blak, Iversen og Sindal
De danske socialdemokrater støtter ordførerens afvisning af ændring af definitionen af begrebet »overførsel«.
En ændring af definitionen ville medføre risiko for en væsentlig forringelse af arbejdstagernes rettigheder. Det er vi naturligvis imod. Det kan ikke være rigtigt, at arbejdstagerne skal betale, fordi en virksomhed flyttes over på andres hænder.

Wolf
Vi er meget tilfredse med, at denne betænkning nu omsider har kunnet vedtages. Det var vanskeligt at nå så vidt, og i den forbindelse er den manglende oversættelse til svensk ligesom blot prikken over i'et. Hr. Kerr har her ydet godt diplomatisk arbejde: Både hvad angår de åbne juridiske spørgsmål og begrebet overgang samt hvad angår den praksis med »outsourcing«, der griber mere og mere om sig, er det lykkedes ordføreren at få gennemført relevante præciseringer og forbedringer i forhold til Kommissionens oplæg. Navnlig blev forsøgene på helt eller i vidt omfang at udelade fremmed overførsel af tjenesteydelser af det nye direktiv forpurret. Det er godt. Dog står den opgave tilbage ved hjælp af egnede reguleringsinstrumenter igen generelt at styrke arbejdstagernes muligheder for indflydelse, for så vidt angår virksomhedsorganisationen og - arbejdet. Det bliver en af de centrale opgaver i de kommende forhåbentlig postneoliberale år!
Betænkning af Bertens (A4-0416/96)
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Waidelich og Wibe
Vi hilser Kommissionens og udvalgets initiativ til et øget samarbejde mellem EU og landene i Latinamerika velkommen.
Man bør udarbejde en global strategi for økonomisk samarbejde og ligeledes et intensiveret politisk samarbejde med henblik på at fremme fred, demokrati og respekten for menneskerettighederne i Latinamerika.
De forsvarsaspekter mellem Unionen og disse lande, som diskuteres her, mener vi ikke hører ind under denne betænknings rammer.

Linser
Punkt 25 i denne betænkning indeholder en yderligere forøgelse af de finansielle midler, der allerede er stillet til Latinamerikas rådighed.
Efter vor mening er Den Europæiske Union allerede i forvejen en af de vigtigste bidragydere i denne region.
Generelt går vi ind for, at demokratiseringsprocessen i denne region og opbygningen af landet fremmes. Det er navnlig vigtigt for os, at effektiviteten af de løbende projekter kan påvises, for kun på den måde sikres en fornuftig anvendelse af pengene.
Så længe der ikke foreligger konkrete tal om disse projekter, ønsker vi ikke at udtale os om det konkrete punkt 25.
Da der stemmes en bloc om punkterne 21-34 og alle disse punkter med undtagelse af punkt 25 entydigt får vort samtykke, mens vi ikke har nogen mulighed for at udtale os særskilt, giver vi vort samtykke til denne en bloc afstemning, idet vi endnu en gang siger hverken ja eller nej til punkt 25.
Betænkning af Carnero González (A4-0418/96)
Linser
Punkt 16 og 18 i denne betænkning indeholder en yderligere forøgelse af de finansielle midler, der allerede er stillet til Mellemamerikas rådighed, hhv. en delvis eftergivelse af de mellemamerikanske landes udlandsgæld.
Generelt går vi ind for, at demokratiseringsprocessen i denne region og opbygningen af landet fremmes. Det er navnlig vigtigt for os, at effektiviteten af de løbende projekter kan påvises, for kun på den måde sikres en fornuftig anvendelse af pengene. Så længe der ikke foreligger konkrete tal om disse projekter, ønsker vi ikke at udtale os om de konkrete punkter 16 og 18.
Da der stemmes en bloc om punkterne 11-25 og alle disse punkter med undtagelse af punkt 16 og 18 får vort samtykke, mens vi ikke har nogen mulighed for at udtale os særskilt, giver vi vort samtykke til denne en bloc afstemning, idet vi endnu en gang siger hverken ja eller nej til punkt 16 og 18.
(Mødet udsat kl. 13.40 og genoptaget kl. 15.00)

EU's skovbrugspolitik (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandlingen om betænkning (A4-0414/96) af Thomas om Den Europæiske Unions skovbrugsstrategi.

Ryynänen
Hr. formand, Europa-Parlamentets forslag til EU's fremtidige skovbrugsstrategi er blevet væsentligt ændret i løbet af den halvanden år lange udvalgsbehandling. Linjen i skovbrugsstrategien er et kompromis, der er enstemmigt vedtaget i udvalget. Selvom et kompromis aldrig kan være helt tilfredsstillende, er jeg som repræsentant for Finland, der er det land i Europa, som er mest afhængigt af skovbruget, tilfreds med det endelige resultat - så meget er det blevet forbedret i forhold til det oprindelige udgangspunkt.
I stedet for den fælles skovbrugspolitik behandler vi nu den fælles skovbrugsstrategi. Hovedudgangspunktet er en erkendelse af, at medlemslandenes skove er forskellige både med hensyn til de naturlige forhold og deres betydning. Anvendelse og beskyttelse af skovene er ifølge denne strategi stadig anliggender, som skal afgøres på nationalt plan. Men de fælles mål bør forfølges i fællesskab. Ifølge strategien skal der ske en koordinering af det nuværende spredte indsats med det formål: at bevare skovenes mangfoldighed og økologi og sikre en bæredygtig økonomisk og social udnyttelse af skovene.
Skovbrugsstrategien fremhæver skovenes betydning som en vedvarende naturressource. Hvis de udnyttes korrekt, vil skovene kunne fungere som en reserve for en bæredygtig økonomisk udvikling, hvilket er ensbetydende med beskæftigelse og velstand for borgerne. Skovbruget hører ind under den frie konkurrence i EU, og det skal fungere uden regulering eller støtte, der virker konkurrencefordrejende. Skovene er forudsætning for livet i landdistrikterne, for en række forskellige erhverv og for mange små virksomheder, der skaber mange arbejdspladser.
Ifølge skovbrugsstrategien kan bevarelsen af skovenes biologiske mangfoldighed og de rekreative muligheder kombineres med den såkaldte økonomiske udnyttelse. Det finske skovbrug er med sin allemandsret og voksende træmængde et enestående eksempel på dette. Strategien vil give EU muligheder for at fremme en miljøvenlig udnyttelse af skovene også på andre måder end inden for rammerne af regionaludviklingsmidlerne. EU bør aktivt medvirke til indførelsen af et internationalt certificeringsystem, der tager højde for hvert lands særlige forhold. Et effektivt miljøcertificeringssystem og information om bæredygtigt skovbrug kan fremme en alsidig udnyttelse af træ, idet træ er et betydeligt mere miljøvenligt materiale end ikke-vedvarende naturressourcer. Energiudnyttelse af træ og biobrændsel ved hjælp moderne teknologi kan skabe nye muligheder for skabelsen af et grønnere Europa. Skovbrugsstrategien styrker miljøaspektet inden for skovbruget. Den fremhæver de principper, som blev aftalt på FN's konference om miljø og udvikling i Rio, og konklusionerne fra ministerkonferencen i Helsinki om bæredygtig forvaltning af skovene og bevarelse af deres biologiske mangfoldighed, som EU's medlemslande har også forpligtet sig til at overholde.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg gerne takke ordføreren for betænkningen og mine kolleger for samarbejdet om udarbejdelsen af skovbrugsstrategien, og jeg håber, at vi i fællesskab kan godkende det kompromis, som er det endelige resultat af dette arbejde.

Hautala
Hr. formand, det slidsomme arbejde med Thomas-betænkningen har i hvert fald vist, at skovbrugsproblemerne er meget forskellige rundt omkring i Unionen. Sandheden er, at Kommissionen ikke har nogen grund til at fremskynde et krævende lovgivningsprogram, der i virkeligheden vil overdrage mange beføjelser inden for skovbrug fra medlemsstaterne til Unionen. I betænkningen er der visse paralleller til den trojanske hest: På den ene side understreges medlemslandenes stilling med omtalen af nærhedsprincippet, på den anden side anmodes Kommissionen om et lovgivningsprogram inden for to år især med henvisning til artikel 235 i traktaten om Den Europæiske Union. Som I ved, er denne artikel en form for gummiparagraf, som EU bruger til at overtage beføjelser fra medlemslandene.
De Grønne påpeger i sine forslag, at skovbruget skal behandles afbalanceret, hvad angår en bæredygtig forvaltning, den samfundsmæssige nytte og miljøbeskyttelse. Vi håber, at Kommissionen vil indlede et samarbejde for eksempel med skovforvaltningsrådet FSC (Forest Stewardship Council) om indførelse af et internationalt anerkendt certificeringssystem. På denne måde kan Kommissionen også bidrage til, at systemet tilpasses europæiske forhold.
Hvis man ønsker øget finansiering til skovbrugssektoren, foreslår vi, at pengene anvendes til at sikre skovenes mangfoldighed. Efter vores mening bør habitatdirektivet tages alvorligt, og der bør findes midler til det i direktivet omtalte net af beskyttelsesområder for skovene. Således kan man måske også finde penge til at bevare de sidste gamle skove i Skandinavien.

Weber
Hr. formand, i Helsinki-resolutionerne får vi en fortrinlig definition på, hvad bæredygtighed betyder i forhold til skovbrug. I definitionen tages der ikke alene hensyn til skovbrugets kvantitative bæredygtighed, men også til den økologiske bæredygtighed.
Indtil Helsinki-resolutionerne var den almindelige praksis blandt forstmænd, at de bare holdt sig til reglen om, at man ikke kan fælde mere træ, end der plantes. De mere økologisk orienterede blandt os forstmænd bad dengang om, at der skulle tages hensyn til både træmængde, skovenes beskyttende funktion og produktion af de værdier i skovene, der ikke er knyttet til træ som sådan.
Ministerkonferencen i Helsinki, der fandt sted for omtrent 3½ år siden, tog hensyn til disse forhold. Derfor glæder det mig, at der i det forslag til beslutning, som vi har udarbejdet i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter, henvises direkte til de forpligtelser, Den Europæiske Union indgik i Helsinki, og også til vore forpligtelser i henhold til Rio-erklæringen. Naturligvis er forslaget til beslutning et kompromis. Jeg kan godt sige, at det har krævet meget arbejde i kulisserne at nå frem til det. Nu vil jeg fortælle, hvad jeg ikke kan lide ved det.
Hvis man på den ene side kræver, at skovforvaltningen skal respektere skovenes multifunktionelle karakter, er der på den anden - her henviser vi til Rio- og Helsinki-erklæringerne - ingen mening i at sige, at kommerciel udnyttelse af skovene skal prioriteres i EU' strategi. Det er fra et økologisk synspunkt positivt, at vi lægger vægt på skovenes beskyttende funktion; at vi ønsker at beskytte og øge vore skoves biologiske og økonomiske værdi, især i truede områder som bjergegnene; at vi ønsker, at der tages hensyn til CO2 -optagelsen, navnlig ved at tilskynde til produktion af varige skovprodukter.
Der er nogen, der undrer sig over, hvorfor vi ikke foreslår en fælles skovpolitik i lighed med den fælles landbrugspolitik, men bare en strategi. Jeg har fuld forståelse for de skandinaviske lande og også Østrig, der ikke ønske den samme fiasko, som vi har haft med den fælles landbrugspolitik, før de kom ind i Fællesskabet, og ikke ønsker at gentage den i skovbrugssektoren. Men jeg personligt mener dog, at det er fornuftigt at indføre et system med interventionspriser for genbrugspapir for at fremme genbrug. Træfiberprodukter er en meget dyrebar naturressource og spiller en stor rolle i CO2-optagelsescyklussen. Jo oftere de genbruges, jo bedre opfylder de denne rolle.
Og så lidt om certificering. Forbrugerne har ret til at vide, hvor produkterne, lige fra vinduesrammer til papirprodukter, kommer fra. Der skal være gennemsigtighed med hensyn til oprindelse. Forbrugerne har ret til at vide, om træprodukterne kommer fra skove, der forvaltes ud fra et princip om økologisk bæredygtighed eller destruktiv drift. Jeg synes, vi skal fokusere på certificeringsordninger som for eksempel skovforvaltningsrådet (FSC), men jeg vil også advare mod systemer som det, der er foreslået af den canadiske standardiseringssammenslutning. Dette system sikrer bestemt ikke gennemsigtighed med hensyn til oprindelse, men tjener alene interesserne i en industri, der ikke ønsker at ændre sig.
Et seriøst certificeringssystem kan ikke alene være en fordel for bevarelsen af vore skove, men også for de skovejere, der forvalter deres skove med fornuft. I mit land, Luxembourg, der for en stor dels vedkommende er dækket af skov-økosystemer, som forvaltes i pagt med naturen, vil et certificeringssystem bestemt være en stor fordel, når vi skal sælge vort træ på markedet.

Myller
Hr. formand, jeg vil gerne takke betænkningens ordfører, David Thomas, for det arbejde, som han har gjort for at opnå et kompromis, der kan vinde bred tilslutning her i Parlamentet. Jeg ved, at dette arbejde ikke altid har været let.
Som hr. Thomas konstaterede, kan anvendelsen, forvaltningen og beskyttelsen af de europæiske skove ikke reguleres ved hjælp af ensartede bestemmelser, da skovene er meget forskellige rundt omkring i Den Europæiske Union. I betænkningen er der også taget udgangspunkt i dette forhold. Der bør dog være en række fælles principper, for at vi kan sikre en bæredygtig udnyttelse af skovene. Der er brug for en fælles strategi, der kan koordinere og tage hensyn til de forskellige udnyttelsemetoder og -behov i skovene.
Den fælles skovbrugsstrategi skal omfatte skovenes mangfoldige opgaver: Der er brug for skove til bekæmpelse af drivhuseffekten, bevarelse af den biologiske mangfoldighed og skabelse af rekreative muligheder og naturværdier. Men skovene er også en værdifuld og vigtig vedvarende energikilde og en råstof- og energikilde i mange industrisektorer. Den fælles skovbrugsstrategi, den industrielle udnyttelse af træet og produktionen skal derfor bygge på de markedsøkonomiske principper og ikke på støtteordninger eller konkurrencefordrejende regulering.
EU's skovbrugsstrategi skal også tage udgangspunkt i koordineringen af de nationale politikker på grundlag af fælles principper. På europæisk plan bør man bl.a. organisere fælles forskning i skovenes udvikling og tilstand. I Unionens budget er der til skovbrugssektoren afsat en forholdsvis stor sum, ca. 400 mio ecu. Der er brug for en fælles strategi for en fornuftig fordeling af pengene, således at de eksempelvis ikke går til konkurrencefordrejende formål. Vi skal vide, hvad pengene bruges til, og hvad der er vores prioriteter.

Virgin
Hr. formand, først vil jeg gerne gratulere ordføreren med en interessant og indholdsrig betænkning.
For mit land, Sverige, er skovsektoren af afgørende betydning. Skovbruget eksporterer for 70 milliarder kroner netto, hvilket svarer til 8 milliarder ecu. Halvdelen af den svenske nettoeksport udgøres rent faktisk af produkter, der stammer fra skovbrug. I Sverige har vi for ganske nylig gennemført lovgivning på skovbrugsområdet. Vi er gået fra en detaljeret produktionslovgivning, hvor den enkelte skovejer var underlagt kraftig styring med hensyn til produktionsmetoder, til en mere generel lovgivning, hvor produktionsmål og miljømål ligestilles, og hvor pligten til genrejsning efter skovning udtrykkelig slås fast, alt sammen i henhold til erklæringerne og principperne fra Riokonferencen og Agenda 21.
Under udarbejdelsen af denne betænkning har vi været urolige for, at forslagene skulle gå i retning af en fælles skovbrugspolitik med stærk styring fra oven. Jeg kan konstatere, at vi har undgået denne fare. Det ville efter min mening have ført til øget bureaukrati og til, at man fjerner sig fra de markedsøkonomiske principper. En sådan udvikling ville have gjort os alle til tabere. Dette forslag indeholder nu en række forskellige ideer om samarbejde på områder, hvor det virkelig gør nytte. Her tænker jeg på forskning, registrering af genrejsning af skove, foranstaltninger til hindring af skader på Europas skove som følge af luftforurening, fælles foranstaltninger over for skovbrande som et supplement til nationale og individuelle foranstaltninger. Det må også være af fælles interesse at kunne vise, at Europas skovbrug drives på bæredygtig vis med stor hensyntagen til den biologiske mangfoldighed. En certificering, som skaber tillid og respekt, bør også med fordel kunne gennemføres på fælles og frivillig basis.
I de områder, hvor skoven er blevet ødelagt, må det også være i vores fælles interesse at kunne genskabe denne vigtige ressource. Det kan ske inden for rammerne af regionalpolitiske programmer med støtte fra EU. Europas skove spiller en vigtig rolle, også når det gælder drivhuseffekten. I det omfang, at tilvæksten overstiger fældningen, betyder det, at der oplagres kul i vore skove, og dermed bidrager man til at mindske det overskud af kuldioxid, som opstår ved forbrænding af fossilt brændsel. Egentlig ville det være endnu bedre, hvis vi brugte en del af vores fælles overskud som biobrændsel. Jeg mener endda, at med betænkningens nuværende udformning kan det europæiske skovbrug på længere sigt fremstå som et rigtig godt forbillede på verdensplan.

Poisson
Hr. formand, kære kolleger, det var nødvendigt for Den Europæiske Union at definere en strategi på skovbrugsområdet for at forbedre anvendelsen og forvaltningen af skovenes ressourcer. I Europa er alle typer af skove repræsenteret lige fra taigaen til tropeskovene i Guyana, og vi må sikre deres overlevelse ved at bevare biodiversiteten i disse meget skrøbelige økosystemer.
Skoven indtager en privilegeret stilling i det moderne samfund. I de senere år har vi endvidere været vidne til megen planlægning og opstilling af udstyr i skovområderne. Hvad angår beskyttelsen må man kæmpe mod erosion ved at undgå visse fældningsmønstre i skovene som for eksempel fuldstændig rydning. Midlerne til beskyttelse af de genetiske ressourcer skal styrkes gennem mere målrettet udvælgelse og forbedring af frøene. En biologisk fytosanitær bekæmpelsesindsats er fortsat en prioritet i skovene. Man må ligeledes lægge større vægt på forebyggelse af skovbrande gennem forskellige foranstaltninger og overvågning.
Med hensyn til udnyttelse og anvendelse ville det være ønskværdigt, hvis man favoriserede sammenslutninger af mindre producenter, rådgav ejerne om forvaltning og udnyttelse og bistod ved mekanisering af virksomhederne. Kommissionen bør tilskynde til udvikling af træindustrien. Træ er en vedvarende energikilde. Kommissionen bør også støtte oplysning af borgerne og navnlig de unge.
Hvad angår finansieringen er sammenhængen mellem skov og penge ikke så enkel. I en økonomi, der fungerer med et kort perspektiv med meget præcist afmålte strømme, er det vanskeligt at investere i en produktion, der har en tidshorisont på flere århundreder. I vores strategi på skovbrugsområdet bør vi derfor lægge vægt på en stærk udvikling under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet. Europa bør udvikle en bevidst politik på grundlag af løbende investeringer i såvel beskyttelse af skovene som træproduktion; det giver garanti for en bæredygtig udvikling i landdistrikterne.
Afslutningsvis vil jeg sige, at selv om skovene kun dækker en lille del af jordens overflade, bør Den Europæiske Unions skovbrugsstrategi gøres til et eksempel på verdensplan for forvaltning af ressourcer og sorter.

