Aktuel og uopsættelig debat (indsigelser)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er afstemning om indsigelserne i forbindelse med debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning (artikel 47 i forretningsordenen).
Vedrørende punkt II - Atomaffald

Roth
Hr. formand, det undrer mig, at De på grundlag af artikel 47 har godkendt den indsigelse mod debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål, der går ud på at erstatte spørgsmålet om transport af atomaffald med emnet valget i Bosnien. Jeg henviser til artikel 47, hvori der står, at et beslutningsforslag fremsat i overensstemmelse med stk. 1 ikke kan opføres på dagsordenen for en debat om aktuelle osv. spørgsmål, hvis dets emne allerede er opført på dagsordenen for den pågældende mødeperiode.
Nu forholder det sig helt uden tvivl således, hr. Hänsch, at emnerne det tidligere Jugoslavien, Bosnien og valget allerede står på dagsordenen i flere betænkninger, der skal drøftes i eftermiddag. I betænkninger af hr. Alavanos, hr. Mendiluce Perreiro, hr. Giansily, hr. Titley og i betænkning af hr. Pex gælder det jo dette emne. Det undrer mig meget, at De overhovedet har tilladt PPE-Gruppens forslag. Dermed er der skabt præcedens! Jeg anmoder om, at dette spørgsmål vil blive behandlet endnu en gang på Formandskonferencens møde i eftermiddag, da der i praksis hidtil altid er blevet fremført det argument, at aktuelle og uopsættelige spørgsmål ikke tillades, dersom emnet allerede bliver behandlet i anden sammenhæng.

Formanden
Fru Roth, vi vil efter Deres ønske behandle spørgsmålet i eftermiddag på Formandskonferencens møde, men med hensyn til i formiddag og med hensyn til den aktuelle og uopsættelige debat har Parlamentet truffet sin afgørelse, og derved bliver det.

Det Europæiske Råds møde den 21.-22. juni i Firenze - Regeringskonferencen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under et om
redegørelser fra Rådet og Kommissionen om forberedelsen af Det Europæiske Råds møde den 21.-22. juni i Firenze; -mundtlige forespørgsler (B4-0444/96 - O-0115/96) af López for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål til Rådet og (B4-0445/96 - O-0116/96) til Kommissionen om regeringskonferencens forløb.Jeg har netop fået at vide, at den italienske udenrigsminister og formand for Rådet, hr. Dini, stadig er undervejs. Han er endnu ikke nået frem. Derfor foreslår jeg Dem en lidt anden fremgangsmåde end den normale, dvs. at vi indleder forhandlingen med redegørelsen fra Kommissionen, så at vi ikke spilder tiden. Jeg vil også underrette den italienske udenrigsminister derom. Hr. Santer, formand for Kommissionen, er rede til at indlede dagens forhandling med sin redegørelse. Hr. Santer, jeg giver Dem ordet.

