Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Delcroix
Fru formand, jeg ville bare gøre opmærksom på, at min stemme ikke blev registreret under afstemningen om det første ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 26, til indstillingen af Rothley. Jeg stemte imod.

Formanden
Udmærket, hr. Delcroix. Vi registrerer Deres stemme.
(Protokollen godkendtes)

Falconer
Fru formand, jeg tager ordet til forretningsordenen i forbindelse med et møde, der finder sted den 14., 15, og 16. maj i min kollega hr. Smiths valgkreds i Turnbury. Det er et møde i den såkaldte Bilderberg-gruppe. Det er en meget underlig gruppe, fordi den ikke giver adgang til pressen eller tillader andres indblanding i møderne.
Min bemærkning til forretningsordenen drejer sig om det centrale register over parlamentsmedlemmer. Vil Præsidiet venligst anmode de parlamentsmedlemmer, der deltager i denne gruppes møder, om at offentliggøre det i »Members' interests«. Det vil sikre den samme gennemsigtighed og åbenhed i Europa-Parlamentet som i andre parlamenter, som eksempelvis det britiske, hvor medlemmer af Labour-Partiet, det vil sige Tony Blair, Giles Radice og Denis Healey, alle har tilkendegivet deres interesse i Bilderberg-gruppens virksomhed. Jeg håber, at parlamentsmedlemmerne vil tage det til efterretning og gøre det samme.

Formanden
Tak, hr. Falconer. Det noterer vi os.

Rübig
Fru formand, jeg henviser til forretningsordenens artikel 127 sammenholdt med artikel 95 ff. og hilser det velkomment, at Formandskonferencen har besluttet at sætte diskussionen om de dramatiske begivenheder i Kosovo og atomprøvesprængningerne i Indien på dagsordenen for vores møde i stedet for Rådets og Kommissionens meddelelse om sikkerheden i byerne. Alligevel mener jeg ligesom mange af mine kolleger i Parlamentet, at også sikkerheden i Europas byer er et vigtigt og presserende anliggende. Netop i denne weekend er en juveler i Wien blevet likvideret af den russiske mafia. Jeg mener, det er vigtigt, at vi diskuterer Kommissionens meddelelse på det næste møde.

Green
Fru formand, i går fik vi her i Parlamentet kendskab til en forfærdelig hændelse i Tyrkiet, hvor en fremtrædende menneskerettighedsforkæmper, faktisk formanden for tyrkiets menneskerettighedsorganisation, Akin Birdal, var blevet skudt på sit kontor i Ankara af ukendte civilister.
Mange af os her i Parlamentet kender Akin Birdal som en person, der med stort mod og stor integritet har ført an i kampen for at fremme og styrke menneskerettighederne i Tyrkiet. Som De ved, er det et af vores vigtigste krav til de tyrkiske myndigheder.
Jeg vil anmode Dem om straks at tale med formanden Gil Robles og bede ham om at overbringe Akin Birdal - der er alvorligt syg - og hans nærmeste familie vores medfølelse samt vores bedste ønsker om en snarlig bedring. For det andet bør Gil Robles skrive til den tyrkiske regering og indtrængende opfordre den til hurtigst muligt at retsforfølge dem, der har begået denne handling og lytte til den kritik, som ofte er blevet fremsat her i Parlamentet vedrørende overtrædelse af menneskerettighederne i Tyrkiet. Denne form for paramilitær aktivitet skal bringes til ophør.

Formanden
Tak, fru Green. Jeg mener, at formanden har til hensigt at foretage disse skridt, navnlig efter fru Roths indlæg i går, men som De kan forestille Dem, vil jeg naturligvis alligevel tale med ham om det.

Udnævnelser til Direktionen for Den Europæiske Centralbank
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er henstillinger fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om udnævnelser til Direktionen for Den Europæiske Centralbank (Ordfører: Christa Randzio-Plath).

Randzio-Plath
Fru formand, Den Europæiske Centralbank kan begynde sit arbejde den 1. juli 1998 og forberede en succesrig, uafhængig, fælles pengepolitik i euroområdet med 11 medlemsstater. Det er resultatet af EuropaParlamentets høring af kandidaterne til Den Europæiske Centralbanks Direktion. Jeg foreslår, at de seks personer godkendes.
De kunne overbevise os om, at de er personligt uangribelige, har erhvervsmæssig erfaring og er fagligt særdeles kompetente. De har klare standpunkter om økonomisk og monetær politik, og disse standpunkter er i overensstemmelse med de mål for Den Europæiske Centralbank, som er fastsat i traktaten. For så vidt får Den Europæiske Centralbank den Direktion, den fortjener. Alle fremhævede prisstabilitet som det primære mål, men gjorde samtidig også opmærksom på, at med en inflationstakt på 2 % kan man gå ud fra, at målet prisstabilitet er nået. De historisk lave inflationstakter i Europa bevirker derfor, at Den Europæiske Centralbank ikke skal begynde sin embedsperiode med en rentestigningspolitik for at bevise sin troværdighed. Der skal efter kandidaternes udsagn heller ikke forventes en overdreven streng rentepolitik som bevis på uafhængighed og tillid.
Den Europæiske Centralbank kan bygge på tilliden til de eksisterende nationale centralbanker. I sidste ende tilrettelægges den fremtidige fælles monetære politik af Det Europæiske System af Centralbanker, ikke af Den Europæiske Centralbank og dennes Direktion alene. Alle kandidater udtrykte under høringerne en klar tilbageholdenhed med hensyn til et eventuelt yderligere bidrag fra den monetære politik til bekæmpelse af arbejdsløsheden ud over virkeliggørelsen af prisstabiliteten. De fremhævede og gav udtryk for, at en stabil pengeværdi er det bedste bidrag fra Den Europæiske Centralbank til at bekæmpe arbejdsløsheden i euroområdet.
Kun ved at garantere en varig prisstabilitet kan der tages andre foranstaltninger i betragtning, såsom sænkning af de korte renter. Alle kandidater henviste dog mere eller mindre tydeligt til, at de er bekendt med bestemmelserne i traktatens artikel 105 og artikel 2, som ud over det primære mål om prisstabilitet også forpligter Den Europæiske Centralbank til at støtte den økonomiske politik i Den Europæiske Union og de mål, der er formuleret i artikel 2, nemlig virkeliggørelse af et højt beskæftigelsesniveau og økonomisk og social samhørighed. Alt dette er for vigtigt til, at de ikke vil have det med i deres overvejelser.
Det skal nu i den monetære dialog med Den Europæiske Centralbank undersøges til bunds, hvordan dette bidrag kan udformes. Derfor muliggør den demokratiske underretningspligt, sådan som vi har vedtaget den i Strasbourg i vores beslutning om monetære institutioners demokratiske underretningspligt, at vi kan forvente redegørelser fra Den Europæiske Centralbank om udnyttelsen af de pengepolitiske spillerum for handling. Derved bliver det også nødvendigt og muligt at udnytte disse pengepolitiske spillerum for handling.
I modsætning til den amerikanske lovgivning om den amerikanske seddelbank fastlægger Maastricht-traktaten prisstabilitet som det primære mål, der skal forfølges af Den Europæiske Centralbank. Den amerikanske seddelbank skal derimod både forfølge målet om prisstabilitet og målene om vækst og beskæftigelse. Dette medfører så også en anden pengepolitik, og dette betyder selvfølgelig også, at pengepolitikken får en anden rolle. For så vidt har den amerikanske pengepolitik i de forløbne år bedre kunnet bidrage til en passende og afbalanceret policy mix til gavn for investeringer, vækst og arbejdspladser.
Kandidaterne har gjort det klart, at pengepolitikken som sagt kan støtte vækst og beskæftigelse, idet den ved at sikre prisstabilitet forhindrer enhver form for inflationsforventning og dermed garanterer makroøkonomisk stabilitet og frem for alt et lavt niveau for de lange renter. Høringerne har klart vist, at Den Europæiske Centralbank - det fremhævede især også kandidaten til formandskabet for Den Europæiske Centralbank - vil udnytte spillerummene pengepolitisk, når inflationsmålet er nået, og en stabil udvikling er sandsynlig.
For så vidt vil der være den mulighed, at pengepolitikken i euroområdet i modsætning til hidtil kan støtte den økonomiske politik og også forfølge mål, som ifølge dens formålsformulering er underordnede, og som Europa-Parlamentet i sin debat om den økonomiske årsberetning og retningslinjerne for den økonomiske politik tillægger særlig betydning. Disse problemstillinger vil være af særlig betydning i den monetære dialog mellem ECB og Europa-Parlamentet. Vi skal kræve redegørelser fra Den Europæiske Centralbank om dens pengepolitiske beslutninger for, at dens bidrag til en afbalanceret policy mix kan bedømmes. Også derved vil rigtigheden af udvælgelsen af kandidater kunne måles. Det er derfor, den praktiske dialog med Europa-Parlamentet er så vigtig.
Hændelserne i Det Europæiske Råd i weekenden den 2. og 3. maj har ikke bidraget til offentlighedens tillid til Den Europæiske Centralbanks uafhængighed. Høringerne i Europa-Parlamentet har bidraget til at overvinde dette skår i tilliden, og for så vidt har vores høringer også været en tillidsskabende foranstaltning i den europæiske offentligheds interesse, men også i den kommende Europæiske Centralbanks interesse. Det er rigtigt, at Maastricht-traktaten fastsætter en politisk udnævnelse af kandidaterne. Sådan bør det også være. Men denne politiske afgørelse blev truffet i en procedure, som efterlader en kedelig bismag, fordi hverken alder eller nationalitet kan være en forudsætning for en succesrig fælles monetær politik og derfor med rette heller ikke i traktaten er angivet som udvælgelseskriterier. Afgørende er udelukkende kandidatens personlige og faglige kompetence.
ECB-formandens udelte embedsperionde på otte år er en garanti for dennes personlige uafhængighed. Det har EuropaParlamentet gang på gang fremhævet. Derfor ville vi i høringen af Wim Duisenberg også opnå sikkerhed for, at kun han alene og ellers ingen bestemmer over, hvornår hans embedsperiode ophører.
(Bifald) Kandidaten har gjort det klart, at han på ingen måde ser sin uafhængighed kompromitteret. Han overbeviste ved sin beslutsomhed, sine argumenters klarhed og sine ords tydelighed og understregede dermed, at med den politiske udnævnelse og oprettelsen af Den Europæiske Centralbank ophører regeringernes politiske indflydelse på pengepolitikken, og med oprettelsen af Den Europæiske Centralbank begynder uafhængigheden i forhold til politiske instrukser.
For så vidt har høringen tydeliggjort, at der ikke må foregå en renationalisering af beslutningsprocesser, og at enstemmighedsproceduren endnu en gang har bevirket, at Den Europæiske Union har nået grænsen for, hvad den kan holde til, og befolkningen grænsen for sin tålmodighed og forståelse for de europæiske integrationsprocesser. En sådan procedure skal ændres!
Vi glæder os særligt over, at med fru Hämäläinen er også en kvinde indtrådt i ECB's Styrelsesråd og vil dermed bidrage til, at flere kvinder end hidtil vil gøre deres stemme gældende i vigtige beslutningsorganer.
(Bifald) Høringen og også den fremtidige monetære dialog bidrager til det europæiske demokratiske systems troværdighed og tillid, men også til den kommende Europæiske Centralbanks troværdighed og tillid. For så vidt er det godt, at der ud over debatten om Den Europæiske Centralbanks årsberetning også skal være en debat om den økonomiske årsberetning og retningslinjerne for den økonomiske politik, og at alle kandidater svarede bekræftende på, at den monetære dialog skal finde sted regelmæssigt - fire gange om året.
Utilfredsstillende er bestemt det negative svar angående offentliggørelsen af protokoller fem år efter ECB-mødet, fordi denne offentliggørelse er nødvendig af hensyn til mere gennemsigtighed i den monetære politik. Disse høringer har efter min mening vist, at afslutningen af godkendelsesproceduren er begyndelsen på en ny tid, hvor den første føderale europæiske autoritet skal stå til regnskab over for Europa-Parlamentet til gavn for kommunikationen med den europæiske offentlighed. Begge parter, Europa-Parlamentet og Den Europæiske Centralbank, skal føle og vise sig dette høje ansvar voksent.
(Bifald)
Brown
Fru formand, dette er anden fase af den høring, der startede den 2. maj, hvor jeg talte til Europa-Parlamentet i anledning af, at 11 lande havde opfyldt betingelserne for indførelsen af en fælles valuta. I tråd med de demokratiske traditioner, vi hylder på dette kontinent, var det rigtigt, at Europa-Parlamentet spillede en sådan vigtig rolle ved denne betydningsfulde begivenhed. Efter forhandlingen, hvor næsten 50 talere bidrog med indlæg, stemte et overvældende flertal i Europa-Parlamentet for indførelsen af en fælles valuta i de 11 lande.
Formanden for Europa-Parlamentet fortalte Rådet om resultaterne af denne historiske afstemning, og vi var meget begejstrede over udtalelsen fra Europa-Parlamentet. Jeg kan også formelt meddele, at Rådet i overensstemmelse med Parlamentets synspunkter enstemmigt vedtog, at 11 lande skulle tilslutte sig den fælles valuta.
Som følge af disse historiske beslutninger, hvor Europa-Parlamentet har spillet sin rolle fuldt ud, vil visionen fra Unionens grundlæggere på Messina-konferencen om en koordinering af monetære politikker med efterfølgende mulighed for at skabe et fælles marked blive en realitet den 1. januar 1999. Der bliver tale om en fælles valuta, der dækker omkring en femtedel af den samlede verdenshandel. Lad os alle huske på, at denne fælles valuta er konstrueret med henblik på at skabe den stabilitet, der vil hjælpe os med at nå de fælles mål om mere beskæftigelse og større velstand for Europas befolkning.
Vores mål for Europa er høj vækst og et højt beskæftigelsesniveau, og betingelsen herfor er stabilitet og lav inflation i en global økonomi, hvor landene skal tiltrække kapital fra hele verden. Det er på grund af behovet for stabilitet, at forhandlingen om udnævnelserne til Direktionen for Den Europæiske Centralbank har så stor betydning, som ordføreren sagde for nogle få minutter siden.
Den Europæiske Centralbank vil blive oprettet den 1. juli; den vil få ansvaret for de deltagende medlemsstaters monetære politik fra den 1. januar næste år, og ifølge traktaten skal Rådet naturligvis indstille personer til hvervene som henholdsvis formand og næstformand samt op til fire ekstra medlemmer af Direktionen.
Rådet har anbefalet, at Wim F. Duisenberg udnævnes som den første formand for Den Europæiske Centralbank for en periode på otte år. Europa-Parlamentet har allerede haft en chance for at høre hr. Duisenberg besvare spørgsmål. Parlamentet skal nu tage stilling til vores detaljerede forslag inklusive hr. Duisenbergs personlige bemærkninger om hans intentioner. Hr. Duisenberg vil træffe sine egne afgørelser om sin tilbagetrækning, og denne procedure er nu i fuld overensstemmelse med traktaten.
Rådet anbefaler, at Christian Noyer udnævnes som næstformand for en periode på fire år, samt at følgende udnævnes til de resterende pladser i Direktionen: Otmar Issing for en periode på otte år, Tommaso Padoa Schioppa for syv år, Eugenio Domingo Solans for seks år og Sirkka Hämäläinen for fem år. Jeg siger til Parlamentet, at uanset hvilke vidnesbyrd, synspunkter og kommentarer I har hørt om de enkelte medlemmer i Parlamentet i de seneste fem dage, så skal det også ses i lyset af traktatens bestemmelser vedrørende rapporterings-, kontrol- og regnskabforpligtelser over for Europa-Parlamentet.
Lad mig minde Parlamentet om, at vi tillægger Parlamentet en stor betydning for at sikre en ordentlig rapportering fra Den Europæiske Centralbank til det europæiske folk. Den Europæiske Centralbank skal adressere sin årsberetning til EuropaParlamentet, Rådet og Kommissionen. Formanden for Den Europæiske Centralbank skal fremover forelægge sin årsberetning for Europa-Parlamentet og Rådet; formanden og de øvrige medlemmer af Den Europæiske Centralbanks Direktion kan indkaldes til Parlamentets ekspertudvalg, og Parlamentet høres naturligvis i forbindelse med alle fremtidige udnævnelser i Den Europæiske Centralbank.
Parlamentets beslutning fra den 2. april indeholdt nogle nyttige og konstruktive forslag til, hvordan denne traktat kan gennemføres i praksis. Jeg glæder mig specielt over forslaget om, at medlemmerne af ECB's Direktion skal inviteres med til de kvartårlige parlamentsmøder om den økonomiske og monetære udvikling.
Dette tegner godt for fremtiden. Det er et positivt signal til borgerne i Europa. Som ordføreren sagde for et par minutter siden, har borgerne i Europa brug for tillid til deres nye Centralbank, tillid til dens uafhængighed og tillid til dens oplysningspligt, og det er det, vi søger at opnå i samarbejdet mellem Parlamentet og regeringerne.
Jeg vil gerne nævne endnu en ting, der har betydning langt ud i fremtiden: Tendensen mod større åbenhed og gennemsigtighed i den monetære politik er nu ved at slå igennem overalt i den økonomiske verden, og det er en tendens, der kommer på det rette tidspunkt. Man erkender nu, at klare mål og fastsættelse af operationelle mål, der har central betydning for troværdigheden for beslutningsprocessen i moderne pengepolitik, også skal understøttes af større åbenhed i den økonomiske ledelse for at sikre den størst mulige troværdighed. I sidste måned foreslog alle de lande, der var repræsenteret i IMF's interimsudvalg, en ny monetær og finansiel adfærdskodeks, der kræver større åbenhed. Dette nye tiltag til fremme af åbenhed, gennemsigtighed og oplysningspligt er nu et incitament til ændringer, der høster anerkendelse overalt i verden. Jeg glæder mig over Europa-Parlamentets rolle i dens fremtidige dialog med Den Europæiske Centralbank, en rolle, der får stor betydning for at sikre en ordentlig rapportering til en demokratisk valgt institution.
Til slut vil jeg gerne sige, at vi aldrig må glemme, at arrangementerne vedrørende en fælles valuta tjener et formål: De skal skabe en stabilitet, som vil give os den store vækst og det høje beskæftigelsesniveau, som vi ønsker og har brug for i Europa. Vi bør aldrig som Parlament og regeringer glemme vores ansvar og pligt til at inddrage de socialt udstødte og hjælpe de 18 millioner arbejdsløse, der har brug for og fortjener vores støtte, tilbage på arbejdsmarkedet.
Efter at man for 43 år siden på Messina-konferencen startede en bevægelse mod en større økonomisk koordination og integration med henblik på at skaffe øget vækst, beskæftigelse og velstand overalt i Europa, er vi her til morgen nået til et nyt punkt i beslutningstagningen. Jeg opfordrer Parlamentet og regeringerne til at fortsætte samarbejdet om at få disse nye institutioner til at fungere og sikre et nyt kapitel i Europas udvikling.
(Bifald)
Donnelly, Alan
Fru formand, jeg glæder mig meget over finansministerens ord. At høre formanden for Rådet støtte den tilsynsførende rolle, som Europa-Parlamentet vil få over for Den Europæiske Centralbank, er noget, som alle her i Parlamentet kan glæde sig over. Europa-Parlamentet opførte sig meget ansvarligt ved at foretage høring af alle seks kandidater. Vi ville sikre os, at alle kandidater forpligtede sig til at arbejde for prisstabilitet og uafhængighed, og alle seks kandidater har levet op til dette krav.
Men vi socialdemokrater lægger også stor vægt på respekt for traktatens artikel 105, ifølge hvilken Centralbanken, når man har opnået prisstabilitet, skal medvirke til at opfylde Den Europæiske Unions generelle mål, specielt hvad angår jobskabelse og vækst. Vi lægger også stor vægt på spørgsmålet om demokratisk ansvarlighed. Det spillede en vigtig rolle for os under høringerne, og alle kandidater blev omhyggeligt udspurgt om dette emne.
Vi må sikre os, at vi efter at have opnået inflationskontrol på lavt niveau kan bruge den monetære politik til bekæmpelse af arbejdsløsheden. Det glæder mig, at formanden for Rådet nævnte det her til morgen. Hvad angår demokratisk ansvarlighed, så hørte vi hr. Duisenbergs opfattelse af, hvordan vi fremover bør samarbejde med Den Europæiske Centralbank. På vegne af Socialdemokraterne vil jeg gerne sige, at vi skal mødes med Wim Duisenberg inden Europa-Parlamentets sommerferie for at udarbejde en detaljeret plan for, hvordan Europa-Parlamentet fremover skal samarbejde med Den Europæiske Centralbank. Vi kan ikke udskyde det til senere i år. Vi må starte på arbejdet nu og udarbejde en metode til at sikre demokratisk ansvarlighed.
Jeg vil gerne sige lidt om proceduren og om høringerne. Mandag aften tog Socialdemokraterne forbehold over for en af kandidaterne. Jeg ved, at nogle parlamentsmedlemmer blev vrede over det. Formålet med bekræftende høringer er at tale med kandidaterne og vurdere dem objektivet, ikke med hensyn til nationalitet eller politik, men med hensyn til deres synspunkter som potentielle medlemmer af Den Europæiske Centralbank. Det gjorde vores gruppe, og vi vil ikke undlade at vurdere nogle af kandidaterne blot på grund af den historiske betydning. Derfor tog vi i mandags forbehold over for en af kandidaterne.
Når det er sagt, og jeg pointerede dette i mandags, så talte vi det igennem i vores gruppe i aftes, og vi finder, at alle seks kandidater er kompetente medlemmer af Den Europæiske Centralbank, og vi vil stemme for dem alle seks i dag. Vi mener, at ECB's Direktion har en betydningsfuld rolle med hensyn til at skabe tillid til euroen hos borgerne. De kan gøre dette ved at fastsætte renter, der sikrer stabiliteten samt, som Rådsformanden sagde, vækst og fuld beskæftigelse i Den Europæiske Union. Vi ønsker en rentepolitik for alle borgerne, ikke kun for den rige centrale del af Den Europæiske Union.

Herman
Fru formand, kære kolleger, de høringer, som vi har foretaget, har gjort det muligt at udlede nogle interessante konstateringer. De seks kandidater opfylder i stor udstrækning de udvælgelseskriterier, der er nævnt i traktaten. De ligger i det store og hele på et glimrende niveau, naturligvis med nogle indbyrdes forskelle, der undertiden kan være slående, men som man skal hæfte sig ved. Enhver lærer ved, at de bedste elever ikke altid får den bedste karriere, og vi har ofte set nogle middelmådige kandidater, der senere viste sig at være sande personligheder. Hvis Harry Trumann skulle have været bedømt af vores jury, ville han sikkert ikke have fået de højeste karakterer. Jeg vil ikke være så ubarmhjertig at minde mine socialdemokratiske kolleger om den lidet flatterende opfattelse, de havde af visse af vores kommissærer, som de i dag roser til skyerne.
Min anden bemærkning er, at hvis man skal dømme ud fra deres mundtlige og skriftlige svar, så har de seks kandidater en relativt overensstemmende opfattelse af deres kommende mission. Trods visse forsøg fra vores kollegers side på at fremhæve den ene eller den anden uoverensstemmelse mellem deres respektive erklæringer, drejer det sig snarere om nuanceforskelle, der er et resultat af forskellige erfaringer, end om egentlige meningsforskelle. Vi burde ikke have grund til bekymring med hensyn til det kommende lederholds ensartethed. Jeg vil gerne tilføje, at socialdemokraterne ikke var de eneste, der lagde vægt på, at banken, efter at have opfyldt målsætningen om stabilitet, ligeledes skulle tage sig af de andre målsætninger for den økonomiske politik, og jeg tror, at de fleste af kandidaterne delte denne opfattelse. Her drejer det sig ikke om et partipolitisk problem.
Der er for det tredje noget, der er meget interessant at konstatere, og som er positivt for Parlamentet, nemlig at alle kandidaterne finder det nødvendigt at opretholde nogle privilegerede forbindelser med Europa-Parlamentet. For dem alle sammen er det Parlamentet, der er den institution, som de skal gøre rede for deres handlinger over for, som de skal forklare sig over for, som de skal fortælle om deres intentioner, og som de skal udtale sig til om de forskellige aktuelle emner. De er alle enige om, at det er nødvendigt med gennemsigtighed, og de anerkender alle accountability som det naturlige kontrapunkt til deres uafhængighed og deres betydelige magt. Med nogle få nuancer har de alle accepteret, at det var Europa-Parlamentet og ikke de nationale parlamenter, der skulle have deres særlige opmærksomhed, men de har også lagt vægt på den rolle, som centralbankerne - der ikke forsvinder - vil blive ved med at spille over for de nationale parlamenter. Det er således via direktørerne for centralbankerne - der bliver ved med at eksistere - at forbindelserne til de nationale parlamenter vil blive skabt, hvilket er helt i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og den føderalistiske tankegang.
På dette sted vil jeg gerne rette en varm tak til formanden for Rådet, fordi han har givet udtryk for det, som er blevet vigtigt i dag i lyset af den asiatiske krise, nemlig at "gennemsigtighed er en grundlæggende betingelse for troværdigheden af enhver valutapolitik i dag«. Jeg glæder mig over, at man erkender dette i dag, og at man samtidig anerkender Parlamentets betydning, og jeg håber, at vi vil vise os værdige til at deltage i dialogen på den mest ansvarsfulde måde.
Jeg vil også gerne takke alle dem, der i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har bidraget til at gøre disse høringer til et ansvarligt, seriøst og objektivt foretagende, og for at efterkomme Deres ønske om kortfattethed, fru formand, vil jeg slutte mit indlæg her.

Giansily
Fru formand, kære kolleger, den 7. og 8. maj i år indledte vi under formanden Karl von Wogaus faste, men høflige ledelse høringen af de seks kandidater til Direktionen for Den Europæiske Centralbank, og det i en atmosfære med tillid og gensidig respekt. Det forekommer mig, at vi bør tage Rådets beslutning på dette område op til overvejelse, idet vi stiller os selv tre spørgsmål. Er de de bedste, er de stabilitetens apostle, og hænger holdet godt sammen?
På det første spørgsmål vil jeg svare, at kandidaten til formandsposten tydeligvis, og først og fremmest, er centralbankdirektørernes kandidat. Når de har valgt ham, så er det fordi, de selv betragter ham som den mest egnede til at lede denne voldsomme ændring af det europæiske banksystem. Vi ved alle sammen godt, at vi inden for vores politiske grupper og vores partier altid vælger den person, der forekommer os at være den bedste til at forsvare vores idealer og vores interesser. I betragtning heraf kan jeg ikke se, hvorfor det skulle forholde sig anderledes med centralbankdirektørerne. Faktisk forstår man ikke, hvorfor Peters princip skulle gælde for en sådan institution. Jeg må indrømme, at den måde, hvormed han på kunstnerisk vis har tilsløret varigheden af sit mandat, stiller mig tvivlende. Men han har uden tvivl overtaget François Mitterrands motto om, at man kun opgiver tvetydigheden til skade for én selv. Uanset, hvordan det forholder sig, så er der ved afslutningen på denne høring ingen grund til at tvivle på hverken hans kompetence eller hans integritet. Og denne bemærkning om kompetence og integritet gælder også for de fem andre personer, der er blevet hørt.
Og nu til det andet spørgsmål: Er de valutastabilitetens apostle? Jeg tror nok, at de seks var enige om, at inflationen skal ligge mellem 0 og 2 %. Det ville faktisk have været overraskende, hvis en af dem havde fortalt os, at hans forbillede var den albanske centralbank og dens fantastiske system med pyramidelån. Eller at hans største ønske var lidt sadistisk at ville lade inflationen stige for at ruinere opsparerne.
Efter at være blevet forsikret hvad det angår, kan vi gå over til det tredje spørgsmål: Vil holdet spille godt sammen? De har uden tvivl givet indtryk af at være ret komplementære, men ligesom alle andre hold vil de blive bedømt på deres resultater. Personligt havde jeg derfor foretrukket - og det tror jeg også, at hele vores gruppe havde - en samlet afstemning om gruppen af kandidater, som vi så naturligvis massivt ville have givet vores stemmer, hvis det var blevet således.
Vores gruppe vil således ikke afvise nogen af disse kandidater, der alle har et glimrende niveau, en bemærkelsesværdig erfaring og et godt ry.

Gasòliba i Böhm
Fru formand, mine damer og herrer, lørdag den 2. maj fejrede dette Parlament oprettelsen af Den Monetære Union med 11 af Unionens medlemsstater.
Den Monetære Union medfører en fælles mønt, euroen.
Med denne beslutning har man sikret et nyt og vigtigt fremskridt i Unionens økonomiske og monetære dimension, som også har enorm politisk betydning. Møntudstedelsen medfører suverænitet, og den europæiske fælles mønt er udtryk for en europæisk suverænitet, som kan føre til en styrkelse af Unionens politiske dimension.
Efter Europa-Parlamentets beslutning forårsagede Europarådet beklageligvis en vis strid, da det skulle foreslå en formand og en næstformand samt de fire andre medlemmer af Den Europæiske Centralbanks Direktion. Hvad der burde have været fremlagt som en historisk succes, blev i offentlighedens øjne forvredet af en strid, som aldrig skulle have fundet sted.
Lykkeligvis vandt substansen over formen, og det internationale finanssamfund har tydeligt vist, at det accepterer Den Monetære Union og euroen, og det foreslåede hold fortjente de bedste lykønskninger fra de internationalt set mest fremtrædende og prestigefyldt finansielle og økonomiske institutioner.
I forbindelse med de høringer, der har fundet sted i Europa-Parlamentet, vil jeg gerne nævne, at Den Liberale Gruppe støtter forslagene i den betænkning, som er blevet forelagt af formanden for Underudvalget om Valutaspørgsmål, fru Randzio-Plath. Og med hensyn til det specifikke forslag til formand, så vil vi understrege, at vi har den største respekt for hans uafhængighed, inklusive det mandat, som han er blevet foreslået til.
Under høringen bekræftede den nuværende formand for Det Europæiske Monetære Institut sine kvaliteter og personlighed, som vi allerede kendte takket være hans indlæg som formand for Det Europæiske Monetære Institut. Vi glæder os over hans uafhængighed i forhold til en hvilken som helst pression, som ville kunne begrænse opfyldelsen af de målsætninger, som er blevet pålagt Den Europæiske Centralbank i Maastricht-traktaten.
Fru formand, mine damer og herrer, der begynder en ny og meget vigtig etape for at konsolidere euroen. Den Europæiske Centralbank er grundpillen til opfyldelsen af de målsætninger, som er blevet pålagt den af traktaten, og vi vil værne om, at denne proces og dens gennemsigtighed sker fyldest, og for at også de forpligtelser, som nævnte medlemmer har påtaget sig under de pågældende høringer, sker fyldest.

Moreau
Fru formand, Den Europæiske Centralbanks opgave og status er blevet fastlagt ud fra det formål, som man har givet den fælles valuta, nemlig at tiltrække kapital til de finansielle markeder på bekostning af det sociale område og af demokratiet, hvis underskud bliver dramatisk og mindre og mindre accepteret af folket.
Prisstabiliteten, der er Den Europæiske Centralbanks vigtigste opgave, blev opnået ved at indskrænke pengeskabelsen og kreditten for at gøre kapitalen mere rentabel. Dette går ud over beskæftigelsen og øger de offentlige underskud. Efter vores mening skal man erstatte denne økonomiske krigstankegang med en samarbejdstankegang, navnlig på det valutamæssige plan. Dette forudsætter nogle helt andre retningslinjer for ECB, der burde koncentrere sig om væksten og beskæftigelsen. Der bør indføres gennemsigtighed og demokratisk kontrol med Den Europæiske Centralbanks aktiviteter, navnlig en kontrol fra Europa-Parlamentets og de nationale parlamenters side, og de store spørgsmål bør sættes til offentlig debat.
I den forbindelse er polemikken omkring udnævnelserne til Direktionen for Den Europæiske Centralbank mildest talt overraskende. At dømme efter visse kommentarer til dette spørgsmål havde det været at foretrække, at man uden videre havde accepteret statskuppet fra de centralbankdirektører, der havde besluttet at placere deres kandidat i spidsen for ECB. Men traktaten foreskriver, at det er stats- og regeringscheferne, der skal udpege Direktionen, og jeg tror, det er på sin plads at gentage, at nationerne går forud for bankerne.

Wolf
Fru formand, vi skal her endnu en gang minde om følgende: Vores gruppe har med stort flertal stemt for den rettidige indførelse af euroen med deltagelse af 11 medlemsstater. Jeg siger dette indledningsvis, fordi vi her argumenterer i en situation med baggrundsstøj fra medierne, hvor enhver specifik problemstilling drukner over for spørgsmålet for eller imod euroen.
Vi må her diskutere det specifikke spørgsmål, hvordan vi forholder os til resultatet af høringen. Hertil hører, at vi gør os klart, hvem vi egentlig er. Er vi en ansættelseskommission? Nej. Er vi en centralbankbestyrelse? Næppe. Vi er en politisk folkerepræsentation. Det vil sige, at vi skal beskæftige os med det politiske program, som kandidaterne repræsenterer. Hvis vi var en ansættelseskommission, ville vi være nødt til at afgive positivt votum. Det var jo ordentlige folk. Hvis vi var en centralbankbestyrelse, ville vi også være nødt til at udsende et positivt signal, for hvis vi nu afgav et negativt signal, ville det sætte gang i spekulationen.
Men som politisk folkerepræsentation skal vi undersøge tre spørgsmål. For det første, hvad mener vi om den udnævnelsesprocedure, om hvilken hr. Duisenberg selv har sagt, at den efterlader en flov smag? Denne flove smag er efter min mening på ingen måde fjernet. Trods alle anstrengelser for at fjerne denne flove smag er det en kendsgerning, at hr. Duisenberg har set sig tvunget til over for os at hævde, at der ikke er lagt noget som helst politisk pres på ham. Det efterlader en flov smag.
For det andet skal det konstateres, at denne udnævnelsesprocedure er gennemført i galoptempo, langt mere restriktivt end foreskrevet i traktaterne. Også dette efterlader en flov smag. Så er der det store problem med den monetære politik. Der er et lille spillerum i traktaten, og det går videre, end kandidaterne vil indrømme. Man kan ikke bare sætte bekæmpelse af deflation lig med bagatellisering af inflation! Men det har de fleste kandidater gjort med undtagelse af hr. Padoa Schioppa. Vi har givet udtryk for denne nuance i vores ændringsforslag. Trods alle nødvendige modargumenter til tesen om, at euroen ville blive en blød valuta, som højrepopulister udspreder, er det nødvendigt, at vi anerkender denne forskel.
Det sidste punkt: Vi skal også se på, at kandidaterne angående gennemsigtighed og demokratisk ansvarlighed hovedsageligt argumenterer med henblik på finansmarkederne og den almindelige offentlighed og kun vil føre en uformel dialog med Parlamentet. Hvad det angår, kan svaret kun blive negativt. Det ser man forskelligt på i gruppen, og det har ikke noget med analysen at gøre, men relaterer til, hvilke spørgsmål vi her virkelig kan give et svar på.

Castagnède
Fru formand, kære kolleger, i anledning af oprettelsen af Den Europæiske Centralbank er det vores Parlaments pligt både klart at bekræfte sin mission som det eneste retmæssige organ, der skal foretage demokratisk kontrol af den nye monetære magt i Europa, og lige så tydeligt at markere sin forpligtelse over for den økonomiske og monetære konstruktion i Europa i henhold til traktaterne. Traktaterne foreskriver, at Direktionen for Centralbanken skal udpeges af stats- og regeringscheferne, det vil sige af en politisk instans. De foreskriver også, at Den Europæiske Centralbank skal være uafhængig.
Det kompromis, som stats- og regeringscheferne på en lidt besværlig måde nåede frem til i Bruxelles, og hr. Duisenbergs mundtlige erklæring sikrer overholdelsen af disse bestemmelser i traktaten. De oplysninger, som den kommende formand for Centralbanken gav vores Parlaments Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, styrker troen på Centralbankens uafhængighed uden at sætte spørgsmålstegn ved den gentlemen's agreement , man blev enige om i Bruxelles. At komme tilbage til denne aftales ordlyd og betingelser forekommer os således at være i modstrid med fordelene ved en effektiv indførelse af euroen. Vi ønsker ikke, at vores debat her i dag skal være en lejlighed til dette.
Den demokratiske kontrol, som Europa-Parlamentet skal udøve, er meget beslutsomt kommet til udtryk ved den høringsprocedure, der gjorde det muligt for Deres Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik at høre hver enkelt kandidat grundigt og længe. I den forbindelse er det ikke nødvendigt at gentage sig selv for at kunne erkende, at det demokratiske kontrolorgan har spillet sin rolle effektivt og seriøst. Alle de hørte kandidater har vist, at de med deres forskellige og komplementære personlige kvaliteter har den nødvendige kompetence og integritet til at udøve deres hverv. Ydermere har de givet det indtryk, at de sammen kan udgøre et hold, der fortjener vores Parlaments tillid.
Vi er derfor fuldt ud enige i de saglige konklusioner i fru Randzio-Plaths betænkning om en godkendelse af disse seks kandidater.
Tilbage er der så blot at udtrykke to ønsker: For det første, at medlemmerne af Den Europæiske Centralbanks Direktion i fremtiden vil fortsætte med at føre den nødvendige dialog med Europa-Parlamentet med den samme velvilje, som de har udvist under høringerne. Og for det andet, at den europæiske monetære magt, der nu bliver indført, hurtigt vil finde et supplement og en modvægt i fastlæggelsen af de skattemæssige og budgetære instrumenter, som skal gøre det muligt for Ministerrådet at sikre en effektiv økonomisk styring af Unionen med henblik på vækst og beskæftigelse, og det i en situation, hvor Centralbanken sørger for stabiliteten.

Blokland
Fru formand, på vegne af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har jeg overværet alle høringer med de potentielle kandidater til Direktionen for Den Europæiske Centralbank. Der var stor forskel på den måde, både de skriftlige og de mundtlige spørgsmål blev besvaret på. Nogle kandidater vidste nøjagtigt, hvordan de skulle behandle spørgsmålene. Duisenberg, Issing, Padoa Schioppa og Hämäläinen afgav skriftligt og/eller mundtligt klare svar og gjorde på en overbevisende måde klart, at de var godt eller meget godt kvalificerede til deres stilling.
Den påtænkte næstformand, hr. Noyer, og hr. Domingo Solans var sammenlignet hermed mindre stærke. Hvilke konsekvenser skal vi så forbinde med det? Hvis det drejer sig om en anbefaling med overfladisk vurdering eller en bedømmelse af et team i sin helhed, har jeg ikke store problemer med den uforbindende anbefaling, at der er tale om et stærkt team. Hvis det derimod drejer sig om en seriøs anbefaling, og hvis vi anmodes om at komme med en god bedømmelse af hver enkelt kandidat, opstår der en række problemer. Er vi i stand til i tilstrækkelig grad at se bort fra kandidaternes nationalitet og politiske farve? Det tvivler jeg faktisk på. Også i Rådet ser det ud til, at man i første instans ikke lægger vægten på kapacitet og kvalitet, men på regional spredning. Under alle omstændigheder en tysker, en franskmand, en italiener og så tre medlemmer fra andre lande, men naturligvis spredt.
Får man på den måde sammensat det bedste team? Hr. Duisenberg er nederlandsk socialdemokrat. Hverken det ene, at han er nederlænder, eller det andet, at han er socialdemokrat, kvalificerer ham til denne stilling. Derimod er det relevant, at han har erfaring som centralbankdirektør, ved, hvordan man opnår prisstabilitet, ikke er bange for at kritisere regeringer, det har han gjort i 8 år i Nederlandene, solidt og konsekvent, ved, hvordan man informerer offentligheden og kommunikerer med Europa-Parlamentet på en afslappet og transparent måde. Åbenbart mener den franske regering, at bankformandens nationalitet er vigtig. Det er lidt mærkeligt, at der åbenbart allerede nu er enighed om, hvem der skal efterfølge hr. Duisenberg. Åbenbart tillægges der ikke de kommende fire-otte års erhvervserfaring nogen betydning. I øvrigt giver det os mulighed for at oprette en tilbundsgående journal om hr. Trichets gøren og laden. Vi har mindst fire og forhåbentligt otte år til at forberede høringen med hr. Trichet.
Ordføreren, fru Randzio-Plath, har valgt ikke at give en differentieret vurdering af hver enkelt kandidat. Hun har valgt en kort, generel og for hvert enkelt medlem enslydende evaluering. Det er ved nærmere eftertanke meget utilfredsstillende, og det er ikke rimeligt over for kandidaterne. Kandidaterne er jo ikke ens. Den eneste mulighed, der nu er for at vise forskellene, er at gøre det ved afstemningen.

Berès
Fru formand, Centralbankens uafhængighed betyder ikke, at den første rigtigt føderale institution i Den Europæiske Union skal isoleres, stå alene eller være uansvarlig. De institutionelle bestemmelser i Maastricht-traktaten og de ændringer, der er sket siden hen, udgør dog det mindst mulige udgangspunkt. I denne indledende institutionelle balance skal de politiske lederes beslutningsbeføjelser udnyttes fuldt ud.
Først er der beføjelsen til at udpege Centralbankens Direktion. Da denne udpegelse er af politisk karakter, kunne og måtte stats- og regeringscheferne ikke blot tage centralbankdirektørernes fælles beslutning til efteretning. De skulle også tage hensyn til eurozonens geografiske balance. I fremtiden tilkommer det Euro-Rådet og ØKOFIN-Rådet at føre en dialog med Centralbanken.
Herefter er der vores Parlaments høringsbeføjelse. Jeg synes, at vi har tilbagelagt denne første etape med succes. Den seriøsitet og professionalisme, med hvilken vi har forberedt, gennemført og i dag evalueret disse høringer, må bidrage til at styrke vores institutions legitimitet og autoritet som Den Europæiske Centralbanks privilegerede parlamentariske samtalepartner. Når vi benytter os af denne beføjelse, vil vores strategi være forebyggelse frem for konfrontation. Det glæder jeg mig over.
Med hensyn til selve evalueringen af kandidaternes præstationer, så har min gruppe prioriteret to spørgsmål. På hvilken måde planlægger De at føre dialog med vores Parlament? Dette spørgsmål drejer sig om det demokratiske ansvar. Hvordan fortolker De traktatens artikel 105, der beder Dem om at støtte Den Europæiske Unions økonomiske politikker og dens mål, som er fastsat i traktatens artikel 2, når først man har opnået prisstabilitet? Det drejer sig her om et højt beskæftigelsesniveau.
Det er på disse to punkter, at vi skal føre en energisk dialog med Centralbanken. Evalueringen af de seks kandidater, som vi udnævner i dag, er en enestående lejlighed i betragtning af den forskellige varighed af Direktionsmedlemmernes mandater. Deres præstationer har været forskellige, men de har tydeligt vist en stor uafhængighed og en meget ens tankegang. Hvad resten angår, så vil bedømmelserne variere alt efter den erfaring, som de forskellige har med en sådan øvelse. Selvom det ikke er vores opgave at give kandidaterne karakterer, vil jeg alligevel gerne have lov til at give hr. Padoa Schioppa et 13-tal.
Efter denne gode start skal vi nu tilpasse vores tidsplan og vores strukturer, så vi med udgangspunkt i de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik opmærksomt kan holde øje med, at valutapolitikken er i overensstemmelse med en samordning af de økonomiske politikker, der først og fremmest skal gavne beskæftigelsen.

Secchi
Fru formand, kære kolleger, jeg vil gerne komme med nogle betragtninger, der er afledt af de erfaringer, vi har gjort i disse meget interessante og vigtige høringer.
Først og fremmest vil jeg gerne, hvad angår den procedure, som Rådet fulgte mellem lørdag den 2. og søndag den 3. maj, sige, at det vigtigste er at tage til efterretning, at markederne, og det vil sige de europæiske opsparere, har modtaget udnævnelserne med tilfredshed, hvorfor Europa-Parlamentet, som skal udtrykke folkets vilje, også må tage hensyn til dette forhold, der sandsynligvis kan siges at repræsentere et endnu større ønske om at få indført euroen, end det fremgår af opinionsundersøgelserne. På det politiske område vil det imidlertid være nødvendigt at vurdere Rådets adfærd og overveje det hensigtsmæssige i en kaotisk beslutningsproces, der er meget lidt gennemskuelig og under stadig afpresning fra enstemmighedsprincippet, som til sammen udgør helt uhistoriske elementer i den gradvise udvikling af den fælles europæiske dimension.
Andre kolleger - især ordføreren - har allerede nævnt spørgsmålet om forpligtelsen til prisstabilitet.
Jeg vil nu gøre nogle bemærkninger om et andet vigtigt emne, der har præget forhandlingerne, nemlig Den Europæiske Centralbanks ansvarlighed. Problemet er af den allerstørste vigtighed, fordi det berører både de demokratiske kontrolkriterier og gennemskuelighedskriterierne på den ene side og spørgsmålet om styrkelsen af ECB's eget omdømme og troværdighed på den anden. Det er derfor efter min opfattelse af stor vigtighed, at vi i højere grad koncentrerer os om at finde egnede måder at nå disse mål frem for at se på formelle regler, der risikerer kun at give et bureaukratisk og begrænset svar, for slet ikke at tale om faren for den monetære politiks uafhængighed og effektivitet.
Under vores høringer er også spørgsmålet om den samlede styrkelse af den europæiske økonomis styring dukket op som et spørgsmål, der ikke til stadighed kan udsættes, fordi der er behov for en bedre ligevægt mellem den monetære politik og de øvrige økonomiske politikker, og fordi der som en konsekvens af Den Økonomiske og Monetære Union viser sig et fælles område af problemer, der hidtil har været betragtet som nationale problemer. I denne sammenhæng kunne jeg - men jeg skal undlade det - opholde mig i lang tid ved behovet for at forbedre samordningsbestræbelserne inden for det skattepolitiske område.
Afslutningsvis, fru formand, mener jeg, at der er grund til ikke alene at være positiv, men også til at være yderst tilfreds med det hold, der skal styre ECB. Dette er naturligvis en god start på euroen.

Malerba
Hr. formand, vores vigtigste mål under høringerne af kandidaterne til Den Europæiske Centralbanks Direktion i sidste uge var at understrege et princip om nødvendigheden af tillid og af en undtagelsesvis ret til indgriben fra Europa-Parlamentets side over for Centralbanken i forbindelse med dens oprettelse nu og dens drift i fremtiden.
Alle kandidaterne mødte op til vores høringer med usædvanligt gode kvalifikationer. Kandidaten til formandsposten, Wim Duisenberg, er også et gammelt bekendtskab af Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, hvor han altid har været kendt for sin kompetence og sin direkte tale.
Det har imidlertid været særligt vigtigt at skabe en interinstitutionel dialog mellem Parlamentet og Banken og fremsætte nogle endnu ikke helt klart definerede kriterier med hensyn til bankens demokratiske ansvarlighed. Jeg skal tilføje, at det ikke mindst var formændene hr. von Wogau og fru Randzio-Plath, der bidrog til høringernes succes.
Høringernes anden prioritet var at se, hvilken rolle og hvilket politisk rum den nye institution - Centralbanken - agtede at belægge i forhold til traktaterne: forbindelserne til ECOFIN-Rådet og Euro 11-Rådet, til centralbankdirektørerne, de, der ønsker at blive og bliver medlemmer af euroområdet, eftersom vi med oprettelsen af Centralbanken befinder os over for den første konstruktion af føderal art i Europa.
Jeg synes også, at det er vigtigt at gengive det, som Tommaso Padoa Schioppa har udtrykt bedre end nogen anden, nemlig at Den Europæiske Centralbank på trods af sin uafhængighed og autonomi er nødt til at have en idé om den europæiske samlingsproces og til at konfrontere sig med ECOFIN-Rådet og Parlamentet.
Også for Banken findes der en forbindelse mellem den monetære politik og det europæiske projekt, mellem kravet til stabilitet, som banken skal sikre, og reformerne for beskæftigelsen, som vi alle er optaget af.
Dette er det område, hvor dialogen mellem Centralbanken og Parlamentet kan give de bedste resultater. Også dette forholder jeg mig positivt over for og bekræfter min tillid til bankfolkene.

Cox
Hr. formand, de høringer og den bekræftende afstemning, som vi skal have senere i dag om formanden og næstformanden for Den Europæiske Centralbanks Direktion samt om de ordinære medlemmer af Den Europæiske Centralbanks Direktion, markerer et sidste vigtigt skridt for Europa-Parlamentet i forbindelse med starten på et meget betydningsfuldt og historisk projekt for Europa.
Kvaliteten af Parlamentets forhandlinger har efter min mening bragt fornyet værdighed ind i udnævnelsesproceduren, der desværre, på grund af de langvarige og temmelig bitre meningsudvekslinger den 2. maj i det Europæiske Råd, var hårdt medtaget allerede fra starten.
I overensstemmelse med traktaten anbefalede Rådet over for Parlamentet, at hr. Wim Duisenberg udnævnes som formand for Den Europæiske Centralbanks Direktion i en periode på otte år. Vi vil senere i dag vedtage en beslutning, der bekræfter udnævnelsen af formanden på disse betingelser. Det har jeg ingen indvendinger imod. Jeg erkender imidlertid, at der kun er tale om en fiktiv embedsperiode på otte år, da hr. Duisenberg selv indrømmer, at det ikke er sandsynligt, at han vil bestride posten så længe.
I en redegørelse den 2. maj forklarede hr. Duisenberg, at han på grund af sin alder ikke ønsker at sidde en fuld embedsperiode, men han tilføjede, at det udelukkende vil være ham selv, der afgør, hvornår han træder tilbage. Formanden for den indstillede Kommission agter, hvis helbredet tillader det, at sidde, mindst indtil overgangen fra nationale sedler og mønter til euro har fundet sted. Han sagde videre, at han ikke ønsker at trække sig tilbage på et bestemt tidspunkt. Yderligere adspurgt tilføjede han: "Jeg kan forsikre Dem om, at der ikke er nogen sammenhæng mellem embedsperioden for den ene og den anden administrerende direktør. Jeg kender ikke til nogen sammenhæng overhovedet«. Hvad angår den fulde uafhængighed og handlefrihed, der bør være en del af dette betydningsfulde embede, så er dette citat en meget beroligende udtalelse.
Set i dette lys understreger Den Liberale Gruppe sit ønske om kontinuitet i Centralbankens Direktion, og vi håber, at en eventuel udskiftning af både formanden og næstformanden ikke vil finde sted samtidig eller umiddelbart efter hinanden. Det er imidlertid helt op til hr. Duisenberg selv at træffe denne afgørelse. Jeg er tilfreds med hans forsikring om, at der ikke er nogen sammenhæng mellem embedsperioden for den ene og den anden administrerende direktør. Men i Den Liberale Gruppe mener vi, at han bedst kan bekræfte denne udtalelse ved at blive på posten længe nok til at sikre en glat overgang til sin efterfølger.

Theonas
Hr. formand, med den procedure, som vi har fulgt i dag, deltager Europa-Parlamentet i udnævnelsen af Den Europæiske Centralbanks Direktion. Det bliver et organ, der - som det jo så tydeligt fremgik af klapsalverne lige før - bliver uafhængigt af medlemsstaternes og EU's politiske og demokratiske kontrol, og det vil jo også være uafhængigt af særlige beslutningscentre, som det jo lige så klart fremgik af det politiske kompromis i Bruxelles, et organ, der føler sig forpligtet til at gennemføre en stram monetaristisk politik, hvis målsætning er monetær stabilitet og lave renter og derfor ikke tager noget hensyn til konsekvenserne af denne politik for unionsborgernes sociale situation.
På vegne af alle de, der med så store omkostninger betaler prisen for denne antifolkelige, nyliberalistiske politik vil i hvert fald vi i vores stemmeafgivning nægte at legitimere dette organ og den rolle, det er givet.

Hautala
Hr. formand, jeg håber, at proceduren for udvælgelsen af Direktionen for Den Europæiske Centralbank aldrig mere vil blive gentaget. Specielt kravet om enighed mellem medlemslandene er meget ødelæggende, og det muliggør kun, at et stort medlemsland kan afpresse de andre. Den uofficielle aftale om fordelingen af generaldirektørens mandatperiode er heldigvis kun en del af det værdiløse skuespil - den bør ikke have en juridisk binding. Lad os betragte dette som et advarsel om, at euroområdets monetære politik ikke kan underkastes nationale interesser.
Jeg fremdrager et par kritiske opdagelser fra høringerne. For det første udviste de nominerede personer en temmelig forundrende tilbageholdenhed med hensyn til kravene om Centralbankens åbenhed. Wim Duisenberg gik endda så langt, at han sagde, at Direktionens protokoller først kunne offentliggøres efter 16 år. Dette kan vi ikke acceptere. Europa-Parlamentet skal straks indlede forhandlinger med medlemmerne om denne sag.
De nominerede understregede også bekæmpelsen af inflationen endda i højere grad, end der kræves i Maastricht-traktaten. Høringerne i sidste uge må alligevel være et udgangspunkt for dialogen, som Centralbankens Direktion og Europa-Parlamentet skal praktisere. I den dialog bør der findes en balance mellem målene for inflationen og beskæftigelsen. Derved skal også fremhæves, at Centralbanken, som er betegnet som den mest selvstændige i verden, i fremtiden skal fungere, således at den begrunder sine løsninger både for Europa-Parlamentet og det store publikum. Det er udfordring nok for Europa-Parlamentet. Jeg er overbevist om, at også det store publikum vil acceptere Europa-Parlamentets betydning for kontrollen med Centralbanken.

Trizza
Hr. formand, for Alleanza Nazionales delegation udtrykker jeg min enighed og tilfredshed med alle de foreslåede kandidater, og jeg vil gerne heriblandt nævne især doktor Padoa Schioppas fornemme kvalifikationer, men jeg vil også gerne henlede opmærksomheden på behovet for at ændre nogle mekanismer i forbindelse med fremtidige udnævnelser til Den Europæiske Centralbanks Direktion. Man kan sige, at der midt i en generel konsensus fra Parlamentet også er en hel del utilfredshed.
Af hensyn til de demokratiske principper bør Parlamentet nemlig gives en langt mere afgørende rolle i forbindelse med udnævnelser, der som disse har direkte indflydelse på medlemsstaternes enkelte økonomier. Muligheden for at genbehandle og underkaste kandidater en mere detaljeret undersøgelse, hvis de ikke i en første analyse tilstrækkeligt klart redegør for deres valutapolitiske holdning, den demokratiske kontrol og åbenheden af det arbejde, de skal udføre på vegne af og for EU, må anerkendes.
Jeg gentager, som jeg nævnte på mødet den 1. april, min fuldstændige enighed med hensyn til Centralbankens selvstændighed, men det er af afgørende betydning, at man foruden at etablere en dialog med Europa-Parlamentet og en dialog i forbindelse med udnævnelsen af Direktionen og i forbindelse med monetære valg af særlig strategisk betydning går videre til en situation med større politisk sammenhæng, der er det eneste politiske middel til at modvirke risikoen for at ende med at få en udelukkende økonomisk gigant, der er helt berøvet enhver form for politisk værdighed.

Metten
Hr. formand, før vi i sidste uge afholdt høringerne af kandidaterne til Den Europæiske Centralbank, vidste vi naturligvis, at vi juridisk ikke havde vetoret mod kandidaterne. I mellemtiden er det blevet klart, at denne vetoret politisk er reel nok. Ingen af kandidaterne kan fungere, hvis han eller hun ikke nyder tillid hos det store flertal i Parlamentet. Selv i Parlamentet viser det sig, at dette vigtige forhold ikke i tilstrækkelig grad er trængt ind. Det har diskussionerne om én kandidat, der klart præsterede dårligere end de andre, gjort klart. Hvilke konklusioner kan vi så drage af disse høringer?
For det første, at en god forberedelse betaler sig. Min gruppe henvendte sig for nogle få måneder siden til en række europæiske topeksperter, der har fungeret som rådgivere og "sparringspartnere« for de socialdemokratiske spørgere. Vi har ladet uafhængige eksperter opstille politiske profiler af alle kandidaterne. Nogle af os har i USA rådført os med Senatet og FED om de amerikanske erfaringer.
Organisationen af høringerne har fungeret godt. Vores metode, hvor vi udspurgte den enkelte kandidat gennem en ordfører, altid fra en anden medlemsstat end kandidaten, kan absolut anbefales til andre. Den metode, som nogle af de andre grupper anvendte, hvor spørgsmålene overvejende blev stillet af kandidatens landsmænd, der ofte lod sig lede af deres venskab eller fælles aktiviteter, er klart ikke anbefalelsesværdig.
For det andet fandt jeg, at alle kandidaterne i tilstrækkelig grad var sig bevidst om betydningen af åbenhed, aktiv kommunikation og gode relationer til Europa-Parlamentet. For kun få uger siden måtte vi, Den Socialdemokratiske Gruppe, kæmpe hårdt i forbindelse med Randzio-Plath-betænkningen for at gøre nødvendigheden af åbenhed klart, fordi mange konservative kolleger stadigvæk associerede åbenhed med svækkelse af ECB's uafhængighed. Denne misforståelse er nu helt fjernet. Selv med hensyn til Den Europæiske Centralbanks protokol i anonym form tror jeg, at der vil blive opnået enighed om.
For det tredje er det under høringerne blevet klart, at prisstabilitet, som min gruppe også anser for en absolut nødvendighed, nu er opnået, og at ECB straks konfronteres med spørgsmål om, hvordan den vil løse sin sekundære opgave, nemlig støtte til den generelle økonomiske politik.
Desværre må jeg konstatere, at svarene på dette spørgsmål var meget vage. Det så faktisk ud, som om renten for centralbankfolk kun kan gå op. Min sidste konklusion er, at kandidaterne viste tilstrækkelig forståelse for de usikkerheder, som den monetære politik på EU-plan indebærer, og at de ikke fremførte traditionelle, nationale løsninger for det europæiske problem. Denne åbenhed giver mig tilstrækkelig tillid til, at den permanente dialog, som vi skal føre med ECB, vil blive frugtbar. For Parlamentet bliver denne dialog en af vores vigtigste opgaver. Det er en fascinerende udfordring, som vi gerne modtager.

Peijs
Hr. formand, når man lytter til hr. Metten, får man faktisk en lidt dårlig smag i munden. Som om Den Socialdemokratiske Gruppe i Parlamentet er den eneste, der kæmper for åbenhed og transparens, når det drejer sig om Centralbanken. Ingen bør være i tvivl om, at PPE kun var imod, at Parlamentet skulle kunne hjemsende bestyrelsen for Centralbanken. Jeg vil også lige minde om de store brød, som hr. Metten slog op for at hjemsende en af kandidaterne, eller med andre ord at afholde sig fra at stemme, men i morgen eller i eftermiddag stemmer han alligevel for. Mærkeligt, hr. formand, jeg tror, at hr. Metten slår større brød op, end han kan bage.
Hr. formand, med hensyn til "the hearing«, beroligede hr. Duisenbergs svar på mine spørgsmål mig. Han bestemmer selv, siger han, hvornår han nedlægger sit hverv. Han finder det absurd allerede nu at tale om sin efterfølgers nationalitet for slet ikke at tale om dennes navn. På trods af god tandbørstning, som hr. Duisenberg har foreslået, er vores dårlige smag i munden fra weekenden 2.-3. maj endnu ikke helt forsvundet. Det viser sig også, at formandsposten i sådan et tilfælde virkelig kræver professionel handling. I hovedet og hjertet bliver der hos menneskene hængende en lille dosis skepsis. For at fjerne enhver tvivl hos menneskene anmoder jeg herfra hr. Duisenberg om at blive siddende til mindst år 2003 for uomstødeligt at vise Den Europæiske Centralbanks uafhængighed af politikken. Svarerne på spørgsmålene om det demokratiske ansvar udgør et centralt punkt for Parlamentet.
Formandskandidaten er villig til at møde for Europa-Parlamentet fire gange om året. Kvartalsberetningen står så på dagsordenen. Næstformand Noyer siger, at han også indser vigtigheden af at stå til ansvar på denne måde. Formændene for de nationale centralbanker kan forklare den monetære politik i de nationale parlamenter. Det er klogt af hr. Duisenberg, der ikke går ind på det franske parlaments ønsker om at lade medlemmerne af Direktionen for ECB møde op i de nationale parlamenter. Jeg ser det for mig, hr. Duisenberg i det franske "Assemblée« - Marianne ville falde ned fra sin jomfruelige piedestal.

Janssen van Raay
En bemærkning og et spørgsmål. Min bemærkning er: I Nederlandene skal møntloven af 1987 ændres ved lov, og det vil være en god anledning til at afprøve den nye mulighed for at afholde en folkeafstemning, fordi alle nederlandske borgere er berørt af gylden. Det er en god lejlighed til at spørge det nederlandske folk: Ønsker et flertal at afskaffe eller beholde gylden? Det var min bemærkning. Man har givet tilstrækkeligt mandat til de mere end 40.000, som loven foreskriver til at afholde en folkeafstemning.
Mit spørgsmål: I mine to foregående nederlandske taleres fodspor: Afgiver vi om lidt en vurdering af en formand, der af fri, suveræn vilje træder tilbage på halvvejen, af fri, suveræn vilje, eller afgiver vi en vurdering af en formand, der gør brug af sin suverænitet, fru Peijs har sagt noget lignende, til at blive siddende i otte år? For der er uklarhed på dette punkt: Statsministeren har udtalt sig i denne ånd, men finansministeren har sagt noget andet.

Ojala
Hr. formand, ved forhandlingerne om Den Europæiske Centralbank og nomineringen af dens Direktion har Europa-Parlamentets medlemmer ofte fremført, at banken i sit arbejde skal bestræbe sig på størst mulig åbenhed og konstant holde Parlamentet ajour om dens aktiviteter.
Jeg vil fokusere på en anden side af sagen, nemlig den, at åbenhed som denne er nyttig for banken og særligt i dens indledende fase helt nødvendig. For at målsætningen med Den Europæiske Centralbank skal kunne lykkes, er der behov for tillid både fra markeder og medborgerne. I den sammenhæng kan Europa-Parlamentet være en god samarbejdspartner for Centralbanken. En åben diskussion med banken om det monetære politik vil give banken den feedback for medborgerne, den har brug for, og nedsætter den mistillid, som medborgerne føler mod banken. Jeg håber, at medlemmerne i bankens Direktion, som alle har min opbakning, alle forstår fordelene ved åbenhed og demokrati.

Harrison
Hr. formand, jeg er glad for og beæret over at have deltaget i alle de høringer af cheferne for Den Europæiske Centralbank samt de resterende fem medlemmer af ECB's Direktion, der fandt sted i Bruxelles i sidste uge. Disse høringer var en rungende succes for Europa-Parlamentet og dermed for befolkningen i Den Europæiske Union. Jeg tror, at høringerne ryddede en del af den usikkerhed af vejen, som kendetegnede Rådets møde i Bruxelles den foregående weekend, hvor valget af Duisenberg og Trichet til en 12-årig embedsperiode som chefer for ECB var en succes, men den underliggende aftale var noget mangelfuld.
Hvorfor var Parlamentets høringer en succes? Primært fordi alle vores retoriske spørgsmål viste, at Wim Duisenberg er aldeles uafhængig. Der var ingen problemer med denne hollænder. Han har fået et otteårigt mandat, og det er ham alene, der bestemmer, hvornår han træder tilbage.
For det andet fastslog Wim Duisenberg såvel som fru Hämäläinen og hr. Issing, at i overensstemmelse med traktatens artikel 105, er ECB forpligtet til efter at have sikret prisstabilitet at fremme gennemførelsen af Den Europæiske Unions generelle mål om jobskabelse og vækst gennem alle tilgængelige instrumenter. Som formanden for Rådet, Gordon Brown, netop har sagt, så findes der 18 millioner arbejdsløse i EU. Denne forpligtelse kan føre til lavere renter i "euroland« for at stimulere væksten.
For det tredje grundlagde Europa-Parlamentet en klar dialog fremover med den aktuelle Direktion for Den Europæiske Centralbank. Som finansminister Brown netop har indskærpet over for os, vil vi afholde nyttige kvartårlige høringer af ECB, ikke for at krænke dens ledelsesmæssige uafhængighed, men for at håndhæve den nødvendige offentlige oplysningspligt, som selv dette ophøjede og magtfulde organ skal underlægges - der bliver tale om "ophøjethed« for folket. I den forbindelse er jeg meget ked af mandagens leder i The Times , der med vanlig uvidenhed nedgjorde Europa-Parlamentets kommende betydning for den demokratiske ansvarlighed.
Europa-Parlamentet er ved at blive myndigt. Efter disse høringer ser man de første grå hår, og om nogle få måneder vil Parlamentets éminences grises indlede deres historiske opgave med at føre en regelmæssig dialog med ECB. Denne opgave vil for altid placere Europa-Parlamentet på det politiske landkort. På baggrund af høringerne vurderer jeg, at vi kan leve op til denne opgave, og jeg ser med glæde frem til Europa-Parlamentets samarbejde med hr. Duisenbergs hold om Europas fælles og spændende fremtid.

Langen
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg mener, man kan give Rådet en kompliment, fordi det ved oprettelsen af ECB har foreslået en fremragende Direktion. Dermed har Rådet fuldt og helt opfyldt sine forpligtelser efter traktatens artikel 109a. Den yderligere debat om den kommende formands embedsperiode er efter min overbevisning unødvendig, fordi hr. Duisenberg er udnævnt for otte år, og det er i overensstemmelse med traktaten.
Traktaten kræver jo et enstemmigt votum i Rådet, det vil sige, at udnævnelsen er en politisk afgørelse, der skal altså forhandles om personerne. Direktionens uafhængighed tilgodeses udelukkende ved, at genvalg ikke er muligt. Det har vi egentlig slet ikke diskuteret med hr. Duisenberg, men kun om embedsperiodens længde. Under høringen har det vist sig, at det er seks udmærkede fagfolk og kandidater, som præsenteres for os. Der var ganske vist forskelle i udtalelserne og i præsentationen for Parlamentet, men som helhed kan disse kandidaters kvalifikation overhovedet ikke drages i tvivl. Alle kandidater har entydigt erklæret, at de foreslår en blanding af pengemængdestyring og inflationsmål som det vigtigste instrument til at sikre en stabil værdi af euroen. Faktisk er det sådan, at hovedmålet ifølge artikel 105 er en stabil pengeværdi, og at beskæftigelsen først kan afledes deraf, i modsætning til det, fru Randzio-Plath netop har sagt. Kun en stabil euro, en koordineret finanspolitik og streng overholdelse af artikel 104 i forbindelse med stabilitetspakten garanterer en varig succes. Inflation løser ingen problemer for arbejdsmarkedet, det blev sagt entydigt under høringen.
Tillad mig at gøre endnu en bemærkning til kollega Metten. Kollegerne i den socialistiske og kommunistiske gruppe har betvivlet en af kandidaternes kvalifikation. Jeg har det indtryk - og det blev jo også klart i votumet for afstemningen - at det her ikke drejede sig om en virkelig fremragende hvalifikation, men om det forhold, at denne kandidat har været rådgiver for en kristelig-demokratisk ministerpræsident og derudover har arbejdet i mange år i arbejdgiverforeningen. Jeg beder Dem om at lægge disse argumenter til side og i fællesskab stemme for en fornuftig og god Direktion.

Katiforis
Hr. formand, kære kolleger, Økonomiudvalget gennemførte på en forbilledlig måde, der tjener Parlamentet til ære, høringen af kandidaterne til Den Europæiske Centralbanks Direktion. Traktaten kræver, at de er europæiske personligheder, der er værdige i almindelig omdømme og har professionel erfaring på dette område. Nationaliteten spiller ingen rolle og bør heller ikke spille nogen rolle ved vores bedømmelse, men naturligvis bør deres holdning til den økonomiske politik spille en rolle. Dette kan vi ikke undlade at vurdere. Men alt dette, hr. formand, betyder næppe så meget som det faktum, at der nu i verden er to store centralbanker, den ene er Den Europæiske Centralbank og den anden er USA's Federal Reserve.
Vi håber, at disse to store organisationer vil samarbejde for at stabilisere det internationale valutariske system og verdensøkonomien. Men når vi sammenligner målsætningerne for de to organisationer, må vi indrømme, at den amerikanske organisation står stærkest. De målsætninger, der fremgår af Den Europæiske Centralbanks statut, er ensidige og noget ubehændigt formulerede. Redaktørerne glemte - travlt som de havde med at understrege behovet for prisstabilitet, som, vi alle er enige om, bør sikres på en måde, der naturligvis er logisk og ansvarlig - at det centrale formål med enhver centralbank er at pumpe penge ud i økonomien, og de glemte også at sætte beskæftigelsen tilstrækkeligt højt. Derimod tager Federal Reserves statut udgangspunkt i en centralbanks forpligtelse til at pumpe penge ud i økonomien og samtidig tage lige stort hensyn til prisstabiliteten, beskæftigelsen og det logiske renteniveau. Denne ensidige karakter af statutten forpligtede eller gjorde det muligt for kandidaterne at stille med en fælles front i spørgsmålet om prisstabilitet og som en hel række Pontius Pilatus'er at vaske deres hænder i spørgsmålet om beskæftigelsen. Der var dog nogle nuancer i dette spørgsmål. EuropaParlamentets rolle i forbindelse med dets godkendelse af alle kandidaterne og i fuld overensstemmelse med respekten for Centralbankens uafhængighed er at gøre kandidaterne opmærksomme på, at med den monetære politik, som de skal føre, skal de rette op på denne ensidighed i statutten og bevæge sig i retning af deres amerikanske kolleger. Jeg vil gerne tro, at dette var formålet med vores bedømmelse af kandidaterne i PSE-gruppen, og jeg håber, at de kritiske stemmer, der har rejst sig, vil blive taget til efterretning af de kommende medlemmer af Direktionen.
Hr. formand, indtil nu har det været de 20-30 millioner arbejdsløse, der har måttet bære byrden af den europæiske prisstabilitet på deres skuldre. Det er på tide, at en del af byrden varetages gennem en mere egnet og fleksibel økonomisk og monetær politik, samt at medlemmerne af Den Europæiske Centralbanks Direktion spiller deres rolle i denne forbindelse.

Stevens
Hr. formand, de britiske medlemmer af Det Europæiske Folkepartis Gruppe agter at stemme imod hr. Duisenberg og hr. Noyer. Det er ikke en stemme mod dem personligt, men en stemme imod den handel, der blev indgået i Bruxelles den 2. og 3. maj. Det er heller ikke en stemme imod Den Monetære Union. Medlemmerne ved, at jeg aldrig ville kunne tolerere dette. Det er tværtimod en stemme for den fælles valutas succes. Denne succes afhænger ikke blot af den nye Centralbanks troværdighed, men af troværdigheden i alle EU's institutioner, ikke mindst her i Parlamentet.
Den 30. april stemte et overvældende flertal imod enhver ændring af formandens otteårige embedstid samt en forudgående bestemmelse af nationaliteten af formandens afløser. Mindre end tre dage senere kastede Rådet blot denne afgørelse tilbage i hovedet på os. Hr. Duisenbergs efterfølgende henkastede bemærkninger til os ændrer overhovedet ikke ved dette faktum.
Jeg ved, at mange af jer deler vores harme over dette. Nogle har talt og er derefter blevet tavse. Nogle har skammeligt nok søgt at skjule deres underkastelse over for regeringscheferne ved at hakke på hr. Solans. Det er fejt gjort. Nogle af os har modet til at afsløre, hvad Europa-Parlamentet mener, men ikke kan sige.

Pérez Royo
Hr. formand, traktaten indeholder, som De alle ved, en klar beskrivelse af Den Europæiske Centralbanks funktion, hvori denne Centralbanks autonomi og uafhængighed har den mest fremtrædende plads, idet den skal være uimodtagelig over for enhver form for politiske pressioner eller instruktioner.
Men på samme tid reserverer traktaten et særligt moment til det politiske moment, det vil sige udnævnelsesmomentet. Den udnævnelse, som tilkommer Rådet, men som også forudsætter Parlamentets meningstilkendegivelse efter møder med høringer eller interview af de kandidater, der er foreslået af Rådet. Det er en tilfredsstillelse for mig nu at kunne bekræfte, at EuropaParlamentet har udført sin opgave korrekt og har gjort det muligt at rette op på det dårlige indtryk, som topmødet for statsog regeringscheferne i sidste weekend havde givet.
De svar, som hr. Duisenberg har givet til Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, har fået tvivlen om nogle aspekter, som ikke var blevet belyst på topmødet, til at forsvinde, især vedrørende hr. Duisenbergs eventuelle tilbagetræden. Jeg citerer direkte fra det fuldstændige forhandlingsreferat: "I do not intend to stand down at a specific moment in time«, sagde hr. Duisenberg. Og han fortsatte: " I want to emphasize that the decision to step down will be my decision and mine alone«. Jeg tror, at det er vigtigt at få dette klarlagt, især i forbindelse med den bemærkning, som hr. Stevens lige er kommet med til os.
Det andet punkt, som jeg gerne vil henvise til, er af særlig betydning for Parlamentet og især for de progressive eller venstreorienterede medlemmer, og det drejer sig om kandidaternes evne til at kunne forene den væsentlige funktion med at fastholde prisstabiliteten, at fastholde et lavt inflationsniveau med de generelle målsætninger for den økonomiske politik, som Unionen tilskynder til - eller som Unionen bør tilskynde til - og som primært retter sig mod vækst og jobskabelse. Vores overvejelser inden for dette område er som helhed blevet mødt af tilfredsstillende svar fra de seks kandidater, omend der naturligvis har været nuanceforskelle.
For det tredje er der et spørgsmål, som er af særlig betydning for os, og det er forholdet til Europa-Parlamentet, som fra nu af skal være en priviligeret samtalepartner, det bør være den priviligerede samtalepartner ved arbejdet med den demokratiske kontrol af den fremtidige Europæiske Centralbank. På dette område har vi også modtaget tilfredsstillende svar fra alle medlemmerne, som desuden har forsikret os om et spørgsmål, som var vigtigt: Europa-Parlamentets rolle som priviligeret samtalepartner. De nationale parlamenter skal have deres funktion over for direktørerne for de nationale centralbanker, som naturligvis vil blive ved med at eksistere på nationalt plan.
Og endelig er der et emne, som også er meget vigtigt for os: Det er gennemsigtigheden og åbenheden omkring beslutningerne om den monetære politik og grundlaget for samme. Dette er et væsentligt punkt, som, vi ofte har understreget, er væsentligt, og hvor vi har modtaget tilfredsstillende svar.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, for 128 år siden skulle der en gang besættes en stilling i Europa. Det var dengang i Spanien. Dengang sendte den franske regering et telegram til Bad Ems, og nogle ændringer, der blev foretaget heri, blev årsag til, at der skabtes en stemning, som nødvendiggjorde forberedelser til krig.
Nu har man så igen skændtes om en stillingsbesættelse, også denne gang især tyskerne og franskmændene. Men de to hovedkontrahenter mødtes to dage senere i Avignon og lagde planer om, hvordan det i fremtiden skal gå videre i Europa. Heraf ser man, mener jeg, ganske tydeligt den enorme forskel på dengang og nu, nemlig hvor langt vi er kommet i Europa. På grund af spørgsmål, som tidligere førte til krige, skændes man nu i fælles institutioner, og bagefter sætter man sig sammen igen og arbejder videre. Dette er et udtryk for hele den politiske stabilitet, som vi i dag har nået i Europa. Denne politiske stabilitet er også en grundsten i den økonomiske og valutapolitiske stabilitet, som vi vil opnå inden for rammerne af Den Europæiske Monetære Union. Her drejer det sig jo ikke kun om et personalespørgsmål, men i Maastricht-traktaten, i stabilitetspagten er der med Centralbankens og det samlede centralbankssystems uafhængighed og så videre fastlagt en ramme, således at dette, mener jeg, hviler på et fast fundament.
Men vi bør også præcisere, at denne uafhængighed for Den Europæiske Centralbank er noget, der skal forsvares. I hr. Duisenbergs papir står der den første mulige tilbagetrædelsesdato, men ikke den endegyldige tilbagetrædelsesdato. Derfor er hans definition rigtig, nemlig at det efter fire år går opad, og at vi så kan forsvare uafhængigheden, hvis en eller anden national regering vil udøve en upassende pression mod centralbankchefen og hans gode mandskab.
Lad mig gøre en sidste bemærkning! Den enorme irritation, der herskede ved besættelsen af embedet som kommissionsformand, og som vi nu har oplevet igen, skyldes en eneste ting, nemlig at sådanne spørgsmål nu som før skal afgøres ved enstemmighed. Derfor skal Parlamentet i den næste institutionelle forhandlingsrunde lægge vægt på, at sådanne stillingsbesættelser i fremtiden kan afgøres på rådsplan ved flertalsbeslutning, for at disse situationer ikke skal gentage sig.