Cars
Hr. formand, skovbrugspolitikken bør først og fremmest være et nationalt anliggende. De fælles strategier bør kun vedrøre spørgsmål af overordnet interesse. De enkelte lande skal have mulighed for at udforme deres egen skovbrugspolitik. De svenske skove, rygraden i svensk økonomi, forvaltes økologisk og under hensyntagen til miljøet. Det grundlæggende valg for en fælles strategi for skovbruget må være, at kommercielt skovbrug skal drives på markedsvilkår uden tilskud, som forvrider konkurrencen. Støtteforanstaltninger risikerer kun at have den virkning, at ineffektive strukturer bevares, og at rentabiliteten forværres på både kortere og længere sigt. Skovcertificering bør bruges som værktøj til kommunikation mellem producenter og forbrugere. Den bør lige så lidt som kvalitetsmærkning blive en del af Fællesskabets politik. Velbegrundet økonomisk støtte, f.eks. til forskellige miljøforanstaltninger og til bekæmpelse af skovbrande, er en mulighed, men også i disse tilfælde bør hovedansvaret ligge hos medlemsstaterne. Det er også vigtigt, at frisk træ ikke nedprioriteres som følge af politiske beslutninger.
Der foreslås en europæisk kampagne for at fremme anvendelsen af træ og trævarer. Hvis en sådan kampagne bliver til noget, bør den også omfatte papir. Ligesom trævarer er også papirsprodukter udsat for pres fra erstatningsprodukter af plast, glas og metaller. Skovbrugsspørgsmålene bør snarere behandles i sammenhæng med de skovindustrielle spørgsmål end med landbrugspolitikken.
Til alle eventuelle tilhængere af en gennemreguleret fælles skovbrugspolitik vil jeg som repræsentant for et af Europas mest skovrige lande sige følgende: For den, som måske ønsker det ilde for Europas skoverhverv, er det ikke nok at ønske sig flere skovbrande. Det ville være endnu værre med en skovbrugspolitik af samme type som EF's fælles landbrugspolitik. Hr. formand, derfor er det glædeligt, at det kompromisforslag, som vi her skal tage stilling til, overhovedet ikke går i retning af en sådan udvikling.

Svensson
Hr. formand, Thomas-betænkningen er meget ambitiøs, men man må imidlertid stille sig stærkt tvivlende over for, hvorvidt man overhovedet kan formulere en fælles politik for alle Unionens medlemsstater på et så kompliceret område. Forholdene er jo utrolig forskellige i de forskellige områder og i de forskellige lande inden for Unionen. I mange lande er skoven så trængt og forfalden, at der er behov for et omfattende program til genopretning af skovene, medens det stik modsatte er tilfældet i for eksempel i Norden. Der ønsker man at undgå en yderligere udvidelse af skoven, fordi man er påpasselig med at værne om det åbne landskab og den biologiske variation, som det står for.
Denne betænkning er derfor så generel og så udvandet, at der knap nok findes nogen vejledning i den. Man risikerer egentlig bare at gøre situationen mere kompliceret for den nationale og mere konkret og praktisk anlagte skovbrugspolitik. I betænkningen er der også åbenlyse problemer med at forene forskellige synspunkter og modstridende interesser. På den ene side fremhæves beskyttelsesaspektet, men på den anden side betoner man, og i en vis udstrækning prioriterer man endda, en bedre kommerciel udnyttelse. Hvordan skal man tolke dette? Skal prisen være flere biologiske monokulturer eller beplantning med træsorter, som ikke hører naturligt hjemme i den nationale flora, eller som er stærkt vandforbrugende og derfor risikerer at udtørre de omkringliggende områder?
Jeg mener egentlig ikke, at Den Europæiske Union burde påtage sig flere nye, vanskelige og omfattende opgaver. Den har faktisk allerede arbejde nok med at klare de nuværende opgaver.
I betænkningen forfalder man også til det, som desværre er blevet en vane i mange sammenhænge i Unionen, nemlig at foreslå nye støtteordninger, som næppe kan være særlig velgennemtænkte i den nuværende budgetsituation. Man burde i så fald henvise til alternative muligheder for besparelser, for eksempel den overdrevne arealstøtte til de store landbrug, der dyrker korn og olieplanter. Jeg opfatter nok nærmest betænkningen som udtryk for et ønske om for enhver pris at udvide Den Europæiske Unions magt i stedet for, at Unionen, hvilket jeg anser for det rigtige, koncentrerer sig om at finde mere hensigtsmæssige løsninger på de opgaver, den allerede har påtaget sig ansvaret for.

Schörling
Hr. formand, ordføreren og andre, som har været med til at udforme betænkningen, har fortalt os, at dette ikke skal bane vejen for en fælles skovbrugspolitik. Ikke desto mindre tror jeg, at nogle af dem, der har deltaget i dette arbejde, alligevel har tænkt sig, at dette skal være et skridt i den retning.
Som skovejer i det nordlige Sverige mener jeg ikke, at vi har brug for en sådan fælles skovbrugspolitik. Naturligvis rummer betænkningen nogle gode tanker, bl.a. med hensyn til miljø og certificering, men spørgsmålet er, hvor stor en plads disse tanker ville få i en fælles skovbrugspolitik. Tonen i betænkningen slås allerede an i det første punkt. Der står nemlig, at den kommercielle udnyttelse af skoven skal prioriteres i EU's skovbrugspolitik. Det viser klart og tydeligt, hvad formålet med betænkningen er. Hvis det ikke er nok, kan jeg citere et andet punkt, nemlig punkt 9, hvor det hedder, at »Kommissionen opfordres til at foreslå tilpasninger af de relevante målsætninger og foranstaltninger, navnlig forordning 1610/89, til det faktiske behov for støtte til forvaltning og drift af skovene, herunder støtte til skovrejsning på landbrugsjord.« Det drejer sig altså om »drift«, og i den engelske originaltekst står der faktisk »exploitation«, altså udnyttelse. I klartekst betyder det, at EU-støtte skal bruges til udnyttelse af skoven. Efter min mening er det noget aldeles horribelt.
De mere miljøvenlige formuleringer trækkes tilbage i næste åndedrag med formuleringer om, at man bør erkende skovens rolle og værdi inden for turisme og rekreation osv. uden unødvendige begrænsninger af den økonomiske udnyttelse af skoven. Alt dette, hr. formand, betyder, at vi efter min mening bør stemme nej til betænkningen, især hvis man sammenligner med den svenske skovforvaltningslov, som er meget, meget bedre, men alligevel omdiskuteret i Sverige. Hvis dette gennemføres, vil vi være tvunget til at omskrive denne lov, så den ville blive fuldstændig udvandet.

Barthet-Mayer
Det oprindelige formål med denne initiativbetænkning fra Parlamentet var at fremsætte generelle overvejelser om grundlaget for en fælles politik på skovområdet og en anmodning til Kommissionen om at foreslå hensigtsmæssige lovgivningsmæssige foranstaltninger med henblik på at nå disse mål på det grundlag og ud fra de retningslinjer, vi har fastlagt her i Parlamentet.
Jeg vil gerne minde om, at fra syd til nord dækker skovene i al deres mangfoldighed en tredjedel af Den Europæiske Unions område. Skovene udgør en vigtig udfordring for den fremtidige udvikling i landdistrikterne i lige linje fra det europæiske charter for landdistrikterne, som vi har behandlet og vedtaget her i Parlamentet.
Hvilke problemer er der da med skovene? Det manglende retsgrundlag i traktaten om Den Europæiske Union og det forhold, at træ, som stammer fra levende planter, udelukkende betragtes som et industriprodukt, udgør en hindring for indførelsen af en europæisk skovbrugsstrategi. Vi ønsker, at der tages hensyn til disse juridiske og tekniske punkter på regeringskonferencen, således at disse ændringer kan komme med i den kommende unionstraktat.
Endelig har de tre nye skovlande Østrig, Sverige og Finlands indtræden fået det gennemsnitlige skovareal i Unionen til at stige fra 21 % til 34 %. Disse nye medlemsstater går temmelig kraftigt imod enhver fælles skovbrugspolitik, som kunne minde om en ny fælles landbrugspolitik, navnlig hvad angår forvaltning og udnyttelse af skovene og i endnu højere grad med hensyn til tømmer og papirmasse.
Den første udgave af Thomas-betænkningen var ufuldstændig, men i den endelige kompromisudgave indeholder den en række ændringsforslag, navnlig dem, jeg har stillet sammen med medlemmerne af intergruppen om skove. Selv om den nye udgave er tilfredsstillende, mangler visse punkter stadig at blive afklaret. Jeg har derfor været nødt til at stille nogle yderligere ændringsforslag.
For det første insisterer vi på en nødvendig henvisning til artikel 130 i unionstraktaten, hvilket indebærer proceduren med fælles beslutningstagning og økonomisk støtte fra Samhørighedsfonden. For det andet minder vi i det andet ændringsforslag om, at koordineringen af strategien på skovbrugsområdet sammen med de øvrige politikker for miljø og udvikling af landdistrikter, skal fremgå udtrykkelig. For det tredje minder vi om den multifunktionelle, socio-økonomiske, miljømæssige og rekreative rolle, der skal danne grundlag for en bæredygtig udvikling af skovene. Endelig opfordrer vi i det sidste ændringsforslag Kommissionen til at foreslå foranstaltninger for at sikre den økonomiske udvikling af skove, der hører under landbrugsbedrifter.
Jeg beder Dem derfor stemme for disse ændringsforslag og være meget opmærksomme på de kommende lovgivningsforslag fra Kommissionen, som vi vil gennemgå grundigt, med henblik på at indføre en egentlig europæisk skovbrugsstrategi, der lige som på fødevareområdet kan gøre os selvforsynende med skovens produkter og træ.

Smith
Hr. formand, jeg vil begynde med at komplimentere min kollega, hr. Thomas, med det arbejde, han har gjort. Forhandlingen i dag viser, hvor vanskeligt det har været at finde en balance og forene modstridende holdninger til dette emne.
Jeg vil nævne to praktiske forhold over for Kommissionen. I lyset af skovbrugets relativt store betydning for vore ofte temmelig sårbare landbrugsøkonomier vil jeg for det første gerne bede Kommissionen tage hensyn til den rolle, det kan spille for udviklingen af landdistrikterne, og i den sammenhæng er det vigtigt, at vi forsøger at bevare så meget som muligt af træprodukternes merværdi i lokalsamfundene. Jeg vil bede Kommissionen om at tilskynde til praksis og projekter, der søger at nå dette mål.
I takt med at skovene bliver ældre og teknologien bliver mere avanceret, kan det undertiden være et problem at få adgang til at fælde træerne. Det gælder for eksempel i min del af verden - veje og broer skal styrkes og vedligeholdes - og det skal alt sammen ses på baggrund af stramme budgetter, hvilket i hvert tilfælde gælder for de lokale myndigheders budget. Jeg vil derfor spørge Kommissionen, om den er rede til at støtte, at midler under mål nr. 5b anvendes til denne form for infrastruktur.
Generelt glæder jeg mig over, at ordføreren erkender, at skovene betyder meget mere end blot udnyttelse af deres økonomiske potentiale, og at meget af skovenes værdi ikke bare kan omsættes til kolde tal. Vi skal dog ikke undervurdere det bidrag, som skovene kan yde til samfundet som helhed, og vi skal fortsat udvikle samarbejde og bæredygtig forvaltning på internationalt plan.
Det bedste, Kommissionen kan gøre på europæisk plan, er måske at sikre, at der er information og ekspertbistand til rådighed for og om hele Unionen, så vi kan bygge på den eksisterende mængde af viden og praksis.

Imaz San Miguel
Hr. formand, Thomas-betænkningen er kendetegnet ved at være et afbalanceret kompromis, der tager hensyn til de europæiske skoves forskellige funktioner. Resultatet er derfor selvfølgelig ikke helt den tekst, som nogle af os havde ønsket, men efter min mening er den som helhed betragtet acceptabel efter de ændringer, den er undergået under Parlamentets sagsbehandling.
Jeg vil gerne understrege de vigtigste aspekter, der efter min mening bør indgå i en europæisk skovbrugspolitik. Vi kan alle blive enige om, at miljøfunktionen er vigtig, men jeg vil påpege, at det også er vigtigt, at skovenes økonomiske funktion åbent anerkendes, eftersom vi dagligt erfarer, at man ikke beskytter noget, som ingen værdi har. Beskyttelsen af skovene er en nødvendighed, som bedst sikres, hvis det drejer sig om et rentabelt gode. Det er vigtigt at styrke dette socioøkonomiske aspekt. Og ligeledes bør nærhedsprincippet anerkendes og styrkes maksimalt, bl.a. på grund af de europæiske skoves mangesidede funktioner og mangfoldighed, og fordi såvel de sociale og økonomiske aktørers situation som skovenes karakter varierer overordentlig meget. Som eksempel kan nævnes, at 80 % af de atlantiske skove, der er yderst produktive, er privat ejendom, fordelt på to millioner ejere. Som følge heraf har de stor social og selvsagt beskæftigelsesmæssig betydning. Men de har helt andre karakteristika end de nordiske og mellemeuropæiske skove og middelhavsskovene. Derfor bør nærhedsprincippet respekteres og udvides til at omfatte det regionale plan. Ofte tænkes der i forbindelse med nærhedsprincippet kun på det statslige niveau, men f.eks. i Spanien findes der ikke nogen statslig skovbrugspolitik. Beføjelserne på skovbrugsområdet henhører i så godt som alle tilfælde under regionerne, som forvalter egentlige skovbrugsplaner, som klart nok er bemyndiget af de respektive parlamenter, og det er disse kompetente regioner, som på skovbrugsområdet bør have bemyndigelse til at indgå i direkte forbindelser med Den Europæiske Union.
Når skovenes økonomiske og miljømæssige funktion er anerkendt, må det under hensyntagen til nærhedsprincippet være muligt på europæisk plan at skabe et egnet scenario til fremme af investeringen i skovbrug rettet mod den store gruppe skovejere, og med henblik herpå vil det være nødvendigt at skabe et klima, som kan give et incitament hertil gennem fremme af kendskabet til træ som et vedvarende naturmateriale og til de forskellige anvendelsesmuligheder. Hvordan? Af tidsmæssige årsager kan jeg ikke give en detaljeret redegørelse herfor, men må nøjes med at ridse nogle linjer op:
Ved at tilskynde medlemsstaterne til at indføre skattemæssige incitamenter, øge grundforskningen og den anvendte forskning i mulighederne for anvendelse af træ, gøre EU-bistanden på skovbrugsområdet betinget af, at de lokale myndigheder træffer foranstaltninger til forebyggelse af skovbrande, og af de rejste skovområders fremtidige rentabilitet, og - vil jeg mene - ved at fremme oprettelsen af organisationer af skovbrugere og give dem mulighed for at deltage i de fælles rådgivende organer. Der kan selvfølgelig gøres mange flere ting, men disse retningslinjer vil kunne bidrage til at skabe større ligevægt mellem de europæiske skoves miljømæssige, socioøkonomiske og rekreative funktion.
En sidste betragtning, hr. formand. Vi må også rette opmærksomheden mod de tropiske skove, der er så vigtige for den globale økologiske balance. Vi må huske på, at det bedste, vi kan gøre for at bevare de tropiske skove, er at sørge for, at Europa en dag bliver selvforsynende med skovressourcer.

Gasòliba i Böhm
Hr. formand, mine damer og herrer, på dette fremskredne tidspunkt i debatten vil jeg begrænse mig til at fremhæve nogle af de efter vores mening mest relevante aspekter, da de mere overordnede problemstillinger er blevet behandlet i de foregående indlæg.
Den foreliggende betænkning af hr. Thomas har den fortjeneste at beskæftige sig med en sektor, der, som det anføres i betænkningen, ikke alene har kommerciel, men navnlig miljømæssig og landskabsmæssig værdi med meget forskellig betydning i de forskellige områder af Den Europæiske Union. På denne baggrund vil jeg specielt henlede opmærksomheden på, at det er nødvendigt ved anvendelsen af de i betænkningen indeholdte forslag at anlægge forskellige synsvinkler på de to store grupper af skove, de mellem- og nordeuropæiske på den ene side og middelhavsskovene på den anden side. Disse to store grupper har forskellige karakteristika og forskellig samfundsmæssig betydning, og desuden spiller skovene i Syd, ud over deres miljømæssige funktion, en stor rolle som bolværk mod erosion og ørkendannelse. Derfor er det uomgængelig nødvendigt at tage hensyn til skovenes forskellige funktion og betydning afhængigt af geografiske områder.
Set fra et operativt synspunkt er kompetencen på skovbrugsområdet i øjeblikket fordelt på ni forskellige enheder i Europa-Kommissionen, og det er indlysende, at hvis Europa-Parlamentets forslag vinder tilslutning, må der oprettes mere rationelle administrative rammer.

Graefe zu Baringdorf
Hr. formand, Thomas-betænkningen har gennemgået en noget ejendommelig udvikling. Efter at den var blevet forelagt i Landbrugsudvalget, forelå der, så vidt jeg ved, en ca. 200 til 220 ændringsforslag. Derpå kom der et kompromis gående ud på at sammenfatte disse ændringsforslag eller for en dels vedkommende annullere dem. Det, der så kom ud af det, betyder ikke nogen særlig forbedring. Vi opfatter det som en sammenstykning i en sådan grad, at vi har besluttet os til at stille nogle ændringsforslag for især, hvad den kommercielle udnyttelse angår, at fremhæve, at der skal være tale om en naturlig og bæredygtig udvikling i skovbruget, og fordi vi vil sikre, at der ikke kommer nogen fælles markedsordning i form af en fælles landbrugsordning for træ. Inden for landbruget har det bidraget betydeligt til den dårlige udvikling. Vi ønsker i stedet, at EU koncentrerer sig om og indskrænker sig til at sikre et marked, der ikke dumpes udefra. Vi har brug for en certificering, hvor økologiske kriterier fastlægges i internationale rammer og dernæst også anerkendes af EU, for at der kan udvikle sig handel med træ i EU, hvor værdien af træ også reelt sikres økonomisk.
Hidtil har udviklingen inden for træområdet betydet så katastrofalt lave priser, at nyplantning af skov ikke har været mulig for de penge og EU her gentagne gange har givet tilskud til skovplantning, tilskud, som imidlertid naturligvis ikke kunne ydes i andre lande. Vi kan ikke eksportere en katastrofal prispolitik fra EU til tredjelande, fordi det, som det allerede er blevet nævnt, også ville påvirke skovene, navnlig regnskovene. Vi har brug for skoven som helhed for at overleve. Og derfor er det nødvendigt, at EU beskæftiger sig med emnet i international målestok uden nu at sætte et regelsæt i kraft i EU.

Wibe
Hr. formand, de svenske socialdemokrater har meget svært ved at støtte Thomasbetænkningen. Det skal ikke opfattes som nogen kritik af selve betænkningen, men som udtryk for vores skepsis over for en fælles skovbrugsstrategi for Unionen. Vi mener, at nærhedsprincippet bør være gældende på dette område. Inden for Unionen har vi problemer nok med at tilpasse vores jordbrugs- og regionalpolitik til udvidelsen mod øst. Der er derfor ingen grund til, at Unionen påtager sig ansvaret for endnu et område.
Som mange talere har påpeget, er der stor forskel på problemerne mellen Unionens medlemsstater. I de sydlige lande er der for lidt skov, mens der i de nordlige lande snarere er for meget. I de sydlige lande er der problemer med skovbrande, og i de nordlige lande har vi problemer med kulde. Det forholder sig også således, at landene ikke mangler skovpolitikker, tværtimod. De enkelte lande har skovforvaltningslove og myndigheder, som forvalter disse love.
Det skorter heller ikke på internationalt samarbejde. Alle europæiske skovmyndigheder samarbejder inden for ECE's tømmerkommission. På verdensplan samarbejder man inden for rammerne af FAO. Handelsmæssige problemer løses inden for rammerne af WTO osv. Der findes også et internationalt samarbejde med henblik på at klarlægge skader på skovene. Hvert år publiceres meget detaljerede statistikker på området.
Med hensyn til miljøcertificeringen er dette spørgsmål af meget tvivlsom værdi for de nordiske lande. Vi har allerede en sådan certificering, og det er en kendt sag, at visse konkurrerende lande på den anden side af Atlanten har udøvet pres for at få Unionen til at indføre en certificering på et lavere niveau end den, vi har i Norden. En fælles certificering ville derfor medføre, at miljøkravene til det svenske skovbrug ville blive sænket.
Endelig, hr. formand, anser jeg det for unødvendigt, at Unionen gennem dette dokument anbefaler nye store udgifter. Vores budget er allerede tilstrækkelig anstrengt.

