Høring om folkedrab, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser begået af totalitære regimer (8. april 2008) (forhandling)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om høring om folkedrab, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser begået af totalitære regimer (8. april 2008).
Jacques Barrot
næstformand i Kommissionen. - (FR) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne rapportere om høringen om forbrydelser begået af totalitære regimer med henblik på at imødekomme Parlamentets berettigede bekymring.
Den 8. april 2008 holdt Kommissionen og det slovenske formandskab en høring om forbrydelser begået af totalitære regimer. Det var Rådet, der i april 2007 i forbindelse med forhandlingerne om rammebeslutningen om bekæmpelse af racisme og fremmedhad fremsatte ønske om høringen. Formålet med høringen var at opnå en bedre forståelse af, hvordan medlemsstaterne har klaret arven efter de totalitære regimers forbrydelser, og hvilke metoder og praksisser de har anvendt til at tage denne udfordring op.
Høringen har været fokuseret på to hovedtemaer: anerkendelse af totalitære forbrydelser samt forsoning. På grund af emnets følsomme karakter og for at forhindre sagen i at blive udnyttet på nogen måde var Kommissionen ivrig efter, at debatten først og fremmest skulle foregå blandt uafhængige eksperter og akademikere med forskellig baggrund, som foretrak en videnskabelig tilgang til emnet. Medlemsstaterne blev indbudt sammen med Europa-Parlamentet, og jeg er glad for, at mange parlamentsmedlemmer fik lejlighed til at tage del i debatten. Høringen var befordrende for en konstruktiv og lidenskabsløs debat. Overordnet set tegnede der sig fire emner ud af drøftelserne, som Kommissionen især bekymrer sig om.
For det første føler man, at de gamle medlemsstater bør være mere bevidste om de nye medlemsstaters tragiske fortid. Manglen på anerkendelse skal nøje gennemgås for at undgå, at EU splittes over et så alvorligt emne, der egentlig skulle forene os.
For det andet fremgik det af debatten, at det er en forudsætning for forsoning at få fastslået sandheden. Forsoningsånden, der kendetegner den europæiske integrationsproces, er mere vigtig nu end nogensinde. De forskellige erfaringer med forsoning, der kom frem under høringen, viste, hvor kompleks denne opgave er, men også at der er grund til optimisme. De viser, at overholdelsen af de grundlæggende rettigheder er en afgørende faktor for at opnå ægte forsoning.
For det tredje synes der at være mange forskellige måder at behandle spørgsmålene om anerkendelse og forsoning på. Der findes ikke nogen onesizestandardmodel, og hver medlemsstat skal finde den model, der bedst passer til omstændighederne.
Endelig afslørede debatterne, at EU's institutioner opfordres til at behandle disse emner mere indgående. Under høringen afleverede en gruppe deltagere et dokument, hvori de fremsatte en lang række forslag til handling. Kommissionen har noteret sig denne opfordring til et større europæisk engagement i disse emner. Imidlertid skal det understreges, at det er op til hver medlemsstat at finde sin egen måde at håndtere erindringerne om disse forbrydelser på og behandle spørgsmålene på. EU kan ikke erstatte medlemsstaterne på dette punkt. EU har meget få beføjelser til at handle på området. Dens rolle er at befordre processen ved at tilskynde til debat, fremme udvekslingen af erfaring og bedste praksis og samle de forskellige aktører.
Alle bidrag til høringen skal nu analyseres. Imidlertid vil jeg gerne gentage Kommissionens faste beslutning om at fortsætte processen, som blev igangsat af Rådets erklæring fra april 2007. Kommissionen skal rapportere til Rådet, to år efter at rammebeslutningen om bekæmpelse af racisme og fremmedhad er trådt i kraft, hvorefter det bliver muligt at afholde en politisk debat.
I mellemtiden agter det slovenske formandskab at offentliggøre bidragene, der er indløbet under høringen. For sin del agter Kommissionen at igangsætte en undersøgelse for at skaffe et faktuelt overblik over de forskellige metoder, lovgivning og praksisser, som medlemsstaterne benytter til at håndtere spørgsmålet om erindringen om de totalitære forbrydelser på.
Med hensyn til betydningen af uddannelse og borgerskab vil Kommissionen også overveje, hvordan de eksisterende EU-programmer kan bruges til at højne bevidstheden om disse emner i hele Europa.
Det kan konkluderes, at det er vigtigt at fremme en objektiv og lidenskabsløs debat om disse emner og gå gradvis frem inden for grænserne af EU's beføjelser. Kommissionen er naturligvis rede til at deltage fuldt ud i denne proces.
Vytautas Landsbergis
Hr. formand! Mens vi taler, debatterer og nærmer os en afgørende fælles holdning til bedømmelsen af Europas totalitære regimers forbrydelser, er der en enkelt, indlysende hindring for en hurtigere moralsk og lovgivningsmæssig succes.
Denne primære hindring er den vanskeligt forståelige holdning, som dagens russiske regering indtager. Hvad angår forbrydelser begået i Sovjetunionens Stalinepoke, undlader den russiske herskende klasse at følge det gode eksempel fra det afnazificerede Tyskland, nemlig at distancere sig fra begivenhederne ved hjælp af en ren fordømmelse af de brutale forbrydelser mod menneskeheden, krigsforbrydelser og andre misgerninger.
Nej, sovjetføreren Stalin hyldes, hans egne og hans bandes forbrydelser benægtes eller bagatelliseres, og ofrene ydmyges eller hånes. Denne mærkværdige politiske adfærd, der er så skadelig for selve Rusland, kan ikke fjerne sandheden fra gerningerne, men fortsætter med at påvirke vores europæiske normer og bedømmelsernes rimelighed på en forkert måde.
Vi bør indse, hvordan dette hykleri og denne dobbeltmoral hjælper de forskellige nynazistiske grupper osv. Hvis nogen siger: "Jamen, før det officielle Rusland ændrer mening, skal vi fastlåse vores og følge Kremls holdning eller udsætte vores bedømmelser og beslutninger", ja, så er det en fuldstændig og helt forkert indstilling.
Uanset hvor stædigt de russiske statsansatte politiske historikere vil forsøge at omskrive Europas faktuelle historie, bør og vil de to blodigste internationale tyrannier fra det 20. århundrede sammen med de mindre, nationale diktaturer blive vurderet ordentligt. Det skal og må være den bedste måde, hvorpå Europa kan hjælpe Rusland ind i fremtiden.
Jan Marinus Wiersma
Hr. formand! Vores gruppe hjalp med at føre denne forhandling ud i livet, fordi vi er bekymrede over det voksende antal partipolitiske fortolkninger af fortiden. Jeg taler her ikke kun som politiker, som socialdemokrat, men også som historiker. Fortolkninger af denne art nærer ofte myter, som kan danne grobund for fremmedhad, f.eks. fordi de kun viser den ene side af historien. Det er naturligvis meget farligt i et Europa, hvor forskellighederne blomstrer, herunder de etniske.