Paasilinna
Hr. formand, jeg vil takke kollega Christa Randzio-Plath for det fremragende arbejde, hun har udført med denne storartede betænkning.
Centralbanken har verdens bredeste funktionsfrihed: Dens direktører er topmagtudøvere. Det er klart, at man ikke kan have magt uden ansvar. Penge og i særdeleshed den monetære politik er slet ikke neutral. Den er varm, den er elektrisk, den er hård magt, og den påvirker hver eneste medborger i Unionen.
Høringerne var vigtige. Vi indtog ikke en politisk holdning, for i så tilfælde ville der være fem, efter vores mening, uegnede kandidater. Én af kandidaterne opfyldte ikke kravene fra mange af os interviewere. Det tør siges, at banksystemet er overfølsomt, hvis det ikke engang kan tåle én blank stemme fra et medlem, ikke engang i Parlamentet. Heldigvis mener markederne noget andet.
Det gode ved dette er, at vi således fik påbegyndt den skarpe dialog med Centralbanken, og vi vil uden tvivl være nøjagtige ved fremlæggelsen af den økonomiske og beskæftigelsesmæssige politik. Jeg advarer jer mod at tro, at Centralbanken er en offentliggørelseskanal som medierne. Parlamentet opstiller forretningsordenen og angiver de samfundsøkonomiske rammer, som ECB praktiserer den monetære politik inden for.
Jeg finder det meget vigtigt, at ECB ud over den monetære politik også rapporterer sine vurderinger af, i hvilket omfang den monetære politik i virkeligheden har støttet den almene økonomiske politik, hvis centrale mål netop er at forbedre beskæftigelsen. Det er Unionens centrale problem. Euroen, som bygger på en så stor masseledighed, kan ikke altid være stabil.
Nogle af Centralbankens medlemskandidater ville ikke samtykke i, at den monetære politik kan have forskellige påvirkninger i forskellige dele af euroområdet. Det er dog kendt, at landene i forskellige perioder er i forskellige økonomiske cykler. Specielt i de små lande, som Finland, afviger den økonomiske cyklus og beskæftigelsessituationen fra de tilsvarende i de store lande. Den Europæiske Centralbank skal også tage højde for muligheden for asymmetriske chok ved fastlæggelsen af den europæiske monetære politik.
Nu har vi indledt samarbejdet med banken. Jeg tror og håber, at det bliver godt, saftigt og vigtigt.

Thyssen
Hr. formand, på grundlag af kandidaternes curriculum vitae og deres skriftlige og mundtlige svar på vores spørgsmål har vi kunnet fastslå, at alle kandidaterne fortjener vores støtte. Jeg er overbevist om disse fem mænds og den ene kvindes kvaliteter, integritet, beslutsomhed og vilje til at anvende traktaten i alle henseender og om deres nyttige erfaring med hensyn til at udøve deres mandat med værdighed.
Alle kandidaterne har givet udtryk for deres vilje til som Direktion for Den Europæiske Centralbank at indgå i en permanent dialog med Parlamentet. Kandidaterne har endvidere allerede vist, at de har talent for at fungere som et team.
Efter at have hørt kandidaterne og læst Rådets konklusioner, kan vi alle fastslå, at traktaten og Den Europæiske Centralbanks vedtægter er blevet respekteret. Jeg stemmer derfor med glæde for udnævnelsen af hver enkelt kandidat.
Desværre kan jeg ikke udtrykke samme glæde om forløbet af EU-topmødet. Den europæiske befolkning har ikke megen ros tilovers for de ansvarlige for den dårlige forberedelse af topmødet og for dem, der selv i et så historisk øjeblik ikke er i stand til at undertrykke deres behov for at lade deres lands nationale prestige få forrang over den rigtige fortolkning af Europas almene interesser. Men de regeringschefer, der havde tålmodighed og politisk mod til at spise frokost i timevis for på den måde at finde frem til den løsning, vi i dag skal godkende, fortjener vores lykønskninger. Disse lykønskninger gælder også dem, der har organiseret arbejdet i Økonomiudvalget. Jeg håber, kollega Metten, at grupperne ved en følgende lejlighed bevarer deres politiske frihed til hver for sig at organisere sig internt, som de selv ønsker.
Beslutningsproceduren i Rådet skal naturligvis ændres. Det kan ikke mere være sådan, at ét land kan nedlægge veto ved udnævnelsesbeslutninger.

Torres Marques
Hr. formand, skabelsen af euroen er en af de vigtigste begivenheder. Euroen bliver ny referencevaluta for en økonomisk stormagt, som den - håber jeg - vil tvinge til at blive en politisk stormagt.
Euroen vil blive styret af en uafhængig Centralbank, og de høringer, som vi har gennemført vedrørende de medlemmer, der er udnævnt til dens Direktion, har været blandt højdepunkterne i Europa-Parlamentets liv. Man må imidlertid beklage den måde, som udvælgelsen af Centralbankens Direktion foregik på. Men de udnævnte medlemmers troværdighed og de europæiske økonomiers soliditet var dog tilstrækkelige til, at finansmarkederne slettede erindringen om de nationalistiske beslutninger, der, håber vi, ikke vil gentage sig.
Det er i sin helhed ikke den ideelle Direktion, som jeg forventede, at dette Europæiske Råd ville præsentere os for. Og jeg bedømte, som naturligt er, heller ikke alle kandidaterne som egnede i samme grad. Men de høringer, som vi gennemførte, gjorde det muligt for os at få de nødvendige garantier for, at alle Direktionens medlemmer, særlig formanden, Wim Duisenberg, anerkender, at Den Europæiske Centralbanks legitimitet og troværdighed og euroens styrke vil være bedre sikret, jo bedre det regnskab bliver, som de aflægger for Europa-Parlamentet, og jo mere omfattende den monetære dialog bliver, som de etablerer med os.
Alle de hørte medlemmer gav os sikkerhed for, at de er dygtige fagfolk og har udvist den nødvendige integritet i deres løbebane. Lad mig særlig lykønske fru Hämäläinen, ikke kun, fordi vi har fødselsdag samme dag, men især på grund af min glæde over at se en kvinde i Den Europæiske Centralbanks Direktion.
Lad os håbe, at andre kvinder i fremtiden slutter sig til hende, som det er naturligt i et demokrati. Ligesom vi er kommet til at kende Den Europæiske Centralbanks Direktion meget bedre, så har den helt sikkert også forstået, at den monetære politik ikke er neutral for os, og at medlemmerne af Europa-Parlamentet i kontakt med de nationale parlamenter vil være opmærksomme og årvågne for, at Den Europæiske Centralbank skal udfylde alle de funktioner, som traktaten pålægger den: prisstabilitet, men også arbejdsløshedsbekæmpelse, støtte til økonomisk vækst og økonomisk, social og regional samhørighed i Europa.

Hendrick
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske fru Randzio-Plath med hendes utrættelige indsats som ordfører og medlemmerne og det tjenstgørende personale med deres arbejde.
En succesrig fælles valuta vil forbedre det indre marked, hvilket vil give øget vækst og beskæftigelse i overensstemmelse med artikel 2 i traktaten om Den Europæiske Union. På langt sigt vil det danne grundlaget for både monetær og økonomisk stabilitet samt lav inflation.
Jeg mener, at dette Parlament har optrådt værdigt. Vores indsats under høringerne torsdag og fredag i sidste uge har givet både os selv og andre i den vide verden et indtryk af den fremtidige Direktion for Den Europæiske Centralbank på en måde, som aldrig tidligere er set.
Forpligtelsen til åbenhed og gennemsigtighed er, som formanden for Rådet tidligere sagde, en idé, der kommer på rette tidspunkt. Ydermere forpligtede kandidaterne sig til forskellige former for demokratisk ansvarlighed, hvilket vi skal tage imod med åbne arme. Alle kandidater var kompetente, og nogle havde synspunkter, som ikke deles af alle her i salen. Men det er et bedrag og en omskrivelse af sandheden som hr. Stevens at foregive, at en stemme mod hr. Duisenberg som formand vil kunne hjælpe euroen eller styrke Europa-Parlamentets rolle.
Bemærkningerne fra hr. Stevens er mere en høflighed over for hans leder, hr. Hague, hjemme i Westminster. Vi er alle europæere, og Parlamentets afgørelser træffes i hele Europas interesse - det her er ikke en mellemstatslig institution. Vi befinder os ved overgangen til en ny epoke - som, jeg tror, kommer til at omfatte alle 15 medlemsstater i løbet af nogle få år - en epoke, som vil bringe beskæftigelse og velstand til Europa på en måde, som vi aldrig tidligere har set, og som vil give Europas befolkning en vægt og en indflydelse i verden, der står i forhold til dens betydning. Jeg ser frem til den epoke.

von Wogau
Hr. formand, mine damer og herrer, den første weekend i maj var af historisk betydning for Den Europæiske Union. Med beslutningen om, at 11 af 15 medlemsstater den første januar 1999 indfører den fælles valuta, har Den Europæiske Union afstukket udviklingen for det 21. århundrede. Denne historiske begivenhed blev dog overskygget af debatten om den kommende formand for Den Europæiske Centralbank. I forgrunden i medierne stod til sidst alene spørgsmålet om, hvorvidt Wim Duisenbergs embedsperiode skulle vare fire eller otte år.
Jeg beklager dette dybt. Det var og er jo egentlig ikke det vigtigste spørgsmål. Det er rigtigt, når de seks medlemmer af Den Europæiske Centralbanks Direktion har embedsperioder af forskellig længde. Det blev fastsat sådan for, at det ved næste udskiftning ikke var hele ledelsesgruppen, der fratrådte på en gang. På den måde sikres det, at erfaringerne bringes videre. En kortere embedsperiode har altså ikke noget at gøre med en ringere uafhængighed for Den Europæiske Centralbank. Dens uafhængighed manifesterer sig i det daglige arbejde. Det er også rigtigt, når udnævnelsen af Den Europæiske Centralbanks ledelse er en politisk afgørelse. Det er ikke anderledes i noget land i verden. I sit arbejde derimod er Den Europæiske Centralbank fuldstændig uafhængig.
Hvad var i sidste ende årsagen til denne misere den første weekend i maj? Det står fast, at forberedelsen af Rådets møde den 2. maj 1998 ikke var optimal. Som vi ved, er det det respektive formandskabs opgave i den forudgående fase at foretage en intensiv forberedelse af en personafgørelse, som jo skal træffes enstemmigt. Det luxembourgske formandskab gjorde begyndelsen, nemlig med et forslag, som meget lignede den løsning, der nu er fundet. Det britiske formandskab fortsatte derefter disse bestræbelser. Det forslag, premierminister Toni Blair endelig den 2. maj ved middagen præsenterede for statsog regeringscheferne, fandt desværre ikke almindelig tilslutning. Et krisemøde med den nederlandske og den franske regeringschef, som gensidigt blokerede hinanden med deres kandidater, førte desværre ikke til noget resultat. Til sidst måtte forbundskansler Kohl overtage mæglerens rolle. Han har på et møde, som senere er blevet betegnet som den længste middag i verden, mellem kl 14 og kl. 3 om morgenen tilvejebragt den løsning, som nu ligger på bordet. Derfor fortjener Helmut Kohl vores tak og anerkendelse. Bifald tak!
(Svagt bifald) Med Wim Duisenberg bliver den kandidat, der er den foretrukne kandidat for 14 medlemsstater og også den foretrukne kandidat for Europa-Parlamentet, den første formand for Den Europæiske Centralbank. Netop i de afgørende første år for Den Europæiske Centralbank er dette af særlig betydning. Hr. Duisenberg har ved begyndelsen af sin erhvervsmæssige karriere samlet akademiske erfaringer. Derefter lærte han den internationale pengepolitiks verden at kende ved sit arbejde i Den Internationale Valutafond. Han var finansminister i Nederlandene, derefter en særdeles succesrig chef for den nederlandske centralbank. For tiden er han formand for Det Europæiske Monetære Institut. Dermed har Wim Duisenberg de bedste forudsætninger for embedet som den første formand for Den Europæiske Centralbank, for han kan bringe hele sin livserfaring med ind i dette embede.
Vi skal endvidere tage i betragtning, at det jo er et hold, der her tiltræder, og at formanden for Centralbanken ikke træffer sin beslutning alene, men beslutningerne træffes af et hold. Dette hold har en fremragende kaptajn. Det er formand Wim Duisenberg. Derefter er der på holdet to yderligere særdeles stærke medspillere: Padoa Schioppa fra Italien, en fremragende mand, som vi alle kender, og Otmar Issing, cheføkonom i Den Tyske Forbundsbank, professoren, der har skrevet de grundlæggende værker om pengepolitik og pengeteori. Jeg har selv skullet læse hans værker, før jeg begyndte at beskæftige mig med valutapolitik. Under høringen måtte jeg sige til ham, at egentlig var det ikke mig, der skulle eksaminere professor Issing, men professor Issing, der skulle eksaminere mig! Han er altså en ganske fremragende mand. Professor Issing er udnævnt for otte år. Han vil altså være med i de otte år. Så ved vi - og også kollega Donnelly ved det - at rentebeslutninger jo endelig ikke træffes af formanden og Direktionen alene, men at Direktionen - at Styrelsesrådet som helhed - træffer disse beslutninger, og der vil også Trichet og Tietmeyer være repræsenteret. Med andre ord, der vil her stå et fremragende hold ved starten. Jeg kan kun anbefale Dem at stemme for dette fremragende hold!

Brown
Hr. formand, denne debat og Parlamentets forhandlinger har været en øvelse både i ansvarlighed og i at nå til enighed, og Parlamentet høster stor ære herfor. Det betyder, at det fremtidige forhold mellem Parlamentet og Den Europæiske Centralbank er på plads. Jeg tror, at jeg taler på vegne af alle i Ministerrådet, når jeg lykønsker Europa-Parlamentet for den måde, forhandlingerne har fundet sted på.
Jeg vil blot tilføje to ting. For det første vil jeg ikke blot på finansministrenes næste møde på tirsdag videregive resultatet af afstemningen her i Parlamentet men også dets synspunkter. Jeg vil fortælle dem, hvad jeg tror, alle talerne har sagt - at det er jeres, mit og Ministerrådets opfattelse - at traktaten vil og skal følges i alle forhold.
Det andet, jeg vil videregive, er, at dette er en øvelse i en høring, som ikke finder sted sidst, men først i processen. Den gennemsigtighed, ansvarlighed og åbenhed, som næsten alle talere har talt om, er efter min mening og ifølge indlæggene i forhandlingerne af afgørende betydning, ikke blot fordi det er godt for den fælles valuta, men også fordi det vil give en større stabilitet og deraf følgende øget vækst og beskæftigelse i Europa.
Det er derfor, fordi høringen har været og fortsat vil være effektiv, at jeg opfordrer jer til at videregive forhandlingerne til EU's finansministre og Det Europæiske Råd i den ånd, der har været i dagens indlæg.

Wolf
Hr. formand, jeg føler mig personligt berørt, fordi jeg i hr. von Wogaus indlæg ikke var i stand til at skelne mellem ironi og alvor, når jeg hertil tager hr. Broks reaktion.

Metten
Hr. formand, fru Peijs har angrebet mig på to punkter. For det første siger hun, at PPE altid er gået ind for mere åbenhed. Hun husker ikke så godt. Jeg beder alle og enhver læse hendes indlæg ved den forrigeRandzio-Plathbetænkningen, det giver indsigt.
For det andet, om min rygrads styrke med hensyn til den kritik, som jeg har haft af et par af kandidaterne. Jeg beder enhver om at gennemse resultatet af afstemningen ved navneopråb om lidt, og så vil det vise sig, hvor stærk min rygrad er.

von Wogau
Hr. formand, da kollega Wolf har rettet henvendelse til mig, skal jeg forsikre ham om, at jeg gerne er parat til at stille den tale, jeg netop har holdt, til rådighed for ham skriftligt. Hvis han så sammenholder det med de faktiske hændelser og f.eks. spørger Gordon Brown, om tingene virkelig er foregået sådan, så vil han konstatere, at den fungerende rådsformand, Gordon Brown, vil bekræfte dette hændelsesforløb.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Euro-Middelhavssamarbejdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende forespørgsler:
B4-0466/98-0-0111/98 af Viola, Fabra Vallés, Martens, Friedrich og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen til Rådet om EuroMiddelhavssamarbejdet; -B4-0288/98-0-0083/98 af Terrón I Cusì, Napoletano, Roubatis, Swoboda og Carlotti for PSE-gruppen til Rådet om EuroMiddelhavsassocieringsaftalerne; -B4-0290/98 - O-0092/98 til Rådet og B4-0383/98 - O-0093/98 til Kommissionen af Azzolini og Pasty for UPE-gruppen og om Euro-Middelhavssamarbejdet; -B4-0384/98 - O-0094/98 til Rådet og B4-0385/98 - O-0095/98 til Kommissionen af Elmalan, Carnero González, Papayannakis, Ephremidis, Alavanos, Gutiérrez Díaz og Sierra Gonzalez for GUE/NGL-gruppen om EuroMiddelhavsassocieringsaftalerne; -B4-0467/98 - O-0112/98 af Fabra Vallés, Viola, Theato, Lambrias, Martens, Friedrich og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen til Kommissionen om Euro-Middelhavssamarbejdet; -B4-0389/98 - O-0099/98 til Rådet og B4-0390/98 - O-0100/98 til Kommissionen af Aelvoet, Cohn-Bendit, Gahrton, Tamino og Orlando for De Grønne om Euro-Middelhavsassocieringsaftalerne; -B4-0465/98 - O-0103/98 af Lalumière for ARE-gruppen til Rådet om Euro-Middelhavsassocieringsaftalerne; -B4-0469/98 - O-0114/98/ændr.I af Souchet for EDN-gruppen til Rådet om Euro-Middelhavssamarbejdet; -B4-0471/98 - O-0116/98 til Rådet og B4-0472/98 - O-0117/98 til Kommissionen af Caligaris og Fassa for ELDR-gruppen om Euro-Middelhavsassocieringsaftalerne.
Viola
Hr. formand, kære kolleger, Euro-Middelhavssamrbejet går i dag ind i et vanskeligt og vigtigt opsving efter svaghederne på Malta, den vanskelige aftale med Jordan, forsinkelsen i ratificeringen af de allerede indgåede EuropaMiddelhavsaftaler, de dramatiske begivenheder i Algeriet, den stagnerende fredsproces, Cyperns vanskelige ansøgerstatus og den generende blokering af MED-programmerne.
Europa-Middelhavsdialogerne vil blive genoptaget i Palermo, hvor vi til juni vil afholde det uformelle udenrigsministermøde, der skulle kunne åbne vejen - vi håber fremad - mod den kommende Berlin-konference.
Denne relancering sker med gode muligheder: Der er først og fremmest genoptagelsen af MED-programmerne og dermed en genfunden tillid til muligheden for endnu en gang at give støtte til det civile samfund og med passende finansieringer sikre den nødvendige styrke for at binde de to sider af Middelhavet sammen.
Et andet positivt tegn består i den kommende oprettelse af det Euro-Middelhavsforummet, der er en forlængelse af Barcelonaerklæringen.
På trods af disse gode udgangspunkter er der imidlertid en fare for, at den langsommelige fredsproces mellem Israel og Palæstina, der også i disse dage lider under store problemer, og den manglende europæiske diplomatiske tilstedeværelse i forhandlingerne under Washingtons ledelse vil påvirke - således som det allerede er sket på Malta - det europæiske forsøg på at konsolidere en dialog med Middelhavets sydlige parter i negativ retning.
Det mellemøstlige spørgsmål rejser sit hoved i Barcelona-processen og er en uundgåelig del af hele processens forløb, og det vil derfor til stadighed nok være et af de svageste punkter i processen.
Hvis Unionens udenrigspolitik endnu ikke er i stand til at klare disse opgaver, så vil det kommende Euro-Middelhavsforum måske på sin side være til hjælp for at holde dialogen mellem alle parterne åben.
I dag drøfter vi også genoptagelsen af MED-programmerne. Det er mit håb, at denne genoptagelse er fuldstændig og effektiv. Fuldstændigheden vil være opnået, når nødfasen er overstået, og man følger den indstilling, som Europa-Parlamentet vedtog sidste år i Fabre Vallés-betænkningen.
Den fuldstændige genoptagelse af Euro-Middelhavsdialogen gennem et decentraliseret samarbejde vil imidlertid først være fuldbyrdet, når alle MED-programmerne bliver genoptaget, især programmer, der er rettet mod en større deltagelse fra det civile samfunds og de små og mellemstore virksomheders side.
Effektiviteten vil først blive opnået, når Kommissionen får det nødvendige personale og klart udelukker fra deltagelse i nye programmer de operatører, som før har påtaget sig samfinansieringsforpligtelser uden at opfylde dem.
Jeg håber, at Kommissionen har forstået de høje omkostninger - ikke blot rent finansielt, men også de langt mere vanskeligt kvantificerbare tab som følge af den mistede tillid til de europæiske institutioner fra tredjelandene i Middelhavsområdets side og især fra det civile samfunds side, som den uundgåelige blokering af MED-programmerne har medført, en blokering, der, og det vil jeg gerne understrege, med rette blev insisteret på af kommissær Marín, og som blev omhyggeligt overvåget af Budgetkontroludvalget i Europa-Parlamentet, der har afgivet positiv udtalelse til genoptagelsen af den decentraliserede planlægning, da Kommissionen fremlagde tilstrækkelige garantier for en genoptagelse af en fornuftig programplanlægning og finansiel forvaltning.
Jeg har understreget genoptagelsen af MED-programmerne, fordi de har udgjort startfasen i den drøftelse, som vi har i dag, der er en forløber for drøftelsen om situationen i Mellemøsten, som er planlagt til juni måned.
PPE-gruppen vil naturligvis ikke undlade at tage stilling i denne forhandling, som den under alle omstændigheder finder nyttig og hensigtsmæssig. Vedrørende de enkelte temaer vil det være kollegerne i gruppen, der vil tage ordet.
Afslutningsvis finder jeg det både nyttigt og rigtigt at nå frem til en løsning, som alle kan tilslutte sig. For vores gruppes vedkommende vil denne målsætning let kunne nås, hvis man når frem til en aftale om et kompromisbeslutningsforslag, der kan klares med to simple mundtlige ændringsforslag, der giver punkt G en mere positiv ordlyd og tilpasser punkt 10, der i dag objektivt set må siges at være forældet.

Fabra Vallés
Hr. formand, mine damer og herrer, tillad mig først at minde om vigtigheden af Den Europæiske Unions aktioner til fordel for de associerede Middelhavslande.
Alene inden for rammerne af MEDA-programmet, og indtil 1999 taler vi om ECU 3, 4 milliarder. Disse penge er beregnet til at hjælpe dér, hvor problemerne er mest alvorlige, det vil sige inden for de grundlæggende tjenesteydelser til befolkningens velfærd. Der er givet førsteprioritet til projekter inden for uddannelse, erhvervsuddannelse og sundhed.
Selvom jeg er fuldstændig enig med Kommissionen om de grundlæggende principper, så rejser der sig imidlertid nogle spørgsmål om iværksættelsen af disse principper og nogle spørgsmål om den måde, de penge, der er stillet til rådighed i Unionens budget, bliver anvendt.
I denne sammenhæng ved vi alle, at sandhedens time endnu ikke er kommet. Selvom Kommissionen, som en eksemplarisk demonstration af gennemsigtighed, via internettet stiller tallene for gennemførelsen af budgetprogrammeringen for Middelhavet til rådighed for os. Og det er godt.
Tallene er fremragende, for så vidt angår forpligtelsesbevillingerne, men spørgsmålet går længere end som så. Kan man overholde disse forpligtelser? Vil de penge, der er til rådighed, blive brugt? Med andre ord, vil man holde, hvad man har lovet? Eller vil vi fremover få de samme problemer, som vi har haft i PHARE-programmet og ikke mindst i TACISprogrammet? Det er dette spørgsmål, som Kommissionen til syvende og sidst vil blive bedømt på.
Den betænkning fra Revisionsretten, som blev forelagt for få uger siden, om finansielt og teknisk samarbejde med tredjelandene i Middelhavsområdet kan give anledning til en vis tvivl, f.eks. om de utilstrækkelige menneskelige ressourcer, som Kommissionen har stillet til rådighed for at gennemføre programmerne samt manglen på klarhed, på den ene side mellem Kommissionens forskellige tjenestegrene og på den anden side mellem Kommissionens hovedsæde i Bruxelles og de territoriale delegationer.
Og nævnte betænkning fra Revisionsretten afslutter med at sige, at disse problemer kunne blive forværret, hvis vi taber vigtigheden af disse forpligtelser inden for rammerne af MEDA af syne, såvel som den ambitiøse betalingsrytme. Hvad er Kommissionens svar på denne risiko? Og bemærk Dem, at vi taler om MEDA-programmet, hvor der ikke var nogle problemer, og hvor alting var superkorrekt.
Den anden bekymring vedrører programmerne om decentraliseret samarbejde, det vil sige MED-programmerne. Her drejer det sig om at få at vide, om Kommissionen har forudset alle de aktioner, der er nødvendige for at kunne følge op på Parlamentets beslutninger om MED-programmerne. Det er godt, at disse samarbejdsprogrammer er blevet relanceret på et nyt grundlag. Der er dog tre spørgsmål i denne forbindelse: Vil Kommissionen respektere alle de betingelser, som er blevet stillet af Parlamentet? Vil Kommissionen optræde på en sådan måde, at man kan få alle beløbene fra de projekter, som er blevet stoppet på grund af uregelmæssigheder, tilbage? Vil Kommissionen give retsmyndighederne alle de oplysninger, den råder over, for at kunne få fastlagt et eventuelt strafferetligt ansvar?
Hr. formand, hr. kommissær, jeg spørger mig, om det vil være nødvendigt at erindre om, at dette er en betingelse sine qua non for at meddele decharge for gennemførelsen af budgettet for 1996.

Speciale
Hr. formand, formålet med dagens forhandling er at bidrage til genoptagelsen af EuroMiddelhavsstrategien. Efter euroen og åbningen af udvidelsesforhandlingerne bør dette blive et vigtigt område til at imødegå stabilitets- og udviklingsproblemerne i et område af stor betydning for at give Europa en bedre plads i dialogen med den sydlige del af verden, der bør begynde med den nærmeste, Middelhavsområdet.
Dette bør være en forpligtelse, som hele EU og ikke blot nogle stater påtager sig. Udenrigsministermødet, der afholdes i starten af juni i Italien, giver mulighed for at slå fast og konkretisere denne forpligtelse, og dette er da også vores gruppes store håb. For at opnå dette resultat skal der iværksættes en hel række instrumenter. For det første hvad angår de allerede indgåede associeringsaftalerne som med Marokko og Israel; det skal her siges, at associeringsaftalen med Marokko blev indgået for mere end to år siden, men nogle medlemsstater har endnu ikke ratificeret den. Rådet bør henlede deres opmærksomhed på betydningen af denne ratificering og bør også give mandat til Kommissionen med henblik på en større fleksibilitet, der kan sikre, at forhandlingerne om aftalerne kan foregå hurtigere. Der er nogle vigtige lande her i blandt, som Egypten og Libanon, der længe har været uden modspil, og hvor en fremskyndelse er nødvendig.
MEDA er af afgørende betydning, og der har været en kraftig fremskyndelse af dets anvendelse i de senere tider, men det måske er på tide at overveje at ændre procedurer og forordning. Nu er en række MED-programmer for decentraliseret samarbejde blevet deblokeret, hvilket er fint, da samarbejdet er vigtigt for dialogen mellem de civile samfund.
Også vores parlament bør hurtigst muligt og som noget helt naturligt være med til oprettelsen af et interparlamentarisk forum, fordi den politiske dialog er af stor betydning for alt dette.
Der er også en række politiske problemer af stor betydning i dette område, som vi ikke kan imødegå, og hvor det kun ved en anvendelse af større indsats kan lade sig gøre at opnå resultater for udviklingen af Euro-Middelhavsstrategien, især fredsprocessen i Mellemøsten og situationen i Algeriet, der er de to mest vanskelige og mest betydningsfulde punkter.
Europa-Parlamentets delegation i Algeriet gjorde det klart, at spørgsmålene om respekt for retsstaten under den helt nødvendige bekæmpelse af terrorismen, men også af Europas samarbejde for ikke at give eventuelle terroristbaser på nogle af vores territorier mulighed for at handle, var vigtigt. I Mellemøsten er der stadig ikke noget fremskridt i fredsprocessen og den israelske regerings holdning, især dens manglende anerkendelse af Oslo-aftalerne, er stadig en hindring for fred i dette område.
Europa kan i dag ikke længere være en økonomisk gigant og en politisk dværg. Det har pligt til at spille sin rolle i dette område og til at være en reference for alle. Vi forventer af det britiske formandskab og af udenrigsministermødet, at der vil komme en stærk forpligtelse i denne retning og konkrete, kvantificerbare handlinger. Jeg er enig i betydningen af en bred tilslutning til det fælles beslutningsforslag, og punkt G kan også ændres, idet man naturligvis kan tilføje en henvisning til Oslo-aftalerne.

Azzolini
Hr. formand, da man i 1995 indledte regeringskonferencen i Barcelona, der fulgtes op af andre møder på ministerniveau, og derefter af konferencen i Malta i 1997 og de civile forummer i Barcelona i 1985 og i Napoli i 1997, var der store håb fra regeringerne og parlamenterne samt det civile samfund for et mere snævert og frugtbart samarbejde på tværs af Middelhavet.
Vi må ikke undervurdere, at Middelhavsbassinet ikke blot repræsenterer et geografisk udtryk, men også er af strategisk betydning i geopolitisk forstand, at det er stadigt mere udsat for migrationer på kryds og tværs og er af stadig større betydning for de økonomiske, handelsmæssige og kulturelle relationer.
Efter disse tre års forløb kan vi alligevel ikke helt stille os tilfredse. Jeg deltog selv i den parlamentariske delegation, der under ledelse af hr. Gutiérrez Díaz deltog i regeringskonferencen i Malta i 1997, og jeg erkender, at der er mange problemer, også af politisk art, i nogle områder af Middelhavet, der hindrer eller bremser et egentligt samarbejde.
Vi mener imidlertid, at disse hindringer ikke bør anvendes som en undskyldning for at standse samarbejdsprocessen, der bliver stadigt mere nødvendig og presserende. Men jeg kan se af det kompromisdokument, som PSE-, ELDR-, GUE/NGL og ARE-grupperne har underskrevet, at man vil begrænse EU's rolle til en slags observatør. Efter vores mening bør EU spille en langt større rolle, især ved at udvikle den mæglingskapacitet, der er andet og mere end en simpel passiv erkendelse af problemerne for demokratierne i nogle lande i Middelhavsområdet, hvor man ikke tager hensyn til, at de ødelæggende virkninger rammer hele Euro-Middelhavssystemet.
Også vi fordømmer kraftigt den systematiske krænkelse af menneskerettighederne og borgerrettighederne, og vi konstaterer med beklagelse, at fredsprocesserne synes at blive stadigt vanskeligere; men det er nødvendigt, at vi betragter et fænomen, der af et sådant omfang og kompleksitet med realisme og ansvarlighed, så meget desto mere som disse forhold er historisk betingede. Det er ganske rigtigt, at sammenrodningen af årsager af politisk, religiøs, økonomisk og kulturel art kan få det til at virke som en umulighed at løse denne knude, men det er netop på dette felt, at man kan sætte vores institutions rolle og evner ind til nytte for alle parter.
Vores mæglerrolle og vores rolle for at fremme et snævrere og mere frugtbart samarbejde bør netop udgå fra disse fakta, der ikke bør føre til opløsning og forskelsbehandling, men til at vi omhyggeligt overvejer, hvorledes vi kan finde de mest egnede og ansvarlige løsninger.

Wurtz
Hr. formand, jeg vil tale om den væsentligste blokering for Barcelona-processen, nemlig krisen i Mellemøsten.
Kan De huske billedet af Yitzhak Rabin under hans sidste møde - og hvilket møde! - da han med en bevægende åndsklarhed sang med på den fredssang, som han selv havde forbudt i sin tid? Dengang, for ikke så længe siden, var håbet om en fredsproces til stede såvel i Israel som i Palæstina, så meget var man blevet bevidst om disse to folkeslags indbyrdes afhængighed. En sætning, som Arafat ofte brugte, sammenfattede denne fælles interesse på udmærket vis: Territorierne mod fred.
Det er dette håb og denne proces, som Netanyahus uansvarlige politik er ved at tilintetgøre, og det i en sådan grad, at man forkaster en plan fra Israels vigtigste allierede, der beskedent beder om en militær tilbagetrækning fra 13 % af Vestbredden. Hvad vil disse højreekstremister? Få USA til at frigøre sig for deres forpligtelser? Irritere palæstinenserne? Ingen af parterne synes i dag at være villige til at give højreekstremisterne et påskud for officielt at begrave Oslo-processen. Men hvor lang tid vil denne situation uden fortilfælde kunne vare?
Jeg håber, at Den Europæiske Union vil kunne gøre sig gældende med hele sin vægt over for et så vigtigt spørgsmål og en så alvorlig krise. Visse europæiske lederes traditionelle tøven med at foretage sig noget, der kunne genere deres amerikanske allierede, er ikke berettiget her. Det gælder om at lægge et fælles pres på dem, der i alvorlig grad truer freden, så vi kan få genoptaget iværksættelsen af Oslo-aftalerne. Øjeblikket er også kommet til, at Europa viser tvivlerne det nyttige i dets fuldgyldige deltagelse i de afgørende forhandlinger, hvor man skal komme ind på de vanskeligste problemer, navnlig problemerne med hensyn til kolonierne, flygtningene, Jerusalem og naturligvis den palæstinensiske stat.
Dette er et glimrende eksempel på et fælles europæisk diplomati, der er inden for rækkevidde. Jeg ønsker for freden og for Europa, at det bliver ført ud i livet, og at det vil lykkes.

Cohn-Bendit
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil ikke gentage det, der er blevet sagt om fredsprocessens rolle i Mellemøsten og om Euro-Middelhavsaftalerne, da jeg tror, vi alle er enige om, at vi dér har en hård nød at knække, som enten kan løse op for situationen eller blokere den.
Med hensyn til Euro-Middelhavsproblemet, så tror jeg generelt set, at man skal vide og forstå, at Europa kun vil kunne spille en fundamental rolle i løsningen af uoverensstemmelserne, hvis det giver sig selv de rette våben til at fuldføre denne politik. Nødvendigheden af en fælles udenrigspolitik med fælles strukturer viser sig således netop ved, at Europa betaler, men at det ikke er i stand til at bruge politisk pression for at nå sine mål, hvad enten det drejer sig om menneskerettigheder eller om andre problemer, som f.eks. problemerne i Algeriet, som jeg nu vil komme ind på.
Vi kan se, at der sker en usædvanlig udvikling i området, navnlig i Marokko, men at det algeriske problem samtidig er en anden hård nød at knække, der netop blokerer hele processen af den simple grund, at uoverensstemmelserne i Algeriet stadig er så stærke - på trods af alle de påbegyndte processer - at Europa bør behandle disse indgående på tre felter.
For det første må man erkende, at Algeriets sociale og økonomiske problem, der er skabt af Verdensbanken, også er et europæisk problem, og at Europa bør få denne politik til at høre op. For det andet må man erkende, at en politik mod terrorismen i Algeriet, uanset dens karakter, kun kan ske med respekt for menneskerettighederne. For det tredje skal man tage hensyn til civilbefolkningen - man skal lære at have tålmodighed i Algeriet! Der er ikke kun militærfolk og integrister, men også en civilbefolkning. Det er andet end denne djævelske tvedeling, og Europa bør også engagere sig.
Hvis vi ikke forstår dette, vil vi ikke kunne påtage os vores rolle som et Europa, der baner vejen for social velfærd og frihed.

Novo Belenguer
Hr. formand, jeg tror rent faktisk, at vi alle på dette tidspunkt kan være enige i, at det i løbet af denne forhandling er blevet tydeligt, hvor vigtigt det er at respektere, konkretisere og iværksætte såvel konklusionerne fra Barcelona-konferencen i november 1995 som dem fra Malta-konferencen i april 1997. Og det skal ske for at få sat fornyet gang i de forslag, som er indeholdt i disse beslutninger, og som for øjeblikket er blokeret. Resultatet fra begge konferencer er af vital betydning for bevarelsen af freden i Middelhavsområdet og den sociale og økonomiske udvikling, hvilket uden tvivl vil være til gavn for det forhold, man har til selve Den Europæiske Union.
Vi bifalder på den anden side den beslutning, som blev truffet af Kommissionen, om relancering og fremme af MED-, URBS-, MEDIA- og CAMPUS-programmerne, sådan som vi anmodede om her fra dette Parlament, for det drejer sig om programmer, som er nødvendige for at gøre Euro-Middelhavssamarbejdet tættere.
Vi bør fremhæve, at Euro-Middelhavsassocieringen for øjeblikket bliver om muligt endnu mere vigtig på grund af den blokering, som fredsprocessen i Mellemøsten lider under, og som krænker de konklusioner, som blev aftalt på Barcelonakonferencen. Det parlamentariske forum, Euromed, som skal finde i sted i løbet af i år, bliver derfor særligt betydningsfuldt, eftersom det bør styrke og fuldstændiggøre Barcelona-processen, få opfyldt dens beslutninger og udbygge den politiske dialog.
Til trods for alt dette, hr. formand, og eftersom vi er enige i konklusionerne fra Barcelona, så vil jeg gerne understrege, at enhver styrkelse af Euro-Middelhavssamarbejdet først og fremmest bør være opmærksom på de følger, som de får for regionerne i Mål 1 for Den Europæiske Union; det er regioner, der, som De alle ved, for størstedelens vedkommende ligger i Middelhavsområdet, og hvis industrielle aktivitet ligner de associerede tredjelandes. Vi henviser konkret til tekstilindustrien, den keramiske industri og landbruget. En frihandel, hvor man ikke er opmærksom på disse regioner, ville kun skade dem og bringe noget så basalt for Den Europæiske Unions ideal - den økonomiske og sociale samhørighed - i fare.

Souchet
Hr. formand, de decentraliserede samarbejdsprogrammer, som landene i Den Europæiske Union har ønsket at udvikle som en hjælp til bedre at kunne strukturere partnerskabene mellem Middelhavets nordlige og sydlige lande og således til at bidrage til Euro-Middelhavsområdets stabilitet, vil således blive genoptaget, efter at man har gjort status over de aktioner, der allerede er blevet gennemført, samt omstændighederne ved deres iværksættelse. Det er vigtigt, at vi er os dette bevidst, og at vi ved, hvilke konkrete aktioner MED-programmerne har det gjort det muligt at gennemføre, og hvilken stabiliserende virkning disse aktioner har haft, navnlig inden for det vigtige område, der hedder SMV'ernes udvikling. Har programmerne kunnet undgå at svække landbrugs- og fiskerisektoren takket være indførelsen af adfærdskodekser, der skulle forhindre eventuelle ødelæggende virkninger?
Iværksættelsen af MED-programmerne bør være eksemplarisk. Er de alvorlige fejl, som Revisionsretten gjorde opmærksom på i sin rapport fra 1996 om Kommissionens administration af programmerne, blevet rettet, og i bekræftende fald hvorledes? Jeg minder om, at Kommissionen havde overladt hele den administrative og finansielle ledelse af MED-programmerne til et internationalt, ikke-profitsøgende selskab efter belgisk ret, nemlig ARTM, som Kommissionen selv havde oprettet, og hvis indtægter udelukkende stammede fra de kontrakter, som det fik af Kommissionen.
Revisionsretten gjorde med rette opmærksom på denne uddelegering af kompetence fra Kommissionen til tredjemand - der fandt sted uden juridisk grundlag, uden nogen principiel afgørelse og uden offentligt udbud af de kontrakter, der som regel blev indgået under efter fælles overenskomst, og som medførte en ret alvorlig sammenblanding af interesser, eftersom de samme rådgivende virksomheder både deltog i udarbejdelsen af programmerne, i udfærdigelsen af finansieringsforslagene, i administrationen af ARTM og i den tekniske opfølgning på programmerne - og Revisionsretten gjorde også opmærksom på svaghederne ved programmernes udformning og den manglende tilpasning af Kommissionens ledelses- og opfølgningsinstrumenter.
Af logiske årsager, der har at gøre med gennemsigtigheden, er en sådan praksis forbudt i de fleste medlemsstater, da det er en permanent kilde til finansielle skred, underslæb og nepotisme.
Risikerer det stigende antal programmer, der administreres af Kommissionen, og den konstante udvidelse af deres virkefelt ikke ofte at føre til en udpræget mangel på kontrol? Vi ønsker i dette tilfælde at få at vide, hvilke løsninger Rådet har iværksat eller agter at iværksætte for at garantere, at Fællesskabets midler til MED-programmerne anvendes effektivt, og for at genskabe gennemsigtigheden i brugen deraf.

Caligaris
Hr. formand, efter at euforien omkring Den Europæiske Union er ved at fortage sig, er det på tide at give den fælles udenrigspolitik et skub fremad, for der er bestemt ikke lige så mange positive aspekter at fremhæve. Dette gælder især for Middelhavsområdet, der stadig er marginaliseret til Europas udkant og en kilde til potentielle og aktuelle kriser, der helt overskygger dets store muligheder.
Det synes ikke helt ude af sammenhængen at nævne, hvordan det romerske kejserdømme, som nu ofte nævnes som en model for den europæiske samlingsproces, slet ikke var i stand til at sammensvejse den centraleuropæiske virkelighed med Middelhavsområdets virkelighed. Fortiden kan også lære os noget om nutiden.
Efter den sidste verdenskrig begyndte marginaliseringen af Middelhavsområdet igen, og virkningerne har været så skadelige, at de næsten kan føles rent fysisk den dag i dag. Med Barcelona-mødet virkede det, som om en positiv udvikling var undervejs, men det følgende møde på Malta var meget skuffende. I denne sammenhæng er de bilaterale forbindelse mellem EU og de enkelte tredjelande hidtil blevet anvendt, men det er tvivlsomt, om det kan betragtes som af stor betydning for Europa-Middelhavspolitikken i almindelighed.
Vores beslutning, der skulle opfordre til et fornyet skub fremad, ender tværtimod med at udvikle sig til en lang klageliste, der kun blødgøres af enkelte håbefulde henvisninger, som f.eks. deblokeringen af MEDA-fondene, de 27 udenrigsministres møde og lanceringen af Euro-Middelhavsforummet. Selvom disse skridt ikke skal undervurderes, så er det bestemt ikke på den måde, at man har klaret processen omkring Den Europæiske Monetære Union, og hvis man havde gjort det, så ville man nok heller ikke have hørt om den i dag.
Afslutningsvis vil jeg blot anføre, at næsten intet kan ændres uden en fælles udenrigspolitik for Europa fra Nordsøen til Middelhavet, og så længe det ikke er sket, vil beslutninger som denne blot blive gentaget, uden at der kan knyttes de store forhåbninger hertil.

Henderson
Jeg er meget glad for at få lejlighed til at forsøge at svare på de stillede spørgsmål, skønt jeg vil overlade de tekniske detaljer til min kollega Marin, der er medlem af Kommissionen.
Før jeg forsøger at komme med nogle generelle svar, vil jeg gerne nævne et beslægtet emne - mordforsøget på hr. Akin Birdal, der er formand for tyrkiets menneskerettighedsorganisation, og som jeg mødte under mit besøg i Tyrkiet sidste efterår. Jeg tror, at ordentlige mennesker overalt i Europa vil blive chokerede og oprørte over denne tragiske hændelse. Jeg ved, at disse gode europæiske borgere vil have hjerterne og tankerne hos hr. Birdal og hans familie i denne svære tid. Vi ønsker alle, at han hurtigt må komme sig. Jeg ved, at formandskabet og alle ordentlige mennesker i Europa vil støtte den tyrkiske regering og domstolene i bestræbelserne for at retsforfølge de ansvarlige for denne ugerning.
Generelt om Euro-Middelhavssamarbejdet vil jeg gerne starte med at fastslå, at jeg betragter dette partnerskab som et af Rådets højeste prioriteter. Hvad angår ratificeringen af de Euro-Middelhavsaftaler, der hidtil er underskrevet, kan Rådet kun sige, at de nationale parlamenters ratifikationsproces for de allerede underskrevne aftaler er meget lang. Formandskabet har ved flere lejligheder opfordret medlemsstaterne til at fremskynde deres ratifikationer. Rådet har imidlertid ingen magt til at blande sig i disse medlemsstaters interne ratifikationsprocedurer.
På Barcelona-konferencen i november 1995 enedes man om at oprette et fælles frihandelsområde i Euro-Middelhavsområdet inden år 2010. Vi arbejder nu hårdt for at nå dette mål. Et nøgleelement i denne strategi er forhandlingerne om de nye associeringsaftaler for Euro-Middelhavsområdet.
Hvad angår forhandlinger om landbrugsprodukter, så bemærker Rådet, at trods følsomheden vedrørende visse produkter, blev der ført vellykkede forhandlinger med Marokko, Tunesien, Israel, de palæstinensiske myndigheder og Jordan. Rådet håber, at de resterende forhandlinger snart vil være veloverstået. Der var en ny forhandlingsrunde med Libanon den 23. og 24. april og med Egypten den 7. og 8. maj. Jeg kan også fortælle Parlamentet, at starten på forhandlingerne med Syrien er fastsat til den 14. maj.
I december 1997 vedtog Rådet (landbrugsministrene) konklusioner om Kommissionens undersøgelse af koncessionernes betydning for landene i Middelhavsområdet. Det understregede vigtigheden af at tage højde for de socioøkonomiske følger af de foreslåede koncessioner på EU's landbrugsmarked. Det gjorde ligeledes opmærksom på behovet for at udvikle en konsekvent overordnet strategi i forbindelse med fastlæggelsen af Fællesskabets holdning i forhandlingerne med tredjelande.
Hvad angår kampen mod terrorisme, så er der i de forhandlingsforskrifter for en associeringsaftale med Algeriet, som Rådet vedtog i juni 1996, ikke nævnt noget om en medtagelse i aftalen af bestemmelser vedrørende dette spørgsmål.
Inden for rammerne af en dialog mellem Den Europæiske Union og Algeriet har de algeriske myndigheder understreget deres interesse i at diskutere, hvad der kan gøres for at forhindre og bekæmpe terrorisme. Rådet har flere gange bekræftet sin interesse i en bred dialog om de sager og forslag, som de algeriske myndigheder måtte ønske at diskutere, herunder bekæmpelse af terrorisme. Det er i overensstemmelse med det resolutionsforslag, som er forelagt Parlamentet.
Rådet søger nu på bedste måde at indlede en politisk dialog om dette følsomme emne, både på bilateralt niveau og inden for Euro-Middelhavssamarbejdet. Rådet har på det stærkeste fordømt terroristangreb mod den algeriske befolkning, herunder massakrer, mord, bortførelser og voldtægter. Samtidig har Rådet givet udtryk for solidaritet med det algeriske folk, og det har derfor flere gange bedt de algeriske myndigheder om at gøre, hvad det kan for aktivt at beskytte befolkningen mod angreb.
Lige så vigtigt er det for Rådet at fremme og beskytte menneskerettighederne i Algeriet. Formandskabet har derfor i forbindelse med FN's 54. menneskerettighedskommission på vegne af Den Europæiske Union opfordret Algeriets regering til fuldt ud at respektere menneskerettighederne og gribe kampen mod terrorisme an i overensstemmelse med retsregler og internationale standarder.
I den henseende bekymrer Rådet sig også om påstande om vilkårlige henrettelser, vilkårlige tilbageholdelser og tortur, og det har opfordret de algeriske myndigheder til at rette op på disse forhold. Rådet har opfordret og vil fortsat opfordre den algeriske regering til at fremme gennemsigtighed ved hjælp af en dialog om menneskerettigheder med det internationale samfund. Det har bedt Algeriet om snart at give adgang til landet for FN's særlige ordførere om tortur og summariske eller tilfældige henrettelser uden rettergang.
MEDA-programmet er en vigtig brik i samarbejdsstrategien mellem Den Europæiske Union og dens naboer i middelhavsområdet. Unionen har bevilget ECU 4, 7 milliarder for perioden 1995-1999 til fremme af den igangværende økonomiske overgang.
Efter dybtgående diskussioner mellem Kommissionen og Europa-Parlamentet offentliggjorde Kommissionen for nylig, at den har til hensigt på ny at iværksætte tre decentrale samarbejdsprogrammer i middelhavsområdet: MED-CAMPUS, MEDMEDIA og MED-URBS. Selve MED-investeringsprogrammet blev ikke iværksat på ny, men dens primære mål er nu blevet inkorporeret i det overordnede MEDA-program. Rådet glæder sig over denne beslutning, der blev truffet blot få uger inden ministermødet i Palermo. Den vil gøre det muligt at udvikle et betydeligt samarbejde i tråd med Barcelona-erklæringen mellem aktører i det civile samfund til fremme af en bedre gensidig forståelse.
Ad hoc-ministermødet i Palermo den 3. og 4. juni vil være en mulighed for sammen med alle partnerne i middelhavsområdet at vurdere aktiviteterne under Euro-Middelhavspartnerskabet og give dette partnerskab fornyet drivkraft i lyset af det næste formelle ministermøde i Tyskland i april 1999.
Hvad angår risikoen for kontaminering af Barcelona-processen med fredsprocessen i Mellemøsten, understreger Rådet, at partnerskabet bør støttes i overensstemmelse med Barcelona-erklæringen, der opstiller langsigtede mål. De aktuelle problemer med fredsprocessen bør ikke have lov til at overskygge dette perspektiv. De to processer er supplerende, men adskilte.
Premierminister Blairs og udenrigsminister Cooks besøg i regionen for nylig samt drøftelserne i London den 4. og 5. maj er et konkret tegn på Rådets dybe diplomatiske engagement i fredsprocessen i Mellemøsten. Det er ligeledes i tråd med indholdet af det resolutionsforslag, som er sendt til Parlamentet, og vi håber, at dialogen kan fortsætte på denne baggrund, og der er nogen optimisme, hvad angår en snarlig løsning.

Formanden
Tak til formanden for Rådet. Jeg vil specielt takke Dem for at komme ind på mordforsøget i Tyrkiet for nylig. Som De nok ved, talte vi om sagen her i Parlamentet i tirsdags og igen her til morgen.

Marín
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Anderson, formand for Ministerrådet, jeg vil gerne indlede mit indlæg med at minde om et faktum, der ofte glemmes. Indtil for knapt to og et halvt år siden, indtil Barcelona-konferencen, var Den Europæiske Unions politik for Middelhavet af et relativt beskedent og begrænset omfang. Vi tilbød blot hvert enkelt Middelhavstredjeland en række handelsindrømmelser og et beløb til finansiel støtte af bilateral karakter. Der var derfor mange betydningsfulde områder, som end ikke optrådte i nævnte forhold. Jeg tænker på den politiske dialog, økonomisk overgang, frihandel, kultursamarbejde og samarbejde med det civile samfund. Den finansielle støtte var også konventionel. Det drejede sig om nogle finansielle protokoller, som normalt blev udbetalt langsomt, og som havde nogle prioriteringer, som først og fremmest var besluttet af Unionen uden en virkelig samarbejdsånd mellem den nordlige og sydlige del af Middelhavet.
Barcelona-konferencen betød en radikal kursændring, og vi fastlagde dér en associeringsstrategi, som blev udformet og gennemført i fællesskab med vores partnere i Middelhavsområdet, og den baserede sig netop på forpligtelser, som alle var gået frivilligt ind på. Associeringen er et meget omfattende projekt, som nu omfatter alle områder af fælles interesse, fra spørgsmål om politik og sikkerhed over økonomisk og finansielt samarbejde til den sociale, kulturelle og menneskelige dimension. Det bør derfor ikke overraske nogen, at overgangen til dette nye system har betydet visse tilkørings- og igangsættelsesvanskeligheder, som Kommissionen ikke kan skjule.
For det første er det ikke nogen hemmelighed, at MEDA-forordningen blev blokeret i Rådet i otte måneder af rent politiske årsager, som De alle kender. Denne forordning lå underdrejet i otte måneder i Rådet på grund af den situation, som opstod med hensyn til vores forbindelser til Tyrkiet og en medlemsstats veto.
For det andet så faldt den eksponentielle stigning i støtten på topmødet i Cannes sammen med et tidspunkt, hvor det politisk set ikke var muligt at forøge Kommissionens menneskelige ressourcer til at gennemføre nævnte støtte blot en lille smule. Topmødet i Cannes, som betød en meget betydelig forøgelse af MEDA-programmet, blev afholdt netop på det tidspunkt, hvor Rådet og Europa-Parlamentet var ved at beslutte en nulvækst for Europa-Kommissionen med hensyn til personale. Og det er korrekt, at jeg senere på grund af de problemer, som vi opdagede i forvaltningen af programmerne om decentraliseret samarbejde, personligt traf en beslutning om at suspendere dem, indtil vi fik en fuldstændig afklaring af, om de var gennemsigtige og blev forvaltet ordentligt.
I dag har vi en langsigtet politik med sammenhængende og ambitiøse målsætninger, som er baseret på indførelse af frihandel, støtte til økonomisk overgang og fremme af de direkte investeringer. Kort sagt, vi befinder os nu - og det er godt, at denne forhandling finder sted i Europa-Parlamentet - i den fase, hvor vi bevæger os med krydstogtsfart. MEDA-programmet er efter to år, med alle dets vanskeligheder, med problemet med forplumringen af fredsprocessen, som også findes, og som skaber mange problemer for os i den daglige forvaltning, nået op på krydstogtsfart.
For det første er det allerede lykkedes os at underskrive fem Euro-Middelhavsaftaler, og de øvrige skrider hurtigt fremad, selvom jeg ikke kan skjule, at der er vanskeligeheder i den del, der vedrører handel med landbrugsprodukter og modtagelse af illegale immigranter. Landbrugsforhandlingen og klausulen om modtagelse af illegale immigranter er blevet til de to største politiske problemer ved forhandlingerne om associeringsaftalerne. Og selvom det forholder sig sådan, så er jeg nødt til at sige, at der skal være sammenhæng: At bede om, at Euro-Middelhavspolitikken faktisk finder sted, eller se velvilligt på, at den finder sted på betingelse af, at landene i området ikke sælger en tomat eller et salathoved eller en agurk i Unionen, det er simpelthen at være imod Middelhavspolitikken. Man kan ikke bede om en ting og det modsatte på samme tid. Det er på sin plads at præcisere det fra nu af. Euro-Middelhavspolitikken betyder i handelsmæssige tal en omkostning for Unionens økonomi. Hvis man ikke vil indse det, er det at benægte selve processens evidens.
Med hensyn til de nationale indikativprogrammer, så har man gjort et væsentligt fremskridt, eftersom de alle er blevet vedtaget. Det, der sker, er naturligvis, at der er en uligevægt, som er blevet påvist med rette, mellem forpligtelsesbevillingerne og betalingsbevillingerne. Den endelige ligevægt skal naturligvis findes ved afslutningen af processen, men jeg vil gerne påpege, at med hensyn til betalingsbevillingerne, er mange af betalingsbevillingsoperationerne forbundet med strukturelle tilpasningsoperationer, og som følge heraf vil disse penge blive betalt, hvis landene, hvad angår lov om privatiseringer, ændring af banklovgivningen, afhjælpning af mangler i den offentlige sektor, lever op til målsætningen i det makroøkonomiske program, som de har underskrevet med Verdensbanken og med Den Europæiske Union. Hvis de ikke lever op hertil, så vil disse beløb selvfølgelig ikke blive udbetalt, for ikke at betale i dette konkrete tilfælde er netop Kommissionens forpligtelse. Det vil jeg gerne gøre helt klart fra dette øjeblik af, fordi jeg allerede har truffet en negativ beslutning vedrørende et Middelhavsland, som ikke har levet op til sin lov om privatiseringer, og det har gjort det nødvendigt for mig at sige: Dette gør, at vi ikke kan betale tilpasningsprogrammet, selvom vi er i gang med forhandlinger.
Jeg vil gerne over for Dem, hr. Wurtz, bekræfte noget, som er indlysende: Problemet med fredsprocessen forplumrer Barcelona-processen alvorligt. De ved ikke hvilke mirakler, vi tit skal udføre for at få Barcelona-udvalget til fortsat at fungere, simpelthen fordi situationen i Mellemøsten har en meget negativ indflydelse på den samlede proces. Det er vores mål i Palermo, når topmødet mellem udenrigsministrene fra begge parter finder sted, i videst mulige omfang at få fremmet Barcelona-processen. Det er ikke muligt at gentage det, der skete på Malta, hvor vi var nødt til at rejse os uden så meget som et slutkommuniké. Vi kan ikke fortsætte på denne måde, for det er meget negativt og skaber mange vanskeligheder for os.
Jeg vil gerne nu fremføre nogle betragtninger, som jeg er interesseret i at påpege for at komme hurtigt videre.
Det, som Revisionsretten siger om, at der mangler menneskelige ressourcer, er fuldstændigt korrekt. Det er sandt, at Parlamentets beslutning til fordel for MEDA om at installere det, der kaldes administrativ og teknisk støtte, hjælper os, og dette er allerede blevet iværksat i hovedsædet og i hver enkelt delegation, men hvad personalet angår, så befinder vi os atter i en situation, hvor det er meget vanskeligt for Kommissionen at forklare, hvad det er, der sker. For Revisionsretten fastslår, at vi mangler personale, Europa-Parlamentet fastslår, at vi mangler personale. Hvis Ministerrådet og Europa-Parlamentet i år, til oktober, beslutter, at der skal være nulvækst, så kender De allerede svaret for næste år: Jeg vil fortsat ikke have noget personale.
Jeg vil derfor til oktober igen sige til Europa-Parlamentet og Ministerrådet: Hvis De har konstateret, at jeg mangler personale, så giv mig personale, og hvis De ikke giver mig det, så har De allerede svaret for næste år: Jeg har ikke noget personale.
Hvad er det så, vi har gjort? Vi har relanceret programmet om decentraliseret samarbejde, og i dette har vi, som vi allerede har forklaret Budgetkontroludvalget, og som vi vil forklare det igen, med hensyn til hr. Fabras betænkning, opfyldt alle Europa-Parlamentets betingelser, alle undtagen én. Simpelthen fordi vi ikke har noget personale. Og denne betingelse er den om den direkte forvaltning af programmerne. Det, vi har gjort - og det er rigtigt, for det er blevet offentliggjort i EF-Tidende - har været at indgå aftaler om ekstern assistance, på den ene side den tekniske forvaltning og på den anden side den finansielle forvaltning. Og det er sket ved hjælp af en offentlig licitationsprocedure, som man har kendskab til via EF-Tidende og Internettet, og det har været underkastet de nye kontraktsvilkår om lukkede kontrakter, som Kommissionen vedtog i juli sidste år.
Hvorfor har vi truffet denne beslutning? Fordi vi ikke har noget personale, og under alle omstændigheder har vi været yderst forsigtige ved at adskille den tekniske og den finansielle forvaltning. De vil arbejde uafhængigt, og den kontrakt, som Kommissionen har indgået, er begrænset til kun to år for at se, hvordan det fungerer. Jeg ville naturligvis ønske, at man i budgettet til oktober gav os mere personale til at forvalte disse programmer direkte.
Med hensyn til beslutningen om at indbringe eller ikke indbringe disse sager for retsmyndighederne vil Kommissionen rette en betænkning om spørgsmålet til Budgetkontroludvalget den 20. maj under forhandlingen om dechargen for gennemførelsen af budgettet for 1996.
Med hensyn til Algeriet, som har givet anledning til bekymring hos hr. Cohn-Bendit, så befinder vi os netop i en situation, hvor det skal besluttes, om vi skal følge den ene eller den anden kurs over for regeringen. For netop i denne uge er der en delegation fra min tjenestegren, Generaldirektoratet, i Algeriet, som skal forsøge at finde ud af, hvad vi skal gøre.
For det er et problem, som også har med betalingerne at gøre, ikke forpligtelserne; det er ikke nogen hemmelighed, at vi i dette øjeblik har indefrosset ECU 400 millioner fra Algeriet-linjen i Middelhavsprotokollerne og det nye MEDA-program. Og det problem, vi har, bør fremføres dér. Hvis der udbydes et program om udvikling af landbrugsområderne i Algeriet i licitation, og der så ikke melder sig nogen til licitationen på grund af sikkerhedssituationen, hvad kan Kommissionen så gøre?
Jeg kan ikke tvinge medlemsstaternes tekniske assistance til at tage af sted, for de vil ikke. Jeg kan ikke tvinge den tekniske tjeneste, som normalt arbejder i Bruxelles, for det er et land, som de finder det meget vanskeligt at arbejde i på grund af interne årsager. Vi arbejder ikke desto mindre i Algier i denne uge med henblik på at kunne finde en løsning.
Og så er der også et andet forhold, som forklarer forsinkelsen i gennemførelsen af programmerne, som aldrig nævnes, men som jeg er nødt til at nævne: forsinkelsen med medlemsstaternes ratificering af associeringsaftalerne.
Jeg har henvendt mig til udenrigsministrene igen, for gennemsnittet for ratificering af Euro-Middelhavsaftalerne - den første har været den med Tunesien - er på to år og fire måneder i de nationale parlamenter. Og aftalen med Marokko er heller ikke blevet ratificeret af alle de nationale parlamenter endnu.
Den del af MEDA, som vedrører samarbejdsudvalgene, kan derfor slet og ret ikke iværksættes. Og den kan ikke iværksættes, sålænge medlemsstaterne ikke ratificerer dem. Og i denne forstand håber jeg, at vores medlemsstater vil prøve at komme til Palermo den 6. juni med en status, som kan forklares.
Jeg må sige til Dem, at det tilfælde, som bekymrer mig mest, er Marokko. For ikke at nævne tilfældet med Palæstina eller tilfældet med Israel eller andre tilfælde.
Endelig må De ikke glemme - og jeg tror, at dette kan være en fredelig forhandling på en ny Regeringskonference - at mens vi bliver ved med at anvende bestemmelsen i Maastricht-traktaten om blandede aftaler, er det meget vanskelig at arbejde på området med gennemførelse af samarbejdsaftalerne.
For det sker for mig i MEDA, men i PHARE og TACIS sker der nøjagtigt det samme. Gennemsnittet for ratificering i de nationale parlamenter ligger for øjeblikket mellem to et halvt år og tre år. Det er meget alvorligt, når det gælder Den Europæiske Unions almene image.
Vi kan ikke gøre andet, for i traktaten står der, hvad der står, men jeg håber, at hele systemet med blandede aftaler i fremtiden - for det er almindelig sund fornuft - bliver revideret inden for rammerne af en ny Regeringskonference, for, tro mig, at arbejde på denne måde er meget, meget vanskeligt.

Terrón i Cusí
Tak for Deres ord, hr. kommissær. Jeg vil gerne påpege, at jeg er meget enig, især med den sidste del af Deres indlæg, da det sparer mig for at sige nogle ting, jeg havde tænkt mig at sige. Jeg synes, at det er på sin plads at begynde med at understrege vores tilfredshed med igangsættelsen af MED-programmerne, som er så dyrebare for dette Parlament, som altid er meget opmærksom på, at borgerne i Unionen kan deltage aktivt i decentralicerede fællesskabsinitiativer. De er blevet iværksat - og det bør understreges - og tager hensyn til de anmodninger, som denne forsamling sendte til Kommissionen.
Som det blev påpeget af hr. Samland, formand for Budgetudvalget, der i parentes bemærket ikke er berømt i dette hovedsæde for dets elskværdighed, eller fordi det er særligt velgørende, er det gennemsigtighedsniveau, som Kommissionen kommer med på dette område, eksemplarisk, og jeg mener, at det burde tjene som eksempel for andre af vores igangværende samarbejdsprogrammer.
Det høje gennemførelsesniveau for MEDA-programmerne er også meget positivt. Og i denne forbindelse er der et spørgsmål, som jeg gerne vil give videre: Er der tale om samhørighed, når de økonomiske ressourcer, der er foreslået for 1999, med dette høje gennemførelsesniveau betyder en reduktion for at opfylde Cannes-aftalerne? Hvilken indflydelse vil dette få for fortsættelsen af programmerne efter 1999? Jeg finder, at en umiddelbar reduktion af de økonomiske ressourcer til MEDAprogrammerne, til trods for deres høje gennemførelsesniveau, er et negativt politisk signal.
Situationen i Israel bekymrer os alle. Repræsentanten fra Rådet har sagt, at den politiske situation i Mellemøsten ikke må få os til at glemme vores langsigtede målsætninger. Vi ønsker naturligvis, at de langsigtede målsætninger fra Barcelonakonferencen bliver opfyldt, men hvis vi ikke ved, hvordan vi skal igangsætte de aftaler, som vi har underskrevet med Den nationale palistinenske Myndighed, fordi man ikke engang ved inden for hvilke territorier, de kan anvendes, så kan vi vanskeligt benægte det, som kommissæren sagde så tydeligt: Den manglende opfyldelse af Oslo-aftalen forplumrer Barcelonaprocessen.
Jeg vil gerne slutte i den positive ånd, som jeg begyndte i, med at glæde mig over det parlamentariske forum, Euromed, som skal finde sted.

Hernández Mollar
Hr. formand, som spanier og ydermere boende på grænsen til et venligsindet land som Marokko, eftersom jeg bor i Melilla og således også kun meget få kilometer fra grænsen til Algeriet, føler jeg mig særligt berørt af de spørgsmål, som vedrører Middelhavets to bredder. I næste uge vil Maghreb-delegationen fra dette Parlament besøge Marokko og Mauritanien for at tilskynde til en politisk og parlamentarisk dialog med disse lande med udgangspunkt i ånden fra Barcelona-konferencen og Associeringsaftalen med Marokko, som i øvrigt har iværksat en ambitiøs udviklingsplan for den nordlige del af landet, som det ville være på sin plads at ofre en behørig opmærksomhed.
Problemerne med gæld, immigration, narkotika, manglen på kendskab til hinandens kultur, mistroen og den logiske ængstelse for de fundamentalistiske bevægelser, som desværre pletter lande som Algeriet med blod, kræver en gensidig indsats for samarbejde og støtte. Til dette formål er der udarbejdet forskellige procedurer som dem, der opstår på baggrund af MEDAprogrammerne, og også dem, der opstår som følge af bilaterale aftaler om økonomisk, kulturel og social udvikling. Hvorvidt Euro-Middelhavssamarbejdet opnår gode resultater, vil afhænge af de involverede parter. De europæiske institutioner bør stille de nødvendige midler til rådighed, så støtten når frem til disse lande hurtigst muligt og med den størst mulige gennemsigtighed i forvaltningen heraf, og for at en passende informationspolitik gør det muligt for virksomheder, foretagender og privatpersoner, som måtte være interesseret heri, at få adgang til de aftalte programmer på lige fod.
Med hensyn til det regionale og lokale samarbejde ville det være meget ønskeligt, om tredjelandene i Middelhavsområdet ville gøre en virkelig indsats til fordel for det civile samfunds deltagelse i områder som rettigheder og friheder, ligebehandling af kvinder og en særlig opmærksomhed mod de unge, såvel som en smidiggørelse af deres administration og forvaltning ved at afskaffe burokratiet og gøre deres handlinger mere gennemsigtige.
Det besøg, som jeg sammen med en delegation fra dette Parlament aflagde i Algeriet, bibragte os mange erfaringer og fik os til at drage den slutning, at der ved siden af det økonomiske samarbejde med de vanskeligheder, som hr. Marín har forklaret os om, også bør være et dybtgående politisk samarbejde, som er meget nødvendigt for at kunne tale om menneskerettigheder og socialt og kulturelt samarbejde uden omsvøb.
Europa-Parlamentet har tilbudt denne politiske dialog, som vi allerede har påbegyndt i hovedsædet for Maghreb-delegationen. Det er derfor nødvendigt, som hr. Marín har givet udtryk for, at associeringsaftalerne fungerer effektivt. Det er meget vigtigt, som det er blevet sagt her, at få smidiggjort ratificeringsprocessen i de nationale parlamenter, også for de aftaler, som er under forhandling, sådan som det er tilfældet med Algeriet. Disse aftaler udgør et basisinstrument som ramme om den politiske dialog, som naturligvis ikke skal afsluttes med underskriften og ratificeringen af aftalerne.

Van Bladel
Hr. formand, om tre dage rejser jeg som ordfører for associeringsaftalen til Ægypten, men jeg indser, at den politiske hensigt med Barcelona-initiativet er i fare og dermed udviklingen af en stabil zone.
Hr. Henderson har lige illustreret Rådets magtesløshed i sin beretning om, at ratifikationen af de allerede indgåede aftaler ikke kan fremmes yderligere. Alligevel er det essentielt, som også hr. Marín lige har sagt.
Landbrug. Hvad gøres der for at få tilpasningen af den fælles landbrugspolitik forud for udvidelsen til at harmonere med de rimelige ønsker om landbrugseksport i Nordafrika?
Menneskerettigheder. Marokko udvikler sig positivt, men andre lande er bagud. Også det må der gøres noget ved.
Terrorisme. Jeg er enig i, at der finder terroristaktiviteter sted i mange lande, men London nævnes alligevel ofte som det sted, hvorfra der også udgår terrorinitiativer til landene i Nordafrika. London nævnes stadig oftere. London tier. London må gøre noget. Kun Belgien har gjort noget.
Til sidst, det er forkert at hænge hele Middelhavspolitikken op på blokaden af fredsprocessen i Mellemøsten. Det finder jeg forkert.

André-Léonard
Hr. formand, vi skal uden tvivl fremskynde forhandlingsprocessen med Middelhavslandene, da der ellers vil være en stor risiko for, at USA, der allerede er meget til stede i dette område, ender med at bestemme det hele. Det pågældende område er et følsomt område med hensyn til stabilitet og fred, og det er også et stort handelsområde. Og selvom jeg beklager den europæiske protektionisme på landbrugsområdet, der forhindrer en fuldstændig integration, så beklager jeg lige så meget, om ikke endnu mere, visse af de pågældende landes holdning, idet de lader til at have glemt de principper om fred, respekt for menneskerettighederne og retsstaten, der er en del af Barcelona-processen.
Det er sandt, at Den Europæiske Union delvist er skyld i programmernes langsommelighed og dårlige administration, for slet ikke at tale om det underslæb og den mangelfulde kontrol, der har fundet sted ved administrationen af projekterne. Uoverensstemmelserne mellem de 15medlemsstater - der undertiden er forståelige, men som ofte er skadelige for en ægte fremgang i Middelhavsområdet - hjælper ikke ligefrem med at løse migrationsproblemerne, de sociale problemer, miljøproblemerne, de kulturelle problemer og problemerne med sikkerhed og terrorisme.
Der er ingen tvivl om, at Europa bør gå yderligere ind i fredsprocessen i Mellemøsten og i løsningen af den krise, der raser i Algeriet. Lad os erkende, at Europa ikke har forstået at spille nogen større rolle i den algeriske krise. Uanset om det skyldes forskellige politiske holdninger til løsningen af konflikten, eller om det har økonomiske årsager, så er resultatet meget skuffende. Terrorismen raser værre end nogensinde, og det samme gør overtrædelserne af menneskerettighederne, og her tænker jeg naturligvis på torturen og de mange forsvundne.
Barcelona-erklæringen indebærer, at alle deltagerlande skal overholde principperne om fred, demokratisering og menneskerettigheder i et samfund med frihed og dialog med civilbefolkningen. Jeg ønsker af hele mit hjerte, at Europa vil udvikle sit samarbejde med Middelhavslandene og fremskynde ratificeringen af aftalerne. Men jeg vil også appellere til disse lande om at samarbejde mere med Europa. Det vil komme os alle til gode, og vi vil sammen kunne bidrage til at skabe stabilitet, fremgang og fred.

Sierra González
Hr. formand, den dialogproces, som blev indledt på Barcelona-konferencen, har betydet en ny model for regional dialog mellem folkene i Middelhavsområdet, som har forpligtet sig til at opnå tre store målsætninger: politisk stabilitet, sikkerhed på baggrund af en styrkelse af de demokratiske institutioner og økonomisk udvikling.
Men for øjeblikket mangler denne associeringsdialog troværdighed. Den erosion, den er udsat for, er konstant på grund af situationen i Mellemøsten, krænkelsen af rettighederne i Tyrkiet og den ustabile situation i Algeriet.
Hvad angår Mellemøsten, så er fredsprocessen stødt imod den israelske regerings blokering og dens manglende forpligtelse til at medvirke på et kommende møde, hvor man kan fortsætte fredsbestræbelserne. Denne holdning afslører en åbenbar foragt for FN's sikkerhedsråds beslutninger, Oslo-aftalerne og de principper, som blev accepteret på Madrid-konferencen om Mellemøsten.
Den Europæiske Union bør kræve, at Israel opfylder disse forpligtelser. Hvis det ikke sker, bør begrænsningerne i vores aftale med Israel tages op til fornyet overvejelse, da den israelske regering er ved at bringe stabiliteten og integrationen i regionen i fare.
Men man bør ligeledes kræve, at overtrædelserne af menneskerettighederne i Tyrkiet hører op, samt støtte de algierske demokrater. Den Europæiske Unions fremtidige strategi bør undersøge såvel dens rolle i fredsprocessen i Mellemøsten som dens politiske rolle i Middelhavsområdet, som er bundet sammen af historiske, kulturelle og menneskelige bånd.
Den Europæiske Union bør ikke kun være en økonomisk partner, men også en politisk mægler. Det er troværdigheden af ikke kun dialogen i Middelhavsområdet, men af selve opbygningen af det nye Europa, som står på spil.

Formanden
Forhandlingen vil blive genoptaget i aften.

Falconer
Hr. formand, jeg tager ordet i forbindelse med indførelsen af reglen om 50 % stemmeafgivelse ved afstemning ved navneopråb. Som De husker, så anbefalede De Parlamentet at lade denne nye procedure køre i en prøveperiode på tre måneder. Denne periode på tre måneder er nu udløbet. Må jeg spørge, om De vil forelægge eventuelle ændringer i disse procedurer for plenarforsamlingen, så vi kan foretage en demokratisk afstemning.
Vi skal til at diskutere udnævnelser til Den Europæiske Centralbanks Direktion. Der er gjort en stor indsats for åbenhed og gennemsigtighed i driften af Den Europæiske Centralbank. Det er kun rimeligt, at medlemmerne af Parlamentet kan forvente samme åbenhed og gennemsigtighed i Præsidiets arbejde. Hr. formand, mens jeg ser ud til at stå alene med mine protester imod disse specielle bestemmelser, så kan jeg forsikre Dem om, at mange af parlamentsmedlemmerne fra alle politiske grupper er lige så bekymrede som jeg over, at der indføres regler af et Præsidium, der ikke selv har oplysningspligt over for Parlamentet.
Jeg vil derfor til sidst spørge Dem, om de vil fremlægge procedurer for Parlamentet, som vil legalisere den aktuelle forfærdelige og skøre 50 %-regel, sådan som De har gjort med det aktuelle afstemningssystem?

Formanden
Hr. Falconer, jeg vil forelægge sagen for Præsidiet under et af de næste to møder, så det kan gennemgå systemet efter perioden på tre måneder. Jeg agter ikke at berøve Præsidiet dets magt til at gennemgå systemet, efter at vi har praktiseret det i tre måneder.

Aelvoet
Hr. formand, i går under afstemningen om Pirker-betænkningen var der et ændringsforslag fra Den Grønne Gruppe, hvoraf to dele blev vedtaget af et flertal i Parlamentet. Det var suppleringer eller ændringer af det eksisterende punkt 8. Derefter gennemførte formanden for mødet en afstemning om det oprindelige punkt 8. Jeg brød derefter ind på plenarmødet for at sige, at det kun kunne betyde, at det, der var kompatibelt med de vedtagne ændringer, var blevet overtaget. Nu viser det sig, at en væsentlig del af det godkendte ændringsforslag ikke er medtaget i den godkendte tekst. Det må jeg formelt protestere imod. Det strider mod den parlamentariske praksis og også mod Parlamentets regler. Jeg anmoder derfor om, at dette rettes, så det er i overensstemmelse med afstemningen, sådan som flertallet har stemt.

Formanden
Fru Aelvoet, der vil blive set på protokollen for at finde ud af, hvad der er sket, til trods for at dette ikke er tidspunktet til at komme med bemærkninger til protokollen. Men sagen er så vigtigt, at den vil blive undersøgt.