McCartin
Hr. formand, den seneste udvidelse har bibragt debatten om skovbrug i Fællesskabet en dybere interesse, ja, endog lidenskab. Det er interessant at se den geografiske interesse og få øjnene op for den mangfoldighed, som udvidelsen har bibragt meninger om og holdninger til Unionens skove.
Jeg vil gerne takke hr. Thomas for hans betænkning. I nogle af de udtalelser, der er vedlagt betænkningen, er der beskrivelser af industrien på europæisk plan, som er fuldstændig forskellige fra hans. Jeg opfatter det sådan, at hans er den rigtige, at vi er blevet næsten selvforsynende, siden de nordlige lande er kommet med. I en anden betænkning står der, at vi kun er 50 % selvforsynende, så det er en skam, at studerende eller endog planlæggere, som ser på dokumenter som dette, bliver udsat for så store meningsforskelle med blot få siders mellemrum. Det er naturligvis ikke ordførerens fejl.
Vi bør ikke bliver fanget af de forskellige ideologier, når vi skal se på hele spørgsmålet om, hvorvidt vi skal have en fælles politik eller ikke. Vi har en fælles industri- og handelspolitik, og vi kan få en fælles skovbrugspolitik på samme måde. Vi vil ikke have en, der ligner den fælles landbrugspolitik. Jeg ønsker ikke at gå så vidt som hr. Graefe zu Baringdorf. Vi ønsker naturligvis ikke sikrede interventionspriser og eksporttilskud. Men hvis vi har en fælles interesse i miljøet, en fælles interesse i Den Europæiske Unions økonomiske velfærd, en fælles turismepolitik osv., er det realistisk at mene, at vi også bør have en fælles skovbrugspolitik. Den behøver ikke nødvendigvis medføre en større budgetmæssig byrde for Den Europæiske Unions budget.
Jeg kommer fra et land, hvor vi har det laveste antal skove i Unionen. Finnerne fælder omtrent 50 mio. m3 årligt. Skovene dækker et område på størrelse med England og Skotland. I Irland har vi omkring 800.000 hektar eller omtrent 16 % af vor landbrugsjord og også den braklagte jord. Så der er store forskelle. Selvfølgelig bliver skovbrug meget vigtigt for Irland rent kommercielt, men der er ud fra et socialt synspunkt modstand mod at nedlægge små gårde, hvis landbrugsjord er dårlig, og beplante jorden med træer.
Den europæiske politik, der har til formål at hjælpe os med at udvikle skovene, er bestemt ikke populær i Irland, og alligevel mener jeg, at det i det lange løb er det klogeste. Vi tilplanter for øjeblikket 25.000 hektar årligt. Det kan give Irland en øget indkomst på omtrent £300 mio. i dagspriser, og det er tre gange så meget som hele det beløb, vore fåreavlere for øjeblikket kan tjene ved Irlands samlede fåreproduktion. Så for os er det ikke alene vigtigt for miljøet, men økonomisk kan vi udvikle vore skove til noget meget vigtigt.

Rosado Fernandes
Hr. formand, fru kommissær, mange landmænd har en historisk fornemmelse af, at den jord, hvor de nu driver landbrug, tidligere var dækket med skov.
I de sydlige lande har vi ikke engang en idé om, hvad en skov er for noget. Begrebet skov med sine legender og historier er et nordisk fænomen. Men alligevel er skovene i Portugal af allerstørste betydning; vi har skove af korkeg, eukalyptus, strandfyr, kastanjer, og engang havde vi også egeskove, men det har vi desværre ikke længere.
Jeg er enig med hr. McCartin i, at alt taler for en fælles skovbrugspolitik. Men jeg forstår også godt, at de lande, der som de nordiske har en anden tradition på området, ikke ønsker en sådan fælles politik, da de forbinder noget helt andet med begrebet skov, end vi gør. For dem har skovbrug altid udgjort et særskilt område i forhold til landbrugssektoren. For mig derimod er en skov ensbetydende med en indtægtskilde for landmanden - i den tradition er jeg opdraget.
Skovrejsning er en af ledsageforanstaltningerne til den fælles landbrugspolitik med alle de problemer, denne indebærer i form af maksimale garantiarealer, maksimale garantimængder, hele denne kastration af det europæiske landbrug, men hvis ikke skovbrugspolitikken tages alvorligt, vil Europa forblive afhængigt af import, og i Portugal oplever vi nu, at virksomheder flytter til Brasilien, hvor der findes træ i mængdevis.
Det er selvfølgelig godt at nå til enighed her i Parlamentet, men det er ikke det rette tidspunkt at promovere det i betænkningen indeholdte beslutningsforslag, og vi har da også med vore ændringsforslag tilkendegivet vores mening om Thomas-betænkningen.

Olsson
Hr. formand, først vil jeg gerne sige, at jeg beundrer ordføreren hr. Thomas for den tålmodighed og konstruktivitet, han har demonstreret ved udarbejdelsen af denne betænkning.
Europa har et meget varieret skovbrug med store sortsforskelle landene imellem. Det gælder ligeledes synet på skovbrugspolitikken. Det er grunden til, at vi i løbet af forhandlingen har hørt så forskellige forslag. Fra Centraleuropa har man presset på med kravene om bevarelse, fra Sydeuropa har man presset på med kravene om støtteordninger. Disse vidtgående krav er nu ikke længere med. Det finder jeg udmærket, da de kunne medføre problemer både for miljøet og for produktionen i vore skove.
Allerede tidligere i debatten har det været nævnt, at den svenske skovbrugspolitik betyder, at vi kan skabe et bæredygtigt og stærkt skovbrug, som kan udnyttes i balance mellem miljø- og produktionsinteresser. Denne politik indebærer altså, at det vedvarende råvaregrundlag udnyttes, samtidig med at den biologiske mangfoldighed bevares. Det er vigtigt at fortælle andre dele af Europa, at det nordiske skovbrug er en ressource, som kan udnyttes på en rentabel måde inden for økologiens rammer uden nogen form for statsstøtte. Det er disse forskelle mellem Nord og Syd, Øst og Vest, som gør, at en fælles skovbrugspolitik overhovedet ikke er hensigtsmæssig og slet ikke bør indføres inden for Den Europæiske Union.
Det dokument, som vi nu behandler, er et kompromis, som vi er nået frem til i Landbrugsudvalget. Jeg mener derfor principielt, at vi bør vedtage det i dets nuværende form uden de fremsatte ændringsforslag. Naturligvis mangler der vigtige afsnit både inden for miljø- og produktionsområderne, men kompromiset er acceptabelt; vi kan godt leve med det fra svensk side. Jeg mener derfor, at vi vil kunne stemme for det her i Parlamentet, når det bliver aktuelt.

Cunha
Hr. formand, til en start vil jeg sige til lykke til den nye næstformand, hr. Luis Marinho, og ønske ham succes med varetagelsen af det hverv, han er blevet valgt til.
Hr. Thomas' betænkning har den store fortjeneste at have sat gang i debatten om skovbrugsstrategien i Den Europæiske Union. Denne debat viser desværre, at der langt fra er enighed om, hvilken plads skovbrugsområdet skal have inden for rammerne af fællesskabspolitikkerne. Den foreliggende betænkning begrænser sig til at foreslå en fælles skovbrugspolitik baseret på større koordinering af de nationale politikker og styrkelse af foranstaltningerne til beskyttelse, uddannelse og information. Denne strategi var det eneste grundlag for et kompromis, der kunne opnås i Europa-Parlamentet (i Landbrugsudvalget), og hr. Thomas fortjener stor påskønnelse for de udfoldede bestræbelser på at skabe større tilnærmelse.
Efter min opfattelse vil det kun give mening at fastsætte en fælles skovbrugsstrategi på indeværende tidspunkt, hvis den gradvis fører til en egentlig fælles skovbrugspolitik med udtrykkelige målsætninger, gennemførelsesinstrumenter og passende finansielle midler. Kun ad denne vej vil det være muligt at løse sådanne problemer som forøgelse af skovbrugsproduktionen og nedbringelse af skovbrugsunderskuddet, alternativ anvendelse af jordene til non food-råstoffer og til energiformål, jobskabelse i landdistrikterne, beskyttelse mod luftforurening og brande, en mere miljøvenlig forvaltning og også en bedre økonomisk udnyttelse af skovressourcerne, da det er helt sikkert, at befolkningerne ikke vil føle sig tilskyndet til at beskytte skovene, hvis de ikke ser en økonomisk interesse heri.
De af ordføreren foreslåede aktioner - som er et stort fremskridt i forhold til den nuværende tilstand - vil koste Den Europæiske Union omkring 353 mio ECU om året, hvilket svarer til 0, 8 % af landbrugsbudgettet. Det kræver ikke megen hovedregning at finde ud af, at det er et forsvindende lille beløb i forhold til Den Europæiske Unions samlede udgifter. Navnlig er det forsvindende lille sammenlignet med denne sektors strategiske betydning for vort samfunds fremtid. For eksempel er det meningsløst for Portugals vedkommende, hvor de 3 mio hektar skovområder udgør en tredjedel af territoriet, og 80 % af disse er landbrugsskov, at behandle landbrug og skovbrug forskelligt.
For det første fordi landbrugs- og skovbrugsjorde efter landbrugsreformen i 1992 i stigende grad kan erstatte hinanden afhængigt af markedskonjunkturerne. For det andet fordi landbrugerne ser skovbrugsaktivitet som et supplement til indtægterne fra landbruget.
At påberåbe sig en sådan sondring er ikke acceptabelt. Jeg vil stemme for denne betænkning, men jeg håber, at Kommissionen vil udvise større dristighed med sine forslag end Europa-Parlamentets Landbrugsudvalg har gjort.

Otila
Fru formand, jeg vil gerne takke hr. Thomas for udarbejdelsen af en betænkning om et emne, som er meget vigtigt for os finnere. Alle unionslandene har fælles interesser i skovenes tilstand og anvendelse, idet skovene optager kuldioxid, forebygger erosion og anvendes rekreativt. Man må heller ikke glemme de åndelige værdier, som skovene tilbyder.
Finland er som det eneste land i verden økonomisk stærkt afhængigt af skovene. Finlands nationale velstand er skabt ved hjælp af skovbrugsproduktionen i løbet af de sidste 150 år. Den årlige vækst i de finske skove er større end nogensinde, da den er på over 80 mio kubikmeter. Selv efter en omfattende udnyttelse af skovene og naturlig skovdød stiger de finske skovressourcer med over 10 mio kubikmeter årligt. Det er efter min mening et konkret bevis på, at det for os finnere altid har været og stadig er livsvigtigt at sørge godt for vores nationale aktiv, skovene. Som et eksempel på finneres ansvarlighed i skovspørgsmål vil jeg nævne de store beskyttelsesområder, som er blevet etableret inden for de sidste årtier forskellige steder i Finland. Vi forsøger på denne måde at sikre den finske natur og skovenes biologiske mangfoldighed.
På disse punkter lever betænkningen ikke helt op til mine forventninger. I betænkningen fokuseres der på støtte og regulering, men jeg mener tværtimod, at markedsøkonomien skal løse de pågældende problemer. I betænkningen tages der heller ikke højde for, at eksempelvis hos os i Finland ejes skovene hovedsageligt af små private ejere. I betænkningen foreslås oprettelse af en europæisk skovbrugsskole. Jeg kan ikke tilslutte mig dette, da der efter min mening allerede findes skovbrugsuddannelser på et tilstrækkeligt højt niveau i Unionen- endda helt op til universitetsniveau. Jeg kan heller ikke tilslutte mig betænkningens betragtning om nødvendigheden af at oprette en skovbrugskommission på unionsplan.
Selv om den seneste forbedrede version af betænkningen heller ikke tager hensyn til de nordiske aspekter, er den dog betydelig bedre end den oprindelige version, og jeg mener derfor, at den er acceptabel.

Bonino
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, må det først være Kommissionen tilladt at takke alle medlemmerne af Landbrugsudvalget og særlig dets ordfører, hr. Thomas, for kvaliteten af den betænkning, som ligger for os, samt den interesse, som parlamentsmedlemmerne har vist for beskyttelsen og udviklingen af Unionens skove, en interesse som på ny har vist sig her i salen også ved det store antal indlæg og disses kvalitet.
Spørgsmålet om skovene har utvivlsomt i de sidste år været genstand for voksende opmærksomhed, også på internationalt plan. Mange af de parlamentsmedlemmer, der har talt her, har allerede nævnt FN's konference om miljø og udvikling, der blev holdt i Rio, og ministerkonferencen for beskyttelse af skovene i Europa, der blev afholdt i Helsinki i juni 1993.
Det synes mig særlig, at det grænseoverskridende aspekt af skovene er blevet fremhævet ved omtalen af fænomener som f.eks. luftforureningen eller videre i debatterne om klimaændringerne og beskyttelsen af forskelligartetheden af floraen og faunaen, og disse forhold har alle vundet gehør i dagens drøftelse her i Parlamentet.
Også inden for Unionen har situationen ændret sig med tiltrædelsen af lande med fremstilling af skovbrugsprodukter, som f.eks. Finland eller Sverige samt i mindre omfang Østrig. Da Unionens skovareal er blevet fordoblet, er skovsektorens økonomiske og politiske betydning blevet betydelig forøget i Fællesskabet. Netop nogle her i forsamlingen har under denne debat givet udtryk for, at de nye landes tiltrædelse også har tilført vor debat kulturelle forskelligartetheder med større vægt på bestemte emner.
På den anden side tillægger samfundet i dag skovene stadig mere forskelligartede funktioner, som kræver fornuftige og skønsomme valg. Det forekommer Kommissionen, at alene en forvaltning med mange funktioner af skovene vil kunne sikre sameksistensen af det højest mulige antal af disse funktioner inden for samme område. Kommissionen finder imidlertid, at der må udvises en vis forsigtighed, idet en alt for omfattende drøftelse af skovene kan give anledning til vildfarelser. Det, der går godt på et sted, kan vise sig fuldstændig forfejlet andetsteds, og i socio-økonomiske og økologiske situationer, der er under store forandringer, må man naturligvis stille forskellige diagnoser og anvise løsninger, der skal være objektivt tilpassede. Kort sagt kan skovene i Middelhavsområdet ikke behandles på samme måde som de svenske skove. Med risiko for måske at sige noget provokerende må det være mig at tilladt at sige, at den europæiske skov i ental således faktisk ikke eksisterer, der findes forskellige variationer over det samme tema.
Alle disse forhold og mange andre, som jeg ikke har tid til at opregne, kræver efter Kommissionens skøn store overvejelser i Unionen og dens medlemsstater for at tage hensyn til udviklingen og de økonomiske og sociale forandringer i de seneste år i bevidstheden om, at disse overvejelser ikke har foregået på unionsplan efter 1988, dvs. efter udarbejdelsen af skovaktionsprogrammet.
I denne henseende er Parlamentets initiativ givet et betydeligt fremskridt med henblik på genoplivelse af debatten om retningslinjerne for skovene på unionsplan, og Kommissionen finder, at de principper og de mål, der er opregnet i Parlamentets betænkning, danner en konkret ramme, der er i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet.
Kommissionen vil omhyggeligt undersøge de aktioner, der er foreslået i betænkningen gennem en fælles dialog med medlemsstaterne i Den Stående Komite for Skovbrug og har til hensigt i løbet af de kommende to år at fremlægge et rammedokument, der viser sektorens fremtrædende karakteristiske træk, og hvori der foreslås en række strategiske valg, der skal udspringe af denne analyse. Ikke desto mindre må Parlamentet være lige så bevidst om, at udarbejdelsen af en ny skovstrategi vil støde på mange vanskeligheder - hvilket jeg mener, at kollegerne her i Parlamentet allerede er helt bekendt med - og at den skal overvinde mange hindringer. Jeg nævner kun to af disse: for det første de betydelige forskelligheder og den heterogene karakter af skovenes struktur på både økologisk og økonomisk plan. Disse forskelligheder skaber utvivlsomt en situation, der har en tendens til at skabe meningsforskelle vedrørende de grundlæggende vurderinger, som findes fra medlemsstat til medlemsstat, hvilket betyder, at så modsætningsfyldte situationer kræver ikke blot forståelse, men også stor smidighed i medlemsstaterne på det tekniske og politiske plan.
Endelig findes der endnu en betydelig hindring, nemlig Unionens økonomiske situation. Jeg har aldrig troet på, at man kan tale om politik uden tilstrækkelige økonomiske midler. Man kan diskutere, hvorledes de skal anvendes, og om man skal anvende dem eller lade være, men en politik uden budget har jeg aldrig set gennemført. Der kan ganske vist stadig ske mirakler, men jeg har ikke set mange af dem! Det bør ligeledes erindres her i Parlamentet, at Unionens økonomiske situation er en meget særpræget situation, som ikke forekommer mig at gøre det muligt i dag at stille større ressourcer til rådighed med henblik på investering i skovsektoren.
Da sagerne står sådan, vil jeg til slut sige, at Kommissionen skal påtage sig en meget vanskelig opgave, nemlig samtidig at være på højde med situationen og tage hensyn til alle de eksisterende former for begrænsninger - af retlig, politisk og økonomisk karakter - for at kunne fastsætte nye retningslinjer på skovområdet. Kvaliteten af de forslag, der indeholdes i Parlamentets betænkning, vil utvivlsomt hjælpe os med at overvinde alle disse vanskeligheder, men jeg tror, at det er nyttigt, at Kommissionen her i Parlamentet erindrer om, at vi praktisk taget står ved begyndelsen af en revisionsproces, og at det gensidige samarbejde er væsentligt for, at denne politik og dette initiativ kan blive en succes.

Formanden
Mange tak, fru kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen om denne betænkning finder sted den 30. januar i Bruxelles.

Aftaler mellem EF og Israel om offentlige indkøb og teleoperatørers indkøb
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0357/96) af de Clercq for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af to aftaler mellem Det Europæiske Fællesskab og Staten Israel om offentlige indkøb og teleoperatørers indkøb (KOM(96)0148 - C4-0323/96-96/0104(CNS)).

De Clercq
Fru formand, kære kolleger, de to aftaler, vi skal drøfte i dag, vedrører begge særlige markeder. For at være præcis, den første af de to aftaler vedrører offentlige indkøb i henhold til Aftalen om Offentlige Indkøb, GPA som man siger, som blev indgået i 1996 som et led i WTO's Uruguay-runde. Den anden aftale vedrører indkøb af produkter og tjenesteydelser, som leveres af teleoperatører, det drejer sig med andre ord om telekommunikationsmarkedet.
Jeg vil gerne fremhæve, at Den Europæiske Union og Israel med denne aftale nummer to, altså aftalen om telekommunikationsmarkeder, foregriber Uruguay-rundens resultater. GPA finder jo ikke anvendelse på teleoperatørers indkøb, derfor denne særaftale mellem os og Israel. I kombination garanterer aftalerne en god balance mellem de to parters interesser. Aftalen om telekommunikationsmarkeder imødekommer i højere grad de israelske interesser, nemlig adgang til Unionens markeder for israelsk fremstillede højteknologiske produkter. Det er selvsagt til gavn for Israel. Omvendt har Unionen ved første øjekast større interesse i den første aftale om offentlige indkøb i henhold til den globale GPA-aftale.
Det handler altså om en omhyggeligt afvejet pakke, som indebærer fordele for alle parter, jeg tør endda sige for alle medlemsstater i Den Europæiske Union. Disse to aftaler er altså et afbalanceret hele, som kommer begge parter til gode, og som der ikke er ret meget at indvende imod fra et økonomisk synspunkt. Naturligvis er vi godt klar over, at vore forbindelser med Israel altid vil være af en særlig karakter og ofte er genstand for en masse overvejelser af mere politisk karakter. Min personlige overbevisning er, fru formand, kære kolleger, at liberaliseringen af samhandelen og ligeledes af offentlige indkøb på længere sigt kun kan have gunstige virkninger. Om fornødent burde man sigte på en udvidelse af disse gunstige virkninger også til andre lande i denne vanskelige region til fremme af en vis form for regional økonomisk integrering. En regional økonomisk integrering, der forhåbentlig vil føre til politisk afspænding. Det er for mig at se meget klogere end at forsinke, endsige forhindre en gensidig liberalisering mellem Unionen og Israel.
Endelig nogle bemærkninger med hensyn til proceduren. Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har besluttet at rette sig efter udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og med andre ord ikke foreslå en ændring af retsgrundlaget for aftalerne. Dette med henblik på, at Parlamentet skal afgive en samstemmende udtalelse, ikke blot en udtalelse, men en samstemmende udtalelse i denne sag. Som et led i revisionen af traktaterne ønsker jeg atter at understrege nødvendigheden af, at kriterierne for at anvende proceduren med samstemmende udtalelse præciseres i lyset af den store forvirring, der i dag hersker på dette punkt.
En sidste bemærkning vedrørende manglen på gennemskuelighed i denne procedure. Det er yderst vanskeligt for virksomheder og for offentligheden i almindelighed at være tilstrækkeligt klar over disse aftalers virkning og at være velinformeret med hensyn til alle forhåndenværende muligheder, navnlig fordi bilagene, de tilføjede lister og de generelle kommentarer til Aftalen om Offentlige Indkøb hidtil ikke er blevet offentliggjort i De Europæiske Fællesskabers Tidende.
Jeg slutter, fru formand, kære kolleger, idet jeg på vegne af Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser, hvis formand jeg har haft æren af at være i 7 1/2 år, anbefaler at afgive en positiv udtalelse om indgåelse af disse to vigtige aftaler.