Der findes ingen lette svar på historiens vanskelige spørgsmål. Den misforståelse skabes ofte af folk, der tilfører historiske begivenheder en populistisk drejning. Forfalskning af fortiden tjener ofte som middel til at få folk til at glemme den, f.eks. når Holocaust benægtes, eller man dækker over forbrydelser begået af andre totalitære regimer. Og der er også risikoen for at være selektiv. Historiske kriterier anvendes sommetider på én situation og ikke en anden. Sommetider skelnes der overhovedet ikke, og den ene situation vurderes på samme måde som den anden. Resultatet er, at folk bliver forvirrede og ikke ved, hvordan de burde føle med hensyn til fortiden - politikerne har kapret den historiske sandhed, fordi det er så let at drage sammenligninger.
Vores gruppe mener, at dette er særlig vigtigt i år, da vi i år mindes opstanden - foråret - i Prag, men også Krystalnatten. Vi mener, at det er vigtigt, at Kommissionen og Rådet går i spidsen og opfordrer til en debat baseret på fakta og videnskabelig forskning. Ikke i et forsøg på at nå en form for fælles holdning, men på at sikre, at folk indser, at vores forhandling bygger på korrekt information. Og for at sikre, at forhandlingen kan fortsættes korrekt.
Endnu engang vil jeg understrege, at formålet her naturligvis ikke er at fjerne vigtige og forfærdelige episoder fra vores historiebøger. Naturligvis ikke, formålet er først og fremmest at lære af dem. Men vi skal sikre os, at historien ikke misbruges. Det er et vigtigt moralsk spørgsmål. Jeg finder det vigtigt endnu en gang at påpege, at vi i forhandlingen i eftermiddag og i aften også skal give ordet til en række medlemmer, som har haft personlige erfaringer med konsekvenserne af totalitære regimer. For os er det en vigtig forhandling, som vi helt sikkert vil fortsætte i årets løb.
Sarah Ludford
for ALDE-Gruppen. - Hr. formand! Jeg mener, at alle de misgerninger, som totalitære regimer har begået, fascistiske som kommunistiske og stalinistiske, skal afdækkes grundigt. Men jeg går ikke ind for kriminalisering af selve benægtelsen eller accepten af disse forbrydelser, uanset om det drejer sig om Holocaust eller Shoah, folkemord og krigsforbrydelser eller forbrydelser mod menneskeheden begået af ethvert totalitært eller autoritært regime, og jeg vil ej heller kriminalisere den såkaldte offentlige opfordring til terrorisme eller undskyldning for eller forherligelse af terrorisme. I alle disse tilfælde tror jeg på, at ytringsfriheden er helt afgørende, og at strafferetten kun skal bringes i anvendelse, når det er en klar opfordring til had, vold eller terrorisme. Enhver form for ytringsfrihed er afgørende for at fastslå sandheden.
Et af høringens temaer var oprejsning for uretfærdig behandling, og det er ikke muligt at opnå retfærdighed uden sandheden. Sandheds- og Forsoningskommissionen i Sydafrika er den bedste illustration heraf. Og jeg tror, at en af de præstationer, som EU og dens medlemsstater kan være mest stolte af i det seneste årti, var oprettelsen af Den Internationale Straffedomstol. Men der går stadig mange mennesker rundt på kloden, som ikke har ren samvittighed, og jeg mener ikke, vi gør nok i Europa for at bringe dem for retten. Jeg ved ikke, hvad der skete med den ånd, der fik EU til at støtte Den Internationale Straffedomstol, da talen faldt på ærlighed i forbindelse med aftalerne om CIA-flyvninger og hemmelige fængsler. Vi har ikke fået noget tilfredsstillende svar fra medlemsstaterne på vores rapport fra sidste år om disse aftaler.
Vi hører fra USA, at tortur i Guantánamo Bay og andre steder var godkendt fra højeste sted i Bushregeringen. USA's autoritet og rygte har lidt tragiske tab derved. Ja, vi skal og må afdække sandheden om disse forbrydelser, men ikke kriminalisere det, der bør drøftes grundigt.
Wojciech Roszkowski
Hr. formand! De to mest brutale totalitære regimer i det 20. århundrede, den tyske nazisme og den sovjetiske og kinesiske kommunisme, begik uhyrlige forbrydelser. Det samlede antal ofre overstiger formentlig 100 millioner, der døde som martyrer i Holocaust, ved massehenrettelser og deportationer, kunstigt fremkaldte sultkatastrofer og døds- og koncentrationslejre.
Nazisterne myrdede mennesker på grund af race, mens kommunisterne brugte social klasse som begrundelse. Ideologierne bag disse systemer udelukkede hele grupper af borgere fra retsstatsprincippet og dømte dem til døden eller fysisk og social fornedrelse med det formål at opbygge et nyt og angiveligt bedre samfund. Man nærede en særlig form for had mod religioner. I disse systemer var der ikke alene monopol på magten, men også på sproget, der blev brugt til at udøve propaganda og terror.
I dag mere end 60 år efter afslutningen af anden verdenskrig, mere end 12 år efter sovjetkommunismens fald, er det forbløffende, at der i EU stadig findes mennesker, der nægter at anerkende, at kommunismen var et forbryderisk system. Der bruges mange kneb for at relativisere den kommunistiske fortid. Hvilket moralsk argument kan man finde for at støtte påstanden om, at ofrene for nazismen er vigtigere end ofrene for kommunismen? Hvorfor kan vi ikke nå frem til en fælles beslutning om det punkt?
Hr. kommissær! Dette er ikke kun en sag for den enkelte medlemsstat. Hvis EU mener, den er ansvarlig og kompetent med hensyn til at håndtere racisme og fremmedhad, bør den mønstre tilstrækkeligt mod til også at beklage kommunismens forbrydelser. Dette siger jeg ikke kun som politiker, men som historiker. Lighederne mellem de to systemer medfører ikke nødvendigvis diskussioner om deres sammenlignelighed. At understrege, hvor enestående forfærdelige kommunisternes forbrydelser var, gør ikke nazisternes forbrydelser mindre, og ej heller omvendt. Kort sagt kræver almindelig anstændighed og ihukommelsen af de utallige ofre for disse regimer en fordømmelse af dem begge. Den arbejdsgruppe, vi har oprettet i Parlamentet under navnet United Europe United History, og som allerede har ca. 50 medlemmer, vil arbejde for at frembringe netop denne fordømmelse.
Daniel Cohn-Bendit
for Verts/ALE-Gruppen. - (DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Jeg mener, vi har tre forpligtelser i denne forbindelse. Den første er, at vi skal formulere en ensartet europæisk fortolkning af krig og grundene til krig, skabe en fælleseuropæisk hukommelse.