Falconer
Hr. formand, jeg er stadig ikke helt med. Siger De til Parlamentet, at De vil bede Præsidiet om at se på afstemningssystemet, men at De ikke vil lade Parlamentet som helhed træffe en afgørelse? Er De villig til at lade Parlamentet som helhed tage stilling til et forslag fra Præsidiet? Det var mit spørgsmål. De ærede medlemmer af EuropaParlamentet har ret til at forhandle og stemme om disse sager i de politiske grupper og foretage afstemning her i mødesalen. De kan ikke ændre betingelserne uden at tilsidesætte de ærede medlemmers rettigheder.
Jeg spørger Dem igen, om jeg forstår Dem ret, nemlig sådan at De vil forelægge sagen for Præsidiet. Prøveperioden på tre måneder er udløbet. Jeg troede, at Præsidiet ville have diskuteret det i sidste måned. Hvis De imidlertid atter vil forelægge sagen for Præsidiet, agter De så at høre Parlamentet om Præsidiets afgørelse?

Formanden
Hr. Falconer, når et medlem eller en hvilken som helst anden person gør krav på sine rettigheder, så er det første, han skal gøre at kende dem. Jeg opfordrer Dem derfor til at læse forretningsordenen, for det er dér medlemmerne af denne forsamlings rettigheder står. Og som det ser ud nu, så giver forretningsordenen denne ret til Præsidiet, og ikke til plenarforsamlingen. Der er en meget nem måde til at gøre det anderledes: foreslå en ændring til forretningsordenen. Og jeg vil ikke modsætte mig. Foreslå en ændring til forretningsordnen, sådan som enhvert andet medlem kan gøre det, om at det skal være plenarforsamlingen, som tager disse beslutninger, og ikke Præsidiet. Mens det står i forretningsordenen, at det er Præsidiet, som tager dem, er jeg forpligtet af forretningsordenen, ligesom De og de 626 medlemmer, som er her, og jeg skal sørge for, at det sker, for det forpligter artikel 5 mig til.

Afstemning
Martinez
Hr. formand, sammenslutningen af europæiske højrepartier deltog ikke i afstemningen, da vi hverken er enige i princippet om en Direktion eller i Direktionens sammensætning.

Formanden
Hr. Martinez, De er en dygtig jurist. De ved godt, at stemmeforklaringerne ikke finder sted nu. De kommer til sidst.
(Efter afstemningen om betragtning E)

Alavanos
Hr. formand, før vi går videre med gennemførelsen af afstemningen om hr. Duisenberg, vil jeg gerne spørge, om hr. Duisenberg er til stede her for at vise sin respekt for Europa-Parlamentet, når vi stemmer om hans udnævnelse til formand for Den Europæiske Centralbank. Er hr. Duisenberg til stede?

Formanden
Hr. Alavanos, jeg kan ikke se ham, og jeg får at vide, at han ikke er her for øjeblikket. Jeg minder Dem om, at det i dag ikke drejer sig om en udnævnelse, men om en positiv meningstilkendegivelse om hans udnævnelse, som under alle omstændigheder tilkommer Rådet.
(Henstillingen vedtoges)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg bad om at få ordet, før De gik over til afstemningen ved navneopråb. Eftersom min anmodning blev set, beklager jeg, at De ikke efterkom den.
Når vi tager stilling til udnævnelser, sker det som regel ved hemmelig afstemning. Det er f.eks. tilfældet med udnævnelserne til Revisionsretten. Vi skal her give vores mening til kende om nogle personer, der foreslås udnævnt til Den Europæiske Centralbank. Jeg mener, at det ville være naturligt, om vi rettede os efter skik og brug og således lod afstemningen være hemmelig, også selvom den foregår ved navneopråb.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, som medlem af Udvalget for Forretningsordenen ved De godt, at en anmodning om hemmelig afstemning skal være indgivet af en femtedel af medlemmerne inden afstemningens begyndelse. Jeg har ikke modtaget en sådan anmodning fra en femtedel af medlemmerne. I øvrigt er der ikke tale om et valg eller en udnævnelse, men om en udtalelse, ud fra hvilken Det Europæiske Råd kan beslutte at udpege kandidaterne eller ej. De bestemmelser, som De påberåber Dem, er således ikke gyldige.

Ephremidis
Hr. formand, jeg skal ikke sige det, som de andre kolleger allerede har sagt. Eftersom jeg har stemt imod denne indstilling og indholdet af indstillingen, vil jeg gerne begrunde det, fordi jeg har forstået, at Parlamentet har gjort et parlamentarisk.....
(Formanden afbrød taleren) ....at vi har helliggjort en vis hr. Duisenberg, der er ligeglad med os, og ikke engang er til stede....
(Formanden afbrød taleren)
Izquierdo Rojo
Mange tak, hr. formand. På grund af et problem med et sæde - som jeg stadigvæk ikke har fundet - vil jeg gerne påpege, at jeg var til stede ved den sidste afstemning, og at jeg stemte "ja«. Jeg beder Dem om at være opmærksom herpå.
Jeg vil også gerne påpege, at vi ikke har en mikrofon på de tildelte sæder, hvorfor det er meget vanskeligt at påvise, at man har været til stede.
Hr. formand, jeg anmoder Dem altså om, at De regner mig til ja-stemmerne, at jeg har været til stede, og om muligt, at disse sæder udstyres med en mikrofon.

Formanden
Fru Izquierdo Rojo, dette vil blive løst, når vi får en ny sal. Sålænge denne sal kun har de sæder, den har, så priviligerer man dem, der er kommet først.

Bloch von Blottnitz
Hr. formand, jeg vil på ingen måde undlade at gøre opmærksom på følgende, som der også skal mindes eftertrykkeligt om under den kommende budgetdebat: Vi vil ganske vist nu stemme for disse forskellige forslag til SAVE-programmet om fremme af energieffektivitet uden afgivelse af betænkning. Men De må dog alle være klar over, at det egentlig er forløjet, når vi optager disse seks lande i SAVE-programmet, for vi vil ikke have så meget som en pfennig til det!

Formanden
Fru Bloch von Blottnitz, dette er ikke tidspunktet hverken for en stemmeforklaring eller en forhandling.
Vi går nu over til afstemning.
(De seks beslutningsforslag vedtoges ved successiv afstemning)

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, De mindede os med rette om, at denne tekst kræver et kvalificeret flertal. Vi har lige stemt om et ændringsforslag til første betragtning - et ændringsforslag, der blev forkastet - men jeg mener, at De nu bør sætte den oprindelige tekst til denne første betragtning under afstemning for at se, om den rent faktisk får et kvalificeret flertal.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, der står i traktaten, at ændringsforslagene ved andenbehandlingen skal vedtages med kvalificeret flertal, og det gælder kun ændringsforslagene. Selve teksten skal ikke sættes under afstemning. Der skal ikke stemmes om den, og det var i øvrigt en idé, der blev fremsat af en fransk formand under drøftelserne om Maastricht-traktaten.

(Formanden erklærede den fælles holdning for godkendt)

Collins, Kenneth
Hr. formand, jeg ønsker blot at gøre Parlamentet opmærksom på, at hr. Cabrol, der er ordfører for reklamer for tobaksvarer, faktisk er den tredje ordfører fra Parlamentet, der arbejder med denne sag, og at det er ham, der fik vedtaget indstillingen ved andenbehandlingen, og at Parlamentet bør lykønske ham.

Formanden
Jeg gør opmærksom på, at demonstrationer på tilhørerpladserne er forbudt.

Provan
Hr. formand, endnu en gang ser vi, at Parlamentets tjenestegrene har givet tilladelse til at filme demonstrationer her i Parlamentet. Det er meget beklageligt, og Præsidiet bør gøre noget ved det og sørge for på det skarpeste at forbyde offentliggørelse af ulovlige demonstrationer her i Parlamentet.

Roth
Hr. formand, jeg tager den forrige talers forslag op og beder Præsidiet undersøge, hvorfor der i går under afstemningen, da det drejede sig om betænkningen af Rothley, blev bortvist flere repræsentanter for pressen, bl. a. fra Reuters, APE, AFP, Nordfoto, fra tilhørerlogen, og hvorfor Parlamentets tjenestegrene åbenbart har nægtet f.eks. det italienske fjernsynsselskab RAI at vise billeder fra vores afstemning her. Jeg anser dette for en form for censur...
..., og jeg beder Dem indtrængende om at beskæftige Dem med spørgsmålet om, hvilken betydning offentligheden og pressens og mediernes ret til information i det hele taget har her i dette parlament, som kalder sig demokratisk!

Muscardini
Hr. formand, må jeg foreslå Dem, som jeg også har gjort ved andre lejligheder, at kigge i retning af salens højre side, hvor man ofte skal gøre sig store anstrengelser for at få ordet.
Jeg vil blot tilføje noget til Deres bemærkninger. Det er rigtigt, at demonstrationer i mødesalen er forbudt, men det er også rigtigt, at borgerne har ret til at blive informerede om det, der sker i Europa-Parlamentet. Derudover bør det nok også siges, at det netop er, når der er en eller anden form for demonstration, at Europa-Parlamentet kommer i fjernsynet i de europæiske lande, især i Italien. Jeg opfordrer derfor til, at man gør mere ud af informationsarbejdet fra parlamentsmøderne.

Formanden
Kære kolleger, jeg vil gerne sige undskyld til fru Muscardini. Mit syn er blevet dårligere.
Vi går nu over til afstemningen om forslaget til beslutning.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Hautala
Hr. formand, jeg fik for et øjeblik siden en overraskelse. Jeg åbnede nemlig de finsksprogede ændringsforslag og opdagede, at indholdet var ændringsforslag til kollega Vicecontes betænkning om bekæmpelsen af sjældne sygdomme. Jeg vil nu rette en grundlæggende misforståelse. I min betænkning var der slet ikke tale om sjældne sygdomme, men ganske almindelige sygdomme. 40.000 mennesker i Den Europæiske Union dør af luftforurening hvert år, så der er sket en kedelig misforståelse her.

Formanden
Vi vil naturligvis kontrollere oversættelserne for at være sikre på, at alt er, som det skal være. Jeg gør Dem opmærksom på, at der findes to rettelser, en til den spanske udgave og en til den portugisiske udgave.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Poggiolini
Hr. formand, jeg vil gerne opfordre den Socialdemokraterne, især skyggeordføreren, fru van Putten, til at tage ændringsforslag nr. 51 tilbage. Dette skyldes, at hvis nr. 52 fra De Grønne vedtages, og det har min fulde støtte, så kan vi være sikre på, at kriterierne for dette europæiske miljømærke ikke vil være svagere end de, der gælder for de nationale mærker. Hvis ændringsforslag 52 vedtages, hvad jeg håber, så vil ændringsforslag 51, selvom det ikke er helt ukompatibelt med det, skabe en vis skævvridning, eftersom det indeholder henvisninger til vage kriterier i form af bekendthed og varighed. Det skaber dermed nogle skæve vinkler i en forordning, der ellers er godt skruet sammen, især hvis Kommissionen under andenbehandlingen accepterer vores ændringsforslag. Jeg opfordrer derfor PSE-gruppen til at tage ændringsforslag 51 tilbage, og hvis dette ikke er muligt, så opfordrer jeg Parlamentet til at stemme imod. Jeg minder om, at vi har stemt for ændringsforslag 50 fra PSE-gruppen. Jeg forstår udmærket fru van Puttens bekymringer og takker hende for bidraget til arbejdet for at gøre udvalgsbehandlingen af denne forordning færdig, men jeg beder hende om at tage nr. 51 tilbage.

Van Putten
Nej, hr. formand, jeg mener stadig, at de går udmærket sammen, og at det giver vores forhandlingsposition ved andenbehandlingen bedre chancer i forhold til Kommissionen og Rådet. Desværre, jeg vil gerne være imødekommende, men ikke i dette tilfælde.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Garosci
Hr. formand, da vi stemte for euroen den 2. maj, talte jeg i mødesalen i Bruxelles om et skib, der endelig var taget afsted for at opfylde sine opgaver. Nu har vi udstyret dette skib med de skibsofficerer, der kan klare navigeringen, og jeg taler om officerer, fordi søfolkene er alle os europæiske borgere med vores arbejde og daglige dont.
Udnævnelsen af de seks medlemmer af Den Europæiske Centralbanks Direktion og dens formand var den første handling, der var nødvendig for at få den fælles mønt i drift. Med denne afstemning gav vi tilladelse til den praktiske iværksættelse af euroen ved at bekræfte medlemsstaternes forslag til navnene på de seks ledere af ECB i de kommene år. Vi har tillid til dem, men er klar over, at det hverv, der venter dem, hverken driftsmæssigt eller tidsmæssigt er let; vi lægger vægt på deres kompetence, som de har skaffet sig ved tidligere hverv, og vi lægger især vægt på deres uafhængighed i forhold til politiske forsøg på at påvirke Direktionens arbejde, således som traktaten klart forbyder det.
Samtidig ønsker vi en større inddragelse af Europa-Parlamentet i ECB's arbejde i fremtiden. Parlamentet er - og det bør der mindes om - den eneste valgte fællesskabsinstitution, der således er direkte udnævnt af borgerne, over for hvilke vi står til ansvar, og som vi hver dag skal holde underrettet om Direktionens kommende aktiviteter.
Endelig håber vi på en hurtig løsning hvad udnævnelsen af den nye formand for EBRD, Den Europæiske Bank for Økonomisk Genopbygning og Udvikling, angår, et hverv, der nu har været ubesat i nogle måneder. Også her må vi afvente en udnævnelse, der desværre ikke tilfalder dette Parlament, men ECOFIN-Rådet, i form af en udnævnelse, der lever op til ånden i det fælles forsøg på at danne et hold, hvis medlemmer arbejder i fællesskab for at opfylde fælles målsætninger.

Berthu
Hr. formand, ordføreren for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, fru RandzioPlath, fortalte os for lidt siden, at høringerne af kandidaterne til Direktionen for den kommende Europæiske Centralbank havde givet hende lejlighed til at foretage en meget positiv konstatering. Alle kandidaterne mener, at vi i dag næsten har nået målsætningen om prisstabilitet i Europa, hvilket i fremtiden burde give mulighed for lave renter. Ifølge høringerne skulle kandidaternes finansielle kompetence og den lange tradition af seriøsitet, som centralbankerne vil overdrage til ECB, også sikre dennes troværdighed og bidrage til lave renter.
Vi mener dog, at man ikke skal tilsløre de negative faktorer, der er meget kraftige, og som uden tvivl vil medføre nogle rentesatser i eurozonen, der strukturelt set er højere end nødvendigt. Da denne zone vil være både økonomisk og psykologisk uensartet, eftersom der ikke eksisterer nogen forenet europæisk offentlighed, der massivt bakker Centralbanken op, vil Centralbanken uophørligt blive konfronteret med nogle forskelle, der er meget større end inden for en national stat. Den vil hele tiden skulle kompensere for dette troværdighedsunderskud ved hjælp af nogle renter, der er højere end det potentielle gennemsnit af de nationale renter, hvis de stadig eksisterede. Da målsætningen om prisstabilitet har førsteprioritet for ECB, vil den desuden skulle reagere, hver gang der er fare for et skred et eller andet sted, eftersom et sådant skred kunne risikere at bringe hele zonen ud af balance. Også her vil vi få en faktor, der medfører en automatisk overvurdering af rentesatserne. Som jeg har sagt før, vil denne situation dog ikke være tilfældig. Den vil udspringe af selve udformningen af den monetære harmonisering i Europa, der anbringer en fælles centralbank midt i en uensartet zone. Det vil være en af omkostningerne ved euroen, som man i dag lader, som om man er uvidende om, og som borgerne vil opdage, når de er blevet kastet ud i det nye system.

Müller
Hr. formand, jeg har stemt for fru Randzio-Plaths anbefaling om udnævnelsen af de seks kandidater til Centralbankens Direktion. Men jeg vil ikke lægge skjul på, at der jo er opstået betydelig tvivl om, hvorvidt udvælgelsesproceduren er forsvarlig.
Nu kan man sikkert stille det spørgsmål, hvilke højtstående politikere, hvad enten det er hr. Chirac eller hr. Kohl, eller hvilke politikere i anden række, såsom hr. Waigel eller folk som hr. Tietmeyer, der bærer ansvaret for denne fremgangsmåde. Efter min mening gælder det i allerførste række om at erkende, at traktatens bestemmelser på dette sted egentlig skal ændres.
Min opfordring til Rådet og især til det fremtidige tyske rådsformandskab er, at hvis vi ønsker, at euroen i fremtiden af de europæiske borgere skal betragtes som en pålidelig og stabil valuta, så må de mennesker, der gør tjeneste i denne centralbank, også vælges efter en procedure, som borgerne kan have størst mulig tillid til.
Det betyder for det første, at vi må forlade reglen om enstemmighed. Det går ikke an, at en medlemsstat først ved afslutningen af en yderst langvarig middag, således som det skete for nylig, stemmer for afgørelsen af spørgsmålet om, hvem Rådet skal foreslå. For det andet skal det ubetinget præciseres, at Europa-Parlamentet skal udtale mere end blot en anbefaling. I fremtiden skal Europa-Parlamentet have mulighed for at vælge disse kandidater, og det nøjagtigt ligesom Rådet, nemlig ved flertalsafgørelse. Sådanne kandidater vil derefter også kunne nyde befolkningens og offentlighedens tillid.

Le Gallou
Hr. formand, parlamentsmedlemmerne fra gruppen af europæiske højrepartier deltog ikke i afstemningen om Den Europæiske Centralbank, for vi er hverken enige i, at man skal opgive de nationale valutaer, eller i at man skal overdrage den monetære suverænitet til en samling eksperter, der er afskåret fra befolkningen.
I den forbindelse ville jeg gerne kunne vide mig sikker på, at de, der i dag er begejstrede for euroen, ikke er de samme som dem, der i fremtiden vil fortælle os, at det er nødvendigt at erstatte den med dollaren. Jeg vil nu forklare, hvad jeg mener hermed. I 1987 foreslog man os det indre marked, og i 1992 fortalte man os, at det var nødvendigt at tilføje en fælles europæisk valuta til Europas indre marked. I dag får vi at vide af kommissær Brittan og andre, navnlig folk fra det britiske formandskab, at vi skal skabe et transatlantisk fællesmarked. Hvis de når deres mål, og hvis vi går i retning af et transatlantisk fællesmarked, så er jeg ikke i tvivl om, at de samme personer i år 2004, 2005 eller 2006 vil forklare os, at der til dette transatlantiske fællesmarked skal tilføjes en fælles transatlatisk valuta, som naturligvis ikke kan være andet end dollaren.
Så når vi i dag har forsvaret francen, så er det måske for bedre at kunne undgå dollaren i morgen.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, jeg byder Europa-Parlamentets godkendelse af udnævnelsen af hr. Duisenberg til formand for Den Europæiske Centralbank velkommen. Europa-Parlamentet har i dag været i stand til at stemme Rådets smålighed ned med et stort flertal. Jeg vil i den forbindelse fremhæve betydningen af ændringsforslaget fra ELDR-gruppen, hvori utidig og samtidig udskiftning af både formanden og næstformanden frarådes. Ved at vedtage dette ændringsforslag afgiver Europa-Parlamentet et signal om, at kontinuiteten i ledelsen af Centralbankens Direktion skal sikres. Endvidere understreger ændringsforslaget, at det kun, jeg gentager, kun er op til formanden eller et medlem af Direktionen for Centralbanken at bestemme, hvornår de vil træde tilbage, og at der udefra ikke må røres ved de pågældende personers mandat, altsammen i traktatens ånd.
Til sidst mener jeg, at den udnævnelsesprocedure, der blev fulgt den 2. og 3. maj har vist sig at være meget utilfredsstillende, og at den skal forbedres i fremtiden, hvis man fremover ønsker at styrke offentlighedens tillid til euroen. Det makabre spil i de forløbne uger kræver, at Europa-Parlamentet får større beføjelser på dette område. Man må gå ud fra, at Rådet ikke frivilligt afgiver udnævnelseskompetencen. Det er derfor op til Europas borgere at aftvinge mere demokrati.

Ahlqvist, Theorin og Wibe
Da Sverige ikke deltager i ØMU'en, afholder vi os fra at stemme ved afstemningen om henstillingen om udnævnelsen af ovennævnte personer. Det er de deltagende lande, der skal afgøre, om disse personers kompetence og politiske indstilling er passende for disse tillidshverv.

Alavanos
Desværre går vi ind i den fælles europæiske mønt og Den Økonomiske og Monetære Union med et endnu større demokratisk underskud i form af en superstærk og ukontrolleret Centralbank og et lydigt EuropaParlament, der kun skal være til pynt.
Den 2. maj indkaldtes Europa-Parlamentet ekstraordinært for første gang nogen sinde en lørdag for at godkende ØKOFINRådets afgørelse om de 11 lande, der medvirker i euroområdet. Hvad enten Europa-Parlamentet havde godkendt den eller forkastet den, havde det intet ændret, eftersom dets udtalelse var rådgivende og intet andet. Jeg kan ikke tilslutte mig Parlamentets formands trang til at deltage i disse festligheder, også selvom han ingen kompetence har, udelukkende med det formål at sikre nogle krummer fra de riges bord ved at vise sig frem i lyset af reklamekampagnen for euroen. Vi burde ikke have tilsluttet os opbygningen af et økonomisk og monetært Europa, når Europa-Parlamentet ikke har de beføjelser, der udtrykker de europæiske befolkningers suverænitet. Derfor besluttede også jeg at afholde mig fra at deltage i denne talerfest, der besluttedes i sidste øjeblik, udelukkende af hensyn til massemedierne, der efter min mening latterliggør Parlamentet i stedet for at styrke det.
I dag i plenarforsamlingen i Strasbourg hedder det sig, at vi godkender Den Europæiske Centralbanks Direktion. Under høringen i Det Monetære Udvalg og til spørgsmålet om, hvad han ville gøre, hvis Europa-Parlamentet ikke godkendte ham som formand, svarede hr. Duisenberg, at det ikke var hans problem, men Rådets problem. Og Rådet har gennem den britiske økonomiminister, hr. Brown, meddelt her til morgen, at Parlamentets rolle er "rådgivende«.
Vi bevæger os frem ved at danne en europæisk centralbank, men accepterer samtidig et tilbageskridt, hvor Europa-Parlamentet får rollen som et skyggeparlament, som minder om parlamenter før den franske revolution, der fungerede som "rådgivere« for monarken.
Også i dette tilfælde, i forbindelse med udnævnelsen af ledelsen af Den Europæiske Centralbank, vil jeg ikke deltage, og jeg vil afholde mig fra afstemningen.

Andersson, Hulthén, Lööw og Waidelich
Selvfølgelig stemmer vi for henstillingen om udnævnelse af formand, næstformand samt øvrige medlemmer af Den Europæiske Centralbanks Direktion, da den fælles europæiske valuta påvirker udviklingen i samtlige europæiske lande.
Vi vil på alle måder medvirke til, at ØMU'en bliver et vellykket projekt, da dette er til fordel for alle Europas borgere, inklusive de svenske.

Caudron
Det, der skete den 2. maj i år på topmødet i Bruxelles, har vakt meget utilfredshed og har efterladt en bitter smag i munden. Chikanerierne staterne imellem gjorde euroens indførelse og vigtigheden af denne begivenhed til noget sekundært.
Det var dog umagen værd at afholde debatten om hvem, det tilkommer at træffe beslutninger. Den blev også afholdt, men den var ubehagelig og alt for nationalistisk. En dag burde man virkelig afholde en mere nøgtern debat om dette. Det er nemlig politikerne, der skal træffe afgørelserne, og ikke centralbankdirektørerne. Parlamentet har siden hen udført sit arbejde med en høring af meget høj kvalitet.
Burde vi i dag være strenge med hensyn til den ene eller den anden kandidat? Spørgsmålet blev stillet i Økonomiudvalget, og mandag aften undlod jeg selv at stemme om en af kandidaterne. Det var en nødvendig advarsel. Men i dag er der ikke nogen væsentlig grund til, at vi ikke skulle godkende det hold, der foreslås os.
I fremtiden bør vi kræve en ordentlig kontrol fra Parlamentets side og navnlig en fast kurs imod et politisk Europa. Jo mere kvalificerede eksperterne er, jo mere deres uafhængighed anerkendes, jo mere skal politikerne påtage sig deres ansvar på vegne af de borgere, som de repræsenterer. Det er udfordringen i de fem kommende år.

De Rose
Europa-Parlamentets beslutning om udnævnelsen af formanden for og medlemmerne af ECB har i hvert fald gjort det muligt at sammensætte et hold af valutaeksperter, hvis faglige kvaliteter anerkendes af alle.
Den generelle målsætning, der fremgår af høringerne, er en nøje overholdelse af traktaten, det vil sige en ubetinget stræben efter en stabil euro. Man skal i øvrigt lægge mærke til, at ECB's "uafhængighed« stadig er et uklart og vagt punkt. Uafhængighed i forhold til hvem?
Men selvom de drøftelser, der har fundet sted i to dage, har gjort det muligt for parlamentsmedlemmerne at komme ind på en ret bred vifte af emner, der går lige fra kandidaternes personlige forhold til deres opfattelse af ECB's rolle og over nogle tekniske spørgsmål om pengemængden og pariteten mellem euroen og dollaren, så er det stadig meget vanskeligt at udtale sig om den enkelte kandidats "teoretiske« kompetence på baggrund af en simpel høring.
Vi vil skulle bedømme den enkeltes kompetence i dagligdagen, og det i forbindelse med iværksættelsen og gennemførelsen af valutapolitikkerne og af de forskellige løsninger på de svingninger, der ikke vil kunne undgå at ryste de finansielle markeder.
Det er naturligvis prisværdigt at gå ind for valutastabilitet for at skabe et "sundt«, økonomisk miljø, men man må under ingen omstændigheder glemme den målsætning, der bør have førsteprioritet for såvel politikere som monetarister, nemlig at nedsætte arbejdsløsheden.
For at forblive troværdig i befolkningens øjne - og jeg minder om, at de folkevalgte har til opgave at forsvare befolkningens interesser - er det således en absolut nødvendighed, at den førte politik giver nogle effektive løsninger på problemerne for de 20 millioner arbejdsløse, der er udelukket fra arbejdsmarkedet. De bekymrer sig nemlig ikke særlig meget om uafhængigheden og kontrollen af en europæisk institution, der er ansvarlig for valutaspørgsmålet, men de bekymrer sig om, hvordan de skal genskabe en værdig livskvalitet og levestandard.
Endelig vil jeg tilføje, at det er for tidligt at bekymre sig om alderen på formanden for ECB, for hvorfor tale om hans efterfølger, når man lige har udnævnt ham? Lad os vente, til man har fået indført en politik, der fungerer på de bedste betingelser.
Frankrig, der i mange år var drivkraften bag den europæiske konstruktion, har gradvist mistet taget. Det er stadig i stand til at opnå noget, der ligner et kompromis, men når det gælder de vigtige emner, hører Frankrigs magt op, og det på trods af den farce, der gik forud for hr. Duisenbergs udnævnelse til formand for ECB. Hverken den europæiske sag eller vores land er sluppet heldigt fra den historie.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Undertegnede har afholdt sig fra at stemme om ovenstående betænkning af følgende årsager:
Vi er modstandere af ØMU-projektet som sådan; alle tidligere projekter med fælles værdimål og/eller faste vekslingskurser er brudt sammen.-Sverige er ikke med i ØMU'en, og vi har derfor ingen grunde til at bedømme udnævnelserne af personer til poster i ECB.
Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi mener, at ØMU's økonomiske stramningspolitik kan føre til social og politisk uro i EU og derfor er et gigantisk højrisikoprojekt. ØMU'en udelukker også en langsigtet holdbar økonomi på et "grønt« grundlag.
De seks foreslåede kandidater, som skal udgøre Den Europæiske Centralbanks Direktion, skal følge denne grundlovsbestemte økonomiske politik. Ved interviewene har ingen af dem givet den mindste lille antydning til en fortolkning, som tager økologiske og sociale hensyn; alle repræsenterer den "hårde« linje.
Desuden har kandidaterne på spørgsmålet om, hvorvidt ECB's virksomhed vil blive kendetegnet ved offentlighed og demokratisk påvirkning, endnu en gang svaret med et NEJ. Kandidaterne til ECB's Direktion forsvarer alle bankens uafhængighed, samtidig med at de modsætter sig at kunne blive stillet til ansvar for deres handlinger af Europa-Parlamentet. De understreger også allesammen nødvendigheden af, at alle bankens forehavender sker bag lukkede døre, hvilket udelukker, at Europa-Parlamentet og Europas folk holdes underrettet om, hvad der sker.
Den "kohandel« om mandatperiodens længde for ECB's formand, som har fundet sted og måden, hvorpå Europa-Parlamentet rådspørges, føles uværdig og fornedrende.

Gallagher
Som medlem af Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik glæder jeg mig over de centrale afgørelser, der blev truffet i weekenden 1.-3. maj af de europæiske ledere, der har givet endeligt grønt lys til indførelsen af en fælles europæisk valuta i Europa.
Jeg hilser det faktum velkomment, at 11 lande er klar til at bruge den nye valuta, der vil gælde for en befolkning på mere end 290 millioner mennesker. Hvis kun seks eller syv lande var gået med, ville det kun have resulteret i opbygningen af et Europa i to hastigheder.
Det glæder mig, at Irland har tilsluttet sig den nye valuta, fordi det vil resultere i lavere eksportomkostninger for vores producenter. Lavere renter vil helt sikkert blive et resultat af vores medlemskab af ordningen om den fælles europæiske valuta, hvilket er godt nyt for alle små og mellemstore virksomheder, og det faktum, at transaktionsomkostningerne elimineres, er godt nyt for den irske turistindustri.
Den Europæiske Centralbank vil i de kommende 12 år blive ledet af to af de mest erfarne bankmænd i Europa, hr. Duisenberg og hr. Trichet. Begge disse herrer har en fejlfri kvalifikationsmæssig og resultatmæssig baggrund inden for international bankfinansiering og -administration, og de er godt rustede til det respektfulde hverv som formand for Den Europæiske Centralbank.
Forhandlingen om den nye formand for Den Europæiske Centralbank må ikke trække fra i de hidtidige resultater vedrørende indførelsen af en fælles europæisk valuta.
Vi må imidlertid også huske på, at de virkelige udfordringer ligger forude med hensyn til irsk deltagelse i en ny fælles europæisk valuta.
Renterne styres nu af Den Europæiske Centralbank. Hvis Irland derfor skal have succes med den fælles valuta, må vi forblive konkurrencedygtige på markedet, holde priserne nede og sørge for, at inflationen holdes i ave.
Til slut er jeg overbevist om, at Storbritannien vil tilslutte sig den nye valuta i den nærmeste fremtid, fordi den britiske industri ønsker det, og fordi Storbritannien vil være den store taber i spillet om at tiltrække direkte fremmede investeringer, så længe den holder sig uden for det nye "euroområde«.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater undlader at stemme ved afstemningen om medlemmerne af Den Europæiske Centralbanks Direktion. Vi stemte for listen over lande, der kan få den fælles mønt, fordi det ligger i det danske forbehold, at vi ikke vil forhindre andre i at få den. Men ikke desto mindre mener vi, at det er svært at tage stilling til kvaliteten af den Direktion, der skal gælde for de lande, der vil have mønten. Vi undlader at stemme, da der tilmed er diskussion om resultatet af høringerne af kandidaterne. At stemme for ville være at gå ud over den rent principielle stillingtagen, vi tog den 2. maj.

Lucas Pires
Udnævnelsen af ECB's præsident er blevet ratificeret af markederne og den offentlige mening - og det er en meget vigtig faktor i bedømmelsen, også på det demokratiske plan. Hvis Duisenbergs halve periode sænker formandspostens værdi, kan den hæve institutionens, hvis Direktion i øvrigt er kompetent og i al almindelighed har gjort et overbevisende indtryk. Derudover vil den mistanke, der er vakt, få institutionen til at være mere årvågen. Og det er positivt, at ECB's primære mission - kontrollen med prisstabiliteten - nu, takket være den bekræftelse på den politiske viljes forrang, som udnævnelsesprocessen viser, kan indsættes i et meget bredere perspektiv: Den Europæiske Unions ligevægt og samhørighed som helhed. Det duer i alle tilfælde ikke at gruble over det forgangne, men i stedet skal vi begynde at komme "kød« på Den Europæiske Unions "skelet« ved at komplettere den på det politiske og sociale område.

Martinez
 (FR) Vi bliver hørt om udnævnelsen af formanden for Centralbanken. Vi bliver kun hørt. Vi har ikke noget at skulle have sagt, hvilket viser omfanget af vores beføjelser og modsætningsvis afslører omfanget af Den Europæiske Centralbanks suverænitet. Bankens kompetence er fuldkommen, uafhængig og ensidig. Den fuldstændige uafhængighed, som artikel 107 i Maastricht-traktaten giver den, er ensbetydende med manglende kontrol.
Det er i øvrigt afslørende og smerteligt at se, hvordan Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik anstrenger sig for at tigge en højtstående embedsmand, i dette tilfælde hr. Duisenberg, om nogle krummer fra høringerne. Jeg citerer: "Hvor ofte bør ECB give møde i Europa-Parlamentets kompetente udvalg?« Man lægger mærke til ordet "bør«. Hr. Duisenberg svarer i øvrigt, at han er villig til at komme hvert kvartal. I sin store godhed vil han endda "sige ja til indbydelser til møder med Europa-Parlamentets kompetente udvalg«.
Men med hensyn til ECB's ansvar mener han, at Centralbanken kun skal stå til ansvar over for "den brede offentlighed«. Det betyder konkret, at dette ansvar skal komme til udtryk via "en åben og gennemskuelig kommunikationspolitik«, hvilket ikke burde medføre nogle strenge sanktioner fra den "brede offentlighed«.
Formanden Duisenberg accepterer endda, at ECB er ansvarlig over for Parlamentet, og det i øvrigt med en oprigtighed, som ingen betvivler. På det 19. spørgsmål fra Udvalget om Valutaspørgsmål - "hvis Europa-Parlamentet anbefaler at afvise Deres udpegelse, vil De fortsat søge hvervet?« - kan svaret faktisk ikke blive tydeligere: "Jeg kan ikke tage stilling til dette spørgsmål«. Er der virkelig tale om ansvarlighed, når den ansvarlige klart nægter at gå af, såfremt der sættes spørgsmålstegn ved hans ansvarlighed?
Vi kan alle sammen godt se, at ECB uden kontrol er helt og holdent enevældig. Og det i en sådan grad, at Europas økonomiske og monetære ledelse ikke længere bygger på en demokratisk, men på en oligarkisk styreform.
Også her går det tilbage for Europas institutionshistorie.

Papayannakis
Høringen af kandidaterne til Direktionen i Den Europæiske Centralbank og afstemningen om deres godkendelse fra Europa-Parlamentets side har utvivlsomt været et vigtigt politisk øjeblik i ØMU'ens og euroens gennemførelse. Ikke desto mindre viser sådanne øjeblikke det politiske underskud, der indtil nu har været i den europæiske samlingsproces. Europa-Parlamentets stemmeafgivning er udelukkende rådgivende. De nationale parlamenter har ikke kompetence til at tage stilling til udnævnelsen af ECB's ledelse, selvom de udtaler sig om formanden for deres egen centralbank, således som det er sket for nylig i det græske parlament. Dette betyder, at ECB's ledelse udpeges af regeringerne, ofte efter forhandlinger på et lavt niveau, og at den parlamentariske kontrol undslipper de nationale parlamenter og ikke går til Europa-Parlamentet. Dette viser endnu et af aspekterne af den utilstrækkelige politiske samling i Europa. Dette bliver så meget desto mere mærkbart, som ØMU'ens udvikling skrider frem. Vi vil snart blive nødt til at finde en løsning på dette problem: Enten fører ØMU'en ikke til en politisk samling af Europa på føderal vis, og så er der grund til at være urolig for Europas fremtid, eller det i virkeligheden uundgåelige sker, og så må vi sige det klart og gøre os rede på den rigtige måde. Med denne begrundelse foretrækker jeg at afholde mig fra at deltage i afstemningen uden naturligvis at sætte spørgsmålstegn ved egnetheden af de personer, der foreslås, og især ved den historiske betydning, som dette har for ØMU'en og den fælles mønt.

Porto
Vi glæder os over afstemningens resultat, gennem hvilket Europa-Parlamentet har givet endnu et bidrag til at gøre euroen troværdig.
Det er sket således efter, at vi i Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål var med til at bedømme de seks foreslåede kandidaters curriculum og til at udspørge dem.
Ved i fuld frihed at have udarbejdet en positiv bedømmelse om dem alle, har vi bidraget til en styrkelse af den troværdighed, som markedet har ydet, og til, at den mindre heldige facon, som topmødet i Bruxelles foregik på, er blevet glemt; denne troværdighed vil ikke lide den mindste skade ved, at hr. Duisenberg frivilligt træder tilbage før tiden (idet det heller ikke er nogen overtrædelse af traktaten).
Euroens troværdighed vil blive yderligere styrket ved det rotationsprincip, der blev aftalt på topmødet, hvor det allerede er fastsat, hvornår der skal indtræde et portugisisk medlem i Eksekutivkomitéen ved siden af den portugisiske nationalbankdirektørs permanente deltagelse i ECB's råd, som er det organ, der skal samles mindst 10 gange årligt, og som skal træffe de grundlæggende beslutninger med den største rækkevidde gennem afstemninger baseret på (i princippet) simpelt flertal og med samme vægt for alle stemmer.

Ribeiro
Efter "grundlæggelsen« og udnævnelsen af euroens "grundlæggere« kom udnævnelsesprocessen af ECB's første Direktion på grund af uønsket hastværk og lejlighed til at overgå de mest pessimistiske forventninger.
Efter den forestilling, der var sat op for at imponere den offentlige mening, fulgte en forestilling, der af alle er blevet erkendt som trist, men hvor kun få fremhæver, hvorledes den afslørede et fravær af demokratiske mekanismer og procedurer.
For vores vedkommende diskuterer vi ikke personer, deling af indflydelse mellem de "store«, aftaler og "studehandler«. Næsten af mentalhygiejniske årsager, for at bevare politik som pædagogik, har vi afholdt os fra at deltage i disse afstemninger, der intet beslutter, der "tager til efterretning«, som viderefører den samme iscenesættelse "for den offentlige menings skyld«, der ikke er i stand til at skjule det, som man ikke ville vise. Og som det er vigtigt at holde frem ved at vise, hvordan beslutningerne bliver taget langt væk, stadig længere væk fra borgerne, fra oplyste og ansvarligt deltagende borgerne.

Wolf
Vores gruppe har med flertal stemt mod alle de indstillede direktører, fordi den mener, at den pengepolitik og den centralbankpraksis, som disse kandidaters program som helhed repræsenterer, med en lille nuancering for hr. Padoa Schioppas vedkommende, er uacceptabel og stærkt trænger til korrektioner. En inflationsbekæmpelse uden inflation er ikke et fornuftigt pengepolitisk koncept, men det er det derimod i høj grad at undgå deflatoriske tendenser. Inddragelsen af centralbankerne i den almindelige offentlighed og specielt i finansmarkedernes "faglige offentlighed« er en banalitet, den demokratiske integrering af Centralbankens uafhængighed i en struktureret monetær dialog, som skal institutionaliseres både på europæisk og på nationalt plan, udgør derimod en primær opgave, som skal løses nu.
Et betragteligt mindretal i vores gruppe har i denne tilspidsede situation ikke ment, det havde nogen mening at formulere et negativt votum.
Efter at Europa-Parlamentet nu med stort flertal har stemt for udnævnelserne, vil vi Grønne under udnyttelse af alle muligheder i den parlamentariske meningsdannelse og alle den institutionaliserede dialogs former arbejde for, at disse styrende politiske principper korrigeres i fremtiden. Vi er overbevist om, at en klar og præcis formulering af forskellene - sådan som vi har udtrykt det både i vores ændringsforslag (som Parlamentets flertal har afvist) og ved vores afstemningsadfærd, er det rigtige udgangspunkt for de diskussioner, som skal føres med ECB's Direktion de næste år. For så vidt skal vi nu satse på, at de spæde begyndelser til en vilje til dialog, som kandidaterne trods alt har vist, kan udnyttes maksimalt. Vi vil i hvert fald ikke sætte os hen i en krog og surmule, men endnu mere aktivt forsøge at bringe vores kritiske standpunkter og krav ind i den dialog mellem ECB og Europa-Parlamentet, som skal finde sted.
Denne erklæring gælder analogt også for de følgende afstemninger om udnævnelsen af direktører for ECB.
Indstilling ved andenbehandling af Cabrol (A4-0150/98)
McKenna
Hr. formand, den afgørelse, som Parlamentet har truffet i dag, markerer en stor dag for demokratiet og for sundheden for borgere overalt i Europa. De Grønne ville naturligvis gerne have haft direktivet styrket, men vi ved, at tobakslobbyen ville benytte lejligheden til at forsøge at få indføjet et ændringsforslag, så et flertal i Rådet kunne ændre direktivet på grund af upassende pres fra specielt Tyskland.
Den tyske regering blev presset af den trykte presse og avisindustrien, som stod over for udsigten til at miste store indtægter fra tobaksreklamer. De lagde pres på en række medlemsstater for at få dem til at ændre deres holdning i Rådet. Jeg finder det rystende, at regeringernes og landenes kapitalinteresser slet ikke tager hensyn til det europæiske folks sundhed.
Det er helt klart, at tobaksreklamer har en rystende effekt på specielt unge mennesker. Når man ser på de sundhedsmæssige virkninger af tobak og rygning, så er det helt klart, at der er mange mennesker, der dør på grund af tobak. En irsk organisation ved navn ASH vurderer f.eks., at tobaksindustrien og dens rystende kampagne for at få flere og flere unge mennesker til at ryge er skyld i seks gange så mange dødsfald i Irland som trafikulykker, arbejdsulykker, narkotika, mord, selvmord og AIDS tilsammen. Rygning er helt klart sundhedsskadeligt.
Enhver form for reklame for noget, der er sundhedsskadeligt, må være uacceptabel i et civiliseret samfund. Det glæder mig, at tobaksindustrien ikke fik sin vilje, og at Parlamentet satte det europæiske folks sundhed over kapitalinteresser.
Desværre var der mange af de tyske medlemmer i de to store grupper i Europa-Parlamentet, der gav efter for lobbyismen fra disse kapitalinteresser og satte pengeinteresser over interessen for befolkningens sundhed. Det glæder os imidlertid, at direktivet er blevet vedtaget. Det er ikke perfekt, men det er dog noget.
De Grønne stod i en vanskelig position ved ikke at forsøge at ændre direktivet, fordi vi vidste, hvad slutresultatet ville blive. Det er helt klart, at nogle af parlamentsmedlemmerne havde en meget skummel taktik: De forsøgte at få indføjet ændringsforslag, forsøgte at få sundhedsbevidste folk til at stemme for dem. Når tiden var inde, ville de samme folk så have støttet disse ændringsforslag i en anden situation? Det tror jeg ikke.

Lulling
Hr. formand, jeg stemte ikke for den fælles holdning af to grunde. Den første har at gøre med det juridiske grundlag. Vores Udvalg om Retlige Anliggender har tydeligt vist, at der i traktaten ikke er noget juridisk grundlag, der gør det muligt slet og ret at forbyde reklame for produkter - i dag er det tobak, og i morgen er det måske vin - der fremstilles af landbrugsprodukter, som ikke er forbudt, tværtimod, og som i stor udstrækning modtager støtte i forbindelse med den fælles landbrugspolitik, sådan som det er tilfældet med tobakken.
I dag drejer det sig ikke om at være for eller imod rygning, eller for eller imod bekæmpelsen af kræft. Det er fuldstændig skizofrent, for ikke at sige hyklerisk, at pudse sin sundhedsmæssige glorie ved at stemme for forbuddet mod al reklame for tobaksprodukter. Der er ingen, der begynder at ryge udelukkende på grund af reklamer, og der er ingen, der holder op med at ryge, fordi al reklame forbydes, og det skal lige nævnes i forbifarten, at et sådant forbud vil gavne statsmonopolerne, som producerer de mest sundhedsfarlige cigaretter.
Da reklameforbuddet inden for Fællesskabet risikerer at få tusinder af arbejdspladser til at forsvinde, navnlig kvinders arbejdspladser og navnlig i mit land, og det til fordel for de multinationale selskaber i tredjelandene, har jeg stemt nej og nægtet at være hyklerisk. Jeg vil i øvrigt råde kommissær Flynn til at lægge sig lige så meget i selen for at skabe arbejdspladser til kvinderne, som han gjort i denne forsamling for at få reklamen forbudt og således nedlægge arbejdspladser.

Fantuzzi
Hr. formand, jeg har stemt for Cabrol-betænkningen. Jeg vil imidlertid gerne henlede opmærksomheden på kommissær Flynns holdning, da han afsluttede forhandlingen om denne betænkning. Jeg vil gerne fordømme denne holdning: Kommissær Flynn udtalte sig imod støtte til tobaksproducenterne i en temmelig ophidset tale, hvor han forsøgte at få Parlamentets bifald. Men problemet med støtte til tobaksproducenterne var slet ikke på dagsordenen for denne forhandling! Jeg mener, at de to ting bør holdes adskilt, således som Kommissionen også har gjort ved at beslutte at opretholde støtten til tobaksproduktion, hvilket vi skal drøfte i en kommende betænkning her i Parlamentet.
For det andet er det min opfattelse, at en kommissær i denne mødesal skal udtrykke Kommissionens holdning som et kollegialt organ og ikke sin personlige holdning. Jeg kender hans personlige holdning og respekterer den, men han må ligeledes respekterer Europa-Parlamentet og vores arbejdsregler. Derfor vil jeg gerne bede Dem, hr. formand, om at overbringe min protest til kommissær Flyn, og om muligt anmode ham om et svar på denne tilkendegivelse.

Alavanos
Jeg stemte imod Rådets fælles holdning om reklamer og sponsorering af tobaksprodukter, fordi jeg ikke mener at vi bør fremme forbruget af tobaksprodukter gennem reklamer, da de skadelige virkninger af tobakken for helbredet, især for de unge, er kendt. Dette er imidlertid et helt andet spørgsmål end tobakkens stilling i den fælles landbrugspolitik. En ophævelse af støtten til tobaksproduktion, som kommissær Flynn foreslog i går, ville skabe et stort socialt problem og lægge store bjergområder i Unionen øde, samtidig med at det ikke ville mindske forbruget med en eneste cigaret. Det ville simpelthen kun føre til en øget import - især fra USA - til skade for fællesskabsproduktionen

Barros Moura
Jeg har i de afgørende spørgsmål, navnlig det juridiske grundlag, stemt imod den sejrende holdning.
Af en principiel årsag: Så længe produktion og salg af tobaksvarer er en lovlig aktivitet, er der ingen grund til at forbyde reklame for dem. Reklamerne skal imidlertid nævne tydeligt tobaksrygningens farer og muliggøre et frit valg. Der findes i øvrigt reklamer om tobakkens skadelige sider.
Af en antifundamentalistisk årsag: Selvom jeg er holdt op med at ryge for 10 år siden, forstår jeg ikke det hellige raseri mod rygerne fra de folks side, der synes at ville påtvinge en moral. Og det tolererer jeg ikke.
Af en politisk årsag: Hr. kommissær Flynn kædede udtrykkeligt denne beslutning sammen med forholdsreglerne mod tobaksproduktionen i Den Europæiske Union og mod støtten til tobaksavlerne. Det er en urimelig holdning, der ikke tager hensyn til den skadelige økonomiske og sociale virkning af en sådan forholdsregel, som ikke varetager de europæiske interesser over for USA, og som heller ikke hænger sammen med en dybtgående reform af den fælles landbrugspolitik til fordel særlig for landbrug, frugtavl, havebrug, olivendyrkning og vinproduktion i de sydeuropæiske lande.

Bébéar
Efter mere end fem års lovgivningsmæssig stilstand er vi nu lige ved at nå vores mål med hensyn til en af de mest delikate sager i Europa-Parlamentets historie. Vores afstemning i dag burde gøre det muligt at forbyde tobaksreklamer inden for Den Europæiske Union. Det er en fundamental beslutning for folkesundheden, og den er et udtryk for vores ønske om at bekæmpe alle former for afhængighed.
Takket være professor Cabrols indsats nåede vi i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse endelig frem til en enighed om at afskaffe enhver form for reklame og sponsorering af tobak. Et stort flertal af os gik ind for dette, og det er i øjeblikket det bedst mulige kompromis, da det sørger for en ligevægt mellem de interesser, der gør sig gældende. For at undgå enhver farlig økonomisk skade for landbruget, pressen osv. har vi tilladt nogle ordninger og nogle vigtige undtagelser for visse sektorer med hensyn til tidsfristerne.
Jeg støtter således kraftigt den fælles holdning, der blev vedtaget i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, sådan som den fremlægges i betænkningen af Cabrol. Jeg opfordrer alle de af mine kolleger, der lægger vægt på folkesundheden, til at udvise den samme beslutsomhed.
Som læge og specialist i øre-, næse- og halssygdomme vil jeg gerne komme ind på nogle af de aspekter, der har fået os til at træffe denne beslutning, som på ingen måde er urimelig eller ude af proportion med det, der er på spil på det folkesundhedsmæssige område.
Tobaksreklamerne henvender sig i stigende grad til de unge. De er blevet den vigtigste målgruppe for fabrikanterne, der således vil sikre deres fremtidige marked og erstatte de 500.000 rygere, der dør hvert år i Europa. Det kan ikke tolereres, at man under dække af ytringsfriheden accepterer denne indflydelse på adfærden hos de unge, der ikke er klar over den risiko, de løber. USA har siden 1995 truffet nogle strenge foranstaltninger med hensyn til mindreårige og unge. Lad os ikke give de amerikanske fabrikanter lov til nu at gøre det i Den Europæiske Union, som De ikke har lov til i deres eget land.
Da tobaksreklamerne særligt har til hensigt at stimulere denne efterspørgsel og øge den type forbrug, var det vigtigt at kunne begrænse den definitivt. Tobakken er hvert år direkte eller indirekte skyld i flere dødsfald end trafikulykker, alkoholisme, narkotika og selvmord til sammen. Vi var i stand til at gå sammen for at skabe den fælles valuta. Lad os også i dag mobilisere vores kræfter for at begrænse brugen af dette potentielt farlige produkt, der er et stort problem for sundheden.

Bonde og Lis Jensen
Cabrols betænkning har på mange måder et fornuftigt indhold, som vi sagtens kan tilslutte os. Vi støttede i dag en række ændringsforslag, som, hvis de var blevet vedtaget, ville betyde, at direktivet blev ændret til en henstilling. Det gjorde vi, fordi vi ikke mener, der er retsligt grundlag for Cabrols betænkning, men da indholdet er godt, så vi det gerne vedtaget som en henstilling.
Både Rådets egen juridiske tjeneste og Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender har konkluderet det samme, og da det ligger os meget på sinde at forsvare medlemsstaternes ret til selv at lovgive, kan vi kun støtte Cabrols betænkning som en henstilling.

Cushnahan
 Da vi sidst forhandlede om et forbud mod tobaksreklamer i Europa-Parlamentet, var jeg imod forslaget. Det var jeg, fordi jeg er imod censur. Jeg var bange for, at et forbud mod tobaksreklamer ville blive fulgt op af forbud mod reklamer for andre produkter på opfordring fra folk med snævre, ultra-konservative synspunkter.
Jeg traf dengang min beslutning på grund af frihedsprincipper, men jeg har siden skiftet mening. Min harme over for tobaksindustriens manipulerende opførsel, der er tegn på hjerteløs foragt for etik og folkesundhed, opvejer langt mine tidligere forbehold.
Visse tobaksproducenter har kynisk målrettet salget mod de unge. De øgede nikotinindholdet i nogle af deres produkter for at gøre de unge afhængige for resten af livet. De fokuserer på de unge med forførende reklamer uden at bekymre sig om de langsigtede helbredsmæssige skader. Profit går forud for menneskelige hensyn.
Jeg kan ikke acceptere denne praksis, og derfor støtter jeg forbuddet mod tobaksreklamer.

Delcroix
Tobak er en gift, der hvert år dræber hundrede tusinder af mennesker og gør millioner af mennesker handicappede eller alvorligt syge.
Vi er godt klar over, at et rent forbud ville være berettiget set ud fra et sundhedsmæssigt synspunkt, men at det ikke ville kunne gennemføres i praksis. Man skal således ikke forbyde produktionen og forbruget af tobak.
Det er en utålelig selvmodsigelse og et utåleligt hykleri, når kun reklamer forbydes, mens produktionen fortsat vil blive støttet med nogle beløb, der overstiger sundhedsudgifterne. Det drejer sig om mere end ECU 1 milliard om året! Der mangler sammenhæng i beslutningerne.
På trods af dette hykleri, som jeg beklager, vil jeg alligevel stemme for reklameforbuddet, da jeg håber, at andre foranstaltninger vil følge efter.

Deprez
Efter seks års drøftelser har Rådet endelig - meget knebent - vedtaget en fælles holdning med henblik på et totalt forbud imod tobaksreklamer.
Personligt går jeg ind for at vedtage forslaget, som det er, uden nogen ændringer. Tobaksspørgsmålet er nemlig et af de vigtige spørgsmål med hensyn til folkesundheden. Reklameforbuddet er ganske vist kun et skridt på vejen, men det er muligt at tage dette skridt i dag. Så lad os være beslutsomme og vedtage Cabrols betænkning!
Jeg mener i øvrigt, at vi ved at vedtage ændringer ville give modstanderne af forbudsprincippet lejlighed til at få hele forslaget til at gå i vasken, og jeg ønsker ikke at løbe en sådan risiko.
Endelig er der udtrykkeligt taget højde for, at de medlemsstater, der eventuelt ønsker at indføre nogle forpligtende ordninger hurtigere, kan gøre dette. De enkelte medlemsstater kan således selv påtage sig deres ansvar, hvis de ikke føler, at teksten går langt nok med hensyn til tidsplanen.

Díez de Rivera Icaza
Den stemme, der er blevet afgivet i dag, er en historisk stemme. Efter ni års kamp er det lykkedes Parlamentet, de europæiske borgeres direkte repræsentation, demokratisk at få sin mening igennem ved i dag at acceptere Rådets fælles holdning uden ændringer.
I dag er en historisk dag for alle borgernes sundhed, til trods for at spanierne fra Partido Popular har stemt for en opmuntring til tobaksforbruget og til dets alvorlige følger for sundheden.
På en dag som i dag så lykønsker man sig selv med at tilhøre dette Parlament, hvilket jeg allerede i går gav udtryk for på vegne af Socialdemokraterne.

Graenitz
Selvom den fælles holdning ikke afklarer alle områder fuldstændigt, og spørgsmålet om retsgrundlaget er omstridt, har jeg ikke stemt for noget ændringsforslag, da jeg mener, at vi på unionsplan skal afgive et signal om, at borgernes sundhed er et vigtigt anliggende for os.

Grossetête
Jeg vil gerne lykønske ordføreren, professor Christian Cabrol, meget kraftigt for det glimrende stykke arbejde, han har gjort for at forberede denne andenbehandling af forslaget til et direktiv om et forbud imod reklame for tobaksvarer i Den Europæiske Union.
Med hensyn til denne tekst er jeg af samme overbevisning som ham. Ved at vælge at kæmpe for sundheden frem for alt, og for at sundheden skal gå forud for enhver anden interesse, har han valgt at forsvare et modigt politisk standpunkt.
Seks år efter førstebehandlingen er Rådet endelig nået frem til en fælles holdning. Denne tekst er resultatet af nogle vanskelige forhandlinger. Modstanderne af dette direktivforslag argumenterer for en ændring af dets juridiske grundlag. Jeg er ikke enig i deres synspunkt. Selvom det drejer sig om et folkesundhedsproblem, drejer det sig nemlig også om et problem vedrørende harmoniseringen af reglerne om reklame inden for Fællesskabet. I den forbindelse forekommer artikel 100 A mig at være aldeles passende.
Såfremt det juridiske grundlag udgør et sandt problem og ikke kun et påskud for visse medlemmer og visse stater, vil spørgsmålet blive indbragt for Domstolen, som så vil tage stilling til dette.
Hvad Parlamentet angår, skal dette udtale sig på politisk niveau. Det er, hvad Parlamentet har gjort i dag, lige præcis dagen efter offentliggørelsen af WHO's årlige rapport, der angiver det årlige antal ofre for tobakken til at være 3, 5 millioner mennesker på verdensplan, og som anslår, at antallet af den slags dødsfald vil ligge på 10 millioner i år 2020. Denne udvikling er direkte forbundet med den forventede stigning i rygningen, navnlig i udviklingslandene. Rapporten lægger i øvrigt vægt på, at antallet af kræfttilfælde globalt set er faldende. Tallet burde stagnere inden år 2005, med undtagelse af lungekræft, der er den eneste form for kræft, som bliver hyppigere.
Jeg glæder mig over resultatet af denne afstemning, der viser vores institutions vilje til at beskytte ungdommens og de kommende generationers sundhed. Det er et stort fremskridt inden for beskyttelsen af folkesundheden.

Hautala
Den Europæiske Union kan gratulere sig selv med, at den i dag har vedtaget forbuddet mod reklamer for tobaksvarer i Den Europæiske Union. Selvom afgørelsen med dens lange overgangsperioder er et utilfredsstillende kompromis, vil den bedste her være den godes fjende. Parlamentet afstod fornuftigt fra at stille et eneste ændringsforslag til afgørelsen, som efter årelange bestræbelser var skabt af sundhedsministrene i december. Dermed fældede den også ulven i fåreklæder, det vil nærmere sige de tyske repræsentanter, som gennem sundhedsargumenter og juridiske fordrejninger søgte at udvande hele forbuddet mod reklamer for tobaksvarer.
Reklameforbuddets modstandere er magthavere med en enorm økonomisk magt som tobaksindustien og de store bladhuse. De, som vedtager lovene i Den Europæiske Union, har vist, at de kan tåle endog det kraftigste pres.
Nu er det også i sidste stund, der lovgives om forbud mod reklamer for tobaksvarer. Om nogle år tilsluttes Unionen mellemog østeuropæiske lande, som er mod begrænsninger af markedet. Unionen bør også vise dem, at den virkelig bestræber sig på at fremme folkesundheden.

Habsburg-Lothringen
Som aktiv ikke-ryger fra fødslen ligger det mig fjernt at støtte tobaksforbrug for slet ikke at tale om at lukke øjnene for mulige farer. Derfor tager jeg også de betænkeligheder, der er fremsat herom, meget alvorligt. Alligevel går jeg ind for en ærlig og retlinet politik og kan derfor ikke følge direktivforslaget om forbud mod tobaksreklame.
Afgørelsen for eller imod rygning er en principiel afgørelse og skal også løses som sådan. Det er hyklerisk at udtale sig imod tobaksreklame og samtidig acceptere tobaksstøtte i Den Europæiske Union.
Vi befinder os her på en sekundær skueplads, som også peger i en helt anden betænkelig retning. Det hører til de mest centrale principper i et markedsøkonomisk system og er dermed en integreret del af et indre marked, at man på passende måde kan informere om varer, som det er lovligt at købe. Det svarer til forbilledet om den myndige forbruger, som også kan anvende informationer rigtigt. Ved dette reklameforbud åbner der sig farlige dimensioner for vores frie markedsøkonomi. Hvornår bliver der forbud mod reklame for æg? Eller for bilmærker? For slet ikke at tale om alkohol eller kaffe?

Klaß
Den Europæiske Union vil garantere den frie bevægelighed for varer og tjenesteydelser og virkeliggøre det indre marked. Forbuddet mod tobaksreklame er imidlertid den forkerte vej til at nå disse erklærede mål. Hvert produkt, som må sælges frit, skal der også kunne reklameres for. Som forbruger har jeg ret til at få at vide, hvilke produkter der er på markedet, og hvad disse produkter har at byde på.
Der er intet retsgrundlag for at vedtage et forbud mod tobaksreklame på EU-plan. At rygning forårsager sundhedsmæssige skader, er ubestridt. På cigaretpakningerne gøres der opmærksom på rygningens skadelighed. Disse begrænsninger skal dog stå i et rimeligt forhold til det tilstræbte mål. Det gør forbuddet mod tobaksreklame, sådan som Rådets fælles holdning fastsætter det, med sikkerhed ikke.
Ligeledes frygter jeg en dominoeffekt, som ikke stopper ved forbud mod tobaksreklamer. Et reklameforbud for alkoholiske drikke, hurtige biler, lægemidler og legetøj kunne følge efter. Hvor sætter vi her grænsen?
Mine damer og herrer, en fornuftig oplysning af befolkningen om tobaksforbrugets farer er en langt bedre og mere effektiv løsning til at reducere tobaksrygningen i den europæiske befolkning end konkurrenceforvridende reklameforbud. Vi bør derfor i højere grad koncentrere os om handlingsprogrammer inden for sundhedsområdet som f.eks. programmet "Europa mod kræft«.

Lindqvist
Tobak er den største enkelte årsag til sådanne sygdomme og dødsfald, som kan forhindres. I EU's medlemslande kan over 500.000 dødsfald hvert år henføres til tobak; 200.000 af disse skyldes hjerte- og karsygdomme.
Videnskabelige undersøgelser viser, at tobaksreklame har en forbrugsfremmende effekt på menneskers rygevaner. Undersøgelser viser også, at forbud mod tobaksreklame i kombination med andre præventive og informative foranstaltninger reducerer rygevanerne.
Et spørgsmål, som er blevet diskuteret, er, om det foreslåede direktiv indebærer en indskrænkning af ytringsfriheden og dermed af grundloven. Kontakter med eksperter på området viser, at det ikke er tilfældet. Der findes ikke nogen afgørende argumenter mod forslaget om forbud mod direkte og indirekte tobaksreklame samt sponsorering af tobaksvarer. Jeg har derfor stemt ja til betænkningen.

Nicholson
Mens vi alle ønsker et markant fald i tobaksreklamer, så er det beklageligt, at behovet for en bedre uddannelse af de unge er blevet overskygget af det på overfladen attraktive argument om et generelt forbud mod reklamer. Hvis Kommissionen mener det alvorligt med sin antirygningspolitik, så vil den gøre sig selv og de europæiske borgere en tjeneste ved at koncentrere sig om uddannelsesprogrammer i stedet for at søge opmærksomhed gennem dårligt udtænkte og dårligt gennemførte metoder.
At sagen ikke er gennemtænkt, fremgår klart af det faktum, at artikel 100 A ikke danner retsgrundlaget for et forbud mod tobaksreklamer. Efter min mening undergraver man EU's troværdighed med en sådan manipulering med traktaten.
Det er heller ikke retfærdigt at beskylde medlemmer, der oprigtigt mener, at retsgrundlaget for dette forslag er forkert, for at være i lommerne på cigaretproducenterne. Jeg har lyttet til de argumenter, der er fremsat af ikke blot producenterne men også af antirygningsforkæmperne og af de fagforeninger, der repræsenterer arbejdstagerne i tobaksindustrien i min egen valgkreds. Jeg er fortsat overbevist om, at et generelt forbud ikke er løsningen på problemet med tobaksforbruget, og at det ikke kan løses på et uholdbart retsgrundlag.

Reding
Læger er enige om, at tobaksrygning skader sundheden fra den første cigaret. De, der rammes, er rygerne selv, men også de nærtstående, passive rygere.
Eksperter har bevist, at direkte og indirekte tobaksreklame frem for alt har indflydelse på ungdommen, som tilskyndes til at starte med det narkotiske stof, "tobak«.
Derfor har et stort flertal i Europa-Parlamentet støttet af et flertal i Rådet (sundhedsministre) udarbejdet et EU-direktiv om forbud mod tobaksreklame.
Trods samlet modstand fra tobaksindustrien, som i en massiv PR-kampagne ikke har undladt noget forsøg på at få politikerne til at skifte mening, har fornuften sejret. Efter en overgangsperiode på tre år, i hvilken der skal ske en tilpasning til de økonomiske strukturer, er direkte og indirekte reklame for tobak samt sponsorering dermed forbudt i Europa.
Hvert år er der i Europa ca. 548.000 dødsfald som følge af tobak. Med 654 ofre svarer Luxembourg formodentlig til tendensen. Det gælder derfor om at reducere det farlige tobaksforbrug og frem for alt at afholde unge - som mange tobaksreklamer specielt henvender sig til! - fra at starte med den sundhedsskadelige vane. Da det er påvist, at kun få personer begynder at ryge, efter de er blevet 20 år, er en forstærket forebyggelse hos børn og unge et udtryk for politisk fornuft med henblik på at forbedre befolkningens sundhed.
Med fuld overbevisning og med moralsk støtte hos Luxembourgs læger samt i Fondation luxembourgeoise contre le cancer stemmer jeg for forbuddet mod tobaksreklame.

Rovsing
Uanset om man mener, at det er ønskeligt at indføre regler om forbud mod tobaksreklame eller ej, bør det foreslåede direktiv ikke fremmes. Både Parlamentets Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder og Rådets juridiske tjeneste har konkluderet, at Fællesskabet ikke har kompetence til at udstede direktivet - hverken med artikel 100 A eller nogen anden artikel i traktaten som retsgrundlag.
Vedtages direktivet, er det overvejende sandsynligt, at der vil blive indbragt en klage for Domstolen med påstand om, at retsakten erklæres ugyldig i henhold til traktatens artikel 173 og 174. Det må herefter være hver enkelt medlemsstats opgave at træffe beslutning om sådanne reglers eventuelle indførelse. Derfor stemmer jeg for hr. Nassauer og medunderskriveres forslag til hensigtserklæring om forkastelse af Rådets fælles holdning.

Rübig
Som aktiv ikke-ryger fra fødslen ligger det mig fjernt specielt at støtte tobaksforbrug for slet ikke at tale om at lukke øjnene for mulige farer. Derfor ser jeg også med stor alvor på de betænkeligheder, der i den sidste tid er fremsat herom.
Alligevel går jeg ind for en ærlig og retlinet politik og kan derfor ikke følge direktivforslaget om forbud mod tobaksreklamer.
Afgørelsen for eller imod rygning er en principiel afgørelse og skal også - i sin helhed - løses som et sådant. Det er uforståeligt for mig, at man kan udtale sig imod tobaksreklame og samtidig acceptere tobaksstøtte i Den Europæiske Union. Vi befinder os her på en sekundær skueplads, som også peger i en helt anden betænkelig retning. Det hører til de mest centrale principper i et markedsøkonomisk system og er dermed en integreret del af et indre marked, at man kan informere nærmere om varer, som det er lovligt at købe. Det svarer til vores forbillede om den myndige forbruger, som også kan anvende informationer rigtigt.
Ved dette reklameforbud åbner der sig farlige dimensioner for vores frie markedsøkonomi. Hvornår bliver der forbud mod reklame for æg? Eller for bilmærker? For slet ikke at tale om alkohol eller kaffe?
Af alle disse grunde går jeg ind for det europæiske indre marked og er imod en begrænsning af reklame for lovlige varer.

Rack
Det drejer sig om meget mere end kun spørgsmålet om forbud mod tobaksreklame. Jeg afviser forbuddet ud fra principielle overvejelser om Miljøudvalgets fremgangsmåde, som går ud på, at Europa-Parlamentet kobler sig ud af et vigtigt europæisk lovgivningsmæssigt forehavende. For på den måde fratager vi os selv mulighed for her i Parlamentet at diskutere et forslag, som blev behandlet i Europa-Parlamentet i en fuldstændig anden sammenhæng for mere end seks år siden.
Men endnu vigtigere for vores standpunkt er det forhold, at Europa-Parlamentet med den valgte fremgangsmåde vedtager en retsakt, som det med sikkerhed ikke har juridisk kompetence til. Ingen kompetencer, som på nuværende tidspunkt er overdraget Den Europæiske Union, omfatter et så vidtgående forbud mod direkte og indirekte reklame for et produkt, hvis forbrug ikke alene ikke er forbudt, men hvis fremstilling Den Europæiske Union endda til al overflod i årtier har deltaget i med EU-midler, f.eks. ved tobak og tobaksvarer.
Vi føler os tværtimod forpligtet af et subsidiaritetsprincip, som ikke sigter mod en koncentreret EU-centralisme, og hvor en europæisk lovgivningsmyndighed i Bruxelles ikke anser sig for bemyndiget til at gribe ind i alle mulige ting.
Afslutningsvis skal det siges, at vi fuldt ud støtter de medlemmers sag, som tager sundhedsrisikoen ved tobaksforbrug alvorligt. Men vi ønsker, at Den Europæiske Union og Europa-Parlamentet skal gå andre og frem for alt juridisk lovlige veje for at give denne sag den vægt, den fortjener.

Schlechter
Da jeg er ikke-ryger, kunne jeg sagtens slutte mig til alle dem, der i dag begejstret vil stemme ja til et totalt forbud imod tobaksreklamer.
Men når jeg ikke har tænkt mig at følge anbefalingerne fra vores ordfører, professor Cabrol, så er det fordi, jeg ikke er overbevist om, at dette forbud vil give det ønskede resultat.
I stedet for at sætte alle vores kræfter ind for at forsøge at overbevise vores medborgere om at holde op med at ryge og i stedet for at opdrage vores unge til at leve og til at være kritiske over for reklamer, vælger vi den letteste udvej, nemlig et forbud, og hermed viser vi dem endnu en gang, at de f.eks. er voksne nok til at vælge folkets repræsentanter, men at de på alle andre områder stadig er mindreårige.
Forbuddet mod tobaksreklamer er således den letteste udvej. Men hvor fører den os hen? Vil man virkelig opstille regler for alt det, som på den ene eller den anden måde opfordrer til rygning ved hjælp af indirekte reklame? Efter min mening går vi for vidt.
Vil vi tage konsekvensen og bandlyse rygende filmstjerner på film, og vil vi forbyde reklamer for eau de toilette, der bærer navnet på en cigar eller på en kendt skuespiller eller sportsmand, der er ryger?
Jeg mener ærligt talt, at vores nationale lovgivninger giver os muligheder nok for at opstille regler for reklame om alt muligt, og her er jeg enig med vores Udvalg om Retlige Anliggender og Rådets juridiske tjeneste, der begge siger, at artikel 100 A ikke kan være juridisk grundlag for et forbud mod tobaksreklamer.
Jeg er overbevist om, at forbuddet mod reklame for tobaksvarer vil gå ud over de små producenter og blot vil fordele markedsandelene mellem de store producenter af tobaksvarer, men at det ikke vil få nogen indflydelse på det direkte forbrug.
Jeg frygter også, at et forbud mod reklame for tobaksvarer vil være et skridt på vejen til et kommende forbud mod andre produkter, som f.eks. alkohol. Er det det, vi ønsker?
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at jeg protesterer imod vores hykleri, hvor vi på den ene side støtter de europæiske tobaksproducenter med milliarder af ecu og på den anden side forbyder den reklame, der skal gøre det muligt at sælge selvsamme tobak.

Schleicher
Jeg beklager, at de vigtige ændringsforslag fra Europa-Parlamentet til betænkningen af Cabrol ikke kunne finde et flertal. Jeg ser ikke i traktaten om Den Europæiske Union noget retsgrundlag for den fælles holdning.

Souchet
Da vi i vores gruppe er helt klar over tobaksrygningens meget skadelige virkninger, kan vi kun gå ind for en streng lovgivning med hensyn til reklame og salgspropaganda for tobaksvarer.
Kun en reduktion af reklamen og salgspropagandaen vil nemlig kunne føre til en reduktion i tobaksforbruget. Alle ved, at tobaksvanerne meget ofte er grundlagt i slutningen af teenageårene eller i den tidlige voksenalder. Det er derfor, at vi godkender lovgivningen om tobaksreklame. En fælles europæisk lovgivning vil kunne forhindre, at reklamerne "flytter« til de medlemsstater, der har den slappeste lovgivning. Mange kultur- og sportsbegivenheder bliver nemlig gengivet i forskellige medier, hvis publikum dækker alle medlemstaterne. Man må derfor undgå, at de reklamer, der er forbudt i visse medlemsstater, uden kontrol bliver udsendt af medierne i andre medlemsstater.
Vores gruppe vil dog gerne gøre opmærksom på sin holdning til den europæiske tobaksproduktion. Mange parlamentsmedlemmer fra de medlemsstater, der ikke dyrker tobak, ønsker helt at afskaffe enhver støtte til tobaksproduktionen. Men man skal huske, at Den Europæiske Union i høj grad har et underskud, og at den importerer meget mere tobak, end den eksporterer. Afskaffelsen af støtte til den europæiske tobaksdyrkning ville føre til dennes totale forsvinden. Importen ville så stige, hvilket ville få nogle negative konsekvenser for Den Europæiske Unions handelsbalance og ingen indflydelse på forbruget.
Tobaksdyrkning er en af de produktionsformer, der kræver mest arbejdskraft. Det ville være absurd at afskaffe denne støtte, da det ville have en ødelæggende virkning for nogle særligt følsomme landområder.
Endelig rejser Cabrols betænkning et vigtigt juridisk spørgsmål. Selvom ordføreren med hensyn til indholdet har de bedste intentioner, så godkender han Kommissionens udarbejdelse af et direktiv, der er helt i modstrid med de gældende retsprincipper, og som griber ind i de nationale beføjelser, hvilket er et tydeligt brud på subsidiaritetsprincippet.
Beskyttelsen af folkesundheden er nemlig udelukkende en national beføjelse, der ikke hører ind under Fællesskabets kompetenceområde, og som således ikke kan være genstand for noget direktiv.
Denne præcedens er yderst farlig. Den kan nemlig bane vejen for, at Fællesskabet med en flertalsafstemning kan gribe aktivistisk ind i praktisk taget alle områder, der hører ind under medlemsstaternes kompetence. Den skaber således et klima med juridisk usikkerhed, når den viser, at de europæiske institutioner ikke regner de retsregler, der gælder for dem, for noget særligt, og at de overskrider deres beføjelser og anser retten for at være til rådighed for skiftende flertal.

Taubira Delannon
En nøje overholdelse af procedurerne er en garanti for demokrati, og det er vigtigt, at man aldrig opgiver den årvågenhed, der skal sikre, at vigtige beslutninger, der har indflydelse på borgernes dagligdag, bliver truffet i overensstemmelse med de regler, som man frivilligt er gået med til.
Spørgsmålet om det juridiske grundlag, som en tekst bygger på, er således altid et fundamentalt spørgsmål. Hensigtens karakter og i dette tilfælde den brug, som man kan gøre af det juridiske argument som et led i en forhalende taktik, er dog ikke uvæsentlig.
Sammenhængen i vores Parlaments politiske valg er forbundet med vores troværdighed og vores effektivitet, og det er med det politiske mod, som nødvendigheden kræver, at vi skal fastholde vores fordringsniveau med hensyn til folkesundheden.
Den teknologiske udvikling er i øvrigt ikke uden indflydelse på handelspraksis, og når informations- og reklameteknikken gør det muligt at overskride grænserne, kan denne faktiske harmonisering af markedsreglerne ikke anses for at være ubetydelig.
Det er ud fra denne pricipielle motivering, at vi i dag har valget mellem et samfund, hvor friheden (de stærkestes og de mest heldiges) er et dogme og ikke en erobring, der beskytter de svageste, og et samfund, hvor ansvarlighed igen er en politisk dyd, selvom den skulle true visse finansielle interesser.
Dette valg betyder ikke, at man skal se bort fra de kulturelt svære spørgsmål om den pædagogik, man skal anvende for at hjælpe de unge med at opstille deres egen adfærds- og forbrugsregler, eller de naturligt vanskelige og politisk skadelige spørgsmål om statens indbringende finansielle indblanding i tobaksindustrien og i andre trusler for folkesundheden (alkohol og skatteindtægter fra prostitution osv.)
Men 10 års eftertanke, overvejelse og tøven svarer til den tid, det tager et barn at blive ung og at opdage disse flygtige og farlige glæder, uden at være forberedt til at dosere og kontrollere disse, som om de tidligere generationer ikke havde været i stand til at give dem andre måder at drømme på.
Den indbyrdes tilnærmelse af lovgivningerne, der har til hensigt at bremse den slags opfordringer, kræver ikke noget særlig stort mod. Lad os i det mindste udvise dette mod.
Indstilling ved andenbehandling af Kenneth D. Collins (A4-0146/98)
Alavanos
Rådets direktiv om kvaliteten af drikkevand er af stor betydning, og det bør sikres, at det omsættes korrekt til national lovgivning. Det er vigtigt, at man under andenbehandlingen vedtog ændringsforslaget af Marinucci om overførsel af kobber fra bilagets del B til del C, hvilket er helt i overensstemmelse med de videnskabelige oplysninger, men samtidig giver mulighed for at ændre værdier og klassifikation af parametrene på grundlag af udviklingen i de videnskabelige erkendelser.