Caudron
Fru formand, kære kolleger, eftermiddagens forhandling om vores kollega Willy De Clercqs betænkning og om indgåelsen af aftaler mellem EF og Israel om offentlige indkøb og teleoperatørers indkøb giver mig anledning til at komme med fire bemærkninger.
For det første vil jeg som formand for Delegationen for Forbindelserne med Israel udtrykke min tilfredshed med Willy De Clercqs arbejde. Han har i de seneste måneder arbejdet hårdt på at forbedre og videreudvikle forholdet mellem Europa og Israel.
Dernæst vil jeg bemærke, at disse aftaler kommer som en naturlig følge af de aftaler, der trådte i kraft for et år siden, inden for rammerne af associeringsaftalen EF-Israel, som vi vedtog med stort flertal i Parlamentet.
For det tredje vil jeg fremhæve disse sidste aftalers store betydning, idet de vil give Europa mulighed for at udnytte den israelske højteknologi og Israel, som ønsker at anskaffe ny, offentlig infrastruktur (der tales om en metro) mulighed for at trække på den europæiske know-how. Det er således meget positivt for begge parter, og man må erkende, at det ikke altid forholder sig sådan med associeringsaftalerne. Jeg understreger betydningen af disse aftaler i forbindelse med perspektiverne for en økonomisk integration på regionalt plan mellem Israel og dets nabolande, forhåbentlig i nærmeste fremtid. Israel vil da blive en privilegeret mellemmand for Den Europæiske Union.
Endelig en sag, der hænger direkte sammen med det sidste punkt, hvor jeg vil udtrykke europæernes glæde og tilfredshed med Hebron-aftalen fra tirsdag aften og genoptagelsen af fredsprocessen. De ved, at jeg hele tiden har haft tillid til udfaldet, men jeg kan godt forstå, at nogle tvivler og stiller spørgsmål. Jeg vil derfor gratulere de israelske og palæstinensiske forhandlere med deres mod og sunde fornuft. Europa har spillet en diskret, men effektiv rolle, navnlig i kraft af sin særlige udsending, hvilket vi kun kan glæde os over.
Afslutningsvis vil jeg igen understrege, at udviklingen af vore økonomiske og videnskabelige forbindelser med Israel er en af de første forudsætninger for fred, og samtidig er det en af de første konsekvenser. Jeg glæder mig derfor over, at vi her har bidraget med vores del i løbet af de seneste vanskelige måneder. Fremtiden bliver ikke mindre vanskelig, og vi må således hele tiden forsøge at holde hovedet koldt, bevare vores sunde fornuft og vurdere tingene rigtigt.
Afstemningen om betænkningen af vores kollega Willy De Clercq er således meget vigtig, både som symbol på en positiv og effektiv proces og navnlig med hensyn til de konkrete og umiddelbare konsekvenser for de økonomiske og teknologiske forbindelser mellem Europa og Israel.

Pex
Fru formand, disse to indgåede aftaler er et yderligere skridt på vejen til at nå Den Europæiske Unions mål, en yderligere åbning af markederne for offentlige indkøb, hvilket, vil jeg mene, er et yderst vigtigt og rigtigt formål. Derudover yder disse to aftaler et konkret bidrag til tidligere indgåede aftaler mellem Den Europæiske Union og Israel vedrørende øget politisk og økonomisk samarbejde, som jeg personlig og som hele min gruppe hilser med begejstring.
Jeg ønsker også at fremsætte en bemærkning til proceduren. Det er jo skammeligt, at det altid er forbundet med problemer med hensyn til proceduren, når Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser skal behandle en sag, og at dette udvalg så ofte må slås for en rigtig behandling. I nærværende tilfælde har udvalget accepteret udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender. Efter min mening en klog beslutning, om ikke andet så med henblik på at bevare Europa-Parlamentets enhed i denne procedure.
Jeg har ikke ret meget at tilføje til de kloge ord, hr. De Clercq har fremsat, men jeg ønsker alligevel at bemærke, at de internationale aftaler, der er blevet drøftet i Europa-Parlamentet og Den Europæiske Union i de forløbne syv og et halvt år, som dem, vi drøfter i dag - og meget vigtigere endnu, GATT-aftalen - hos Udvalget for Eksterne Økonomiske Forbindelser har været i meget gode hænder takket være det faktum, at hr. De Clercq var dets formand. Jeg må ærligt indrømme, at det falder mig meget svært at vænne mig til tanken om, at Udvalget for Eksterne Økonomiske Forbindelser i løbet af et par timer vil have fået en anden formand, og at hr. De Clercq vil gøre sig nyttig for Unionen på anden vis. Hr. De Clercq har personlig ydet et stort bidrag til at frigøre den internationale samhandel, hvilket er af stor økonomisk interesse for Den Europæiske Union og ligeledes til fremme af beskæftigelsen, og for mig har det været en ære og en meget stor fornøjelse at have fået lov til at have sæde i hans udvalg i de sidste to og et halvt år.

Van Bladel
Fru formand, tillad mig, at jeg først gratulerer Dem med Deres nye hverv, og at jeg gratulerer hr. De Clercq med hans betænkning, som jo er en pragtfuld krone på hans syvårige formandskab.
Der har i Europa-Parlamentet været langvarige og hårde forhandlinger om Den Europæiske Unions Associeringsaftale med Israel. Nærværende to aftaler om offentlige indkøb og teleoperatørers indkøb er en udbygning heraf. Hr. De Clercq har anlagt en noget teknisk synsvinkel, hvor jeg snarere betragter det ud fra en udenrigspolitisk synsvinkel, Barcelona-initiativet. Det er et skridt på vej mod gensidig liberalisering, men det er samtidig et skridt på vej mod stabilitet i regionen. Desuden kan både Unionens og Israels interesser varetages på en afbalanceret måde. Israel er god til high-tech , og det har vi brug for i Europa.
Europa har et stort forspring inden for offentlig transport. Israel har store planer på det område, nemlig anlæggelse af en undergrundsbane, hvilket ville være en kæmpe udfordring for hvert enkelt land i Unionen. Selvfølgelig har Unionen ikke samme økonomiske kapacitet som Israel, men vi oplever lykkelige tider.
Takket være Jordans kong Hussein er fredsprocessen kommet et skridt nærmere og, hvis jeg ser det ret, vokser håbet om et større økonomisk engagement fra Den Europæiske Union i Israel og i hele regionen, og det er udsigterne i dag: Liberalisering er en smuk sag, det er en økonomisk sag, men det handler selvfølgelig om stabilitet i regionen.
Min gruppe, Union for Europa, giver sin helhjertede støtte til denne, hr. De Clercqs betænkning.

Bonino
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, Kommissionen konstaterer med glæde, at Parlamentet i dag er i stand til at afgive udtalelse om forslagene til aftale mellem EF og Israel om offentlige indkøb.
Selvom de to aftaler nærmest er af teknisk karakter, for så vidt som det ene - som allerede nævnt her, særlig af ordføreren - vedrører offentlige indkøb i almindelighed og det andet særlig offentlige indkøb inden for telekommunikationssektoren, er det klart, at de udgør et betydeligt fremskridt inden for åbningen af markederne for offentlige indkøb på internationalt plan. Der er således tale om en større dimension, der rækker ud over det rent tekniske, i disse to aftaler.
Kommissionen vil understrege nogle fremtrædende dele af aftalerne. For så vidt angår den første udvider og udbygger Israel de forpligtelser, det har påtaget sig med aftalen om de offentlige indkøb, det medtager sektoren for bytransport, hvori Det Europæiske Fællesskab er særlig konkurrencedygtigt, og ophæver nogle undtagelser, der tidligere har været forhandlet inden for rammerne af Government Procurement Agreement . Yderligere åbner landet de offentlige indkøb for virksomheder i Fællesskabet inden for andre sektorer end dem, der hidtil har været tale om.
For så vidt angår den anden aftale, der vedrører offentlige indkøb inden for telekommunikationssektoren, ophæver Israel straks en prispræference på 15 % og afvikler gradvis den bestemmelse om kompensationskøb, som landet havde opnået, netop gennem Government Procurement Agreement .
Begge aftaler udspringer af de mere nære politiske og økonomiske forbindelser, der er etableret ved udkastet til en associeringsaftale mellem Israel og Europa, og i denne henseende er allerede nævnt forholdene efter Barcelona-konferencen, hvori dette initiativ indgår, og for det andet yder aftalerne et konkret bidrag til den økonomiske udvikling og følgelig den politiske stabilisering i området. For det tredje sikrer de Det Europæiske Fællesskab en mere gunstig behandling end den, Israel hidtil har givet andre tredjelande, fordi aftalerne giver de europæiske leverandører øgede muligheder. For det fjerde synes de os at give et positivt signal og følgelig at danne et værdifuldt forbillede for andre tredjelande med hensyn til gensidig åbning af markederne, og dette er et fornyende element, der kommer til.
Af disse grunde glæder det Kommissionen, at Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser enstemmigt har vedtaget det forslag til beslutning, som skal godkende de to aftaler, efter at Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder havde sagt god for det retsgrundlag, der var foreslået af Kommissionen.
Jeg benytter lejligheden til at takke disse Udvalg for deres arbejde og deres støtte, og Kommissionen ønsker særlig at takke fru Sierra González i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder for hendes bidrag samt naturligvis hr. de Clercq for udarbejdelsen af denne så klare og velafbalancerede betænkning, der nu er under forhandling her i Parlamentet.

Formanden
Mange tak, fru Bonino!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Høring af arbejdstagerne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0411/96) af Menrad for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om meddelelse fra Kommissionen vedrørende information og høring af arbejdstagerne (KOM(95)0547 - C4-0538/95).

Menrad
Fru formand, hr. kommissær, jeg vil lige gøre opmærksom på, at jeg ud over de fem minutter som ordfører har fået yderligere tre minutter af min gruppe.
I mere end tyve år har Kommissionen og Parlamentet bestræbt sig på at harmonisere eller koordinere selskabsretten. I den sidste tid er navnlig debatten om det europæiske selskabs retsform blusset op igen. Den såkaldte Ciampi-rapport påpeger, at der opstår betydelige udgifter for det europæiske erhvervsliv, fordi der ikke findes nogen statut for det europæiske selskab. Under henvisning til denne undersøgelse foretaget af den gruppe, der skal puste nyt liv i den europæiske konkurrenceevne, arbejder Kommissionen intenst på en hurtig vedtagelse af statutten om muligt endnu i 1997.
For fem år siden fremlagde Kommissionen tillige forslag til et europæisk andelsselskab, et europæisk gensidigt selskab og en europæisk forening, dvs. ikke kun til det europæiske selskab.
Vedtagelsen af dertil svarende forordninger om sådanne selskabsformer inden for europæisk ret er hidtil blevet blokeret i Rådet, fordi det især ikke kan nå til enighed om de bestemmelser om information og høring af arbejdstagerne og disses medbestemmelse, som indgår i forslagene. Det mest omstridte punkt var tanken om at give arbejdstagerne en særlig repræsentation i virksomhedsorganerne, hvilket vi f.eks. har i forbindelse med nogle bestyrelser: deltagelse hhv. medbestemmelse er en del af demokratiseringen af selskaberne. De betyder samtidig økonomisk produktivitet. Kun den informerede, kvalificerede, engagerede og motiverede arbejdstager, der har mulighed for at deltage, kan udvikle organisationsformer og teknologier og omgås med dem på en sådan måde, at alle muligheder for en bæredygtig udvikling udnyttes fuldtud.
Hovedformålet med den meddelelse, vi drøfter i dag, er at hente forslagene til europæiske selskabsformer ud af den europæiske lovgivnings dybfryser. Kommissionens overvejelser er koncentreret om, hvorvidt og hvorledes direktivet om europæiske samarbejdsudvalg kunne hjælpe i den sammenhæng. Kommissionens meddelelse indeholder tre løsningsmodeller: Den første vil opretholde status quo, den anden og den tredje løsningsmodel er tæt forbundne. De bygger begge på, at stridsspørgsmålet om organers medbestemmelse i bestyrelse eller repræsentantskab ikke følges yderligere op og de specifikke direktivforslag for de enkelte selskabsformer trækkes tilbage. Den 2. løsningsmodel foreslår som supplement til direktivet om europæiske samarbejdsudvalg et fællesskabsinstrument til indførelse af mindstenormer for information og høring på nationalt niveau. Jeg anser bl.a. et sådant skridt for vigtigt, for at det europæiske samarbejdsudvalg kan fungere bedre. Men et bidrag til økonomisk medbestemmelse er dette forslag ikke.
Beslutningsforslaget fra Socialudvalget kræver, at der for det første ikke kan oprettes et europæisk selskab eller anden form for selskab, uden at direktivet om europæiske samarbejdsudvalg omsættes. Udvalget skelner til forskel fra Kommissionens meddelelse mellem blot og bar ret til information og høring som indeholdt i direktivet om europæiske samarbejdsudvalg og de økonomiske medbestemmelsesmuligheder, således som arbejdstagere har i bestyrelser i Tyskland eller Nederlandene eller f.eks. i de skandinaviske stater Finland og Sverige i kraft af rettigheder nedfældet i de kollektive overenskomster i forbindelse med beslutninger i virksomheden.
I den henseende kræver min betænkning for det andet økonomiske medbestemmelsesmuligheder for arbejdstagerne. På baggrund af det store antal modeller i Den Europæiske Union er der to farer, der skal undgås. Det kan ikke være meningen at overføre en bestemt medbestemmelsesmodel, som anvendes i nogle få medlemsstater, til de øvrige af Fællesskabets medlemsstater, dvs. ingen eksport af den meget vidtgående tyske model. Men arbejdstagernes medbestemmelsesret må heller ikke omgås ved hjælp af en europæisk retsakt. Den ofte omtalte flugt fra medbestemmelse må ikke indtræffe. Der skal derimod fastsættes mindstenormer i de europæiske selskaber.
Et fællesskabsinitiativ forudsætter, at de allerede eksisterende bestemmelser er kendt. Derfor er vi glade for, at der er nedsat en gruppe af højtstående eksperter fra arbejdsmarkedet og fra videnskabelige kredse, som ved hjælp af en sammenlignende undersøgelse skal klarlægge den juridiske og faktiske situation i EU-staterne, for så vidt angår information og høring af arbejdstagerne og disses deltagelse og medbestemmelse. Det bør endvidere undersøge det europæiske samarbejdsudvalgs rolle i et samlet koncept for medbestemmelse. Vi håber, at denne gruppe, som jo allerede har indledt sit arbejde, giver sig tid til at udarbejde et endeligt forslag.
Resultaterne af undersøgelsen skal stilles til rådighed for »Den Sociale Dialog« i Den Europæiske Union, som dernæst vil kunne vedtage rammeaftaler om medbestemmelse. Tilsvarende aftaler mellem arbejdsmarkedets parter er ligeledes mulige på branche- og koncernniveau. Med henblik på medbestemmelse i alle europæiske selskaber har vi i hvert fald brug for en standardmodel, som tager hensyn til virksomhedens eller koncernens forskellige strukturer.
I meddelelsen drøftes det, hvorfor direktivet om europæiske samarbejdsudvalg i den grad blev en succes. Hvorledes man end vender og drejer det, ligger det pågældende direktivs succes i bestemte proceduremæssige principper. De kunne også spille en vigtig rolle ved udarbejdelsen af medbestemmelsesmodellen for europæiske selskaber. Fleksibilitet, forhandlingsløsninger og mindstenormer burde for det tilfældes skyld, at der inden for en given frist ikke opnås enighed mellem arbejdsmarkedets parter, fastsættes i et europæisk direktiv.
Det i betragtningerne nævnte forslag om at gøre det europæiske selskabs statut mere attraktiv for de små og mellemstore virksomheder betyder ikke, at der her skal opstå områder uden medbestemmelse, hvis antallet af ansatte ikke er særlig stort. Det ønsker udvalget ikke, men det vil alligevel gerne støtte de små og mellemstore virksomheder.
Jeg vil kort resumere Socialudvalgets holdninger endnu en gang: For det første skal arbejdsmarkedets parter spille en passende rolle ved udformningen af reglerne om medbestemmelse; for det andet skal deltagelse i forbindelse med det europæiske selskab være mere end de europæiske samarbejdsudvalgs ret til information og høring, der må under ingen omstændigheder opstå et rent europæisk selskab uden arbejdstagernes økonomiske medbestemmelse. Den europæiske model hedder social markedsøkonomi, og blandt de principper, der former den, er arbejdstagernes deltagelse og partnerskab. Deltagelse og medbestemmelse er positive faktorer for valg af hjemsted.
Jeg vil gerne endnu en gang fremhæve denne sidste passus i mit indlæg, og jeg takker alle medlemmer af Socialudvalget for deres støtte, og ligeledes medlemmerne af Økonomi- og Retsudvalget, hvis udtalelser vi er helt enige i.

Oddy
Fru formand, jeg vil gerne takke min kollega, hr. Menrad, som jeg har arbejdet sammen med i mange år om dette emne, og også mine kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, hvis holdning jeg repræsenterer her i dag.
Jeg har arbejdet tæt sammen med både hr. Rothley og hr. Janssen van Raay om dette emne - information og høring af arbejdstagerne i statutten for det europæiske selskab. Konklusionerne i Udvalget om Retlige Anliggender ligner i høj grad hr. Menrads. Vi havde en enstemmig afstemning i udvalget, hvilket viser, i hvor høj grad det er overbevist om, at det er af afgørende betydning for det indre marked at sikre information og høring af arbejdstagerne på en eller anden måde.
Statutten for det europæiske selskab er en vigtig forudsætning for det indre marked, og det er afgørende, at Kommissionen sørger for at få opløst blokeringen af dette forslag. Vi skal have en statut for det europæiske selskab med fuld deltagelse af arbejdskraften. Det er helt uacceptabelt at gå videre med en selskabsstatut, hvis de britiske arbejdstagere ikke er fuldt inddraget. I Storbritannien har jeg fra mange virksomheder hørt, at de ønsker en europæisk statut. Det er en frivillig ordning; det er ikke obligatorisk. Alle britiske selskaber, der beslutter at etablere sig som et europæisk selskab, bør kunne gøre det med deltagelse af britiske arbejdstagere, så vi ønsker ikke en statut for det europæiske selskab, hvor Storbritannien igen bliver en slags andenrangsborgere.
Vedrørende de europæiske samarbejdsudvalg er de heller ikke uden betydning. Men hvis vi ser på Kommissionens rådgivende dokument, roder det rundt i mulighederne for information, høring og deltagelse. Vi skal bygge på de bedste traditioner fra erhvervsretten i hele Unionen. Tyskland har en fin tradition med at have arbejdstagere med i bestyrelserne, og i Frankrig og andre lande er der også gode måder at gøre det på. Vi skal have et fleksibelt system, der er godt for alle Europas arbejdstagere.