Det nytter ikke at fortsætte med de endeløse diskussioner og sammenligninger mellem de stalinistiske og de nazistiske forbrydelser. Det er to separate eksempler på totalitarisme, to separate forbryderregimer, selv om de sommetider ganske rigtigt har strukturelle ligheder. Vi kan vel tage hele debatten om åbenhed, demokrati osv. som udtryk for en fælles fortolkning. Det almindelige svar er f.eks. EU eller chartret om grundlæggende rettigheder, som grundlæggende afspejler det, vi har lært af disse to totalitære regimer, som voldte så store ødelæggelser på vores kontinent.
Den anden forpligtelse er at se os om i verden og få øje på Rwanda, Bosnien, Darfur osv. Der fortsætter myrderierne. Det, vi har brug for, som fru baronesse Ludford med rette nævnte, er Den Internationale Straffedomstol og fælles regler. I dag skal vi søge at sikre, at alle civiliserede stater anerkender Den Internationale Straffedomstol, så forbrydelser af den type, nok varierende og forskellige, men alle forbrydelser under en vis form, faktisk kan bringes for retten.
Vi vil kun kunne bekæmpe sådanne forbrydelser, hvis vi kan retsforfølge de ansvarlige, uanset hvor de findes - Guantánamo, Darfur eller Bosnien blandt de bosniske serbere. Retfærdigheden vil kun ske fyldest, hvis de ansvarlige kommer for retten. Det er historiens lære, og derfor tror jeg, at denne slags initiativer fra Kommissionens side er interessante, hvis de i sidste ende fører os frem til en formulering af en fælles antitotalitær holdning.
Francis Wurtz
Hr. formand! Vi vil støtte ethvert tiltag til udryddelse af racisme og fremmedhad, fremme af grundlæggende rettigheder og desto mere uforbeholden fordømmelse af krigsforbrydelser, forbrydelser mod menneskeheden og folkemord. Det vil vi uanset tid og sted. I denne kamp kan der ikke findes tabuer, hverken med hensyn til fortidens forbrydelser eller i forbindelse med de tragedier, der finder sted overalt i verden i dag.
Hvad angår Europas historie, gælder dette naturligvis nazismen. Det gælder også fascistregimerne under Mussolini, Pétain, Franco og Salazar såvel som de græske oberster. Vi er også helt rede til at gentage en radikal fordømmelse af de grusomme forbrydelser under Stalin. Det, der foregik i kolonitiden, må heller ikke glemmes.
Vores uvillighed til at gå på kompromis skal bestemt i endnu højere grad gælde de racistiske, fremmedhadske og åbenlyst nyfascistiske tendenser, der stadig tolereres i dag på meget højt plan i EU's såvel nye som gamle medlemsstater. Der er kun én ting, der kan bedømmes som uacceptabel, ikke af vores gruppe specielt, men af dem, der har lidt personlige ofre i kampen mod det værste folkemord i moderne tid, og det er forsøget på i al hemmelighed at trivialisere nazismen ved at sætte den ind i en generisk kategori, der navnlig rummer stalinismen og endog de regimer, der fandtes i Central- og Østeuropa før murens fald.
Jeg vil gerne citere tre udtalelser, der er fremsat for nylig blandt mange flere om dette emne. De taler alle for sig selv. Først dette uddrag af en udtalelse fra den tyske sammenslutning af overlevende fra koncentrationslejren Neuengamme. Jeg citerer:
(DE) "Neuengammeforeningen har altid været imod at sidestille nationalsocialisme med stalinisme".
for GUE/NGL-Gruppen. - (FR) Den næste er denne bemærkning fra rådgivningskomiteen for tidligere fanger i Buchenwald. Og jeg citerer: "De, der forsøger at generalisere, forvrænger den betydning, som nazisternes barbari har i Tysklands historie".
Endelig disse ord, som blev udtalt af generalsekretæren for det centrale råd for jøder i Tyskland, og med hvilke han fordømmer dem, der forsøger at drage paralleller mellem det tidligere DDR og naziregimet, og jeg citerer: "Ethvert forsøg på at drage en parallel mellem dem er en utrolig relativisering af nægtelsen af rettigheder, deportationen og masseudryddelsen af millioner af uskyldige, mænd, kvinder og børn under nazisternes diktatur.
Tænk venligst over disse udtalelser.
Bernard Wojciechowski
Hr. formand! Krig er én ting, nedbrydning af nationer og forbrydelser mod menneskeheden en helt anden. Ikke alle krige har til formål at udrydde krigens taber, og en nation kan ødelægges uden krig. Ofte har et overvældende had til erobrerne og undertrykkerne fyldt de forurettedes sjæl, og sådan så Hannibal og Mithidrates på romerne. Men det er ikke sammenligneligt med de fjendtlige følelser, der rummes i det 20. århundredes forbrydersjæle.
Det 20. århundredes historie blev meget mere end blot summen af de misgerninger, som visse nationer har været offer for. Det blev et tillæg til historien om menneskeheden - og om umenneskeligheden. Filosoffen Kant skrev dette imperativ: "Handl således at menneskeheden i din egen person såvel som i enhver anden person aldrig kun behandles som middel, men altid tillige som mål."
Baggrunden for folkemord har ofte været genstand for en indædt debat. Det ville være bedre at spørge, hvorfor ingen hindrede sådanne forbrydelser i rette tid. I totalitær politik var alting planlagt og beregnet. Den første forskrift var, at der ikke måtte afsløres noget for tidligt, og at man skulle foregive at være en ven indtil sidste øjeblik. Jeg nævner dette, fordi der i dag helt åbent findes parafascistiske og parakommunistiske grupper i mange lande. Derfor var de første to møder i den europæiske høring om de totalitære regimers historie så vigtige. Lad os tale lige ud af posen for klart at få defineret, hvad der under ingen omstændigheder må blive genstand for den såkaldte historiske revisionisme.
Folkemord er ikke et fænomen, som en enkelt nation kan være imod. Det skal imødegås af hele det civiliserede verdenssamfund. Det er en af grundene til, at det er en fælles opgave for EU.
Slavi Binev
(BG) Hr. formand! I det 20. århundrede er der ud over de totalitære kommunistiske og nazistiske regimer endnu en kendsgerning at huske: det ottomanske riges modbydelige overgreb på det bulgarske og armenske folks menneskerettigheder. I næsten fem århundreder under den ottomanske stats styre havde volden mod det bulgarske folk træk af folkemord. En betydelig del af den bulgarske befolkning blev bortført til slaveri, udryddet eller med vold omvendt til islam, hvilket i bund og grund er bevidst etnisk udrensning. Et andet ubestrideligt faktum er de tyrkiske myndigheders tvangsdeportationer og drab på over 1,5 millioner armeniere fra 1915 til 1917. Alle disse handlinger mod bulgarere og armeniere lever fuldt ud op til de elementer af forbrydelse, som er defineret i FN's instrumenter til retsforfølgelse og straf for folkemord. Anerkendelsen af folkemordet på armeniere og bulgarere ville sende et klart signal til Tyrkiet om at påtage sig et ansvar og bede om undskyldning for de fem århundredes undertrykkelse af bulgarerne og forbrydelserne og massemordene og kompensere efterkommerne efter flygtningene for disses lidelser og for den private ejendom, der blev stjålet fra dem og stadig ligger på tyrkisk territorium.