Buffetaut
Hvem går ikke ind for at bevare kvaliteten af drikkevandet?
Denne målsætning bør både staterne, de lokale myndigheder, virksomheder og privatpersoner sætte deres kræfter ind på. For at nå de fastsatte mål er det dog i praksis nødvendigt at opstille nogle klare, relevante og målelige parametre.
Under udarbejdelsen af disse definitioner og klassifikationer er det dog også en nødvendighed, at de trufne valg svarer til virkeligheden, og at de ikke bygger på nogle vurderinger, der er mere ideologiske end videnskabelige. I den forbindelse forekommer bestemmelserne i den fælles holdnings bilag 1, del B, om kobber os ikke at svare til de videnskabelige forhold og til det sikre kendskab, man har til kobbers virkning på organismen.
Vi var derfor af den opfattelse, at det i høj grad var hensigtsmæssigt at stemme for ændringsforslag 31-34. Langt de fleste af vores kolleger var enige i vores synspunkt, og det kan vi kun glæde os over, også fordi der i praksis ikke eksisterer noget materiale, der let og risikofrit kan erstatte kobber, når det gælder om at lede vandet hen til forbrugerne.
Europa-Parlamentet har her til morgen handlet realistisk og seriøst med hensyn til et spørgsmål, der ganske vist er teknisk, men som har nogle ikke ubetydelige konsekvenser.

Grossetête
Dette direktivforslag, der behandles ifølge proceduren for den fælles beslutningstagning, var allerede i stor udstrækning blevet forbedret af Europa-Parlamentet under førstebehandlingen i december 1996.
Forhandlingerne i Rådet blev afsluttet inden for en ret tilfredsstillende tidsfrist. Kun ét år! Hvis man sammenligner med andre tekster, så er der grund til at glæde sig over dette.
Men frem for alt har Rådets fælles holdning medtaget visse grundlæggende ændringsforslag fra Parlamentet, såsom:
anmodningen om at indføre harmoniserede prøveudtagningsmetoder til at kontrollere blyindholdet i vandet. Jeg indgav denne anmodning for PPE-gruppen under førstebehandlingen. Det drejer sig om et vigtigt punkt, for det er absolut nødvendigt, at vi har sammenlignelige data til rådighed fra de forskellige medlemsstater; -fastlæggelsen af de punkter, der skal være overensstemmende. Rådet har i den forbindelse fastholdt mit ændringsforslag, der blev vedtaget under førstebehandlingen. Med hensyn til vand fra vandledningsnet er det punkt, der skal være overensstemmende, således "vandhaner, der sædvanligvis anvendes til drikkevand«, hvilket gør det muligt at undgå overensstemmelseskontrol for havevandhaner... Det vil lette gennemførelsen af dette direktiv meget.Der er dog ikke desto mindre visse punkter i den fælles holdning, der stadig kunne forbedres.
Med hensyn til kobber er det ændringsforslag, der blev vedtaget under førstebehandlingen, ikke blevet overtaget af EuropaKommissionen og Rådet. Læg mærke til, at ingen af dem har givet Parlamentet nogen argumenter for dette valg.
På PPE-gruppens vegne glæder jeg mig over, at vi i dag har vedtaget det ændringsforslag, der har til hensigt at lade kobber gå fra bilag B om kemiske produkter til bilag C, hvor jern og mangan står opført. Denne bilagsændring betyder, at hvis grænseværdien for kobber overskrides, så er det - ligesom for alle de parametre, der står i bilag C, artikel 8, stk. 2, der gælder. Ifølge denne artikel skal medlemsstaterne hurtigst muligt træffe udbedrende foranstaltninger til genoprettelse af drikkevandets kvalitet. Dette er en vigtig garanti for kvaliteten af drikkevandet.
PPE-gruppen er ligeledes tilfreds med vedtagelsen af de ændringsforslag, der drejer sig om:
parameterværdierne for visse kemiske stoffer, som f.eks. trihalometan, eller de fysiske parametre, såsom radioaktiviteten, som man naturligvis skal tage hensyn til i lyset af Euratom-direktivet; -anmodningen om en undersøgelse med hensyn til de stoffer, der kan fremkalde endokrine forstyrrelser. Jeg lægger vægt på den kendsgerning, at vi i dag ikke har tilstrækkeligt med videnskabelige data til rådighed. Men jeg ønsker, at de forskningsprogrammer, der iværksættes af Kommissionen, ubetinget bliver fremskyndet. Dette er i tråd med det forsigtighedsprincip, som Unionen har pålagt sig selv med hensyn til miljøet og folkesundheden.Hvad bly angår, så skal medlemsstaterne udarbejde en rapport om blyrørs indflydelse på vandkvaliteten. De har en frist på fem år til at gennemføre en plan, der tager sigte på at udskifte disse rør. Det er en god løsning, der giver en rimelig frist til at planlægge det, som skal gøres, i lyset af denne indflydelse. Det ville naturligvis være ønskeligt, om der blev sat et tal på disse planer, og om der blev lagt en plan for udgifterne, men dette hører ind under den enkelte medlemsstats kompetence.
Jeg vil gerne minde om, at med hensyn til normen for bly, vil de medlemsstater, hvis vandledningsnet til dels består af blyrør (hovedsagelig Det Forenede Kongerige, Frankrig, Spanien, Italien, Portugal, Belgien og Irland), skulle gøre en enorm økonomisk indsats (ECU 35-50 milliarder for hele EU).
Endelig er de muligheder for undtagelser, som den fælles holdning giver, begrænsede og lagt i fastere rammer med hensyn til tidsfristerne. Det er der grund til at glæde sig over. I nogle ganske særlige tilfælde var det dog alligevel en god idé at give medlemsstaterne mulighed for at anmode Europa-Kommissionen om at få forlænget en undtagelse.
Jeg vil gerne lykønske vores ordfører, Hr. Ken Collins, meget kraftigt for det arbejde, han har udført både under førstebehandlingen og under andenbehandlingen.

Lindqvist
Vandforsyning er primært et nationalt anliggende. Vandmangel, miljøproblemer, naturkatastrofer og lignende gør det europæisk og globalt. Jeg kan derfor støtte en fælles vandpolitik under forudsætning af, at medlemslandene må stille strengere krav. Dette foreslås også i direktivet. Jeg har derfor stemt ja til betænkningen.

Nicholson
Hr. formand, det er vigtigt, at vandkvaliteten beskyttes og forbedres overalt i Den Europæiske Union. Befolkningen kan med rette forvente intet mindre end det.
Selvom jeg finder det nyttigt at fastsætte standarder, skal det være op til medlemsstaterne at gennemføre dem, samtidig med at de forbedrer og hæver deres standarder - og der er rigelig plads til forbedring.
Vi må se på, hvordan vi bedst kan fjerne enhver kontakt med blyrør, og de enkelte medlemsstater bør udarbejde forslag, der vil føre til en fuldstændig fjernelse af bly.

Rovsing
Drikkevandsdirektivet er et af de væsentligste lovgivningsinitiativer inden for EU's miljøpolitik. Blandt de helt centrale elementer i direktivet er princippet om forebyggelse samt princippet om, at forureneren betaler. Det er væsentlige kriterier, som vi er nødt til at fastholde, hvis vi også fremover vil sikre rent vand til forbrugerne. Det er glædeligt at se, at Kommissionen, Rådet og Parlamentet har haft et velfungerende samarbejde om at udarbejde klare direktivbestemmelser, som fortjener fuld støtte.

Souchet
Vores gruppe stemte ja til Rådets fælles holdning om kvaliteten af drikkevand. Det er dog nødvendigt at opstille et hierarki med hensyn til vandpolitik for både at garantere en sikker vandforsyning, at rense forurenet vand og at bremse enhver ny forringelse af vandkvaliteten. Disse tre politiske mål skal tilstræbes samtidig med det formål at tilfredsstille forbrugernes behov. Det er således vigtigt at kontrollere, om forslagene hænger logisk sammen, og at sørge for en effektiv kontrol af overensstemmelsen på baggrund af pålidelige data og analysemetoder.
Medlemsstaterne skal derfor overholde de fastlagte rammemålsætninger, idet de anvender nogle egnede teknikker og teknologier. Såvel på vandområdet som på mange andre miljøområder er det nødvendigt at anvende subsidiariteten så meget som muligt, så man kan få løst problemerne på den mest effektive måde. Navnlig med hensyn til rensning af forurenet vand er det dog nødvendigt at lette samarbejdet mellem medlemsstaterne, eftersom vandreservoirerne ikke kender til de kunstige, administrative grænser, som landegrænserne udgør. Vi ved alle, at Rhinen løber ud i Nordsøen efter at have løbet igennem Schweiz, Frankrig, Tyskland og Nederlandene. Ethvert ønske om at fastlægge normer for kvaliteten af drikkevand vil ikke nytte noget, hvis man glemmer dette samarbejde mellem staterne.
Frem for at lade de europæiske institutioner gøre normerne strengere hele tiden, skal man hellere fremme et sådant samarbejde, så man giver mulighed for, at så mange beslutninger som muligt bliver truffet på lokalt plan, idet man anvender subsidiaritetsprincippet, og så man sikrer, at det er de bedst egnede foranstaltninger og teknologier, der anvendes.

Titley
Jeg er glad for at støtte denne betænkning fra min kollega, hr. Collins. Vandkvaliteten betyder naturligvis meget for enhver borger i Europa. Det er godt at se, at regeringerne i EU har indført næsten 40 af Parlamentets ændringsforslag siden førstebehandlingen. Det er et godt eksempel på et samarbejde mellem de folkevalgte ministre og de folkevalgte MEP'er med henblik på at forbedre forbrugerstandarderne.
Jeg støtter imidlertid ordførerens ændringsforslag, der sigter mod at begrænse medlemsstaternes muligheder for ikke at overholde EU's normer for vandkvalitet. Han gør ret i at hævde, at mens medlemsstaterne skal have ret til at fastsætte strengere normer end dem, der er fastsat i EU-lovgivningen, så skal de stadig gennemføre EU's mindstekrav af hensyn til forbrugerne.
Her i Parlamentet har vi ofte travlt med at lovgive på områder, der nok er vigtige for den ene eller den anden gruppe, men som ikke altid påvirker mange mennesker i deres hverdag. Denne betænkning bør have Parlamentets opbakning, så alle i EU kan se, at vi også gør en indsats for at beskytte miljøet og sikre befolkningens sundhed. Jeg ved, at man i hr. Collins' hjemland ofte kalder whisky for livets vand, men hans betænkning viser, at han erkender betydningen af at sikre, at drikkevandet, det virkelige livets vand, er så rent som muligt.

Wibe
Denne type af betænkning bør ikke passere gennem dette Parlament. Parlamentet mangler kompetence til at fastlægge retningslinjer for f.eks. indholdet af radioaktivitet i drikkevand. Parlamentet bør beslutte om generelle retningslinjer, men derefter overlade det til ekspertmyndigheder at udarbejde specifikke detaljer. En hovedfejl ved dette Parlaments funktion er netop, at der bruges alt for meget tid på detaljer (på områder, hvor Parlamentet mangler kompetence) og alt for lidt tid på generelle retningslinjer.
Parlamentet skal opstille mål; ekspertmyndighederne skal beslutte om midlerne til at nå disse mål.
Henstilling af Miranda de Lage (A4-0156/98)
Alavanos
Jeg nægtede at stemme for aftalen mellem EU og Mexico på grund af menneskerettighedssituationen i dette land, især i Chiapas-regionen. Desværre indtager den mexicanske regering en stejl holdning, tillader, at et folkedrab udvikler sig til skade for denne region, og sætter hindringer i vejen for de internationale observatører. Jeg skal naturligvis også understrege, at det er vigtigt, at der er menneskerettighedsklausuler, men det er ikke sjældent, at disse omgås, hvilket erfaringerne med andre lande har vist os

Deprez
Jeg glæder mig ligesom Dem over, at vedtagelsen af den interimsaftale, som vi har afgivet samstemmende udtalelse om, vil gøre det muligt hurtigt at indlede de handelsmæssige forhandlinger mellem Den Europæiske Union og Mexico. Det er almindelig anerkendt, at moderniseringen af Mexicos økonomi og dets optagelse i NAFTA nødvendiggjorde en reform af den rammeaftale om samarbejde, der blev indgået i 1991 mellem Det Europæiske Fællesskab og Mexico, og som stadig er kraft i dag. Den Europæiske Union kunne i øvrigt ikke forholde sig passiv over for forværringen af krænkelserne af menneskerettighederne og af de grundlæggende frihedsrettigheder eller over for de stigende sociale uligheder og fattigdommens udbredelse i Mexico efter begivenhederne i Chiapas og finanskrisen i december 1994.
Som vores ordfører siger, så tages der i den nye aftale højde for tre samarbejdsformer, der har til hensigt at fremme demokratiseringen af det mexicanske samfund, og som ikke var med i rammeaftalen fra 1991. Det glæder vi os alle over. Man må dog ligesom Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender konstatere, at som de ser ud i dag, sørger de nævnte mekanismer i den politiske dialog ikke for at inddrage civilbefolkningen. Der er her tale om en mangel, som det efter min mening ville være en god idé at rette op på. Jeg mener, at den globale aftale nødvendigvis skal angive de procedurer, der sikrer, at NGO'erne og andre af civilbefolkningens sammenslutninger og organisationer deltager aktivt i den politiske dialog. Mere generelt vil jeg sige, at det er ret vigtigt, at de to parter i den endelige aftale giver demokratiklausulen et indhold, der rent faktisk er brugbart.
Apropos den endelige aftale, så kan jeg ikke afslutte mit indlæg uden at sige, at jeg er meget enig i udtalelsen fra Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser. Europa-Parlamentet skal så absolut beholde den beføjelse, det har til at afgive sin samstemmende udtalelse om hele aftalen, lige så snart vi kender resultaterne af den nært forestående forhandling.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi er tilhængere af udviklet økonomisk, politisk og sociokulturelt samarbejde og udveksling med Mexico. Trods dette har vi ikke stemt for denne betænkning. Vi mener ikke, at Mexico i den nuværende situation opfylder kravene om respekt for menneskerettighederne.
I Mexico, især i Chiapas-provinsen, sker der permanente krænkelser af menneskerettighederne. Mange fagforeningsaktivister og menneskerettighedsaktivister er blevet myrdet af paramilitære grupper, som indirekte er knyttet til militæret. Mexico overtræder også i flere tilfælde menneskerettighederne angående behandlingen af flere nationale minoriteter, som tilhører de oprindelige befolkninger.

Wurtz
De kommunistiske parlamentsmedlemmer og deres franske forbundsfæller går ind for at ophæve aftalen om partnerskab og samarbejde mellem Den Europæiske Union og Mexico. Vi er tilhængere af denne særlige foranstaltning efter anmodning fra mange mennesker i Chiapas og i Mexico i det hele taget, og det af nogle grunde, som jeg allerede har haft lejlighed til at gøre rede for her i Parlamentet, nemlig den 15. januar i år, dagen efter den forfærdelige massakre i Acteal. Vi vil således ikke stemme for denne betænkning.
Siden begyndelsen af året har alvorlige overtrædelser af menneskerettighederne, militarisering af området og militærlignende gruppers tilstedeværelse været daglig kost. Befolkningen lever i et samfund med vold og konstante spændinger. Risikoen for nye sammenstød vokser, for så vidt som de sande ophavsmænd til massakren i Acteal endnu ikke er blevet straffet. Snesevis af indfødte er i fængsel for at have demonstreret, eller fordi de har deltaget i indførelsen af selvstændige bystrukturer i overensstemmelse med San Andrès-aftalerne fra februar 1996.
Den mexicanske regering lader til at ville ignorere det forslag til en reform af forfatningen med hensyn til rettigheder og den indfødte befolkning, som blev udfærdiget af Forligs- og Fredskommissionen, der trods alt havde en lovlig beføjelse hertil.
Denne holdning er i modstrid med tankegangen i San Andrès-aftalerne, der imødekommer ønsket om at finde en løsning gennem en dialog. Associeringsaftalen mellem Mexico og Den Europæiske Union var blevet udarbejdet i den forbindelse. At godkende den i dag ville være at sige god for en helt anden politik. At ophæve dens gyldighed kan være en hjælp til, at forpligtelserne bliver overholdt, og det er det, som vi foreslår.
Betænkning af Peijs (A4-0149/98)
Reding
Reformen af toldkodeksen, der har været under forberedelse længe, kommer belejligt i betragtning af den chokerende meddelelse om de tab, der har været på Fællesskabets budget som følge af svindel i stor stil. Europa bør tilpasse denne lovgivningsmæssige ramme. Fællesmarkedet og varernes frie bevægelighed er nemlig ikke blevet skabt for at lette de kriminelle organisationers omfattende smugleri. De forskellige former for toldsvindel beløber sig til cirka ECU 2 milliarder for 1997. I en situation med budgetnedskæringer i de fleste af medlemsstaterne har meddelelsen om et sådant tab en meget negativ indflydelse på Unionens og de nationale forvaltningers omdømme.
Reformen af toldkodeksen, der er en referenceramme for kommende forslag og initiativer fra Kommissionen på dette område, er således velkommen og nødvendig. Embedsmændene fra toldforvaltningerne har længe bedt om en forenkling af den lovgivning og de procedurer, der gælder for deres arbejde. Virksomhederne vil lettere kunne anvende nogle tekster, der er gennemskuelige og forenklede. Bestemmelserne i toldkodeksen skal i øvrigt kunne tilpasses lettere og hurtigere.
Disse aspekter af den foreslåede reform går helt klart i den rigtige retning, og de vil gøre det muligt at reducere mulighederne for svindel betydeligt. Det er dog nødvendigt at tilføje et par bemærkninger. For det første skal den demokratiske kontrol sikres. Det er nemlig vigtigt, at ønsket om at fremskynde procedurerne ikke fører til en situation, hvor Europa-Parlamentet mister enhver mulighed for demokratisk kontrol. At ændringsprocedurerne rationaliseres må ikke betyde, at de berørte virksomheder får færre muligheder for at blive hørt, at der er usikkerhed med hensyn til indholdet af Kommissionens gennemførelsesbestemmelser, eller at beslutningerne træffes uden om de valgte organer. For at bøde på den forlængede reaktionstid som følge af Europa-Parlamentets høring, skal Kommissionens forslag være både klare, detaljerede og tilstrækkeligt fleksible til at undgå gentagne ændringer.
For det andet skal man undgå forvirring. Forenklingen af procedurerne skal nedsætte forvaltningernes reaktionstid, når de står over for nye situationer. Den skal kort og godt gøre det muligt hurtigt at lukke de smuthuller, som man ikke havde taget højde for, og således forhindre den svindel, der skyldes gråzoner i lovgivningen. Desuden kan gentagne ændringer, der foretages kort tid efter hinanden, skabe forvirring hos forvaltningerne og gå ud over de berørte virksomheder, som konstant skal tilpasse deres arbejdsmetoder. Denne forvirring er lige så gavnlig for svindelen, som gråzonerne i lovteksterne er det. Derfor har den ekstra tid, som Europa-Parlamentets høringsprocedure kræver, ikke nødvendigvis en negativ indflydelse.
Ved at vedtage de ændringer, som ordføreren foreslår, finder Parlamentet den gyldne middelvej mellem en rationalisering af procedurerne og kravet om demokratisk kontrol, alt imens systemets kommende effektivitet forøges betydeligt.

Ribeiro
Når man en dag, eller hvis man en dag skriver den sande historie om denne liberaliseringsbølge, vil man sikkert anerkende toldembedsmændenes anstrengelser for at dæmme op mod det raseri mod regler og mekanismer, der har med forsvaret af de nationale økonomier at gøre, mod den svindel, der så kvikt og hurtigt har udnyttet liberaliseringens "muligheder« og hastværk.
Ud over som erhvervsgruppe at have været de første og største ofre for en proces, som de i øvrigt har forberedt sig til gennem uddannelse og teknisk udstyr.
I revisionen af toldkodeksen er det igen blevet tydeligt, hvad der har været den almindelige holdning. De professionelles forbehold og forslag er blevet ignoreret eller nedgjort, særlig, hvad angår måden, der skulle deklareres på af hensyn til statens overordnede interesser.
I alle tilfælde bør embedsmændene anerkendes som væsentlige samtalepartnere på toldområdet, i særdeleshed med hensyn til skatteopkrævning og i kampen mod svindel, og hvad angår selve den aktivitet, hvis eksistens, der står på spil, og dem, der er beskæftiget med den.
Hvordan vi har stemt, er selvfølgelig blevet afgjort af en grundholdning, der går ind for at forsvare det offentliges interesser, hvor vi vedblivende mener, at de statslige embedsmænd og alle de andre ansatte på dette område har en rolle at udføre i kampen mod overdrivelserne i dereguleringen af procedurerne og i den uindskrænkede adgang hertil, inden for den meget vigtige kamp mod en svindel, som jo tjener interesser, der overskrider alle grænser.

Rübig
Som tidligere medlem af det parlamentariske undersøgelsesudvalg om toldsvindel støtter jeg principielt ethvert initiativ, som kan gøre proceduren mere effektiv og mere modstandsdygtig over for svindel.
Men jeg stemmer kun med forbehold for den foreliggende ændring af toldkodeksen. Jeg går ind for en fornuftig og administrerbar revision af EU's toldlovgivning. Nye reguleringer skal opfylde kravene i SLIM og fiche d'impact. Det er her også nødvendigt at inddrage alle implicerede parter i meningsdannelsesprocessen - toldmyndigheder, sælgere og købere, transportører samt banker og forsikringsselskaber.
Betænkning af Pollack (A4-0161/98)
Blokland
Hr. formand, jeg er helt enig i de tre betænkninger om forsuring. Kommissionens forslag og Parlamentets ændringsforslag støtter vi. Med hensyn til den hidtil førte politik mod forsuring kan vi være meget tilfredse. Allerede fra halvfjerdserne er der i Europa truffet foranstaltninger for at få udslippet af svovl- og kvælstofdioxider under kontrol. Og den politik virker. På trods af stigningen i energiforbruget er udslippet af disse to stoffer faldet drastisk. Lad os derfor opregne vores gode resultater! Reduktioner på mere end 50 % siden 1980 er for de fleste medlemsstater heldigvis ingen undtagelse. Selv de planlagte reduktioner af svovl- og kvælstof for år 2010 kan som følge af de nye normer for udstødningsgasser sandsynligvis realiseres. Det giver håb.
Men vi kan desværre ikke kun være positive. Forureningen med fint stof og ammoniak er meget hårdnakket. Forureningen med småpartikler eller fint stof udgør en klar trussel mod sundheden. Derfor er jeg glad for, at der nu langt om længe er opstillet kvalitetsmålsætninger herom. Jeg må dog straks bemærke, at de forekommer mig at være lovligt høje. Som bekendt, frigøres partiklerne først og fremmest i trafikken. Hvis væksten i trafikken fortsætter på samme måde som i de forløbne år, vil emissionen af partikler kun vokse. Det er meget foruroligende, fordi kun én partikel kan være fatal for bestemte risikogrupper. De grænseværdier, der nu findes i Kommissionens forslag, vil nok vise sig at være "ønskeværdier«.
Forureningen med ammoniak foregår først og fremmest i landbruget, og den er meget forskellig fra region til region. Vi har på dette område absolut brug for kvalitetsmålsætninger, men en virkningsrettet politik må her sørge for reduktionerne. En reduktion af det intensive kvægbrug synes at være den eneste virkelige løsning. National politik er her svaret, fordi der er så stor forskel på intensiteten af forureningen.
Min konklusion er: Den forsuringsstrategi, som Kommissionen følger, ser god ud, men efter min opfattelse er det nødvendigt med en supplerende partikelstrategi. Jeg ønsker Kommissionen held og lykke hermed, for reduktion af trafikken er ingen nem opgave.

Díez de Rivera Icaza
Vi, der stemmer for Hautala-betænkningen, støtter naturligvis fru Pollacks betænkning igen, eftersom kvaliteten af den luft, vi indånder, er en betydningsfuld del af beskyttelsen af vores sundhed.
Vi er alle bevidste om de skadevirkninger, som de forurenende stoffer, der omhandles i dette direktiv, har for den offentlige sundhed og miljøet, og det presserende behov for, at grænseværdierne skal være bindende. En af dette direktivs fortjenester er netop, at de på dette områder støtter sig på de nye vejledende værdier, som er blevet fastsat af WHO.
Men da den tid, jeg har til min rådighed, er kort, vil jeg nu koncentrere mig om to spørgsmål, som efter min mening er blevet løst dårligt i den tekst, vi forhandler i dag. Det ene drejer sig om den betydning, som antallet og placeringen af målestationerne får på de mindre øer i Unionen eller øer, som er en del af et øhav, eftersom det efter al sandsynlighed vil være den eneste målekilde og hermed den eneste information til borgerne. Det andet spørgsmål er, hvordan man skal fastsætte målingerne i turistområder, der mindst tredobler deres indbyggertal i feriesæsonen, eller i områder med en befolkning på mindre end 250.000 indbyggere.
Vi er, i overensstemmelse med ordføreren, kommet med flere ændringsforslag for at få dækket dette retlige tomrum, eftersom alle borgere har de samme rettigheder til alting og naturligvis også til kvaliteten af den luft, de indånder.

Titley
Jeg stemmer for denne betænkning, da de folk, der har valgt os ind i Parlamentet, med rette kan forvente, at vi støtter foranstaltninger, der har til hensigt at rense den luft, som vi alle indånder.
Tidligere i dette århundrede var min egen valgkreds, Greater Manchester, et af de mange områder i det industrialiserede Storbritannien, der nød godt af regeringernes lovgivning om ren luft. Men i dag ved vi, at luftforureningen ikke blot kan skade vores egne børn og vores eget område, men at forurening fra ét land også kan føres med vinden og skade det internationale miljø.
Denne betænkning fra min kollega, fru Pollack, er et klassisk eksempel på princippet om at tænke globalt og handle lokalt. Der bør anvendes ensartede standarder til måling af luftforurening i EU, så myndighederne og offentligheden i de lokale områder kan få kendskab til den forurening, de møder i hverdagen. En sådan regelmæssig information kan være et reelt incitament for regeringerne og erhvervslivet til at reducere forureningsniveauet.
Samtidig med en national indsats som eksempelvis den britiske regerings garanti på det nyligt afholdte Kyoto-topmøde om at bekæmpe forureningsniveauet, kan EU-lovgivningen også føje et våben til arsenalet til kampen for ren luft til de kommende generationer.
Betænkning af Hautala (A4-0174/98)
Buffetaut
Direktivforslagene om en begrænsning af svovlindholdet i visse flydende brændstoffer er et af elementerne i den aktion, der er planlagt i forbindelse med Fællesskabets strategi for at bekæmpe forsuring.
Svovldioxid (SO2 ) er et af de forurenende stoffer, der bidrager til den forsuring, som skyldes den alt for store aflejring af forsurende stoffer i forhold til den pågældende jord eller det pågældende vand. Virkningen af disse syreaflejringer er i betydelig grad afhængig af receptorernes egenskaber og følsomhed samt naturligvis af aflejringernes mængde.
Det skal i øvrigt bemærkes, at forbrændingen af kul er den vigtigste årsag til SO2 -emissioner.
Man kan undre sig over, at der ikke tages højde for denne kendsgerning. På samme måde kan man spørge sig selv, om det er relevant at fastsætte nogle meget lave generelle grænseværdier med undtagelsesmuligheder, og om det ikke ville være fornuftigere at gå omvendt frem, så man fastsatte nogle lave grænseværdier for de følsomme områder.
Det er ligeledes vigtigt at understrege spørgsmålet om det brændstof, der anvendes i raffinaderierne. Raffinaderierne er allerede underlagt strenge begrænsninger med hensyn til svovldioxidemissioner. Er det så rimeligt at tilføje endnu en bestemmelse?
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at den tekst, som vi foreslås, nødvendiggør nogle store investeringer i afsvovlingsanlæggene, hvor der allerede eksisterer en lang række reguleringer, som begrænser SO2 -emissionerne. Det ville være at foretrække - og mere effektivt - at opstille en ny, generel strategi for bekæmpelsen af forsuring og at fastlægge nogle nationale grænseværdier, der tager højde for de geografiske forskelle med hensyn til syreaflejringerne.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Vi har stemt ja til betænkningen på grund af sagsindholdet, men reagerer alligevel stærkt mod ændringen, mod ordførerens vilje, af det retlige grundlag fra 130 S til 100 A, da dette indskrænker medlemsstaternes mulighed for at iværksætte strengere miljøbeskyttelsesforanstaltninger.

Grossetête
Selvom jeg ikke altid har været enig i hendes holdninger, vil jeg gerne lykønske fru Hautala for hendes betænkning og for det arbejde, hun har udført.
Jeg er glad for, at vores Parlament har vedtaget det ændringsforslag, der har til hensigt at ændre denne teksts juridiske grundlag. Artikel 100 A er efter min mening et meget bedre grundlag for en tekst, som fastlægger nogle grænseværdier for svovl i visse flydende brændstoffer, med det formål dels at bekæmpe forsuringen og dels at undgå de konkurrenceforvridninger, der eksisterer i øjeblikket på det europæiske marked for svær brændselolie.
Svovlindholdet varierer nemlig meget fra den ene medlemsstat til den anden, ikke blot før behandlingen af disse brændstoffer, for dette afhænger af det område, de kommer fra (Den Persiske Golf, Nordsøen osv.), men også efter deres behandling, eftersom normerne er meget forskellige fra den ene medlemsstat til den anden.
I den forbindelse vil jeg gerne minde om, at stk. 4 i artikel 100 A giver medlemsstaterne mulighed for at anvende nogle strengere nationale normer, hvis der er en miljømæssig begrundelse herfor. Jeg håber, at Europa-Kommissionen vil tage højde for denne afstemning og ændre sit forslag i den retning.
Globalt set var Europa-Kommissionens tekst harmonisk og krævede ikke de helt store ændringer. På min politiske gruppes vegne beklager jeg, at dette direktivs anvendelsesområde er blevet udvidet til at omfatte bunkerolie og dieselolie til skibe, og at den norm, som Europa-Kommissionen gik ind for med hensyn til gasolie, er gjort strengere. Disse ændringer er ikke realistiske økonomisk set, og de kan ikke begrundes ud fra et miljømæssigt synspunkt. Jeg er dog tilfreds med vedtagelsen af de ændringsforslag, der tager sigte på, at Europa-Parlamentet skal tilknyttes informationsprocedurerne.
Europa-Kommissionen vil i øvrigt inden udgangen af året skulle fremlægge nogle forslag vedrørende de økonomiske instrumenter, der kunne medvirke til at reducere svovldioxidemissionerne. Denne indfaldsvinkel havde fortjent at blive præsenteret i dette forslag allerede i dag.
Betænkning af Poggiolini (A4-0119/98)
Fayot
Forbrugerne og vel også en del producenter har vanskeligt ved at orientere sig i det store antal miljømærker, der eksisterer (der skal på verdensplan være mere end 50).
I mange henseender udsættes miljøbevidste borgere for en skamløs behandling. Det ville derfor kun være rimeligt, hvis der i det mindste i det europæiske indre marked fandtes et europæisk miljømærke, som forbrugerne kunne have tillid til.
Det ser ikke ud til, at dette vil kunne opnås i den nærmeste fremtid.
For EU har ikke alene at gøre med en mangfoldighed af eksisterende nationale symboler, men skal også kæmpe mod vildledende "økologisk« reklame.
Dette forklarer også, at næsten ingen forbrugere kender det europæiske miljømærke, som har eksisteret i over fem år, nemlig blomsten i feltet af stjerner, som næsten ingen kender. Skyld heri er også medlemsstaterne, hvor det ikke har fungeret med gennemførelsen af den første forordning.
Det nye forsøg, som vi hermed gør, skal med oprettelsen af "Den Europæiske Miljømærkeorganisation« være mere seriøst. Man kan i forbrugernes interesse kun håbe dette. Frem for alt skal der tilvejebringes en koordinering af nationale og europæiske mærker. Lande med en høj miljøstandard vil naturligvis ikke opgive deres miljømærke for at indføre et svagere mærke.
Luxembourg, som ikke har et nationalt mærke, og som importerer mange af sine varer fra udlandet, ville hilse det overordentligt velkomment, hvis denne forordning endelig blev ført ud i livet.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater har i dag stemt for en revision af miljømærkeordningen. Et fælles mærke for EU, baseret på samme strenge kriterier, som gælder for velfungerende nationale mærker i dag, er målet på længere sigt. Indtil EU's miljømærke fungerer efter hensigten og er uddelt i det hele taget, bør de nationale mærker kunne fungere i stedet. Valget mellem flere blomster i stedet for én blomst er uhensigtsmæssig. I stedet går vi ind for, at forbrugeren får flere oplysninger om, hvorfor blomsten er tildelt.

Lindqvist, Ryynänen og Virrankoski (ELDR), Eriksson, Ojala, Sjöstedt, Seppänen og Svensson (GUE/NGL)
Vi har stemt for, at dagens fungerende nationale miljømærkeordninger som "den nordiske svane«, "pilgrimsfalken« og "godt miljøvalg« ikke skal forbydes for at blive erstattet med EU's miljøblomst.
Vi mener, at eksisterende miljømærkeordninger skal beholdes parallelt. Det ville være forkert at beslutte om et fælles EUmiljømærke, som fører til forbud mod allerede velfungerende og påskønnede mærkningssystemer.
"Den nordiske svane« er et eksempel på en mærkning, som i dag fungerer i flere lande, og som er opnået ved mellemstatsligt samarbejde. Mærkning af denne type behøver offentlighedens tillid samt tilknytning til miljøbevægelsen. Miljømærkeordninger, som er lykkedes i begge disse henseender, bør ikke få lov til at blive slået ud af EU's miljøblomst. Ud fra et forbrugerperspektiv er forslaget forkasteligt. Forskellige mærkningssystemer kan eksistere samtidig. I dette tilfælde er konkurrence at foretrække fremfor monopol.

Rovsing
I forbindelse med forslaget om en revision af ordningen om tildeling af et europæisk miljømærke vil jeg gerne fremhæve to punkter, som jeg finder er meget positive initiativer:
Kommissionens forslag indeholder væsentlige initiativer om afbureaukratisering af proceduren, således at tildeling af miljømærket kan ske hurtigere. Kun herved kan det europæiske mærke sikre en øget konkurrenceevne for de produkter, som gør sig fortjent til mærket. Parlamentets betænkning foreslår, at forordningens anvendelsesområde udvides til også at omfatte tjenesteydelser. Det er et særdeles relevant initiativ, som blandt andet håndværksvirksomheder vil kunne få glæde af - f.eks. når en mindre virksomhed gør en særlig indsats for at anvende miljøvenlige produkter.
Betænkning af Whitehead (A4-0153/98)
Seillier
Hr. formand, vores kollegas betænkning er et nødvendigt supplement til det, som vi vedtog for to år siden i forbindelse med direktivet "fjernsyn uden grænser«. Her drejer det sig om beskyttelse af mindreårige og af den menneskelige værdighed i de nye audiovisuelle tjenester og informationstjenester. Selvom der er fuldstændig enighed med hensyn til vold og nødvendigheden af en række metoder til at regulere denne, så vil jeg med hensyn til pornografi tillade mig at gå endnu længere end det, som vores kollega, eller endda alle vores kolleger, har sagt.
Nogle af dem mente, at vi burde tænke mere over pornografien. Selvom der nemlig er fuldstændig enighed om at forbyde og retsforfølge pornografi, hvor mindreårige optræder, eller som kunne blive set af mindreårige, så er der med hensyn til pornografi som sådan endnu ikke enighed om at betragte alle former for pornografi, også den, hvor voksne optræder, og som ses af voksne, som en krænkelse af den menneskelige værdighed. Betænkningen omhandler i stedet beskyttelsen af mindreårige og den menneskelige værdighed. Jeg vil her se bort fra erotikken, som kan have en vis tilknytning til kunsten. Men når det drejer sig om pornografi, kære kolleger, så er der hverken tale om ytringsfrihed eller kunst, men om en forretning, som man på skandaløs vis tjener penge på i alle vores samfund, og det på verdensplan.
Jeg ser derfor frem til den dag, hvor man i alle vores samfund betragter enhver form for pornografi som en krænkelse af den menneskelige værdighed, og jeg ser frem til den dag, hvor man ikke kun på europæisk plan, men også på internationalt plan, og med hensyn til FN's menneskerettigheder, anmoder om at få opstillet nogle etiske normer, der bandlyser begrebet pornografi i hele verden.

Caudron
Udarbejdelsen af en grønbog om beskyttelse af mindreårige og den menneskelige værdighed var i sig selv en glimrende ting, og det var med reel tilfredshed, at jeg læste betænkningen af vores kollega Whitehead. Jeg vil gerne lykønske ham, for hans tekst er ikke alene sammenhængende, den er også pragmatisk med hensyn til de nævnte betragtninger.
Én ting er at kunne kontrollere alle slags udsendelser på det audiovisuelle område; en anden ting er at have forhåbninger om at kontrollere det voksende Internet. Hvad Internettet angår, kan vi kun tilslutte os idéen om et partnerskab mellem udbyderne og hjemmesideindehaverne på det verdensomspændende net.
Men vi skal være klar over, at dette tiltag, der skal gøre det muligt at beskytte personer mod information, er vanskeligt og risikofyldt. Der er desværre mange eksempler, som underbygger denne konstatering.
For at være effektive skal vi mobilisere alle de personer, der er berørt af dette problem vedrørende krænkelserne af den menneskelige værdighed, naturligvis hvad angår mindreårige, men også hvad angår mennesker i det hele taget. Hver dag oprettes der et nyt web-sted, hvor had og vold er de eneste temaer.
For at kunne bekæmpe denne svøbe, der er et nyt fænomen - ikke med hensyn til formen, men med hensyn til den måde, det bliver udbredt på - må vi, som jeg sagde før, ikke alene føre en kampagne over for udbyderne, men også gøre dem, der surfer på Internettet opmærksom på problemet, så de mobiliserer deres kræfter for at deltage i denne nødvendige kamp, der har til hensigt at bevare nogle områder med frihed og tolerance.

Cushnahan
Udarbejdelsen af denne betænkning af hr. Whitehead er belejlig og betimelig.
Det er vigtigt at være opmærksom på, at den hurtige vækst af informationssamfundet, specielt Internet, rejser alvorlige spørgsmål, navnlig om lyssky gruppers misbrug af systemet. Vi er nødt til at indføre særlige foranstaltninger til beskyttelse af børn og den menneskelige værdighed.
Jeg støtter hr. Whiteheads forslag om selvregulering, hvor man involverer industrien samt adgangs- og tjenesteleverandører.
Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt med selvregulering. Den skal suppleres med en national lovgivning og en EU-lovgivning, der gør det lettere at retsforfølge dem, der misbruger Internet til umoralsk og uacceptabel trafik.

Darras
Jeg vil gerne takke ordføreren for det grundige stykke arbejde, han har udført, og jeg kan kun være enig med ham. Som han gør os opmærksom på, så er "de nye tjenester for forskellige, for innovative til at kunne blive tilpasset ovenfra kommende regler af den art, som kendes fra udviklingen af radiofonitjenesten i Europa«.
Vi må derfor finde på noget andet. Kommissionen foreslår en selvregulering, hvor man beder industrien om at samarbejde om udfærdigelsen af adfærdskodekser og om at vurdere deres effektivitet på nationalt plan. Kommissionen forpligter sig for sit vedkommende til at støtte indførelsen af disse nationale rammer for selvreguleringen og til at fremme samarbejdet og udvekslingen af erfaringer mellem politiet og retsmyndighederne i medlemsstaterne og i andre lande. Kommissionen opfordrer desuden medlemsstaterne til aktivt at støtte en effektiv selvregulering blandt serviceudbyderne.
Dette forslag bør uden tvivl støttes og føres ud i livet, selvom forslaget kræver en stor årvågenhed. Jeg er derfor helt enig med ordføreren, når han siger, at den nationale praksis varierer alt efter det enkelte lands kultur, hvilket gør det nødvendigt at tage højde for en vis konvergens mellem adfærdskodekserne.
Man vil ligeledes skulle tage disse nationale selvreguleringskodekser op til fornyet behandling med jævne mellemrum, så man kan vurdere deres effektivitet og finde ud af, om man i fremtiden skal tage højde for en eventuel lovgivning på området.

Fayot
Jeg vil ganske vist stemme for denne betænkning af min kollega Whitehead, men jeg er samtidig bevidst om, at den kun er som den berømte dråbe i havet.
Vi ved alle, at børn og unge i dag er udsat for en enorme moralsk og åndelig belastning og tilsmudsning fra alle mulige fremstillinger af vold og andre tarvelige produkter på Internettet og i andre audiovisuelle tjenester.
Vi ved, at dette hos mange af dem bevirker graverende moralske adfærdforstyrrelser og intellektuel svækkelse, som præger dem for hele livet.
Men vi ved også, at i et system, der bygger på frihed, og i betragtning af den globale spredning og de verdensomspændende net findes der så at sige ikke noget modværge imod det. For ingen ønsker at begrænse kommunikationsfriheden, og ingen, der ville ønske det, er i stand til at gøre det.
Der findes altså intet rabiat middel, som kan beskytte de unge og børnene.
Men det ville være katastrofalt for den moderne tid, hvis man var nødt til at strække våben uden modværge.
Kommissionens forordning såvel som betænkningen af Philip Whitehead indeholder således viljen til at gå den vanskelige vej med en langsigtet, tilrettelagt strategi, som skal styrke moralen og ikke samtidig begrænser friheden.
For der findes højst en strategi, der er tilrettelagt med henblik på en lang periode med mange små skridt, "en mild konvergens«, som det hedder i begrundelsen, med internationalt accepterede normer, klassificeringssystemer, vigtige producenters selvdisciplin, men også en aktiv politik på området retsvæsen og politi på europæisk plan.
Vi befinder os ved begyndelsen af en bevidstgørelse. Kommunikationens verdensomspændende dominans skal imødegås med en fælles international vilje til selvregulering og til kontrol.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal og Iversen
De danske socialdemokrater stemmer for betænkningen af Whitehead. Kommissionens forslag til Rådets henstilling er et godt initiativ. Og det er glædeligt, at man i så høj grad fokuserer på princippet om selvregulering.
Denne sag er et godt eksempel på et problem, som ikke kan løses tilfredsstillende på nationalt plan. De nye grænseoverskridende medier nødvendiggør internationale løsninger. Vi glæder os over, at Rådet i denne sag har taget hjemmelsproblematikken alvorligt og omformet det oprindelige forslag, så det falder bedre ind under artikel 130, stk. 3.

Rovsing
Jeg er meget glad for, at Kommissionen har fremsat et forslag, som indeholder en opfordring til medlemsstaterne om en national selvregulering, der skal sikre grundlæggende rettigheder for de mindreårige i forbindelse med audiovisuelle tjenester og informationstjenester.
De mindreårige er en særlig sårbar gruppe, som fortjener særlige beskyttelsesforanstaltninger på dette område, som er svært at regulere. Derfor er tilskyndelsen til national selvregulering også det bedste middel. Men skal foranstaltningerne fungere effektivt, må der også ske en koordinering på europæisk niveau. Navnlig må det kontrolleres, om foranstaltningerne har den ønskede virkning, og derfor er jeg også meget tilfreds med de forslag herom, som findes i betænkningen. Den fortjener fuld støtte, og jeg stemmer derfor for.

Titley
Hr. formand, Jeg er glad for i dag at stemme for denne betænkning fra min kollega, hr. Whitehead. Der er nu en bred erkendelse af, at vores børn udsættes for en trussel i form af pornografiske billeder og lignende på Internet. Foranstaltninger til beskyttelse af børn mod sådant materiale i de elektroniske medier er en fast bestanddel af britiske programmer, der sigter mod at give skolerne øget adgang til Internet.
I betragtning af udbuddet af sådanne nye elektroniske medier, er det rigtigt, når der i betænkningen står, at ovenfra kommende EU-regler er uigennemførlige, i det mindste i øjeblikket. I stedet bør man give de virksomheder, der arbejder med de nye teknologier en mulighed for at vise, at de tager forbrugernes bekymringer over pornografisk materiale alvorligt. De skarpe hjerner bag Internet-tjenesterne bør arbejde for at forhindre, at børn får adgang til sådant materiale.
Jeg støtter også tanken om at fastsætte nogle fælles retningslinjer for at gøre det muligt at identificere og mærke ulovligt og skadeligt indhold. Som hr. Whitehead påpeger, må vi imidlertid forbeholde os retten til at overveje at indføre en lovgivning på området, hvis der fortsat er problemer med disse retningslinjer efter en periode på to år.
Industrien skal vide, at skønt vi støtter udviklingen af et informationssamfund, hvor teknologien er tilgængelig for alle, så vil vi passe på, at vores børn ikke udsættes for pornografisk materiale af skrupelløse operatører.
Betænkning af Hulthén (A4-0162/98)
Des Places
Betænkningerne af Hautala, Pollack og Hulthén drejer sig alle om problemet med luftforurening. Under et tidligere plenarmøde vedtog vi nogle restriktive normer, der skulle forbedre brændstofkvaliteten ved at reducere emissionerne af forurenende stoffer. Det er i tråd med denne tankegang, at vores gruppe stemte ja til de tre betænkninger.
Der eksisterer i dag nogle tilpassede løsninger, der gør det muligt at reducere emissionerne af forurenende stoffer. Det drejer sig bl.a. om biobrændstoffer.
Jeg vil benytte mig af lejligheden til endnu en gang at minde om visse af de forbehold, som jeg har over for Kommissionens forslag til Agenda 2000. Med hensyn til de vigtige afgrøder er der nemlig ikke planlagt noget for at fremme anvendelsen af landbrugsprodukter til andet end konsum. Biobrændstoffer er en afsætningsmulighed for landbruget, de gavner miljøet, og de må ikke forsvinde, blot fordi de er blevet "glemt« af Kommissionen.
Det europæiske landbrug har skabt nogle afsætningskanaler for biobrændstofferne, og denne indsats må ikke tilintetgøres af nogle vilkårlige beslutninger.
Endelig vil jeg med hensyn til teknikken gerne gøre opmærksom på, at de europæiske bilfabrikanter understreger, at reduktionen af brændstoffernes svovlindhold teknisk set er nødvendig for de nye antiforureningssystemer, der monteres på bilerne, såsom katalysatorer, partikelfiltre osv.
Det lader til at være strengt nødvendigt at mindske benzinens indhold af aromastoffer. Ved forbrændingen nedbrydes de aromastoffer, der er i benzinen, og de bliver navnlig til benzen, der er kræftfremkaldende. Det er derfor en nødvendighed at reducere indholdet af aromastoffer - inden for nogle grænser, der er teknisk acceptable - således at benzenemissionerne også reduceres.
Biobrændstoffer indeholder ikke svovl eller aromastoffer, og de gør det derfor muligt at mindske brændstoffernes generelle indhold af forurenende stoffer, hvilket opfylder de tekniske krav, som de europæiske bilfabrikanter ønsker.
Betænkning af Perry (A4-0166/98)
Seillier
Hr. formand, med hensyn til Kommissionens dokument stiller denne betænkning nogle gode spørgsmål om evalueringen af tidligere og igangværende programmer, men efter min mening går den ikke langt nok. Den rent kvantitative indfaldsvinkel er ikke tilstrækkelig. Man skal finde ud af, hvem der egentlig får gavn af programmerne. Ordføreren gør sig ligesom Kommissionen - i lidt for høj grad efter min mening - illusioner om, at en massiv introduktion af ny informationsteknologi ville kunne hjælpe på mange af problemerne i skolen.
Det mener jeg ærlig talt ikke. Jeg mener, at vi burde beskæftige os i særlig og afgørende grad med skolefrafaldet, der er et problem i alle vores lande, og spørge os selv, hvorfor dette frafald eksisterer, og hvad vi kan gøre for at rette op på dette. Dermed vil jeg ikke sige, at de nye teknologier ikke kan tilføre noget på dette område, men jeg tror, at det er en farlig illusion at forvente, at disse teknologier kan redde det hele.
På den anden side er der ingen tvivl om, at den ønskelige udveksling af elever i alle aldre inden for Unionen kun kan bære frugt, hvis de pågældende unge behersker deres modersmål. Hvorfor giver mange udvekslinger eller programmer ikke de ønskede resultater? Fordi vi også i dette tilfælde gør tingene i den forkerte rækkefølge. Vi burde først sørge for at skabe de betingelser, der muliggør interessen i sådanne udvekslinger.
I øvrigt opstår der i alle disse betænkninger forvirring omkring begreberne almen uddannelse, erhvervsuddannelse, kundskabernes Europa osv., og der er et ord, som alt for ofte ikke er nævnt. Det er ordet "kultur«, og navnlig den famøse almene kultur, som vi burde kunne udveksle mellem vores lande, så vi giver mange unge, og ikke kun dem fra de dårlige miljøer, adgang til den almene kultur, der i bund og grund er den eneste, der kan få udvekslingerne til at give de forventede resultater.
Med hensyn til den europæiske dimension i undervisningen, beklager jeg meget, at man ikke sætter midler af til gennemførelsen af en række møder, studier eller køb af moderne audiovisuelt materiale. Alle de vigtige fænomener i Europas historie har været både ens og forskellige i vores lande, som f.eks. munkedømmet, universiteterne osv. Det ville være meget interessant at indføre den europæiske dimension på dette kulturelle plan.

Bernardini
I 1999 afsluttes Fællesskabets tre almene uddannelses-, erhvervsuddannelses- og ungdomsprogrammer.
I sin meddelelse præsenterer Kommissionen os for sine retningslinjer for de kommende aktioner på disse områder i perioden 2000-2006. Den foreslår os et begrænset antal målsætninger (en udvikling af borgernes adgang til de uddannelsesmæssige ressourcer, en iværksættelse af pilotprojekter og en omfattende udbredelse af god uddannelsespraksis).
Vi må indrømme, at intentionerne er gode, selvom de er vagt formuleret. Personligt mener jeg ikke, at Kommissionen har taget rigtigt højde for de holdninger, som vi har forsvaret mange gange her i Parlamentet.
Hvad skal man nemlig sige om de dårligt stillede gruppers behov, som teksten forbigår i tavshed? Jeg er enig med vores ordfører i, at man skal forøge mulighederne for at deltage i programmerne. Alt for ofte støder kandidaterne imod en forvirret administration og en "økonomisk« udvælgelse. Kommissionen giver ikke nogen løsning på dette problem. Og her drejer det sig trods alt om et traditionelt krav fra vores Parlaments side.
Med hensyn til de budgetære midler for dette kundskabernes Europa, så forlanger vi stadig en betydelig stigning. Der er dog ikke nævnt noget tal.
Lad os dog være fornuftige: Med en effektiv uddannelsespolitik vil vi give de unge en chance for at finde fodfæste på arbejdsmarkedet. Vi må derfor sætte skub i denne uddannelsespolitik og styrke den med nogle store beløb.

Cushnahan
Offentliggørelsen af Kommissionens forslag om EU-uddannelsesprogrammer efter år 2000 har givet anledning til nyttige diskussioner. Jeg synes godt om forslagenes vægt på livslang uddannelse og støtte til medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker. Jeg støtter også forslagene om at udvikle begrebet unionsborgerskabet på baggrund af fælles kerneværdier og bedre sprogkundskaber samt forslagene om et øget uddannelsesmæssigt samarbejde med landene i Central- og Østeuropa.
Jeg håber imidlertid, at Kommissionen vil tage hensyn til Parlamentets forslag om et europæisk indhold i læseplanerne, et særskilt ungdomsprogram med et bredere mål om at bekæmpe udelukkelse og racisme samt ønsket om at give EU en førende rolle i bestræbelserne på at fremme ny teknologi og informationssamfundet.
Jeg så for alvor værdien af EU's uddannelsesprogrammer som et bidrag til europæisk integration, da jeg havde den store ære at deltage i et Comenius-projekt på en skole i min valgkreds. Skolen var St Paul's, Dooradoyle i Limerick, og de andre deltagende skoler var fra Grumback i Østrig og Trieste i Italien. Lærerne og eleverne på denne skole var meget engagerede og dygtige, og de var meget energiske og entusiastiske i bestræbelserne på at fremme europæisk samarbejde og gensidig kulturel forståelse. Det var i sandhed en fornøjelse at tage del i dette projekt, og det styrker min egen støtte til en fortsættelse og en udvidelse af EU's uddannelsesprogrammer.

Darras
Formålet med denne meddelelse er at indlede debatten om retningslinjerne for de kommende fællesskabsaktioner med hensyn til almen uddannelse, erhvervsuddannelse og ungdom i perioden 2000-2006. Det drejer sig faktisk om en ny generation af programmer eller aktioner, der skal efterfølge eller træde i stedet for programmerne Sokrates (almen uddannelse), Leonardo (erhvervsuddannelse) og Ungdom for Europa.
Vores ordfører har udført et glimrende stykke arbejde, som jeg kun kan godkende. Emnet er vigtigt og meget omfattende, og jeg beklager, at Kommissionen ikke har givet os mere tid, og ikke mindst, at den ikke har et mere præcist billede af fremtiden på dette område. Vil de tre programmer fortsætte med at eksistere hver for sig, eller vil de blive en del af en mere generel ramme? Hvad er resultatet af de undersøgelser, som er blevet foretaget af de tidligere programmer? Kan vi forøge de budgetære midler, eller må vi nøjes med at handle inden for den begrænsede ramme, som de nuværende finanser sætter? Svarene på disse spørgsmål vil have indflydelse på vores forslag.
Disse uddannelsesprogrammer er efterhånden godt kendt i vores forskellige lande, og det gælder nu om at bevare det, vi har opnået på dette område, og om at forstærke deres effekt. Vi skal fremme bevægeligheden og integrere de nye teknologier. Erfaringen fra netdays har været meget positiv, og det siger jeg som politiker fra Pas-de-Calais, hvor vi takket være dette initiativ har kunnet hjælpe skoler og gymnasier med at anskaffe sig edb-udstyr. Det er successer, som man skal tage højde for i de nye programmer og/eller de nye aktioner.
Desuden ville det være en fordel i højere grad at integrere de sociale partnere og at opfordre dem til at arbejde tættere sammen med undervisningsverdenen (og omvendt), så broerne mellem uddannelse og erhvervsuddannelse bliver lettere tilgængelige og mere berigende for deltagerne. Det gælder her om at føre konklusionerne fra topmødet i Luxembourg om ungdom og beskæftigelse ud i livet. Vi skal også betragte ungdommen som en helhed, hvilket betyder, at der skal være nogle aktioner eller et program ud over dem, der drejer sig om uddannelse og erhvervsuddannelse.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har ved afstemningen afholdt os fra at stemme, da vi anser Kommissionens tekst for at være bedre.
Vi er dog enige i det synspunkt, som fremføres i ændringsforslag 2, hvor man udtrykker uro over den sociale skævhed ved rekrutteringen til studieprogrammer. Vi mener dog ikke, at denne skævhed løses med en fordobling af budgetbevillingerne.

Hawlicek
De hidtidige fællesskabsprogrammer inden for almen uddannelse, erhvervsuddannelse og ungdomspolitik udløber med udgangen af 1999 efter en gyldighedsperiode på hver fem år.
Meddelelsen "For et kundskabernes Europa« skal derfor "fremlægge retningslinjerne for fremtidige fællesskabsinitiativer inden for almen uddannelse, erhvervsuddannelse og ungdomspolitik i perioden 2000 til 2006«.
Jeg mener, det er rigtigt, at hovedsynspunkterne ikke kun er "aktioner til fremme af beskæftigelsen«, men ligeværdigt hermed "aktioner til fremme af kundskaber«. For uddannelse er ikke kun et arbejdsmarkedspolitisk instrument, men uddannelse er mere, og derfor er det bredt formulerede uddannelsesbegreb, som allerede defineres i hvidbogen, også retningsgivende for programmerne.
Der skal bygges på de gode resultater fra de tre programmer, for netop på uddannelsesområdet er kontinuitet påkrævet. Det er vigtigt at se ind i fremtiden og udvikle nye idéer, men Socrates og Erasmus samt Ungdom for Europa er i de seneste år blevet positivt ladede programmer i Europa, og sådan skal det fortsat være. Jeg hilser Kommissionens forslag om at definere mål og initiativer klart og frem for alt forenkle de administrative procedurer velkomment. Men desuden vil det være nødvendigt at opretholde de hidtidige programmers nationale koordinationssteder for at sikre kontinuitet i de europæiske fællesskabsaktioner.
Adgangen til mobilitetsprogrammer skal gøres lettere. Hertil er det ikke kun nødvendigt, som det hedder i kommissionsforslaget, at forhøje budgetmidlerne på passende måde. Efter min mening skulle de fordobles for at opnå en øget udnyttelse af programmerne og nå i det mindste en udnyttelsesgrad på 10 %, hvilket også er kommissær Cressons mål.
Kun sådan kan vi nå målet om et kundskabernes Europa og en forbedring af kundskaber for alle. Allerede den 4. juni vil Kommissionen forelægge sit udkast til de nye programmer for Rådet, og samtidig kan den løbende diskussion i EuropaParlamentet og Uddanelsesudvalget begynde. Det ville især glæde mig, hvis den fælles holdning om de nye programmer kunne foreligge allerede under det østrigske formandskab, det vil sige i slutningen af 1998.

Wibe
I forslaget til betænkning, punkt N, skrives følgende: "Forståelsen af forskellige kulturer kan fremmes ved at indføre en europæisk dimension i de nationale læseplaner«.
At på denne kunstige måde indføre et kapitel om europæisk dimension i medlemsstaternes læseplaner på EU's ordre bliver absurd. F.eks. i vores svenske skoler har vi altid haft en europæisk dimension. Både inden for samfundslære og historie læser vores elever om alt fra Karl den Store, Napoleon, Pariskommunen, udviklingen af den europæiske imperialisme, arbejderbevægelsens og demokratiets udvikling m.m.
Det findes i dag en europæisk og global dimension i undervisningen i landene i EU. Jeg er sikker på, at medlemsstaterne bedst selv kan stå for uddannelsen af deres borgere, uden pegepinde fra Den Europæiske Union.
(Mødet udsat kl. 13.50 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden
Jeg vil gerne advare alle medlemmer og alle deltagere i forhandlingen om, at vi kun råder over en meget begrænset tid. Allerede i formiddag var det ikke muligt at høre alle de indlæg, der var forudset, i deres helhed på grund af overskridelser af den tildelte tid. For at vi før "spørgetiden« skal kunne nå at behandle de tre første punkter på dagsordenen, Tindemans-betænkningen, Rådets redegørelse om atomprøvesprængningerne i Indien og Rådets og Kommissionens redegørelser om Kosovo, for at alt dette kan foregå med Rådets tilstedeværelse, så minder jeg medlemmerne om nødvendigheden af nøje at overholde taletiden.

Fælles forsvarspolitik
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0171/98) af Tindemans for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om gradvis udformning af en fælles forsvarspolitik for Den Europæiske Union.

Tindemans
Hr. formand, ærede kolleger, det er iøjnefaldende, hvordan problemet om sikkerhed og forsvar siden 1945 gang på gang er kommet i forgrunden i Europa, men det gav ofte også anledning til splittelse. Jeg kan her kun opsummere begivenhederne, hvilket jeg beklager. 1947: Dunkerque-pagten mellem Det Forenede Kongerige og Frankrig, 1948: Bruxelles-pagten; Dunkerque-pagten mellem Beneluxlandene, 1949: oprettelsen af NATO. I 1951 kom EFKS og i 1954 forsøger man at oprette et europæisk forsvarsfællesskab. Det mislykkes imidlertid. I 1954 oprettes Den Vesteuropæiske Union med landene i Bruxelles-pagten, men det gav mulighed for at optage Forbundsrepublikken Tyskland, der måtte oprette et "Bundeswehr«. I tresserne kommer Fouchet-planen med tre versioner. I 1970 begynder det politiske samarbejde. I 1976 kommer der en rapport, bestilt af Rådet, der bærer mit navn, og deri står følgende sætning: En Europæisk Union er utænkelig uden en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Så kommer Maastricht. Man beslutter i Maastricht at give Den Europæiske Union en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Vi var i 1994 kommet op på 15 medlemmer. Nu forhandler man med fem plus en og kravet om sikkerhed vil sandsynligvis vokse yderligere. På regeringskonferencen i 1996 blev de institutionelle problemer, man forventede forslag, ikke løst og det skete heller ikke i Amsterdam. Her står vi så nu.
Vi besluttede i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender at udarbejde en betænkning om sikkerhed og/eller forsvar. Parlamentets Præsidium gav sit tilsagn. Verden har naturligvis forandret sig efter, at Sovjetunionen styrtede sammen og begivenhederne i Centraleuropa. Vi havde beslutningen fra Maastricht, meget skulle løses institutionelt, og vi forsøgte at komme frem til en aftale i Udvalget. Medlemmerne af udvalget vil huske, at det gav anledning til gode drøftelser, men også til vanskeligheder, der førte til en opdeling. Den første del skulle omhandle sikkerhed, den anden forsvar. Den første del er allerede godkendt for mere end et år siden. Nu behandler vi anden del, forsvaret, og i morgen skal Parlamentet udtale sig herom.
I Maastricht var det imidlertid blevet sagt, at Den Europæiske Union i fremtiden skulle udgøre den europæiske søjle i NATO. Derfor bliver vi konfronteret med store problemer. På den ene side har vi en økonomisk og monetær union. Det er et fantastisk initiativ. Tillad mig at sige dette. Vi får på den måde indflydelse på verdensøkonomien, vi kommer på lige fod med dollarzonen og yenzonen. Betydningen af ØMU'en kan vanskeligt overvurderes. Det er derfor også utænkeligt, at sådan en økonomisk og monetær enhed ikke lader sig påvirke af internationale begivenheder, også dem, der har indflydelse på den økonomiske konjunktur. Det er enkelt, det ville være absurd, det er utænkeligt. Med den fremtidige udvidelse af Den Europæiske Union vil vi i endnu højere grad blive nødt til at tænke over disse spørgsmål. Hvordan sikre freden uden tilbagefald i de gamle modsætninger eller "ententer« og samtidig give udenrigspolitikken en troværdighed, der støttes af en sikkerheds- og forsvarspolitik. Det er det store spørgsmål.
Amsterdam gav ikke den ønskede klarhed. Vi forsøger nu at fremhæve en række forhold, det vil sige "sælge« vores idéer, først og fremmest til Rådet, men selvfølgelig også til Kommissionen. Der er altså lavet en betænkning, og vi har allerede godkendt den i udvalget. Denne betænkning holder sig efter min overbevisning midt mellem den aktuelle situation i Europa og den ideelle ønskelighed af at udvikle den europæiske personlighed. Den vil skabe klarhed og transparens i forholdet mellem NATO, Den Europæiske Union og Den Vesteuropæiske Union. Den vil gøre det klart, hvordan dette direkte valgte Parlament ser på målsætningerne om et forsvarligt forsvar, i hvilken retning en fornuftig udvikling skal gå, hvis Europa vil undgå eller løse krisesituationer, også hvis det drejer sig om territorial integritet eller forsvar af retfærdige interesser. EU's opfattelse af fred angår også nabolandene og i den sidste ende hele verden. Betænkningen indeholder forslag om årligt at udarbejde en hvidbog om forsvar. Der stilles forslag om oprettelse af et europæisk politiapparat med justits- og indenrigsministerierne og med en permanent, men begrænset planlægningsenhed i EU. Betænkningen går ind for en tilnærmelse mellem Unionen og Den Vesteuropæiske Union som foreslået i traktaterne, på minister-, parlaments- og embedsmandsplan og for en planlægningsenhed for udenrigspolitikken, hvor dette samarbejde i henhold til en tidligere beslutning skal tilvejebringes.
Denne betænkning løser ikke alle problemer, det er klart, men den lægger grunden til et troværdig, tillidsfuldt og selvbevidst Europa. Jeg tør som sidste sætning i denne korte indledning sige, hr. formand, at den, der forkaster dette - tilliden, troværdigheden og selvbevidstheden med hensyn til sikkerhed og forsvar - faktisk forkaster den europæiske idé, de ønsker ikke, at der kommer en europæisk personlighed, også på dette område.

Brinkhorst
Hr. formand, Budgetudvalget har med meget stor interesse modtaget Tindemans-betæningen. Selvom vi selvfølgelig først kommer i anden række på dette punkt, er det vigtigt, uanset om en stor del af det, der står i Tindemans-betæningen først realiseres i fremtiden, at Parlamentet allerede nu får et klart billede af de finansielle og bugetmæssige konsekvenser heraf.
Inden for rammerne af Amsterdam-traktaten er det vigtigt, at problematikken omkring den anden søjle finansieres inden for rammerne af EU's budget. Det har vi måttet slås hårdt for, men det er væsentligt. Men det er endvidere klart, at når det drejer sig om Petersberg-opgaver, Det Europæiske Våbenagentur, og når det drejer sig om integrationen af nye tjenester, så er der i øjeblikket absolut ikke plads på EU's budget.
Vi ser det som vores opgave at slå til lyd for, at Parlamentet fra første færd, således som det er tilfældet ved oprettelsen af Den Europæiske Centralbank, involveres helt i forberedelserne og udarbejdelsen af planer, der finder sted på dette punkt. Det er således også et forsøg på at skabe plads til Parlamentet, så det fra første øjeblik, som det også er tilfældet på andre områder, kan øve den indflydelse, som det har krav på.
Vi er gerne enige med hr. Tindemans i, at efter oprettelsen af Den Økonomisk og Monetære Union kan diskussionen om Europas politiske udvikling selvfølgelig ikke stå stille. Det er også inden for denne ramme, at Budgetudvalget har anbragt en række fodnoter. Det glæder os meget, at hr. Tindemans har været villig til inden for rammen af sin betænkning at indgive de to specifkke ændringsforslag, som jeg som ordfører for Budgetudvalget har indgivet.
Hr. formand, det var Budgetudvalgets indlæg.

Titley
Hr. formand, jeg vil gerne starte med at lykønske hr. Tindemans med færdiggørelsen af denne meget vanskelige opgave og dernæst takke ham for den meget fleksible måde, han er gået ind i forhandlingerne på, og fordi han har været villig til at lytte til bemærkningerne fra de andre medlemmer af udvalget.
Denne betænkning er utvivlsomt et vigtigt bidrag til forhandlingen. Den er vigtig, fordi den ikke er et fantasifoster, men tager udgangspunkt i de eksisterende institutioner, der er ansvarlige for sikkerheden og forsvaret i Europa, specielt OSCE og NATO. Den respekterer de eksisterende medlemmers ansvar over for NATO. Den er også dybt rodfæstet i de eksisterende afgørelser i Amsterdam-traktaten samt Petersberg-, Berlin- og Madrid-erklæringerne.
Betænkningen handler også om nogle af de problemer, vi fremover skal løse på dette område: problemerne i forholdet mellem WEU og EU samt de problemer, der vil opstå, hvis disse to organer bliver integreret.
I betænkningen tales der også om problemer med en europæisk identitet i forsvaret, hvis vi skal nå frem til en uafhængig indsats inden for rammerne af Berlin-erklæringen: det faktum, at vi mangler strategisk løftekapacitet, satellitkommunikation og efterretninger.
I betænkningen understreges det også, at det er vigtigt at forsøge at få en fælles rustningspolitik, for uden et solidt teknologisk grundlag kan vi aldrig få en effektiv europæisk forsvarsidentitet, samtidig med at vi går ind for nedrustning.
Vigtigst af alt anerkeder man i denne betænkning forskellene i den nye sikkerhedssituation: det faktum, at de fredsbevarende opgaver nu har stor betydning for at hindre udbruddet af konflikter.
Vi bekymrer os mest om, at der i Tindemans-betænkningen ikke er fundet en passende balance i disse sager. Der skal lægges mere vægt på fredsbevarende opgaver og forebyggelse af konflikter, og der skal lægges mere vægt på at etablere kontakt med andre lande uden for Den Europæiske Union.
Det er ofte blevet sagt, at politik handler om at bruge gårsdagens løsninger på nutidens problemer. Det har vi til en vis grad levet op til i denne betænkning. Vi er nødt til at se på nogle af de problemer, der strammer fra fredsbevarende aktiviteter. F.eks. er den britiske hær i øjeblikket mere engageret end på noget tidspunkt under anden verdenskrig. Hvordan løser vi det problem, når vi taler om at udvide de fredsbevarende styrker?
I Tindemans-betænkningen har man også begået den fejl at antage, at WEU og EU er integrerede, mens der i traktaten kun tales om en mulig integration. Formuleringen af vores uafhængige indsats er lidt for løs. Den skal helt klart rodfæstes i Berlinerklæringen.
Endelig må vi også huske på, at vi ikke skal bekymre os for meget om en harmonisering af processen men snarere om at få et brugbart resultat.
Hvad angår forsvaret, så må vi kunne gå, før vi kan løbe. Vi må leve op til Amsterdam-traktaten, før vi kan gå videre med dette emne.

Brok
Hr. formand, kære kolleger, betænkningen af Tindemans diskuteres i en særdeles interessant fase i Den Europæiske Unions udvikling. Vi har med beslutningen den 2. maj i det væsentlige afsluttet den økonomiske og monetære integration. Vi må konstatere, at Den Europæiske Union på grund af den integration, den har opnået indadtil, er blevet et fællesskab for fred, som er uden sidestykke i historien. Men evnen til at sikre freden indadtil har hidtil ikke udviklet sig i samme grad uden for dens grænser.
I diskussioner med vores borgere kan der dog ofte konstateres en høj grad af skuffelse over, at Den Europæiske Union ikke er i stand til at sørge for fred uden for sine egne grænser - jeg siger, at den ikke er i stand til det, fordi den endnu ikke har instrumenterne til det. Jeg mener, at det i en afgørende fase som denne er rigtigt, at en mand som Leo Tindemans igen har taget initiativ til en sådan diskussion, ligesom han gjorde det allerede i 70'erne med sin rapport om Den Europæiske Unions udvikling. Vi bør virkelig se det i en sådan sammenhæng.
Med det kommunistiske systems sammenbrud og fjernelsen af konfrontationen mellem blokkene i Europa er regionale, klassiske krige igen blevet mulige. Men det har vi endnu ikke fundet noget svar på. Vi har hidtil håbet på, at NATO, som egentlig ikke blev konciperet med henblik på dette formål, klarer tingene for os. I Bosnien fik freden en chance, da en troværdig militærmagt, nemlig USA, stillede sig bag fredsinitiativerne. Vi kan ikke regne med, at amerikanerne altid vil gøre dette for os i fremtiden.
Det vidner om en høj grad af hykleri altid at skælde ud på amerikanerne som globalt politi, mens vi fremstiller os selv som de store diplomater. Med henblik på burden sharing for Europa og troværdigheden af Den Atlantiske Alliances sammenhold skal vi selv udvikle relevante færdigheder. Af den grund mener jeg, at de chancer, der ligger i Amsterdam-traktaten, skal udnyttes fuldt ud, selvom jeg har mine tvivl om, hvorvidt det, der er fastsat i Amsterdam-traktaten, også er tilstrækkeligt.
Leo Tindemans gør opmærksom på, at f.eks. Planlægningsenheden for Politiske Anliggender og Hurtig Varsling har afgørende betydning. Skal det endelig lykkes - ligesom i Fællesskabets indenrigspolitik - at få en institution, som fremlægger forslag ud fra et fællesskabssynspunkt? Dem kan Ministerrådet så afvise, men det er nødt til at beskæftige sig med dem, med et standpunkt set fra Fællesskabets synspunkt. Endvidere skal denne Planlægningsenhed for Politiske Anliggender og Hurtig Varsling efter Amsterdam-traktaten konciperes sådan, at den ikke er en COREPER-3-foranstaltning eller en ny foranstaltning for politiske direktører og disses stedfortrædere. Den skal ved Kommissionens inddragelse udformes, så den ikke er et opsamlingssted for nationale standpunkter, men repræsenterer et fællesskabsstandpunkt.
Det kan vi også se ved en række andre eksempler. Hvad betyder f.eks. en strategi, som skal besluttes enstemmigt i Det Europæiske Råd? Hvis det drejer sig om principielle ting, som kan besluttes enstemmigt, så er det godt. Men hvis det går ned i detaljen, opstår der vanskeligheder, og der opnås ingen fremskridt. Der skal altså kun træffes generelle beslutninger, hvoraf Rådet så sammen med Kommissionen ved flertalsafgørelse kan udvikle aktioner. Potentialet er der altså, det skal blot udmøntes i praksis.

Pasty
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne lykønske hr. Tindemans for hans glimrende og meget bemærkelsesværdige betænkning om en gradvis udformning af en fælles forsvarspolitik for Den Europæiske Union.
Nu, hvor Europa bliver udvidet til at omfatte hele kontinentet, og hvor den fælles valuta bliver indført, hvordan skal man så undgå at blive klar over dets manglende evne til at spille en politisk rolle på den internationale scene, der er på højde med dets økonomiske formåen, og som ikke mindst opfylder de mange forventninger i de lande på det afrikanske, amerikanske og asiatiske kontinent, der er knyttet til Europa gennem deres historie og kultur. Disse lande forventer sig meget af et Europa, der har givet afkald på enhver form for overherredømme, og som ønsker til fulde at spille sin rolle som freds- og stabilitetsfaktor i de internationale forbindelser.
Den Europæiske Union vil ikke kunne spille denne rolle, hvis den ikke er i stand til gradvist at indføre en fælles forsvarspolitik, der sikrer dens territoriale integritet, dens vigtige interesser og dens evne til at deltage i konfliktforebyggende eller fredsbevarende operationer. Som svar på denne udfordring foreslår vores kollega Tindemans en indbyrdes tilnærmelse mellem strukturerne i Den Vesteuropæiske Union og Den Europæiske Union, så de to institutioner på langt sigt integreres i hinanden, idet WEU på en måde bliver den fjerde søjle i Den Europæiske Union.
Denne indfaldsvinkel har den fordel, at den er pragmatisk og progressiv. Men den vil kun kunne lykkes, hvis Den Europæiske Union stadfæster sin politiske vilje til at oprette de forsvarsinfrastrukturer, som den i øjeblikket mangler voldsomt, og som desværre gør den alt for afhængig af Den Atlantiske Alliances logistik. Når USA på visse betingelser accepterer, at WEU's styrker kan sættes ind uden amerikansk deltagelse, og idet de anvender Alliancens infrastrukturer, så giver de blot udtryk for en positiv undladelse, som de selv har nøglen til.
Har de stater, som i dag udgør Den Europæiske Union, viljen til at gå endnu længere med hensyn til indførelsen af et fælles forsvar, der er rigtigt uafhængigt? Det er det europæiske Europa, som general de Gaulle talte om. Har de viljen til at skaffe sig de midler - herunder infrastrukturen, og navnlig satellitkommunikation og radarovervågning - som er nødvendige for at være uafhængig? Og har de frem for alt viljen til at oprette de retmæssige og demokratiske politiske institutioner, der gør det muligt at skabe og iværksætte denne fælles forsvarspoltik?
Det er ud fra dette langsigtede mål, der uden tvivl er uopnåeligt på kort sigt, at man skal drøfte de forslag om en styrkelse af WEU og om dens gradvise integration i Den Europæiske Union, der er blevet fremsat af vores kollega Tindemans. Flertallet i vores gruppe støtter dette skridt, idet vi dog lægger vægt på, at det ikke skal påtvinges de stater i Unionen, der ikke ønsker at deltage i øjeblikket.
Den gradvise indførelse af en fælles forsvarspolitik skal finde sted i forbindelse med det styrkede samarbejde, sådan som det foreslås i forslaget til Amsterdam-traktaten. De konkrete forslag, som hr. Tindemans har fremsat, er et glimrende diskussionsgrundlag til at gå videre i den retning. Det skal ophavsmanden til disse forslag have tak for!

Goerens
Hr. formand, som tidligere formand for WEU's forsamling havde jeg æren af at møde ordføreren Leo Tindemans i slutningen af 1980'erne, da han var belgisk udenrigsminister.
Siden da har han viet 10 år af sit liv til Europa, men hans beslutsomhed og hans både visionære og pragmatiske væsen bliver stadig ved med at præge hans personlighed. Jeg tror i øvrigt, at det er den eneste måde, hvorpå Europa kan gøre fremskridt på forsvars- og sikkerhedsområdet, der er et område, hvor manglerne er tydelige - der bliver gjort opmærksom på dem under kriserne, som f.eks. krisen i Den Tidligere Republik Jugoslavien - og hvor de midler, der kan rette op på disse mangler, glimrer ved deres fravær.
Det stykke vej, som vi mangler at tilbagelægge for at nå den i Maastricht-traktaten nævnte målsætning på dette område, er betydeligt, og vi må erkende, at hverken de 15 landes regering i deres helhed eller mentaliteten hos vores befolkninger er klar til at påtage sig de opgaver, som det er vigtigt at fuldføre for at sikre forsvaret af Europas område og forebygge konflikter i randområderne.
Denne betænkning behandler på udmærket vis de store udfordringer, der består i forebyggelsen af konflikter, Europas nødvendige selvstændiggørelse inden for en transatlantisk alliance - uden at kappe de bånd, der knytter os til USA - og den gradvise integration af forsvarets Europa og Den Vesteuropæiske Union inden for de institutionelle rammer.
Denne debat har den store fordel, at den understreger den politiske karakter af udviklingen mod mere sikkerhed, idet den lader det være op til europæerne, og til at begynde med politikerne, at tage deres ansvar, der består i fremover at betragte vores Europæiske Union som et Fællesskab med samme skæbne. Hvis der var udelt enighed om denne konstatering, ville Leo Tindemans' idéer have større chancer for at lykkes endnu hurtigere.