Van Lancker
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, må jeg først og fremmest fremsætte mine bedste og mest beslutsomme ønsker for et socialt år 1997 med en god udgang på regeringskonferencen. På vor gruppes vegne ønsker jeg oprigtigt at gratulere hr. Menrad med hans betænkning. Det er blevet en god betænkning, kære kolleger, og den indeholder for resten et meget stærkt nytårsbudskab, hr. kommissær, til Europa-Kommissionen. Dette signal er for min gruppe som følger.
Selvom vi, som fru Oddy var inde på lige før, er helt enige i, at der bør gøres fremskridt med hensyn til de enkelte europæiske selskabsformer, som har været blokeret i årevis, må én ting være ganske klart. Heller ikke vi er villige til at gøre sociale indrømmelser til det indre marked. Det betyder, hr. kommissær, at hvis Rådet og Kommissionen vil skride hurtigt til handling med hensyn til de europæiske selskaber - jeg erfarer, at det allerede vil være tilfældet i 1997 - kan det for os kun lade sig gøre, såfremt der kommer til at foreligge en vandtæt ordning, ikke kun med hensyn til information og høring, men også til arbejdstagernes medbestemmelse.
Europa-Parlamentet vil, mener jeg, givetvis have en meget vigtig nøgle i hånden, når disse forslag ligger på bordet, i særdeleshed hvis disse forslag skulle blive fremsat inden for rammerne af artikel 100 A, og vi vil altså nu advisere Kommissionen om, at vi i Europa-Parlamentet står urokkelig fast i spørgsmålet om arbejdstagernes medbestemmelse.
Allerede under forhandlingen om det sociale handlingsprogram 1995/1997 har Parlamentet i Hughesbetænkningen opfordret indtrængende til deblokering af alle blokerede direktiver vedrørende arbejdstagernes medbestemmelse. Vi var meget glade for, at det var Kommissionens agt at forelægge den sociale dialog en meddelelse. Nuvel, hr. kommissær, desværre må jeg i dag på min gruppes vegne sige, at meddelelsen skuffer os noget.
For det første beklager vi ikke kun, at man ikke på forhånd har hørt arbejdsmarkedets parter, og at man ikke har iværksat en nøjere undersøgelse af de forskellige udgaver af arbejdstagernes medbestemmelse, der allerede forefindes i de enkelte medlemsstater. Desuden er de konkrete løsningsmodeller, der foreslås i denne meddelelse, ikke tilfredsstillende for os. Det er rigtigt, at vi mener, at det europæiske samarbejdsudvalg er en succes. Vi glæder os for resten over, at sågar lande, der ikke deltager i denne ordning, alligevel deltager i det europæiske samarbejdsudvalg. Men vi slår samtidig fast, at arbejdstagernes medbestemmelse for os ikke standser ved det europæiske samarbejdsudvalg. Også i mindre virksomheder må der være mulighed for information, høring og medbestemmelse under en eller anden form. Unionen bør sørge for, at den sociale dialog er og forbliver en integreret del af den europæiske sociale model.
For det andet bliver medbestemmelesspørgsmålet hverken reguleret i det europæiske samarbejdsudvalg eller i direktiverne om kollektive afskedigelser eller overførsel af virksomheder. Det er da ellers et tema, der har ligget på bordet siden Vredeling-direktivet. Derfor er vi af den mening, at der ud over det europæiske samarbejdsudvalg bør tilvejebringes en ordning, der desuden forhindrer, at virksomheder via country shopping sætter fagforeningsdeltagelse i deres virksomheder på porten.
Med andre ord, hr. kommissær, det er for os uacceptabelt, at der skulle komme et aktieselskab på fællesskabsplan i et land, der ikke engang tolerer et samarbejdsudvalg. Det Forenede Kongerige kan altså indtil videre ikke være med. Men for det andet kan vi heller ikke acceptere, at der skulle komme et europæisk aktieselskab uden en vidtgående ordning med hensyn til medbestemmelse.
Derfor vil jeg anmode Kommissionen og desuden også Davignon-arbejdsgruppen, om i år kreativt at overveje en ordning, der for det første respekterer de traditionelle forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter i medlemsstaterne. For det andet om at udarbejde en rammeordning på fællesskabsplan med hensyn til information-høring og medbestemmelse også i mindre virksomheder, ikke for at slippe for forhandlingerne, men tværtimod for at muliggøre forhandlinger også i disse SMV'er. Derfor har jeg ikke noget imod på min gruppes vegne at støtte PPE-gruppens ændringsforslag nr. 2. Og at det for det tredje overlader konkret udformning til arbejdsmarkedets parter. For det fjerde, udarbejder minimumsregler, der er almengyldige. Så har vi, mener jeg, en god ordning, hr. kommissær.

Pronk
Fru formand, først og fremmest ønsker jeg at lykønske Dem med det faktum, at De kan lede indeværende forhandling, og det er måske nok også passende, at det er netop en person fra Tyskland, der leder denne forhandling, idet også hr. Menrad har ydet en usædvanlig indsats for at kunne bringe nærværende betænkning på bordet. Det er nemlig ikke noget enkelt, vi har med at gøre, vi har at gøre med medbestemmelsens hjerte i de enkelte europæiske lande og således med hjertet af den europæiske sociale ordning.
Anledningen er jo naturligvis alligevel det europæiske aktieselskab, og Kommissionen prøver nu alligevel at tilvejebringe dette europæiske aktieselskab, der af to grunde - for det første på grund af medbestemmelsen, for det andet på grund af skatterne - endnu ikke er kommet op at stå. Det er vi store tilhængere af. Men det er uacceptabelt, at medbestemmelsen ikke reguleres på passende vis. Vi har at gøre med en række forskellige systemer, og hvordan kan man samle disse systemer på en sådan måde, at man alligevel kan opnå et sådant europæisk aktieselskab? Det er ikke nogen enkel opgave. Det er ikke enkelt set fra et land som eksempelvis Tyskland, heller ikke fra et land som Nederlandene, for slet ikke at tale om et land som Italien. Det særlige ved denne udtalelse er, at det hele alligevel er samlet. At vi er startet et sted, at vi vil løse dette problem, og at vi måske kan få dette europæiske aktieselskab ud af dødvandet. Det, tror jeg, er et meget vigtigt punkt. Men lande uden europæisk samarbejdsudvalg, uden europæisk virksomhedsråd kan ikke rigtig være med. Det er ét aspekt. Det andet aspekt er, at vi må tage højde for de to store systemer, der findes i Europa, når det gælder virksomheder, nemlig det monistiske og det dualistiske system, og at vi bør finde passende former for disse. Det vil sige fleksible, men ikke desto mindre ligeværdige former. Former, der er lige, og som altså ikke fører til, at medbestemmelsen siver bort, men som tværtimod yder et bidrag til den europæiske model. Det europæiske virksomhedsråd har altså, hr. kommissær, ydet et væsentligt bidrag til en videre løsning af dette problem. Men det er også vigtigt, at vi, og også det anmodes der om i udtalelsen, fortsat beskæftiger os med medbestemmelse i al almindelighed. Det er en langsommelig proces, men det er på tide at tage fat på den. Når man lægger alle disse ting sammen, ender man egentlig ved det, hr. Menrad foreslår.
Hr. Menrad lægger med rette også stor vægt på et ekspertudvalg under hr. Davignons ledelse. Når det kommer til stykket, er jeg glad for, at vi fremsætter denne udtalelse inden dette udvalg går i gang. Jeg vil mene, at dette udvalg kan bruge denne udtalelse til noget fornuftigt.
Det Europæiske Folkeparti tillægger tilvejebringelse af det europæiske aktieselskab afgørende betydning. Det er vanvittigt, at der i det europæiske marked endnu ikke findes et europæisk aktieselskab. Dette aktieselskab bør være frivilligt, men det må samtidig danne grundlag for medbestemmelse, og det må under ingen omstændigheder være et tilbageskridt for lande, der allerede har dette system, men det må på den anden side heller ikke være til hinder for de lande, der ikke er kommet så langt ad denne vej. Jeg synes, at hr. Menrad har samlet det hele godt sammen. Jeg håber, at Kommissionen vil tage hensyn til alle anbefalinger, idet hver enkelt anbefaling er vigtig i sig selv. Så lykkes det måske at bryde dødvandet, men først når der er kommet en passende reaktion fra Det Europæiske Råd og fra Europa-Kommissionen på hr. Menrads gode forslag.

Garosci
Fru formand, som bekendt er hovedformålet med betænkningen om høring af arbejdstagerne at finde en passende, ajourført og altomfattende regel til regulering af sektoren. Lad os i første omgang se bort fra den første af de tre valgmuligheder, der foreslås af Kommissionen, fordi man med den faktisk foreslår opretholdelse af status quo uden at ændre noget. Lad os i stedet beskæftige os med de to andre.
Vi vurderer som gruppe den tredje mulighed positivt på betingelse af, at den ikke er underordnet gennemførelsen af den anden valgmulighed. Følgelig må man løsrive den tredje fra den anden, fordi denne foreslås som en samlet tilnærmelse gennem fastlæggelsen af de generelle rammer. Derimod synes den tredje valgmulighed nærmere at imødekomme kravene fra alle de berørte parter ved at henvise til forbindelsen med gennemførelsen af direktivet om samarbejdsudvalg i virksomheder.
Vi går nemlig ud fra konstateringen af, at der i alle medlemsstaterne findes former for underretning af og rådslagning med arbejdstagerne, der hver især bygger på de typiske krav i og karakteristiske træk ved den enkelte stat. Fastsættelsen af et fælles regelsæt af almen karakter kan derfor på visse områder ændre ved en ligevægt, som møjsommeligt er tilvejebragt over lang tid.
Den tredje valgmulighed forekommer os derfor at bygge på realistiske krav, der svarer til veldefinerede behov. Der er nemlig ingen grund til at pålægge virksomheder, der vælger den nye retlige europæiske selskabsform, at overholde regler i forhold til arbejdstagerne, der afviger fra de regler, som kræves overholdt i medfør af direktiv 94/45 i de øvrige virksomheder af fællesskabsdimension.
Vi har mulighed for at slå ind på en vej, hvor arbejdstagerne og virksomhederne kan mødes. Vi har pligt til at følge denne.

Boogerd-Quaak
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, i virkeligheden er det jo helt forrykt, at en sag, der er påbegyndt for tyve år siden, stadig er blokeret, og jeg skal på min gruppes vegne meddele, at vi med megen fornøjelse har diskuteret hr. Menrads betænkning, og at vi deri har observeret en hel del gode punkter, som vi ønsker at udtrykke vor påskønnelse af. Ikke desto mindre er det overordentlig vigtigt, at vi nu giver denne sag et skub, med den begrundelse, at det i øjeblikket koster erhvervslivet alt for mange penge ikke at have en statut. Nogle siger 70 milliarder gylden om året, cirka 30 milliarder ECU altså, og det er meget skidt for os, og det er i særdeleshed skidt for den fortsatte konkurrence med De Forenede Stater og Japan.
Det er egentlig underligt, at vi ikke har formået at tilvejebringe en sådan statut, og her vil jeg rejse et spørgsmål. Jeg stiller mig selv spørgsmålet, om det i virkeligheden er spørgsmålet om arbejdstagernes medbestemmelse, sagen strander på, eller om der alligevel i de nationale regeringer er kræfter i gang, der egentlig ønsker at bibeholde konkurrencen mellem de nationale politikker på dette punkt, og som navnlig frygter de skattemæssige konsekvenser. Hr. Pronk har påpeget, at der også er skattemæssige aspekter, der spiller ind, og det ville ikke undre mig, om netop denne del af sagen skulle kunne mønstre lige så mange grunde som spørgsmålet om arbejdstagernes høring og medbestemmelse.
Jeg vil gerne påpege, at vi allerede nu er vidne til, at store virksomheder shopper mellem medlemsstaterne og for resten også uden for dem, men det vil jeg i øjeblikket lade ud af betragtning, med henblik på at finde de mest gunstige etableringsbetingelser inden for rammerne af konkurrencen mellem de nationale politikker, og det er min gruppes og frem for alt også min opfattelse, at denne form for shopping i sidste ende fører til en nedadgående spiral med hensyn til arbejdstagernes vilkår og rettigheder i virksomhederne. Som jeg har sagt så ofte før, er arbejdstagernes medbestemmelse i moderne virksomheder netop en ufravigelig betingelse for, at Europa skal kunne klare konkurrencen med resten af verden. Jeg synes, at der her ligger en stor opgave for Kommissionen, men ikke for Kommissionen alene, også for os, kære kolleger, og det vil jeg personlig interessere mig for. I øjeblikket har Nederlandene rådsformandskabet, og jeg synes, at vi som parlamentsmedlemmer i år er forpligtet til at sørge for, at i hvert fald vore ministre arbejder på sagen, men det kommer nok til at vare længere end det indeværende rådsformandskab, og jeg synes, at alle parlamentsmedlemmer burde påtage sig at tage kontakt med deres ministre i Rådet for at få sat lidt mere skub i denne sag. Derfor retter jeg en appel til Dem, kære kolleger, for at vi skal påtage os dette commitment .

Novo
Fru formand, jeg har bedt om ordet for at oplæse en tekst, som er forfattet af min kollega, hr. Sérgio Ribeiro, som desværre er forhindret i selv at være til stede.
Spørgsmålet om arbejdstagernes deltagelse i et system af sociale relationer, hvori nogle ser en form for udbytning af arbejdskraften og andre en ikke social kombination af produktionsfaktorer, er yderst interessant. Såvel i den ideologiske debat som i de praktiske og politiske tiltag, denne debat kan udmønte sig i.
Spørgsmålet vil selvfølgelig ikke være interessant for dem, der mener at sidde inde med den endelige sandhed, eller som sidder i en magtposition, som de kun tænker på at udnytte. Men for disse har måske intet interesse, hverken på tænkningens eller handlingens plan.
Hr. Menrads betænkning vedrørende information og høring af arbejdstagerne afspejler efter min mening kompleksiteten i dette spørgsmål.
Det er ikke et harmløst spørgsmål, og det vil være farligt at identificere information og høring med deltagelse. Betænkningen foretager ikke klart en sådan sondring og undgår da heller ikke de hermed forbundne risici. Information og høring kan komme til at fungere som modgift mod en virkelig deltagelse eller som et alibi for at undgå reel deltagelse.
Stadfæstelsen af retten til information og høring må efter min mening ikke føre til medansvarliggørelse af arbejdstagerne i lavkonjunkturperioder, medens information og høring ikke anses for nødvendig for forretningsførelsen i højkonjunkturperioder.
Jeg tilslutter mig princippet om information og høring af arbejdstagerne og finder Menrad-betænkningen positiv, navnlig i forhold til multi- og transnationale virksomheder, men jeg skal ikke undlade at understrege faren for, at information og høring identificeres med arbejdstagernes deltagelse og medbestemmelse, og i endnu højere grad, at information og høring bruges som lokkemad for i lavkonjunkturperioder at få arbejdstagerne til at acceptere tiltag, der slår sociale ordninger i stykker og afskaffer tilkæmpede sociale rettigheder.

Wolf
Fru formand, kære kolleger, hr. Pronk talte her om den europæiske sociale model og om det europæiske system. Jeg mener, vi skal se mere dynamisk på det. Det går ikke, at vi blot indskrænker os til at forsvare det, der var engang. Der er ingen ombygning uden forsvar, det er rigtigt, forsvar mod det neoliberale projekts forsøg på at erobre land. Men angreb er som bekendt det bedste forsvar.
Vi har muligheden for at tilstræbe den europæiske grundlov som et af de allerførste niveauer til koordinering af europæisering og demokratisering af erhvervslivet. Det kan lyde formasteligt, nogle vil finde det for aggressivt, andre for optimistisk. Men den faktiske situation er jo den, at den neoliberale offensiv netop på EU-niveau i vidt omfang er en trussel mod den effektive eksistens af arbejdstagernes muligheder for medbestemmelse og er begyndt at få den til at vige. Det går i hvert fald for vidt.
Vi bør her i fællesskab i det mindste sætte os for at vende den nuværende negative dynamik i denne proces, og hr. Menrads betænkning er et allerførste skridt i den retning. Men når så en gang den omvendte dynamik er godt i gang, har vi ikke nogen som helst grund til at standse den igen netop dér, hvor den standsede i den sidste struktureringsfase i vore hidtidige fædrelandshistorier. Vi skal se til, at vi så virkelig tager ekstra skridt til fordel for en demokratisering af erhvervslivet. Og hvis de folk, som med deres neoliberale fremstød satte denne dynamik i gang, så beklager sig, har de selv været uden om det.

Antony
Fru formand, kære kolleger, først vil jeg gerne lykønske ordføreren med det arbejde, han har udført, og også bede ham undskylde, når jeg betror ham, at jeg finder nogle passager i betænkningen lidt uklare. Der har uden tvivl også været nogle oversættelsesproblemer. Jeg jonglerer uden tvivl også mindre godt med arbejdsmarkedsbegreberne end han. Jeg tror imidlertid, for nu at tale semantikkens sprog, at nogle af de anvendte udtryk anvendes lige så bredt, som forståelsen af dem er upræcis. Ud over denne bemærkning er det nødvendigt klart at definere, hvad ordføreren mener med »medbestemmelse«. Jeg er bange for, at dette udtryk ikke dækker den samme virkelighed i Frankrig og Tyskland.
Lad os nu gå over til et væsentlig punkt. Ordføreren tildeler fagforeningerne en fremtrædende rolle i virksomhedernes liv. Som De ved, er fagbevægelsens historie i vid udstrækning historien om en kamp mellem to opfattelser, som tager udgangspunkt i forskellige doktriner. På den ene side doktrinen om en enhedsfagbevægelse, som var fremherskende i alle de socialistiske regimer - uanset om de var kommunistiske, fascistiske eller nazistiske - og på den anden side den faglige pluralisme, som giver arbejdstagerne mulighed for at danne de fagforeninger, de ønsker, og tilslutte sig en organisation efter eget valg.
I mit eget land, Frankrig, gør systemets hykleri det muligt at opretholde illusionen om fagbevægelsens pluralisme, samtidig med at man i praksis bevarer de eksisterende organisationers privilegier, som de også selv holder godt fast ved. Det er lidt som her i Europa-Parlamentet, hvor systemet i realiteten består af et enhedsparti med to mærkater, som sværger til to økonomiske doktriner, der er en lille smule forskellige.
I Frankrig forbyder en lov om »faglig repræsentativitet« lønmodtagerne at opstille frit ved første runde af tillidsmandsvalg og valg til virksomhedsrådet, og det er kun i tilfælde af manglende afgørelse ved første runde, at lønmodtageren kan stemme på eller opstille for en endnu ikke godkendt organisation efter eget valg.
Blandt repræsentativitetskriterierne finder vi stadig kriteriet om en patriotisk indstilling i besættelsesårene i Frankrig. Det er svært at forstå, hvordan organisationer, hvis grundlæggere endnu ikke har nået pensionsalderen, kan opfylde dette kriterium. Og så har jeg endda ikke sagt noget om de kommunistiske ledere, der styrede det franske CGT med jernhånd i henhold til det niende og trettende direktiv i Moskvas 21 betingelser, og som bifaldt pagten mellem Hitler og Stalin, og ligeledes forræderen Thorez, der simpelthen deserterede fra den franske hær for ikke at skulle kæmpe mod den tyske hær.
Men i dag i krigen uden ære, uden skrupler og uden loyalitet, som føres i Frankrig mod den nationale bevægelse og de patriotiske kræfter, der kæmper for uafhængighed, suverænitet og fædrelandets friheder, ønsker man at forbyde de nye faglige organisationer, som søges af de arbejdstagere, der ikke længere har tillid til den gamle fagforeningsnomenklatura, til de apparatjiks, som er ude af stand til at udtrykke arbejdernes ønsker, først og fremmest de nationale, ønsket om sikkerhed, men også selvstændig styring af lønnen, indførelse af moderne socialsikrings- og pensionssystemer, som er hensigtsmæssige, bedre forvaltede og bedre kontrollerede.

Weiler
Hr. formand, kære kolleger, det europæiske selskab kan måske være til nytte og gavn for gennemførelsen af det indre marked, når man ser på de europæiske virksomheders økonomiske integration, der bliver tættere og tættere.
Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse har også i en eksperthøring beskæftiget sig indgående med kommissionsforslaget, og jeg takker udtrykkelig ordføreren, fordi han netop ikke imødekom det pres, at vedtagelsen skulle ske i en hast, men modsatte sig det. For det skal virkelig overvejes, hvilke konsekvenser et lille europæisk selskabs statut har for arbejdsforholdene mellem ejere, mellem aktionærer, ledelse, de ansatte, samarbejdsudvalg og fagforeninger. Netop fordi vi ikke var under pres, kunne vi naturligvis også have udvist mere mod, mod til øget medbestemmelse og ikke til reduceret deltagelse. Visionen om et demokratisk erhvervsliv, som også netop er blevet nævnt, ville netop nu i en tid med økonomiske omvæltninger og angst hos arbejdstagerne over for globaliseringen have været vigtig netop som et signal til arbejdstagerne om, at i Europa tæller ikke kun shareholder value .
Hr. Menrad, jeg kan, som De ser, ikke lade være med at påvise nogle modsigelser. I punkt 12 kræver De så rigtigt ingen flugt fra medbestemmelse. Men - og det bliver jeg som tysker nødt til at sige her - har den tyske forbundsregering i de sidste år jo vedtaget to afgørende forringelser af arbejdstagernes rettigheder, den ene af dem var f.eks. loven om det lille aktieselskab, hvor det drejer sig om retten til medbestemmelse i virksomheder med færre end 500 ansatte. Derfor ser jeg med en vis mistro på punkt 15 i Deres betænkning, hvor De også anstiller specielle overvejelser om dette emne.
Vi ved alle, at i disse virksomheder, i de små og mellemstore virksomheder, er flertallet af arbejdstagerne i Europa beskæftiget, og jeg mener, at netop de har krav på særlig beskyttelse. Desuden har Tyskland, som De ved, ligeledes forringet samarbejdsudvalgsrettighederne for helt små virksomheder med færre end ti ansatte.
Vi hilser principielt den undersøgelse, De nævnte og krævede, velkommen. Vi forventer dog, at resultaterne ikke kun forelægges repræsentanter for »Den Sociale Dialog«, men naturligvis også Europa-Parlamentet. Jeg synes, at vi alle intensivt og uden tidspres skal drøfte, hvorledes vi for fremtiden forestiller os et europæisk direktiv og også statutten for det europæiske selskab.
Jeg går ind for at sikre de nationale traditioner, men samtidig videreudvikle og udvide demokratiet i arbejdsverdenen på europæisk niveau. Men på tærskelen til det næste århundrede er vi desværre stadig langt fra dette mål.