Christopher Beazley
(FR) Hr. kommissær! Undskyld, men jeg blev særdeles chokeret over deres indledning til denne forhandling. De fortalte os, at Kommissionen havde haft en lidenskabsløs debat om forbrydelser mod menneskeheden. De talte om, hvor kompleks denne opgave er, og De konkluderede, at EU havde meget få beføjelser på dette område.
Da Deres nære estiske kollega Sim Kallas' kone var to måneder gammel, blev hun deporteret af Stalin sammen med sin mor og bedstemor. En anden af Deres kolleger, Franco Frattini, som snart forlader os, skrev i sit brev til Vytautas Landsbergis: "Deres historie - med henvisning til Litauens lidelser under Stalin - Deres historie er vores historie."
Hr. kommissær! I Deres svar kan De måske forklare tingene mere grundigt, da jeg måske har misforstået noget. Jeg mener, at det er her i Parlamentet og i Rådet, at der er gjort meget for at mindes de glemte døde. For vi taler ikke som politikere, vi taler til offentligheden. Der lever stadig i dag mennesker i Polen og de baltiske lande, som har mistet forældre og bedsteforældre, men ingen mindes dem. Jeg mener ikke, at en forhandling om seks millioner jøders lidelser kan være lidenskabsløs. Derfor er det yderst vigtigt, hvor længe en sådan forhandling varer, og hvilken måde den føres på. Som Deres kollega ville sige, er Central- og Østeuropas historie vores historie. Problemet for os briter og franskmænd er, at vi var Stalins allierede ved slutningen af krigen. Det tog 30 år for briterne at indrømme, at Katyn var en stalinistisk forbrydelse. Gerningsmanden var ikke Hitler.
Helmut Kuhne
(DE) Hr. formand! Vi socialdemokrater er blevet forfulgt af hvert eneste totalitære og autoritære regime i det 20. århundrede - af nazister såvel som Stalins, Francos og Mussolinis gorillaer - listen er lang. Derfor har vi ikke alene intet problem med en revurdering af forbrydelserne under Stalin, vi hilser det faktisk velkomment. Vi kan kun bifalde det.
Dog bør denne revurdering følge reglerne for historisk metodologi og ikke forveksles med de regler, der gælder strafferetssager. Vi må gardere os imod at blande tingene sammen. Det er ikke et spørgsmål om at tælle ofre eller om at lade Nürnbergprocessen gå om. Denne gang forsøger vi med en ideologi frem for navngivne forbrydere.
Der er imidlertid også punkter, hvor vi klart må sige fra, og vi socialdemokrater har fundet et par stykker. Vi siger nej til forsøget på at etablere en ny ramme for fortolkningen af europæisk historie, som fremgik af nogle parlamentsmedlemmers taler på en konference den 22. januar i år. Vi er meget imod det synspunkt, at nazisternes udryddelse af europæiske jøder hidrørte fra en opfattelse af historien, som blev udviklet af sovjetregimet. Vi afviser det synspunkt.
Vi afviser det desto mere fast, fordi vi i 2006 fandt ud af, at en anden kollega fra det samme ideologiske spektrum sendte en mail rundt til alle parlamentsmedlemmerne, hvori han beskrev de to lettiske Waffen-SS-divisioner som en del af de tyske styrker og dermed nedtonede deres rolle. Vi afviser også den fortolkning, særligt i fortsættelse af den første sætning. Vi afviser desuden påstanden om, at Vesten ikke gjorde noget for at få ændret tingene i det, der dengang var den sovjetisk styrede del af Europa.
Det var OSCE i Helsingfors, der først gav borgerrettighedsbevægelsen i disse lande mulighed for at vokse frem med det succesrige og glædelig resultat, vi ser i dag, hvor vi byder repræsentanter fra disse lande velkommen her i Parlamentet. Det er disse punkter, vi insisterer på og fortsat vil forfølge.
Ģirts Valdis Kristovskis
(LV) Hr. formand! I Europa-Parlamentet er vi vant til at tale om fælles værdier, om en fælles og sandfærdig historie, men sommetider opstår der misforståelser. Hr. Barrot! Jeg synes, det var med rette, at De sagde, at det stadig er nødvendigt at få fastslået sandheden i Europa. Det, vi taler om, er forsoning, men måske ikke i det omfang, som Hr. Cohn-Bendit har foreslået. Jeg retter dog min tak til kommissær Frattini for den høring, der blev arrangeret. Jeg kunne deltage og fik ved flere lejligheder også ordet under høringen. Jeg synes, man debatterede med ildhu. Desværre manglede der en klar, resolut, fokuseret udtalelse om videre handling. Desværre fortsatte russiske repræsentanter gentagne gange med at bortforklare de forbrydelser, som blev begået under den totalitære kommunisme i de solvjetbesatte områder. Ruslands reaktion kan ikke komme bag på nogen, men hvad vil EU gøre? Vil den fortsætte med sin dobbeltmoral? Vil den forlange anerkendelse af naziforbrydelser i benægtelsen af begivenhederne eller deres grove trivialisering i medlemsstaterne? Vil den forlange straffe på op til tre års frihedsberøvelse indført? Vil den samtidig vende det blinde øje til forbrydelser begået af det sovjetiske totalitære regime? Nogle af ofrene for Sovjets totalitære styre lever stadig, men EU's holdning giver dem ingen tilfredsstillelse, faktisk værre endnu: Den opretholder ydmygelsen af dem. Vi taler om EU-borgere. Europa-Parlamentet burde regne sig til modstanderne af en sådan uretfærdighed. Desværre ser vi gang på gang formændene for de politiske grupper beslutte ikke at fremsætte et beslutningsforslag om emnet. Derfor kan vi ikke få på skrift, hvilke tanker vi udtrykker her i dag. Hr. Barrot! Jeg opfordrer Dem til ikke at afvige fra dette vigtige mål, men at bestræbe Dem på at opnå en ensartet forståelse og en sandfærdig historie i forsoningens navn. Tak.
László Tőkés
(HU) Hr. formand! Opstanden mod Ceausescu i Rumænien havde sit arnested i min kirke. Jeg har smertelige erfaringer med, hvad kommunismen virkelig er, og det er derfor med en følelse af tilfredshed, at jeg bemærker, at EU igen har rettet sit fokus mod de totalitære regimers forbrydelser. Med hensyn til forbrydelser mod menneskeheden begået i nationalsocialismens og kommunismens æra er verdens indstilling stadig dobbeltmoralsk. I modsætning til fascismen er kommunismen endnu ikke blevet stillet for retten. Begge typer diktatur undertrykte frihed, menneskerettigheder og kirker. De lemlæstede de nationale mindretal. Den enorme skala, der skal til for at måle menneskelig og social tragedie, er fælles for fascisme og kommunisme. Den politiske, historiske, menneskelige og moralske genoprejsning er knap begyndt og skal fortsætte. Tag eksemplet med Rumænien og Tismãneanu-rapporten. Det er min overbevisning, at fortidens begivenheder skal konfronteres, hvis ændringerne af styret, der begyndte i 1989, skal føres igennem. Virkelig europæisk integration af tidligere kommunistiske lande kræver ikke kun sandhed og genoprejsning, men også fordømmelse af diktatur.