Carnero González
Hr. formand, det står meget klart for os alle, at afslutningen på den tosidede konfrontation har tydeliggjort behovet for at udforme en ny model for den fælleseuropæiske sikkerhed. En model, som kan sikre freden, konsolidere stabiliteten, forebygge konflikter og klare de kriser, der måtte opstå.
Objektivt set er Den Europæiske Union interesseret i opbygningen af denne nye sikkerhedsmodel på vores kontinent. Men samtidig bør man være sig bevidst, at opbygningen af denne model kun vil være mulig, hvis Unionen sætter alle sine kræfter ind på det, med en egentlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Men for at denne udenrigspolitik skal være effektiv, er det også absolut nødvendigt, at den også omfatter en forsvarspolitik. Det er klart, at de skridt i denne retning, der er registreret i først Maastricht-traktaten og siden Amsterdam-traktaten, er positive, men utilstrækkelige.
Vi taler om en forsvarspolitik, som ikke er baseret på et klassisk koncept, men derimod en fornyet definition, og som retter sig efter de principper, der er indeholdt i FN's charter, slutakten fra Helsinki- og Paris-charteret.
Kort sagt en forsvarspolitik, som ikke er af offensiv karakter, som er fælles og bygger på samarbejde. En forsvarspolitik, som ikke skaber nye udgifter, men som maksimerer anvendelsen af de eksisterende og under alle omstændigheder støtter en udgiftsreduktion. En forsvarspolitik, som ydermere er nyttig med henblik på at koordinere de eksisterende våbenindustrier og herved formindske afhængigheden af tredjemand og underlægge det salg, der kan ske uden for Unionen, kontrol.
Jeg mener, at det er nødvendigt at koordinere medlemslandenes væbnede styrker i denne retning for at kunne gennemføre de såkaldte Petersberg-opgaver. Og jeg er naturligvis tilhænger af, at Den Europæiske Vestunion bliver integreret i Den Europæiske Union.
Jeg mener ikke, at der kan herske tvivl om, at det er inden for denne ramme, at man skal se forholdet til Den Atlantiske Alliance, som er en institution, der for øjeblikket, som vi alle ved, er en del af rammerne for sikkerheden i Europa, men den bør ikke være den eneste sikkerhedsinstitution.
Man bør dog på samme måde rejse spørgsmålet om at få genskabt balancen med hensyn til sikkerhed og forsvar i forholdet mellem Den Europæiske Union og USA.

Schroedter
Hr. formand, betænkningen ignorerer den kendsgerning, at der inden for Europa findes forskellige forestillinger om, hvilke sikkerhedskoncepter der er egnede. Desuden er det et groft fejltrin, når Europa-Parlamentet under Amsterdam-traktatens ratificeringsproces henter planer op af mølposen, som i sig selv blev forkastet på topmødet i Amsterdam. Den forestilling, at EU kan garantere sikkerheden i Europa med en fælles forsvarspolitik, stammer fra den kolde krigs tid, og den har vi jo allerede overvundet.
EU har enorme fordele i forhold til den kolde krigs institutioner. Hvorfor vil vi egentlig ikke anvende dem? Det har integrationsinstrumenter med henblik på gode forbindelser mellem nabolande. Det kan skabe forlig, det kan opbygge særdeles tætte økonomiske forbindelser og på basis heraf virkelig tilbyde naboerne et stærkt økonomisk samarbejde og finansiel støtte. Det er instrumenter, som også sætter EU i stand til at påtage sig det ansvar i verden, som er nødvendigt for at sikre en fælles overlevelse i denne verden.
Med en forsvarsidentitet vil Europa derimod leve et farligt liv, fordi problemerne i verden af i dag ikke mere kan løses med konfrontationer, trusler og provokationer. En sådan provokation har vi netop kunnet opleve igen i de seneste dage, hvor Indien med sine atomprøvesprængninger har givet startskuddet til et nyt kapløb om et effektivt ødelæggelsesmaskineri.
Vi Grønne afviser ubetinget denne form for jobskabelse i EU-staternes industrielle rustningskompleks og satser i stedet for på intensivering af nedrustning og konversionsprojekter.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hr. Tindemans skulle ikke vise os, at han var visionær, og han skulle ikke vise os, at han var stædig. Jeg tror, at han ikke ville vise os, at han var en smule skuffet, men jeg tror, at hans konklusioner har ladet dette skinne igennem til dem, der kunne opfatte det.
Den betænkning, som han fremlægger for os i dag, er bestemt ikke sådan, som han havde ønsket det, og den er bestemt ikke sådan, som min gruppe og jeg havde ønsket det. Det er en betænkning, der er stødt på mange vanskeligheder for at kunne nå frem til plenarmødet i dag, og jeg lagde mærke til, at min udmærkede kollega, hr. Titley, var en smule ironisk i sit indlæg.
Med hensyn til forbindelserne mellem WEU og Den Europæiske Union, så ønsker hr. Tindemans uden tvivl, at disse to institutioner hurtigt skal integreres i hinanden, og jeg tror også, at det er, hvad de fleste af kollegerne i dette Parlament ønsker, bortset fra de socialdemokratiske kolleger - det har de vist under alle ændringsprocedurerne. Jeg er også sikker på, at de fleste af kollegerne i dette Parlament ønsker, at man hurtigt vil kunne råde over europæiske styrker med henblik på at genskabe og bevare freden, men dette er ikke, hvad medlemmerne af den socialdemokratiske gruppe eller medlemmerne af De Grønne ønsker, hvilket de har vist ved at forkaste de ændringsforslag, der gik i den retning.
Jeg vil således virkelig lykønske hr. Tindemans for at have stået imod, så meget han kunne, og jeg vil gerne opfordre såvel ham som de andre kolleger til at forsøge at styrke denne betænkning i sidste øjeblik ved at godkende en række af de ændringsforslag, der indgivet til betænkningen.
Jeg tror, at vi skal være klar over, at når briterne ikke er med i Den Monetære Union i dag, så er det, fordi de håbede - og her tror jeg, de tager fejl - at kunne komme med i Unionen med et pund, der ville være steget i forhold til euroen. Det vil ikke være tilfældet. De har i dag ingen interesse i at deltage i en europæisk forsvars- og sikkerhedsunion, da de endnu ikke har forstået de fordele, de kunne få ud af dette. Jeg tror dog, at de fleste europæere og de fleste kolleger har forstået dette i lang tid. I de kommende måneder ønsker vi ikke at se igen - vi håber ikke, det bliver tilfældet, men vi ønsker ikke at se det igen, hvis tingene skulle udvikle sig på tragisk vis - at europæerne er tvunget til at døje med et magtløst Europa, et skammens Europa over for Bosnien, sådan som de gjorde det i tre år. Det er nødvendigt, at vi i de kommende måneder er i stand til at reagere og ikke mindst til at forhindre, at den diktator, der stadig er ved magten i Beograd, planlægger en tredje tragedie i Kosovo efter tragedierne i Kroatien og Bosnien.
Vi har med Amsterdam-traktaten og Petersberg-opgaverne forpligtelsen til og ikke kun muligheden for hurtigt at skaffe os nogle midler til at gribe ind for at udføre fredsbevarende og fredsskabende operationer. Det er ikke et ønske, og det er ikke en vision, det er simpelthen noget, som vi skal gøre med det samme.

Bonde
Hr. formand, i 1970'erne lagde Belgiens stats- og udenrigsminister navn til Tindemans-rapporten om direkte valg til EU-Parlamentet og om en politisk union. Dengang afvistes planerne i Danmark. De var chanceløse, sagde man. I dag er næsten alle forslag fra Tindemans-betænkningen vedtaget. Og i dag lægger vores belgiske statsmand så navn til en betænkning om et fælles EU-forsvarsministerium, fælles våbenproduktion og fælles militær. Danmarks udenrigsminister, Niels Helveg Petersen, udtaler: «Det er et sus fra fortiden«. Den samme Niels Helveg har sammen med de fleste danske politikere været imod hvert eneste skridt i Tindemans-betænkningen, og alligevel har de stemt for hvert eneste »sus fra fortiden«, når det kom til stykket.
På samme måde vil den danske regering til sin tid stemme for fælles militær, hvis Danmark stemmer ja til Amsterdamtraktaten - ellers skulle det være første gang, en regering havde stået fast. Tindemans-betænkningen om fælles militær er seriøs og farlig. Den foreslår en gradvis opbygning helt i tråd med Amsterdam-traktaten. Ved angreb på et EU-land, er det NATO, der skal forsvare os, men alle andre krige er EU-anliggender. Unionen kan hvor som helst og når som helst sende tropper til et hvilket som helst formål. Begrænsningen er ikke juridisk eller geografisk. Der er kun en politisk begrænsning, idet der skal enstemmighed til at sende tropper afsted.
Et simpelt flertal i det danske Folketing kan opgive Danmarks forbehold mod det militære og tage del i militære aktioner efter en konkret beslutning, også ved simpelt flertal i Folketinget. Den danske undtagelse giver også udtrykkeligt de andre lande lov til at gå videre med fælles militær. Danmark bliver dermed det eneste land, som ikke har vetoret mod militære aktioner i Unionens navn. Tindemans-betænkningen er, som vi ser, ikke bare et papir, der forklarer, hvad der er ved at ske. Tindemansbetænkningen skal gentage øvelsen i forbindelse med Vestunionen. Jeg håber, at Tindemans vil komme til Danmark inden folkeafstemningen og redegøre for, om han blot er - med Niels Helvegs ord - et »sus fra fortiden«. På mig virker Tindemansbetænkningen mere som et indblik i den fremtid, der skabes, hvis vi stemmer ja til Amsterdam-traktaten.

Lang, Carl
Hr. formand, kære kolleger, det er på et tidspunkt, hvor Indien lige har foretaget tre atomprøvesprængninger, hvor Kina fortsætter sine forsøg, og hvor andre lande arbejder på at skaffe sig eller udvikle atomvåben, at vores ordfører gør den gode gerning at tale om Europas forsvar, uden at ordene atomvåben eller atomafskrækkelsesvåben forekommer noget sted i betænkningen. Her drejer det sig dog om et afgørende område for Europas sikkerhed, for det er desværre ikke de gode følelser eller den gode vilje, der i fremtiden kan sørge for vores landes interne og eksterne sikkerhed.
Jeg beklager også, at der i betænkningen ikke er et ægte ønske om at frigøre Europa fra USA og således også fra NATO. Frankrig har tværtimod med underkastelse, afhængighed og svaghed aflagt offentlig troskabsed ved igen at følge NATO's ordrer, og det selvom den sovjetiske trussel er forsvundet.
Vi mener, at Den Vesteuropæiske Union bør være et frigørelsesinstrument og ikke et instrument til tjeneste for den nye verdensorden og den amerikanske regerings ønske om overherredømme. Men hertil er det nødvendigt med budgetære, teknologiske og menneskelige ressourcer, og det er nødvendigt at holde op med den moralske nedrustning og med at skære ned på vores militær. En række principper bør stadfæstes på ny: Der skal udarbejdes en ny traktat om en europæisk alliance, der ud over landene i Den Europæiske Union skal bestå af en alliance af suveræne og uafhængige europæiske stater, der naturligvis først og fremmest er uafhængige af USA, og herefter af NATO; reglen om den europæiske fortrinsret skal anvendes med hensyn til alle krigsforberedelser; der skal føres en budgetpolitik, der giver Europa mulighed for at genfinde sin sikkerhed, sin uafhængighed og sin frihed; der skal tages højde for nye trusler som terrorisme eller bakteriologiske trusler; der skal udvikles nogle uddannelses- og organisationsstrukturer samt strukturer til beskyttelse af civilbefolkningen; og endelig skal der opstilles nogle regler, der gør det muligt at benytte Frankrigs atomafskrækkelsesvåben til gavn for hele den europæiske alliance.
Vi beklager, at disse betragtninger ikke havde mulighed for at komme med i betænkningen.

Swoboda
Hr. formand, jeg vil først sige kollega Tindemans hjertelig tak for hans betænkning. Hr. Tindemans giver undervisning netop til kollega Bonde, som - tror jeg - slet ikke har læst betænkningen. Ellers kunne han ikke have talt sådan, som om der her blev påtvunget de enkelte lande noget. Men når hr. Tindemans nu giver denne ekstraundervisning, så behøver han slet ikke høre efter mere, for det, jeg ved, ved han i forvejen.
Den europæiske sikkerhedspolitik har tre søjler. Den første søjle er den forebyggende sikkerhedspolitik, undgåelse og forhindring af kriser. Den anden søjle er en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som efter min mening - her giver jeg kollega Tindemans fuldstændig ret - skal støttes af en fælles forsvarspolitik. Den tredje søjle er for mig nedrustning. Færre våben i Europa er et vigtigt bidrag til sikkerheden.
Alle tre søjler er for svagt udviklede, og måske er der en forskel mellem kollega Tindemans og mig i, at han lægger for lidt vægt på søjlerne A og B, altså forebyggelse og nedrustning. Men det betyder ikke, at den anden søjle ikke er vigtig. Vi skal i fællesskab inden for EU, men også sammen med USA, med Rusland og Ukraine og sammen med middelhavslandene udbygge denne fælles sikkerhedspolitik.
Hvorfor er en sådan fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, støttet af en fælles forsvarspolitik, vigtig og hensigtsmæssig? For det første spørgsmålet om troværdighed. Når vi har at gøre med en hr. Milosevic - og fru Schroedter, det er nu en gang også sådanne typer, vi har at gøre med - så er det ikke nok bare at tale og vise sin gode vilje, for han vil ikke vise sin gode vilje, så længe han kan regne med, at der ikke også som sidste middel står våben bag ordene.
For det andet har vi i højere grad brug for en fælles stemme. Vi har for mange organisationer, som arbejder ukoordineret. EU, WEU og, hvis jeg kun tænker på Kosovo og Den Tidligere Republik Jugoslavien, kontaktgruppen, NATO og forskellige andre institutioner. For mange institutioner med for mange forskellige medlemskaber, hvilket på nuværende tidspunkt gør det umuligt at tale med én stemme.
For det tredje er europæisering meget vigtig for mig. Den europæisering, som ikke står i modsætning til USA, men som alligevel giver de europæiske lande mere vægt inden for denne alliance, og det gælder alle de europæiske lande, som vil deltage. Denne europæisering, især inden for den såkaldte lavtærskelforsvarspolitik, skal vi især selv tage vare på, og vi kan ikke forlade os på andre - derfor er det, hr. Tindemans foreslår om politi, og kompromis meget, meget vigtigt. Et yderligere punkt er mere demokrati. Et samarbejde og på et tidspunkt i sidste ende også integration mellem EU og WEU vil også betyde mere demokrati, når dette Parlament får flere rettigheder og større indflydelse på disse ting.
Et sidste punkt: Kollega Titley har med rette sagt, at vi først skal lære at gå, før vi kan løbe. Det er jeg absolut enig i. Ganske vist er der så mange kriser, hvor vi hurtigt må lære at løbe for at kunne hjælpe. Derfor: lad os lære - men lad os lære hurtigt!

Piha
Hr. formand, jeg takker hr. Tindemans for udarbejdelsen af denne fortrinlige betænkning. Betænkningen er et med vanskeligheder afbalanceret resultat, som udgør en logisk fortsættelse af forhandlingerne om den fælles sikkerhedspolitik.
Den Europæiske Union har en klar sikkerhedspolitisk dimension, uanset om der i Unionens fremtidige aktiviteter findes direkte elementer vedrørende militær sikkerhed. Begreberne sikkerhed og forsvar overlapper delvis hinanden. Det er klart, at allerede ved at udelukke skabelsen af afhængighed mellem forskellige aktiviteter øges sikkerheden og stabiliteten i vores verdensdel. Vi må huske, at den europæiske integration inderst inde er et karakter- og formålsmæssigt omfattende sikkerhedsprojekt, som allerede efter principperne fra Maastricht-traktaten er knyttet til forsvarsmæssige synspunkter.
Definitionen af rollen for Den Vesteuropæiske Union som en del af det fælles forsvar hænger centralt sammen med både NATO's og EU's delvis samtidige udvidelsesprocesser. Når NATO optager de næste nye medlemmer blandt mellem- og østeuropæiske lande, bliver dens medlemstab heterogeniseret, men samtidig forstærkes den såkaldte europæiske pille i organisationen. Selvom man kan påstå, at de mellem- og østeuropæiske landes interesser for NATO-medlemskabet i det lange løb er koncentreret om den militære sikkerhed, skal man samtidig også konstatere, at ved tilslutningen af mellem- og østeuropæiske lande til NATO fremhæves organisationens rolle som en regional organisation for en kollektiv sikkerhed. Det er nødvendigt, at også Unionen herved drøfter sin egen rolle.
For at klarlægge WEU's fremtidige status og effektivisere aktiviteterne skal statussen for medlemmer med tilslutnings- og observatørstatus revurderes. Hvis gennemførelsen af fremtidige militære operationer navnlig bliver WEU's opgave, vil rollen for de observerende medlemmer, som stræber efter en aktiv deltagelse, ubodeligt forblive uklar. Jeg mener, at alle aktører, altså også mit hjemland Finland, i nær fremtid skal deltage i WEU's aktiviteter gennem en identisk medlemskabsløsning, det fulde medlemskab. Det samme gælder selvfølgelig også Unionens fremtidige medlemslande.
De såkaldte Petersberg-opgaver, som er nedskrevet i Maastricht-traktaten på initiativ af Finland og Sverige, og som giver alle Unionens medlemslande en mulighed for at deltage i regionale krisestyringsoperationer, skaber et støtteben til udviklingen af det fælles forsvar. Udviklingen af en aktiv krisestyringsevne er en forudsætning for udviklingen af et fælles forsvar, selvom krisestyringen ikke altid har en direkte forbindelse med forsvaret. Den skal også betragtes som et skridt imod en mere ensartet europæisk sikkerhedspolitisk identitet.

Caccavale
Hr. formand, også jeg vil gerne takke kollega Tindemans, og jeg synes også, at han har gjort et usædvanligt godt arbejde, især i betragtning af den store modstand, der har været under vejs. Også jeg tror, at han ville have ønsket at lave langt mere, end det er lykkedes at producere, og at det derfor har været en stor skuffelse for ham at nå så langt med resultater, der, for nu at sige det lige ud, er beskedne for en, der betragter dette tema - den fælles forsvarspolitik - som et væsentligt punkt og ikke ser Europa som udelukkende den fælles mønts Europa.
WEU bør integreres i EU: Dette er det første skridt, og jeg synes hr. Tindemans har været helt klar i dette spørgsmål. Vi har skammen over det, der skete i Bosnien i frisk erindring, hvor det amerikanske indgreb blev nødvendigt. Det må vi aldrig glemme! Det er hyklerisk at hævde, at amerikanerne er verdenssamfundets politibetjente, fordi europæerne er alt for optaget af diplomati. Dette er blot et tegn på Europas afmagt og de europæiske landes dobbeltmoral, når de fortsætter med at være politiske dværge og handle egoistisk. De, der mener, at Tindemans-betænkningen bør lægge mere vægt på forebyggelse og være mindre opmærksom på aktioner, har også antaget en dobbeltmoralsk holdning, for hvis forebyggelse har forrang frem for alt andet, og det er der ingen tvivl om, så gælder det også, at Europa er tvunget til at affinde sig med snak og uendelige og unyttige ordvekslinger, fordi der i virkeligheden ingen mulighed er for at gribe ind i regionale konflikter som i Bosnien eller i Albanien for nogle måneder siden.
På dette punkt har Europa nu endelig en mulighed forat handle i fællesskab: Dette er de europæiske lande nødt til at forstå. Hvis man stadig tror, at det britiske imperium eller de franske og tyske magter fortsat kan eksistere, så lever man i en naiv illusion. Vi kan, og vi bør bidrage til Europas fremtid i fred og stabilitet.

Bertens
Hr. formand, en troværdig spåmand skal være en realist, og derfor har hr. Tindemans været en fremragende ordfører for en særdeles god betænkning.
Unionen skal i princippet være i stand til på egen hånd at optræde militært. Det er ikke en udskiftning, men et supplement til NATO. En voksen Europæisk Union skal kunne støtte sin udenrigspolitik med militære midler, også når USA ikke er enig.
Ordføreren har i sin betænkning gjort det klart, at en fælles forsvarspolitik er formålsløs uden en fælles udenrigspolitik. Mange medlemsstater blokerer stadig en effektiv udformning af en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik og realisme er derfor nødvendigt, når det drejer sig om forsvar. Så mange som muligt af medlemsstaterne skal gøre brug af NATO, "joint task forces«, om ønsket. Unionen skal i øvrigt mindst muligt opbygge en parallel militærstruktur. De europæiske borgere ønsker ikke højere forsvarsbudgetter.
Med rette slås der her til lyd for konkrete skridt. Forsvarsministrene skal også kunne mødes i EU-regi, Kommissionstjenesterne om sikkerhed, og forsvar skal styrkes, og Europa-Parlamentet skal oftere end nu have samråd med generalsekretæren, formanden og Vestunionens råd.
Til sidst, hr. formand, som formand for det involverede underudvalg støtter jeg forslaget i betænkningen om at ændre underudvalgets navn fra sikkerhed og afrustning til Underudvalget om Sikkerheds- og forsvarspolitik. Afrustning indgår naturligvis i princippet som en del heraf.

Alavanos
Hr. formand, jeg mener, at ordføreren, hr. Tindemans, har gjort et vigtigt stykke arbejde, selvom vi i dette spørgsmål er ude i ukendte egne. Hvor Rådet og regeringerne endnu ikke har truffet deres valg, er der plads til mange scenarier og mange idéer. Måske er dette Parlamentets rolle, og måske er det det, vi har gjort før i tiden, når vi har behandlet den politiske, økonomiske eller monetære union. Efter min mening bør vi under alle omstændigheder forsøge at erobre og integrere det, som vi har klaret indtil nu, før vi åbner nye veje, der er særligt vanskeligt farbare, som f.eks. forsvaret.
Efter min mening er de problemer, der har vist sig i Den Tidligere Republik Jugoslavien, ikke så tæt knyttet til EU's manglende forsvarsmæssige aspekt som til dets manglende evne til at træffe konkrete valg eller træffe forkerte valg, som det skete i Bosnien. Og i denne forbindelse, hvor vi taler om at sikre det, der eksisterer i dag, vil jeg gerne stille et spørgsmål til kommissær van den Broek, der tålmodigt har fulgt hele denne forhandling. Både i Amsterdam og i traktaten findes der ikke længere begrebet ydre grænser, der er kun begrebet Unionens ukrænkelighed og den gensidige politiske solidaritet.
Jeg vil gerne spørge hr. van den Broek om Unionen har grænser mod øst, eller har den det kun mod vest, nord og syd? Er Unionen ukrænkelig? Hvis alt dette er tilfældet, hvorfor så denne apatiske indstilling? Måske er dette snarere Rådets område, men jeg vil gerne høre hans mening. Hvorfor udviser Unionens ledende organer en sådan apati i en række tilfælde, hvor der i dag rejses tvivl fra Tyrkiets side med hensyn til øer, som alle ved tilhører en medlemsstat og hele Den Europæiske Union? Jeg vil gerne have et svar fra hr. van den Broek.

McKenna
Hr. formand, for det første finder jeg det utroligt, at hr. Tindemans hyldes her som en mand med visioner. Jeg ved ikke, hvordan en person, der lever i den mørke middelalder og går ind for militære blokke, global militarisering og imperialisme kan opfattes som visionær. Det er en latterlig tanke.
Hvad angår imperialisme, så fremgår det tydeligt af punkt 4 i betænkningen, at "målet med en fælles forsvarspolitik er at kunne beskytte alle aspekter af Unionens interesser, herunder forsyningssikkerheden«. Det er skandaløst. De siger, at De ønsker en forsvarspolitik og et forsvarssystem, ikke som en beskyttelse mod potentielle aggressorer, men for at kunne beskytte grundlæggende selviske interesser. Det er en skandale, at noget sådant kan finde sted her i Parlamentet.
I Irland er der folkeafstemning om Amsterdam-traktaten. Vores regering og de største politiske partier fortæller os, at Amsterdam-traktaten ikke har noget med forsvar at gøre. Men som hr. Tindemans siger, så gør Amsterdam-traktaten indførelsen af en fælles forsvarspolitik mere troværdig, idet den bekræfter den nære forbindelse, der med Maastricht-traktaten skabtes mellem Den Europæiske Union og Den Vesteuropæiske Union. Den Vesteuropæiske Union er en militær alliance, der går ind for kernevåbenafskrækkelse.
I Amsterdam-traktatens artikel J.7, en protokol, der er vedlagt traktaten, var der en irsk tilføjelse, som skulle hindre det irske folk i at få kendskab til de reelle følger af Amsterdam-traktaten. Der står, at Den Europæiske Union inden for et år fra denne traktats ikrafttræden sammen med Den Vesteuropæiske Union udarbejder ordninger for udvidet samarbejde mellem dem for at sætte WEU som "en integrerende del af Unionens udvikling« ind i en organisatorisk ramme. Det fremgår tydeligt heraf, at De militariserer EU og gør det til en militær alliance, der har som sit hovedformål at beskytte egoistiske interesser og få let adgang til globale ressourcer.
(Bifald fra De Grønne)

Souchet
Hr. formand, inden man fremsætter nogen bemærkninger om det europæiske forsvar, må man nødvendigvis konstatere, at det fælles forsvar for medlemsstaterne i Den Europæiske Union ikke hører ind under Unionens kompetenceområde, men derimod under staternes og de alliancers, som nogle af staterne er medlemmer af.
Jeg beklager derfor, at man i betænkningen af Tindemans bruger visse tvetydige og upassende begreber, f.eks. begrebet om Den Europæiske Unions retmæssige forsvar.
Når det er sagt, så er det at overveje et europæisk forsvar i dag at stille sig selv en række spørgsmål. Spørgsmålet om de 15's Europa egentlig udgør den fornuftigste ramme til at forstå realiteterne i de aktuelle forsvarsproblemer på vores kontinent, hvor vi står over for nye trusler, der har taget over efter den sovjetiske trussel. Spørgsmålet om en europæisk forsvarspolitik skal tage sigte på at presse alle ind i et stift korset, eller om den skal tilrettelægges omkring begrebet variabel geometri, idet der tages højde for medlemsstaternes meget forskellige ønsker med hensyn til forsvar. Spørgsmålet om forbindelserne mellem Den Europæiske Union og WEU. Amsterdam-traktaten foreskriver ikke, at sidstnævnte skal integreres i førstnævnte, og den fastholder overordnet set de eksisterende forbindelser. Den har kun to nyskabelser, nemlig at våbensamarbejdet og Petersbergopgaverne integreres i FUSP.
Det siger naturligvis sig selv, at våbenpolitikken er regeringernes område. Med hensyn til våbenindustrien, og på grund af dennes særlige art, er det vigtigt, at suverænitetstankegangen er gældende frem for markedstankegangen. Det Europæiske Våbenagentur skal have det formål at bevare en selvstændig forsknings- og produktionskapacitet i Europa på højeste teknologiske niveau, navnlig over for den særligt aggressive amerikanske konkurrence.
Betænkningen af Tindemans nævner ligeledes strategisk luftmobilitet, rumefterretninger og satellitkommunikation. Det er nemlig områder, hvor dannelsen af europæiske kompetencepoler, der er organiseret mellem de stater, der ønsker det, vil gøre det muligt at beherske navnlig informationen og at gøre en ende på vores afhængighed af USA.
Det er områder, hvor omfanget af de udgifter, som projekterne medfører, er en god grund til, at man i henhold til subsidiaritetsprincippet indfører nogle fælles programmer, hvis finansiering vil skulle afholdes af de medlemsstater, der frit vælger at deltage heri.
De medlemsstater, der lægger vægt på deres tradition for neutralitet, og som udgør en tredjedel af de 15, har ganske vist accepteret, at alle Petersberg-opgaverne integreres i traktaten, men de har dog klart afvist den garanti for fælles forsvar, som Bruxelles-traktaten indfører mellem medlemmerne af WEU.
Artikel 17 i Amsterdam-traktaten afspejler i øvrigt de store meningsforskelle, der adskiller medlemsstaterne med hensyn til forsvarspolitikken. Foruden spørgsmålet om de stater, der lægger vægt på deres neutralitet, står der i artiklen, at det fælles forsvar skal ske gennem en integration af WEU i Den Europæiske Union, og samtidig står der, at det fælles forsvar allerede finder sted inden for rammerne af NATO. Disse legitime forskelle er selve kernen i Europa, og det er vigtigt at respektere folkets og staternes ønske, navnlig på et så følsomt område som forsvarsområdet.
Betænkningen af Tindemans understreger med rette, at enhver fælles forsvarspolitik er betinget af en klar identifikation af de fælles interesser, og det foreslås, at en hvidbog fra Rådet forsøger at fremhæve disse. Den understreger ligeledes nødvendigheden af at give indhold til den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet, for hvilken det blev planlagt på topmødet i Berlin...
(Formanden opfordrede taleren til at afslutte sit indlæg) Disse to retningslinjer forekommer os at være vigtige, og de får vores støtte.

Tatarella
Hr. formand, kære kolleger, jeg ønsker hr. Tindemans til lykke med det glimrende arbejde, han har udført, og for den tilgang, han har anvendt i sin betænkning, hvis indhold vi fuldt ud tilslutter os. Naturligvis kunne man have gjort mere, krævet en større fremskyndelse af den fælles forsvarsproces, men ordføreren har ønsket at opnå et maksimum af samarbejde og konsensus. Med hans erfaring som regeringsmedlem er der grund til at tro, at han ikke har taget fejl. Den fælles forsvarspolitik kan ikke holdes oprejst med flertalskup, selvom det var muligt at finde og opnå støtte fra et flertal.
Det er imidlertid yderst betegnende, at denne forhandling finder sted netop i dag, samme dag hvor Parlamentet har udtrykt sig positivt til Rådets kandidater til Den Europæiske Centralbanks Direktion. Det er måske Parlamentets bedste måde at besvare den berettigede kritik fra de, der frygter, at Den Europæiske Union blot bliver en samling af finansielle og monetære interesser. Vi må endnu en gang understrege her, at Den Monetære Union uden en politisk union er meningsløs og udgør en unødvendig anstrengelse for de europæiske befolkninger. Et afgørende hjælpemiddel for den politiske union vil utvivlsomt være en fælles udenrigs- og forsvarspolitik og i forbindelse med sidstnævnte en fælles militær- og våbenstrategi.
Europa er for øjeblikket inde i en vigtig og lykkelig tid. Den fælles mønt vil på kort sigt blive efterfulgt af en fælles forsvarspolitik, således at Europa kan garantere freden, også uden for dets grænser.
Kollega Tindemans indsats minder mig om vores afdøde kollega Spinellis indsats her i Parlamentet, hvor han fra de same sæder, hvor der i dag fremkommer bremsende ord, som man ikke altid kan udtrykke sin tilfredshed med, talte og kæmpede ud fra sin overbevisning om, at Europa skulle blive en politisk enhed, og derfor skulle udstyres med en fælles udenrigs- og militærpolitik.
Alleanza Nazionales delegation vil som repræsentanter for et demokratisk og moderat italiensk parti stemme for betænkningen for at understrege vores europæiske tankegang og dermed fremhæve behovet for at træffe disse afgørende valg og forlene vores Europa med dets nødvendige politiske og internationale værdighed.

Barón Crespo
Hr. formand, først og fremmest vil jeg gerne hilse vores kollega, hr. Tindemans, eksempel velkommen, for man har her anklaget ham for at være visionær, og jeg finder, at det er et eksempel på udholdenhed og illusion. Det er en mand, måske den, der er ældst i gårde af os alle, såvel i Rådet som i Parlamentet, og jeg mener, at det er en kompliment at sige, at han stadigvæk har en vision for fremtiden, for han har virkelig kæmpet, ikke kun for et politisk forenet Europa og for et Europa med en fælles mønt, men også for et sikkerhedens og forsvarets Europa.
Og helt konkret i forbindelse med denne betænkning vil jeg gerne på vegne af de spanske socialdemokrater give udtryk for, at vi altid har været positivt indstillet hertil, for da vi udarbejdede De Ti Bud om sikkerhed og forsvar, dengang vi udskrev folkeafstemning om NATO, før vi kom med i Fællesskabet, sagde vi altid, at det var nødvendigt at genoplive Vestunionen og understrege den europæiske forsvarsidentitet. Og Maastricht-traktaten gav anledning til et positivt håb i den forstand, at den udformede en udenrigs- og sikkerhedspolitik - det blev sagt, at forsvarspolitikken ville komme på et senere tidspunkt - og Amsterdam-traktaten har taget et forsigtigt skridt mere med de såkaldte Petersberg-opgaver og muligheden for at inkorporere Vestunionen uden traktatændringer. Men det drejer sig her ikke kun om at tale om traktaterne, det drejer sig også om at tale om virkeligheden. Og virkeligheden er, at vi i denne forsamling meget ofte har beklaget os over det, der sker i nogle dele af Europa, nærmere bestemt opløsningen af Den Tidligere Republik Jugoslavien og Balkanlandene, og jeg mener, at denne livets skole også skal vise os noget meget konkret, og det er her, at vi er kommet med alle de splittede kræfter, og denne splittethed har vist, at vi er ude af stand til noget. Det, jeg ikke kan forstå, er, hvorfor vi, hvis vi ikke er i stand til at løse vores egne problemer og klare vores ansvar, skal kritisere andre. Mit land er for øjeblikket i gang med at fejre det historiske hundredeår for den spansk-nordamerikanske krig, og vi tror ikke, at vi systematisk kan anklage nordamerikanerne for vores fejl. Først må vi være i stand til at løse vores egne problemer, og det er os, der skal definere forsvarspolitikken.
Og endelig, hr. formand, vi har nu i denne uge taget et beslutsomt skridt for at etablere Den Økonomiske og Monetære Union. Hvorfor synes vi så ikke, at dette er tiden til også at tale om Maastricht-traktaten og Amsterdam-traktaten og tage et stort skridt inden for sikkerhed og forsvar, ikke kun for at beskytte og forsvare det, der er vores, men også for at påtage os vores ansvar for at stabilisere og skabe fred på vores kontinent, og også i forbindelse med resten af menneskeheden? Af denne årsag støtter vi hr. Tindemans' betænkning.

Burenstam Linder
Hr. formand, denne betænkning giver os grund til endnu en gang at udtrykke stor påskønnelse af Tindemans sagkundskab og engagement. Distinktionen mellem sikkerhedspolitik og forsvarspolitik er blevet mindre tydelig i og med, at risikoen for et væbnet angreb på EU-medlemmer i den fase, vi nu befinder os i, er blevet mindre, samtidig med at risikoen for kriser i vores nærmeste områder er blevet større. Kriser kan dog blive trappet op til omfattende fjendtligheder. Vi skal ikke lukke øjnene for, at forviklinger i f.eks. Rusland hurtigt kan give en alvorligere forsvarspolitisk situation. Europa behøver både et afskrækkende grænseværn og kapacitet til at kraftfuldt gribe ind for at kontrollere kriser.
NATO er grundlaget for det europæiske forsvarssamarbejde. Et mere aktivt forsvarssamarbejde i EU skulle ikke udvikles som en erstatning for, men som et supplement til NATO. Der er behov for dette supplement. Alligevel har det europæiske forsvarssamarbejde i Vestunionen manglet kraft. Forhindringen skyldes ikke så meget, at nye lande udenfor militæralliancer har bremset, som at der har manglet en stærk politisk vilje i EU's kerne. Der har ikke været nogen kraft som den, der har drevet ØMU'en frem. Et fungerende forsvarsarbejde skal også udgå fra en fælles udenrigspolitik, men her er EU ikke kommet så langt.
Tindemans betænkning giver anledning til at reflektere over dette. Spørgsmålet er, om Europa helt kan sætte sin lid til NATO og dermed til USA's engagement. Det er realistisk at tænke sig, at der kan opstå sådanne kriser og trusler, hvor opfattelserne i USA kan overensstemme med opfattelserne i EU, men hvor USA alligevel mangler motiver til at gribe ind, sådan som vi måtte ønske det i Europa. En omfattende udvidelse af EU reducerer antagelig kongruensen mellem EU og NATO, hvilket forstærker behovet for et forsvarssamarbejde i EU.
Den Europæiske Union sigter til at fremme freden i Europa. I denne henseende har EU været en total succes. Fredsarbejdet føres videre med østudvidelsen. Dette spirende samarbejde har allerede givet betydningsfulde resultater. For at opnå medlemskab i Den Europæiske Union anstrenger ansøgerlandene sig for at fremme menneskerettighederne, at bilægge indre konflikter og indbyrdes konflikter og ligeså med andre lande. Dette er betydningsfuldt. Det er ikke kun på Balkan, at en etnisk mosaik ville kunne føre til alvorlige forviklinger. Her har vi en moderne, aktuel version af fredsmotivet for EU. For en opinion, f.eks. i mit eget land, er der al grund til at pege på EU's fortsat store betydning for udviklingen af freden i Europa. Tragedierne på Balkan, det vil sige udenfor EU og udenfor kredsen af ansøgerlande, viser, hvor skidt det ellers kan gå.

Kaklamanis
Kære hr. Tindemans, jeg har læst og hørt, hvad De har sagt, og jeg vil gerne give Dem min tak. Der er ingen tvivl om, at Deres betænkning vil blive vedtaget af Europa-Parlamentet. Desværre for Dem, der har arbejdet så hårdt, desværre for Europa-Parlamentet og desværre for Europas befolkninger, så vil herrerne i Rådet blot kaste betænkningen i papirkurven.
Det lykkedes herrerne i Rådet at træffe en aftale om formanden for Den Europæiske Centralbank, der fik latterliggjort euroen, endnu inden den er kommet i gang. Tror De helt ærligt, at de vil nå frem til en aftale om et så vigtigt spørgsmål? De er ikke interesseret i Europas fælles udenrigs- og forsvarspolitik. De er ikke interesseret i at varetage Europas interesser. De er ikke interesseret i Europas befolkninger. De varetager bankernes og bankdirektørernes interesser. I kan jo se, hvad der skete med Dayton-aftalen. Det var amerikanerne, der besluttede, og hr. van den Broek er på trods af sine anstrengelser nødt til blot at betale af Kommissionens kasse. I Cypern, Mellemøsten, Kosovo og i Det Ægæiske Hav forhandler de herrer Holbrooke og Miller, og de træffer afgørelser, som Europa blot udfører. Jeg vil ikke skuffe Dem, og jeg håber, at Deres betænkning må få en god skæbne, men jeg frygter, at det ikke vil være tilfældet.

Caligaris
Hr. formand, jeg takker hr Tindemans for hans kompetence, især for hans ihærdighed og hans tålmodighed under udarbejdelsen af denne glimrende betænkning. Det er en kontroversiel betænkning, ikke så meget på grund af dens indhold, som på grund af det forhold, at Europa har stadigt større vanskeligheder med alvorligt og seriøst at behandle et spørgsmål som dets egen sikkerhed og forsvar, selvom der ikke er tvivl om, at det heldige udfald af den europæiske politiske proces i høj grad vil afhænge af løsningen på dette spørgsmål.
Vanskelighederne ses også af de mange institutioner, som det uddelegerer dette spørgsmål til, fordi det ikke ved, hvad det selv skal stille op. Som allerede nævnt af andre kolleger har vi mindst fire organisationer, EU, WEU, OSCE og NATO, der i teorien burde samarbejde indbyrdes, men i virkeligheden er i stadig modstrid og ofte griber ind i hinandens beslutninger. Som om dette ikke var nok, så skal WEU integreres som Unionens militære arm på et tidspunkt, hvis det da overhovedet kommer, hvor regeringerne beslutter, at denne operation kan gennemføres. Det skulle nødigt ende som i Manzonis "I Promessi Sposi«, at nogle eller måske ligefrem mange mener, at "dette ægteskab ikke skal ske«.
Desuden har man for seks år siden, nærmest for at overbevise den offentlige mening om, at det var muligt at gøre noget bedre, opfundet Petersberg-opgaverne for at gennemføre fredsmissionerne. Der har ikke været nogen mission i de forløbne seks år, og jeg spørger mig selv, om der nogensinde kommer en.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at Tindemans-betænkningen er en modig sten, der kastes fra den politiske trægheds mudderhul. Jeg håber, at den langt om længe kan sætte gang i den debat, som vi stadig venter på.

Ephremidis
Hr. formand, også jeg vil gerne i forlængelse af de øvrige kolleger takke hr. Tindemans, fordi det lykkedes ham takket været hans meget fine og omstændige formuleringsevne efter så mange års politisk erfaring at lade skinne igennem det, som han ønsker, nemlig en videreudvikling af Den Europæiske Union til en militærpolitisk polititerrororganisation. Den vil ikke blive ledet ud fra hensynet til befolkningerne, men efter klassemæssige kriterier, hvilket i sig selv siger en hel del. Nu skal kapitalen, de store monopolinteresser og de multinationale koncerner, udnytte det, de har opnået med Den Monetære Union, og alle de følgevirkninger, der i dag rammer Den Europæiske Union. Dette er formålet med skabelsen af særlige indsatsstyrker, oprustningsprogrammer, indførelsen af en militær oprustningsindustri og skabelsen af informationscentre i luften, og så videre, NATO-WEU-OSCE-banden, der alle sammen betales af de europæiske skatteborgere. Og her er der naturligvis et spørgsmål, der må stilles: Får denne europæiske union så ikke et politisk forsvar? Vil det ikke blive sagt klart, hvem der er fjenden og hvem der skal bekæmpes? Der er jo ikke længere Sovjetunionen og Warszawa-pagten som påskud, og man kunne få den mistanke, at fjenden er befolkningerne, deres oprørstrang under denne undertrykkende politik. Det er dem, som I ønsker at undertrykke, og derfor ønsker I at have mulighed for at gribe ind hvor som helst, inden for og uden for EU's territorium, når Den Europæiske Unions såkaldte interesser trues, det vil sige den multinationale kapitals interesser.
Og endelig til sidst, hr. formand, når der nu er talt så meget om hr. Milosevic...
(Formanden afbrød taleren)

Féret
Hr. formand, under debatten sidste år om hr. Tindemans' første betænkning om en fælles sikkerhedspolitik i Europa havde jeg udtrykt ønsket om, at Den Europæiske Unions udvidelse med de øst- og centraleuropæiske lande ikke skete samtidig med en lignende udvidelse af NATO, fordi de europæiske og de amerikanske interesser oftere og oftere afviger fra hinanden, og fordi det er på høje tid, at Europas folkeslag tager skæbnen i deres egen hånd.
Mit ønske blev hørt, og jeg vil gerne takke ordføreren, som går ind for, at WEU skal integreres i Den Europæiske Union, og for at de kommende medlemslande i Unionen skal optages i WEU, hvilket skal ske i tæt samarbejde med SUS, selvom - og navnlig fordi - De Grønne ikke bryder sig om det. De Grønne er betalt for at øge de europæiske nationers afhængighed af den amerikanske gigant, såvel på økonomisk plan - deres i øvrigt groteske holdning i forbindelse med afstemningen om patenteringen af bioteknologiske opfindelser er det mest slående eksempel på dette - som på militært plan, hvilket deres ændringsforslag til statsmanden Tindemans' glimrende betænkning vidner om.
Europa får snart sin egen valuta. Vi vil også få brug for en hær. Det er prisen for vores uafhængighed.

Sakellariou
Hr. formand, jeg er bange for, at jeg efter den marxistiske analyse fra kollega Kaklamanis om de europæiske banker og den klassebevidste stillingtagen fra kollega Ephremidis må påtage mig en mere bleg rolle, da jeg kun skal sige noget om betænkningen af Tindemans.
Jeg vil lykønske kollega Tindemans, fordi han har påtaget sig denne meget vanskelige opgave. Opgaven er vanskelig, og jeg ved det, hr. kollega, fra vores samarbejde i udvalget. Der skal formuleres en fælles forsvarspolitik for 15 frie, suveræne stater og for 75 til 80 partier - jeg ved ikke præcist, hvor mange partier der er i Parlamentet, men de repræsenterer jo meget forskellige meninger. Disse meninger stammer fra forskellige traditioner inden for forsvarspolitik, og jeg mener, at vi kun kan få succes med en fælles forsvarspolitik, hvis vi er parat til ved formuleringen af vores politik at acceptere og respektere disse forskellige traditioner.
Jeg vil nævne tre principper, som er vigtige for mig og går ud over det, De har skrevet, og som vi vil fremlægge forskellige ændringsforslag til. For det første bør vi forsøge at definere en ny forsvarspolitik, som er integreret i en ny sikkerhedspolitik og mere orienterer sig mod kollektive sikkerhedsmodeller som OSCE end mod den kolde krigs modeller såsom NATO og WEU.
For det andet: Præventiv konfliktløsning og en ny nedrustningsspiral, som der skal tages initiativ til - ikke rustnings-, men nedrustningsspiral - kan eventuelt i vores tid udgøre et mere effektivt forsvarsinstrument end et eller andet universalvåben, som først skal udvikles.
For det tredje: Når vi udvikler en egen forsvarspolitik, så gør vi det ikke for at aflaste det amerikanske budget, men for at tilgodese vores egen identitet.

Brok
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenens artikel om taletid. Jeg vil bede Dem om i fremtiden at være langt mere rundhåndet med taletid til kollega Ephremidis, for hvornår har man ellers den fornøjelse at lytte til de gamle stalinistiske taler.

Formanden
Jeg mener, at dette indlæg gik lidt over stregen, men da humor også engang imellem er på sin plads, er De tilgivet.

Ephremidis
Hr. formand, skylder jeg hr. Brok noget? Så vil jeg gerne betale det. Hvis jeg skylder ham noget, så vil jeg gerne give ham en bankcheck i euro, når den findes...

Formanden
Jeg sagde, at De kunne få ordet sidst i debatten for en personlig bemærkning. Men eftersom De allerede har taget ordet, er der ikke længere nogen grund til at give Dem ordet sidst i debatten.

Lambrias
Hr. formand, i disse dage, hvor 56 udenrigsministre - 56!- og forsvarsministre fra 28 europæiske lande, hvoraf 10 er medlemmer af Unionen, deltager i det højtidelige møde i Den Vesteuropæiske Union på den smukke ø Rhodos, er to amerikanske udsendinge, hr. Holbrooke og hr. Gelbard, ved at rejse frem og tilbage mellem Beograd og Pristina i et desperat forsøg på at finde en form for enighed mellem serbere og albanere, der kan læge det blødende sår i Kosovo.
I det flere sider lange dokument med resultaterne af de mange WEU-ministres tilstedeværelse udtrykte de blandt en række andre upræcise budskaber også deres uro over og deres villighed til at fremme en realistisk og ægte tilnærmelse til en løsning af problemet.
Forskellen mellem de to samtidige begivenheder i det internationale diplomati er imidlertid karakteristisk: I den første, på Rhodos, er der luksus, afslapning og en fejrende langsommelighed. Der er ingen fornemmelse for tiden, og især ikke for nødvendigheden af forpligtende konkrete løsninger. Nøjagtigt det modsatte er tilfældet med de amerikanske udsendinges penduldiplomati. Ofte kan farlige komplikationer og uretfærdigheder ikke undgås med hurtige og for enhver pris fundne praktiske løsninger. Hr. Tindemans skal have tak, fordi han med sin næsten religiøse iver fastholder mobiliseringen af Europa for en fælles forsvarspolitik. Allerede i 1975 kæmpede han i denne retning, og han erklærede dengang, at kun Europa kan forsvare sine egne værdier, og at dette kun kan ske ved, at det får de rigtige politiske dimensioner. Nu hvor vi hilser ØMU'en velkommen og opretter euroen, er den langvarige og vanskelige march frem mod en fælles europæisk udenrigs- og forsvarspolitik og usikkerheden omkring WEU som EU's forsvarsarm, på trods af ønskerne i Maastricht og uklarheden i Amsterdam, en byrde, der lammer den europæiske samlingsproces. I en verden med hurtige udviklinger er forsinkelser frygteligt farlige. Og vi har allerede fået en bitter forsmag herpå.
Personligt kan jeg kun give udtryk for en enkelt uenighed med Tindemans-betænkningen: Skabelsen af en fælles forsvarspolitik bør ikke være gradvist fremadskridende, som det siges i teksten, det bør være en direkte førsteprioritering.

Frischenschlager
Hr. formand, kære kolleger, betænkningen af vores kollega Tindemans er et meget positivt signal, fordi der endelig igen foreligger et dokument, som klart fremhæver Den Europæiske Unions ansvar for sin egen sikkerhed. Men hvad drejer det sig om? I teorien har vi siden Maastricht den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. I praksis er det et sørgespil, som vi alle ved. Hvad drejer det sig om? Hvad er målet? At vi i politikken ikke kun fordømmer misbrug af vold, men sørger for, at den ikke får en chance! Det kan vi opnå, hvis vi i Den Europæiske Union endelig tager afsked med de enkelte staters sikkerhedspolitik og i stedet samler Unionens politiske, økonomiske og i sidste ende også militære potentiale med henblik på at løse kriser og bevare freden. Det er det ene.
Det andet, som vi ønsker at understrege ganske klart, er, at vi siden Maastricht har stræbt efter at opfylde målet om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og vi har sagt, at vi vil gøre Den Vesteuropæiske Union til et instrument for Den Europæiske Union. Vi skal ophøre med kun at tale om det og endelig også gøre det.
Det sidste punkt: Mange vil helst deponere Den Europæiske Unions sikkerhed i Washington og uddelegere den dertil. Det er efter min opfattelse trist! For amerikansk udenrigspolitik er helt legitimt først og fremmest optaget af at varetage USA's egne interesser. For det andet er amerikansk sikkerhedspolitik meget, meget ofte afhængig af den aktuelle indenrigspolitiske situation. Det kan undertiden ligefrem føre til en sikkerhedsrisiko for Europa. Derfor skal vi fortsat forfølge målet om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, sammensmelte EU og Den Vesteuropæiske Union med henblik på løsning af kriser og bevarelse af freden, ikke blot i Europa, men som bidrag til verden.

Seppänen
Hr. Tindemans' betænkning er Parlamentets militaristiske krigserklæring mod den europæiske fredspolitik. Den er skrevet af en agent for våbenindustrien fra et land, som aldrig vil blive truet blandt de første. Hr. Tindemans og hr. Titley vil gerne producere våben langt bagved fronten til dem, som skal kæmpe i forreste række, når EU's grundværdier ifølge betænkningen bliver latterliggjort. Fuld beskæftigelse hører ikke til EU's grundværdier.
Mit land er aldrig blevet besat. Hvor mange af jer kan sige det, jer, som nu planlægger en fælles oprustningsindustri, bevæbning og militærdoktrin? Når det virkelig gælder, er der nogen hjælp fra jer, hjemmefrontens våbenfabrikanter, til dem, som er allieret med jer, men mod deres vilje kan komme i en væbnet konflikt? Til alle, som er krigsgale på grund af en besættelse eller en trauma fra Falkland-krigen, vil jeg sige: Prøv ikke på at presse os neutrale lande til en militærunion ved hjælp af EU's fælles forsvar. I er for dårlige soldater til at vejlede andre om, hvad sikkerhed er.
Som et forretningsordensindlæg vil jeg fortælle hr. Brok, at han, som er ansat hos Bertelsmann-koncernen, ikke er berettiget til at vejlede frie EU-repræsentanter om, hvorledes de skal tale.

Theorin
Fru formand, betænkningen kaldes "Udformning af en fælles forsvarspolitik for Den Europæiske Union«, men den indeholder tankegange og retorik fra den kolde krig. Betænkningen udgår fra, at konflikter og problemer løses med militære midler.
Udenrigs- og sikkerhedspolitik består af forskellige komponenter: udenrigspolitik, bistand, handel, freds- og konfliktløsning, nedrustningspolitik, flygtningepolitik og militært forsvar. Sikkerhedspolitikken er således ikke det samme som et militært forsvar.
Det fremstår for mig som virkelighedsfremmed at skrive en betænkning med det indhold, som Tindemans har gjort. I henhold til mange bedømmere, inklusive Vestunionens politiske forsamling, er realiseringen af en fælles forsvarspolitik for lang tid fremover fjernet fra dagsordenen i og med Amsterdam-traktaten. Det fremstår for mig som meget mærkeligt, at Parlamentet, som ikke har beslutningsret om et fælles forsvar, igen fremsætter et forslag om dette, stik imod Ministerrådet. Et fælles forsvar synes at være et mantra: Hvis det gentages tilstrækkeligt tit, så bliver det måske til virkelighed.
I et moderne sikkerhedsperspektiv står menneskets sikkerhed i centrum. Truslerne mod mennesket kan være alt fra miljøkatastrofer til social udelukkelse. I den tid, vi lever i, er konflikter mellem stater stadig mere ualmindelige. I stedet bliver det stadig mere almindeligt med interne nationale konflikter. Disse konflikter bunder især i sociale modsætninger med etniske og/eller religiøse fortegn. Sådanne konflikter kan ikke løses med militære metoder eller med kugler og krudt.
I den føderalistiske eufori bør man ikke glemme, at England, Danmark, Irland, Østrig og Sverige ikke accepterer et fælles forsvar, som Tindemans foreslår. I Sverige siger 70 % af befolkningen stadig nej til et fælles forsvar.

Stenzel
Fru formand, Den Europæiske Union har kun vægt, hvis den vokser ud over det, den hidtil har opnået. For første gang har vi lejlighed til frivilligt uden ekstremt pres udefra - således som det var tilfældet under den kolde krig med truslen om en tilintetgørende atomkrig - at lade Unionen stå på tre ben, nemlig det klassiske Europæiske Fællesskab, Den Økonomiske og Monetære Union og også den politiske union.
Hertil hører også viljen til, som det er skitseret i Amsterdam-traktaten, at skabe en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og gradvist også en fælles forsvarspolitik. Dette er fastlagt i Amsterdam-traktaten, som det østrigske parlament i bevidstheden om vores ansvar som kommende rådsformandskab snarest vil ratificere. Indtil nu findes den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik enten lige så lidt som den fælles forsvarspolitik eller kun rudimentært og vagt. Dette er utilfredsstillende i betragtning af de regionale konflikter i Europa. Til den forrige taler vil jeg gerne sige, at sikkerhedsproblemer i Europa desværre ikke kun forekommer ved naturkatastrofer.
Afhængigheden af USA's vilje til inden for NATO's rammer at optræde som politibetjent i europæiske kriseregioner viser ikke kun svagheden i det hidtidige europæiske standpunkt, men er også i længden en næsten urimelig belastning for USA. Tendensen vil være, at USA trækker sig tilbage fra de europæiske krisesteder, og der vil opstå et større ansvar for EU. Betænkningen af Tindemans viser derfor vejen til en europæisk selvstændighed også i snæver forsvarspolitisk henseende.
Derfor er det logisk, også for Østrig, at arbejde for fuld integration af Den Vesteuropæiske Union i EU og at medvirke til at virkeliggøre en fælles europæisk forsvarspolitik. Men dette kan og skal ikke ske i modsætning til NATO. 11 af vores 14 EUpartnere vil virkeliggøre den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik inden for NATO. WEU er i mange henseender afhængig af NATO's kapaciteter og NATO's logistik. Spektret af opgaver for WEU og NATO-Partnerskabet for Fred svarer i det store og hele til hinanden. En unødig overlapning af de eksisterende mekanismer bør derfor undgås.
Væsentligt for os er det solidariske fællesskab omkring opbygningen af en fælles sikkerheds- og forsvarspolitik. EU's og NATO's udvidelsesprocesser skal ses i dette lys. Betænkningen af Tindemans er også for Rådet og Kommissionen et godt grundlag for at udforme politikken i denne ånd.

Ojala
Fru. formand, der er tre grunde til, at jeg ikke kan acceptere udgangspunkterne i hr. Tindemans' betænkning. For det første finder jeg, at den sikkerhedsvision, som den repræsenterer, hovedsageligt er gammeldags og baseret på formodninger om konflikter mellem stater og magtanvendelse som løsning på disse. I 1996 var kun én af 27 igangværende krige eller konflikter mellem stater, det vil sige stridigheden om Kashmir mellem Indien og Pakistan. I særdeleshed de europæiske konflikter kræver udvikling af krisestyring og fredsbevarelse. I den henseende synes jeg, at initiativet fra de finske og svenske udenrigsministerier er godt.
For det andet går betænkningen ikke tilstrækkeligt i dybden hverken i den tværeuropæiske sikkerhed eller i udviklingen af sikkerheden mellem specielt EU-landene og Rusland. Dette samarbejde er der behov for bl.a. for udviklingen af Østersø-området samt for de nordlige havområder.
For det tredje tjener tanken om at udvikle Den Europæiske Union som en forsvarsalliance heller ikke bestræbelserne på at udvide EU. Jer mener, at en fremhævelse af EU's militære hensigter vil vanskeliggøre udvidelsen med Ruslands nabolande såvel som med Cypern.

Imbeni
Fru formand, kære kolleger, husker I en af den franske præsident Chiracs svar på protesterne mod atomforsøgene? De er også til jeres bedste, det er til jeres sikkerhed og for jeres forsvar, sagde han! Det var ærgerligt, at de andre stats- og regeringschefer ikke tog den franske præsident på ordet og krævede, at man i Amsterdam nåede frem til et virkeligt nyt resultat for den fælles forsvarspolitik. Dette skete desværre ikke, og resultatet har været skuffende.
Efter min mening er den egentlige betydning af Tindemans-beslutningen følgende. Europa-Parlamentet siger til Det Europæiske Råd og Ministerrådet: "Det er på tide at opføre dette besværlige spørgsmål på dagsordenen«. Lad være med at vende jer om, forsøg ikke at flygte, nu standser vi den tåbelige opførsel, som vi havde ansvaret for i forbindelse med tragedien i Bosnien. Vi skal vokse fra 15 medlemmer til 26 og kan ikke gøre det uden at udvikle et nyt parameter, som er EU's internationale identitet og en fælles forsvarspolitik. Det vil være vanskeligt, ingen tvivl om det, det vil blive særdeles vanskeligt, men der er ingen alternativer.
Hr. Tindemans er blevet kaldt utopist, men efter min mening er han realist. Der er farlige utopister, der i deres optagethed af fortidens begivenheder kun er i stand til at foreslå en gentagelse af en situation, vi allerede har kendt. Fra fortiden har vi forskellene i sprogene og kulturerne, den enorme rigdom i Den Europæiske Union, men lad os lægge disse frygtelige begivenheder bag os, diktatur, krig, de racistiske og nationalistiske ideologier, netop der hvor de hører hjemme, i fortiden. I stedet må vi se med lidt mere fortrøstning fremad. Til begravelsen af en embedsmand i WEU, der døde i en ung alder, bragte kollegerne for nogen tid siden en krans, hvor der ved siden af et følelsesfuldt budskab til den afdøde var en besynderlig påskrift på fransk: "Fra vennerne i den Tilfældige Europæiske Union«. Ja det, var en lille fejl, i stedet for "Union Europe Occidentale« havde de skrevet "Accidentale«, og det, vi har brug for, er en rigtig union af folkene og staterne, ikke historisk tilfældighed!

Konrad
Fru formand, mine damer og herrer, WEU udbygger fortsat sin operationelle handleevne ved intern optimering. Dermed er WEU svarende til udvidelsen af sine opgaver i 1992 på vej til at blive et instrument til en effektiv europæisk krisestyring. Derfor er det vigtigt, at vi i Parlamentet følger op på denne proces, sådan som vi gør det i dag.
WEU har efter min mening den dobbelte opgave på den ene side at ledsage integrationen af de nye partnere i Østeuropa og på den anden side styrke den europæiske søjle i den euro-atlantiske alliance. På den baggrund er det overordentlig vigtigt at udforme forholdet mellem WEU og både EU og NATO med den nødvendige finfølelse.
Denne finfølelse er nødvendig med henblik på relationerne mellem Europa og USA, men også med henblik på forskellige EU-medlemsstater, som f.eks. Storbritannien, Danmark, Irland, Østrig og Sverige, hos hvem opbygningen af en militær gren af Den Europæiske Union af meget forskellige grunde støder på i det mindste tilbageholdenhed. Men, hr. kollega Bonde fra Danmark, vi vil i dag på ingen måde med debatten påvirke folkeafstemningen den 28. maj i Danmark. Danmark har, som også ethvert andet land, ifølge Amsterdam-traktaten mulighed for at stå udenfor, når det drejer sig om militære aktioner. Men jeg mener ikke, det ville være klogt af os, hvis vi ikke tog borgernes bekymringer i netop de neutrale stater alvorligt.
Jeg har i øvrigt også stor forståelse for USA's holdning, som - senest på Korfu - går ind for, at aftalen med NATO står fast, nemlig at der kun kan stilles autonome kollektive ressourcer til rådighed for WEU, når akutte FUSP-opgaver på grund af en krise kræver dette.
Også jeg er absolut modstander af principielt og permanent at indrømme WEU autonome planlægnings- og indsatskapaciteter inden for NATO, men - og det siger jeg også rettet mod Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa - det kan ved WEU ikke dreje sig om at organisere en europæisk global selvhævdelse à la Paris ved siden af NATO og uden transatlantisk forståelse. Det kan kun dreje sig om i fremtiden at beherske kriser som f.eks. på Balkan med en FUSP, som begrænses til gennemførelse af fælles operative, humanitære og fredssikrende WEU-aktioner.

Eriksson
Fru formand, jeg vil begynde med at takke McKenna, Theorin og Ojala for deres indlæg, som, jeg synes, har været små lyspunkter i en ellers mørk og dyster debat.
Det gør mig lige så beklemt, som da jeg for nylig virkelig læste Tindemans-betænkningen. Desværre blev jeg heller ikke gladere af de ændringsforslag, der foreligger til betænkningen. Dette er jo en initiativbetænkning fra Europa-Parlamentet. Jeg synes derfor, at det ville være dybt beklageligt, hvis det er det signal, denne folkevalgte forsamling giver til vores vælgere rundt omkring. Man tager f.eks. intet hensyn til nogen som helst nye aspekter, ikke engang til den politik, der føres af de fire neutrale stater, som jo trods alt er medlemmer. Jeg håber virkelig, at vi vil afvise denne betænkning.

Truscott
Fru formand, jeg vil gerne lykønske ordføreren med denne betænkning, der kommer på det rigtige tidspunkt. Hr. Tindemans har ret i at pointere, at ikke alle EU's medlemsstater er rede til at arbejde hen imod en fælles forsvarspolitik på trods af, at man i Amsterdam så WEU som en integrerende del af EU's udvikling.
I Amsterdam-traktaten understregede man med udviklingen af en mere effektiv fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik betydningen af tættere institutionelle og organisatoriske bånd mellem EU og WEU, herunder udviklingen af de humanitære og fredsbevarende Petersberg-opgaver.
Jeg glæder mig over henvisningerne i betænkningen til betydningen af Combined Joint Task Forces, Det Euro-Atlantiske Partnerskabsråd, programmet Partnerskab for Fred og skabelsen af et europæisk våbenagentur. I betænkningen nævnes også betydningen af målet om en global nedrustning, stabilitetspagten, og man glæder sig over udkastet til en EU-adfærdskodeks om våbenhandel.
Jeg er imidlertid uenig med visse dele af betænkningen. En integration af WEU i EU er ikke et realistisk forslag i den nærmeste fremtid. Jeg kan ikke acceptere, at en fælles forsvarspolitik skal kunne beskytte alle aspekter af Unionens interesser, herunder forsyningssikkerheden.
Jeg er heller ikke enig i, at spørgsmål om sikkerhed og forsvar skal placeres under ledelse af en kommissær, eller at Planlægningsenheden for Politiske Anliggender og Hurtig Varsling skal udarbejde en hvidbog, som skal forelægges Det Europæiske Råd til godkendelse. EU bør heller ikke underskrive militære samarbejdsaftaler med Rusland og SNG-landene.
Det er heller ikke muligt at ændre traktaten om Den Europæiske Union, så den kommer til at indeholde WEU-traktatens artikel 5.
Af disse grunde kan jeg beklageligvis ikke støtte betænkningen, i dens nuværende form - jeg understreger i dens nuværende form .

Donner
Fru formand, jeg hører ikke til den gruppe af kolleger, der lykønsker hr. Tindemans. Som betænkningen ser ud i øjeblikket, tages der ikke højde for, at der er fire militært alliancefrie medlemmer af Unionen, og at det er nødvendigt med deres samtykke for at opfylde blandt andre hr. Tindemans drømme om at integrere WEU i Unionen.
På den anden side, som det tidligere er nævnt, så blev en af forbedringerne af Amsterdam-traktaten gennemført på initiativ af Sverige og Finland, nemlig inkluderingen af Petersberg-opgaverne. Det kunne tyde på, at de alliancefrie lande er lige så interesserede i at udvikle en fælles forsvarspolitik som alle andre. Et fælles forsvar og en fælles indsats vil i sidste ende afhænge af verdenspolitik og nationale interesser. Det gælder for såvel store som små medlemsstater, hvilket fremgår af den dårlige håndtering af krisen i Den Tidligere Republik Jugoslavien. Jeg går ind for at sende tropper ind i Kosovo, hvis alle andre løsninger slår fejl.
I øjeblikket finder Finland, som det eneste medlem af Unionen, der grænser op til Rusland, det særdeles vigtigt at udvikle et gensidigt gavnligt og fredeligt forhold til Rusland, hvilket står i skærende kontrast til NATO's strategi. Portugal ser muligvis anderledes på dette. Afgørelser vedrørende den europæiske forsvarspolitik bør ikke træffes i Washington, sådan som det tidligere er sket. Svagheden ved traktatens aktuelle ordlyd er, at den kombinerer falske forhåbninger med rare ord. Hvis de socialdemokratiske ændringsforslag falder, vil mange af os være nødt til at stemme imod hele betænkningen.

Wiersma
Fru formand, jeg tror nok, at jeg er den sidste taler på vegne af Parlamentet i denne spændende debat, ikke den første debat om dette emne og heller ikke den sidste. Debatten er interessant på grund af de fremsynede betænkninger af kollega Tindemans, der i årtier har beskæftiget sig med dette emne. Jeg var og er skeptisk med hensyn til mulighederne for i Unionen at udvikle en sand forsvarspolitik. Jeg er ikke principiel modstander, men anser det for klogt på dette punkt at lade NATO være, hvad det er. Endvidere finder jeg det ikke klogt at spænde hesten efter den konceptuelle vogn. Diskussionen om forsvaret af eget territorium er kommet lidt i baggrunden i de senere år på grund af den meget vigtigere diskussion om den rolle som NATO, Den Europæiske Union og Vestunionen skal spille ved løsningen af kriser. Jeg er derfor meget mere interesseret i spørgsmålet, om Unionen vil være i stand til, hvis en sådan situation opstår, at gennemføre de såkaldte Petersberg-opgaver. Så drejer det sig om kriseløsning andre steder. Det, mener jeg, også er kernen i en militær debat på nationalt plan. Løsningen af denne option, hvor grunden også er lagt i Amsterdam, og forberedelsen af mulighederne herfor skal i de kommende år prioriteres. Her drejer det sig om den praktiske udformning af forholdet mellem Den Europæiske Union og Vestunionen på dette område. Det Unionen har brug for, og det har jeg ofte sagt, er positiv erfaring fra praksis. Med en sådan erfaring med hensyn til løsning af kriser kommer det fælles forsvar muligvis inden for rækkevidde. Jeg vil faktisk vende tingene på hovedet. Unionen skal lære at stole på sig selv i sikkerhedsanliggender. Indførelsen af euroen vil uden tvivl også på dette område skabe den nødvendige dynamik. Den økonomiske union forårsager den politiske union, det er sagt tit nok. Jeg tror, at sikkerhedseksperterne i Parlamentet, hvad det angår, går en solrig fremtid i møde.
Det sidste, som jeg vil sige, er sagt oftere. Unionens bedste bidrag til sikkerhed i Europa er udvidelsen af EU. Det skal der ikke bruges militære instrumenter til. Beviset på, at sikkerhedsinstrumenternes "scope« i Den europæiske Union er stort skal, tror jeg, fortsat være debatten i Parlamentet om Unionens sikkerhedsrolle.

van den Broek
Fru formand, jeg vil også gerne udtrykke min store respekt for hr. Tindemans betænkning om Den Europæiske Unions fælles forsvarspolitik. Kvaliteten af betænkningen forbavser mig ikke og heller ikke villigheden til at indgå kompromiser, når jeg tænker på den visdom, hr. Tindemans egen, som han har erhvervet gennem mange års regeringsansvar og som udenrigsminister. Også jeg husker udmærket rapporterne af hr. Tindemans, hvori han gang på gang har holdt en forsvarstale for aktiveringen af en klar fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik som det endelige mål for en stærk Europæisk Union. Og særligt efter det skridt, der for nylig er taget i retning af en fælles møntunion, fortjener den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, efter min mening, ekstra og på ny opmærksomhed, og vi bør kapitalisere på den kohærente impuls, der også vil udgå fra den fælles møntunion, for at nå frem til en mere fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Aktualitetsværdien af Tindemans-betænkningen havde egentlig ikke kunnet være større. Nogle af grundene hertil har jeg allerede nævnt. Men dertil kommer, at vi tidligere ved en sådan diskussion om en europæisk forsvarspolitik kunne referer til den tragiske udvikling i Det Tidligere Republik Jugoslavien og henvise til vores erfaringer i den forbindelse. Men i dag er det ikke mere muligt at tale abstrakt om dette emne, fordi Europa for anden gang konfronteres med en situation, der kan betyde en gentagelse af rædslerne ved en etnisk konflikt, hvis der ikke i tide træffes forholdsregler.
Jeg vil på et senere tidspunkt vende tilbage til situationen i Kosovo. Men jeg finder imidlertid, at dette emne også skal diskuteres inden for rammerne af denne debat, fordi der er så mange tilknytningspunkter til de bemærkninger, som hr. Tindemans fremfører i sin betænkning. De politiske, økonomiske og humanitære følger ved en eskalering, en udvidelse af konflikten i Kosovo, vil direkte ramme medlemsstaternes og EU-ansøgerlandenes interesser. Her tænker jeg ikke mindst på muligheden for, at der igen kommer meget store flygtningestrømme i gang. Løsningen af et sådan problem har også ofte været drøftet i Parlamentet.
I går talte jeg med fru Ogata, FN's Flygtningehøjkommissær, der informerede mig om, at der udenfor Bosnien-Herzegovina stadigvæk er ca. 1, 8 millioner hjemløse og flygtninge, som der endnu ikke er nogen løsning for. Men også på andre områder vil vi i lang tid endnu være beskæftiget med at konsolidere den kun langsomt forbedrende situation i Bosnien-Herzegovina. Derfor er der god grund til at indsætte alle de midler Unionen har eller kan disponere over, for at undgå en forværring i Kosovo og den omliggende region.
Her tænker jeg også på et eventuelt bidrag fra Vestunionen i form af initiativer, der har til formål at begrænse risikoen for, at konflikten breder sig. Jeg tænker selvfølgelig særligt på foranstaltninger til fordel for Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Albanien. Som hr. Tindemans også angiver, har Den Europæiske Union sidste år forsømt via Vestuinionen at spille en konfliktløsende rolle i Albanien. I øvrigt skal Italien have ros, fordi Italien dengang kun tre måneder efter EUdebatten med støtte fra en række andre lande var i stand til at være til stede med en stabilitetsenhed og hjælpe med til at stabilisere forholdene. Men det var faktisk en klar opgave for EU og Vestunionen i overensstemmelse med de såkaldte Petersberg-opgaver i Amsterdam-traktaten at spille en førende rolle ved løsningen af den daværende krise, der var opstået i Albanien efter pyramideskandalen. Men der foreligger nu en lignende situation, og spørgsmålet er, om der nu er tilstrækkelig politisk vilje til stede til at give sikkerhedsaspektet i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik indhold.
Der blev tidligere på eftermiddagen, jeg mener, det var af Lambrias, gjort opmærksom på WEU-rådets møde på Rhodos, der fandt sted i forgårs. Men resultaterne af dette møde tyder ikke på, at man har aftalt opsigtsvækkende initiativer. Spørgsmålet er så, om det ikke havde været logisk, hvis Vestunionen var blevet anmodet om i det mindste at foretage en analyse af sikkerhedssituationen på stedet, med dertil knyttede anbefalinger af, hvordan eventuelt Vestunionen kunne yde et bidrag til sikkerheden i regionen.
Det er rigtigt, og det er fornuftigt, at også NATO ser nærmere på dette spørgsmål. Men hvorfor skulle en specifik indsats fra Den Europæiske Union og af Vestunionen ikke høre til mulighederne. Udeblivelsen af konkrete og målrettede aktiviteter gør en drøftelse af Vestunionens plads i den europæiske sikkerhedsarkitektur meget teoretisk.
I Tindemans-betænkningen nævnes den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet. Og dette også set i lyset af den plads, som Vestunionen indtager i Den Atlantiske Alliance. Spørgsmålet er, og her tilslutter jeg mig faktisk de bemærkninger, der for lidt siden blev fremsat af hr. Wiersma, om det har nogen mening at iværksætte en bred diskussion med hinanden om en fælles forsvarspolitik, hvis vi med hensyn til den fælles udenrigs-, men selvfølgelig også den fælles sikkerhedspolitik, ikke har været i stand til at opnå nogen form for fremskridt. Ville det ikke være klogere, hvis Unionen i første instans fokuserede på og koncentrerede sig om at formulere det, der, også i Amsterdam-traktaten, forstås ved de såkaldte Petersberg-opgaver: Fredsbevarende opgaver, også "peacemaking«, humanitære aktioner og lignende. Hvis dette ikke hører til mulighederne eller fører til konkrete aktiviteter, så må man spørge sig selv, om man i Den Europæiske Union skal gøre sig store illusioner om den europæiske forsvar-identitet. Når vi taler om forsvarsidentitet, og vi forbinder det med beskyttelsen af et landområdes uafhængighed og territoriale integritet, så tror jeg ikke, at der er nogen i Parlamentet, der vil bestride, at ansvaret herfor i første instans ligger og også i en overskuelig fremtid vil blive liggende hos Atlantpagten, hos NATO. Men det, som vi her taler om og som der med Amsterdam er taget nogle store skridt fremad med, er på eget initiativ at gå i aktion, også med militære midler, hvis det drejer sig om at løse en regional krise. Så gentager jeg mit spørgsmål: Skal vi så efter i et år at have ladet denne mulighed ligge i Albanien i år, hvor der er fare for en krise i Kosovo, på ny lade udviklingen løbe fra os? Og bagefter stille hinanden spørgsmål om, hvorfor der ikke blev grebet ind i tide.
Ligesom hr. Tindemans har Kommissionen i sine anbefalinger, der gik forud for regeringskonferencen på daværende tidspunkt, slået til lyd for på sigt at lade Vestunionen indgå i Den Europæiske Union. På den må ville man opnå en bedre koordination, også mellem de diplomatiske, politiske, økonomiske og militære midler, som Unionen råder over.
Hvis det ikke lykkes for Unionen på basis af de vedtagne traktater, både i Maastricht såvel som i Amsterdam og det som alle medlemsstaterne uden undtagelse har underskrevet med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvis det ikke lykkes for Unionen på grundlag af traktatteksterne at formulere og gennemføre en mere slagfærdig udenrigs- og sikkerhedspolitik, der støttes af militære midler med henblik på forebyggelse af kriser, så bliver troværdigheden af hele den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik efter vores mening stærk svækket. Netop nu, hvor Unionen har iværksat udvidelsesprocessen, må denne troværdighed ikke sættes på spil. Endvidere og frem for alt skal en udvidet Europæisk Union indtage en politisk stilling, der er i overensstemmelse med dens økonomiske omfang og interesser, og den skal være i stand til også at forsvare disse interesser med alle til rådighed stående midler.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær van den Broek!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Atomprøvesprængninger i Indien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets redegørelse om atomprøvesprængningerne i Indien.