Schiedermeier
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne sige mange tak til ordføreren, hr. Menrad. Han har på grundlag af sin store erfaring udarbejdet denne betænkning med megen sagkundskab, indsigt og omhu.
Jeg vil endvidere sige tak til Kommissionen for det indledende arbejde, den har ydet, selv om meddelelsen om information og høring af arbejdstagerne set i bakspejlet ikke fremstår som en succeshistorie, men det er ikke Kommissionens skyld. Bortset fra de forskellige direktiver om kollektive afskedigelser, virksomhedsoverførsler og europæiske samarbejdsudvalg som punkter, der lyser op, er alle andre forslag fortsat blokeret i Rådet. Det gælder især medbestemmelsesmodellen. Her har Rådet ikke just udmærket sig ved iver efter at træffe en afgørelse, og det er på tide, at det bliver gennemskueligt og at befolkningen, borgerne får at vide, hvor det egentlig er, der blokeres på europæisk niveau: det er ikke i Europa-Parlamentet og ikke i Kommissionen, men i Rådet.
Kommissionens fire principper for en løsning af dette spørgsmål ser rimelige ud: nemlig forenkling, sammenhæng, en pragmatisk og afbalanceret fremgangsmåde samt almengyldighed. Men om de tre løsningsmodeller - opretholdelse af status quo, global indfaldsvinkel, forslag til statut for det europæiske fællesskab, den europæiske forening, det europæiske andelsselskab og det europæiske gensidige selskab - fører til et godt resultat, hr. kommissær, er for mig at se tvivlsomt. Jeg er endvidere bange for, at vi får brug for endnu nogen tid, inden vi når frem til en løsning på dette spørgsmål, inden alle de udtalelser, der kræves, foreligger og inden Kommissionen så lægger et definitivt oplæg på bordet.
Høringen af eksperter om dette emne i Socialudvalget var en forsmag på de vanskeligheder, der kan ventes i forbindelse med løsningen af problemet vedrørende information og høring af arbejdstagerne. Kommissionens ekspertgruppe består desværre, hr. kommissær, det har jeg allerede sagt til Dem, af teoretikere og af for få praktikere. Endvidere forekommer de frister, der er opstillet for ekspertgrupperne, mig meget korte på baggrund af det komplekse emne. Her er jeg enig med hr. Menrad.
Indholdet af de konklusioner, ordføreren allerede har fremsat, støtter jeg helt og fuldt. Jeg vil gerne lige tage en sætning ud, hvor han skriver, at måske kan løsningsmodel 3 a) bruges som udgangspunkt i forbindelse med løsningsmodel 2, men at det ikke må komme dertil, at økonomiske medbestemmelsesmuligheder erstattes af rene informations- og høringsrettigheder, således som de er nedfældet i direktivet om europæiske samarbejdsudvalg eller bliver det i en kommende europæisk retsakt om information og høring på nationalt plan.

Lindqvist
Hr. formand, et socialt velfungerende arbejdsliv med gode relationer mellem ejere og arbejdsgivere på den ene side og ansatte og fagforeninger på den anden er et fremskridt for alle. Kommissionen foreslår tre forskellige alternativer på EU-plan: at bevare den nuværende situation, at oprette en rammeordning eller at gribe direkte ind med forslag om en lovgivning for europæiske selskaber.
Udvalget støtter oprettelsen af en rammeordning, hvilket virker som en klog og realistisk foranstaltning ligesom forslaget om at foreslå et direktiv om minimumstandarder for information til og samråd med arbejdstagerne. I denne sammenhæng er det imidlertid meget vigtigt, at der virkelig bliver tale om minimumstandarder og ikke harmonisering af lovgivning. De enkelte medlemsstater skal kunne bibeholde og udforme deres egne regler, som går længere end rammeordninger og minimumkrav.
Der er også store forskelle medlemsstaterne imellem. I Sverige eksisterer der allerede et velafprøvet system med medindflydelse gennem kollektivaftaler, som har vist sig at fungere udmærket. I første omgang bør spørgsmål af denne art løses og håndteres af arbejdsmarkedet og dets parter. Alle lovforslag og direktiver bør derfor udformes i tæt samarbejde mellem netop arbejdsmarkedets parter. Dette forslag, hr. formand, skal ses som et første skridt i retning af større arbejdstagerindflydelse også på EU-plan.

González Álvarez
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil starte med at gøre opmærksom på det paradoksale i, at arbejdsmarkedets parter ikke er blevet hørt i forbindelse med udarbejdelsen af en meddelelse om information og høring af arbejdstagerne. Det er efter min mening et reelt paradoks.
For det andet henleder jeg opmærksomheden på blokeringen i Rådet af forslagene vedrørende statutterne for det europæiske selskab, det europæiske andelsselskab, det europæiske gensidige selskab og den europæiske forening, idet det ikke er lykkedes at nå til enighed om de bestemmelser om information og høring af arbejdstagerne og disses medbestemmelse, som indgår i forslagene. Jeg tror, Kommissionens meddelelse tager sigte på at ophæve denne blokering, der efter min mening viser to ting: for det første at der skal anvendes beslutningstagning med kvalificeret flertal, og ikke enstemmighed, i sager, der har med arbejdstagernes deltagelse at gøre; for det andet at Rådet har let ved at træffe økonomiske og økonomistiske beslutninger vedrørende den europæiske opbygning - jævnfør den seneste stabilitetspagt - medens det har store problemer med alle de aspekter, der har at gøre med arbejdstager- og borgerrettigheder.
Vi mener ikke, at Kommissionens tre forslag er globalt acceptable, hvis der ikke foretages visse ændringer, og vi er enige med ordføreren i, at der må nedsættes en ekspertgruppe med deltagelse af fagforeninger, SMV, videnskabsfolk, Parlamentet og Kommissionen, som kan udarbejde et forslag til direktiv, der én gang for alle sikrer information og høring af arbejdstagerne og disses deltagelse og medbestemmelse. For det skal endnu en gang understreges, at Europa ikke vil blive det, som nogle af os ønsker, hvis borgernes og arbejdstagernes deltagelse ikke bliver en realitet.

Skinner
Hr. formand, jeg vil gerne indledningsvis lykønske hr. Menrad med hans fortrinlige betænkning. Det er fint at have en tysk konservativ, jeg kan være enig med, også selv om jeg ikke er enig med mine britiske konservative kolleger. Det er rart, at en som han er inddraget i det sociale område, så der virkelig kan ske fremskridt her i Parlamentet. Desværre sker der ikke den slags fremskridt i Ministerrådet, og jeg ved udmærket godt, hvorfor det er sådan.
For det første er det kun ret og rimeligt, at man, når man har en statut for det europæiske selskab, også aktivt fremmer høringsprocesser og arbejdstagernes deltagelse i virksomheden. Det er også rimeligt, at det slås fast i denne betænkning, at vi positivt og oprigtigt skal fremme denne proces. Direktivet om de europæiske samarbejdsudvalg begrænser jo trods alt fremskridtet.
Jeg vil gerne sige til fru Van Lancker, at den sociale debat i Storbritannien ikke er helt død. Jeg udgav en brochure i 80'erne, der handlede om de tværeuropæiske aftaler, der var ved at blive indgået i forbindelse med demokrati på arbejdspladsen. Det glædede mig meget, at virksomhederne i Det Forenede Kongerige gik forrest i den retning. Men desværre styres Det Forenede Kongerige, som De ved, af noget, vi kan kalde de politiske zombier. Jeg håber, at vi en dag kan klare os uden dem. Men vi må huske på, at folk i Det Forenede Kongerige har mistet arbejde og hjem, og de har ikke råd til også at miste håbet i den sammenhæng, og jeg ved, at De sammen med mig er rede til at gøre noget ved det.
Det fremgår klart af betænkningen, at vi kan undgå konflikter i virksomhederne. Hvis der er noget, der kan bevise dette og dets relevans for vort samfund, og for hele verden, så er det i Seoul i Korea, hvor vi kan se, hvordan fagforeningsrettighederne er blevet fjernet fra arbejdstagerne, og vi kan se reaktionen, nemlig den forfærdende vold, der kan ses i gaderne der. Det er helt klart et bevis på, at vi gør det rigtige.
Det er let at bifalde denne betænkning, for den ser også på de forskellige virksomhedsformer - gensidige selskaber, kooperativer, de små og mellemstore virksomheder osv. og det er vigtigt, hvis vi skal kunne skabe den succes, som vi ved er relevant for, at denne betænkning kan skabe et fremskridt.
Til sidst vil jeg derfor blot sige, hvor taknemmelig jeg er over for vor kollega, hr. Menrad, for alt det arbejde, han har gjort, og jeg håber, at vi kan få sagen gennem Kommissionen og Rådet så hurtigt som muligt, så det kan blive til lov.

Alavanos
Hr. formand, jeg kommer fra et land, Grækenland, som hverken har traditioner eller er nået særlig langt med hensyn til information og høring af arbejdstagerne og arbejdstagernes medbestemmelse, og derfor følger vi med særlig interesse - men fra vor helt egen synsvinkel, kan man sige - udviklingen på europæisk plan. Her er der grund til at udtrykke flere bekymringer, som jeg også synes er blevet bekræftet af nogle af de medlemmer, vi har hørt i dag.
Den første bekymring er, at der desværre findes to hastigheder inden for Den Europæiske Union, én hastighed for valutaspørgsmål og en anden hastighed, når det drejer sig om arbejdstagernes rettigheder, og derfor har vi denne stilstand med hensyn til information, deltagelse og høring.
Den anden bekymring er risikoen for, at vi i stedet for at give de lande, som ikke er nået så langt, mulighed for at nå videre, kommer til at trække de andre EU-lande, og de resultater, de har opnået, tilbage og nedad.
Den tredje bekymring er, at vi risikerer at få en så indviklet, opsplittet og teknisk lovgivning, at arbejdstagerne i virkeligheden holdes udenfor. Og jeg er bange for, at dette bekræftes af antallet af forordninger og af den kendsgerning, at disse forhandlinger i høj grad foregår, så fagbevægelsen ikke har mulighed for at følge dem.
På denne baggrund vil jeg sige, at også jeg synes, hr. Menrad har gjort et prisværdigt stykke arbejde, og finder forslagene om det europæiske selskab, om ekspertgruppen og om et direktiv, hvor fleksibilitet og en fællesnævner på højt plan er vigtige elementer, meget væsentlige.

Ettl
Hr. formand, den foreliggende betænkning understreger nødvendigheden af i sagen om information og høring af arbejdstagerne at fremme udarbejdelsen af en model for medindflydelse, en model for deltagelse i forbindelse med medbestemmelsesprocessen. På baggrund af de eksisterende meget forskellige europæiske ordninger vil i den forbindelse en vis fleksibilitet, pragmatiske forhandlingsløsninger og indførelsen af nødvendige mindstenormer naturligvis spille en væsentlig rolle. På et tidspunkt, hvor spørgsmål om åbning af markederne og globaliseringen åbenbarer de mest forskelligartede rammebetingelser, som belaster arbejdstagerne stadig mere, er acceptable rammebestemmelser mere nødvendige end nogensinde. Status over den internationale økonomi i dag viser skånselsløst, hvorledes kapitalen bevæger sig og koncentreres, hvorledes den flygter, hvad den udnytter og hvem der er blevet kastebold for denne nye bevægelighed.
Det største problem i den sammenhæng er, at under disse internationale processer, disse internationale mekanismer omgås og krænkes grundlæggende menneske- og fagforeningsrettigheder. Man bliver i denne sammenhæng nødt til også at tænke videre end til Europa. Det bliver man nødt til for at se klarere. Jeg ved godt, at der ikke kan opstilles regler for alt og at det heller ikke skal gøres. Men en konfliktfri sameksistens i samfund kræver, når det drejer sig om en enkelt arbejdstagers eksistentielle substans, demokratisk forhandling og modeller for deltagelse, for deraf afhænger i sidste instans også vort samfunds pluralitet og opbygningen af vort demokratiske system.
Den omstændighed, at der ikke findes nogen europæisk selskabsret, som f.eks. fastsætter eller kan fastsætte øget indflydelse til arbejdstagerne, indebærer, at der tæres på ressourcerne på begge sider og det medfører naturligvis også betydelige omkostninger på erhvervssiden. Også dét skal der gøre opmærksom på igen og igen. Netop i denne sammenhæng er det nødvendigt at nævne endnu en gang, at den omstændighed, at der ikke findes nogen statut for det europæiske selskab, også må anses for forsømmelse, fordi en sådan statut efter min mening entydigt kunne tilskynde til investeringer og dermed til beskæftigelse.
Kommissionens ekspertgruppe, som frem til april skal udarbejde henstillinger til deltagelsesmodeller, må ikke bare forblive en diskussionsplatform, men skal i nødvendigt omfang tilskynde til handling. Det er i den forbindelse vigtigt, at den europæiske løsning, der findes frem til, ikke giver mulighed for, at virksomhederne flygter fra de lande, hvor bestemmelserne er strengest. Ellers behøver vi bare at tale om deregulering nedad, og dét kan jo ikke være grundsætningen for vor måde at handle på.
Som resumé: Menrad-betænkningen indeholder for mig brugelige forslag til, hvorledes man kan nå målet medbestemmelse, og den påviser tillige risiciene ved passivitet i dette spørgsmål. Ikke at have medbestemmelse er den dyreste fejlinvestering for erhvervslivet. Det bør vi holde os for øje.

Flynn
Hr. formand, jeg vil gerne takke Dem og Deres kolleger her i EuropaParlamentet for den fortrinlige måde, De har behandlet Kommissionens meddelelse af 14. november om information og høring af arbejdstagerne. Det forslag til beslutning, vi drøfter, og som De skal stemme om, og også begrundelsen, viser klart, hvor stor opmærksomhed, De alle har viet dette meget vigtige emne.
Det glæder navnlig for hr. Menrad, der har ydet et afgørende bidrag til at få løst nogle af de tidligere sager såsom de europæiske samarbejdsudvalg. Det vil vi alle gerne takke for. Især vil jeg takke Dem for den store indsats, De igen har gjort med denne fortrinlige initiativbetænkning, hvor De har søgt at hjælpe de europæiske institutioner i denne vigtige sag.
Som hr. Menrad understreger i sin betænkning, omhandler Kommissionens meddelelse to hovedemner. Det først er behovet for at skabe nogle rammer på europæisk plan for information og høring i nationale virksomheder. Det andet vedrører forsøget på at komme ud af dødvandet for statutten for det europæiske selskab og en række dermed forbundne forslag, som alle ligger og venter og er vigtige for den fuldstændige gennemførelse af det indre marked.
Vedrørende det første emne glæder jeg mig overordentlig meget over Deres positive forslag. I lyset af de høringer, der er fulgt efter Kommissionens meddelelse, vil jeg i de kommende måneder forelægge Kommissionen et forslag for at tage hul på høringsproceduren med arbejdsmarkedets partnere på europæisk plan. Jeg håber meget, at de vil være rede til og kunne identificere indholdet af de bestemmelser, der bør være gældende her og nå frem til en aftale om, hvordan de skal indføres.
Det andet emne i meddelelsen er meget kompleks, hvilket også vises af det forhold, at Kommissionen søger at komme ud af det dødvande, der har eksisteret i mere end et kvart århundrede. Dette dødvande betyder, at europæisk erhvervsliv ikke har fået et meget værdifuldt instrument - statutten for det europæiske selskab - som vil være yderst nyttigt for det, når det skal tilpasse sig det indre markeds forhold og blive konkurrencedygtigt på verdensplan.
Den kommende tredje fase af Den Økonomiske og Monetære Union understreger det presserende behov for at få indført dette instrument. Det Europæiske Råd er klar over behovet for at gøre fremskridt i denne sag og har bekræftet sin forpligtelse til at gøre noget så sent som i juni på samlingen i Firenze. Hvis hr. Menrads betænkning, som jeg håber, vedtages her i Parlamentet, yder De et vigtigt bidrag til at få fundet de konstruktive løsninger, vi har brug for, og det glæder mig meget, at De er enig med Kommissionen om, at det er en forudsætning for det fremskridt, der skal gøres i denne sag, at der indføres et hensigtsmæssigt sæt regler for det europæiske selskab, som bevarer de nationale systemer og samtidig hindrer, at landene påtvinges fremmede modeller for arbejdstagernes deltagelse i de enkelte medlemsstater.
Det er mig en glæde i dag at kunne sige, at Kommissionen og Parlamentet her har et fælles grundlag, men De har ikke begrænset Dem til blot at slå denne grundlæggende holdning fast. Hr. Menrads dokument går meget længere og analyserer i detaljer en række måder, dette forslag kan gennemføres på. De har fremført mange nyskabende ideer, som bliver os til stor hjælp, når vi skal søge at finde en løsning på de eksisterende problemer. Og det er mange problemer, som også flere talere har påpeget i dag.
Som det vil være Dem bekendt, har Kommissionen for nylig nedsat en gruppe af uafhængige eksperter på højt plan under hr. Davignons forsæde. Denne ekspertgruppe er et supplerende forum for overvejelser og bliver endnu en kilde til inspiration i denne sag. Jeg har forstået, at en delegation fra Europa-Parlamentet, blandt andet med hr. Menrad, skal mødes med medlemmerne af denne gruppe i en nær fremtid. Jeg vil bede Dem om at drøfte ideerne i betænkningen med ekspertgruppen. Jeg er sikker på, at det bliver et meget nyttigt og vigtigt input til gruppens arbejde.
På grundlag af alle de reaktioner på meddelelsen, som Kommissionen har modtaget, og også af rapporten fra ekspertgruppen, glæder jeg mig til at komme tilbage til Dem og de øvrige fællesskabsinstitutioner på vegne af Kommissionen. Mit mål er at nå frem til konkrete løsninger, der kan samle støtte, så vi kan få afsluttet denne gamle debat.
Fru Oddy sagde med rette, at Europa har brug for det europæiske selskab. Det er meget vigtigt, hvis det indre marked skal gennemføres fuldt ud. Det er jeg enig i. Hr. Pronk gjorde opmærksom på, at der findes mange forskellige systemer i Fællesskabet, og det bliver ikke let at samle dem. Jeg håber, vi kan få et system, som er både brugbart og fleksibelt, så alle, der ønsker det, kan bruge det, som både erhverv og handel har tillid til, og som samtidig respekterer, at arbejdstagerne inddrages på den rigtige måde.
Det europæiske selskab har altid været nødvendigt for det indre marked. Med ØMU'en og den fælles valuta er det ikke blot nødvendigt, det er direkte afgørende. Jeg vil sige til fru Van Lancker og fru Gonzalez Alvarez vedrørende høringer, at Kommissionens meddelelse var et høringsdokument, og jeg syntes, det var en meget bedre idé først at fremlægge vore tanker i stedet for at høre folk, før vi havde udarbejdet et høringsdokument. Vi vil gennemføre mange høringer nu i henhold til vore hidtidige aktiviteter.
Endelig har vi forsøgt at gøre dette i 26 år. Det blev første gang bragt frem i dagens lys i 1970, men jeg erindrer Parlamentet om, at selv før dette talte Robert Schuman om det dette instruments vigtighed for indførelsen af det indre marked. Efter alle disse år er vi nu ved at nå frem til en løsning, som Unionen ikke har kunnet finde i så mange år. Andre sager er der fundet løsning på, blandt andet hjulpet på vej af Parlamentet, især det europæiske samarbejdsudvalg, så nu kan vi se frem til at finde en løsning også her. Efter alle disse år er jeg stadig optimist.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Beskyttelse af skovene
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0417/96) af Kenneth Collins for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets forordning (EF) om:
I.ændring af forordning (EØF) nr. 3528/86 om beskyttelse af skovene i Fællesskabet mod luftforurening (KOM(96)0341 - C4-0476/96-96/0185(CNS)); II.ændring af forordning (EØF) nr. 2158/92 om beskyttelse af skovene i Fællesskabet mod brande (KOM(96)0341 - C4-0477/96-96/0186(CNS)).
Kenneth Collins
Hr. formand, jeg troede, at kommissæren ville komme med et langt indlæg. Det kan man jo normalt regne med, men netop denne ene gang, hvor jeg ønskede, at han ville gøre det, var det kort. Det er jo forfærdeligt! I fremtiden vil jeg sende en meddelelse: «Tag den bare med ro, hold en lang tale«. Undskyld mit fravær, men Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse var netop ved at blive konstitueret. Nu da det er sket, kan jeg fortælle Dem om denne betænkning.
Den er faktisk ganske ukontroversiel. Udvalget har set på Kommissionens to forslag: Det ene om beskyttelse af skovene mod luftforurening, det andet om skovbrande. Vi har set på dem og synes, de er prisværdige. De bidrager til at skabe et bæredygtigt skovbrug. De bygger på eksisterende programmer og ajourfører dem. De udvider programmernes varighed og omfatter de nødvendige budgetmæssige ændringer.
Vi havde dog et problem med Kommissionen, nemlig den måde, den beskriver de budgetmæssige bestemmelser. Kommissionen ønskede at medtage budgetforhold i forslagene. Det er i strid med den interinstitutionelle aftale af 1995, og Budgetudvalget stillede derfor nogle ændringsforslag efter at have gennemgået forslagene. Det er Miljøudvalgets holdning, at Budgetudvalgets forslag bør accepteres. De indsætter rådgivende udvalg i stedet for forvaltningskomitéer og gør dermed det hele mere åbent og om ikke mere ærligt, så i det mindste gennemsigtigt. Budgetudvalget har også gjort opmærksom på, at vi skal have en midtvejsevaluering af forholdet mellem omkostninger og effektivitet samt af den kvalitative gennemførelse. Også det synes Miljøudvalget er et klogt forslag. Vi anbefaler derfor Budgetudvalgets ændringsforslag. Da vi stemte, anbefalede jeg, at disse ændringsforslag medtages, og udvalget har fulgt mit råd.
Vi mener som udvalg, at disse betænkninger kommer til at gøre en stor forskel for Den Europæiske Unions skovbrugspolitik, og de viderefører eksisterende vellykkede programmer. De støttes på tværs af parti- og udvalgsskel. Jeg behøver derfor ikke, i lighed med kommissæren at holde en lang tale. Jeg kan slutte nu, for der er jo ingen, der har sendt mig en meddelelse om, at jeg skal holde et langt indlæg! Jeg anbefaler Parlamentet disse betænkninger.