Tunne Kelam
(EN) Hr. formand! På nøjagtig samme måde, som Østersøen blev et EU-farvand i 2004, er de historiske erfaringer, som de 10 nye medlemsstater har med det kommunistiske totalitære styre, de led under, blevet et tværeuropæisk problem.
Jeg er helt enig med hr. Cohn-Bendit. Vi har brug for en ensartet eller fælles fortolkning af vores fælles historie. Så det er ikke et spørgsmål om fordømmelse. Det er et spørgsmål om moralsk og politisk vurdering af alle forbrydelserne. Vi opfordres til at garantere, at alle forbrydelser mod menneskeheden, alle morderiske handlinger mod et folk eller en klasse og alle krigsforbrydelser behandles ens. Retfærdigheden tilkommer alle borgere i Europa uden undtagelse.
I den henseende er jeg lidt skuffet over Kommissionens udtalelse, fordi hovedtemaet er, at vurderingen af den kommunistiske totalitarisme bliver et internt anliggende for det enkelte land. Jeg er bange for, at det kommer til at nære dobbeltmoralen, fordi nazisme og fascisme tydeligvis ikke betragtes som et internt anliggende i nogen af EU-medlemsstaterne. Enhver fremkomst af nynazisme og racisme ses som en direkte trussel mod de fælles europæiske værdier.
Så hvad skal vi gøre? Der er stadig millioner af overlevende ofre for kommunistregimerne plus deres efterkommere. Som tingene ser ud i dag, må de føle sig som anden- eller tredjerangsofre. Det berømte "aldrig igen" garanteres stadig ikke for deres vedkommende.
Endelig er det ikke et fortidens problem. Manglen på en politisk og moralsk vurdering fortsætter med at forme vores samtid og forvrider vores fælles fremtid. Kunne man forestille sig, at det sovjetiske KGB-ledede styre igen kom til magten i Rusland, eller at de politiske kommunistiske kræfter i Tyskland genopstod, hvis der var blevet foretaget en vurdering af det kommunistiske system ved slutningen af den kolde krig?
Józef Pinior
(PL) Hr. formand, hr. kommissær! Jeg vil gerne åbne dagens forhandling med at mindes lederen af det polske socialistparti Kazimierz Pusak, som kan betragtes som et symbol på denne forhandling. Lederen af det polske socialistparti Kazimierz Pusak blev arresteret første gang lige efter forrige århundredeskifte i 1911. Han var også leder af det socialistiske undergrundsparti under anden verdenskrig i kampen mod nazismen, og efter at være blevet arresteret igen af NKVD i 1945 døde han på tragisk vis i et stalinistisk fængsel i Polen den 30. april 1950.
For os socialdemokrater har demokrati, kampen for menneskerettigheder, for retsstatsprincippet og principperne i et liberalt demokrati altid været grundlaget for politik. Det er vores arv i dagens Europa. Samtidig henvender jeg mig særligt til Dem, hr. kommissær. Historien er i dag beklageligvis genstand for manipulation, en slags korstog, en kolonisering, der foretages af det populistiske højre og af nationale bevægelser. Dette skaber paradoksale situationer, hvor vi har det nationalistiske højre, som ønsker historisk forskning og nye domstole, men samtidig er imod, at chartret om grundlæggende rettigheder indgår i EU-lovgivningen. Et helt uforståeligt paradoks.
Demokrati, retsstatsprincippet, liberalt demokrati - det er grundlaget for samtidens Europa. Den europæiske enhed, chartret om grundlæggende rettigheder, retsstatsprincippets forrang overalt i verden, nultolerance over for tortur - det er vores svar, der stammer fra arven fra det 20. århundrede: kampen for demokrati, kampen mod alle slags diktatur og mod totalitære regimer.
(Bifald)
Dariusz Maciej Grabowski
(PL) Hr. formand! Folkemord defineres i international lov, og den definition er baseret på FN-konventionen. Som polak og borger i et land, der har oplevet folkemord, mener jeg, at denne definition bør udvides med to elementer.
Jeg bør understrege, at formålet med folkemord i reglen er at fjerne følelsen af national identitet gennem udryddelse af den intellektuelle og kulturelle elite. Polen kan tjene som eksempel. Under anden verdenskrig myrdede tyskerne og russerne her i første omgang intelligentsiaen, professorerne og de gejstlige. Det andet element er måden, hvorpå man i henhold til international ret straffer historiske løgne, falsk propaganda og afvisning af at erkende skyld i folkemord. Et eksempel herpå er den russiske attitude i forbindelse med stalinistiske forbrydelser og Katynmassakren.
Polen støtter optagelsen af Ukraine i EU. Men for at historien ikke skal dele, men forene, mener vi, at Ukraine bør erkende de forbrydelser, der er begået mod polakkerne og jøderne under anden verdenskrig, hvor over 150.000 mennesker døde.
EU bør som organisation være et eksempel på kompromisløs kamp mod folkemord i hele verden. Derfor bør vi som folkevalgte politikere fordømme kommunisme som en kriminel ideologi og et kriminelt system.
Miguel Angel Martínez Martínez
(ES) Hr. formand, mine damer og herrer! Ihukommelse af historiske begivenheder er afgørende for processen med at opbygge EU. For at denne proces kan lykkes, bliver man nødt til at forstå, at den repræsenterer elimineringen af nationalisme, totalitarisme, intolerance, autokrati og krig og indførelsen af europæisme, frihed, respekt, demokrati og fred som værdier, der i dag styrer den måde, vi lever på i Europa.
Dette er den lære, vi må formidle til de unge af i dag: fortidens begivenheder og nutidens fremskridt, uden at skjule forbrydelser og fejl, som folk måtte gennemleve, men netop påpege de ofre, det blev ydet for at overleve dem.
At kende vores historie er modgiften mod at gå i den samme fælde to gange.
Det er kun ved at kende sandheden, hele sandheden, at vi kan komme fremad. Vi må skarpt fordømme fortidens barbari uden at bagatellisere det og endnu mindre forfalske det, uden at forfalde til manikæisk koldkrigslogik og uden at definere Vesten som det gode og Østeuropa som det onde. Vi vil forklare, at der var demokrater og totalitære, men uden at skjule det faktum, at både Vest- og Østeuropa havde deres totalitære elementer, begge steder lige hadefulde og forbryderiske.