Henderson
Fru formand, den 11. maj bekendtgjorde den indiske regering, at den havde foretaget tre underjordiske atomprøvesprængninger. Formandskabet udsendte efterfølgende følgende redegørelse: "Formandskabet er dybt rystet over nyheden om de indiske atomprøvesprængninger, der blev foretaget tidligere i dag. Den Europæiske Union er meget optaget af at gennemføre traktaten om ikke-spredning af atomvåben og traktaten om fuldstændigt forbud mod atomprøvesprængninger, der søger at standse spredningen af atomvåben. Den Europæiske Union er meget interesseret i fred og stabilitet i Sydasien og bekymret over risikoen for spredning af kernevåben og raketter. Formandskabet vil sørge for, at medlemsstaterne diskuterer følgerne af disse prøvesprængninger, når den politiske komité mødes den 12. maj«, der fandt sted på rette tid.
Den indiske regering har i dag bekendtgjort, at den har foretaget yderligere to prøvesprængninger som afslutning på den planlagte serie sprængninger. Disse prøvesprængninger er udført uden ringeste hensyntagen til den internationale opinion. Dette er et meget uvelkomment tiltag, der kun kan gøre sikkerheden i området ustabil. Prøvesprængningerne strider imod nedrustningsprocessen, som støttes af en overvældende majoritet af det internationale samfund.
I den politiske komité var der enighed om, at Den Europæiske Union skulle henvende sig til regeringerne i Indien og Pakistan. Det gennemføres i dag. Parolen for Sydøstasien er immobilisering. Den Europæiske Union vil fortsat opfordre Pakistan og Indien til at løse deres uoverensstemmelser gennem en bilateral dialog. Det er det eneste realistiske håb om en løsning på de stridspunkter, der stadig skiller dem.
På mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 25. maj vil der være en forhandling om følgerne for forholdet mellem Den Europæiske Union og Indien. På dette møde vil Den Europæiske Union beslutte sig for et svar. Men det skal være et afpasset svar.

Rocard
Fru formand, hr. minister, jeg har kun to minutter, og på to minutter kan man kun være kortfattet. De fem atomprøvesprængninger, som Indien lige har foretaget - vi har nemlig lige fået at vide, at der var to mere her til morgen, efter de tre prøvesprængninger i går - er yderst alvorlige.
Indien har nemlig et territorialt udestående med to af sine naboer. Den ene, Kina, er en anerkendt atommagt, og den anden, Pakistan, er en potentiel atommagt, og det måske endda i det skjulte. Men Kina og Pakistan undertegnede begge, i september 1996 i New York, traktaten om et fuldstændigt forbud mod atomprøvesprængninger, den såkaldte CTBT - selvom de, så vidt jeg ved, ikke har ratificeret den endnu - og indtil videre har de overholdt den. Der er således tale om en udfordring og et skridt på vejen mod en ikke-fredelig løsning på konflikten.
Det er yderst farligt. Til forskel fra mange andre, der også har kommenteret dette emne, er jeg for min del ikke overrasket, hr. minister. Indiens forsvarstale, da de nægtede at undertegne CTBT'en, var allerede sigende og var et varsel om dette.
Indien har i dag en stærkt nationalistisk regering, hvis indsættelse vi næsten alle beklagede, men den kendsgerning, at fem prøvesprængninger kunne gennemføres mindre end to måneder efter, at denne regering kom til magten, viser tydeligt, at det hele var parat, og at der er tale om en hel nations medvirken.
Det er muligt, at dette store land med den meget gamle og bemærkelsesværdige kultur, som man ligesom jeg ikke kan besøge uden at komme til at holde af det, derved giver udtryk for fornemmelsen af at være glemt eller ringeagtet af det internationale samfund og for sin manglende tillid til dette samfunds evne til at finde en fredelig løsning på konflikterne.
Selvom mange lande reagerede med vrede, men også med alvor og betænkelighed, så kunne De se, at Den Russiske Republik til gengæld næsten mente, at man - og jeg overdriver naturligvis lidt - "ikke havde i sinde at pålægge Indien nogen sanktioner, da det er en virkelig god kunde«!
USA's strategiske, globale, førende rolle er i krise. Det bliver hånet af Indien og af Pakistan, der afprøvede et missil for nylig, eller af Netanyahu.
Europas ansvar bliver således meget tungt, hr. minister. Vil vi være i stand til sammen at pålægge dem de økonomiske og diplomatiske sanktioner, der er nødvendige? Vil vi være i stand til at få Frankrig og Storbritannien til at iværksætte den plan om en fuldstændig nedrustning af atomvåben, som Canberra-kommissionen foreslår, og som er den eneste, der er i stand til at dæmpe de regionale spændinger på det indiske kontinent, på betingelse af, at de store lande begynder?
De aktuelle, internationale begivenheder venter ikke på vores procedurebundne tøven. Hr. minister, Den Europæiske Unions første store udenrigspolitiske initiativ bør dreje sig om atomvåben. Det er tvingende nødvendigt.

Smith
Fru formand, ifølge dagsordenen skal der være en redegørelse fra Rådet om atomprøvesprængninger i Indien efterfulgt af spørgsmål. I min uskyldighed antog jeg, at vi ville få lov til at stille spørgsmål til Rådet. Jeg vil blot bede Rådet om at friske op på min hukommelse: Gav det udtryk for samme forfærdelse, da Frankrig udførte atomprøvesprængninger. Fordømte det Frankrig i den anledning?

Formanden
Hr. Smith, jeg formoder, vi har den samme dagsorden for i dag, og i min dagsorden står der følgende: Rådets redegørelse om atomprøvesprængningerne i Indien med efterfølgende spørgsmål, Rådets og Kommissionens redegørelser om Kosovo med efterfølgende forhandling.
Grupperne er blevet enige om - det har jeg ladet mig fortælle - at der i stedet for spørgsmål skal foretages en forhandling, og har derfor tilmeldt talere. Jeg forestiller mig, at det også er diskuteret i fællesskab i grupperne. Jeg beklager meget, at jeg ikke kan give Dem ordet for et spørgsmål, men sådan er det fastlagt.

Spencer
Fru formand, min gruppe ville gerne fordømme disse prøvesprængninger, men ved at gøre det, ville vi erkende, at det var en politisk eksplosion som svar på et partipolitisk program. Og i den henseende giver jeg hr. Smith ret i, at det faktisk meget ligner de seneste franske prøvesprængninger. Jeg synes derfor, at det er nødvendigt med et politisk svar.
Det burde virkelig ikke være nødvendigt at gå rundt og sprænge bomber i verden for at tiltrække sig opmærksomhed fra det internationale samfund, og jeg er bange for, at Den Europæiske Union alt for længe har været uopmærksom over for Sydasien. Min gruppe finder det ikke klogt at ignorere en fjerdedel af verden, uanset om det drejer sig om kernevåben eller klimaændringer, hvor Indien og Kina også spiller en væsentlig rolle.
Jeg vil gerne stille to spørgsmål til formandskabet: Vil det overveje at indkalde til et regionalt topmøde om sikkerheden i Sydasien? Jeg ser det som en mere brugbar reaktion end de amerikanske sanktionsforslag, skønt jeg går ud fra, at man kunne gennemføre begge dele samtidig. For det andet, vil formanden for Rådet besøge Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender i slutningen af denne måned, dagen efter det føromtalte Rådsmøde, da vi denne dag vil diskutere AndrèLéonard-betænkningen om den nye partnerskabsaftale mellem Den Europæiske Union og Indien, og da vores holdning naturligvis kan blive påvirket af det, der sker i de kommende uger? Jeg mener, at det britiske formandskab kommer til at spille en afgørende rolle for at afdramatisere denne uheldige hændelse, før den udvikler sig til en regional katastrofe.

Malerba
Fru formand, jeg tager ordet både for min politiske gruppe for at fordømme dette initiativ fra den indiske regering og for Udvalget og Eksterne Økonomiske Forbindelser som ordfører for partnerskabsforbindelsen mellem EU og Indien.
Vores udvalg, som også hr. Spencer gjorde opmærksom på fra Udenrigsudvalgets side, skulle til at godkende en orienteringsskrivelse fra Kommissionen, der ønsker en genlancering og en styrkelse af partnerskabet mellem EU og Indien.
Nu bliver vi imidlertid naturligvis i lyset af den nye indiske regerings beslutninger om genoptagelsen af atomforsøgene nødt til at genbehandle udkastet til betænkning og også genoverveje vores holdning, der ellers var positiv over hele linjen.
I lyset af disse nye begivenheder vil vi i næste uge, den 19. maj, drøfte dette punkt i Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser og inden for dette udvalgs virksomhedsområde sammen med Kommissionen undersøge mulighederne for at træffe økonomiske foranstaltninger over for Indien samt finde ud af, hvorledes vi kan samordne dem og organisere dem. Jeg minder om, at vores udvalg lægger stor vægt på det multilaterale aspekt af de økonomiske aktioner, der eventuelt skal iværksættes, og er modstander af bilaterale initiativer.
Hvis Den Europæiske Union utvivlsomt har interesse i at opretholde de bedst mulige økonomiske og handelsmæssige forbindelser med Indien, og hvis vi på en eller anden måde kan tage hensyn til dette lands bekymring for Kinas ønske om at være atommagt, for Kina har heller ikke underskrevet forbuddet mod atomforsøg, så kan vi ikke samtidig forholde os afventende til faren for en eskalering af atomoprustningen, som denne afgørelse kan medføre.
USA's og Japans beslutninger og mulighederne for sanktioner nødvendiggør en hurtig stillingtagen fra EU's side. Dette vil utvivlsomt være det, som vores Udvalg om Eksterne Økonomiske Forbindelser vil kræve. Med hensyn til Parlamentet skal jeg blot minde om, at dette altid har udtalt sig til fordel for samordnede foranstaltninger på internationalt plan, og derfor tror jeg, at FN's Skkerhedsråd er det forum, hvor eventuelle multilaterale beslutninger bør træffes.

Bertens
Fru formand, de i mellemtiden fem atomprøvesprængninger gør ikke sagen bedre, og de undergraver fremgangen for den atomafrustning, der var kommet i gang efter afslutningen af den kolde krig og underskrivelsen af CTBT og forlængelsen af Non-proliferations-traktaten. Indien er et tærskelland, udmærket, men det står også på tærsklen til en farlig ustabilitet i regionen. Spencer har ret, når han siger: Det er ikke kun militært, men først og fremmest politisk.
Indien skal tilrettevises, det er jeg enig i, men det skal også være en advarsel til de andre lande. I nylige traktater har atomvåbenstaterne forpligtet sig til atomafrustning. Det mærker vi ikke meget til, fru formand. I stedet for holder USA afprøvninger lige under det kritiske niveau og START II-traktaten ratificeres ikke af den russiske Duma. Det er meget vigtigt, at alle involverede stater deltager i den nedrustning, der nu endelig kan finde sted. Ensidig fordømmelse af Indien er naturligvis ikke rigtigt, men andre involverede lande skal selvfølgelig advares på grund af det skete. Kun ved en fælles indsats kan vi nå vores mål.

Wurtz
Fru formand, man vil aldrig kunne gentage ofte nok, hvor alvorlig og uansvarlig den nye indiske premierministers beslutning er. Den risikerer at føre en proces med uforudsigelige konsekvenser med sig, og det i et område, som er befolket med mere end en tredjedel af menneskeheden, og som har været skueplads for flere krige i løbet af de sidste årtier. Det er en udfordring til det internationale samfund, der er dette store lands prestige uværdig.
Jeg tror, at øjeblikket er kommet til at genoptage debatten om atomvåben og om deres faktiske afskaffelse i alle lande, uden undtagelse.Ved at undertegne traktaten om ikke-spredning af atomvåben har de erklærede atommagter aflagt det højtidelige løfte - artikel 6 i traktaten - at de også skal arbejde på, at man når dette mål. Det er en forudsætning for en fuldstændig, global og kontrolleret ikke-spredning af atomvåben. Man er dog langt fra denne målsætning.
Jeg vil også gerne benytte mig af denne tilhørerkreds til at komme med en opfordring til alle de fredsbevægelser og personer, der er af den overbevisning, at kampen for nedrustning stadig, eller på ny, er et meget aktuelt krav. Lad os mødes. Lad os sammen finde ud af, hvilke initiativer man skal tage for at give udtryk for en kraftig protest mod disse forsøg og mere generelt for at mobilisere befolkningen med hensyn til fredsspørgsmålet.

Aelvoet
Fru formand, jeg mener selvfølgelig, at de atomprøvesprængninger, som Indien har gennemført, i mellemtiden fem, er et stort skridt i den forkerte retning. Hele regionen står på den anden ende. Se på reaktionerne i Pakistan. Også Kina har reageret voldsomt. Endvidere ser man, at denne beslutning har fremkaldt mange reaktioner i hele verden og med rette. I den henseende er jeg ikke helt beroliget af formandskabets ord, hvor det siges: Vi skal reagere, men tilbageholdende. Jeg siger derimod: Lad os reagere klart og med alle diplomatiske midler og også med økonomiske midler. I den forbindelse tror jeg, at vi må tage samarbejdsaftalen mellem EU og Indien op til nærmere revision. Særligt hvad angår overdragelsen af følsom teknologi. Jeg mener, at vi skal se nærmere på, hvordan vi tackler dette, ikke mindst inden for rammen af betænkningen af fru André-Léonard.
På den anden side kan der ikke lægges nok vægt på hykleriet hos de fem atommagter, der ikke har gjort noget ved atomnedrustningen, selvom dette også indgik i Non-proliferations-traktaten. Så hellere pege fingre af de andre, der er med til spredningen, hvilket jeg selvfølgelig finder meget negativt, men uden selv at påtage sig nogen form ansvar for afrustningen, beklager, men dermed kan man ikke mere overbevise verden. Den Europæiske Union er ikke troværdig, hvis ikke de, og her hentyder jeg til Det Forenede Kongerige og Frankrig, også tager initiativer i denne sag. Det har jeg endnu ikke mærket noget til.

Vandemeulebroucke
Fru formand, de fem underjordiske atomprøvesprængninger, som Indien har gennemført, har forårsaget en chokbølge i hele verden. Traktaten om et generelt forbud mod atomprøvesprængninger finder ikke anvendelse på Indien, fordi Indien ikke har ratificeret traktaten. Vi skal være ærlige, Indien føler sig truet af Pakistan og Kina og har ofte ret med deres opfattelse af denne trussel.
Spørgsmålet er ikke kun om de 15 lande i Unionen internationalt skal tale med en stemme, men spørgsmålet er også, hvad gør vi i næste uge, når der i Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender skal stemmes om underskrivelsen af samarbejdsaftalen. Spørgsmålet er så, hvilken stilling vi skal indtage. Skal vi afstå fra underskrivelsen så længe, Indien ikke har underskrevet Non-proliferations-traktaten? Det betyder samtidig, at vi skal føre en meget mere aktiv politik, så der endelig, som Magda Aelvoet sagde, kan komme en ende på atommagternes hykleri.

Gollnisch
Fru formand, kære kolleger, den bekymring, man kan føle ved meddelelsen om spredningen af atomvåben er forståelig, men den undskylder ikke al hykleriet. Formanden for Rådet, som er britisk minister, tilhører en regering, der råder over atomvåben, hvilket naturligvis er praktisk, når man ønsker at forbyde andre at have dem.
Vi får at vide, at USA vil træffe beslutning om sanktioner mod Indien - selvfølgelig i moralens navn som altid - selvom USA er den eneste stat, der har anvendt atomvåben mod civilbefolkningen i Hiroshima og Nagasaki. Kan De forklare mig, hr. formand for Rådet, hvorfor det er retfærdigt, moralsk og passende, at Kina i dette område råder over atomvåben, mens det er utilladeligt, umoralsk og skandaløst, at Indien har atomvåben? Hilste det kommunistiske parti, som hr. Wurtz tilhører, ikke i sin tid Stalins erhvervelse af atombomben velkommen?
Mener De ikke snarere, hr. formand for Rådet, at løsningen på problemet med spredning af atomvåben bør være politisk? Vi må benytte os af de gode forbindelser, som vi har med alle parterne til at forsøge at mægle og derved at mindske spændingen i området. Med hensyn til stormagterne, så kan de ikke unddrage sig de adfærdsregler, som de ønsker at pålægge andre. Enhver anden holdning vil af resten af verden blive opfattet som et utåleligt og hyklerisk diktat.

Theorin
Fru formand, det er meget alvorligt med disse prøver, som Indien har foretaget; det kan igangsætte et nyt atomvåbenoprustningkapløb i verden. Det kræver naturligvis både politiske og folkelige reaktioner. EU må reagere, ikke blot med ord, men også med handling. EU's borgere bør gøre nøjagtig som ved de franske atomprøvesprængninger, nemlig reagere med deres instrumenter.
Den svenske regering har i dag med omgående virkning standset en samarbejdsaftale med Indien om 900 millioner svenske kroner. Det er imidlertid også vigtigt at huske, at Indiens argument for ikke at underskrive ikke-spredningsaftalen var, at den ikke indeholdte en paragraf om fuldstændig atomvåbennedrustning. Det er et argument, som i dag må vendes mod Indien og bruges, hvis det virkelig var seriøst ment.
Det er imidlertid også vigtigt at huske, at alle atomvåbenmagter bør behandles ligeligt. De overtræder reelt i dag deres løfter i ikke-spredningsaftalens artikel 6 om at nedruste deres atomvåben. Det bør vi også have i tankerne, når vi handler mod Indiens atomprøvesprængninger.

Oostlander
Fru formand, siden genoptagelsen af atomprøvesprængningerne på Mururoa under den franske præsident Chiracs auspicier havde man naturligvis kunnet forvente, at denne opførsel ville blive imiteret af lande i Asien og andre steder. Eksistensen af atomvåben, fru formand, accepterede vi i sin tid med dårlig samvittighed på grund af deres afskrækkende virkning. Men at man forbinder national stolthed med besiddelsen af et sådant våben, det er naturligvis helt skørt. Det ser ud til, at nationalistiske politikere længe har dulmet deres samvittighed med tanken om, at national interesse og national ære retfærdiggør alt. Mod denne form for politik har vi i sin tid, har vores politiske forfædre, opfundet den europæiske integration mod nationalismen, fordi nationalisme i virkeligheden betyder krig. Det er bemærkninger, der allerede tidligere er fremsat i Parlamentet af mennesker som Helmut Kohl og Mitterrand. Derfor skal Unionen være den første til at fordømme Indiens farlige machoopførsel. Det ville være af stor betydning, hvis den indiske befolkning også mærkede, at regeringen havde begået en bommert, og at det ikke har givet nogen fordele. Finansielle og økonomiske foranstaltninger gør det nødvendigt, at vi sammen med andre, der evner dette, såsom USA og Japan, samarbejder for at undersøge, hvad vores rolle skal være for at bevare freden i dette område, dette således i samråd med dem, der er i stand til at udøve finansielt og økonomisk pres. Jeg ønsker Rådet hurtighed og effektivitet, som der også fremsættes ønske om i Tindemans-betænkningen, til at give et godt svar på disse spørgsmål og på den måde at spille en normal og respekteret rolle på verdensscenen.

André-Léonard
Fru formand, som ordfører om det styrkede partnerskab mellem Den Europæiske Union og Indien blev jeg særligt chokeret over Indiens uforståelige og farlige holdning. De fem atomprøvesprængninger har fuldstændigt ændret de udsigter, som Europa-Parlamentet kunne have til et styrket partnerskab. Vores betænkning skulle være udtømmende, og den gav den nødvendige politiske støtte til de to parters erklærede ønske om at gøre deres samarbejde mere effektivt. Indien er begyndt alvorligt at svække den gensidige tillid, som vi har bygget op gennem nogle år.
Jeg vil derfor opfordre Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender til at konkludere, at de aktuelle omstændigheder ikke længere danner grundlag for en styrkelse af partnerskabet, men derimod for en øjeblikkelig standsning af processen, indtil Indien definitivt giver afkald på atomprøvesprængninger, undertegner og ratificerer trakaterne om ikkespredning af atomvåben og om et fuldstændigt forbud mod atomprøvesprængninger og bidrager aktivt til at forbedre forholdet mellem staterne i området, navnlig forholdet til Pakistan.
Den 25. maj i år vil Udvalget om Udenrigsanliggender få lejlighed til at drøfte dette i forbindelse med min betænkning.

Günther
Fru formand, kære kolleger, jeg anser det lige som den forrige taler for fatalt, at Indien har gennemført disse prøvesprængninger, og at der ikke har rejst sig nogen kritik i landet selv. På den baggrund vil de bebudede sanktioner vel snarere føre til en trodsreaktion end til forståelse for, at et stort demokratisk land i den region også har en funktion som forbillede.
Med et show af den styrke kan der måske i det pågældende øjeblik opnås en indenrigspolitisk virkning, men det står ikke i noget forhold til det porcelæn, der er knust udenrigspolitisk. En stat, som ikke kan udrydde fattigdommen i sit eget land, bør ikke skaffe sig indenrigspolitisk anseelse med sådanne demonstrationer.
Det sidste, vi har brug for i et udviklingsland, er et våbenkapløb. Allerede nu anvender Indien 12, 5 % og Pakistan 27 % af deres budgetter til militærudgifter. Men at kræve af Indien, at det nu skal ophøre med prøvesprængningerne, har i betragtning af våbenkapløbet i regionen ikke de store udsigter for sig. Statsfællesskabet må desuden spørge sig selv, om det ikke efter afslutningen af de franske prøvesprængninger i Stillehavet har lænet sig lettet tilbage i stedet for energisk at kræve, at yderligere stater tiltræder de eksisterende aftaler!

Henderson
Fru formand, tak fordi De giver mig mulighed for at komme med et kort svar på de stillede spørgsmål i denne korte, men vigtige forhandling.
Jeg vil gerne sige til spørgerne, at de spørgsmål, der er trukket frem, vil blive overvejet som en del af dagsordenen for den 25. maj, når Rådet (almindelige anliggender) overvejer Unionens svar.
Jeg vil gerne rette to unøjagtigheder. For det første at Indien skulle være blevet forsømt - jeg mener ikke, at Unionen har udvist nogen form for forsømmelse. Formandskabet har ført en politisk dialog med Indien i løbet af den seneste måned, og vi har behandlet en lang række emner. Men selv hvis der er en opfattelse af forsømmelse, så mener jeg ikke, at det på nogen måde retfærdiggør, at den indiske regering gennemfører atomprøvesprængninger.
Den anden unøjagtighed drejer sig om et spørgsmål, som blev stillet af fru Aelvoet, som sagde, at jeg havde sagt, at der ville blive tale om en afdæmpet reaktion fra Rådets side. Jeg sagde faktisk, at der bør være en afpasset og passende reaktion, og det er noget ganske andet.
Det vigtige i denne forhandling er, at vi alle har haft lejlighed til at fokusere på dette emne og overveje, hvordan Unionen bør reagere og opstille forskellige muligheder, så Rådet den 25. maj kan overveje, hvad der skal gøres. Men først og fremmest må vi sikre os, at vi tager behørigt hensyn til traktaten om ikke-spredning af kernevåben samt til traktaten om fuldstændigt forbud mod atomprøvesprængninger og lade dem danne grundlaget for vores debat den 25. maj.
Vi bør primært udtænke et passende svar, som påvirker den indiske regering mest muligt, samtidig med at vi gør vores yderste for at sikre regional stabilitet og tilbageholdenhed i Sydøstasien.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

Dagsordenen
Formanden
Kære kolleger, forhandlingerne i formiddags og i løbet af eftermiddagen er blevet stærkt forsinkede. Det vil De kunne konstatere ved at se på dagsordenen og på klokken. Derfor er vi nu tvunget til at tilpasse dagsordenen for i aften, og jeg foreslår følgende afvikling af mødet.
Vi har ifølge dagsordenen spørgetid fra 17.30 til 19.00. Jeg foreslår, at vi kl. 21.00, altså efter aftenpausen, fortsætter forhandlingen om Euro-Middelhavssamarbejdet, som ikke blev færdig i morges. Så følger forhandlingen om Kosovo, betænkningen af Caudron om den europæiske industris konkurrenceevne, betænkningen af fru Mann om et europæisk initiativ inden for elektronisk handel, derefter indstillingen ved andenbehandling af betænkningen af Hendrick om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, indstillingen ved andenbehandlng af van Velzen om nummerportabilitet og fast operatørvalg og til sidst så betænkning af Collins om mærkningen af visse levnedsmidler, der er fremstillet på grundlag af genetisk modificerede organismer.
Er der nogen, der har indvendinger?

Titley
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg erkender, at vi har enorme problemer med dagsordenen. Det tjener ikke noget formål at få en redegørelse om Kosovo og så have en forhandling flere timer senere, hvor Rådet ikke vil være til stede. Jeg vil gerne foreslå, at vi får redegørelsen om Kosovo fra Rådet og Kommissionen, at der som planlagt kommer en taler fra hver gruppe, og at vi så afslutter forhandlingen. De af os, som er længere nede på listen, er villige til at ofre vores position, forudsat at vi kan få en redegørelse fra hver gruppe, så vi kan have forhandlingen om Kosovo og derefter afslutte den og gå videre til spørgetiden.

Formanden
Hr. Titley, jeg har netop hurtigt lagt sammen, hvor megen tid det ville koste. Jeg vil derfor stille et kompromisforslag til Deres forslag. Vi beder rådsformanden og Kommissionen om at give deres indføring i emnet Kosovo, og forhandlingen vil så, som jeg har foreslået, blive gennemført senere.

Posselt
Fru formand, Kosovo er for tiden et af de politiske hovedproblemer og hovedkrisesteder i Europa. Vi ønskede at diskutere dette emne på et andet tidspunkt. Man sagde til os, at det var bedre i dag, da der var planlagt en redegørelse fra Rådet, og derfor blev debatten fastsat til i dag, da vi fastlagde dagsordenen i mandags.
Så blev det bekendtgjort i går kl. 17.00, da der næsten ikke var nogen i salen, at dagsordenen for i dag blev ændret, og nu er vi efter den indskudte debat om atomprøvesprængningerne i den situation, at Kosovo-debatten nu endelig skulle finde sted. En redegørelse fra Rådet uden efterfølgende debat er jo ikke andet end en pressekonference fra Rådet! Det behøver man ikke et Europa-Parlament til, når man henviser indlæggene i debatten til ud på natten. Det, hr. Titley foreslog, er virkelig det yderste acceptable kompromisforslag. Selv det er vi ikke glade for at acceptere, men det, De sagde, er ikke et kompromis, men det oprindelige forslag.

Formanden
Hr. Posselt, det ville så betyde, at spørgetiden bliver forkortet.

von Habsburg
Fru formand, jeg vil gerne sige en ting til det her. Man har jo så ofte før udsat spørgetiden, fordi visse herskaber ikke bryder sig om spørgsmålene, og derfor vil jeg foreslå, at diskussionen om Kosovo skal finde sted nu, fordi det simpelthen er det mest logiske. Det er jo det, der er det brændende problem for os. I forvejen er det jo en uting, at vi har beskæftiget os med et ikke-europæisk emne i stedet for med det problem, som er af afgørende betydning, nemlig Kosovo-spørgsmålet. Jeg vil derfor meget bede om, at man betænker dette.

Cars
Fru formand, jeg har en bemærkning til forretningsordenen. I dag har præsidenterne for Forbundsrepublikken og Kosovo indvilget i at mødes i Beograd. Det betyder naturligvis, at vi har en helt ny situation. Det ville være latterligt at diskutere denne situation uden Rådets tilstedeværelse. Jeg går ind for hr. Titleys forslag om, at vi udskyder det hele, for det tjener ikke noget formål at diskutere dette uden Rådets tilstedeværelse.

Formanden
Mange tak! Hvis jeg fortolker det, De sagde nu, rigtigt, kan vi gøre følgende: Vi tager indføringen i debatten om Kosovo, og talerne fra grupperne får deres på forhånd aftalte taletid. Men jeg beder om, at denne så også bliver overholdt. Vi gennemfører den første runde, og resten af debatten må så finde sted i aften. Spørgetiden bliver så forkortet med den tid, vi skal bruge på det, det er cirka 15-20 minutter. Spørgetiden står på dagsordenen fra kl. 17.30. Men den vil være forkortet, og fra kl. 21.00 går vi videre efter dagsordenen. Hvis De er indforstået med det, konstaterer jeg, at det er besluttet sådan.

Kosovo
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om Kosovo.

Henderson
Fru formand, tak fordi jeg får lejlighed til at deltage i forhandlingen om Kosovo. Jeg havde nogle problemer med Deres kollega vedrørende nogle spørgsmål, da man forsøgte at ændre dagsordenen lidt tidligere. Jeg håber, at han vil forstå, at spørgetiden vil blive afkortet som følge af denne aftale om forhandlingen om Kosovo.
Der er en stigende voldsspiral i Kosovo, hvilket giver anledning til stor bekymring. Der går næppe en dag uden beretninger om nye konfrontationer. De serbiske sikkerhedsstyrker er trængte. Det er en bekymrende udvikling, at man involverer den jugoslaviske hær, der hidtil har holdt sig på afstand. Den forværrede sikkerhedssituation understreger yderligere det presserende behov for en politisk proces med en fuld og betingelsesløs dialog. Det er trist, at den stigende vold gør det vanskeligt at nå målet om en betingelsesløs dialog.
Mange vil imidlertid erkende, at det er den eneste mulighed for en tilfredsstillende løsning af denne krise. Som vi alle ved, har der allerede været alt for mange blodsudgydelser på Balkan. Det internationale samfunds hurtige og bestemte reaktion har været et kontant signal om, at vi ikke accepterer en tilbagevending til de rystende handlinger, der fandt sted på Balkan i starten af dette årti. Vi erkender, at vi skred for sent ind dengang, og vi er fast besluttet på ikke at begå den samme fejl igen.
Den Europæiske Union har fuldt ud tilsluttet sig de foranstaltninger, som blev truffet af kontaktgruppen af lande, der sendte en håndgribelig besked til præsident Milosevic i Beograd om, at det internationale samfund ikke vil tolerere politiets og sikkerhedsstyrkernes brutale undertrykkelse og voldshandlinger i provinsen, sådan som det var tilfældet i slutningen af februar.
Det er simpelthen ikke troværdigt, at regeringen i Beograd retfærdiggør sådanne handlinger som lovlige terroristbekæmpende foranstaltninger, når så mange kvinder og børn er ofre. Samtidig har Den Europæiske Union taget klar afstand over for brugen af terrorisme som middel til at nå politiske mål. Der er nu så stor mistillid mellem de to sider, at det er nødvendigt med en eller anden form for international mægling, hvis der skal være en realistisk chance for en fortsat dialog.
Den Europæiske Union har derfor udnævnt Felipe González som sin repræsentant i Den tidligere republik Juguslavien, og det er meningen, at han skal arbejde i forlængelse af sit mandat fra formanden for OSCE, det vil sige som dennes personlige repræsentant. Hidtil har Beograds svar på hr. González's mission været skuffende. Man hævder fortsat, at Kosovo er et internt anliggende. Men vi tilbageviser sådanne påstande. Vi bekymrer os om menneskerettigheder, og de kender ingen grænser. Situationen i Kosovo udgør også en alvorlig risiko for nabolandene og stabiliteten i området som helhed.
Regeringerne i de lande, der har udsigt til at blive påvirket mest, nemlig Albanien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, har indtaget en konstruktiv holdning til Kosovo, som vi hilser meget velkommen. Vi forstår deres bekymring og vil fortsat samarbejde med dem for at undgå, at situationen i Kosovo påvirker deres sikkerhed. Vi har allerede øget antallet af EU-observatører ved den albanske grænse til Kosovo, og vi har også sendt observatører til Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien.
Vi har et bestemt ønske om, at Den Tidligere Republik Jugoslavien indtager sin retmæssige plads i den europæiske familie og deltager fuldt ud i det internationale samfund. Præsident Milosevic står over for et klart valg. Han kan enten vælge fred og forsoning gennem en dialog, eller han kan vælge at fortsætte kursen med stigende vold og flere konfrontationer og blive mødt med en fortsat og stadigt stigende international isolation.

van den Broek
Fru formand, jeg tilslutter mig gerne formandskabets indlæg. Jeg vil tilføje, at Kommissionen er meget overbevist om, at udelukkende og kun en dialog og forhandlinger sammen med internationale iagttagere eller enhver, der kan gøre processen nemmere, giver mulighed for resultat, og at det derfor ikke er acceptabelt, at præsident Milosovic holder fast ved, at det drejer sig om et internt anliggende, og at al indblanding udefra kan afvises. Men det betyder samtidig også, særligt efter at præsident Milosovic har organiseret en folkeafstemning med et forudsigeligt resultat, og hvor befolkningen også har vendt sig imod, lad os sige, international indblanding, at faren for, at konflikten optrappes yderligere, er stor. Så har det internationale samfund to muligheder.
Først og fremmest at øge presset. Kommissionen er i øjeblikket i færd med at gennemføre kontaktgruppens beslutninger vedrørende fastfrysningen af Den Tidligere Republik Jugoslaviens udenlandske tilgodehavender og samtidig at indstille investeringshjælpen. Rådet vil inden længe modtage et sådant forslag.
For det andet har Kommissionen også gjort det klart, hvilke positive foranstaltninger præsident Milosovic kan opnå, hvis han virkelig er villig til at samarbejde. Jeg tænker på den støtte, som vi ønsker at give til gennemførelsen af den indgåede uddannelsesaftale. Jeg tænker på den humanitære hjælp, der ydes på trods af Milosovics politiske modstand.
Men jeg tænker også på de handelspræferencer, som Milosovic kan opnå, hvis han samarbejder. Jeg tænker på den tekniske assistance inden for rammerne af PHARE-programmet, som Serbien i den nuværende situation ikke kan gøre krav på. Jeg tænker også på handels- og samarbejdsaftalen, som Serbien i sin tid blev lovet, hvis det overholdt anbefalingerne i Gonzalezrapporten.
Kort sagt, de, der måske har på fornemmelsen, at præsident Milosovic ikke på nogen måde tilskyndes til at medvirke til en fredelig løsning af konflikten, skal vide, at der tilbud nok på dette punkt. Jeg tænker i øvrigt også på de amerikanske sanktioner, der så vil kunne ophæves. Jeg tænker også på, at Serbien igen vil kunne få adgang til OECD og FN. Kort sagt, en lang række positive foranstaltninger, der vil kunne bringe Serbien tilbage i det internationale samfund, men hvor Milosovics interesse for Kosovo åbenbart stadig har overhånd.
Fru formand, jeg slutter af med endnu en gang at bemærke, og det er faktisk den anden foranstaltning, som det internationale samfund skal træffe i denne situation, hvis der er fare for yderligere eskalation, at Den Europæiske Union skal tage sit ansvar, når det drejer sig om at træffe forholdsregler til beskyttelse af Albaniens og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedoniens grænser. NATO undersøger dette. Det ved vi. Vi mener også, at Vestunionen skal undersøge dette og komme med anbefalinger, så vi ikke på ny kommer i en situation, hvor der opstår grænseoverskridende konflikter med de store flygtningestrømme, som det vil medføre, og hvor Den Europæiske Union kan bebrejde sig selv, at den har været for sent ude med forberedelserne og med at træffe forholdsregler for at undgå denne situation.

Swoboda
Fru formand, tak fordi De har accepteret det kompromisforslag, som Gary Titley stillede til skade for sig selv. Hr. rådsformand, hr. kommissær, principielt kan jeg tilslutte mig de to redegørelser i dag. Jeg vil især fremhæve det, kommissæren sagde om det koncept, som jeg som parlamentsmedlem vil betegne som "gulerod og pisk«, det vil sige et koncept, som meget vel stiller positive aktioner i udsigt. Ikke fordi vi synes, Milosevic er sympatisk, men fordi vi jo skal forsøge alle muligheder for at redde tingene, så længe krisen endnu ikke er eskaleret. Fortidens forsyndelser vil jeg slet ikke tale om her.
På den anden side har det kun mening, hvis Milosevic også bliver klar over, hvad det betyder, hvis han opfører sig på en vis måde. Og jeg vil også fuldt ud støtte det, De sagde, hr. kommissær, om investeringsstoppet. Jeg mener, det er rigtigt, at tiden er blevet noget mere kritisk for Den Tidligere Republik Jugoslavien på grund af sanktionerne, som gør ondt. Men de gør kun ondt, hvis de virkelig er undtagelsesløse og overholdes af alle, og især kontakterne med Rusland er jo nødvendige.
Dette koncept vil jeg også på min gruppes vegne klart tilslutte mig. Sanktioner skal gøre ondt, men det skal på den anden side også i ordets sandeste betydning kunne betale sig, hvis Milosevic er parat til her at føre en fornuftig politik. Også et klart ja til at støtte Albanien og Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien. Jeg er også meget glad for, at WEU kobles ind her. Det hænger også sammen med den betænkning, vi netop har diskuteret indgående. Vi skal her iværksætte alle passende forholdsregler. Jeg tror også, at en fælles politiindsats vil være meget vigtig, fordi det serbiske politi ikke kan optræde over for Kosovo-albanerne med tilstrækkelig tillid og på tilstrækkelig tillidvækkende måde.
Til sidst anser jeg det for meget vigtigt også at tale med styrkerne i Bosnien, for for dem betyder en manglende intervention i Albanien, i Kosovo og i Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien en indbydelse til på ny at puste til konflikten. I den henseende vil jeg støtte redegørelserne og frem for alt aktionspakken, som kommissæren her har redegjort for.

Posselt
Fru formand, i et serbisk fængsel har der i nogen tid siddet en Kosovo-albansk professor, en stor europæer, Uschkin Hoti, fordi han allerede for år tilbage foreslog en europæisk forhandlingsløsning for Kosovo. Vi kræver jo også i vores resolution, at han straks løslades, og vi bør se det, han har sagt, som en påmindelse. For her drejer det sig jo ikke om en pludseligt eskalerende konflikt, her drejer det sig om, at der i Kosovo i årevis er udført en systematisk diskriminering, tortur, fordrivelse og endda folkemord.
Det begyndte i 1989, hvor Milosevic i strid med den daværende jugoslaviske forfatning kupagtigt ophævede Kosovos selvstyre. I dag bør vi være klar over, at Milosevic er den hovedansvarlige for det, der sker her, og det er ikke enkeltstående menneskerettighedskrænkelser, det er forbrydelser mod menneskeheden. Derfor er jeg hr. Swoboda meget taknemmelig for hans ændringsforslag 3, hvori han lader dette komme til udtryk. Forbrydelser mod menneskeheden kan aldrig være et indre anliggende, endnu mindre end menneskerettighedskrænkelser. Jeg mener, at Milosevic og hans bødler dér snarere hører hjemme for domstolen i Haag end i et forhandlingslokale.
Vi skal være klar over, at der naturligvis skal tilstræbes en forhandlingsløsning. På den måde er konceptet om gulerod og pisk sikkert rigtigt. Men jeg må sige, at jeg undertiden savner pisken. Vi skal frem for alt være klar over, at Serbien får man næppe bugt med ved sanktioner - det har hr. van den Broek sagt ganske tydeligt for nogen tid siden - men vi må gøre det helt klart for Serbien, at det endegyldigt stiller sig uden for det internationale samfund med alle de konsekvenser, dette har, hvis dette folkemord fortsætter.
Vi har ikke kun brug for internationale observatører, vi har brug for en international fredsstyrke i Kosovo, som overvåger genoprettelsen af selvstyret, så Kosovo-albanerne derefter igen i fri selvbestemmelse kan træffe beslutning om en forhandlingsløsning mellem dem og Beograd. Jeg tror faktisk, at det nuværende myrderi netop ikke vil høre op, så længe vi ikke beslutter os til at være til stede i Kosovo, med observatører, med det allerede for længe siden planlagte EU-kontor og, hvis det er muligt, med en fredsstyrke.
Vi bør som Europæisk Union ikke vige tilbage for at tage selvstændige initiativer. Naturligvis har vi brug for kontaktgruppen, men vi må heller ikke gøre os selv til gidsler for kontaktgruppen. De, der sidste weekend kunne følge mødet mellem G-8's udenrigs- og finansministre i London, har set, at G-8 her blev splittet, fordi Rusland absolut ikke var parat til at deltage i aktioner, det vil sige Moskva dækker over dette folkemord. Vi skal være klar over, at det naturligvis også lammer kontaktgruppens arbejde. Derfor har vi ud over kontaktgruppen også brug for, at Den Europæiske Union taler et klart og entydigt sprog.

Cars
Fru formand, i henhold til oplysninger, som jeg har fået fra Beograd, er der i nat, ved amerikansk mægling, truffet en aftale mellem præsidenterne Milosevic og Rugova om, at de skal mødes i Beograd, og at de der i enrum og uden forud fastlagt dagsorden skal diskutere rammen for fortsatte nære forhandlinger på lavere niveau. Jeg er overrasket over, at Henderson slet ikke nævnte dette, eller overhovedet syntes at være informeret om det; i hvert fald kommenterede han det ikke.
Jeg synes, det er et meget stort skridt, der er taget. Milosevic har dermed accepteret, at Kosovo-spørgsmålet er et føderalt anliggende og ikke bare er et problem inden for den serbiske delrepublik. Rugova har på sin side, i hvert fald vedrørende mødet i Beograd, givet afkald på kravet om international medvirken ved forhandlingerne. Jeg synes, man kan lykønske Holbrooke med hans succes. Hvad han kan have været nødt til at gå med til for at få denne aftale i stand, f.eks. i form reducerede sanktioner, det får EU's Ministerråd og Henderson vel så småt at vide.
Den væbnede konflikt i Kosovo, som Henderson nævnte, er eskaleret. F.eks. er to politipatruljer for nylig blevet angrebet, en af dem til og med inde i Pristina. Vejen mellem Pristina og Pec er blevet lukket, der er kommet oplysninger om artilleribeskydning af landsbyer i Kosovo, og hver dag rapporteres om nye dødsofre. Det gør, at man må betegne det, der sker, som en lavintensiv krig, hvilket udgør en fare for freden og sikkerheden i hele området.
Vi håber selvfølgelig, at forhandlingerne mellem Milosevic og Rugova om frihed og autonomi for Kosovo-albanerne medfører, at kampene dæmpes, helst at de ophører. Vi kan dog ikke være sikre på det. Det er en risiko for, at den ene, den anden eller begge parter i konflikten kan ønske at udnytte forhandlingssituationen eller demonstrere mod den med en optrapning af volden.
Jeg ved, at jeg fra Parlamentet kan regne med støtte til en opfordring til parterne om nu at afstå fra vold og i handling vise, at vi nu vil give forhandlingerne og freden en chance.

Theonas
Fru formand, situationen i Kosovo øger helt klart frygten for en optrapning af hele krisen til at omfatte hele Balkan-området. Men det må bemærkes, at et ensidigt pres på Beograd ikke fører til en løsning. Det vil blot fremme albanernes ekstremistiske organisationer, der kun ønsker uafhængighed og forhindrer en fornuftig løsning af problemet fra de moderate Kosovo-albaneres side, der udgør langt det største flertal.
Europa-Parlamentet bør sige tingene lige ud. Lad os erklære over for alle, at de eksisterende grænser skal respekteres og er ukrænkelige, at voldsanvendelse eller trussel om voldsanvendelse ikke fører til løsninger og er uacceptable i internationale relationer, samt at sanktioner og embargoer rammer befolkningerne, som ikke betragter dem som legitime midler. Kun en oprigtig dialog mellem de serbiske myndigheder og Kosovos albanske mindretal kan føre til en løsning, der sikrer grænsernes ukrænkelighed, respekt for menneskerettighederne og mindretallenes rettigheder.
Afslutningsvis vil jeg gerne komme med to bemærkninger til formandskabet.
For det første er hr. Rugovas accept af hr. Milosevics indbydelse til at besøge Beograd den 15. maj for at finde frem til en løsning gennem en dialog, nu blevet meddelt. Finder rådsformanden ikke, at denne udvikling er værd at bemærke?-For det andet foreslog Albaniens premierminister, at Kosovo skulle blive den tredje stat i Den Tidligere Republik Jugoslavien. Betragter Rådet dette som en konstruktiv holdning fra Albaniens side? Skabelse af en ny stat på Balkan?
Aelvoet
Fru formand, jeg finder, at indbyggerne i Kosovo har samme værdighed som indbyggerne i Montenegro, og at de derfor også har krav på en statut, der svarer til denne, men selvfølgelig inden for grænserne af Den Tidligere Republik Jugoslavien. Uden en sådan formel er jeg bange for, at der ikke er mulighed for en definitiv fredelig løsning, men det akutte problem er selvfølgelig at få menneskene til forhandlingsbordet og få dem til at acceptere, at international formidling er nødvendig. Begge parter har i den henseende ladet nogle chancer ligge. Jeg støtter fuldt ud udtalelsen om, at menneskerettigheder og mindretalsrettigheder ikke kan henføres under interne anliggender, i øvrigt beviser hele situationen dernede, at det straks har følger for nabolandene, tænk på Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien, tænk på Albanien, og hvordan de reagerer.
For det andet mener jeg, at når vi taler om tilskyndelser og sanktioner, at vi med hensyn til sanktionerne må sørge for, at de rammer Serbien og ikke også Montenegro, fordi økonomiske sanktioner er vanskelige at gennemføre i en føderation uden, at alle dele heraf påvirkes af følgerne. Det er, fordi Montenegro er meget mere åben, og jeg mener, at Montenegros tilbud skal medtages, så der opnås en løsning inden for føderationen og ikke alt er afhængigt af Serbien.
Der er et punkt, som jeg gerne lige vil gøre opmærksom på, og det er problemet med tilstedeværelsen af albanske indvandrere og flygtninge i medlemsstaterne. Vi ved alle, at mange af dem er involveret i opkøb og levering af våben til Kosovo. På det område lader medlemsstaterne mange muligheder ligge uudnyttede for at få kontakt med disse albanere for at organisere møder for at åbne og muliggøre andre perspektiver. Det er ikke noget idealbillede. I Tyskland har der med stor held været afholdt et sådant møde. Jeg tror således, at det vil være meget nyttigt, om vi på en god måde forsøgte at orientere det vanskelige, men reelle potentiel af albanere, der bor hos os, som en del af den fælles politik.

Dupuis
Fru formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg har lige et par små spørgsmål. Mange mærkelige detaljer får en til at tænke, at UCK's attentater faktisk er en gigantisk, organiseret manipulation, der er dirigeret af tjenesterne i Beograd. Har Rådet og Kommissionen nogle oplysninger i den forbindelse? Regner de med at foretage en undersøgelse af dette spørgsmål?
Hr. formand for Rådet, De siger, at regeringen i Beograd ikke er troværdig. Har den da nogensinde været det, når den tæller hr. Seselj blandt sine medlemmer?
Et tredje spørgsmål: Som hr. Posselt sagde det, så viser Kosovars ledelse undertiden en række svagheder. Det tæller dog en række meget vigtige personer, der er i fængsel, nogle intelligente personer, som man har kunnet møde, og som man har kunnet diskutere med. De blev dømt efter en proces, som man godt kan forestille sig, hvordan forløb. Særligt hr. Hoti har vist sig at have nogle ret klare idéer med hensyn til Kosovos fremtid og med hensyn til de fremtidige forbindelser mellem Kosovo og Serbien. Har Kommissionen og Rådet foretaget sig noget for at befri hr. Hoti og de andre politiske fanger i Kosovo?
Og nu til mit fjerde spørgsmål: Den Europæiske Union har for vane først at gribe ind, når kriserne er brudt ud. Var det ikke på tide, at man traf nogle foranstaltninger, før krisen brød ud; at man arbejdede på at skabe de logistiske forudsætninger for en peacekeeping og peacemaking styrke; og at man sendte observatører direkte til grænsen mellem Albanien og Kosovo og grænsen mellem Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Kosovo for under alle omstændigheder at forhindre, at regeringen i Beograd fortsætter med sine manipulationer?

Tatarella
Fru formand, kære kolleger, krisen i Kosovo, en følge af uroen i Den Tidligere Republik Jugoslavien, risikerer at ende med en tragedie, som det var tilfældet i Bosnien, med dennes uundgåelige konsekvenser i form af etniske udrensninger og modudrensninger.
Alleanza Nazionales delegation mener, at de veritable folkeopstande i disse regioner skyldes det uliberale og despotiske styre i Serbien snarere end et egentligt ønske om genforening med Albanien fra den del af Kosovos befolkning, der er af albansk oprindelse og kultur. Alle ægte europæisksindede gribes imidlertid af et vist mismod, når de ser hvorledes Europa endnu en gang stillet over for udsigten til en etnisk krig - som måske ikke blot er etnisk - der kan bryde ud i en region tæt på Fællesskabet - tøver med at tilbyde sig som en anvendelig mægler mellem parterne. En mægler bør faktisk, hvis han skal være troværdig, også kunne lægge sin politiske vægt bag, og han skal kunne stille parterne over for de mulige konsekvenser af en manglende aftale mellem parterne om forhandlingsbordet.
Og dermed er vi ved det vigtige punkt i dette problem, hvad EU angår, der, så længe det ikke får en fælles udenrigspolitik, ikke vil kunne få nogen eller i hvert fald megen lidt vægt i forbindelse med løsning af konflikter, selv konflikter nær ved vores grænser. Dette er vores læsning af den amerikanske mægler Holbrookes møder med den serbiske præsident Milosevic og den albanske præsident, mens Europa stadig er ved at overveje, om krisen i Kosovo er en intern krise i den serbiske føderation eller kan sammenlignes med en konflikt mellem stater.
Hr. rådsformand, Alleanza Nazionales delegation mener, at den institutionelle reform om afstemningsmekanismerne i Rådet, og dermed afskaffelsen af enstemmigheden i afgørelser om udenrigspolitik, ikke kan ske hurtigt nok.

Formanden
Vi afbryder debatten.
Den fortsættes i aften.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Rådet (B4-0464/98).
Mine damer og herrer, vi indledte denne spørgetid med 30 minutters forsinkelse i forhold til dagsordenen, som var godkendt af Dem alle. Nu da vi skal til at begynde, og da vi ikke kan fortsætte denne forhandling længere end til kl. 19.10, så er der to, som beder mig om ordet, fordi de har en bemærkning til forretningsordenen. Jeg vil efterkomme disse anmodninger om at få ordet, for det skal jeg ifølge forretningsordenen. Men jeg beder Dem om at være opmærksom på, at den tid, De bruger, vil ske på bekostning af dem, som har fremsendt spørgsmål.
Hr. Sarlis, jeg giver Dem ordet i højst et minut til en bemærkning til forretningsordenen.

Sarlis
Hr. formand, jeg har skrevet mig på talerlisten til Kosovo, og jeg vil gerne bede Dem fortælle mig, hvornår denne forhandling finder sted. Jeg er klar over og respekterer, at der skal stilles spørgsmål, men jeg vil gerne have, at De fortæller os, hvornår vi kan tale om Kosovo, for efter at have været i Parlamentet i ni år ved jeg, at man ikke kan fjerne talere, der er blevet meddelt og opført på talerlisten af deres partier. Vær venlig at fortælle os, hvornår forhandlingerne om Kosovo vil blive fortsat, og jeg håber så, at rådsformanden kan tilrettelægge sine rejser og sin tilbagevenden således, at han kan være til stede under denne forhandling, men selvom han ikke er til stede, så bør vi gennemføre forhandlingen alligevel.

Formanden
Hr. Sarlis, vær nu rar og hør på mig. De har deltaget i godkendelsen af dagsordenen. Som formand er jeg ikke ansvarlig for, at arbejdet er blevet forsinket. Forhandlingerne vil fortsætte i aften til kl. 21.00. Nu kan jeg ikke, hr. Sarlis, gøre andet end at give Dem mulighed for, at vi nu påbegynder spørgetiden, nu med to minutters forsinkelse. Hr. Sarlis, De skal derfor vide, at forhandlingen vil fortsætte efter kl. 21.00 i aften.
Jeg giver ordet til hr. Dupuis, som har en bemærkning til forretningsordenen. De har et minut.

Dupuis
Jeg skal gøre det meget kort, hr. formand. Jeg mener faktisk, at der er tale om en misforståelse, for vi blev enige om at afholde en mini-debat med repræsentanter for grupperne, og således en indledning af Kommissionen og Rådet, en redegørelse for de forskellige gruppers synspunkter og et svar fra Rådet og Kommissionen. Ellers var der naturligvis ingen mening med det.

Formanden
Ja, hr. Dupuis. Men dette spørgsmål må De tale med formanden for Deres gruppe om, for det er ikke mig, der har planlagt denne forhandling, men derimod formændene for de forskellige grupper. Jeg kan ikke gøre andet nu end at administrere den tid, som er blevet givet mig. Og den tid, som jeg har fået tildelt, er allerede forsinket. Mine damer og herrer, jeg har ventet i 30 minutter på at kunne begynde spørgetiden. Jeg beder Dem om, at De fremfører den uenighed, De måtte have med hensyn til planlægningen af arbejdet, til Deres gruppeformænd, da det er dem, der fastsætter dagsordenen. Som mødeformænd gør vi ikke andet end at forsøge at administrere det, som vi har fået tildelt, og til tider må vi, som i dag, gøre det med den uheldige bivirkning, at De bliver utilfredse, fordi De ikke har kunnet komme til at tale, og jeg bliver som formand utilfreds, fordi jeg ikke har kunnet begynde på det fastsatte tidspunkt.
Mine damer og herrer, hermed betragter jeg dette spørgsmål som afsluttet, og jeg begynder spørgetiden, som jeg har sagt til Dem, med 33 minutters forsinkelse, som vi ikke vil kunne indhente fuldt ud, fordi hr. Henderson skal gå, og medlemmerne af denne forsamling har andre forpligtelser.
Spørgsmål nr. 1 af fru Ulla Sandbæk, som i henhold til forretningsordenen var blevet tildelt hr. Bonde, som ikke beærer os med sin tilstedeværelse, bortfalder.
Spørgsmål nr. 2 af Lyndon Harrison (H-0388/98):
Om: Små og mellemstore virksomheders deltagelse i det indre marked
Mener Rådet, at det længe ventede direktiv om forsinket betaling af erhvervsgæld og det nyligt offentliggjorte risikokapitalprogram for små og mellemstore virksomheder vil tilskynde disse vigtige, jobskabende aktører til at deltage mere afgørende i det indre marked?

Henderson
Forsinket betaling er hæmmende for de små og mellemstore virksomheders konkurrenceevne, og det hindrer de små virksomheder i at deltage fuldt ud i det indre marked. Kommissionen har fremsendt et forslag til Rådets direktiv om bekæmpelse af forsinket betaling af erhvervsgæld, og den præsenterede sine forslag på mødet i Rådet (industri) den 7. maj. Rådet ser frem til at diskutere direktivet i en arbejdsgruppe, der mødes inden afslutningen på det britiske formandskab.
På beskæftigelsestopmødet i Luxembourg den 20. og 21. november glædede man sig over Europa-Parlamentets initiativ om at styrke budgetbevillingerne til beskæftigelse, og man opfordrede Kommissionen til at fremsætte formelle forslag, som hurtigt kunne vedtages af Rådet. Den 21. april gav Rådet sin politiske støtte til en pakke på op til ECU 420 millioner over en treårig periode til tre typer foranstaltninger, herunder et risikokapitalprogram ledet af EIF målrettet mod opstart af SMV'er med et stort vækstpotentiale.
Kommissionen har udarbejdet en skitse om risikokapital og jobskabelse i Den Europæiske Union, hvor risikokapitalmarkedet i Den Europæiske Union sammenlignes med USA, og hvor man slutter med en handlingsplan med en skitse for den ekstra indsats, der skal gøres på EU-niveau og på medlemsstatsniveau. Rådet håber, at disse foranstaltninger primært vil give et skub til de små og innovative firmaer, der har afgørende betydning for væksten og beskæftigelsen i Den Europæiske Union.

Harrison
Jeg er meget taknemmelig for dette meget positive svar fra formanden for Rådet, fordi jeg ved, at den britiske regering har gjort dette til et højt prioriteret område i sin formandsperiode. Det er ikke sikkert, at man når målet nu, men jeg håber, at det østrigske formandskab vil tage tråden op og føre det ud i livet, da spørgsmålet om forsinket betaling virkelig er en svøbe for små virksomheder overalt i Den Europæiske Union.
For ganske nylig, det vil sige i denne uge, fik vi den seneste Grant Thornton-rapport, der viser de enorme betalingsfrister, der stadig påvirker små virksomheder i de sydlige lande i Den Europæiske Union. Men selv i Det Forenede Kongerige betales halvdelen af fakturaerne for sent. 50 % med vilje, og SMV'erne venter 50 % længere end de store virksomheder på deres betaling. Hvis vi kan løse dette problem for de små virksomheder i Den Europæiske Union, så vil udbyttet blive enormt i form af job og flere folk på arbejdsmarkedet.

Henderson
Jeg vil gerne takke min ærede ven for de supplerende bemærkninger. Jeg synes, at det er et meget vigtigt emne. Jeg tror, at mange små virksomheder i Den Europæiske Union vælger at sige nej til mange kontrakter, fordi de ikke tror, at de vil modtage betaling inden for en rimelig tidsfrist og derfor ville få store likviditetsproblemer, der i ekstreme tilfælde kunne føre til konkurs.
Hvis man vil forbedre den generelle konkurrenceevne i Den Europæiske Union, hvilket jeg håber, at vi alle vil, så er dette et vigtigt område, hvor vi bør gøre en indsats. Jeg håber, at man med direktivforslaget vil gå langt for at forbedre klimaet for disse små virksomheder og fastlægge klare retningslinjer for de store virksomheder om at betale inden for en rimelig tidsfrist, når de indgår kontrakter med små virksomheder. Hvis de gør det, og hvis dette direktiv hjælper dem dermed, så tror jeg, at det vil hjælpe meget på konkurrenceevnen ved det, at de små virksomheder får et skub.

Hardstaff
Jeg glæder mig over svaret fra formanden for Rådet på min kollegas spørgsmål, men jeg vil gerne tage spørgsmålet om risikokapital op. Det er et kæmpe problem for de små virksomheder. I Den Europæiske Union taler vi meget om at støtte små og mellemstore virksomheder, men det er netop en sådan virksomhed, der i min valgkreds har haft store problemer med at få adgang til penge fra Den Europæiske Investeringsbank for at udvide og skabe øget beskæftigelse i et område under mål nr. 5b. Jeg vil gerne spørge formanden for Rådet, om han kan garantere, at det vil blive lettere for sådanne virksomheder at få adgang til sådanne midler.

Formanden
Mange tak, fru Hardstaff.
Hr. Henderson, som De kan se, så er denne spørgetid begyndt godt, for der er ikke andet end lykønskninger. Lad os håbe, at De i løbet af den time og 10 minutter, som vi har til rådighed, vil blive ved med at modtage så mange lykønskninger. Vil De besvare fru Hardstaffs spørgsmål?

Henderson
Jeg takker min anden ærede ven for de supplerende bemærkninger - som, jeg synes, dækker et andet aspekt af spørgsmålet. Det drejer sig om, at de små og mellemstore virksomheder med de startvanskeligheder, som hr. Harrison nævnte, har brug for en forsikring om eller en tro på, at de vil modtage betaling rettidigt. Hvis de ikke kan rejse kapital til finansiering af et bestemt projekt, der kan kræve ekstra investeringer, så vil de måske ikke - uanset at de mener at kunne levere varen, og at de vil modtage betaling - være i stand til at fremskaffe de nødvendige kontanter til at foretage eksempelvis den lille ændring af deres udstyr, som skal til for at opfylde kontrakten. Derfor er det meget ønskværdig med enhver foranstaltning, der kan hjælpe en lille virksomhed med at udnytte risikokapital, og jeg håber, at vi kan skubbe det så langt som muligt og gøre de nødvendige fremskridt for at give ekstra støtte til de små virksomheder overalt i Unionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 3 af James Nicholson (H-0390/98):
Om: Skævhed mellem det britiske pund (GBP) og det irske pund (IEP)
Vil Rådet undersøge den ufordelagtige handelsposition, som nordirske handelsfolk i øjeblikket står over for på grund af den alvorlige uoverensstemmelse mellem det britiske pund og det irske pund? Vil Rådet udtale sig om, hvornår den nuværende position kan forbedres, eller hvorvidt det vil tage skridt til at sikre lige og fair handel mellem de to områder?

Henderson
Rådet erkender betydningen af stabile valutakurser for det indre markeds funktion. Som det fremgår af de overordnede økonomiske retningslinjer for 1997, så skaber en sund makroøkonomisk politisk ledelse betingelserne for stabile valutakurser i EU.
Medlemsstaterne bekræftede deres løfte om at følge en stabilitetsfremmende økonomisk politik på ØKOFIN-mødet den 1. maj.

Nicholson
Hr. formand, jeg vil også gerne byde formanden for Rådet velkommen og takke ham for hans svar - skønt det var noget kortfattet.
Realiteten er naturligvis den, at forskellen mellem det britiske pund og det irske pund har været så stor som 22 %. Da Nordirland er den eneste del af Det Forenede Kongerige, der grænser op til et andet land i Den Europæiske Union, gør det en enorm forskel. Det påvirker de detailhandlende og servicestationerne, og det forårsager arbejdsløshed i grænseområderne mellem Nordirland og Irland og er meget skadeligt for de erhvervsdrivende i netop dette område.
Jeg vil specielt gerne vide, om formanden for Rådet eller hans regering eller Rådet vil overveje at iværksætte en undersøgelse af virkningerne heraf. Vi nærmer os nu tidspunktet for indførelsen af den fælles valuta i de andre medlemsstater. I betragtning af, at Det Forenede Kongerige ikke kommer til at deltage i den fælles valuta, og Irland gør, vil De så undersøge, hvilken skadelig betydning det kan få for de detailhandlende og alle virksomhederne i Nordirland, skønt det bliver forbundet med visse gætterier på nuværende tidspunkt?

Henderson
Det ærede medlem rejser et vigtigt spørgsmål, som er meget vedkommende for folk i hans valgkreds. Forskellene i valutakurserne mellem det irske og det britiske pund har altid haft en betydning i grænseområdet mellem Irland og Nordirland. Jeg kan huske, at forholdet var lige modsat for ikke så længe siden.
Jeg kan forsikre ham om, at ØKOFIN nøje overvåger udviklingen i valutakurserne, nu hvor vi bevæger os ind i en tid med en fælles valuta, samt forholdet mellem den fælles valuta og de øvrige valutaer, som den påvirker.
Jeg kan også sige - og det er ikke en sag for Rådet - at den britiske regering selv vil overvåge den økonomiske udvikling mellem de lande, der er med i den fælles valuta, og Det Forenede Kongerige. Det vil selvfølgelig også gælde for Irland samt den nordirske del af Det Forenede Kongerige. Det er en del af processen med at overvåge, i hvilket omfang der skabes konvergens.
Som det ærede medlem ved, har den britiske regering som sit erklærede mål i løbet af en periode at skabe konvergens mellem den økonomi, der beregnes i britiske pund og den økonomi, der beregnes i den fælles valuta.
ØKOFIN vil således foretage en kontrol. Men den britiske regering vil ligeledes foretage sin egen analyse. Jeg er overbevist om, at den britiske regering vil forelægge resultatet af denne analyse for ØKOFIN, hvilket vil hjælpe os med at finde et mønster, som Rådet skal overvåge.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Felipe Camisón Asensio (H-0393/98):
Om: Oprettelse af et europæisk agentur for sikkerhed i den civile luftfart
Hvilke oplysninger har Rådet om eventuel oprettelse af et europæisk agentur med ansvar for sikkerhed i den civile luftfart?

Henderson
I december 1996 udarbejdede Europa-Kommissionen en henstilling om en beslutning fra Rådet, der skulle give Kommissionen bemyndigelse til at indlede forhandlinger om oprettelse af et europæisk agentur for luftfartssikkerhed. Rådet har aktivt overvejet spørgsmålet siden da.
Rådet erkender behovet for at få et ensartet højt sikkerhedsniveau for luftfarten i Europa, og derfor støtter den oprettelsen af et europæisk agentur for luftfartssikkerhed. Rådets organer arbejder ud fra den formodning, at sikkerhedsagenturet bliver en international organisation, der primært bygger på systemet med fælles luftfartsmyndigheder. Man har kontaktet interesserede parter i Europa, og de støtter en snarlig oprettelse af et sådant sikkerhedsagentur. Rådet (transportministrene) forventes at overveje en beslutning om et forhandlingsmandat på sessionen i juni.

Camisón Asensio
Efter at have hørt på Rådet har jeg faktisk indtryk af, at vi er temmelig enige i, at vi står over for et forslag, det om dette agentur, som har en enorm betydning, måske ikke på kort sigt, men naturligvis på langt sigt. Og ikke kun fordi det kan betyde en forbedring af forholdene om bord, men især på grund af de garantibeviser, som det kan betyde for hele luftfartssystemet. Den tvivl, vi måtte have, er ikke blevet fuldstændigt afklaret i Rådets indlæg. Vi spørger derfor Rådet, om det ikke tror, at der på Rådsniveau eller i det mindste hos et af Rådsmedlemmerne kunne opstå en eller anden vanskelighed med hensyn til dette agenturs globale omfang, om det udelukkende vil blive et fællesskabsorgan, eller om det virkelig vil få en større bredde, f.eks. omfattende de Østeuropæiske lande. Betyder dette en vanskelighed, og hvordan ville Rådet løse den?

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for de supplerende bemærkninger. Det er et ret indlysende spørgsmål. Det er en sag, der skal behandles i Rådet. Nogen mener, at det skal gøres så omfattende som muligt, så man kan kontrollere, undersøge og indføre de bedst mulige sikkerhedsstandarder i dette store område.

von Habsburg
Jeg vil gerne spørge formanden for Rådet, om man på konferencen, hvor man ifølge ham vil oprette et sådant agentur, også vil tage hensyn til sikkerheden inde i luftfartøjerne. Der har i mange år været en regel om, at man kun kan tage ét styk håndbagage med om bord i et luftfartøj. Jeg flyver meget, og jeg har bemærket, at de fleste luftfartsselskaber ikke overholder denne regel. Det er en af de væsentligste årsager til manglende sikkerhed i luftfartøjer i tilfælde af ulykker eller problemer. Agter han at træffe foranstaltninger for at sikre, at dette problem tages op i forhandlingerne og i forbindelse med forberedelsen af agenturet?

Henderson
Det er i virkeligheden et spørgsmål til luftfartsselskaberne. Jeg ved, at jeg har været en synder ved en lang række lejligheder: Jeg har forsøgt at tage for mange tasker med om bord, og nogle gange er jeg blevet bedt om at stille en taske ved trapperne, hvorefter den er blevet anbragt i lastrummet. Det er et af de områder, der skal høre ind under sikkerhedsagenturet. Det er meningen, at det skal være ansvarligt for alle områder af luftfartssikkerhed - specielt flyvepladser og flyvelederkontrol - men det vil bestemt også skulle dække det foreslåede område.

Rübig
Hr. formand, jeg er selv ofte i luften som pilot, og jeg har lagt mærke til, at modsat det, man kunne forestille sig, især om Eurocontrol, opfylder grænsefladerne ofte ikke sikkerhedsstandarderne. Jeg mener, at vi på dette område har brug for nye standardiseringsforskrifter, som på grundlag af samme software og samme hardware udgør grundlaget for fælles europæiske konventioner.
For det andet får vi med GPS nye navigationsmuligheder. Jeg var for ikke så længe siden i Moskva, hvor vi med GLONASS vil få et ekstra system. Dermed vil navigationen gå ind i en ny tidsalder. I hvor høj grad har dette nye agentur også til opgave at etablere nye sikkerhedsstandarder ved fremtidige projekter?

Henderson
Det ærede medlem stiller et meget relevant spørgsmål. Jeg vil sandelig håbe, at sikkerhedsagenturet vil få kompetence til at se på effekten af ny teknologi inden for mange områder af luftfartssikkerhed, og at det vil få kapacitet til at anbefale afprøvning af ny teknologi og kræve overholdelse af højere sikkerhedsstandarder.

Formanden
Spørgsmål nr. 5 af Alan Gillis (H-0395/98):
Om: Hvidvaskning af penge
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe for som et led i EU's politik til bekæmpelse af narkotika at få den irske regering til at lukke de virksomheder, som er registreret i Irland uden at have hjemsted i landet, og som regeringen selv har indrømmet er involveret i aktiviteter med hvidvaskning af penge?

Henderson
Der har siden 1991 eksisteret et direktiv fra Rådet, der skal hindre, at det økonomiske system bruges til hvidvaskning af penge. Kommissionen udarbejder regelmæssigt beretninger om implementeringen af dette direktiv og forelægger dem for Europa-Parlamentet og Rådet. Kommissionen har endnu ikke forelagt forslag om at ændre lovgivningen om hvidvaskning af penge.
Hvad angår det ærede medlems konkrete spørgsmål, så er det pågældende problem ikke blevet diskuteret i Rådets organer.

Gillis
Jeg vil gerne takke formanden for Rådet. Jeg er meget skuffet over, at dette meget vigtige emne ikke findes længere oppe på dagsordenen. Man kan næsten tale om en skandale, når man tænker på de hundredtusindvis af EUborgere - de fleste meget unge - hvis liv bliver fuldstændigt ødelagt af narkobaronerne, som tjener enorme formuer, ofte hjulpet af en mangelfuld virksomhedslovgivning. De fleste af disse unge dør meget tidligt.
Her i Parlamentet har vi givet hele narkotikaspørgsmålet topprioritet. I lyset heraf vil jeg gerne spørge formanden for Rådet: Synes De ikke, at De også bør prioritere hvidvaskning af penge samt bekæmpelse af og handel med narkotika, nu hvor grænserne næsten er afskaffet i Den Europæiske Union, og narkohandlerne har fri bevægelighed?

Henderson
Jeg er helt enig i det, som det ærede medlem bringer på bane. Der er utvivlsomt en sammenhæng mellem salget af narkotika til narkotikamisbrug og hvidvaskning af indtægter fra salg af narkotika og undertiden fremskaffelse af midler til køb af narkotika. Jeg vil gerne sige til ham, at han bør informere myndighederne, hvis han mener, at de aktuelle bestemmelser ikke overholdes.
Formandskabet har gjort hele spørgsmålet om bekæmpelse af narkotikahandel og beslægtede aktiviteter såsom hvidvaskning af penge til en topprioritet. På den europæiske konference blev der nedsat en ekspertgruppe, der skulle undersøge muligheden for at bekæmpe narkotika i et større område end blot i Den Europæiske Union, bl.a. også i nogle af de lande, der ønsker at blive medlem af Den Europæiske Union, og som ofte fungerer som transitlande, og som derfor er involveret i finansieringen af indkøbet af eller får fortjenester fra salg af narkotika.
Det er en topprioritet, og jeg er overbevist om, at dette spørgsmål vil blive taget op på Cardiff-topmødet. Det er et vigtigt spørgsmål. Det er et spørgsmål, som ligger befolkningen meget på sinde - forældre og andre i hele Den Europæiske Union er skrækslagne for, at deres børn skal komme i kontakt med narkotika og ende som stofmisbrugere. Jeg er overbevist om, at vi har deres fulde støtte til en indsats fra Den Europæiske Union - eller fra de enkelte medlemsstater i Den Europæiske Union - i kampen mod denne onde handel.

Posselt
Jeg har været ordfører vedrørende østudvidelsen og den indre sikkerhed. Vi oplever, at der i kandidatlandene på grund af de store privatiseringsprogrammer, forbundet med usikre retsstatslige situationer, foregår hvidvaskning af penge i stort omfang, i øvrigt også hvidvaskning af penge, som kommer fra Den Europæiske Union og derefter føres tilbage igen. Spiller spørgsmålet om hvidvaskning af penge en rolle i den strukturerede dialog med Centralog Østeuropas stater og også i forberedelserne af tiltrædelsen? Kollega Schmid fra socialdemokraterne indførte dette emne i min betænkning. Det er nødvendigt, at kandidatlandene før en tiltrædelse også iværksætter energiske foranstaltninger mod hvidvaskning af penge.

Henderson
Det ærede medlem har ganske ret, og der er og bør fortsat være en dialog mellem Unionen og de lande, der ønsker at blive medlem af Unionen, om hele spørgsmålet om bekæmpelse af denne handel med narkotika og det beslægtede problem med hvidvaskning af penge.
Jeg håber, at jeg også kan berolige det ærede medlem ved at fremhæve det faktum, at disse ansøgerlande i forbindelse med udvælgelsesprocessen skal opfylde den gældende fællesskabsret. Dette omfatter banksystemet, og et af de væsentlige elementer i banksystemet er overholdelse af bankbestemmelserne, ifølge hvilke indlånere af store pengebeløb skal kunne identificere, hvorfra pengene stammer. Jeg ved ikke, om det allerede gælder for nogle af de lande, der ønsker at blive medlem af Unionen. Det kan være tilfældet for nogle områder og nogle banker. Men det er noget af det, der bliver undersøgt på bankområdet, og det kan være en vigtig beskyttelse.

Schmid
Hr. rådsformand, den europæiske lovgivning mod hvidvaskning af penge, De nævnte før, gælder ikke på Gibraltar, gælder ikke på Jersey, gælder ikke på Guernsey, gælder ikke på Isle of Man, selvom det altsammen er områder under britisk suverænitet, og den gælder heller ikke i lilleputstater som Andorra, Monaco og Vatikanstaten. Har Rådet haft diskussioner om, hvordan man kan lukke disse huller, som er vigtige i praksis, fordi hvidvaskningen af penge i Europa er koncentreret dér?

Henderson
Jeg ønsker ikke at tage stilling til de konkrete områder, som det ærede medlem nævner. Det ville være forkert uden forvarsel og uden en grundig analyse af situationen i det enkelte område. Generelt set kan jeg dog sige, at det i høj grad er i disse offshore-banksektorers interesse at overholde de almindelige internationale bestemmelser. Hvis det kommer frem, at de ikke overholder disse standarder, så vil det svække tilliden til deres evne til at tilpasse sig resten af verdensbanksystemet. De vil således gå glip af en masse attraktive indlån.
Jeg ved f.eks., at man på Isle of Man har gjort en stor indsats for at gøre det helt klart, at her gælder de samme bestemmelser som i City of London. Man kan så diskutere, om bestemmelserne i City of London er tilstrækkelige, men myndighederne på Isle of Man argumenterer ivrigt for, at det er tilfældet. I Gibraltar har regeringen også truffet foranstaltninger for at overbevise potentielle investorer om, at her gælder de samme internationale bankstandarder som alle andre steder.
Disse myndigheder er således opmærksomme på at overholde de internationale standarder af hensyn til deres egne kommercielle interesser. Det bør kunne berolige investorerne og afskrække potentielle pengevaskere, der tror, at de har lettere spil her end i et af banksystemerne inden for Den Europæiske Union.

Formanden
Spørgsmål nr. 6 af David Bowe (H-0400/98):
Om: Rådets samling (miljø) den 23. marts 1998
Er Rådet tilfreds med resultaterne af samlingen (miljø) den 23. marts 1998. I givet fald, hvorfor ikke?

Henderson
Jeg er meget glad for at kunne berette om et tilfredsstillende resultat af Rådets samling (miljø) den 23. marts. I Rådet nåede man frem til fire fælles holdninger, blev enige om fire sæt konklusioner og gjorde gode fremskridt på en række nøgleområder såsom klimaændring og luftkvalitet. Dette arbejde skulle være et værdifuldt bidrag til en forbedring af livskvaliteten for folk i Europa. En stor del af denne succes skyldtes hurtig adgang til Parlamentets udtalelser, takket være arbejdet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, som jeg ved, at den ærede herre er medlem af.

Bowe
Jeg takker formanden for Rådet for hans kompliment til Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. Jeg vil videregive det til mine kolleger. Jeg er enig i Rådets analyse af det første møde i Rådet (miljø) under dette formandskab. Det er et udmærket skridt i retning af at fjerne de sidste rester af specielt Det Forenede Kongeriges ry som "Europas beskidte mand«.
Jeg vil imidlertid gerne spørge, hvad formandskabet ellers - dette er kun første skridt - agter at gøre eller allerede har gjort i denne periode på miljøområdet for fuldstændig at slette billedet af Det Forenede Kongerige som "Europas beskidte mand«?

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for spørgsmålet. Formandskabet og Rådet har på dette tidspunkt opprioriteret hele spørgsmålet om en forbedring af miljøet. Ud over de emner, jeg allerede har omtalt i mit første svar, glæder det mig også, at man er blevet enige om fælles holdninger vedrørende tre direktiver om lossepladser, emissioner fra lette varevogne og emissioner af flygtige, organiske komponenter fra visse produktionsprocesser. Jeg forstår, at der nu foreligger en udtalelse fra Parlamentet om disse spørgsmål.
I Rådet nåede man også til enighed om konklusioner vedrørende klimaændringer, hvor man vurderer resultatet af Kyotokonferencen i december og opstiller de væsentligste prioriteter for emissionshandler og andre forhold inden parternes næste konference i Buenos Aires i november. Dette er altsammen vigtige elementer, der har bidraget til at forbedre miljøet i Europa, og jeg håber, at de vil sætte mere fart i hele spørgsmålet, så arbejdet kan udføres af det ærede medlems udvalg, samt af de fremtidige formandskaber for Rådet.