Santini
Hr. formand, vi står over for et af de forslag, vi kun kan godkende, også fordi der i dette genoptages principper, som allerede blev formuleret i 1986 og derefter genfremsat i 1992, og som vi nu aktualiserer efter endnu fem år.
Det vil derfor være hensigtsmæssigt i det øjeblik, hvor vi foreslår en ny økonomisk og organisatorisk indsats i Den Europæiske Union, at spørge, hvilke resultater der er opnået i disse 10 år med forsøg, indhentning af erfaringer og bestræbelser. For så vidt angår det første problem, nemlig forureningen, fastslås det i en rapport udarbejdet af fagkyndige, at de europæiske skove fra 1988 til i dag er undergået bestandige og fremadskridende forringelser som følge af luftforureningens nedbrydende virkninger. Træerne taber deres blade, og de misfarves, og de svageste plantearter forsvinder, hvilket opfordrer os til yderligere bestræbelser i retning af videnskabelig forskning, snarere end at vi engagerer os i et iagttagelses- og katalogiseringsarbejde, som vi efter 10 års forløb tør regne med har fundet sin endelige form.
Beskyttelsen mod skovbrande antager en anden og også mere indviklet karakter. Undersøgelsen viser, at der i næsten halvdelen af de europæiske skove er risiko for brand. Der er officielt konstateret 400.000 brande fra 1985 til 1995, men det er tænkeligt, at tallet er meget højere. Årsagerne kan alle på den ene eller den anden måde tilskrives mennesket. Den første er skødesløshed hos folk, der færdes i skoven som arbejdere, jægere eller turister. Den anden er uforsigtighed hos folk, der dyrker landbrugsjord i naboområderne og følgelig på enge, der ikke mejes og bliver dødsens farlige områder med hø, der meget let antændes. Den tredje - og måske værste - grund er ildspåsættelse. Når man ser bort fra brande forvoldt af sindsforvirrede, findes der fortsat i Europa formelige forbryderorganisationer, der påsætter brande for derefter at drage fordel af de foranstaltninger, der iværksættes til slukning eller gentilplantning med skov.
I medfør af subsidiaritetsprincippet, hr. formand, hr. kommissær, mener jeg, at man burde iværksætte studier og undersøgelser netop herom, førend man godtager projekter, dvs. tage initiativer, der er egnede til at udvælge de virkelig objektive planer.
Endelig er der kun få midler til rådighed, nemlig 40 MECU til bekæmpelse af forureningen og 70 MECU til bekæmpelse af brande. Det er ikke meget, dersom vi virkelig ønsker at gå en smule videre i vore bestræbelser på dette område.

González Álvarez
Hr. formand, i hr. Thomas' betænkning, som vi behandlede tidligere på dagen, påpeges det, at for 3, 8 % af skovarealet er sundhedstilstanden ringere end sidste år. Dvs. at hvis 27 % af de europæiske træer sidste år befandt sig i en dårlig sundhedstilstand, er denne procentdel i år øget med 3, 8 %. Dette viser klart nødvendigheden af at vedtage de omhandlede forordninger og de midler, der er nødvendige til at omsætte dem i praksis. Som Miljøudvalgets formand sagde, har der ikke været de store problemer med at vedtage Thomas-betænkningen i Miljøudvalget. Men af debatten i eftermiddags fremgik det, at der er væsentligste forskelle i medlemsstaternes holdning til spørgsmålet om en fællesskabspolitik til beskyttelse af skovbrugssektoren, et mål, som Miljøudvalget gentagne gange har slået til lyd for.
Der er ganske vist vanskeligheder forbundet med en fælles politik på grund af skovenes mangesidede funktioner og de forskellige landes skovbrugspolitik, men hvis Den Europæiske Union ønsker at efterleve de forskellige konventioner, den har undertegnet - Rio-konferencen, Helsinki-konferencen og også det femte handlingsprogram for miljøet - er det absolut nødvendigt ikke alene at omsætte de relevante forordninger i praksis, men også gennem en debat mellem de forskellige lande og Den Europæiske Union at etablere en fælles politik til beskyttelse af vore skove. I modsat fald vil habitat-direktivet umuligt kunne være omsat i behørig form ved årtusindskiftet.

Blokland
Hr. formand, luftforurening er nærmest ligeglad med landegrænser, det står klart. Det er skovproblemerne i de skandinaviske lande et meget tydeligt eksempel på. Derfor er det min opfattelse, at europæisk medfinansiering af undersøgelsen af skovenes sundhedstilstand er en god sag. Den foreliggende forordning har allerede kørt et par år, og undersøgelsernes resultater træder efterhånden frem.
Jeg har bladret lidt i de resultater, der blev offentliggjort i synteserapporten for 1996.
Én af de ting, jeg hæftede mig ved, er, at materialet viser, at det er tørken snarere end luftforureningen, der anretter skade på skovene. Der er her desuden tale om en bestemt region, Middelhavsområdet.
Det er et bemærkelsesværdigt resultat. Det vil for resten ikke sige, at luftforureningen ikke skulle spille nogen rolle. Ved en fjerdedel af træerne blev der konstateret alvorlige tab af nåle eller løv.
Undersøgelsen har altså allerede givet en del resultater, og dens forlængelse er nyttig. Allerede på nuværende tidspunkt anvendes størstedelen af bevillingerne ikke længere på overvågning via det systematiske net, men på pilot- og demonstrationsprojekter.
Jeg kan ganske vist godt acceptere denne forskydning, selvom jeg mener, at vi ved denne ny femårsperiodes udgang bør undersøge, om den europæiske støtte ikke kan afvikles. Ydelse af støtte indebærer altid det faremoment, at den hver gang stiltiende forlænges, hvor vi jo burde spørge os selv, om undersøgelses mål ikke er nået.
Det ser ud til, at undersøgelsen om fem år vil råde over tilstrækkeligt materiale, til at der kan drages konklusioner. Jeg vil anse det for logisk på det tidspunkt på grundlag af undersøgelsesresultaterne at lede pengestrømmen hen til den direkte beskyttelse af skovene, hvilket vil sige bekæmpelse af luftforurening og dens følger for skovbunden samt bekæmpelse af udtørringen.
Selvfølgelig skal vi vurdere det til den tid, men min pointe er, at det ved denne form for projekter alt for ofte sker, at man hele tiden opfinder nye undersøgelsesmål, fordi pengestrømmen alligevel nok fortsætter.
Det gælder for mit vedkommende i endnu højere grad for forordningen om skovbrandene.
Sluttelig, hr. formand, med hensyn til ændringsforslagene kan jeg gå ind for de fleste af dem.

Valverde López
Hr. formand, indledningsvis vil jeg understrege, at Det Europæiske Folkepartis Gruppe støtter Kommissionens forslag om at videreføre de to programmer til beskyttelse af skovene mod luftforurening og mod brande.
Globalt kan man være enig i, at disse programmer har været effektive, og at der også fremover er behov for fællesskabskoordinering og -vurdering på de to omhandlede områder. Men det er også nødvendigt at stille Kommissionen nogle spørgsmål og fremsætte et enkelt forslag eller to.
Det anføres ofte, at programmet til beskyttelse mod luftforurening fungerer effektivt, for så vidt som der er oprettet et net af permanente områder for generel overvågning af skovene - som nu dækker hele Den Europæiske Unions territorium, og som ifølge Kommissionens beretninger er fuldt operativt - og et net til intensiv overvågning af skovøkosystemer. Kommissionen oplyser, at der er udviklet, vedtaget og finansieret over 200 pilot- og demonstrationsprojekter. Men for så vidt angår disse projekter, der er blevet gennemført over de sidste 10 år, oplyses der stort set intet om det endelige mål og om vurderingen af dem, men en af Europa-Kommissionens opgaver er netop at foretage en endelig vurdering af alle disse forskningsprogrammer, som drejer sig om at fastslå, i hvilken udstrækning luftforureningen er årsag til de skader, der kan observeres i skovene.
Efter 10 års forskningsaktiviteter og med samarbejde fra nationale forskningskredse og internationale programmer, er det temmelig forbavsende, at der endnu ikke foreligger vurderingsdata, der kan sige noget om årsag-virkning-forholdet og danne grundlag for iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af skovenes og jordbundens sundhedstilstand.
Kommissionen må anmodes om at foretage en grundig vurdering af forskningsresultaterne, og hvis den har brug for nye forskningsprojekter, må den selvfølgelig iværksætte dem. Men vi kan ikke fortsætte med blot at observere forringelsen af skovene og indsamle statistiske data uden at træffe praktiske modforanstaltninger.
Hvad angår programmet om beskyttelse af skovene mod brande, må det siges at have været positivt med den impuls, det har givet, og de gennemførte vurderinger af beskyttelsesforanstaltninger i alle Den Europæiske Unions lande, navnlig i de mest berørte som Spanien, Portugal, Italien og Frankrig og også til dels i Tyskland. Men også her er der behov for en øget indsats og øget samarbejde mellem medlemsstaterne, for selv om det afbrændte areal er blevet mindre, er antallet af skovbrande fordoblet siden 1986, og på nogle dage - hvilket burde stå på avisernes forside - opstår der to skovbrande i Europa inden for ét minut.
Dette er meningsløst, og der er ikke tale om overnaturlige årsager. Der er klart tale om kriminelle fænomener og skødesløshed fra myndighedernes side, for så vidt som årsagen til brandene i 50 % af tilfældene er uopklaret. Det må over for medlemsstaterne pointeres, at hvis de fortsat ønsker at modtage fællesskabsstøtte, må de intensivere overvågningen og navnlig forskningen.
I de sydlige medlemsstater må lokalsamfundene og kommunerne pålægges et større ansvar for beskyttelsen af skovene i deres respektive områder. En sådan foranstaltning vil efter min mening bidrage væsentligt til at forbedre beskyttelsen og effektiviteten.

Alavanos
Hr. formand, jeg kan også støtte denne udvidelse af programmerne vedrørende beskyttelse af skovene mod luftforurening og brande. Det er et positivt initiativ fra Kommissionens side, og jeg er helt enig med hr. Collins.
Vi må dog være klar over, at ødelæggelsen af skovene, især i Sydeuropa på grund af brande, er fortsat i de seneste år og har antaget et helt ukontrolleret omfang, og ansvaret for dette kan administrationerne i medlemsstaterne aldrig fritages for.
Jeg mener dog - og det så vi også i morges i forbindelse med Thomas-betænkningen - at der er meget langt til det indgreb, som Den Europæiske Union kunne foretage, både med hensyn til beskyttelse og hvad angår styrkelse af infrastruktur og af samarbejdet mellem medlemslandene på teknologiområdet, uddannelse af personale samt oprettelsen af en task force for hele Den Europæiske Union, som kunne hjælpe med bekæmpelse af brandene.
Jeg mener ikke, at dette spørgsmål er færdigbehandlet; men vi har her en lejlighed til at gøre opmærksom på - mens det stadig er vinter og ikke sommer - at det er et åbent spørgsmål, som kræver langt større vilje til intervention og større aktivitet fra Den Europæiske Unions side.

de Brémond d'Ars
Hr. formand, jeg er glad for, at vi trods alt - for det var på tale, at den ikke skulle finde sted - får en forhandling om disse vigtige spørgsmål.
Imidlertid er de beløb, der er afsat til femårsprogrammerne af yderst beskeden størrelse, det må man erkende. Det er positivt, at det foreslåede beløb på forureningsområdet er sat op i forhold til den foregående periode, men det er overraskende, at bevillingen til forebyggelse af skovbrande ikke er øget. Der er tendens til, at antallet af skovbrande stiger kraftigt i Europa. Dette burde i sig selv retfærdiggøre en forhøjelse af denne beskedne bevilling på 70 millioner ecu over fem år, det vil sige 14 millioner ecu om året, så meget desto mere fordi der er tale om forebyggende foranstaltninger.
Men man kan konstatere, at selv om antallet af skovbrande stiger, er deres omfang betydelig mindre de steder, hvor man har gennemført forebyggelse. De berørte arealer er derfor langt mindre. Når man finansierer forebyggelse, begrænser man ligeledes de betydelige udgifter til genrejsning. På den måde har man opnået betydelige stordriftsfordele. Derfor har jeg på PPE-Gruppens vegne stillet ændringsforslag 20, som i øvrigt er identisk med hr. Webers, om at bevillingen vedrørende skovbrande øges fra 70 millioner ecu til 100 millioner ecu, hvilket er helt fornuftigt, for det over fem år giver 20 millioner ecu om året.
Derfor beder jeg Dem, hr. ordfører, på min gruppes vegne, om at acceptere dette ændringsforslag. Jeg anmoder Parlamentet om at vedtage det og Kommissionen om at indarbejde det.

Lulling
Hr. formand, i dag har vi her i Parlamentet beskæftiget os seriøst med vore skoves problemer, skovene, der dækker 41, 5 % af medlemsstaternes landbrugsareal, og hvoraf 2/3 heldigvis er i privat eje.
Jeg prædiker her for de klippede får, og jeg vil gentage det, der i øvrigt også med rette blev fremhævet i forhandlingen om Thomas-betænkningen om de europæiske skoves mangeartede rolle inden for miljø, sundhed, fritid, men også på det økonomiske og sociale område.
Ved en god skovbrugspolitik i Den Europæiske Union må man ikke overse subsidiaritetsprincippet, det vil sige mindst mulig fællesskabslovgivning, man skal begrænse sig til det strengt nødvendige.
At udvikle EF's midler til beskyttelse af skovene mod forurening fra atmosfæren, som ikke tager hensyn til grænser, og at beskytte Fællesskabets skove mod skovbrande er fællesskabsforanstaltninger, som fortjener at blive styrket og forlænget. Derfor er det vigtigt, at vi giver os selv midlerne til at gennemføre denne politik, navnlig med hensyn til beskyttelse af skovene mod skovbrande. Jeg insisterer derfor på, at man bør vedtage vores gruppes ændringsforslag, som er stillet af min kollega de Brémond d'Ars, og som har til formål at forhøje Fællesskabets bevilling til gennemførelse af disse foranstaltninger fra 70 til 100 millioner ecu.
I mit eget land og på fællesskabsplan har jeg kunnet se den rolle, som skovbrugerne og deres organisationer spiller for en korrekt forvaltning af skovene og kampen mod skovbrande, og derfor vil jeg især understrege, at det er vigtigt, at de deltager aktivt i Fællesskabets foranstaltninger med henblik på beskyttelsen af skovene, og jeg håber, at Kommissionen kan berolige os på dette punkt.
Som næstformand i Parlamentets Tværpolitiske Gruppe om Jagt, Miljø og Skove vil jeg her også insistere på jægernes og jagtorganisationernes fremtrædende rolle med hensyn til beskyttelsen af skovene og den vilde faunas levesteder; deres rolle underkendes alt for ofte fra visse sider her i Parlamentet. Jagtorganisationerne skal også være fuldgyldige partnere i gennemførelsen af fællesskabsforanstaltninger, der sigter på beskyttelsen af vore skove. Glem dem nu ikke, hr. kommissær.

Amadeo
Hr. formand, selvom vi i vort samfund er absolut bevidste om nødvendigheden af at iværksætte strenge foranstaltninger og effektive regler for bekæmpelsen af luftforureningen, ses der sig dog store begrænsninger og en klart selvmorderisk holdning. End ikke Kommissionen har kunnet anvise vejen til vending af denne tendens, til en virkelig bevidstgørelse om beskyttelse af miljøet og borgernes sundhed og vist sine begrænsninger ved, at det ikke er lykkedes den at foreslå en tilstrækkelig økonomisk støtte. Dette er absolut utilfredsstillende i forbindelse med problemet om bevarelsen af skovene og beskyttelsen mod de skovbrande, som spiller en så stor rolle i ødelæggelsen af skovene.
De skader, som er forvoldt på skovene, kan i det væsentlige henføres til den luftforurening, som forårsages af de store industrianlæg, de ændrede vejrforhold som følge af biologiske forstyrrelser, der har ødelæggende følger, fordi de fremkalder nedbrydningsprocesser, som f.eks. at træerne mister løvet, eller at dette bliver misfarvet, samt skovbrande, enten de skyldes naturlige årsager eller følger af menneskers galskab.
Fællesskabets virke må derfor for det første søge at harmonisere medlemsstaternes bestræbelser på forebyggelse af problemet, der først og fremmest vedrører Unionens sydlige medlemsstater, hvor brande har forårsaget ødelæggelse af over 500.000 hektar skov. Når vi herefter betragter de bevillinger, der er givet til de to programmer om bevaringen af skovene i de første fem år efter iværksættelsen, og bemærker, at de disponible midler praktisk taget er opbrugt, står det helt klart for os, at disse er utilstrækkelige.
Derfor kræver vi, at Kommissionen skal påvise de områder, der er særligt udsat for risici, for at kunne koncentrere størstedelen af fællesskabsstøtten om dem, og dels at medlemsstaterne skal fremlægge samlede planer for beskyttelse mod skovbrande, der imidlertid ikke må tage form af almindeligt holdte og følgelig lidet detaljerede planer, men præcise og i videst muligt omfang påviselige planer.
Vi er absolut overbevist om den store betydning, det kunne have at oprette et overvågnings- og underretningssystem på dette område i hele Fællesskabet, og vi støtter det krav, der er fremsat af Miljøudvalget, hvorefter den oprindelig indførte forvaltningskomité skal erstattes af rådgivende udvalg, som i hvert fald skulle tjene til at begrænse Rådets indflydelse og styrke Europa-Parlamentets rolle.