Som spansk demokrat sympatiserer jeg med demokrater, som var ofre for stalinismen i deres hjemlande, men jeg beder dem også om at vise sympati med de spaniere, som gennemlevede undertrykkelse og lidelse under general Francos diktatur.
Vi forstår tragedien, der er overgået vores europæiske medborgere i Østeuropa, som gik fra den ene totalitære styreform til den næste, men de må også forstå vores tragedie, som medførte den samme kriminelle form for diktatur og undertrykkelse af vores folk.
Det er kun ved at kende sandheden, hele sandheden, at vi kan komme fremad. Til sidst må vi huske, at Stalin ikke var alene i Teheran, Jalta og Potsdam - de vestlige ledere deltog i hans beslutninger. Derfor har alle en andel af ansvaret for opsplitningen af Europa og for undertrykkelsen, afstraffelsen og lidelsen, som mange millioner europæere måtte gennemleve under det ene eller det andet totalitære regime.
Ganske vist bærer Central- og Østeuropa et meget større ansvar for stalinismen, men det er også sandt, at ansvaret for mit lands vedkommende hovedsagelig lå hos de vestlige demokratier, som accepterede Francos tyranni, opbygget af Hitler og Mussolini, som en del af deres frie verden og dermed var medskyldige i hans misgerninger.
Hr. formand! Vi har opnået meget sammen som et forenet Europa, og Europa vil være desto stærkere og tilbyde bedre garantier for frihed og demokrati desto mere EU-konstruktionen bygger på en bevidsthed om det fremskridt, som det er at tage del i et projekt, som identificerer og afviser den mørke side af vores fortid for at opbygge en fremtid, der er helliget de værdier, der forener os.
Mirosław Mariusz Piotrowski
(PL) Hr. formand! Jeg vil gerne udtrykke min tilfredshed med, at dagens forhandling om de blodige totalitære systemer har været mulig. Det er beklageligt, at forhandlingen er så kort og overfladisk. Det giver stof til eftertanke, at man har opgivet det sædvanlige princip om at vedtage en passende beslutning.
Det er også underligt, at det på forskellige planer i EU er den tyske nationalsocialisme, populært kaldet nazisme, der behandles og nævnes før alt andet. International socialisme, dvs. kommunisme, forbigår man i tavshed. Disse systemer var ikke blot forbundet af deres fælles ideologiske rødder, men også i et praktisk samarbejde. Kommunismen har sine rødder hos Rosa Luxembourg, Liebknecht, Marx, Lenin og Stalin, og den førte til millioner af central- og østeuropæiske borgeres planlagte dødsfald. Mange blodige forbrydelser, f.eks. Katynmassakren, er endnu i dag tabuemner, og disse forbrydelser må ikke kaldes ved deres rette navn, folkemord.
Opbygningen af et demokratisk Europa er kun mulig, hvis den baseres på sandheden, herunder sandheden om umenneskelig kommunistisk totalitarisme. Vi skylder ikke blot at mindes og yde ofrene for de umenneskelige systemer retfærdighed. Først og fremmest skylder vi nuværende og kommende generationer at gøre det, så historien ikke gentager sig.
Libor Rouček
(CS) Hr. formand! Det 20. århundrede i Europa tilhørte de totalitære og autoritære regimer, nazismen og fascismen, kommunismen og dens mest forfærdelige udløber stalinismen og de forskellige højrefløjsdiktaturer i Spanien, Portugal, Grækenland og andre lande. Rædslerne og forbrydelserne, som er arven fra disse regimer, må aldrig glemmes. Jeg hilser derfor denne diskussion om fortiden velkommen. Imidlertid bør den finde sted på baggrund af strengt upolitiske, objektive og videnskabelige kriterier. Den bør under ingen omstændigheder misbruges til politiske formål. Desværre er det ofte tilfældet.
Hvis vi f.eks. kigger på mange af de nye medlemsstater i EU, inklusive min egen, Tjekkiet, ser vi fortsat angreb på alt, hvad der ligger til venstre for midten, alt venstreorienteret. Politikere, journalister og såkaldte historikere på højrefløjen, hvoraf mange havde været medlemmer af det tidligere kommuniststyre og opnået titel af doktor eller ingeniør fra kommunistregimets læreanstalter, angriber konstant de socialdemokratiske partier, som om de var en slags kommunistiske eller postkommunistiske partier, på trods af det faktum, at det faktisk var socialdemokraterne, som både hjemme og i eksil bekæmpede kommunismen i 40 år. De tjekkiske socialdemokrater døde i kommunistiske fængsler. De organiserede den første antikommunistiske opstand overhovedet i Sovjetblokken, i Plzeò den 1. juni 1953. De var forrest i forårsrevolutionen i Prag. De udgjorde oppositionen i 1970'erne og 1980'erne. Jeg selv måtte gå i eksil, hvor et af mine job var at være redaktør på Voice of America. På trods heraf bliver det socialdemokratiske parti konstant fordømt som et postkommunistisk parti.
Hr. kommissær! Jeg vil derfor gerne vide, hvad Kommissionen agter at gøre for at sikre, at diskussionen om fortiden ikke misbruges til nutidige politiske og ideologiske formål.
Justas Vincas Paleckis
- (LT) Hr. formand! Det er afgørende, at vi åbent og ærligt får talt om forbrydelserne under Hitler, Stalin og andre totalitære regimer, og vi kan begynde med det tidligere Sovjetunionen og slutte med Spanien. Nabolandene, særligt Rusland, Ukraine og Belarus, burde oprigtigt tilbyde også at deltage.
Besættelsen og annekteringen af de baltiske stater i 1940 var ikke typisk, idet man forsøgte at forklæde det som social befrielse. Dette indtryk blev befordret af, at Litauen i 14 år havde været underlagt et autoritært styre, som havde knust demokratiet og forbudt frie valg.
For et år siden åbnede Europa-Parlamentet en udstilling, hvor Litauens forskningscenter for folkemord og modstandsbevægelser fremlagde frygtelige kendsgerninger. I de tre år med nazistisk besættelse af Litauen blev 240.000 mennesker dræbt, heriblandt 200.000 jøder. Gennem 47 års sovjetisk besættelse blev næsten 80.000 litauere myrdet af undertrykkende organer, i eksil eller som tvangsarbejdere i lejre. De umådelige smerter og tragedier bag disse tal skal afsløres for Europa.
Stalins og andre kommunistlederes handlinger og principper, som indbød til udryddelsen af millioner af mennesker i klassekampens navn, var kriminelle. Kommunistbevægelsen har overlevet i 160 år og har forskellige ansigter i forskellige lande. Men alle kommunistregimer var antidemokratiske. Samtidig og med styrkelsen af eurokommunismen voksede også modstanden mod Moskvas diktater. Lad os mindes navne som Imre Nagy og Alexander Dubcek, kommunisters forsøg på at flygte fra de onde cirkler af dogmer og forbrydelser, som andre kommunistpartimedlemmer skånselsløst forsøgte at kvæle. Kan alle ledere af kommunistpartiet i Sovjetunionen, f.eks. Stalin, Krustjov, Bresnjev og Gorbatjov skæres over én kam? Det diktatoriske étpartisystem blev ikke kun nedbrudt af dissidenternes indsats, ikke engang af presset fra Vesten, men hovedsagelig takket være de bestræbelser, som medlemmerne af kommunistpartiet udfoldede for forandring, demokrati og indførelse af menneskerettigheder.