McIntosh
Jeg vil gerne byde formanden for Rådet velkommen til dette andet sted og spørge ham, om han deler min bekymring over, at den uformelle rådssamling af miljø- og transportministre har tilkendegivet et ønske om at indføre en petroleumsskat, der kan få alvorlige følger for luftfarten? Vil ministeren ikke give mig ret i, at lufttransport sandsynligvis er en af de reneste og mest miljøvenlige transportformer for mennesker og varer i Europa, og at det ville være forkert at ramme lufttransporten på denne måde? Vil han ligeledes give mig ret i, at indførelsen af en petroleumsskat, som efter min opfattelse er noget, som miljøministeriet i Det Forenede Kongerige og andre dele af Europa gerne ser indført, vil have en meget skadelig indvirkning på denne miljøvenlige rejseform samt på de lokale økonomier og dem, der arbejder i lufthavne og hos luftfartsselskaber?

Henderson
Det er altid en fornøjelse at få et spørgsmål fra det ærede medlem, uanset om det er her i Parlamentet eller andre steder. Jeg ved, at hun er meget interesseret i de sager, vi forhandler om.
Der er ikke tale om, at Unionen slår ned på en speciel økonomisk sektor og beder den om at yde et større bidrag end de øvrige sektorer i miljømæssige spørgsmål. Det vigtige princip er, at alle økonomiske sektorer ved alle lejligheder aktivt skal overveje og undersøge de miljømæssige virkninger af alt, hvad de gør. Ifølge Amsterdam-traktaten skal Unionen tage hensyn hertil i alle sine foranstaltninger.
Jeg håber, at jeg kan berolige det ærede medlem med, at det, hun her taler om, kun er et forslag. Alle de forskellige agenturer, der skal undersøge dette forslag, vil se på konsekvenserne, og om det er sandsynligt, at man når det ønskede mål. Jeg kan komme med en mere præcis udtalelse, når der har været yderligere undersøgelser og flere høringer. Jeg er overbevist om, at det ærede medlem vil vende tilbage med en lignende forespørgsel, om ikke her så et andet sted.

Martin, David
Jeg ved, at fru McIntosh for tiden skal dele sin tid mellem to parlamenter, men er hun mon klar over, at Parlamentet ved frokosttid i dag stemte imod begrebet petroleumsskat, og at Parlamentets Labour-medlemmer støttede denne holdning på opfordring fra den britiske regering. Gad vide, om ministeren glæder sig over denne afgørelse?

Formanden
Hr. Henderson, De har ordet, såfremt De ønsker at besvare dette spørgsmål. De er i Deres ret til at svare eller lade være, hr. Henderson. Jeg opfordrer Dem til at tage ordet, men det er et spørgsmål, som falder uden for det i første omgang fremsendte spørgsmåls eksplicitte område.

Henderson
Hr. formand, jeg kan ikke modstå en af Deres invitationer. Jeg vil sige til det ærede medlem, at jeg ikke kendte til denne afgørelse, men at det er noget, som Rådet vil tage med i sine overvejelser.

Formanden
Da spørgsmål nr. 7 og 8 vedrører samme emne, vil de blive behandlet under ét.
Spørgsmål nr. 7 af Pedro Marset Campos (H-0405/98):
Om: Situationen i Palæstina
I betragtning af den israelske regeringschef Netanyahus uacceptable opførsel, da Rådets formand, Cook, besøgte Israel for nylig, mener Rådet da ikke, at Den Europæiske Union bør udvise en fastere optræden - med alle de dermed forbundne konsekvenser - og med beslutsomhed støtte Oslo-fredsaftalerne og FN's resolutioner og opfordre Israel til at overholde alle FN's og Sikkerhedsrådets resolutioner?
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe i forbindelse med vedtagelse af FN's resolutioner og den israelske regerings overholdelse af dem? Spørgsmål nr. 8 af Sören Wibe (H-0414/98):
Om: Økonomiske sanktioner mod Israel
Jeg synes, det var meget modigt gjort, da den britiske udenrigsminister, Cook, for nylig besøgte Israel/Palæstina. Den israelske premierminister viste dog ingen forhandlingsvilje, men optrådte tværtimod meget arrogant.
Mener Rådet ikke, at der må tages mere konkrete og håndfaste skridt over for Israel, eventuelt i form af økonomiske sanktioner, for at få dem til at respektere den indgåede fredsaftale?
Henderson
Rådets holdning til fredsprocessen i Mellemøsten bygger på et internationalt retsgrundlag, herunder FN-resolutionerne 242, 338 og 425. Rådet har i årenes løb utallige gange opfordret Israel til at overholde disse resolutioner. Rådet er overbevist om, at Oslo-processen og princippet om land for fred giver den bedste udsigt til en løsning med retfærdighed for palæstinenserne og sikkerhed for israelerne.

Marset Campos
Hr. rådsformand, jeg takker Dem for det svar, De er kommet med, men jeg finder, at det er utilstrækkeligt af følgende årsag: For 50 år siden blev staten Israel oprettet, og det er også 50 år siden, at FN forpligtede sig til oprettelsen af staten Palæstina.
Israel har en vigtig allieret i USA med sin lobby, mens Palæstina burde modtage en særlig støtte fra os, såvel på grund af freden i Mellemøsten som på grund af fremtiden for Middelhavsområdet.
Finder Rådet ikke, at den burde forøge Den Europæiske Unions deltagelse for at kunne få - som det altid har været - en vision om solidaritet og om en nøje opfyldelse af den internationale legalitet, over for præsident Netanyahus optræden, som bliver ved med at lægge hindringer i vejen for fredsprocessen?

Henderson
Jeg er helt enig i det emne, som det ærede medlem bragte på bane om, at der er et behov, og at Den Europæiske Union bør involveres. Den har et ansvar for at forsøge at gøre, hvad den kan for at løse de forskellige uoverensstemmelser i Mellemøsten. Jeg kan ikke huske at have været til et møde i Rådet i det seneste år, hvor man ikke har debatteret, hvilke aktiviteter Unionen kunne foretage sig for at bidrage til fredsprocessen.
Der har været to besøg i Mellemøsten under det britiske formandskab, det andet af premierminister Blair. De er blevet fulgt op af en konference i London, hvor man forsøgte at komme videre med fredsprocessen. Konferencen i London var vigtig, fordi den genoprettede dialogen. Der er nu mulighed for at få en ekstra dialog efter invitation fra den amerikanske regering. Som jeg forstår det, kan præsident Arafat i hovedtræk acceptere oplægget fra den amerikanske regering. I øjeblikket arbejder den amerikanske regering med støtte fra Den Europæiske Union på at overtale hr. Netanyahu til at deltage i forhandlingerne. Vi har fået hjælp fra vores særlige repræsentant, der på det seneste har gjort et stort stykke arbejde i Mellemøsten på vegne af Unionen.
Da vi yder den største bistand i området, er det meget vigtigt, at vi også opfylder vores politiske forpligtelse til at forsøge at støtte fredsprocessen og fortsat lægge maksimalt pres på de involverede parter for at forsøge at formidle en løsning.

Wibe
Jeg vil gerne takke rådsformanden både for hans svar og især for det britiske formandskabs indsatser på dette område, som jeg virkelig sætter pris på. Jeg spørger mig dog alligevel, ligesom Marset Campos, om der ikke er behov for lidt mere konkrete foranstaltninger i form af politisk eller økonomisk pres på Israel for at få landet til at deltage i fredsprocessen.
Jeg vil gerne stille et konkret spørgsmål: Har Rådet under dets formandskab f.eks. opfordret eller krævet af Israel, at landet skal tillade de millioner palæstinensiske flygtninge, der nu i generationer har boet i flygtningelejre udenfor Israel, at vende tilbage til deres forhenværende hjemland? Har man f.eks også krævet af Israel, at landet skal tilbagelevere de palæstinensiske ejendomme, der blev stjålet fra det palæstinensiske folk i forbindelse med krigen i 1948?
Jeg tror, at det er denne form for konkrete krav, der må stilles for, at man skal få Israel til at ændre sin nuværende farlige adfærd.

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for spørgsmålet. Ved mange lejligheder under dette formandskab har Rådet forsøgt at lægge pres på parterne i Mellemøsten, inklusive premierminister Netanyahu, for at forsøge at overtale dem til at gøre en indsats på det område, som det ærede medlem omtaler samt på mange andre områder.
Det er vigtigt at gøre trinvise fremskridt, hvis det er den eneste måde at gøre fremskridt på. Mange af dem, der er involveret eller har kendskab til omstændighederne, erkender, at det er nødvendigt med den type dialog, der samtidig løser de forskellige politiske og økonomiske spørgsmål, så der sker fremskridt som del af den pakke, som alle parter går ind for.
Problemet med at forsøge at presse den ene part er det, at trinvise fremskridt ikke altid er permanente, og at det ofte fører til en situation i den nærmeste fremtid, hvor der er en tilbagegang fra eventuelle fremskridt. Derfor er der behov for en bredere dialog, der omfatter de politiske og økonomiske spørgsmål. Den israelske regering har opfordret os til at deltage i det seneste amerikanske initiativ. Dialogen er i det mindste genoprettet i et vist omfang efter forhandlingerne i London.

Formanden
Spørgsmål nr. 9 af Anna Karamanou (H-0411/98):
Om: Elektronisk krigslegetøj
Ifølge en undersøgelse, som avisen Kathimerini offentliggjorde for nylig, har våbenindustrierne fra markedet for legetøj hentet ny inspiration til at udvide deres aktiviteter og planer, bl.a. hjulpet af plagieringsteknologien. Gennem krigsscenarier og efterligninger af slagmarker uddannes børnene i krigsførelsesteknik, voldsanvendelse, ondskab og forræderi, der forbereder dem til at blive moderne superkrigere. Efterligninger af ørkenlandskaberne i Irak og Kuwait danner kulisser for legetøj såsom Desert Tank, Super Battletank, M1 Abrahams og Desert Strike, hvor deltagerne i legen skal være anførere for tanks- og helikopterangreb, der ødelægger de "ikke-kristne terroristers« tilflugtssteder.
Hvilke foranstaltninger agter Rådet at træffe for at beskytte børnenes psykiske sundhed imod samtlige profitjægere og krigsliderlige personer? Hvad agter Rådet at foretage sig for at få den nye generation til at respektere de europæiske fredsidealer og forkaste krigen og volden som metode til løsning af konflikter?

Henderson
Rådet har undersøgt to spørgsmål om beslægtede emner. Først et udkast til en beslutning om en flerårig EU-handlingsplan til fremme af sikker brug af Internet. Denne handlingsplan vil fremme flere foranstaltninger mod vold og ulovligt materiale på Internet, herunder primært systemer til mærkning eller bedømmelse af materiale efter eksempelvis voldsniveau. Forældrene vil herefter kunne benytte de såkaldte filtreringsprogrammer, der kan spærre adgangen til materiale, der er mærket som voldeligt. Dernæst vil handlingsplanen også fremme hotlines, hvor Internetbrugere kan informere om ulovligt materiale og give lovens håndhævere mulighed for at retsforfølge ophavsmændene. For det tredje vil den fremme andre bevidsthedsskabende foranstaltninger, så forældrene får kendskab til, hvilke redskaber der findes til beskyttelse af deres børn. Rådet undersøger også et forslag om en henstilling om beskyttelse af mindreårige og den menneskelige værdighed i forbindelse med audiovisuelle tjenester og informationstjenester. I dette forslag anbefales det, at medlemsstaterne frivilligt opretter nationale rammer til beskyttelse af mindreårige i forbindelse med transmissioner og onlinetjenester, specielt ved at opfordre de berørte parter - brugere, forbrugere, erhvervslivet og offentlige myndigheder - til at deltage i udvikling og gennemførelse af foranstaltninger til dette formål. Forslaget anbefaler også oprettelse af lovgivningsmæssige rammer og adfærdsregler på nationalt plan for online-tjenester. Jeg håber, at Rådet og Parlamentet kan fortsætte det tætte samarbejde om begge foranstaltninger og sørge for, at de vedtages hurtigst muligt.

Karamanou
Hr. rådsformand, af Deres svar fik jeg det indtryk, at De ikke behandler spørgsmålet med den alvor, der tilkommer det. Man kan ikke bare betragte det som uvæsentligt, at uddannelsen af den nye generation af europæiske borgere bogstaveligt talt er undgået de institutionelle organers opmærksomhed og nu er overtaget af profitmagere, og især de, der indkasserer gevinster for dyrkelse af vold, og de, der ved hjælp af videospil og cd-rommer - og jeg taler her ikke kun om Internettet - involverer vores børn i krigsspil og bogstaveligt talt uddanner dem i krigsteknikker ligesom i oldtidens Sparta. Vi ser hver eneste dag, at volden blandt børn forværres og kriminaliteten forøges, og Rådet bør efter min mening overveje mere seriøse foranstaltninger end en simpel henstilling. Efter min mening er dette spørgsmål ikke dækket af et retsgrundlag på unionsplan, hvilket er af meget stor betydning, og jeg tror også, at meget få markeder er så farlige som markedet for videospil. Der er en artikel herom i The Economist fra januar 1998, som jeg vil foreslå Dem, hr. rådsformand, at læse.

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for det supplerende spørgsmål. Jeg mener, at hun yderligere understreger behovet for en indsats. Jeg kan egentlig ikke tilføje mere til det, jeg tidligere har sagt om indsatsen. Den er praktisk anvendelig, men jeg ved, at der er millioner af mennesker i Den Europæiske Union, som har meget stærke følelser i forbindelse med dette emne. Derfor er det vigtigt, at vi fremsætter forslag om, hvad der i praksis kan gøres for at skabe et bedre miljø for teknologier som eksempelvis Internet.

Elliot
Må jeg sige til formanden for Rådet, at jeg fandt hans svar meget positivt og opmuntrende. Jeg er meget tilfreds med det, men jeg vil gerne spørge ham, om der ikke er andet, vi kan gøre. Det er rigtigt, at forældrene skal tage et ansvar, men et af problemerne med Internet er, at det i de fleste familier er børnene og de unge, der kan finde ud af at betjene det, hvorimod forældrene står helt på bar bund. Jeg mener, at vi er nødt til at gøre noget mere ved de folk, der tjener en masse penge på at fremme vold på denne måde. Kunne vi ikke undersøge, om nogle af disse sager, specielt hvor der er tale om racistisk eller religiøst had, krænker den nye artikel om ikke-diskriminering, der blev vedtaget på konferencen om Amsterdamtraktaten. Når den ratificeres, kan det være det middel, vi kan benytte til at retsforfølge nogle af disse folk. Det var trods alt lidelserne og elendigheden fra to verdenskrige, der var den primære årsag til, at Den Europæiske Union blev grundlagt, men den nye generation af unge, der vokser op, aner ikke, hvad krigens rædsler i virkeligheden er. Denne steriliserede præsentation af vold er i sandhed særdeles foruroligende.

Henderson
Det ærede medlem berører to vigtige emner. Det er spørgsmålet, om forældrene er i stand til at spærre adgangen til det materiale på Internet, som de ikke ønsker, at deres børn skal se. Jeg finder det vanskeligt at betjene en video, og jeg skal normalt have min søn til at vise mig, hvordan den fungerer, men det er en meget simpel teknologi sammenlignet med Internet. Det er et reelt problem, og måske kan de lokale myndigheder tilbyde at rådgive forældrene, så de kan blive fortrolige med teknologien.
Hvad angår spørgsmålet om, hvad der skal ske med ophavsmændene til materiale, der er i modstrid med loven: Hvis det er en overtrædelse af den eksisterende lovgivning, så skal det indberettes til myndighederne, og det vil så være op til de retsforfølgende myndigheder i Unionen at afgøre, om sagen skal for retten. Uanset om situationen ændres efter Amsterdamtraktaten, så er EU ekstra forpligtet til at sørge for, at enhver indsats er ikke-diskriminerende, og det er noget, der vil blive taget hensyn til i alle de foranstaltninger, vi træffer som Union i kampen mod nogle af de skadelige produkter på Internet.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Hans Lindqvist (H-0416/98):
Om: Harmoniseret EU-miljømærkning
I Sverige er vi så heldige at have tre pålidelige miljømærkningssystemer: "Bra Miljöval«, "Svanen« og "KRAV«. Miljømærkningen har i Sverige en gennemslagskraft, der savner modstykke i andre EU-lande. Det er resultatet af et bevidst arbejde fra miljøbevægelsens side på at stimulere efterspørgslen efter miljømærkede varer og en stor interesse fra et voksende antal miljøbevidste forbrugere.
EU forbereder et forbud mod den svenske miljømærkning. Ifølge et nyt direktivforslag skal kun EU's eget miljømærke, EU-blomsten, være tilladt. Selvstændige miljømærkninger som Naturbeskyttelsesforeningens "Bra Miljöval« bliver forbudt. Trods en intensiv indsats siden 1992 har EU-systemet ikke mere end en håndfuld licenstagere. Systemet har så store mangler, at det ikke har været attraktivt hverken for licenstagere eller forbrugere. Efter hvad der oplyses, vil miljøorganisationerne ikke længere være ganranteret sæde i det rådgivende forum, der findes under Kommissionen.
I den anledning vil jeg gerne spørge Rådet: Hvad agter det at gøre for at hindre Kommissionens forværringer på miljøområdet?

Henderson
Et af formålene med Kommissionens forslag om en opdeling af Forordning 880/92, der grundlagde Fællesskabets miljømærkningsordning, er at sikre en større sammenhæng mellem denne ordning og andre ordninger i Fællesskabet.
Hensigten med forslaget er ikke at forbyde andre ordninger på nationalt eller regionalt plan. Tværtimod vil artikel 11 i den foreslåede nye forordning betyde, at de nationale ordninger inden for fem år skal begrænses til de produktgrupper, som der ikke findes kriterier for under EF-ordningen.
Rådets arbejdsgruppe har haft en indledende diskussion om forslaget, hvor der deltog repræsentanter fra Kommissionen, og dette var et af de emner, som en række medlemsstater var bekymrede over. I øjeblikket er der ingen planer om at debattere forslaget yderligere.

Lindqvist
Vi har jo netop i dag diskuteret en betænkning om dette spørgsmål i Parlamentet. Parlamentet støttede da kravet om, at der ikke må ske forringelser i de nationale regler på grund af, at man indfører EU-regler, som skal gælde generelt i hele EU-området. Det blev sagt meget tydeligt, at man efter femårsperiodens udløb må kunne garantere, at Fællesskabets miljømærkninger er mindst lige så strenge som de mærkninger, der anvendes i de bedste af de nationale miljømærkeprogrammer.
Mit tillægsspørgsmål er: Støtter Rådet denne beslutning fra Parlamentet, og hvilke konklusioner drager Rådet i øvrigt af den meget positive debat i Parlamentet i dag?

Henderson
Som det ærede medlem ved, og jeg takker ham for spørgsmålet, så har der ikke været den nødvendige støtte i Rådet til et lignende forslag.
Jeg kan ikke i øjeblikket sige, om Rådet vil acceptere de ændringer, som er foreslået af det ærede medlems udvalg - det er først lige blevet vedtaget i dag. Med det er noget, som Rådet skal tage stilling til, og det er op til Rådet og medlemsstaterne at vurdere forslagets betydning for den generelle ordning og se, om de oprindelige forbehold er imødekommet.

Formanden
Spørgsmål nr. 11 af Maj Theorin (H-0417/98):
Om: Fælles forsvar
I Amsterdam-traktaten er spørgsmålet om et fælles forsvar og en øjeblikkelig integration af WEU i EU udgået, derimod er humanitær indsats, fredsbevarende operationer, tidlig forudgående varsling og konfliktløsning blevet anset som vigtige spørgsmål af fælles interesse. Ikke desto mindre fremsættes der i Europa-Parlamentet hele tiden forslag om et fælles forsvar. Mener Rådet, at et fælles forsvar vil blive gennemført i nær fremtid?

Henderson
Efter en ratificering af Amsterdam-traktaten vil den nye artikel 17 i traktaten om Den Europæiske Union stipulere, at "den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik omfatter alle spørgsmål vedrørende Unionens sikkerhed, herunder gradvis udformning af en fælles forsvarspolitik, i overensstemmelse med andet afsnit, som vil kunne føre til et fælles forsvar, hvis Det Europæiske Råd træffer afgørelse herom«.
Hvis medlemsstaterne vedtager en sådan beslutning "i overensstemmelse med disses respektive forfatningsmæssige fremgangsmåder«, vil et fælles forsvar derfor ifølge traktaten være en fremtidig mulighed under de betingelser, der er fastlagt i artiklen. Efter traktatens ikrafttræden vil denne tekst definere parametrene for Unionens håndtering af spørgsmålet om et fælles forsvar.

Theorin
Tak for svaret på mit spørgsmål. Det er helt rigtigt, som Rådets repræsentant siger, at der står sådan i paragrafferne, og der står også if the council so decides . At de ord er indført efter Maastricht-traktaten, skyldes naturligvis også, at der er en række lande i EU, som ikke går med til et fælles forsvar nu. Der er jo mange, der har klarlagt, at Amsterdamtraktaten indebærer, at spørgsmålet om et fælles forsvar i lang tid frem er skubbet til side med de nuværende formuleringer. Det drejer sig om England, Danmark, Sverige, Irland, Østrig og Finland, som alle siger, at i den nuværende form er de ikke rede til at indgå i et fælles forsvar.
Efter min fortolkning er Rådets svar på mit spørgsmål dermed, at det ikke i en nær fremtid er aktuelt med et fælles forsvar.

Henderson
Jeg vil gerne takke det ærede medlem for spørgsmålet. Jeg håber, at jeg kan berolige hende med, at Rådet i øjeblikket har habilitet til at debattere udenrigs- og forsvarspolitik og ofte gør det. Men de artikler, som det oprindelige spørgsmål gik på, var et spørgsmål om fælles forsvar.
Alle landene i Unionen kan acceptere den holdning, der blev vedtaget i Amsterdam. Den giver mulighed for en forhandling, og den tillader så stor en fælles indsats, som er praktisk muligt ifølge Petersberg-opgaverne, hvor der er et behov for en indsats for at løse en krise.
Spørgsmålet om et militært forsvar skal besvares af et andet forum. Der er forskellige opfattelser af denne sag. Der er forskellige sammenslutninger i Den Europæiske Union om forsvarsanliggender, og jeg tror ikke på nogen snarlig ændring i den henseende.

Formanden
Mange tak, hr. Henderson. Vi har nøjagtigt fem minutter tilbage af den tid, vi havde aftalt. Jeg foreslår Dem, at vi besvarer spørgsmål nr. 12 og 13 under ét. Jeg er sikker på, at den kortfattethed, som De har vænnet os til, og også hr. Newens og hr. Gahrtons disciplin, vil gøre det muligt for os at slutte kl. 19.10, som vi havde aftalt.
Da spørgsmål nr. 12 og 13 vedrører samme emne, vil de blive behandlet under ét.
Spørgsmål nr. 12 af Arthur Newens (H-0419/98):
Om: Aftalen mellem FN og Irak
Vil rådsformanden redegøre for, hvordan den seneste aftale mellem De Forenede Nationer og Irak om inspektion af anlæg til produktion af masseødelæggelsesvåben og om øgede fødevareforsyninger, medicinsk og humanitær bistand fungerer i praksis? Spørgsmål nr. 13 af Per Gahrton (H-0455/98):
Om: Embargoen mod Irak
På en EU-konference om humanitærhjælp til Irak i begyndelsen af april rettede kommissær Emma Bonino et skarpt angreb mod embargoen mod Irak på grund af dens negative humanitære virkninger.
Deler Rådet kommissær Boninos opfattelse, at embargoen mod Irak rammer uskyldige mere end Saddams regime? Er Rådet rede til at tage initiativ til foranstaltninger for at mildne eller ophæve embargoen mod Irak?
Henderson
UNSCOM's inspektioner af følsomme områder blev genstartet den 6. marts. Det foregik alt sammen i samarbejde med Irak, skønt der var visse bureaukratiske forsinkelser. Præsidentpaladserne blev inspiceret kort efter, den 26. marts og den 4. april, uden væsentlige problemer. FN's humanitære bistandsprogram under Sikkerhedsrådets resolution 1153 vil ikke træde i kraft, før den irakiske regering har forelagt en distributionsplan for FN, og begge sider har vedtaget denne plan.
Fødevarer og medicin har aldrig været genstand for sanktioner. Den irakiske regering kan eksportere store mængder olie til finansiering af humanitære varer under FN's humanitære program med olie-for-fødevarer. Efter at de Forenede Nationers generalsekretær for nylig anbefalede, at man forbedrer ordningen om olie-for-fødevarer, vil Irak under næste fase af programmet kunne mere end fordoble olieeksporten til i alt USD 5, 3 milliarder i en periode på seks måneder.
Det nyligt afholdte møde i Den Europæiske Union, hvor man diskuterede den humanitære situation i Irak, viste, at Den Europæiske Union og det internationale samfund fortsat vil gøre, hvad der er muligt for at hjælpe det irakiske folk. Desværre har det irakiske regime ikke den samme indstilling. Regimet har adgang til masser af ressourcer fra FN's humanitære program, men det vælger ikke at bruge pengene til at hjælpe den almindelige borger. EU vil fortsat støtte FN's bestræbelser på at overtale den irakiske regering til at udnytte de tilgængelige midler til gavn for det irakiske folk. Betingelserne for at hæve FN's sanktioner mod Irak er enkle: Sanktionerne kan hæves, når Irak overholder alle relevante FN-resolutioner.

Newens
Er formanden for Rådet ikke desto mindre enig i, at den aftale, som de Forenede Nationers generalsekretær indgik med Irak, ikke har ført til en reel stigning i importen af fødevarer og medicin, som kun ligger på cirka en tredjedel af niveauet inden sanktionerne, hvilket giver anledning til mange trængsler og mange dødsfald, hvilket selvfølgelig til dels er den irakiske diktators skyld?
Vil han via de rette kanaler se på problemet med de alvorlige bureaukratiske forsinkelser, der er foranlediget af FN's Sanktionskomité, samt udelukkelsen af et stort antal varer inklusive mikroskoper, briller, spatler, termometre og vaseline, der ikke kan betragtes som militært materiel, og som rammer de mest sårbare befolkningsgrupper, men ikke Saddam Hussein og hans særlige kundekreds?

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for spørgsmålet, men jeg må sige, at det er Saddam, der bruger børn i sit politiske spil. Det har hele tiden været muligt for den irakiske regering at få fødevarer og forsyninger for olie. Det blev styrket i aftalen, som FN's generalsekretær var med til at få på plads. Muligheden findes stadig, hvis Irak opfylder de meget rimelige betingelser, der er opstillet.

Gahrton
Rådets repræsentant siger, at det er Saddam, der bruger børn til at "lege politik«. Vi er sikkert alle her overbeviste om, at Saddam-regimet er et modbydeligt diktatorisk regime, men det er vel alligevel lidt for nemt at give Saddam-regimet skylden for det hele. Det foreligger jo rapporter fra mange humanitære organisationer, som på ingen måde støtter Saddam-regimet, om de frygtelige konsekvenser, boykotten har medført.
Mit spørgsmål blev udløst af, at også kommissær Bonino har indset, at konsekvenserne er frygtelige. Er det da trods alt ikke sådan, at Rådet må tage hensyn til de reelle følger af boykotten og ikke bare give Saddam skylden? Derfor vil jeg spørge følgende: Hvilke nøjagtige betingelser skal opfyldes? Hvordan ved man, at Irak har opfyldt alle FN's betingelser? Hvordan skal man nogensinde kunne bevise, at der ikke findes et eneste illegalt våben i Irak?

Henderson
Jeg takker det ærede medlem for spørgsmålet, men jeg må sige, at faciliteten med fødevarer og medicin for olie findes, fordi Rådet og vores internationale allierede i de Forenede Nationer er opmærksomme på den potentielle indvirkning på et samfund, der ikke har adgang til disse vigtige varer. Det er grunden til, at vi har gjort alt, hvad vi kan, for at få Irak til at købe det nødvendige udstyr og de nødvendige forsyninger. Det er Irak, der har valgt ikke at opfylde de meget rimelige betingelser, der er opstillet og gentaget af FN's generalsekretær i hans nylige forslag til den irakiske regering. Faciliteten har været der hele tiden. Den kan stadig bruges, og det er op til Irak at leve op til en meget rimelig holdning på vegne af befolkningen, der har desperat brug for disse forsyninger.

Formanden
Mange tak, hr. Henderson.
Mine damer og herrer, da den tid, der er afsat til spørgetid til Rådet, er udløbet, vil spørgsmål nr. 14 til 38 blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
Jeg vil gerne sige tak til hr. Henderson.
Jeg giver ordet til hr. Papakyriazis, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Papakyriazis
Hr. formand, der er sket en indlysende tilsidesættelse af forretningsordenen her, og jeg vil gerne udtrykke min skuffelse over og beklagelse af det forhold, at vi ikke har haft tid til at behandle flere spørgsmål. Jeg er naturligvis klar over Deres situation og respekterer den helt igennem, men situationen er, som jeg har beskrevet den. Jeg vil også gerne sige, at en forhandling som den om Kosovo er en meget alvorlig grund til denne forsinkelse, men dette ændrer ikke ved et faktum, hr. formand, og jeg håber, at De tager det til efterretning, og jeg vil gerne stille et spørgsmål, som ikke blot er retorisk: Hvis jeg finder, at mit spørgsmål er aktuelt og alvorligt, kan jeg så, da vores forhandling nu er blevet annulleret af denne konkrete grund, bringe det op under næste mødeperiode?

Formanden
Hr. Papakyriazis, to spørgsmål. Det første: dagsordenen bliver fastsat på mødet mellem gruppeformændene. De klager, De måtte have til dagsordenen, vil jeg derfor blive glad for, om De giver videre til Deres repræsentant i gruppeformændenes møder. Jeg har i dag ventet i en halv time på at kunne påbegynde spørgetiden. Jeg vil derfor være Dem meget taknemmelig, hvis De vil lade en hvilken som helst bemærkning, som De vil komme med angående dette spørgsmål, som jeg kun forvalter, gå videre til formanden for Deres gruppe.
Det andet spørgsmål er, at hvis De trækker Deres spørgsmål tilbage, kan De fremsende det igen. Men hvis De ikke trækker det tilbage, så vil Deres spørgsmål blive besvaret skriftligt, som jeg har sagt tidligere, inden for en frist af 48 timer. De har således, hr. Papakyriazis, mulighed for at få et skriftligt svar inden for en frist af 48 timer, eller De kan trække Deres spørgsmål tilbage, og i dette tilfælde vil det komme med i spørgetiden igen, men jeg kan ikke give Dem nogen garanti for, om det vil blive hørt i plenarforsamlingen.
(Mødet udsat kl. 19.15 og genoptaget kl. 21.00)

Euro-Middelhavssamarbejdet (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsat forhandling under ét om mundtlige spørgsmål til Rådet og til Kommissionen om Euro-Middelhavssamarbejdsaftalerne.

Sakellariou
Hr. formand, hr. næstformand for Kommissionen, nyhedsoverskrifterne i morges lød således: "Palæstinenser stukket ihjel i Jerusalem af jødiske ekstremister, det israelske luftvåben bombarderer Sydlibanon, fire dræbte i civilbefolkningen«.
Det er fredsprocessens elementer i hr. Netanyahus model! Vi skal ikke gøre os falske forestillinger; fredsprocessen mellem Israel og Palæstina befinder sig i et absolut dødvande, for ikke at sige, at den ikke eksisterer mere. Oslo-aftalen, grundlaget for denne fredsproces, respekteres ikke mere af den israelske regering. Vi må tage denne kendsgerning til efterretning, fordi den rammer hele Euro-Middelhavssamarbejdet ganske alvorligt. Vi har fra begyndelsen af samarbejdet forsøgt at holde EuroMiddelhavssamarbejdet adskilt fra fredsprocessen. Jeg håber, det i dag er klart for enhver, at det lader sig ikke gøre. Hvis vi vil gøre fremskridt i Euro-Middelhavssamarbejdet, er vi også nødt til at blande og i den såkaldte fredsproces. Så er vi nødt til også at have et ord at sige, når der forhandles mellem Israel og Palæstina.
Et andet punkt, hr. næstformand, som har gjort indtryk på os i den sidste tid, og som ligeledes hænger tæt sammen med Barcelona-processen, er Algeriet. Jeg mener, at Europa-Parlamentets delegation har åbnet en dør til en dialog med Algeriet. Der er også mange ting, som Parlamentet i dag ser på med andre øjne. Frem for alt har de af vores kolleger, som var til stede, og som har aflagt udførlig rapport over for os, kunnet korrigere en hel række forkerte informationer. Vi må konsekvent gå videre ad denne vej. Vi må søge samarbejde med vores kolleger i den algeriske nationalforsamling og støtte dem i at fortsætte den demokratiseringsproces i Algeriet, som har fået en vellykket start med valget. Vi kan ikke gøre meget, men vi bør være parate til at gøre det, vi faktisk kan, nemlig hjælpe Algeriet, ved at vi beskæftiger os med de bekymringer, de har, og ved at vi er parate til at samarbejde med dem, f.eks. ved bekæmpelse af terrorismen, ikke i Algeriet, men i vores egne lande, i Europa. For indtil i dag har vi været meget forsømmelige på det punkt, og vi har ladet terrorismen trives hos os.

Dimitrakopoulos
Hr. formand, hr. næstformand i Kommissionen, dette er et vigtigt møde i EuropaParlamentet, fordi vi nu skal snakke om MEDA-programmernes fremtid, deres betydning og deres forskellige aspekter. Der er ingen tvivl om, at både programmet som helhed og de enkelte MED-programmer er vigtige - måske det vigtigste redskaber - for at sikre et vellykket udfald af Middelhavspolitikken, en politik, der - det sagde De i øvrigt også selv, hr. næstformand i Kommissionen, i går ved flere lejligheder og jeg er helt enig - indebærer en række problemer, hovedsagelig fordi det vigtige Middelhavsområde omfatter en række krisecentre. Jeg tror ikke, at der her i salen er modstand, men tværtimod opbakning til, at MEDA-programmerne dækker et så bredt spektrum som muligt af Middelhavsområdet. Og der er ingen tvivl om, at MEDA-programmernes betydning for at nå frem til politiske løsninger kan være stor.
Men de kriseområder, der i dag er i Middelhavet - Tyrkiet, Cypern, Mellemøsten, Algeriet - kan ikke imødegås udelukkende med økonomiske midler: Der er brug for politiske løsninger og politiske forslag. Dette siger jeg henvendt til Rådet. Det er ikke nok, at vi klager over, at der er problemer. Vi kan ikke nøjes med at konstatere, at vi mange steder slet ikke er repræsenteret. Vi må tage et skridt fremad. Vi må komme med forslag, og disse forslag bør udarbejdes. Vi taler ofte om, og vi kan blive ved med at tale om Mellemøstenproblemet, da det er et vigtigt spørgsmål. Men det er ikke nok, at vi taler om det. Vi må fremsætte konkrete forslag, der ikke alene omfatter de bilaterale forbindelser mellem Israel og de palæstinensiske myndigheder, men også de øvrige lande i regionen, som Syrien, Libanon og endda Jordan, lande, der er vigtige faktorer for freden og stabiliteten i Mellemøsten. Vi har talt om, og vi skal tale om Algeriet, og jeg er enig med min kollega, hr. Sakellariou, i, at Europa-Parlamentet har åbnet en stor dør her: Nu er det op til Rådet og Kommissionen - og jeg glæder mig over, hr. kommissær, at De har sendt en gruppe til Algeriet - at benytte sig af den dør, der er åbnet. Det nytter ikke, at vi ikke vil røre ved Islam. Vi er nødt til at finde den rigtige måde at imødegå dette problem på.

Papayannakis
Hr. formand, hr. kommissær, ligesom i 1972 foreslår vi nu et generelt samarbejde og bistand på det økonomiske plan i Middelhavsområdet, selvom det naturligvis er på et noget bedre niveau denne gang.
Men ligesom dengang gennemsyres hele området af genopblussede politiske spørgsmål og krav, over for hvilke Den Europæiske Union forholder sig passivt, afvisende, uden dristighed og en egentlig tilstedeværelse, selvom det nu foreslår en form for uklar dialog. Ikke desto mindre leder det efter sit standpunkt i Algeriet, det er ikke til stede i Vestsahara, i Mellemøsten er det i bund og grund observatør, på Cypern reducerer det politisk sin oprindelige positive indblanding, over for Tyrkiet indtager det nogle gange en "hård holdning« uden tydelige resultater, mens det andre gange tolererer, at dette land på helt uacceptabel vis blander sig i indre anliggender i Unionen, sådan som det for nylig var tilfældet med det usædvanlige veto, som Tyrkiet nedlagde mod et fællesskabsprogram på en græskbeboet ø.
Der er ingen grund til, at jeg fortsætter, hr. formand, for så længe der ikke er gennemført en virkelig udenrigspolitik, der kan garantere sikkerhed, suverænitet, fred, frihed og medudvikling, vil dette forsøg, vi nu gør i dag, efter min mening, være i stor fare for at dele skæbne med det forsøg fra 1972, som vi, måske lidt ironisk, kaldte "En Integreret Middelhavspolitik«.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 40, stk. 5 modtaget syv beslutningsforslag.

Marín
Hr. formand, jeg vil kun svare kort på argumentet fra i formiddags. De må ikke tabe af syne, at Euro-Middelhavsprogrammet fra Barcelona-konferencen trods alt ikke har mere end to år på bagen, at et så langsigtet program som skabelsen af en frihandelszone er noget, der vil kræve meget mere tid, og at disse to år har været indkøringsår med en endog meget vanskelig indkøring.
De må, som jeg nævnte før, ikke tabe af syne, hvor vi kommer fra, og hvor vi står nu.
Det første år efter, at MEDA-programmet blev sat i gang, tog Europa-Parlamentet den beslutning at etablere en negativ reserve på 20 %. Sidste år var den på 10 %. I år er der ikke nogen negativ reserve.
Endvidere er de middelhavsprogrammer om decentraliseret samarbejde, som forårsagede problemer, blevet genstartet. Det vil sige, at MEDA-programmet for første gang er i fuld drift. Der er stadig mange ting, der endnu ikke fungerer godt, selvfølgelig, men det vigtigste er at vide, at programmet i øjeblikket kører støt fremad.
På den anden side må vi heller ikke glemme det indlysende, som både hr. Sakellariou og de andre talere har henvist til. Så længe mangelen på fred i Mellemøsten fortsætter med at inficere Barcelona-processen, kan vi arbejde fint videre i anden søjle, altså med associeringsaftalerne. Men vi kan af åbenlyse grunde ikke arbejde normalt i første søjle - sikkerhed, fred og stabilitet, tillidsforanstaltninger og Middelhavscharteret. Med hensyn til tredje søjle - sektorkonferencer og borgerrettigheder - er vores arbejde meget vanskeligt, for, som De godt ved, har vi det sidste år været nødsaget til at aflyse mindst tre sektorkonferencer, for når nogen kunne deltage, kunne andre ikke, og omvendt.
Det handler derfor om et meget alvorligt emne. Jeg håber, at vi den 6. i Palermo samlet vil være i stand til at løse dette problem. Det, Europa-Kommissionen vil, er netop at adskille Barcelona-konferencen fra fredsprocessens svingninger, for, mens de fortsætter med at slynge beskyldninger ud mod hinanden, er det meget vanskeligt at udføre det daglige arbejde.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Marín.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Kosovo (fortsættelse)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsat forhandling om Rådets og Kommissionens redegørelser om Kosovo.

Titley
Hr. formand, jeg tager ordet, ikke på normal vis for at deltage i forhandlingen, men fordi forhandlingen om Kosovo blev udsat tidligere på eftermiddagen, og der herskede en vis grad af kaos, fordi vi forsøgte at få nogle erklæringer fra rådsformanden og fra Kommissionen og indlæg fra medlemmerne af de politiske grupper.
Midt i forvirringen stillede hr. Cars et spørgsmål til hr. Henderson, rådsformanden, om et møde, han havde hørt om mellem hr. Milosovic og hr. Rugova, hvor de ville forsøge at løse nogle af problemerne i Kosovo. Hr. Henderson kunne dengang ikke svare hr. Cars. Han har bedt mig bekræfte, at et sådant møde vil finde sted, og at formandskabet sidst på eftermiddagen har udsendt følgende meddelelse:
"Det er en god nyhed, at Milosovic og Rugova vil mødes ansigt til ansigt på fredag. Dette møde er blevet muligt takket være det fortsatte pres fra EU, kontaktgruppen og andre i det internationale samfund på begge sider gennem de sidste to måneder med henblik på at få gang i en meningsfyldt dialog. Vi har alle opfodret præsident Milosovic til tydeligt at stille sig bag den nødvendige politiske proces. Vi ønsker nu, at begge sider udnytter denne mulighed for en konstruktiv politisk dialog fuldt ud, og vi har navnlig blikket rettet mod myndighederne i Beograd på grund af deres primære ansvar som regering for at søge at opnå en forhandlingsløsning.«
Jeg er sikker på, at Parlamentet vil reagere på denne nyhed med entusiasme, da det netop var det, vi pressede på for at opnå. Hr. Henderson har bedt mig undskylde, at han ikke besvarede hr. Cars' spørgsmål direkte, men det skyldtes omstændighederne.
Men jeg har forstået, at dette enkeltstående møde i Beograd vil blive fulgt op af forhandlinger i Pristina inden for en uge, og at der vil blive afholdt ugentlige møder efter det. Der er således tale om et vigtigt gennembrud i denne strid. Det er netop, hvad Europa-Parlamentets medlemmer bad om.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2 modtaget syv beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Den europæiske industris konkurrenceevne
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0138/98) af Caudron for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om den Europæiske industris konkurrenceevne (SEC(96)2121 - C4-0025/97).

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, det er ofte god tone at jamre sig over den europæiske industris påståede ringe præstationer. Jeg har nu færdiggjort min betænkning, som jeg påbegyndte for nogle måneder siden, og vil og kan derfor sige, at denne praksis ikke er rimelig og i mange henseender endog direkte urimelig.
Jeg vil naturligvis ikke efter alt dette arbejde forsøge at ignorere eller undlade at nævne vores svagheder. Lad mig blot nævne fem af disse. Den første svaghed er de igennem mange år utilstrækkelige offentlige og private investeringer, som uden tvivl har bremset innovationen og produktivitetsgevinsterne i vores industri. Den anden svaghed er de alvorlige mangler inden for informationsteknologi, fremstillingen af edb-produkter samt inden for bioteknologi. Den tredje svaghed er den tunge skattebyrde, der ofte er urimelig, og som ofte mindsker vores industris konkurrenceevne. Den fjerde svaghed er industriens ringe synlighed i forhold til konkurrenterne, hvad enten det drejer sig om amerikanske eller japanske. Den femte svaghed er de store tilpasningsvanskeligheder, som virksomhederne har med hensyn til den teknologiske udvikling, og dette gælder alle sektorer og alle faggrupper.
Disse problemer er vigtige og kræver vedtagelse af klare, forståelige, enkle og tidssvarende foranstaltninger fra såvel Den Europæiske Unions side som fra medlemsstaternes side. I min betænkning foreslår jeg forskellige foranstaltninger, som jeg har delt op i to grupper.
Den første gruppe indeholder nødvendige ændringer af rammerne for den europæiske industri. Jeg har følgende syv forslag.
Det første forslag drejer sig om gennemførelsen af en global, økonomisk politik for Den Europæiske Union med samordning af medlemsstaternes økonomiske politik. Dette arbejde er ganske vist allerede i gang, men vi kan gøre det meget bedre på dette område.
Det andet forslag drejer sig om samordning af medlemsstaternes skattepolitik, især for at bekæmpe alle former for skattemæssig dumping og andre former for deregulering.
Det tredje forslag handler om moderniseringen af den offentlige forvaltning i medlemsstaterne, hvor man bør søge at nå frem til en effektiv administration, der genindfører begrebet "offentligt serviceorgan«, hvilket uden tvivl er en af de vigtigste faktorer til forbedring af virksomhedernes vilkår.
Det fjerde forslag omhandler styrkelsen og forbedringen af det indre marked med euroen, der, som alle ved, vil komme til at spille en meget vigtig rolle, samtidig med at den vil være en fantastisk drivkraft for det europæiske borgerskab.
Det femte forslag drejer sig om vedtægten for det europæiske aktieselskab, hvor vi langt om længe bør afslutte beslutningsprocessen for at komme videre og dermed fremme oprettelsen af store europæiske industrikoncerner.
Det sjette forslag handler om en fælles handelspolitik for Unionen, som skal færdigudvikles, og som vil gøre det muligt at få vores konkurrenter i resten af verden til at overholde de internationale konkurrenceregler.
Endelig handler det syvende forslag om, at vi ikke må glemme, at de store virksomheder ved siden af de små og mellemstore har en vigtig rolle i udviklingen af den globale økonomi, og at den teknologiske forskning og udvikling i høj grad afhænger af de store virksomheder, der som de eneste har midlerne til at placere sig tilstrækkeligt i front i forsknings- og udviklingsprocessen; dette være sagt, uden at der af den grund skal sættes spørgsmåltegn ved vores indsats til fordel for de små og mellemstore virksomheder.
Den anden gruppe indeholder forslag, som vedrører virksomhedens indre tilpasningsevne.
Det første forslag drejer sig om massiv indførelse af informationsteknologi. Computeren bør blive et universalt værktøj i virksomheden, mellem virksomhederne indbyrdes og mellem virksomhederne og borgerne.
Det andet forslag handler om uddannelse, som især virksomhedslederne bør give mere opmærksomhed; jeg foreslår i øvrigt, at man kunne overveje også at inddrage dette spørgsmål i den løbende diskussion om betingelserne for nedsættelse af arbejdstiden. Hvad i øvrigt angår betingelserne for nedsættelse af arbejdstiden, kender vi den debat, der skiller os i en vis grad, og da det som ordfører ikke er mig muligt at støtte ændringsforslaget fra GUE, vil jeg for min egen regning sige, at jeg som fransk socialist støtter ændringsforslag 4 fra GUE.
Det tredje forslag drejer sig om, at virksomhederne bør være i stand til at tilpasse sig svingningerne på de markeder, hvor de konkurrerer. I øvrigt mener jeg, at den såkaldte løsning, som ofte består i slet og ret at fjerne de gældende regler for at gøre arbejdsmarkedet mere smidigt, hverken er realistisk eller acceptabel set fra et socialt synspunkt, og jeg mener også, at man først kan give virksomhederne mulighed for at tilpasse sig i det øjeblik, at lønmodtagerne garanteres urørlige, sociale rettigheder og sikres en andel i væksten og fremskridtene.
Sluttelig drejer det sidste og fjerde forslag sig om, at beskyttelsen af patenter i Europa skal tage højde for, at produkternes livscyklus bliver kortere og kortere. Det er nødvendigt med en hurtig reform på dette område.
Dette er, ærede kolleger, resultatet af mine overvejelser og vores fælles arbejde i både Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik og via Internettet, der har været mig en stor hjælp i udarbejdelsen af denne betænkning. Jeg påstår ikke at have udført et revolutionerende stykke arbejde, men jeg håber, at betænkningen kan fremme debatten og sætte den i et større perspektiv for at komme ud over den traditionnelle indespærring mellem to eller tre synspunkter, der er for rene eller fastlåste ideologisk set.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommissær, jeg takker Caudron for gode forslag. Den europæiske industri repræsenterer stadig højkvalitetsproduktionsprocesser, fagkundskab og erfaring. Den videnskabelige og tekniske knowhow er også i topklasse, men hvad angår datateknik og specielt applikationer samt deres indhold, er vi bagud. Derfor er udviklingen af uddannelse, intelligens og alsidighed udgangspunkter også for den økonomiske konkurrenceevne. Det er derfor, vi skal lægge særlig vægt på udviklingen af uddannelsessystemer, støtte til undervisere og indførelse af informative atmosfærer. Den europæiske forskning på højt niveau har også behov for effektivisering, så vi ikke mister vores forskere f.eks. til USA, til forskningsinstitutter og højskoler med hård valuta.
En styrkelse af industriens konkurrenceevne og en forbedring af dens produktivitet kan sandelig ikke ske gennem fleksibilitet på arbejdsmarkedet og nedskæring af omkostningerne. Europa kan ikke blive konkurrencedygtig, så længe det kæmper imod arbejdsløshedsproblemet, det er sløseri med menneskelige ressourcer. Den europæiske styrke ligger i nationernes og kulturernes alsidighed. Vi har en bedre uddannelse, ligestilling og social sikkerhed. De er grundpillerne for et varigt informationssamfund.
Den mest rentable forretning i et netsamfund er produktion af indholdet. Europa bør skabe alsidige og fleksible netbaser. I dem kan indholdsteknik udvikles gennem opfindelser, innovationer og forskning. De vil samtidig være både lokale og globale.
Produktiviteten i den europæiske økonomi ser ud til at være stærkt forbundet med investeringsniveauet. Specielt har den offentlige sektors investeringer været på et rystende lavt niveau. Kommissionen bør komme med et forslag, som skaber rammerne for den europæiske industripolitik. Jeg forventer retningslinjer baseret både på offentlige og private foranstaltninger, som fremmer investeringer. Der skal også fremvises forhandlingsmekanismer og risikovillig finansiering til de innoative industrier, som skaber nye arbejdspladser. Beskatning skal navnlig overføres fra arbejdskraftbeskatning til en anden form, f.eks. til beskatning af spekulativ valutahandel.

Carlsson
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske Caudron, som på en åbenhjertig måde har taget imod synspunkter og indarbejdet dem i sin betænkning, som vi længe og omhyggeligt har bearbejdet i det økonomiske udvalg. Jeg vil også hylde ham for den effektive måde, hvorpå han har søgt synspunkter fra industrien og også taget indtryk af disse, hvilket jeg synes er klogt.
Jeg vil også lykønske Kommissionen, da der i dag findes en god og ligefrem redegørelse for den situation, vi befinder os i. Konkurrenceevnen må analyseres på globalt niveau, netop som Kommissionen har gjort det. Det er også vigtigt at diskutere den europæiske industris konkurrenceevne, da vi bygger en stor del af vores velstand på den. En overvejende del af EU's eksport er industrivarer. Industrien har en afgørende betydning for store dele af den videnintensive servicesektor.
Fra PPE-gruppen er vi tilfredse med, at man er enige i analysen af vigtigheden af gode rammebetingelser og incitamenter. I en tid, hvor forandringer sker stadig hurtigere, er langsigtede, forudsigelige og holdbare regelsamlinger en forudsætning for et bedre erhvervsklima. Vores opfattelse er, at midlertidige satsninger, specielle regler for visse brancher eller selektiv erhvervspolitik er ineffektivt, kostbart og på langt sigt ødelæggende for iværksætterånden.
Udformningen af skattesystemer, arbejdsmarkedsretlige regler og infrastruktur i en meget bred forstand er afgørende for vækst, beskæftigelse og konkurrenceevne. Det betyder, at ikke mindst de forhindringer, der i dag findes for vækst i de små virksomheder, må ryddes af vejen. Der er behov for strukturelle reformer. Globaliseringen af økonomien forøger kravene om reformer.
Vores partigruppe fik, som sagt, de fleste af vores ændringsforslag igennem, men vi havde gerne set, at man tydeligere havde pointeret betydningen af bedre fungerende markeder, hvor indgreb over for konkurrenceforvridende statsstøtte og monopoler må intensificeres. Konkurrencen må forøges med en bedre opfyldelse af bestemmelser for offentligt indkøb og privatisering samt fortsat liberalisering og deregulering af markeder. Jeg siger dette, fordi det har betydning for erhvervslivet i sin helhed, ligesom for industrien.
Problemerne er godt kortlagt, og Kommissionens dokument, som vi hermed hilser velkommen, er et vigtigt stykke hjemmearbejde, ikke mindst for EU's medlemsstater. Men vi har ikke råd til at sløse med tiden. Opgaven skal udføres nu, ikke mindst hvis vi mener det alvorligt med at få bugt med arbejdsløsheden.

Ribeiro
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Caudron-betænkningen placerer sig i det konkurrenceevneperspektiv, som Kommissionen går ind for og søger at gennemføre horisontalt.
En konkurrenceevne baseret på lønningernes, det vil sige lønarbejdernes, stadig stigende og tilsyneladende ubegrænsede tilpasningsevne, en endnu større deregulering af markederne, især af arbejdsmarkederne, på en mest muligt accelereret privatiseringsproces, efter USA's eksempel med lønspredning og manglende social beskyttelse, mistænksom over for fordelene og omkostningerne ved en nedsættelse af arbejdstiden.
Det er rigtigt, at den går ind for - og jeg takker hr. Caudron for det - mange positive aspekter, som jeg ville kalde modererende: forbedring af de faglige uddannelser, større støtte til forskning og udvikling, kritik af en strategi, der udelukkende baserer sig på et fleksibelt arbejdsmarked, nødvendige offentlige investeringer og deres betydning samt bevarelse af offentlige virksomheder og offentlig service.
Vi havde gerne set, at den havde været mindre defensiv i sin tilgang, og at den havde modereret og korrigeret strategierne noget kraftigere. Det er i denne ånd, at vi har fremlagt de ændringsforslag, som vi håber ordføreren vil tage godt imod, skønt vi allerede her har fået nogle svar - ikke alle positive, men de, der er blevet godt modtaget, tror jeg, vil kunne gøre denne betænkning endnu bedre. Jeg siger ordføreren tak.

Wolf
Hr. formand, jeg mener, man gør hr. Caudron uret, hvis man nu simpelthen sagde til ham, at det er en meget forsigtig og meget usystematisk betænkning. Alligevel bør man endnu en gang minde om, at i Delors-betænkningen fra 1993 blev problematikken diskuteret med alle dens modsætninger og i hele dens spændvidde, og vi bør også huske det tiende kapitel, hvor der i det mindste blev formuleret antydningen af en strategisk konsekvens, nødvendigheden af en ny udviklingsmodel.
Jeg mener, at det er det, der mangler i debatten - og det har hr. Caudron trods mange fornuftige overvejelser heller ikke kunnet bøde på - nemlig at der er mindst to ting, vi skal definere på en ny måde. For det første begrebet industri, som i høj grad kan defineres forskelligt, f.eks. i afgrænsningen mellem industri og håndværk i henseende til reparation, i udviklingen af nye industrigrene, som overhovedet ikke ligner de gamle, f.eks. i indholdsproduktion, i informationssamfundet eller inden for transport- og telekommunikationssektoren, og som giver begrebet industriel struktur, som hr. Caudron med rette anvender, et helt nyt indhold.
For det andet skal vi også gøre os mere præcise overvejelser om prioriteringen af og indholdet i begrebet konkurrenceevne. Det drejer sig ikke kun om omkostninger, det drejer sig også om kvalitet, og det drejer sig frem for alt om nytten for andre, ikke så meget om eksportoverskud, og da slet ikke i et stort europæisk økonomisk område, hvis eksportkvote ligger under 10 %.
Hr. Caudron har berørt reelle problemer, de svage investeringer. Men jeg mener, at vi her ikke bør fortie, at det netop hænger sammen med, at både på det private og på det offentlige område har i de sidste 15 år cost cutters , dvs. de mennesker, der vil sænke omkostningerne for enhver pris, haft forrang og dominans, og det har haft tilsvarende ødelæggende resultater.
Desuden skal der f.eks. i forbindelse med fremtidsteknologier henvises til, at Europa for tiden er ved at forære det forspring bort, det havde og til dels stadigvæk har inden for miljøteknologier. Jeg vil derfor nu som medlem af en lille gruppe her nævne den store akseanalysestrategi, som ville kunne sættes i gang alternativt, og som på mange måder stemmer overens med det, hr. Caudrom har foreslået, men dog rækker noget videre.
Vi har i første omgang på europæisk plan stærkt brug for sådan noget som en gouvernement économique , som så også virkelig får styr på de forskellige former for dumping, fiskalt, socialt og økologisk, og som med en ny markedsøkonomisk politik sætter nye udviklingsbetingelser for industrien.
Derefter har vi brug for en fornyelse af den europæiske social- og konsensmodel, som jo i sig selv er en betingelse for innovationer og også er en produktivitetsfaktor. Når der nu klages over manglende innovation, bør man ikke glemme, hvem der er skyld i denne svage innovation. Jeg mener, at det var den neoliberale dereguleringspolitik, som skræmmer alle mennesker og hindrer innovationer.
Det tredje ville være en nødvendig akse i den socialøkologiske omlægning som systematisk udnyttelse af fremtidsrelaterede teknologier, metoder og ressourcer, rettet mod en effektivitetsrevolution, sufficiensrevolution og en recentrering af økonomien omkring de lokale og regionale behov. Dermed ville vi endelig være i gang med at føre en praktisk diskussion og ikke hele den gamle debat om spørgsmålet "industripolitik - ja eller nej«, eller den debat, som fru Carlsson gang på gang kører frem med, om dereguleringens hensigt og formål, for det er de forkerte debatter.

Sainjon
Hr. formand, to minutter er faktisk ret kort tid til et så vigtigt emne, men jeg vil gerne takke hr. Caudron for hans udmærkede betænkning, som klart placerer fællesskabets industripolitik blandt de vigtigste emner i den europæiske konstruktion.
Caudrons betænkning giver anledning til flere forskellige overvejelser. Jeg vil blot nævne en to-tre stykker. Først og fremmest betydningen af den mere og mere operationelle komplementaritet mellem små og mellemstore virksomheder og de store koncerner. Vi ved alle, at de omkring 16 millioner små og mellemstore virksomheder i Europa i dag er den vigtigste kilde til jobskabelse, og at de for størstedelens vedkommende er afhængige af eller samarbejder med store virksomheder. I mine øjne er det derfor nødvendigt at fremme synergierne og, hvorfor ikke, overveje oprettelsen af vedtægten for det europæiske aktieselskab for at blive mere effektiv i den internationale konkurrence.
For det andet mener jeg, at denne udvikling nødvendigvis bør følges op af en forpligtelse for Unionen til at fremme forskning, innovation og uddannelse, som er livsnødvendige betingelser for at bekæmpe arbejdsløsheden og gøre fremskridt på det sociale plan, også takket være de teknologiske fremskridt. Dette fører os til spørgsmålet om den finansiering, der kræves for at nå disse mål, fra såvel den offentlige som den private sektor. Jeg synes, at den risikovillige kapital indeholder konkrete muligheder for at bidrage til udviklingen af innoverende virksomheder. Det er måske også på tide at have en afklaret indstilling til spørgsmålet om pensionsfondene og deres deltagelse i udviklingen af økonomien og beskæftigelsen. Det ville naturligvis nødvendiggøre en streng moralkodeks, eftersom disse fonde også har til formål at deltage i udbetalingen af pensioner.
Jeg ville gerne have talt om nedsættelse af arbejdstiden, men jeg har ikke tid nok. Jeg tror imidlertid, at der dér er tale om et større problem, idet det vedrører selve beskæftigelsen. Jeg mener, at det især er nødvendigt at undgå de ufrugtbare og fastlåste holdninger, der munder ud i en blindgyde. Alt i livet er i bevægelse, og organiseringen af arbejdet i dag, især arbejdstidens længde, kræver nu som senere tilpasninger, smidighed og fleksibilitet, både for den enkelte dag og på årsbasis.
Jeg ville også gerne have talt om tilnærmelsen af skattepolitikken og mange andre ting, der lægger sig op ad hr. Caudrons analyse, som min gruppe naturligvis støtter.

Lukas
Hr. formand, konstateringen af, at USA med samme vækst skaber flere arbejdspladser med både stærkere og svagere værditilvækst end Europa, anser jeg for meget væsentlig. Ved en arbejdsløshed på 18 millioner skal der etableres en direkte sammenhæng mellem konkurrenceevne og skabelse af arbejdspladser. En konkurrencedygtig industri skaber nu engang også flere arbejdspladser. Det område, hvor Europa på fællesskabsplan og nationalt plan har et ægte efterslæb, er industriforskningen.
Bestræbelserne skal i langt højere grad være orienteret mod den kommercielle anvendelighed. På grund af manglerne i koordineringen af medlemsstaternes forskningspolitikker går der værdifulde synergieffekter tabt. Især inden for informationsteknologierne ville en førsteklasses understøttet og koordineret forsknings- og udviklingspolitik bidrage væsentligt til at forbedre den europæiske industris konkurrenceevne.

Wibe
Hr. formand, Caudron tog syv punkter op, som står i hans betænkning. Jeg vil tage tre ting op, som ikke står der, men som ville have passet ind.
Den første drejer sig om årsagen til, at USA i de sidste fem år har haft en højere vækst end Europa. Jeg er noget overrasket over, at ingen har nævnt det åbenlyse faktum, at USA ikke har haft noget konvergensprogram. USA har ikke den samme strenge monetære politik, som Europa har haft. USA har heller ikke haft samme strenge indretning på bekæmpelse af inflationen.
Mit andet punkt drejer sig om skatterne. I betænkningen nævnes skatter kun som noget, der hæmmer vækst og produktivitet. Den eneste teori, der støtter dette, er den teori, der siger, at skatterne reducerer menneskenes lyst til at arbejde. Men denne teori kan vel trods alt næppe anvendes på dagens situation i Europa. Det handler jo ikke om mangel på lyst til at arbejde for de 20 millioner, som er arbejdsløse! Jeg synes, man her kunne have tilføjet, at skatterne kommer tilbage til borgerne, enten i form af direkte støtte eller i form af støtte til den offentlige sektor, og at skatterne dermed bidrager til at forøge efterspørgslen, som jo er den absolut stærkeste drivkraft for innovationer.
Jeg savner tillige et punkt om betydningen af den stadig mere ulige indkomstfordeling. Et rigt menneske har en marginal forbrugstilbøjelighed tæt på nul; en fattig har en forbrugstilbøjelighed tæt på et. Når indkomstfordelingen bliver stadig mere ulige, hvilket den desværre bliver i dagens Europa, så får vi en automatisk reduktion af efterspørgslen. Det reducerer på sin side produktionen og væksten samt dermed også innovationerne.
Disse tre punkter savner jeg både i ordførerens betænkning og i Kommissionens oprindelige meddelelse.

Imaz San Miguel
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske hr. Caudron med betænkningen, som jeg finder interessant, og som beriger overvejelserne om den europæiske industris konkurrenceevne. For beskæftigelsen har førsteprioritet i vores samfund, og - lad os ikke glemme - industrien i vores samfund er grundlaget for vækst, velfærd og beskæftigelsesdannelse i vores omgivelser. Derfor er den europæiske industris konkurrenceevne en grundlæggende nødvendighed for vores egen socioøkonomiske model og for selve det europæiske samfunds velfærd.
Den fælles valuta vil fremme denne konkurrenceevne, fordi den på den ene side skaber en stabil situation for investering, konsoliderer det indre marked og mindsker udgifterne til veksling for virksomhederne, og på den anden side giver den os også forhold med lav rente, som ligeledes tjener til at forbedre finansieringen og konkurrenceevnen for europæiske virksomheder.
Alt dette er nødvendigt, men ikke tilstrækkeligt, fordi vi også er inde i en globalisering, der skal overvejes som en mulighed, men som kræver en bedre konkurrenceevne og en hurtigere tilpasning af den europæiske industri. Og sandheden er, at vi ikke kan konkurrere på basis af arbejdsmarkedets fleksibilitet og generel reduktion af lønsummen som udgangspunkt for konkurrenceevnen. Vi bliver nødt til at finde en anden type foranstaltninger, som kan give den europæiske industri mulighed for at udnytte denne globalisering, og dertil er det nødvendigt med tiltag som f.eks. klart og tydeligt at satse på innovation. I Europa er vi i øjeblikket meget langt fremme med hensyn til grundforskning, men det er et stort arbejde at omsætte den til industriel innovation med hensyn til selve produktet og dets produktionsproces, og vi skal give plads til at bygge den bro, som skal muliggøre en forbedring af konkurrenceevnen. Vi bliver nødt til at satse på koordinering af de økonomiske politikker, inklusive skattepolitikkerne, som skaber rammer, der fremmer investering og konkurrenceevne i den europæiske industri. Vi bliver også nødt til at satse på en politisk ramme for den europæiske industri, som f.eks. medfører forhold, som dem, hr. Sainjon kommenterede, der kan skabe synergier, incitamenter til at skabe synergier mellem de små og mellemstore europæiske virksomheder, nyskabende finansielle instrumenter, som grundlæggende fremmer udviklingen af risikovillig kapital, for at denne innovation kan gå fremad. Jeg mener, at en konkurrencepolitik som den, der udføres i øjeblikket, også er positiv.
Jeg vil gerne slutte med følgende ord: Det drejer sig grundlæggende om uddannelse af vores menneskelige ressourcer. I øjeblikket kan energi købes, teknologi kan købes og transporteres, råvarer kan købes og transporteres, men vores konkurrenceevne og vores fremtid afhænger grundlæggende af os som personer. Derfor skal uddannelse, uddannelse og uddannelse være målet for konkurrenceevnen.

Porto
Hr. formand, Kommissionens initiativ er særdeles aktuelt, og det er også den betænkning, som hr. Caudron har udarbejdet, og som jeg takker ham for, om den europæiske industris konkurrenceevne, hvis fremme er den eneste vej, som vi kan følge i en verden, hvor grænserne til almindelig fordel er ved blive åbnet.
Det er vigtigt i første omgang at placere problemet i det rigtige perspektiv, hvor ordføreren i sin begrundelse gør ret i at fremhæve, at markedets nylige sejr ikke bør lede til, at man afskaffer "offentlige foranstaltninger på regionalt, nationalt eller europæisk plan«.
Det var netop i dette tiår, at Maastricht-traktaten kom til at indeholde et kapitel om industrien, ikke med henblik på at forsvare det offentliges indblanding i produktiv virksomhed (med ganske få undtagelser), men på grund af dettes uundværlige rolle i at udbedre mangler og skabe eksterne økonomier, idet de muligheder, som markedet tilbyder, kun på den måde fuldt ud kan udnyttes.
Omtalen af nationerne på regionalt og europæisk niveau burde imidlertid have afspejlet sig i henvisningerne og antal beslutningsforslag, i forsvar for strukturpolitikkerne, der i og med, at de befordrer mindre begunstigede områder, bidrager til at befordre hidtil mindre udnyttede konkurrenceevnefaktorer (idet der således ikke kun er en social og politisk begrundelse for regionalpolitikken).
Uden at vi på nogen måde benægter vigtigheden af de store grupper og af de store sammenslutninger, omtalt f.eks. i punkt 22, sådan som hr. Carlsson og hr. Sainjon, mener vi, at man dér - eller et andet sted - kunne have fremhævet de små og mellemstore virksomheders rolle (der kun nævnes i en henvisning, henvisning D), i mange tilfælde særdeles konkurrencedygtige (sågar de mest konkurrencedygtige) såvel på det europæiske marked som på de øvrige mere udviklede markeder, f.eks. i USA og i Japan. De har i øvrigt, som det rigtigt siges i henvisningerne, en komplementær funktion i forhold til de store enheder, og det er mere i relation til dem, at de støtteaktioner, der nævnes i betænkningen og i beslutningsforslaget, har relevans, da de store foretagender ikke har så meget behov for disse forholdsregler.
Endelig havde problematikken om arbejdsmarkedets fleksibilitet fortjent en større uddybelse (hvor formuleringen i henvisning H forekommer mig forenklet), da det naturligvis ikke overflødiggør social bistand og er en uundværlig faktor i skabelsen af nye muligheder, idet de europæiske parlamentarikere som alle borgeres repræsentanter ikke blot bør bekymre sig om dem, der er i arbejde, men også om alle dem, der er uden arbejde, i mange tilfælde unge, der søger det første job. For alle dem vil der ikke være nogen mening i en rigid og urealistisk europæisk "social model«, hvor gode formuleringerne i traktaten og i andre tekster end måtte være, men som ikke omsætter den virksomhedsdynamik til virkelighed, der er uundværlig for at skabe beskæftigelse - hvilket i øvrigt også vil provokere global forkastelse af netop det, der skal bevares, den europæiske sociale model.

Bangemann
Hr. formand, debatten har vist, at vi i de forløbne år har gjort fremskridt ved de diskussioner, vi har haft om begreber som konkurrenceevne, produktivitet, deregulering, fleksibilitet osv. Derfor vil jeg gratulere hr. Caudron med hans betænkning, for også selvom den ikke på alle punkter svarer til hans personlige opfattelse, gengiver den dog særdeles godt, at vi i en vis henseende har udviklet fælles linjer i grundopfattelse og i tænkemåde. Det er dog allerede ganske godt. Naturligvis vil der altid være afvigende meninger, men disse meninger repræsenteres i stigende grad af et mindretal. Hr. Wibe, som desværre er gået, har her givet en næsten beundringsværdig beskrivelse af den klassiske socialistiske teori, som jeg ikke en gang tror, hr. Wolf deler, og det siger jo ikke så lidt.
Det vil sige, der findes naturligvis altid grundopfattelser, som stammer fra fortiden, og som forsvares med fynd og klem, men som egentlig ikke bringer os videre, fordi de nu engang ikke kan samle et flertal, og fordi de frem for alt heller ikke kan gennemføres. Vi havde i sidste uge en debat med Rådet (industriministre) om konkurrenceevnen på baggrund af vores rapport, som jo også her er grundlaget for betænkningen af Caudron, og vi var dér i det væsentlige enige. Vi har nu analyseret tilstrækkeligt og udviklet koncepter. Nu gælder det om, at vi starter på et bestemt punkt med at føre en fælles europæisk politik, som så har bestemte virkninger, positive eller negative, det vil man så få at se. At skændes i teorien om, hvorvidt deregulering fører til arbejdspladser eller nedlægger arbejdspladser, finder jeg f.eks. relativt overflødigt i betragtning af de erfaringer, vi har gjort inden for telekommunikation. Som enhver kan slå efter i statistikkerne, findes der i dag i det væsentlige to områder, hvor der opstår nye arbejdspladser i Europa, nemlig området informationssamfundet i bredere forstand og området bioteknologi, altså to moderne teknologiområder, hvor vi gudskelov igen kan udfolde os, efter at vi havde tabt en smule tid dér. Jeg skal ikke her skyde skylden på nogen; sådan en debat er sikkert nødvendig i en vis periode, så menneskene kan vænne sig til det nye, men nu har vi vundet det tabte ind igen.
Der er en anden mulighed, som vi har introduceret i debatten, og som hr. Caudron også omtaler, nemlig benchmarking . Vi har ud fra en ganske enkel overvejelse lagt to eksempler frem, nemlig New Zealand og Irland. For det første er det små lande, som ikke er startet på et højt industrielt niveau, men snarere har en landbrugsstruktur og ligger i periferien. New Zealand ligger så at sige ved verdens udkant, og Irland ligger trods alt i Europas periferi. Begge lande har klaret denne forandring med stor succes. De har skabt flere arbejdspladser og frem for alt også bedre betalte arbejdspladser, ikke blot arbejdspladser, som så at sige bekæmper den umiddelbare nød, men arbejdspladser, der giver udsigt til et livsgrundlag. Disse eksempler vil man ganske vist ikke 100 % kunne overføre til et andet land, men det bliver dog tydeligt, hvad der må være de store linjer i en sådan aktion.
Så til spørgsmålet om forskning og udvikling, innovation, de små og mellemstore virksomheders rolle. Her har vi efterhånden tilstrækkeligt med aktioner. Dem bør vi videreføre. Debatterne om det femte forskningsrammeprogram er jo endnu ikke afsluttet. Den herre, der sagde det, er også gået. Problemet er altid, at de mennesker, der egentlig havde behov for oplysning, de går, mens de, som ikke har behov for det, bliver. Vi har f.eks. allerede for længst omstillet vores forskning til markedsrelevante produkter og fremgangsmåder, til ting, som har umiddelbare virkninger. Vi har allerede for år tilbage bevæget os væk fra den tanke, at forskning skal være noget ophøjet, som skal finde sted så langt væk fra markedet som muligt. Ved de små og mellemstore virksomheder har vi nu de første synlige tiltag, som min kollega Christos Papoutsis følger med megen energi.
Fleksibilitet på arbejdsmarkederne, naturligvis er det et lidt kritisk problem, fordi enhver her mener, at man kan komme videre ved at afskaffe sociale rettigheder, selvom det så igen forringer livskvaliteten. Hvis man begynder at se nærmere på det - og jeg tror ikke, at der her findes generelle påstande, som er rigtige - så kan man udmærket fastslå visse ting. Vi er jo i vores hvidbog begyndt at se nærmere på dette og at spørge, hvordan det egentlig forholder sig med arbejdspladser, som ikke kræver særlige kvalifikationer. Det vil altså sige arbejdspladser, som - også selvom man lægger stor vægt på kvalifikationer, hvilket efter vores mening er vigtigt og rigtigt - jo alligevel skal være der, fordi der vil være en del mennesker, som ikke magter eller slet ikke ønsker denne kvalifikation, også det kan jo forekomme.
Et samfund, som kun kan tilbyde arbejdspladser på et bestemt kvalifikationsniveau, er jo heller ikke ideelt. Disse arbejdspladser har vi i øvrigt mistet i langt højere grad end USA. Det interessante er, at når vores arbejdsproduktivitet er højere end den i USA, skyldes det, at vi har mistet disse lavtkvalificerede arbejdspladser. Men hvis vi fortsat vil beholde dem og måske skabe flere, så må vi sænke skattebyrden her. Det er en ganske normal, enkel mulighed. Desværre har ingen medlemsstat hidtil gjort det, altså må vi overveje, hvordan vi kan få medlemsstaterne til at gennemføre denne del af skattereformen i praksis.
Ved en anden overvejelse - ja eller nej til lønsænkning - har jeg altid repræsenteret den opfattelse, at en praksis gående ud på ren omkostningsbesparelse, sænkning af lønninger eller nedlæggelse af arbejdspladser helt ind i det eksistentielle område af en virksomhed, er meget farligt, for virksomhederne mister jo på den måde det potentiale, som de har brug for, når det går bedre igen, og vi ser jo nu i den europæiske industri, at der igen skabes arbejdspladser, fordi konkurrenceevnen er forbedret, og man nu igen kan producere.
Altså kun at sænke omkostninger, kun at spare, det er med sikkerhed forkert, men at sænke unødvendige omkostninger, f.eks. ved det generelle input, ved energi, ved telekommunikation, det er et rigtigt koncept. Vi har på grund af det monopoliserede energimarked i Unionen stadigvæk højere energiomkostninger end USA. I den energiintensive industri betyder det naturligvis en konkurrencemæssig ulempe. Det vil også hr. Wolf sige, selvom jeg ikke vil dreje kniven rundt i hans friske sår, dertil er jeg alt for liberal og dermed menneskelig, men at hæve benzinprisen i Tyskland til DEM 5, det betyder naturligvis, at der dér forsvinder arbejdspladser. Det har intet med miljøteknik at gøre. Vi kan naturligvis udrette noget med miljøteknikken, men hvis vi driver vores energiomkostninger så højt op, som det måske udmærket kunne retfærdiggøres ud fra et miljøpolitisk synspunkt, så måtte vi tage de negative konsekvenser med i købet, som det har for arbejdspladserne. Det vil sige, at vi altid i denne verden må indgå kompromiser, og undertiden må vi også prioritere. Jeg er efterhånden kommet til den overbevisning, at hvis en sådan debat om konkurrenceevne og arbejdspladser skal have mening, så skal vi have mod til at foretage denne prioritering.
Det tjener intet formål at sige, at nu laver vi med brask og bram en miljøpolitik, når vi gang på gang hævder, at arbejdsløsheden er vores primære problem, og vores samfundssystemer ikke længere er i stand til at fjerne arbejdsløsheden.
Bemærkningen fra hr. Caudron om, at han personligt gerne ville forsvare denne arbejdstidsnedsættelse, tilskynder mig naturligvis også til at gøre en bemærkning. Man kan forkorte den individuelle arbejdstid, hvis man indfører større fleksibilitet ved tilrettelæggelsen af arbejdstiden og er parat hertil. Så kan man endda gøre det med henblik på at forøge produktiviteten. Men en generel arbejdstidsnedsættelse uden at gøre arbejdstiden mere fleksibel fører ifølge Adam Riese - her er de fire regningsarter tilstrækkelige - til, at arbejdskraftomkostningerne bliver endnu højere, og at der af den grund går arbejdspladser tabt.
Men undertiden har man hos en del mennesker den følelse, at man fører debatter med døvstumme, fordi visse grunderkendelser simpelthen ikke accepteres. Nu er vi gudskelov kommet videre. Jeg takker for, at den rapport, Kommissionen har forelagt, og som vi i fremtiden årligt vil forelægge, har fået så god respons, og jeg håber, at der af denne debat og af andre debatter så vil opstå det, som vi i fællesskab har konstateret i Ministerrådet. Nu må vi gøre noget.
Vi har nu virkelig talt længe nok. Selvom vi nu gør noget forkert, er det stadigvæk bedre end slet ikke at gøre noget. Lad os altså komme i gang, selvom det er i strid med alle hr. Wolfs teorier, for jeg mener, at det, der i sidste ende tæller i politik, er resultaterne, og ikke, om nogen teoretisk set har fået ret eller vil have ret. Det kan man altid forsøge på, og i den forbindelse kan man udkæmpe vidunderlige slag. Men disse slag hjælper ikke en eneste arbejdsløs. Derfor mener jeg, at vi nu bør komme i gang med at gøre noget, som i mellemtiden har vist sig ganske vellykket, og så må vi se, hvad det fører til, så kan vi igen se, hvad der så skal ske.
Man skal ikke føre en politik, som 10 år i træk gentager de samme fejl, men vi kan nu gå i gang med at lære af erfaringerne og gøre noget, og så efter to eller tre år se, hvad der kommer ud af det. Så vil vi se, at det slet ikke står så galt til.
Hvad konkurrenceevnen angår klarer vi os efterhånden betydeligt bedre, og vi overgår i mange henseender både USA og Japan. Også euroen vil yde et ganske betydeligt bidrag til den europæiske industris konkurrenceevne. Derfor er der ingen grund til pessimisme, men grund til at handle. Hvis det er resultatet af denne debat, så har vi hjulpet ganske mange mennesker.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Elektronisk handel
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0173/98) af Mann for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet, Europa-Parlamentet, Det Økonomiske og Sociale Udvalg og Regionsudvalget om et europæisk initiativ inden for elektronisk handel (KOM(97)0157 - C4-0297/97)

Mann, Erika
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil først takke mine kolleger for det meget intensive samarbejde og også viljen til kompromis, som har ført til, at vi har en betænkning liggende foran os, som forhåbentlig en lille smule kan konsolidere Den Europæiske Unions politik på området elektronisk handel. Jeg vil ligeledes gerne rette en tak til de implicerede udvalg, Kommissionen, Rådet, de firmaer, fagforeninger og forbrugerorganisationer, som jeg løbende har været i dialog med. Men en ganske særlig tak skylder jeg sekretariatet for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, som undertiden har været vågen dag og nat og har deltaget i udarbejdelsen af denne betænkning.
Den elektroniske handel bliver i stigende grad relevant for firmaer og borgere i Den Europæiske Union. Uden alt for store investeringer åbnes hele verden som handelsplads for firmaerne. Det er i princippet de små og mellemstore virksomheder, som kan profitere mest heraf. Endnu er der dog en betydelig retlig usikkerhed, og optimale forhold findes der hverken for købere eller for sælgere.
Formålet med Kommissionens meddelelse er at iværksætte en række foranstaltninger, som lader det potentiale komme til fuld udfoldelse, som den elektroniske handel tilbyder det indre marked. Kommissionens meddelelse skal forstås som et svar på den amerikanske regerings initiativ - præsenteret af Clinton personligt den 1. juli 1997 og transmitteret live af CNN og CSPAN. Her blev der fremlagt en ambitiøs tidsplan, som skal definere aktionsrummet frem til år 2000. Den elektroniske markedsplads er et virtuelt sted, hvor informationer udveksles og aftaler indgås, hvor der købes og betales, hvor der udtages stævning, og hvor der skal være bindende regler. Det er næsten som i det rigtige liv, og alligevel er der vigtige forskelle.
Den elektroniske markedsplads er en del af Internettet. Denne cyber-virkelighed er et univers for sig med stærke rødder i den virkelige verden, men også med meget selvstændige karakteristika, som skal integreres i en omfattende handelspolitik for Den Europæiske Union. Vi står foran et paradigmeskift, som vil gribe dybt ind i de eksisterende strukturer. Den Europæiske Union bør denne gang udnytte sine chancer. Den har med konceptet om det fælles indre marked et vældigt potentiale herfor.
Min betænkning indeholder et klart budskab, som mine kolleger har støttet, nemlig så megen regulering som nødvendigt og fornuftigt, men ingen regulering for reguleringens egen skyld.
Den retssikkerhed, der for tiden findes i Internettets virtuelle verden, er overordentlig skrøbelig og fragmentarisk. Det vil være nødvendigt at skabe større retssikkerhed på denne elektroniske markedsplads. En vellykket sameksistens mellem nationalt, europæisk og internationalt retssystem har hidtil kun eksisteret som spæd begyndelse og i visse specialisters hoveder. En harmonisering eller en anerkendelse på internationalt plan af standarder på dette område vil være absolut nødvendig. I den forbindelse har jeg fremsat et forslag, som opfordrer Kommissionen til at underskrive en aftale med amerikanerne med henblik på gensidig anerkendelse på området databeskyttelse. Direktivet om beskyttelse af personoplysninger skal gennemføres i de nationale lovgivninger senest den 1. oktober. Vi frygter, at der på ny vil komme en ikke-kohærent værdi. Jeg vil opfordre Kommissionen til hurtigst muligt at fremsætte forslag om, hvordan det skal undgås.
Den retlige ramme bør være fleksibel og kunne tilpasses. Selvregulering kan være en elegant metode til at opnå og derefter bevare fleksibilisering af den elektroniske markedsplads. Det kræver ganske vist, at de implicerede aktører påtager sig et ansvar, hvis karakter skal række ud over uforpligtende regler. Indførelsen af etiske standarder skal give sig udslag inden for privatretten, i lovgivningen om erstatningsansvar og især inden for aftaleretten. Den Europæiske Union skal spille en aktiv rolle i forberedelserne af den nødvendige regulering.
Jeg har på mange punkter været enig med mine kolleger. Det var os magtpåliggende, og vi har forsøgt her også at formulere svar, som vi håber, Kommissionen og også Rådet vil tage op.
Vi har behov for et direktiv, som har en horisontal karakter. Dette direktiv skal foreligge i løbet af de næste to måneder. Det bør frem for alt omfatte områderne erstatningsansvar, reklame, direkte marketing, liberale erhverv og varemærker. Vi har derudover på mange områder behov for en international koordinering og samordning. Vi mener, at denne internationale koordinering bør række ud over det forslag, hr. Bangemann har fremsat inden for rammerne af det internationale charter.
Vi støtter Kommissionens initiativer inden for rammerne af WTO og vedrørende domain names så vel som initiativerne til det internationale charter, ganske vist med en mere vidtgående rækkevidde. Mit forslag med henblik på et single point of coordination i Kommissionen på området elektronisk handel kunne understøtte denne proces. Måske er det fornuftigt i det hele taget at udvide det til hele informationssektorens område. Derudover har vi behov for en harmonisering af afgifterne. Der foreligger en meddelelse herom fra Kommissionen til det næste ØKOFIN-Råd. Jeg formoder, at dette initiativ, således som det er formuleret nu, ikke vil være tilstrækkeligt til faktisk at opnå en fornuftig harmonisering af afgifterne. Tværtimod er det første indtryk efter den primære analyse, at det drejer sig om et skud fra hoften, som dog ikke vil ramme plet!
Jeg ser frem til kommissær Bangemanns svar.