Flynn
Først vil jeg udtrykke Kommissionens tak til ordføreren, hr. Collins, og til medlemmerne af hans udvalg for kvaliteten af deres arbejde. Jeg vil også understrege betydningen af analyserne i betænkningerne fra Budgetudvalget og Landbrugsudvalget og deres respektive ordførere. De har alle indtaget en meget positiv holdning til beskyttelsen af Unionens skovbrugsressourcer og videreførelsen af Fællesskabets foranstaltninger i denne sektor. Det fremgår klart af hr. Thomas' betænkning, både i formiddags og nu, at beskyttelse og vedligeholdelse af skovene er et utroligt vigtigt emne. Det drøftes bredt i hele verden, især på grund af skovenes vigtige rolle i bekæmpelsen af ørkendannelse, klimaændringer og bevarelse af den biologiske mangfoldighed.
Med undertegnelsen af Rio-erklæringen påtog Unionen sig formelt at hjælpe med til at bevare, udvikle og sikre en bæredygtig forvaltning af skovene, både i og uden for Unionen. Komitéen for Bæredygtig Udvikling (CSD) er sammen med dets regeringspanel om skove og ministerkonferencen i Helsinki om beskyttelse af skovene i Europa resultatet af dette løfte.
De to foranstaltninger til beskyttelse af skovene, som hr. Collins nævnte, som vi nu foreslår at udvide, er vigtige elementer for bevarelsen af Europas skove. Deres betydning understreges af, at en fjerdedel af vore skove har fået nedsat levedygtigheden, og en halv million hektar ødelægges hvert år af skovbrande.
Jeg vil gerne sige til hr. Valverde López, at der dog har været mange vellykkede aktioner op til i dag, når man ser på statistikken om, at der på ti år kun har været 10 dage uden en skovbrand, men at 95 % af alle skovbrande er under kontrol inden 10 minutter efter deres udbrud. Der er gjort et meget stort stykke arbejde. Det må vi erkende.
De har alle givet udtryk for bred enighed i at udvide og styrke disse to vigtige foranstaltninger. Det takker jeg for. Jeg forstår også, at De har foreslået en række ændringer. Mange af dem er fælles for de to forordninger.
Vedrørende retsgrundlaget - ændringsforslag nr. 1 og 9 - kan jeg forstå, at De er bekymret over, at de to foranstaltninger har forskelligt retsgrundlag, som det hidtil har været tilfældet. Men Kommissionen mener dog, at artikel 43 er både hensigtsmæssig og tilstrækkelig og er ikke rede til at ændre retsgrundlaget på nuværende tidspunkt.
De har også med rette bemærket, at der er indført en ny måde at anslå de beløb, der skal anføres i de to forslag til forordninger, det vil sige ændringsforslag nr. 2, 3, 4, 7, 10, 12, 13 og 16. Det var det, navnlig hr. Collins talte om. Det er en ændring, vi fejlagtigt ikke har taget med i vore beregninger. Denne udeladelse har Rådets arbejdsgrupper også nævnt. Ordlyden af de to forordninger er blevet omskrevet ud fra den nøjagtige ordlyd af den interinstitutionelle aftale fra marts 1995 mellem Parlamentet, Rådet og Kommissionen, som ordføreren nævnte.
De ændringsforslag, der vedrører udvalgsprocedurer - nr. 5, 6, 14 og 15 - henviser hovedsagelig til offentliggørelsen af udvalgenes drøftelser. Som De ved, er dette forhold blevet afgjort ved en aftale mellem Parlamentet og Kommissionen, og det er derfor ikke længere nødvendigt at omformulere lovteksterne.
Så har De bedt om, at Den Stående Skovbrugskomité gøres til et rådgivende udvalg. Men i praksis fungerer den i de fleste tilfælde allerede nu som sådant. Så jeg synes ikke, at en sådan ændring skal med i den enkle forlængelse, som vi behandler i dag.
Til ændringsforslagene om midtvejsevaluring, nemlig ændringsforslag nr. 8 og 17 vil jeg sige, at der regelmæssigt offentliggøres evalueringsrapporter om foranstaltningerne, især angående skovenes sundhedstilstand og detaljer om skovbrande. Kommissionen vil sikre, at disse rapporter stilles til rådighed for medlemmerne gennem en mere hensigtsmæssig informationsproces.
Der henvises til luftforurening i fire ændringsforslag, nr. 22, 25, 26 og 28. De er særligt interessante. Men vi må huske på, at der her alene er tale om en forlængelse af en aktion, hvis systemer allerede er etableret på nationalt, fællesskabs- og internationalt plan. Så det er derfor vanskeligt for Kommissionen at acceptere disse forslag for indeværende.
Vedrørende beskyttelse mod skovbrande, anmodes der i flere ændringsforslag, nemlig nr. 18, 19 og 23 om, at finansiering af forebyggende foranstaltninger skal betinges af, at området tilplantes umiddelbart efter branden, og at der også stilles finansiering til rådighed for forsikring af denne tilplantning. Disse foranstaltninger, som ikke er direkte forbundet med aktionen, vil blive meget omstændelige, tror jeg. Desuden har nogle eksperter udtalt, at de ikke altid er ønskelige, endsige teknisk gennemførlige.
Kommissionen har med stor interesse noteret sig, at der i nogle ændringsforslag anmodes om at øge det beløb, der er afsat til aktionen, det vil sige ændringsforslag nr. 20, 24 og 27, som især hr. de Brémond d'Ars nævnte. Det ønsker vi også. Desværre er jeg bange for, at en sådan forøgelse ikke er realistisk i den nuværende budgetsituation.
Til sidst støtter Kommissionen ændringsforslagene om landbobefolkningens vigtige rolle i forebyggelsen af skovbrande. Det vedrører måske det, fru Lulling sagde, nemlig ændringsforslag nr. 11 og 21. Det er et forhold, vi tager meget alvorligt. I Det Stående Skovbrugsudvalg samarbejder vi tæt med faglige land- og skovbrugsorganisationer om at undersøge grundene til brandenes opståen og generelt forbedre beskyttelsesforanstaltningerne.
Jeg vil gerne gentage min tak til ordførerne. Tak til hr. Collins og medlemmerne af Deres udvalg for Deres store indsats og fortsatte interesse for at beskytte denne store ressourcer i Europa og skovressourcer generelt, som vi giver videre til de kommende generationer.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted fredag kl. 9.00.

Anvendelse af told- og landbrugsbestemmelserne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0303/96) af Theato for Budgetkontroludvalget om ændring af retsgrundlaget for forslag til Rådets forordning (EF) om gensidig bistand mellem medlemsstaternes administrative myndigheder og om samarbejde mellem disse og Kommissionen med henblik på at sikre den rette anvendelse af told- og landbrugsbestemmelserne (KOM(93)0350 og KOM(94)34-4324/95 - C4-0212/95-00/0450(COD)).

Theato
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, forslaget til forordning om gensidig bistand mellem medlemsstaternes administrative myndigheder på told- og landbrugsområdet har allerede en lang og besværlig vej bag sig. Der er desværre ikke udsigt til en snarlig løsning. Konflikten med Rådet om, hvilket retsgrundlag der skal anvendes, fortsætter. Jeg minder kort om den hidtidige historie. I december 1993 vedtog Europa-Parlamentet i henhold til den fælles beslutningsprocedure i EF-traktatens artikel 189 B en lovgivningsmæssig beslutning om forslag til forordning om gensidig bistand og indførelsen af et toldinformationssystem - forkortet TIS. Derpå forelagde Kommissionen et ændret forslag, hvori de fleste af Parlamentets ændringer var medtaget. I stedet for en fælles holdning nåede Rådet i december 1994 frem til en politisk holdning, hvori det afviste det af Kommissionen foreslåede retsgrundlag artikel 100 A og i stedet indsatte artikel 235 sammen med artikel 43. Derved ændredes den fælles beslutningsprocedure gennem en ensidig afgørelse fra Rådets side til en almindelig høringsprocedure. Denne ensidighed kan vi ikke acceptere.
Parlamentet skal nu formelt tage stilling til to spørgsmål. For det første: Er anvendelsen af artikel 235 velbegrundet? For det andet: Er retsgrundlaget kun af betydning for det proceduremæssige plan eller er det også af betydning for selve indholdet? Ad spørgsmål 1: Rådets argument er, at det af forordningsforslaget omfattede toldinformationssystem ville udgøre en selvstændig fællesskabsenhed, som i henhold til artikel 100 A ikke har noget at gøre med harmoniseringen af de nationale bestemmelser om det indre marked. Hvorfor, spørger jeg, er det ikke faldet hverken Kommissionen eller Rådet ind at tage TIS ud af det øvrige forslag for så uden at så tvivl at behandle det i henhold til artikel 235? Der har været ført uformelle samtaler med ordføreren herom. De egentlige bestemmelser om indledning og udformning af den gensidige bistand, som jeg i sin tid redegjorde for over for Europa-Parlamentet og ikke behøver at gentage i dag, tilvejebringer rammebestemmelser, så den gensidige bistand kan iværksættes og fungere i forholdet mellem medlemsstaterne og til Kommissionen. Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder bekræfter det entydigt i sin udmærkede udtalelse. Jeg er ordføreren for udtalelsen, fru Palacio, meget taknemmelig, dersom hun endnu en gang fremhæver dette i sin kommende redegørelse.
Da først og fremmest både nationale og EF-normer er berørt, betyder det her harmonisering og dermed artikel 100 A. Men nu kan en domfældelse i henhold til en dom fra Den Europæiske Domstol ikke bygge på flere retsgrundlag, som foreskriver forskellige procedurer: Artikel 235 - høring og enstemmighed i Rådet; artikel 43 - høring af Parlamentet og kvalificeret flertal i Rådet; artikel 100 A - fælles beslutningstagning og kvalificeret flertal i Rådet. Derudover siger dommen, at den procedure skal anvendes, der muliggør en styrkelse af EuropaParlamentets deltagelse i lovgivningsprocessen. Vi står igen ved artikel 100 A. For øvrigt bekræfter ikke kun Kommissionens, men også Rådets juridiske tjeneste, at artikel 100 A er den rigtige i dette tilfælde.
Nu til spørgsmål to om retsgrundlagets betydning for selve indholdet. Fem af Parlamentets ændringsforslag har Rådet overtaget i sin politiske holdning enten helt eller i alt væsentligt. Andre væsentlige ændringer, som Kommissionen tog hensyn til i sit ændrede forslag, forekommer imidlertid ikke hos Rådet. I stedet siger Rådet, at meddelelse af oplysninger fra én administrativ myndighed til en anden kun kan gennemføres med forudgående tilladelse i hvert enkelt tilfælde fra den retslige myndighed. Det kan betyde forsinkelse, ja endog forhindring.
Derudover er der fjernet en række væsentlige oplysninger fra TIS. Det er især af betydning for transitproceduren, som vi behandler i undersøgelsesudvalget; resultaterne foreligger inden længe. Rådet vil, at forordningen ikke skal gælde, når den kan tænkes at være til skade ikke blot for den offentlige orden, men også for andre væsentlige interesser i medlemsstaten. Det er, undskyld udtrykket, en gummiparagraf.
Rådet har foretaget en række ændringer af Kommissionens tekst. Det drager således i tvivl, om beviset skal have samme værdi, når påvisningerne er foretaget af myndighederne i en anden medlemsstat. I artikel 43 ændres et rådgivende udvalg til et procedure III-forskriftsudvalg, variant b. Hvilken mangel på sammenhæng hos Rådet! På den ene side skal der opstå en fuldstændig EF-enhed i henhold til artikel 235, på den anden side underlægges den en tung national procedure.
Fire lande, nemlig Danmark, Irland, Det Forenede Kongerige og Sverige, vil undtages fra anvendelsen af bestemmelsen om ikke-automatiseret dataudveksling. Det ville være à la carte.
Jeg konkluderer, at også for så vidt angår indholdet, kræver forordningsforslaget fælles beslutningstagning, navnlig efter de ændringer af teksten, Rådet har foretaget.
Jeg opfordrer udtrykkelig Kommissionen til - og jeg ved, fru kommissær Bonino, at De nu vil tage stilling dertil - i dag over for os at redegøre for den erklæring, som De - dvs. Kommissionen - har opført i Rådets protokol, og hvori den beklager ændringen af retsgrundlaget og forbeholder sig ret til at tage de relevante retlige kanaler - jeg spørger: hvilke? - i brug.
Jeg siger Dem tak og anmoder Parlamentet om at stemme for beslutningsforslaget.

Brinkhorst
Hr. formand, det glæder mig, at i det mindste Rådet er til stede. Bag det juridiske slør er drøftelserne om artikel 235 og 100 et højpolitisk anliggende. Det er et tydeligt tegn på manglende politisk vilje i Ministerrådet til at få selve hjertet i Fællesskabets struktur til at fungere ordentligt.
Vi skal netop til at vedtage en betænkning fra undersøgelsesudvalget om Fællesskabets forsendelsessystem. Undersøgelsesudvalget kom til den konklusion, at det, der er det centrale i vor fælles, interne tarif, er meget udsat for svindel og fejl. Der er stor mangel på statistikker og klarhed i anvendelsen af den fælles toldtarif. Denne fællesskabsstruktur er en skandale.
Hvad er Rådets svar herpå? Rådets svar er at påberåbe sig løgnagtige juridiske argumenter for at bevare et skin af national suverænitet i stedet for at få et stærkt indre marked, der er struktureret til at anvende systemet. For det er grundlæggende det, vi ønsker - vi ønsker et godt samarbejde mellem medlemsstaterne, så den fælles toldtarif kan fungere. Hvad er Rådets svar? Det har fru Theato slået fast med stor klarhed: Det er at underminere systemets effektivitet ved at ændre Kommissionens forslag, så de bliver mindre effektive og mere bureaukratiske og dermed at bidrage til at opløse det indre marked. Jeg holder Rådet ansvarligt for manglende politisk vilje til at få systemet til at fungere ordentligt. Der er det, der ligger bag dette emne.
Fru Theato sagde meget tydeligt, at der naturligvis også er spørgsmålet om den institutionelle balance mellem Parlamentet og Rådet. Hvordan kan man i fuldt alvor sige, at der er behov for mere demokrati og gennemsigtighed, når Rådet på nøjagtig samme tidspunkt ønsker at underminere Parlamentets medbestemmelsesret. Sagen om titaniumdioxyd gør det fuldstændig klart, at Parlamentet har visse rettigheder. Det er sagens politiske kerne.
Mit eneste spørgsmål til Kommissionen er, om den vil stå fast, ja, endog gå i retten for at gøre Rådet ansvarligt for, at det indre marked ikke fungerer i dets nuværende form?

Blak
Hr. formand, jeg beklager, at min kollega, hr. Tomlinson, ikke kan være til stede, men som alle ved, er der konstituerende møder i de forskellige udvalg, og det er jo svært at være flere steder på én gang. Når vi ser ud over salen, bliver vi klar over, at betænkningen ikke er den helt store bestseller, selv om den behandler et af de vigtigste områder, og måske er en af de bedste betænkninger, fru Theato nogensinde har lavet.
Men lad mig slå en ting fast: vi skal rydde op blandt svindlerne i EU! Der er flere årsager til, at den europæiske offentlige mening ikke altid er i Unionens favør. En af dem er historierne om, hvor nemt det er at svindle med Unionens penge. Sagt med andre ord kan det europæiske samarbejde bl.a. retfærdiggøres af en konstant bekæmpelse af svindelen. En anden årsag til den begrænsede folkelige opbakning af EU er selvfølgelig idéen om de lukkede døre og de selvtilstrækkelige talende jakkesæt. Sagt med andre ord retfærdiggøres det europæiske samarbejde bl.a. også af øget demokrati og åbenhed i Unionens beslutningsproces. Det burde være indlysende, at disse forhold tages i betragtning og respekteres, f.eks. i forbindelse med fastlæggelsen af retsgrundlaget i en konkret sag.
Men lad mig slå en anden ting fast. De har igen sovet i timen i Rådet! Vi skal jo anvende artikel 235 så lidt som overhovedet muligt. For det første fordi en saglig argumentation i en konkret sag bør medføre anvendelsen af artikel 100 A og ikke artikel 235. For det andet ønsker vi demokrati, og vi ønsker åbenhed i beslutningsprocesserne. For det tredje fordi befolkningen opfatter artikel 235 som en glidebane, hvor EU med lovgivningstiltag på nye områder bevæger sig længere og længere væk fra åbenhed og nærhedsprincippet. Det kan godt være, at det ikke forholder sig således med artikel 235, men det er nu engang sådan, befolkningen opfatter det, og det er vi nødt til at tage hensyn til.
Jeg kan så kun støtte og anbefale ordførerens værdifulde stykke arbejde. Det skyldes også, at vi har et godt udvalg, der er enigt i disse sager, og jeg håber virkelig, at Rådet lytter og måske begynder at vise større interesse for det, der foregår i Budgetkontroludvalget. Jeg forventer, at vi ikke bare ved festlige lejligheder oplever, at Rådet en enkelt gang ved en fejltagelse begiver sig ind og ser, hvad der foregår i udvalget. Det hollandske formandskab bør høre efter og tage dette til efterretning. Så kan det være, det begynder at få forståelse for, hvad det drejer sig om, og måske vi kan gøre en indsats for den europæiske sag blandt de menige medlemmer i Fællesskabet.

Bonino
Hr. formand, mine damer og herrer, lige som Parlamentet har også Kommissionen blandede følelser over for den situation, der vil opstå som følge af den ændring af retsgrundlaget, som Rådet påtænker. På den ene side kan man ikke benægte, at kampen mod svig kræver, at dette forslag til forordning træder i kraft hurtigst mulig. De avancerede metoder til toldsamarbejde, som den indebærer, samt den juridiske mulighed for endelig at oprette databasen over toldvæsenernes informationssystemer, opfylder et tvingende behov.
På den anden side udgør ændringen af retsgrundlaget, som indebærer høring af Parlamentet i stedet for fælles beslutningstagning og medlemsstaternes godkendelse med enstemmighed i stedet for kvalificeret flertal, et alvorligt institutionelt problem for Kommissionen. Som De ved, har Kommissionen ved vedtagelsen af den fælles indstilling insisteret på at få opført en erklæring i Rådets protokol, hvor man beklager denne udvikling og forbeholder sig retten til at tage de relevante retlige kanaler i brug.
Rådet har ganske vist ret til gennem en enstemmig afgørelse at ændre Kommissionens forslag. Det er ikke det, sagen drejer sig om. Men Kommissionen deler Parlamentets opfattelse af, at navnlig denne ændring savner et juridisk grundlag, og at Rådet ved at fjerne forslaget fra anvendelsesområdet for proceduren med fælles beslutningstagning rent faktisk anfægter Parlamentets beføjelser.
Derfor afventer Kommissionen med stor interesse Rådets reaktion på den udtalelse, som Parlamentet vil afgive i denne sag. Afhængig af Rådets beslutning vil Kommissionen beslutte, om man mener, at fællesskabslovgivningen er blevet overholdt. Rent konkret forbeholder Kommissionen sig ret til at indbringe spørgsmålet om retsgrundlaget for Domstolen.
Det var en kort gennemgang, jeg håber, at den var præcis og klar, af Kommissionens holdning i den sag, som Parlamentet er i færd med at behandle. Kommissionen vil i øvrigt gratulere ordføreren, fru Theato, og afventer utålmodigt Deres beslutning.

Theato
Mange tak, hr. formand, fordi De gav mig ordet endnu en gang. Jeg vil gerne sige mange tak til fru kommissær Bonino for de særdeles klare ord. Jeg tror, at der også fra Rådets pladser udgår et tilsvarende signal om at bringe denne konflikt til ophør. Det er i begge parters interesse, og tro endelig ikke, at det her er en snæver kreds. Vi er skam i offentligheden. Selv om der på grund af særlige omstændigheder kun er få til stede i plenarforsamlingen lige nu, betyder det ikke, at det er blevet drøftet uden om offentligheden. Jeg mener, hr. Blak sagde det meget klart, og det siger jeg ham tak for.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted fredag kl. 9.00.
(Mødet hævet kl. 18.25)