Jeg tvivler på, at EU nogensinde får en fælles historiepolitik. Ikke desto mindre er det vigtigt at stifte nærmere bekendtskab med hvert lands fortid, så vi kan sætte pris på demokrati og anlægge et lysere syn på fremtiden.
Zita Pleštinská
(CS) Hr. formand! Det er en vigtig dag, en dag til moralsk tilfredsstillelse for alle ofrene for de totalitære regimer. Min far, Stefan Kanyai, tilbragte ni et halvt år i en russisk gulag. I sin bog beskriver han den knusende virkelighed, som fulgte med stalinismens grusomhed, og det skal vi huske. På hans vegne siger jeg på forhånd tak for det.
Jeg takker også på vegne af biskop Jan Vojtassak, monsignor Trstensky, Stefan Putanko, Stefan Janík og tusinder af den slovakiske nations andre modige sønner, som blev ofre for kommunismen.
Den slovakiske præst Frantisek Dlugos skriver følgende i en af sine bøger: "At undersøge de begivenheder, der fandt sted i de 40 år med kommunistisk styre, at finde frem til menneskers skæbne, det er at afdække en nations sjæl." Og efter forhandlingen i dag kan jeg tilføje "Europas sjæl".
Jeg hilser denne forhandling velkommen, fordi undersøgelser af denne enestående historiske periode og dens begivenheder kan være meget gavnlige for os nu og i fremtiden.
DanutBudreikait
(LT) Hr. formand, mine damer og herrer! For første gang i EU's historie gøres der ved hjælp af forhandlingen om bedømmelsen af de totalitære regimer på EU-plan forsøg på at få folk til at betragte de forbrydelser, der er begået af både kommunister og nazister, som terror udført af totalitære regimer til skade for lande og deres befolkning. Offentlig fordømmelse af kommunismens forbrydelser efter en sidestilling af dem med nazisternes forbrydelser ville have en positiv indvirkning på EU's lovgivning, uddannelse og kultur.
Forbrydelser begået af de europæiske naziregimer er blevet fordømt af hele verden, nazistpartier forbudt og udsendelse af nazistisk propaganda gjort strafbart ifølge loven. Samtidig er den ødelæggelse, som kommunistregimerne har påført verden, endnu ikke undersøgt ordentligt. Nogle europæiske lande har stadig lovlige kommunistpartier.
Litauen opfordrer EU's medlemsstater til at udarbejde officielle rapporter om de skadelige følger af de forbrydelser, som blev begået af totalitære regimer, navnlig Stalins, og at bede Den Russiske Føderation, som har arvet Sovjetunionens forpligtelser, om at yde skadeserstatning. Litauen har vurderet den skade, landet blev påført i et halvt århundrede under sovjetisk besættelse, til 80 milliarder litauiske litas. Europa bør vise sin solidaritet ved at forlange, at de ansvarlige for ødelæggelserne giver EU-medlemsstaterne kompensation, sådan som de nazistiske forbrydere har måttet.
Jacques Barrot
næstformand i Kommissionen. - (FR) Hr. formand! Jeg vil gerne takke alle de parlamentsmedlemmer, som har deltaget i denne debat på dette tydeligvis kritiske stadium. Vi har hørt nogle meget bevægende beretninger om fortidens begivenheder, som nogle iblandt medlemmerne har oplevet selv.
Jeg vil meget gerne opklare eventuelle misforståelser. Særligt hvad angår Christopher Beazley, mener jeg, der foreligger en misforståelse. Jeg holdt en tale, der var skrevet til mig, men jeg må sige, jeg sandsynligvis er blevet misforstået. Hver medlemsstat bærer et ansvar, det skal siges. Men EU har så sandelig også tænkt sig at leve op til sit ansvar. Vi ønsker sandheden, hele sandheden, og når Kommissionen åbnede forhandlingen - det var min kollega Franco Frattini, som åbnede forhandlingen ved høringen - er det præcis, fordi vi ønsker at nå til bunds i sandheden. Det skal stå helt klart. Vi ønsker ikke blot, at hver medlemsstat drages til ansvar for at opfylde forpligtelsen til at huske, men også at alle EU's borgere bibringes en følelse af solidaritet og inddragelse i de tragiske begivenheder, som har fundet sted i nogle af medlemsstaterne. I den henseende vil jeg gerne sige, og faktisk sagde jeg det i min åbningsudtalelse, at jeg er klar over, at særligt i Vesten har vi ikke altid fattet det fulde omfang af de grusomheder og uhyrlige forbrydelser, som overgik vores venner fra de medlemsstater, der har været underlagt forskellige former for besættelse og har levet under stalinistisk besættelse.
Derfor er jeg kommet personligt i dag, fordi jeg gerne vil forsikre Dem om, at Kommissionen vil fortsætte denne diskussion og sikre, at den danner grundlag for navnlig den undersøgelse, som vi skal foretage for at se på, hvordan de forskellige love og praksisser faktisk er blevet anvendt i medlemsstaterne med henblik på at huske de totalitære regimer.
Rådets udtalelse henviser selvfølgelig ikke specifikt til stalinistiske forbrydelser, men omhandler totalitære regimer i almindelighed. Dog fremgår det klart af sammenhængen bag vedtagelsen af udtalelsen, navnlig i medlemsstaterne, som stod bag den, at ihukommelsen af stalinregimets forbrydelser er en central del af denne proces. Jeg mener, at dette skal siges, og da jeg åbnede denne forhandling, understregede jeg, at enhver form for totalitarisme, ethvert totalitært regime, som har medført nægtelse af menneskelivet og dets grundlæggende rettigheder, er fuldstændig uacceptabel. I den forbindelse, og nogle af Dem har understreget dette punkt, kan viden om erfaringer med andre typer totalitære regimer være nyttig med hensyn til at identificere de måder, hvorpå udslagene af misbrug og barbari, som De har fordømt, faktisk er sket.
Jeg mener derfor, at denne undersøgelse skal være meget bred i sin afgrænsning og helt klart ikke skal se bort fra nogen form for totalitarisme. Ej heller bør denne debat give anledning til politisk udnyttelse. Kommissionen er naturligvis klar over denne risiko, men hvis EU skulle være tavs om den tragiske fortid i nogle af vores medlemsstater, ville det kun tjene til at øge en sådan risiko og skabe et stort skel mellem de nye og de gamle medlemsstater. Derfor må vi bevæge os fremad i samlet flok.