Plooij-Van Gorsel
Hr. formand, kommissær, kolleger, for det første vil jeg på vegne af REX-udvalget ønske fru Mann tillykke med hendes udmærkede betænkning om dette vigtige emne. Udviklingen af den elektroniske handel er afhængig af god og nøjagtig lovgivning, standarder, enkelhed og sikkerhed i henhold til principper, der helst skulle gælde i hele verden, fordi den elektroniske handel først og fremmest vil være international handel. En verdensdækkende lovgivningsramme for den elektroniske handel skal være klar, transparent, enkel, teknologisk neutral og konkurrencefremmende og give både forbrugeren og producenten tilstrækkelig beskyttelse. Markedet skal imidlertid fremme væksten af den elektroniske handel og for mange eller forkerte regler kan kvæle den elektroniske handels potens ved fødslen. Elektronisk handel skal ikke stranguleres med regler. Det sinker løsningen af en række vigtige og følsomme internationale emner som for det første: Hvad gør vi med opkrævningen af afgifter? Fru Mann har lige været inde på dette. Afgiftsneutralitet for den elektroniske handel har bred støtte i EU og USA, og der må ikke finde diskrimination sted mellem traditionelle og elektroniske tjenesteydelser. Ulige behandling fører til handelsforstyrrelser og dermed til konkurrenceforvridning.
Mit andet punkt drejer sig om privatlivets fred. Forbrugeren skal kunne stole på, at de elektroniske omgivelser er sikre. Elektroniske indkøb af produkter uden fuldstændig registrering af personoplysninger skal være en selvfølge. Små betalinger skal normalt foregå kontant uden personregistrering. Det er anonymt, og det må også kunne foregå "on line«. Herved kommer jeg til mit sidste punkt. Hvad er egentlig Kommissionens standpunkt vedrørende opkrævningen af moms på Internet? Jeg stiller dette spørgsmål, kommissær Bangemann, fordi jeg har hørt, at Kommissionen vil foreslå et kontrolsystem for elektronisk fakturering af moms. Det forekommer mig meget kontroversielt med hensyn til beskyttelsen af data og privatlivets fred og med manges ønskes om: 0 moms på Internettet. Derfor afventer jeg spændt kommissærens svar herpå.

Malerba
Hr. formand, hr. kommissær, der er ingen grund til at gentage den stigende betydning af den elektroniske handel og dens muligheder: Det har min kollega, fru Mann, for hvis betænkning jeg takker, gjort ganske klart. Som ordfører for Forskningsudvalget vil jeg gerne understrege nogle vigtige punkter med hensyn til støtten til forskningen og udviklingen for at fremme væksten af den elektroniske handel.
Jeg mener, at det bestemt har været en positiv faktor at liberalisere telekommunikationsmarkedet for at fremme lavere priser gennem konkurrence. Men dette er ikke nok i sig selv: Det er nødvendigt dels at udvide brugerbasen og hjælpe de, der investerer i udvikling af programmer og software, hjælpe de små og mellemstore virksomheder, der ønsker at opnå internationale dimensioner på edb-området, stimulere de offentlige administrationer til at anvende edb og gennem de nye teknologier give borgerne en bedre betjening og udvikle den interaktive omgang med computere såvel i skolen og på arbejdspladsen som gennem nye former for uddannelse og involvering af alle aldersklasser.
Foruden en stimulering af udvidelsen af markedet må man sikre, at den europæiske industri for telekommunikationsudstyr forbliver konkurrencedygtig og nyskabende. Selvom vi måske inden for edb-industrien har tabt i konkurrencen med USA står konkurrencen stadig uafgjort, hvad angår telekommunikationsindustrien. Det er en konkurrence, der er afgørende: Fremtiden drejer sig i højere grad om den indbyrdes forbindelse mellem alle maskiner end om selve maskinkraften. Derfor vil jeg blot minde om nogle af forskningstemaerne: netværksteknologier, statistisk adgang, datakompression, bredbåndstransmission via kabel og via satellit, de nye multimedieterminaler og endelig arbejdet om standarder for at sikre den europæiske industris mulighed for at deltage i fastlæggelsen af de nye standarder på markedet.
Endelig vil jeg minde om et punkt, som vi kort har diskuteret i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, der efter min mening er meget interessant for mulighederne for handel på verdensplan - som allerede fru Mann har gjort opmærksom på - nemlig det internationale samarbejde via Internettet. Det er afgørende at styrke brugernes tillid og undgå en kaotisk vækst, som vil skabe alt for mange problemer og blot føre til, at vi bliver nødt til at lære af vores fejltagelser, og naturligvis at sikre en lige adgang for alle europæere til nettene for derigennem at undgå en overdreven amerikansk kontrol, der i sidste ende vil være til skade for alle.
Vi er allerede begyndt at lave lister over temaerne, og jeg er sikker på, at vi i spørgsmålet om disse temaer, hvor det internationale samarbejde skal styrkes, i kommissær Bangemann vil få en meget dynamisk støtte til at nå frem til ubureaukratiske løsninger, der tillader en harmonisk udvikling af markedet

Read
Hr. formand, kære kolleger, først vil jeg også gerne udtrykke mine lykønskninger til ordføreren for et vidtrækkende og omfattende stykke arbejde. Jeg mener, at hun har haft stor gavn af de omfattende høringer af industrien, servicesektoren, forbrugerne og andre interessegrupper, og dette kan ses af hendes betænkning.
Jeg vil også gerne sige tillykke til Kommissionen, hvis forslag er relevante, gennemtænkte og fremadskuende.
Jeg vil gerne tage et par punkter fra fru Manns betænkning op og ligeledes tilføje nogle bemærkninger. Jeg vil rose hende, fordi hun fokuserer på anmodningen til Kommissionen om at undersøge den elektroniske handels indvirkning på beskæftigelsen. Jeg ved, at der allerede findes et initiativ fra Kommissionens side. Det er nødvendigt at foregribe og tage højde for de ændringer, der nødvendigvis må komme.
Fru Mann kommenterer med rette behovet for at forbedre forbrugernes færdigheder og styrke deres bevidsthed. Dette er helt nødvendigt, hvis den elektroniske handel skal trives; men det er ikke helt let, navnlig i forhold til visse forbrugergrupper.
I betænkningen fortsætter hun med at understrege betydningen af at opbygge tillid inden for den elektroniske handel. Tillid inden for elektronisk handel kan naturligvis kun opbygges gennem sikring af private og personlige oplysninger. Der sættes fokus på kryptering, og forslagene om kryptering er absolut hensigtsmæssige og gode. Det er vigtigt, for penge er et følsomt emne, som ligger alle meget på hjerte, og det er aldrig muligt at opnå absolut sikkerhed. Der vil altid være en vis risiko forbundet med handel, men selve handelsmetoden skal i det mindste være så sikker som muligt inden for såvel gamle som nye tjenester.
Inden for den elektroniske handel er det ligeledes vigtigt at støtte etablering og videreudvikling af nye små virksomheder. Den elektroniske handel kan give og har allerede givet bedre muligheder for disse driftige og nyskabende virksomheder. Samtidig skal forbrugernes rettigheder forsvares. Det vil næsten med sikkerhed blive nødvendigt at tilpasse den måde, hvorpå disse rettigheder sikres, inden for den elektroniske handels nye verden.
Jeg vil ligeledes tage spørgsmålet om en beskatningsaftale op. Ordføreren afviser med rette den antikverede og bagstræberiske løsning med en bit-afgift. Jeg vil gerne høre kommissærens synspunkt på dette og ligeledes på behovet for en afklaring af, hvorvidt beskatningen skal ske i oprindelseslandet eller modtagerlandet - det er vi nødt til at finde en løsning på snart.
Afslutningsvis vil jeg sige, at brugerne af den elektroniske handel har behov for hurtig, pålidelig, sikker og billig adgang til varer og tjenester. Adgangen skal være hurtig, for hvis tingene tager for lang tid, mister forbrugerne interessen. Den skal være pålidelig, hvis forbrugerne ikke kan købe og handle med disse tjenester, mister de interessen; de vil ikke levere den vare, de ønsker. Den skal være sikker, for uden sikkerhed vil hele udviklingen af den elektroniske handel helt sikkert falde fra hinanden. Den skal være billig, for det er nøglen til en reel udvikling af nye tjenester på området elektronisk handel og mange andre nye teknologiske anvendelsesområder.
Denne betænkning og Kommissionens forslag er et stort skridt på vej mod gennemførelsen af disse målsætninger, og jeg anbefaler dem for Dem.

van Velzen, W.G.
Hr. formand, lad mig for det første begynde med at ønske fru Mann tillykke med hendes udmærkede betænkning og ikke mindst for det gode samarbejde. Takket være hendes arbejdsmåde har vi fået en meget god betænkning, hvormed Den Europæiske Union også på dette område kan udfylde en del af vores, lad os kalde det, lederrolle. Hr. formand, Internettet er den drivende kraft bag den hurtigt voksende elektroniske handel. For Europa er der store muligheder på dette område, og når vi taler om arbejdspladser og beskæftigelse, er det altid godt på ny at se på tallene. F.eks. ser vi, at software- og tjenestesektoren årligt vokser med 10 %. Denne vækst svarer til 50.000 nye arbejdspladser i Europa om året. Med andre ord, det giver også mange muligheder, men vi skal selvfølgelig også skabe betingelserne. Vi skal også sørge for, at uddannelsen og omskolingen finder sted på en god måde, og at fleksibiliteten øges. Men vi skal også sørge for, at tærsklen sænkes.
Hr. formand, jeg tror, at indførelsen af euroen vil være en stærk stimulans for handelen i EU. Forbrugerne får lettere ved at sammenligne priser, og omvendt kan den elektroniske handel også bidrage til accepten af euroen, fordi denne handel sænker tærsklen med hensyn til at handle i udlandet. EU-reglerne skal give forbrugerne den nødvendige tillid til at gøre brug af den elektroniske handel og på denne måde lade ham eller hende nyde godt det indre markeds fordele. Respekt for forbrugernes privatliv er her et essentielt element, og tidligere talere har med rette understreget dette. Tilsynet med gennemførelsen af EUdirektiverne om databeskyttelse, der skal være implementeret i den nationale lovning omkring oktober i år, skal således udføres nøje. Den frie bevægelighed af tjenesteydelser inden for Den Europæiske Union er en essentiel betingelse for, at det indre marked kan fungere godt. Det skal undgås, at afvigende nationale regler resulterer i et fragmenteret europæisk marked, og jeg betragter Kommissionens meddelelse som meget vigtig og som et godt første skridt til en fælles europæisk holdning, der skal udarbejdes nærmere. Jeg vil gerne opfordre kommissæren til hurtigt at præsentere et forslag til direktiv om tjenesteydelser i informationssamfundet.
Hr. formand, veluddannede computerprogrammører er hårdt tiltrængt. Den Europæiske Union skal sætte alle sejl til for at fjerne dette underskud, bl.a. på baggrund af år 2000-problematikken. Samtidig giver det mange unge mennesker i EU, der står over for at skulle vælge en uddannelse, gode muligheder for et job. Jeg spørger derfor mig selv, om Den Europæiske Union og Kommissionen ikke kan spille en oplysende rolle på dette område.
For de små og mellemstore virksomheder, hr. formand, indeholder den elektroniske handel store muligheder. Den elektroniske handel giver SVM mulighed for at nå ud til nye og fjerntliggende markeder og finde nye afsætningsområder til lave omkostninger. Virksomhederne skal imidlertid forberede sig godt gennem uddannelses- og efteruddannelsesforanstaltninger. Jeg tror, at det femte rammeprogram også på det punkt kan spille en vigtig rolle. Men en essentiel del, hr. formand, og det er allerede nævnt af foregående talere, er naturligvis spørgsmålet om tillid. Forbrugerens tillid til den elektroniske handel er essentiel. Uden denne tillid går det ikke. Det drejer sig naturligvis også om spørgsmål som: Hvad sker der med den elektroniske underskrift? Jeg tror også, at aftaleretten, godkendelse af kontrakter, er af essentiel betydning. Det er naturligvis meget vigtigt, at vi snart får sikkerhed vedrørende afgiftsproblematikken. Det er allerede nævnt. Vi må derfor tage beslutninger på dette punkt.
Det er således en hel politik og en lovgivningsdagsorden, som vi står over for i den kommende tid, og det kræver også internationale aktiviteter. Jeg er meget spændt på, om kommissæren kan bekræfte, at USA nu vil acceptere den foreslåede konvention? PPE-gruppen finder, at dette forslag er meget vigtigt, og vi vil også gerne helhjertet støtte det, men alle ved, at vi ikke kommer ret langt med konventionen, hvis USA ikke accepterer den. Måske kan De sige noget om dette. Til sidst skal jeg kun meddele, hr. formand, at PPE-gruppen kan gå ind for beslutningen og betænkningen af kollega Erika Mann.

Gallagher
Hr. formand, først vil jeg gerne lykønske fru Mann med den meget fine betænkning, hun har udarbejdet og fremlagt. Min gruppe støtter fuldt ud forslaget om at stimulere den kraftige vækst inden for elektronisk handel i Den Europæiske Union. USA og Japan har allerede et forspring. Derfor har EU ikke råd til at sakke agterud. Vi har brug for vores eget kort over fremtiden. Den seneste fremgang inden for den elektroniske handel har især skyldtes Internet. Den er derfor tilgængelig for alle overalt. Hvis USA fik sin vilje, ville vi allerede være på vej imod en frihandelszone på Internettet.
Vi har brug for at vide, hvor farerne ligger, og for klart at identificere og gøre opmærksom på fordelene. For to år siden beløb forbrugernes handel på Internet sig til omkring $600 millioner, og i år 2000 kan tallet komme helt op på ECU 2000 milliarder for hele verden. Heri ligger et klart budskab. Denne sektor rummer en lang række muligheder, et stort udviklingspotentiale og mange arbejdspladser. Men hvilke forsikringer kan Kommissionen give mig i dag for, at alle fordelene ved den elektroniske handel vil komme den vestlige og nordvestlige del af mit land til gode. Jeg opfordrer til positiv særbehandling til gavn for sådanne meget afsides områder og de små og mellemstore virksomheder, der opererer der, eller nok så vigtigt har mulighed for at operere der.
Den høje pris på telekommunikationstjenester har været en alvorlig hindring for al elektronisk handel i Europa. Jeg håber, at indførelsen af en pakke med liberaliseringsforanstaltninger vil medføre lavere og mere fleksible priser. Den elektroniske handel går på tværs af grænserne, og det er vigtigt at opnå enighed på verdensplan om oprettelsen af gunstige, lovgivningsmæssige rammer for den elektroniske handel. En af de største forhindringer bliver at opbygge tilliden hos alle Internet-brugere med henblik på deres transaktioner. Uddannelse og færdigheder er af vital betydning. Det samme gælder bekymringen for cyber-kriminalitet samt sikkerhed og databeskyttelse.
Sammenfattende kan man sige, at forretning på Internettet omfatter alt lige fra detailsalg på konsumentmarkedet til elektronisk betaling, reklame og business-to-business-markeder. Udviklingen af et konsumentmarked på Internet kan tage et tigerspring fremad, hvis adgangen bliver billigere, og sikkerheden ved elektroniske betalinger kan garanteres. Et cyber-politi under Europol kan blive en nødvendighed.

Boogerd-Quaak
Hr. formand, kommissær, De må vel blive helt træt af at høre på de samme beretninger igen og igen, men vi som repræsentanter for forskellige grupper vil dog gerne lufte vores mening. Jeg er bange for, at vores opfattelse går i samme retning som det, De allerede har hørt. Mann-Betænkningen er god, særligt på grund af den brede behandling af problematikken. Elektronisk handel kan blive personifikationen af fri bevægelighed for varer, fordi man fra computeren kan gå på indkøb i et hvilket som helst land. Jeg er også ved at øve mig, og jeg må sige, at det er sjovt at opdage, at man ikke mere har brug for det territoriale aspekt ved handelen. Ind imellem er det også vanskeligt, i hvert fald for halve analfabeter som undertegnede. Men det er let at sammenligne priser, og indførelsen af euroen vil kun gøre det endnu lettere.
I betragtning af den hastige udvikling af Internettet og den grænseoverskridende karakter af den elektroniske handel er det af stor betydning, at der sammenarbejdes på internationalt plan ved udarbejdelsen af et regelværk. Men for at kunne dette, skal EU først selv have orden på tingene, og det problem haster virkelig meget. Jeg mener, at det med at få orden i tingene ikke er noget, som Kommissionen gør dårligt. Tværtimod, mener jeg, at Kommissionen her har lagt tingene godt til rette, men dermed har vi ikke fået medlemsstaterne på en linje. For at opnå en god konkurrenceposition er det meget vigtigt, at det indre marked for elektronisk handel fungerer godt. Med andre ord, betingelserne for denne handel skal være opfyldt. Jeg gentager dem nu. Betingelserne er forbrugerens tillid til sikkerheden ved mediet, hvilket f.eks. er meget vigtigt med hensyn til pengeoverførsler. Sikring af private oplysninger, det vil sige, at anvendelse af gode krypteringsteknologier er en betingelse. Jeg tror, at vi har brug for en kodeks til at løse handelstvister, og derudover har vi brug for en række andre ting, der er udmærket beskrevet i Mann-betænkningen, såsom fremme af computerfærdighederne i alle lag af befolkningen og fremme af tilslutning til nettet for derved at undgå ulighed i befolkningens muligheder for at gøre brug af Internettet.
Et andet punkt, udvikling af SMV og stimulering af ungt talent. Hr. formand, hr. kommissær, det er min personlige erfaring gennem samtaler med små virksomheder, at problemet om risikovillig kapital stadigvæk er et stort problem på trods af de initiativer, der er taget på EU-plan.
Hr. formand, jeg må også lige opholde mig ved det beskatningsmæssige problem. USA har foreslået en frihandelszone på Internettet, og måske er det interessant på kort sigt, for hvis vi nu for hurtigt træffer foranstaltninger, og medlemsstaterne hver for sig vedtager beskatningsregler, gør vi noget forkert. Vi skal først erobre vores egen plads på nettet, og derfor tror jeg, at det er nødvendigt, at medlemsstaterne afholder sig fra at træffe foranstaltninger, der på længere sigt kan være skadelige for skabelsen af et ensartet europæisk system. Inden for denne ramme vil jeg gerne støtte fru Plooij's spørgsmål vedrørende momsen.

Paasilinna
Hr. formand, jeg takker Erika Mann for betænkningen, som var et stort arbejde. Den tiltagende elektroniske handel rejser flere komplicerede spørgsmål. De er knyttet til forbrugerbeskyttelse, beskæftigelse, beskatning og frygt for forskelsbehandling. Den uregulerede elektroniske handel rejser et spørgsmål om ansvarspligt - hvis er ansvaret, når en vejledning til fremstilling af bomber kan læses, eller når en bestilt CD ikke indeholder noget? Kommissionen bør hurtigt klarlægge en beskyttelse af ophavsretten, varemærket, og personlige data og en beskyttelse mod misledende annoncering.
Den elektroniske handel vil på mange områder blive meget mere rentabel end den traditionelle. Det kan betyde en stor stigning i ledigheden. Det kan gå som i mit eget land: Den elektroniske bankfunktion har allerede nedsat antallet af arbejdspladser i banksektoren til det halve. Investeringerne har betydet endnu færre arbejdspladser. Situationen er kompliceret. Når man taler om valgfrihed i handelssektoren, bør valget også gælde for medarbejderne: valget mellem arbejde og ledighed. Der skabes dog nye arbejdspladser, men de gamle forsvinder hurtigere. Der skal altså findes sådanne nye tjenester, som skaber arbejdspladser og merværdi, men som ikke æder de andre arbejdspladser op.
Rationalisering, som nedlægger arbejdspladser, er nem. Jeg har selv fungeret som generaldirektør, og rationalisering var én af de nemmeste opgaver. At skabe noget helt nyt, det er svært, og det er en prøve for os europæere. Der skal altså skabes nye forretningsfunktioner, fordi det ser ud til, at der ikke findes nogen øvre grænse for forbruget af tjenester som der gør, når man f.eks. spiser.
Det er sandt, at den elektroniske handel flytter centre til selv de fjerne egne. De gamle og de handicappede kan bestille deres varer, såfremt de har en computer med et modem. Derfor skal udstyrserhvervelse og forbindelse til datanettet gøres til en medborgerret. Kun et net, som omfatter hele Europa, skaber det reelle indre marked i Europa, og det kan det europæiske samfunds niveau måles på.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er slet ikke så længe siden, ca. 5-10 år, at Europas borgere ikke rigtigt kunne stille noget op med dette begreb Internet. Betragter vi udviklingen siden da, konstaterer vi, at vi faktisk er blevet samtidsvidner til en revolution på området dataudveksling og dermed en revolution af vores samfund og af menneskenes fælles liv simpelthen.
Alligevel vover jeg at påstå, at vi kun står ved begyndelsen af en meget kompleks forandringsproces. Skridt for skridt opdager vi stadig nye anvendelsesområder for telekommunikation. Jeg har så sent som i dette forår udgivet en bog om dette område, og når jeg i dag læser den igen, må jeg konstatere, at nogle afsnit og passager i bogen allerede er forældede. Jeg mener, at vi skal overvinde disse forhindringer, som hele tiden er indbygget her, samt symptomerne på forandring.
Af den grund er jeg taknemmelig for Kommissionens meddelelse og ordføreren Erika Manns ekstraordinære engagement, og jeg er også Wim van Velzen taknemmelig for et europæisk initiativ for den elektroniske handel. Internettet er nemlig for længst ikke mere kun brugbart til ren dataudveksling og transmission af information, men det egner sig i lige så høj grad til moderne udvikling af forretninger og til sidst også til afvikling af forretninger, som kan ske enkelt, billigt og hurtigt. Der åbner sig her både for forbrugeren og for mange små og mellemstore virksomheder fantastiske muligheder og også beskæftigelsesmuligheder. Yderligere skaber disse nye tjenester også fuldkommen nye stillinger inden for service- og tjenesteydelser. I den forbindelse støttede jeg målet om at fastlægge en europæisk ramme for den elektroniske handel og at forebygge en opsplitning af det indre marked. Vi ønsker internationale aftaler og en fælles koordinering.

Bangemann
Jeg har allerede ved forskellige lejligheder takket fru Mann for kvaliteten af hendes betænkninger. Det er på ny et eksempel på, at en sådan diskussion med Parlamentet også kan være særdeles lærerig for os, og at vi her får vigtige, nye impulser. Endnu vigtigere er det måske, at store dele af betænkningen også viser en overensstemmelse med de synspunkter, som Kommissionen hidtil har repræsenteret, og det er meget vigtigt, fordi vi i diskussionerne om reguleringerne med andre handelspartnere og konkurrenter skal tale med én stemme for at kunne sætte vores synspunkter igennem.
Vi er egentlig en lille smule stolte over, at vi i dette spørgsmål om electronic commerce fra begyndelsen lidt har været opininonsledere, måske ikke set på den måde, at emnet allerede nu spiller en så vigtig rolle hos os - i USA er det også først i sin vorden - men mere hvad angår overvejelser om, hvad det betyder for udviklingen, og hvad man skal gøre for at fremme denne udvikling.
Vi har allerede på Bonn-konferencen i juli 1997 beskæftiget os med en række spørgsmål, som dengang primært påkaldte sig interessen, og er derpå gået i gang med en række lovgivningsmæssige foranstaltninger, som allerede foreligger i dag. I den forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på, at der ikke nødvendigvis altid skal findes lovgivningsmæssige løsninger. Selvfølgelig kan man også udnytte alle andre muligheder, f.eks. selvforpligtelse for de implicerede parter og noget, som jeg har foreslået på internationalt plan, nemlig en politisk konsensregulering og lignende. Det vil også hjælpe os i diskussionen med USA, for USA går her absolut ikke altid ind for meget liberale og vidtgående former for selvforpligtelse, men som eksemplet inscription viser, er de undertiden væsentlig hårdere og strengere, end vi er i Unionen.
Men vi kan i hvert fald sige, at hvis vi finder denne politiske konsens, og hvis der er en vis ækvivalens i indholdet, så kommer det i sidste ende ikke an på formen. Det gælder f.eks. også for databeskyttelsen. Vi har et komplet og godt direktiv herom, altså en lovgivningsmæssig foranstaltning. Hvis der i USA mere spekuleres på at gøre det i form af selvforpligtelse, så skal det kun komme an på indholdet. Hvordan det så i sidste ende gennemføres, er ikke afgørende.
Charteret, som vi har foreslået - hr. van Velzen spurgte, hvordan amerikanerne forholder sig til det - har fundet bred tilslutning. Vi forbereder det. Vi har en arbejdsgruppe i Rådet. Vi har indbudt den amerikanske og den europæiske industri til et første round table . Naturligvis vil det blive udvidet med andre industrier fra andre lande. Vi har taget kontakt med alle internationale organisationer, som vil spille en rolle her, og amerikanerne er vi løbende i kontakt med.
I begyndelsen var der nogle misforståelser, fordi amerikanerne troede, vi ville skabe sådan en slags ny international myndighed med strenge regulativer. Da vi havde afklaret dette, forsvandt deres betænkeligheder. Der vil uden tvivl stadig være uafklarede spørgsmål, som vi så må diskutere, men hvis vi vil opnå praktiske fremskridt globalt, må vi sætte processen i gang nu, for det, som kan optræde som en fare for det indre marked hos os, kan naturligvis også optræde på globalt plan. Der kunne ske det, at disse nye muligheder ikke blev udnyttet, sådan som de egentlig kunne udnyttes, fordi folk vil være betænkelige, hvis det ikke på globalt plan lykkes at skabe et pålideligt grundlag for benyttelsen.
Vi beskæftiger os for øjeblikket i princippet med de samme spørgsmål, som fru Mann også har berørt, nemlig databeskyttelse og -sikkerhed, digital underskrift og forbrugerbeskyttelse (om disse to emner har vi i mellemtiden forelagt lovgivningsmæssige initiativer), ophavsret, afgifter og told (det kommer jeg senere ind på i detaljer), illegal og harmful consent og internet governants. Det drejer sig altså om til dels tekniske, men ikke mindre vigtige spørgsmål om, hvordan man bedst kan udnytte Internettet. Det ville glæde mig, hvis der med al den sagkundskab, der er repræsenteret her i Parlamentet, var mulighed for et samarbejde med Dem.
Lad mig endvidere i detaljer komme ind på fire punkter, fordi de også er berørt i diskussionen. Dette koordineringsorgan kan vi altid overveje. Vi har faktisk allerede gjort det. Vi har en gruppe, hvori alle de kommissærer er repræsenteret, som har noget med informationssamfundet at gøre. Man kan, hvis man vil, give den en vis underbygning, så enhver ved, hvem man kan henvende sig til. Kommissionen støtter for det andet også USA's forslag om en duty free-zone - sådan blev det kaldt, ganske vist kan det misforstås, for i virkeligheden drejer det sig om told, altså om customs. Forslaget består også kun i ikke at indføre nye toldafgifter, men at stabilisere situationen, som den er i dag. Det har vi overhovedet ingen problemer med, og vi vil sikkert snarest komme frem til en løsning på dette spørgsmål.
Hvad spørgsmålet afgifter angår, har vi også allerede lagt os fast på to standpunkter, idet vi nemlig på den ene side siger "no discrimination «, det vil sige ingen ekstra nye afgifter - bit-afgift, eller hvad der nu er overvejet - men også "no privilege «, det vil sige, at enhver afgiftsmæssig regulering, som gælder for handelen med tjenesteydelser eller varer på Internettet, skal have former, der svarer til det, de også har offline . Lad os tage et praktisk eksempel. Hvis man ikke skal betale moms for en bog, man har bestilt via Internettet, men man skal betale moms for en bog, man betaler i en boghandel, så er det naturligvis klart en diskriminering af den normale handel, og det går ikke!
De overvejelser, som her åbenbart var baggrunden for adskillige kritiske bemærkninger, er ikke et kommissionsstandpunkt, men det er de første overvejelser i et generaldirektorat, som i høj grad har grebet sagen an ud fra egne afgiftsmæssige overvejelser og i mindre grad ud fra Internet-overvejelser. Derfor er der ingen, der behøver at hidse sig op. Vi skal nok få det bragt i orden.
Vi vil naturligvis også forhindre en opsplitning af det indre marked, det er fuldstændigt klart. Vi er i øvrigt overbevist om, at med den elektroniske handel kan det indre marked vinde ganske betydeligt i vægt, og naturligvis også derudover. Det drejer sig om et globalt net. Hvad arbejdspladser angår, kan man virkelig nævne succeser på stribe. Jeg vil kun anføre en enkelt. Her er der f.eks. en virksomhed Alfa Cie. Metallurgy Company, based in the east of France, specialized in mechanical parts. This enterprise has expanded from 40 to 400 employees in 3 years, broadened its client base from 1 to 23 countries, reduced time to market for new products from 6 to 1 week, improved reliability osv.
Der er altså mængder af eksempler på, hvordan netop små og mellemstore virksomheder hermed får nye muligheder. Til den irske kollega vil jeg sige, at Irland er eksemplet på, at der ved udnyttelse af sådanne nye muligheder er opstået en helt ny dynamik, både i økonomien og ved skabelse af arbejdspladser. Derfor ville jeg som irer ikke gøre mig bekymringer om, hvorvidt det kan bringe fordele for Irland. Det har det allerede i dag i høj grad gjort.
Naturligvis skal vi skabe en række tekniske og klare retsregler, det er blevet omtalt her. Databeskyttelse f.eks. er et meget vigtigt område. Folk tror altid, det er noget med registertilsynet, som har alle mulige underlige idéer. Ork nej, det vil for enhver forbruger blive et afgørende kriterium for, om vedkommende benytter electronic commerce eller ej. Hvis den ikke er garanteret, vil mange mennesker afstå fra at benytte disse nye tjenester.
Selvfølgelig skal vi, hvis det er muligt, indføre globale regler på dette område. En databeskyttelse, som kun gælder i Europa eller kun i USA, er naturligvis ingenting værd, når ens data bliver håndteret globalt. Men dette er som sagt muligt, fordi det ikke skal komme an på forskelle i fremgangsmåde, men i sidste ende kun på indholdet.
Skabelsen af arbejdspladser kan man meget smukt iagttage der, hvor der allerede foreligger statistiske tal. I 1996 arbejdede der i USA 7, 4 millioner beskæftigede i IT-industrien. I løbet af et år - fra 1995 til 1996 - blev der skabt 230.000 nye arbejdspladser i IT-industrien. Tilsvarende tal eksisterer til dels også for Europa. Selvom analysen i første omgang kun foreligger stykkevist, kan man således absolut sige, at vi her har et stort område, hvor der opstår nye arbejdspladser, og for øvrigt også sikres gamle arbejdspladser, for besparelsespotentialer og især de produktivitetsforbedringer, man kan opnå, hvis man ved produktivitetsforbedringer muliggør eller afleder et relativt højt lønniveau, er meget betragtelige. F.eks. kan den kendsgerning, at den europæiske værftsindustris konkurrenceevne er forbedret, udelukkende henføres til, at der er indført disse moderne metoder. Hvis man så med henblik på outsourcing også opfatter det som et informationsnet mellem systemfirmaer og underleverandører, så bliver der her virkelig skabt ny konkurrenceevne.
At vi med hensyn til benyttelse for øjeblikket stadig halter en smule efter USA, hænger sammen med forskellige ting, også med omkostningerne - det er allerede nævnt - men frem for alt med den større udbredelse af pc'en. Det vil for øvrigt også ændre sig i fremtiden, for der vil eksistere helt andre adgange til Internettet, ikke via en pc, men f.eks. via fjernsynsapparater. Når altså denne adgang bliver lettere og billigere, vil der i Europa blive sat en væsentlig større dynamik i gang, end vi har haft det i USA. Derfor vil jeg ikke gøre mig bekymringer herom. Det kan vi indhente, hvis vi fortsætter vores bestræbelser på samme måde som hidtil. Det er forudsætningen. Men jeg nærer ingen tvivl om, at alle medlemsstater efterhånden ser, at det er vigtigt. Parlamentet indser det helt klart, det viser jo denne betænkning. Jeg er glad for, at fru Mann igen er dukket op. Jeg følte mig helt alene, da hun forsvandt. Det viser, hvor afhængig jeg er af Deres samarbejde!

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00

Informationsprocedure mht. tekniske standarder og forskrifter
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0151/98) for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning (C4-0035/98-96/0220(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om tredje væsentlige ændring af direktiv 83/189/EØF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (Ordfører: Hendrick).

Hendrick
Hr. formand, den hurtige udvikling inden for de nye informationstjenester kræver nye reguleringsmetoder i et omfang, der ikke hindrer deres udvikling eller tilpasning af de eksisterende bestemmelser, der viser sig at være forældede eller virke mod hensigten. I visse tilfælde kan der være behov for fællesskabslovgivning, men de fleste af de nye bestemmelser vil komme fra medlemsstaterne selv. Som Kommissionen påpeger i sit forslag, er der risiko for, at medlemsstaterne udarbejder modstridende eller inkonsekvente bestemmelser, hvorved man skader det indre marked gennem en begrænsning af varers og tjenesters fri bevægelighed. Deraf udspringer behovet for koordinering inden for dette område.
Kommissionen har valgt at bruge en eksisterende mekanisme, der er rettet imod tekniske standarder, og som har vist sig at være effektiv inden for sit eget område. Ved førstebehandlingen udtrykte Parlamentet støtte til denne fremgangsmåde. Men vi gav imidlertid også udtryk for bekymring på flere områder, som findes i 17 ændringsforslag til Kommissionens forslag. Disse ændringsforslag kan grupperes i følgende brede kategorier. For det første de sociale, samfundsmæssige og kulturelle aspekter, der skal tages i betragtning, navnlig behovet for ekspertrådgivning på disse områder. For det andet opretholdelsen af sektorspecifikke regler. For det tredje skal den fri etableringsret sikres. For det fjerde et aktivt samarbejde mellem medlemsstaterne og Kommissionen. For det femte en tydeligere definition af begreber og deres dækningsområde, fremtidig revision og tilhørende EU-initiativer, juridiske og formelle aspekter.
Når man ser på selve den fælles holdning, må jeg sige, at den ved første øjekast - og på trods af den forholdsvis omfattende støtte fra Kommissionens side - ser skuffende ud. Kun et ændringsforslag, et meget lille et, er kommet med helt uændret. Men selvom ordlyden er blevet ændret betydeligt, har man taget de fleste af Parlamentets synspunkter i betragtning. Rådet delte Parlamentets ønsker med hensyn til de kulturelle aspekter og udelukkede udtrykkelig enhver indgriben i proceduren på det kulturpolitiske og audiovisuelle område.
Andre sektorspecifikke aspekter er også kommet i betragtning, nemlig finansielle tjenesteydelser, på en måde, der er bevis for en samstemmende analyse af, hvad der kræves af en effektiv lovgivning. De fleste af de spørgsmål, Parlamentet rejste vedrørende formelle eller juridiske aspekter, er taget med eller behandlet på anden vis. Ikke alt er dog fuldt ud tilfredsstillende. Jeg har stillet fem ændringsforslag ved andenbehandlingen, hvoraf alle vedrører punkter, der allerede blev taget op ved førstebehandlingen.
I ændringsforslag 1 opfordres Kommissionen til at gøre en yderligere indsats med henblik på en nødvendig tilpasning af reglerne som reaktion på udviklingen inden for sektoren. Jeg finder dette vigtigt, da direktivet ikke skal betragtes som noget statisk, men derimod som et værktøj i stadig udvikling til brug ved lovgivning vedrørende tjenester inden for informationssamfundet. Ændringsforslag 2 vedrører oprettelsen af en høringsgruppe bestående af eksperter. Jeg mener, at omfattende høringer har stor betydning, og ekspertrådgivning bliver stadig vigtigere inden for et område, der teknisk set bliver mere og mere komplekst. Jeg ønsker at se en klar forpligtelse til at høre eksperter fra industrien og den akademiske verden, ideelt set i form af en gruppe. Ændringsforslag 3 vedrører tjenesteyderes etableringsfrihed. Manglende etableringsfrihed udgør en alvorlig hindring for det indre markeds effektive funktion. Det betyder, at regler, der indføres i en medlemsstat, kan bruges til at hindre organisationer fra andre medlemsstater i at etablere sig i det pågældende land. Gennem ændringsforslag 4 får både Kommissionen og medlemsstaterne ret til at indsende detaljerede udtalelser, hvor de forklarer, hvorfor de planlagte foranstaltninger skaber hindringer for varernes fri bevægelighed. Hvis den pågældende medlemsstat ikke tager hensyn til sådanne udtalelser, skal den klart anføre grundene til, at dette ikke kan lade sig gøre. Denne bestemmelse gælder kun for de aspekter af direktivet, der har med informationssamfundet at gøre. I ændringsforslag 5 henvises der igen til bestemmelserne vedrørende etableringsfrihed for tjenesteydere, og det begrundes med det argument, jeg anførte tidligere.
Jeg mener, at disse ændringsforslag er realistiske; jeg mener, at ændringsforslagene er minimalistiske; og jeg mener, at ændringsforslagene har til formål at opnå den bredest mulige enighed og dermed også, håber jeg, et kvalificeret flertal i Parlamentet. Jeg ser frem til Parlamentets støtte ved andenbehandlingen.

Carlsson
Hr. formand, hr. kommissær, ærede kolleger, jeg vil lykønske Hendrick med betænkningen, som har en hel del kloge motiveringer. Lad mig citere: "Den hastige ekspansion inden for nye informationstjenester skaber et behov for nye metoder, hvorved man kan regulere disse tjenester i det fornødne omfang uden at hindre deres udvikling samt tilpasse eksisterende bestemmelser, som måtte vise sig at være forældede eller kontraproduktive«.
Det er naturligvis meget vigtigt, at den regulering, der sker af informationsteknologien, er velovervejet. Risikoen er, at gammeldags reguleringsiver tager fart og ses som en enkel måde at løse problemer og besværligheder på inden for den nye teknik. Der er flere, der tror, at vi kan løse problemer ved at skabe flere regler og lovgive på traditionel vis, men det er sjældent tilfældet.
Naturligvis vil der, netop som Hendrick påpeger, i visse tilfælde være behov for initiativer fra Fællesskabet, når det gælder om at skabe regler og love for denne sektor. Præcis som det også blev påpeget i udtalelsen, er det medlemsstaterne, der i de allerfleste tilfælde vil komme til at stå for de fleste nye forordninger.
Det er naturligt, at der nu i denne særdeles grænseoverskridende sektor sker en kontinuerlig udveksling af information om, hvad der sker. I de tilfælde, hvor man opdager afarter og problemer, må disse diskuteres mellem beslutningstagerne i Unionen og i stigende udstrækning globalt. Vi må dog ikke glemme at samtidig tage de aktører, der findes på dette marked, med i diskussionerne, for at få deres syn på problemerne og for at høre om mulige løsninger. Hvis man ikke finder nogen anden udvej, bør man måske gribe til regulering. Det er imidlertid meget vigtigt, at det ikke bliver nationale særregler, som ikke bare risikerer at blive helt virkningsløse, men som også risikerer at besværliggøre handel, informationsspredning og rejse nye hindringer på det indre marked.
På linje med dette mener jeg, at Rådets fælles holdning er en god holdning. Rådet angriber problemet med den grænseoverskridende virksomhed, uden at for den skyld udtrykke ambitioner, som peger i en reguleringsivrig retning. Vi i PPE-gruppen mener, at også de ændringsforslag, som Hendrick har foreslået, og som det økonomiske udvalg har vedtaget, går i den retning, som jeg taler for.
Jeg vil afslutte med at igen citere Hendrick i indledningen: "Kommissionen skal med jævne mellemrum undersøge udviklingen på markedet for nye tjenester i informationssamfundet, særligt hvad angår konvergensen mellem telekommunikation, informationsteknologi og medier, samt om nødvendigt tage initiativer til en hurtig tilpasning af lovgivningen for at fremme den europæiske udvikling af nye tjenester«. Personligt vil jeg tilføje, at jeg er overbevist om, at det bliver bedst, hvis vi ikke får alt for mange regler på dette område.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, standarder og tekniske forskrifter er et ekstremt vigtigt erhvervspolitisk instrument. Det drejer sig om at tilvejebringe gennemsigtighed og fremme kommunikation. Jeg vil skelne mellem to planer, nemlig det horisontale plan, hvor det drejer sig om aktiviteterne i medlemsstaterne, og det andet, det europæiske plan. Det forekommer mig at være særligt vigtigt også at inddrage de stater, der ønsker en tiltrædelse, i disse overvejelser og til sidst også at få gang i kommunikationen med "resten af verdenen«.
Særdeles vigtigt er også det vertikale plan. Jeg mener, at vi på det vertikale plan har opnået visse fremskridt med harmoniseringen, men at også systemet med gensidige anerkendelser har bragt ganske mange fordele
Endelig kan et tredje plan, meddelelsespligten, også udgøre grundlaget for den frie bevægelighed af varer. Jeg overvejer, om det ikke er fornuftigt at lade disse systemer bestå ved siden af hinanden. For os er det vigtigt, at markedet kan reagere hurtigt og billigt. Spørgsmålet er, hvordan man fra europæisk side kan støtte tilvejebringelsen af standarder. Jeg tror, det ville være hensigtsmæssigt at oprette en task force for disse nye forskrifter. Man kunne også i forskningsrammeprogrammet tage skridt til på et tidligt tidspunkt at tage hensyn til de udviklinger, der tegner sig. Hertil behøver vi infrastruktur, hvor den eksisterende infrastruktur måske bare skal reorganiseres, og vi behøver naturligvis også uddannelse.

Bangemann
Hr. formand, jeg kan fatte mig i korthed, selvom jeg derved ikke helt yder betydningen og kvaliteten af denne betænkning retfærdighed. For når vi her ligesom også på vareområdet kan gennemføre en sådan forskrift, hvilket nu er muligt takket være Parlamentets bestræbelser, så undgås derved naturligvis en opsplitning af markedet, som slet ikke kan undgås på anden måde, som vores erfaringer viser. Det er altså med sikkerhed en meget betydningsfuld udvikling, vi drøfter i dag. Men i betragtning af tiden, og fordi vi jo i grunden er enige på alle punkter, kan jeg begrænse mig til at takke ordføreren og til at meddele, at vi overtager alle de ændringsforslag, han nu har redegjort for, således at vi håber, at vi i løbet af kort tid har et til den tid væsentligt forbedret forslag som lovgrundlag.

Presidente
Mange tak, hr. kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00

Nummerportabilitet og fast operatørvalg
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A4-0127/98) for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning (C4-0104/98-97/0250(COD)) fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 97/33/EF for så vidt angår nummerportabilitet mellem operatører samt fast operatørvalg (Ordfører: W.G. van Velzen).

van Velzen, W.G.
Hr. formand, ærede kommissær, mine damer og herre, for det første vil jeg sige mine kolleger tak for det behagelige og gode samarbejde og den hastighed, hvormed vi har kunnet afvikle anden behandlingen, i det mindste i Parlamentet. Efter at først og fremmest virksomhederne har kunnet nyde godt af liberaliseringen af telesektoren glæder det mig, at den almindelige forbruger nu også med dette forslag om nummerportabilitet og "carrier preselection«, som det nu foreligger, kan plukke frugterne af liberaliseringsprocessen. Forslaget omfatter indførelse af nummerportabilitet mellem operatører samt fast operatørvalg. Herved kan forbrugerne beholde deres telefonnummer, hvis de skifter telefonselskab, mens de samtidig ved at indtaste en simpel kode pr. samtale kan vælge en anden operatør. Hr. formand, jeg er helt overbevist om, at konkurrencen mellem telefonselskaberne stimuleres kraftigt med disse instrumenter, og for det meste fører det til lavere priser, og det er naturligvis gode nyheder for forbrugerne, særligt hvis servicen også øges herved.
Hr. formand, der er indgivet et ændringsforslag på vegne af ECON, og det er for en sund udvikling af konkurrencen på telemarkedet af stor betydning, at modet ikke tages fra forbrugerne med hensyn til at skifte operatør. Vi har i begyndelsen af januar allerede set, hvilken virkning det har, og derfor skal de nationale tilsynsmyndigheder påse, at samtrafikprisen for operatørvalg er omkostningsorienteret, og at eventuelle direkte gebyrer ikke afholder forbrugerne fra at benytte faciliteten. På den baggrund har Deres ordfører indgivet et ændringsforslag, der er godkendt af ECON. Her, og det vil jeg gerne understrege, hr. formand, anvender jeg definitionen af omkostningsorienteret, som den anvendes i samtrafikdirektivet, og det betyder, at man skal tage hensyn til parternes dominerende markedsposition. Det gælder selvfølgelig ikke for de nye, mindre operatører. Jeg anmoder derfor Kommissionen om at føre strengt tilsyn med indførelsen af nummerportabilitet mellem operatører samt fast operatørvalg. Det ville glæde mig, hvis Kommissionen hvert år vil aflægge rapport herom til Parlamentet. Jeg roser kommissæren, fordi Kommissionen igen i går har grebet ind over for fem medlemsstater, fordi hverken tilladelsessystemet eller samtrafikdirektivet gennemføres eller gennemføres korrekt af disse medlemsstater.
Hr. formand, jeg vil gerne gøre en bemærkning om det europæiske alarmnummer 112, og jeg må desværre på det punkt lufte min frustration. Allerede for et par måneder siden stillede jeg spørgsmål herom til Kommissionen, og jeg fik dengang et svar, som jeg vil kalde intetsigende. Derefter stillede vi nye spørgsmål og indtil nu ikke fået svar. Anvendelsen af alarmnummer 112 i Den Europæiske Union skulle i henhold til Rådets beslutning af 6. august 1991 være operationelt senest den 31. december 1996, men i de forløbne måneder, hr. formand, har det vist sig, at alarmnummeret virker dårligt i praksis. F.eks. har udlændinge problemer i en række medlemsstater med 112, fordi personalet på alarmcentralerne kan for få sprog. Hvordan skal jeg som nederlænder gøre mig forståelig i Grækenland, når jeg drejer alarmnummeret. Det viser sig endvidere, at i nogle medlemsstater er alarmnummeret indført sideløbende med de gamle alarmnumre. Jeg henviser f.eks. til, at politiet i Belgien stadig kører rundt med henvisninger til det gamle alarmnummer. Belgacom udgiver lister, hvoraf det fremgår, at 112 ikke eksisterer. Her siger jeg, hr. formand, eksistensen af to parallelle alarmnumre, et nationalt nummer og et europæisk nummer, det er da ikke i overensstemmelse med hensigten med ét europæisk alarmnummer. Jeg finder også, at symbolvirkningen derved går tabt for borgerne. Jeg spørger derfor også kommissæren: I hvilke medlemsstater er alarmnummer 112 endnu ikke indført? Hvis kommissæren ikke har den konkrete information, vil han så straks sørge for, at der iværksættes en hasteundersøgelse. Andet spørgsmål, hvilke skridt, hvilke aktioner vil kommissæren iværksætte for at sørge for, at medlemsstaterne opfylder deres forpligtelser, der er en følge af beslutningen? Hvad er hans holdning til, at personalet på alarmcentraler i medlemsstaterne skal beherske mindst tre sprog, der tales mest, for også på dette punkt at kunne hjælpe den stakkels turist.
Til sidst skal jeg kun sige, at min gruppe selvfølgelig gerne stemmer for den fælles holdning suppleret med ændringsforslag.

Read
Hr. formand, hr. van Velzen må være træt af at lytte til mine lykønskninger. Vi bruger tiden på at ønske hinanden tillykke sent om aftenen, når kun kommissæren kan høre os. Men ikke desto mindre, det er placeringen af endnu en brik i puslespillet på telekommunikationsområdet, og det ønsker jeg ham tillykke med.
Jeg har ikke meget at tilføje til hans egne bemærkninger, bortset fra at jeg i høj grad støtter hans bemærkninger om behovet for at erkende sammensmeltningen mellem markederne for mobil- og fastlinjetelekommunikation. Det går så hurtigt, at forbrugerne er ligeglade med, om de foretager deres opringning fra en fast telefon eller en mobiltelefon, så længe de kommer igennem effektivt og billigt og kan foretage deres opkald. For mig at se er det meget fornuftigt at opfordre til nummerportabilitet inden for mobiltelefonområdet så hurtigt som muligt. Jeg håber meget, at Kommissionen vil kunne fremsætte nogle bemærkninger om dette. Vi får den famøse revision i 1999, men vi kan virkelig ikke læsse det hele oven i den revision. Vi skal være sikre på, at når markederne smelter sammen, har vi nogle bestemmelser og juridiske rammer til at tage højde for det.
Mit andet punkt drejer sig om noget i den forklaring, ordføreren henviste til, og det drejer sig om brugen af 112-nummeret. Jeg vil gerne føje et ekstra spørgsmål til ordførerens spørgsmål til hr. Bangemann. Er der noget bevis for, at forbrugerne i nogle lande kommer til at betale for opkald til nummer 112 eller andre alarmnumre, når opkaldet sker fra en mobiltelefon? Hvis ikke De har svaret nu, vil jeg være Dem taknemmelig, om De kunne sende det til mig skriftligt.
Der er behov for langt større forsigtighed, end ordførerens forklaring lader forstå, ved ændringen af de nationale nødopkaldsnumre til 112. Det billede, ordføreren tegner, er meget bekymringsvækkende. Men jeg når måske frem til en anden konklusion: Frem for at fremskynde processen skal vi måske bruge langt mere tid og langt flere kræfter på et folkeoplysningsprogram for at sikre, at før vi tager det sidste og uigenkaldelige skridt, er forbrugerne - navnlig ældre mennesker og folk, der ikke er vant til at bruge telefonen - helt sikre på, hvad alarmnummeret er, og hvilke procedurer, der gælder for brugen af alarmnumrene, både fra faste telefoner og mobiltelefoner.
Så jeg maner til forsigtighed og vil sætte pris på et svar på dette spørgsmål. Ellers støtter vi hr. van Velzens betænkning og anbefaler den over for Dem.

Bangemann
Hr. formand, det er rigtigt, hvad fru Read sagde. Vi behøver ikke igen at lykønske hinanden, vi har jo haft et særdeles godt samarbejde. Det, ordføreren her foreslår, er også acceptabelt for os.
Jeg vil blot komme ind på spørgsmålene. Som van Velzen selv har sagt: Hvis den ændring, han har redegjort for, vedtages, vil det føre til, at medlemsstaterne ikke kan pålægge de markedsdeltagere, som ikke hidtil har haft nogen betydelig position på markedet, at gebyrer for fast operatørvalg skal rette sig efter omkostningerne. Men det har han jo selv sagt, så det behøver vi ikke at strides yderligere om. Vi vil så formulere det på tilsvarende måde.
Hvad gennemførelsen af nummeret 112 angår, så er det for øjeblikket kun i Grækenland, det endnu ikke er gennemført. Derfor fortsætter vi også proceduren mod Grækenland. Mod de andre medlemsstater, som oprindeligt heller ikke har gjort det, kan proceduren ikke fortsættes, fordi den jo de facto er ubegrundet.
Men vi vil virkelig tage det, fru Read har sagt, ganske alvorligt. Vi må tale med de regulerende myndigheder og også på anden måde med de medlemsstater, som nu indfører dette nye nummer 112, og sige til dem, at de skal reklamere for det og sørge for, det bliver kendt, for ellers opstår der en ganske besynderlig situation, nemlig at der er et nummer, men det er ikke kendt. Det gamle nummer, som er kendt, kan ikke mere benyttes. Det skal ske ved en smidig overgang, men det er absolut praktisabelt.
Angående kravet om, at alarmcentraler bør være i stand til at arbejde på mindst tre fællesskabssprog - i princippet ja, som Radio Eriwan ville svare - men det vil være vanskeligt at gennemføre i praksis, for når ikke engang kontroltårne i lufthavnene er i stand til at tale engelsk - og det er det eneste sprog, der skal tales der - så har jeg nok mine tvivl om, hvorvidt det så umiddelbart ville fungere med tre fællesskabssprog i disse centraler. Men man kan undersøge det, vi kan propagandere for det og se, hvor langt vi kan komme, for disse alarmnumre benyttes jo også af mennesker, som er på besøg, og som nu engang ikke taler landets sprog. Jeg mener, det var de spørgsmål, jeg skulle komme ind på. Jeg håber, at der nu snart kommer den endelige afgørelse.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Bangemann.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00

Mærkning af levnedsmidler, der er fremstillet af genetisk modificerede organismer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0181/98) af K. Collins for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Rådets forordning (EF) om obligatorisk anførelse af andre end de i direktiv 79/112/EØF foreskrevne oplysninger på mærkningen af visse levnedsmidler, der er fremstillet på grundlag af genetisk modificerede organismer (KOM(98)0099 - C4-0227/98-98/0811(CNS)).

Liese
Hr. formand, det er en skam, at ordføreren ikke er her, men jeg vil gerne kort redegøre for PPE-gruppens holdning til betænkningen af Collins.
På fredag i denne uge vil vi fejre et mindeværdigt jubilæum. Så har nemlig novel food -forordningen været i kraft et år, uden at borgerne i Europa har oplevet nogen som helst praktiske konsekvenser heraf. Det skyldes med sikkerhed, at vi på nuværende tidspunkt endnu ikke har retskraftigt gældende gennemførelsesbestemmelser, og det skyldes, at de produkter, der allerede i stort omfang findes på markedet - genteknisk modificeret majs og genteknisk modificeret soja - blev taget ud af novel food -forordningen, og at Kommissionen har foretaget den fortolkning, at det ikke drejer sig om nye produkter. Jeg syntes dengang, at det var ærgerligt, men jeg synes, det er godt, at det nu er blevet foreslået at mærke også disse produkter. Hr. Bangemann, De er i de sidste år blevet kritiseret meget i forbindelse med dette dokument. Her har vi for en gangs skyld en anledning til at rose Dem for, at De har fremsat dette forslag, og jeg mener, at forslaget som helhed ikke er så dårligt, som det undertiden gøres til.
Der er nogle punkter, som vi kan strides om. PPE-gruppen støtter i det store og hele forslagene fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, men man kan absolut have delte meninger om dem.Vi har den mening, at man enten skulle fastsætte en de minimis -værdi, som dog ikke, som nogle foreslår, skulle ligge på 5 %, således at man i grunden slet ikke mere kan gå ud fra, at der stadig findes nogen som helst genteknisk modificerede levnedsmidler. Så kan nemlig enhver lægge alt muligt ind i sin fortolkning. Der skal tværtimod fastsættes meget lave værdier, og her skal Den Videnskabelige Komité for Levnedsmidler fremsætte forslag. En liste af produkter, som ikke skal mærkes, kunne være til stor hjælp, men jeg mener ikke, at nogen part bør lægge sig fuldstændigt fast i denne strid, her skal et kompromis være muligt.
Personligt mener jeg, at den "kan«-bestemmelse, der er foreslået af Kommissionen, slet ikke er så dum, dvs. at man også skal kunne benytte mærkningen "kan indeholde«, når man ikke ved, om der er indeholdt genteknisk modificerede produkter. Min vigtigste bøn til Kommissionen, men også indirekte til Ministerrådet, er følgende: Bliv nu endelig enige! Enhver skal vise evne til kompromis. Alle skal slække på ekstreme standpunkter. Det kan simpelthen ikke være rigtigt, at borgerne til trods for, at der findes en regulering, skal vente på gennemførelsesbestemmelserne. Vi har brug for en klar afgørelse, for at industrien og forbrugerne ved, hvor de står, og dertil kræves der vilje til kompromis fra alle sider.

Lannoye
Hr. formand, på nuværende tidspunkt vil De forhåbentlig være lidt mere overbærende med taletiden, især fordi ordføreren uden tvivl er i færd med at spise asparges, som, jeg håber, ikke er genmanipulerede.
Ærede kolleger, hr. kommissær, det er nu et år siden, næsten på dagen, at forordningen om novel food trådte i kraft, i hvert fald i teorien, for i praksis er den totalt lammet. I dag er vi stadig i gang med at diskutere, hvordan vi skal løse et alvorligt problem for forbrugeren: Hvad skal der stå på etiketten for et novel food -produkt? Hvilke kriterier skal der bruges? Hvilken analysemetode er pålidelig? Hvad skal man gøre, når genetisk modificerede organismer blandes med næringsmidler af samme type, som ikke er modificerede? Disse er spørgsmål, som der ikke findes tilfredsstillende svar på i dag, i hvert fald ikke i Kommissionens forslag. Kommissionen søger at komme ud af blindgyden ved som supplement til direktivet fra 1979 at foreslå en ny forordning om mærkning, som skal anvendes på genetisk modificeret soja og majs, der blev introduceret på markedet længe før novel food -forordningens ikrafttrædelsesdato.
Hvad foreslår Kommissionen? Den går ind for et system, der er baseret på identificeringen af modificeret DNA eller modificerede proteiner i det endelige produkt til forbrugeren. Dette betyder faktisk, at 50 % af de forarbejdede levnedsmidler undslipper enhver form for mærkning, fordi det modificerede DNA eller de modificerede proteiner bliver forarbejdet eller ødelagt i det endelige produkt. Det er ikke det, som forbrugeren ønsker. Forbrugeren ønsker at vide, hvor produktet kommer fra, og om det er genetisk modificeret. Derimod er det dét, som industrivirksomhederne ønsker, for de er meget bange for, at forbrugerne vil forkaste deres produkter. Dette er problemstillingen. Hvad skal vi så gøre? Der findes et alternativ, som Kommissionen i øvrigt nævner. Det består i at analysere råvarerne i begyndelsen af produktionskæden og ved hjælp af et oprindelsesbevis garantere, at et produkt ikke er genetisk modificeret, og derefter, naturligvis, følge alle de afledte produkter indtil de færdige produkter. Denne metode anbefaler vi, De Grønne i Europa-Parlamentet, varmt.
Vi har stillet ændringsforslag i denne henseende og ser gerne tilføjet, at producenterne af genetisk modificerede produkter afholder udgifterne for alle analyser. Det ville være skandaløst, hvis de, som garanterer, at deres produkter er ikkemodificerede, skulle betale for analyserne.

Formanden
Mange tak, hr. Lannoye. Med en meget velvillig fortolkning af forretningsordenen accepterer Præsidiet, at ordføreren, hr. Collins, erstattes "en catastrophe« af hr. Bowe. Men kun på grundlag af en meget velvillig fortolkning, idet det skal bemærkes, at en anmodning om stedfortræder i lignende tilfælde i mindste er Præsidiet i hænde på passende måde og i passende tid, og ikke når beslutningen skal tages

Bowe
Hr. formand, dette forslag er utrolig vigtigt, idet det skaber en vis grad af klarhed i det, der i det sidste år har været en yderst uklar og forvirret situation, og det er også på høje tid. Spørgsmålet om mærkning af genetisk modificerede levnedsmidler er vigtigt med henblik på at bevare offentlighedens tillid til udviklingen inden for den bioteknologiske industri og markedsføring af bioteknologiske produkter.
Problemet har været, at bestemte produkter, som var afledt af gensplejset soja og majs, kom på markedet, før direktivet om nye levnedsmidler blev vedtaget. Derfor har der været et juridisk tomrum og ingen virkelig effektiv mærkningsprocedure for disse levnedsmidler. I Kommissionens oprindelige forslag, som stadig er til behandling i Rådet, forsøger man at løse nogle af problemerne med mærkning af genetisk modificerede produkter. Men jeg må sige, at hvis man gennemgår Kommissionens forslag, er det lige som krofatter siger om det rådne æg i vittigheden - noget af det er skam fremragende.
Jeg vil navnlig kritisere den del af Kommissionens forslag, hvor man foreslår at indføre mærkningsteksten "kan indeholde«. For mig at se er teksten "kan indeholde« som skabt til at skabe forvirring og mistillid snarere end tillid hos befolkningen. Derfor har Parlamentet fremsat et forslag, der vil skabe klarhed, sikre, at produkter, der indeholder dele af genetisk modificerede produkter, der kan påvises gennem rimelige prøver, til en rimelig pris og med rimelig nøjagtighed, mærkes på behørig vis. Dette vil skabe en vis tillid på markedet og forhåbentlig også en vis grad af sympati og forståelse i befolkningen, hvilket vil være en tilskyndelse til fortsat produktion af genetisk modificerede produkter og til den bioteknologiske industri i almindelighed. Man bør ikke undervurdere betydningen af befolkningens tillid til opbyggelsen af klare rammer, inden for hvilke den bioteknologiske industri kan udvikle sig. De juridiske rammer er udmærkede og af kolossal betydning, og juridisk stabilitet og klarhed er udmærket. Men derudover behøver man befolkningens tillid, hvis disse produkter skal markedsføres rigtigt.
De forslag, De sidder med foran Dem, indeholder regler og bestemmelser, der er tydelige, forståelige, baseret på god videnskabelig praksis og giver befolkningen de oplysninger, den behøver for at træffe sit valg på et velinformeret grundlag. Det er helt klart, at hvis vi tager de nuværende regler og bestemmelser og anvender dem på produkterne på markedet, vil et betydeligt antal varer i et almindeligt supermarked skulle mærkes. Det tror jeg ikke, at vi skal være bange eller bekymrede for. Vi skal være glade for, at befolkningen får oplysninger, som den kan bruge til at træffe et valg. Når befolkningen har fået disse oplysninger, og når den har tillid til produktet, er jeg overbevist om, at i forbindelse med nogle af de produkter, der kom tidligt ud på markedet - jeg tænker f.eks. på den genetisk modificerede tomatpuré, som nu sælger dobbelt så meget som almindelig tomatpuré i Det Forenede Kongerige - vil man se, at befolkningen langsomt udvikler en forkærlighed for de genetisk modificerede produkter, når den bliver klar over, at de er harmløse, af god kvalitet, troværdige, stabile og på ingen måde udtryk for, at en stor bioteknologisk virksomhed forsøger at skabe overskud ved hjælp af et farligt produkt, som kan være sundhedsfarligt.
Jeg tror, at når først befolkningen har det mærkede produkt foran sig og ser de fordele, der ligger i anvendelsen af genetisk modificerede produkter på markedet, vil den mene, at vores arbejde her i aften - de få lykkelige, der er her i aften, nærmest et broderskab - udgør et skridt på vejen mod en langt mere logisk og fornuftig tilrettelæggelse af det europæiske marked. Et marked, hvor bioteknologiske produkter accepteres som noget normalt, fornuftigt, sundt og acceptabelt i modsætning til den nuværende holdning, hvor de behandles med mistænksomhed, mistillid og nærmest som resultatet af en form for underlig og uacceptabel videnskab.
Jeg håber, at Kommissionen lytter til det, vi siger, og er parat til at ændre sit forslag, for vi ved, hvad befolkningen tænker. Jeg fortæller Dem nu, at hvis De ønsker at sælge disse produkter, er der brug for denne mærkning.

Bangemann
Jeg vil ikke komme ind på det, hr. Liese endnu en gang har omtalt. Jeg vil kun minde ham om, at novel food-forordningen til sidst blev vedtaget i den form, som Parlamentet accepterede. Jeg sagde dengang, da der blev istemt store triumfsange her i Parlamentet, at det var lidt for tidligt, fordi jeg ikke anså reguleringen for særligt praktisabel. Jeg lagde dengang overhovedet ikke skjul på min mening. Det blev jeg kritiseret for dengang, og nu bliver jeg oven i købet kritiseret for det, jeg dengang advarede imod! Men det er jo måske Kommissionens lod.
Det fører mig nu direkte til den sag, det drejer sig om i dag. Selvfølgelig vil også vi bidrage til en løsning, og vi er jo gået ud fra to principielle forudsætninger. For det første: Lige meget hvilken fremgangsmåde, hvilket kriterium der vælges, skal det relatere til videnskabelige resultater. Vi ved, at videnskabelige resultater er i stadig udvikling. Ingen videnskabelig konstatering har bestandighed ud over 10 eller 20 år, men hvis vi giver fuldstændigt afkald på at lade os vejlede af videnskabelige resultater, befinder vi os på tilfældighedernes overdrev. Der kan man gøre, hvad man vil. Det er efter vores mening ikke fornuftigt, og det svarer i øvrigt heller ikke til retsstatslige principper. Jeg kan ikke pålægge nogen en forpligtelse, som jeg så at sige griber ud af den blå luft.
For det andet bør vi foreskrive en mærkning, som giver forbrugerne informationer, som de derefter rent faktisk kan håndtere, og som betyder noget for dem. Angående det første spørgsmål befinder vi os efterhånden i overensstemmelse med det, der er resultatet af Rådets diskussioner. Så må vi se. Rådet har kæmpet sig frem til at henholde sig til videnskabelige resultater. På tre punkter har det en anden opfattelse end vi, nemlig angående spørgsmålet om en tærskel, et minimum og ved spørgsmålet om en negativliste. Hvis man ved disse to spørgsmål henholder sig til videnskabelige resultater, betyder det nemlig, at man for øjeblikket slet ikke kan træffe nogen afgørelse. Det siger jeg nu endnu en gang i al tydelighed. Men hvis vi til sidst bliver tvunget af Parlamentet og Rådet til at gøre noget sådant, så skal vi jo nu engang gøre det. Vi vil ikke stille os imod det. Jeg er absolut parat til at sige, at det så altså er det, flertallet mener.
Vedrørende det tredje spørgsmål, det om may contain , har jeg en anden opfattelse end Parlamentet. Dette may contain har en helt række af fordele, for øvrigt også for forbrugeren, men i første række også for den lille virksomhed, som slet ikke er i stand til at gøre alt det, som er nødvendigt for måske at anbringe en etiket med oplysningen "indeholder ikke«. Alle disse mennesker vil være tvunget til at mærke med oplysningen "indeholder« for at være sikre på, at de ikke påføres eventuelle erstatningskrav. De vil så se, hr. Bowe, at allerede i dag skal efter vores beregning ca. 60 % af processed food mærkes, og hvis man vil være sikker, dvs. "contains GMO«, at så måske 90 % eller 100 % skal mærkes på denne måde. Det er i så tilfælde en zero information for forbrugeren, for hvis denne slet ingen mulighed har mere for at købe et "GMO-frit« produkt, fordi producenten mere eller mindre er tvunget til at sikre sig mod enhver risiko på grund af bestemmelser om erstatningsansvar, så er der slet ingen informationer mere for forbrugeren.
Jeg siger endnu en gang, at det er mit standpunkt. Det har jeg haft siden begyndelsen. Det er rigtigt, hr. Liese, at jeg er blevet skældt ud for det. Efterhånden ser mange mennesker, netop også hos de Grønne - det er måske ikke ligefrem den støtte, man havde ønsket sig, men alligevel, det er jo godt, hvis man for en gangs skyld vil støtte mig i dette spørgsmål - de ser, hvor farligt det er, det flertallet her gør. I den forbindelse skal jeg fortælle en anekdote fra Bayern. Da man engang bebrejdede et parlamentsmedlem fra Bayern, at han med et flertal havde tromlet et ganske fornuftigt standpunkt i jorden, sagde han, at det var muligt, at de andre var fornuftigere, "men vi er de fleste «. Jeg håber, man kan oversætte det på passende måde til alle sprog.
Altså, De er de fleste , og nu må vi så se, hvordan vi kommer til rette med Rådet. Naturligvis vil Kommissionen ikke modsætte sig et kompromis, men De kan ikke tage os det ilde op, når vi højt og tydeligt siger, at en løsning under de og de omstændigheder ikke er praktisabel eller ikke vil give forbrugeren de informationer, vedkommende ønsker. Det er det, der er problemet, ikke tilliden! Der har jeg samme opfattelse som De. Tilvænningsprocessen vil sikkert føre til, at denne angst, som vi nu til dels lever i, forsvinder. Men der vil trods alt stadig være en berettiget interesse hos forbrugerne. De ved, er det nu tilsat GMO, eller er det ikke tilsat GMO? Denne interesse kan vi i sidste ende ikke opfylde. Det er min opfattelse og hidtil endvidere også Kommissionens opfattelse.

Lannoye
Hr. formand, jeg vil gerne anmode kommissæren om en præcisering. I forslaget til forordning er der uden tvivl en fejl eller en unøjagtighed, eftersom man taler om produkter, som er blevet markedsført og mærket før ikrafttrædelsen af forordningen. Det engelske ord er "products«. Jeg formoder, at det faktisk drejer sig om lagre eller tidligere leverancer. Det drejer sig om det, der allerede er lagret. Men hvis der menes "produkter«, er termen tvetydig.

Bangemann
Efter min mening er der her ingen mulighed for misforståelse, for relativsætningen siger jo tydeligt "som var på markedet før ikrafttrædelsen«. Dvs. det drejer sig enten om et stock eller om et produkt, men det skal nu engang have været på markedet før ikrafttrædelsen. Det er da klart og entydigt! Om det var et stock eller kun et produit , som måske først befandt sig i produktionsprocessen, er i så tilfælde ligegyldigt, det kommer an på tidspunktet.

Bowe
Hr. formand, jeg har et enkelt, kort spørgsmål til kommissæren. Hvis Kommissionen vil have folk til at acceptere disse produkter, hvorfor giver den så ikke folk det, de ønsker, nemlig enkelhed og klarhed. Fjern det der med "kan indeholde«. Hvorfor vil De have "kan indeholde« med? Bare giv folk enkelhed og klarhed. Lad dem vælge selv. Vis befolkningen tillid.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.38)