Hr. formand! Jeg vil derfor bare gerne spørge, hvad der i bund og grund er formålet med alt dette? Det er sådan, vi kan gardere os imod enhver form for revisionisme og eventuelle historiske løgne.
For det andet skal vi også ved at mindes hindre disse totalitære regimer i at hjemsøge os igen. Endelig har vi en pligt til forsoning, som tydeligvis hænger sammen med denne tilgang. Imidlertid vil jeg også gerne opfordre til, at vi ser fremad, og nogle har understreget behovet for, at vi bevæger os i retning af indførelsen af en direkte bindende EU-lov til hindring af, at disse totalitære regimer nogensinde hjemsøger os igen.
Jeg vil gerne forsikre Dem om, mine damer og herrer, at rent bortset fra dette korte svar er jeg personligt fuldstændig overbevist om, at vi alle som europæere har en kollektiv solidarisk pligt til at fastslå sandheden, vores sandhed som europæere, uden at se bort fra eller bagatellisere de forbrydelser, som er blevet begået under diverse totalitære regimer. I den henseende mener jeg, at vores venner fra Østeuropa i særlig grad har brug for at indse, at vi har forpligtet os til at søge sandheden og ikke vil hvile, før vi kender den.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 142)
Lasse Lehtinen  
skriftlig. - (FI) Hr. formand! Den dyrebareste gave, vi har fået ud af undersøgelsen af historien, er begivenheder, vi kender til - fakta. Jo flere fakta, vi har, jo bedre. Fortolkningen er altid en anden sag. Enhver bør være i stand til at undersøge og fortolke de begivenheder, der har fundet sted. Det er en del af ytringsfriheden. Politisk historie kan sjældent være symmetrisk med hensyn til indhold, men indsatsen skal gøres. Der er stadig mange år endnu af uudforsket nyere historie, delvis takket være politisk korrekthed. Diktaturer og diktatorer får særbehandling. Nazisternes forbrydelser fortjener ingen forståelse, men kommunismen skal heller ikke have bonuspoint.
Marianne Mikko  
skriftlig. - (ET) Den 8. april omhandlede den offentlige høring, som det slovenske formandskab og Kommissionen afholdt, et yderst vigtigt emne for EU.
I det 20. århundrede mistede Europa millioner af intellektuelle og foretagsomme borgere på grund af de totalitære regimer. Sårene, som vores historie blev tilføjet, er endnu ikke helet.
Sovjetunionens diktator Joseph Stalin udraderede mit hjemland og de andre baltiske lande af landkortet. I et halvt århundrede måtte vi ikke have vores nationalsange eller flag, og vores hovedstad hed Moskva.
Stalinismen og nazismen udviklede sig sammen og delte Europa med et jerntæppe. Hitlers og Stalins brutalitet kendte ingen nationale grænser.
Som socialdemokrat fordømmer jeg diktatur under enhver form. Jeg understreger også, at stalinisme og nazisme tjener som direkte eksempler for andre totalitære ideologier.
Metaxas, Franco, Mussolini, Salazar og en mængde mindre diktatorer begik deres egne forbrydelser inspireret af Hitlers og Stalins brutalitet. Deres rækkevidde var deres eget lands grænser, og derfor bør de pågældende lande have ansvaret for at fastslå den sande pris, de har betalt.
Bevidstheden og en undersøgelse af hinandens historie er afgørende for, at borgerne i Europas lande kan begynde at udvikle en bevidsthed om det forhold, at de også er europæiske borgere. Vi har brug for en bedømmelse baseret på fælles værdier af de forbrydelser, der blev begået af kommunistpartiet i Sovjetunionen og af KGB.
Snart er der gået 70 år siden indgåelsen af Molotov-Ribbentroppagten. De grusomheder, som Stalins tvangsapparat begik, opfattes stadig ikke på lige fod med Hitlers krigsmaskine.
Som et første skridt i en fælles tilgang til historien vil jeg gerne tilskynde vores regeringer til at udnævne den 23. august til europæisk dag for ihukommelse af ofrene for stalinismen og nazismen.
Katrin Saks  
skriftlig. - (ET) Desværre står det fast, at selv om næsten alle vesterlændinge er klar over, at der fandtes koncentrationslejre i Nazityskland, har flertallet ikke hørt om gulag. En undersøgelse, der for nylig blev gennemført i Sverige blandt 15-20-årige, viste, at deres basale viden om kommunismen er meget ringe, nærmest ikkeeksisterende. En undersøgelse viste, at 90 % af svenskerne aldrig havde hørt om gulag, mens 95 % vidste, hvad Auschwitz var.
Desværre stiftede min far bekendtskab med begge typer lejr, og jeg kan derfor ikke acceptere tanken om, at lidelserne under sovjetstyret kan betragtes som andenrangs, som om man frygter, at det at tale om dem, får nazisternes forbrydelser til at se mindre forfærdelige ud. Den holdning må ændres. Det er ikke altid den nemmeste sag for Den Socialdemokratiske Gruppe i Europa-Parlamentet, da flere af de deltagende partier har en kommunistfortid. Højnelse af bevidstheden i Den Socialdemokratiske Gruppe er derfor endnu vigtigere.
Jeg husker debatter om samme emne, da Europarådets Parlamentariske Forsamling, som jeg sad i, fordømte kommunismens forbrydelser for et par år siden. På det tidspunkt var jeg en af dem, der tog ordet, og takket været det indlysende faktum, at der er så mange lande i den organisation med erfaringer med sovjetstyret, blev vi hurtigere enige om fordømmelsen dér end i Europa-Parlamentet.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at hvis EU ærligt går ind for sine egne erklærede værdier, må EU også meget klart udtrykke sin holdning til fortiden ud fra de værdier. Det er ikke at omskrive fortiden, som flere kritikere af denne sag har påstået. Det er at fastslå den historiske sandhed.
Andrzej Tomasz Zapałowski  
skriftlig. - (PL) I det 20. århundrede oplevede Europa mange tilfælde af folkemord. Nogle af disse tilfælde omtales meget og ofte, mens andre hylles i tavshed. I pressen læser vi hyppigst om nazistiske og kommunistiske folkemord.
Et tilfælde af folkemord, som omgærdes af permanent tavshed, er mordet på hundredtusinder af jøder, polakker og ukrainere på polsk område under den tyske besættelse under anden verdenskrig begået af ukrainske nationalister fra den ukrainske oprørshær UPA. En betydelig del af denne hærs befalingsmænd havde tjent i nazistiske SS-enheder. Dette folkemord havde karakter af genocidum atrox, brutalt mord, begået med ekstrem grusomhed. Den samlede befolkning i et bestemt landområde blev udryddet. Ofrene blev dræbt og fik kropsdele skåret af eller revet ud. I dag søger folk, der deltog i disse mord, status som krigsveteran i Ukraine.
Jeg vil gerne understrege, at intet kan berettige et folkemord, ikke engang et forsøg på at vinde frihed og suverænitet for ens egen nation.