Santer
Hr. formand, mine damer og herrer, Det Europæiske Råds møde, der finder sted i Firenze om et par dage, er af særlig betydning for vor Union.
Jeg glæder mig derfor meget over denne lejlighed til at kunne delagtiggøre Dem i Kommissionens holdning til de punkter på dagsordenen for dette møde i Det Europæiske Råd, som den prioriterer højt. Men inden jeg gør dette, vil jeg straks rose det italienske formandskab for det arbejde, det har gjort i løbet af de sidste seks måneder, og som Firenze-topmødet er en værdig afslutning på.
Opgaven var ikke nem. De problemer, som Unionen stod overfor, var mange og vanskelige, og den interne politiske situation i Italien har ikke kunnet undgå at tilføje hr. Dini og hans kolleger yderligere bekymringer. Ikke desto mindre har de ved at bevare Unionen blandt deres højeste prioriteter haft held til at få det europæiske skib til at bevæge sig fremad. De har holdt den kurs, der blev lagt af Det Europæiske Råd i Madrid på trods af alle de ulykkesprofeter og sirener, der kunne have fået dem til at afvige fra den rette vej imod gennemførelsen af vore mål. Jeg vil gerne af hele mit hjerte takke de italienske myndigheder, og i særdeleshed hr. Dini, for hans dynamiske og entusiastiske bidrag som formand for Det Europæiske Råd og Rådet (almindelige anliggender).
Hr. Dini vil om lidt give Dem en gennemgang af hovedindholdet af dagsordenen for Det Europæiske Råds møde i Firenze. Det er altid det fungerende formandskabs opgave at fastsætte denne dagsorden. Jeg kan således nøjes med at komme ind på Kommissionens højest prioriterede områder.
Kommissionen ønsker nye impulser i kampen imod arbejdsløsheden og til brug for regeringskonferencens arbejde, og den ønsker, at Det Europæiske Råd genopretter den ophøjede ro blandt vore institutioner, som er blevet forstyrret på farlig vis som følge af den såkaldte »kogalskabskrise«.
Det er ofte blevet sagt, at beskæftigelsen er vor højeste prioritet. Det er denne overbevisning, der har fået mig til at foreslå en tillidspagt for beskæftigelsen, og det er denne samme overbevisning, der har ligget til grund for Kommissionens meddelelse, som jeg forelagde for Dem den 5. juni i Bruxelles under titlen »En indsats for beskæftigelsen i Europa - en tillidspagt«. Jeg vil ikke her komme nærmere ind på detaljerne i denne meddelelse, men jeg vil henlede Deres opmærksom på, at det er vort mål at igangsætte en kollektiv indsats, der inddrager de offentlige myndigheder og arbejdsmarkedets parter ved at definere deres respektive forpligtelser i en global og samordnet strategi. Alle parter bør påtage sig deres ansvar, og alle bør påtage sig konkrete forpligtelser på deres respektive niveau.
Grundlaget for beskæftigelsesstrategien findes, og det er solidt. De femten medlemsstater er siden vedtagelsen af Hvidbogen om »Vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse« i 1993 gået sammen om det samme grundlæggende valg af struktur- og makroøkonomiske politikker. De har kulegravet dem under de successive møder i Det Europæiske Råd. Desuden har min rundrejse til hovedstæderne bekræftet mig i min overbevisning om, at regeringerne og alle arbejdsmarkedsparterne mere end nogensinde er bevidste om den meget høje prioritet, som bekæmpelsen af arbejdsløsheden antager.
Den tilgang til problemet, der er skitseret i mit forslag til tillidspagten, er blevet hilst velkommen i de fleste hovedstæder. Arbejdsmarkedsparternes rundbordskonference har understreget dens betydning og hastende karakter, og den trepartskonference, der fandt sted i Rom i sidste weekend, gav den stor tilslutning. Denne konferences konklusion svarer fuldt ud til Kommissionens meddelelse og svarer nøjagtigt til ånden i mit forslag, der søger at mobilisere alle aktører og få alle niveauer til at påtage sig deres ansvar. Jeg ønsker, at Det Europæiske Råd ved dets møde i Firenze vil indskrive sig i samme ånd og i fortsættelsen af dets egne tidligere handlinger, og at stats- og regeringscheferne vil bygge på fundamentet af den støtte, der er registreret for pagten.
Således vil Firenze kunne være for beskæftigelsen hvad Madrid var for den fælles valuta, nemlig en bekræftelse af den politiske vilje og en anvisning for ministerrådene i at træffe beslutninger på kort sigt og i at igangsætte et arbejde, der skal føre til yderligere beslutninger.
Gennemførelsen af tillidspagten vil ikke ske fra den ene dag til den anden. Som jeg lige har sagt, er der tale om at fastslå ansvaret, mobilisere aktørerne, skabe synergieffekt, bringe dynamik i alle de elementer, der kan bidrage til jobskabelse, det være sig det indre marked, den makroøkonomiske politik m.v. Det må gøres i største hast og i videst muligt omfang. Der må gøres noget konkret på kort sigt.
Det er den tilgang, som Kommissionen har fulgt i sin meddelelse om tillidspagten, og jeg vil ønske, at Det Europæiske Råd vil følge os ved at udtale sig til fordel for pagten og stadfæste de overordnede linier i vor meddelelse, der for det første går ud på at skabe en gunstig makroøkonomisk ramme med en vedvarende vækst baseret på valutastabilitet og en sund økonomisk politik. For det andet går de ud på at udnytte det indre markeds potentiale fuldt ud. Der må inden årets udgang gøres konkrete fremskridt med at fuldende det og forbedre det. Vi må styrke vor konkurrenceevne, hjælpe de små og mellemstore virksomheder og udvide vor adgang til verdensmarkedet.
Et punkt, der ligger mig særlig på hjerte, er gennemførelsen af de transeuropæiske net. De udgør et væsentligt infrastrukturelement, uden hvilket det indre markeds potentiale ikke vil kunne gennemføres fuldt ud. Det Europæiske Råd har bønligt anråbt om transeuropæiske net. Det skal nu, og det én gang for alle, træffe beslutning om de midler, der skal iværksættes for at føre dem ud i livet. Kommissionen har udarbejdet sit forslag med dette for øje, og jeg vil bede Det Europæiske Råd om at være tro mod den samme logik, der i øvrigt udspringer af dets tidligere beslutninger.
For det tredje bør der sættes fart i reformen af beskæftigelsessystemet med en forstærket overvågning af gennemførelsen af de prioriteter, der blev fastsat ved Det Europæiske Råds møde i Essen, ved at aktivere de nationale beskæftigelsespolitikker og åbne op for fremtidens store jobskabende arbejdspladser. Den fjerde prioritet er at stille de europæiske strukturpolitikker til rådighed for beskæftigelsen ved tildeling af de milliarder ECU, som der ikke er indgået forpligtelser for, og som er disponible indtil 1999.
Det er, hr. formand, mine damer og herrer, vores højeste prioritet for Det Europæiske Råds møde.
Stats- og regeringschefernes budskab bør være et tillidens budskab. De vil således kunne vise borgerne, at Europa udgør en kraft, en kraft til større mobilisering i bekæmpelsen af arbejdsløsheden, - en kraft, der bringer de nationale politikker i overensstemmelse med hinanden, og som vil skabe den merværdi, der skal til for at komme ud af beskæftigelseskrisen. Et tillidens budskab ønsker jeg ligeledes for det andet store emne på dagsordenen for mødet i Firenze, nemlig regeringskonferencen.
Mine damer og herrer, lad os være ærlige. Status lige nu er ikke opmuntrende. Det italienske formandskab indledte arbejdet med et stort engagement, og det er ikke dets skyld, hvis arbejdet mangler dynamik. Man må konstatere, at forhandlingerne ikke rigtigt er kommet ud af stedet. Lad os ikke begå den fejl at tro, at vi har god tid eller at vi i ro og mag kan afvente en afklaring af den politiske situation i denne eller hin medlemsstat. De problemer, der skal løses, er mange og komplekse. Det er bydende nødvendigt at få dem løst, hvis vi mener det alvorligt, når vi siger, at vi ønsker at forberede Unionen på udvidelsen, som rent principielt er fastsat, hvis vi ønsker at overbevise borgerne om, at Unionen er et projekt, som de kan identificere sig med, og hvis vi ønsker at undgå at begå fortidens fejl ved at skabe den nødvendige margin for en demokratisk debat under, og ikke efter, forhandlingerne.
Er forhandlerne nu også bevidste nok om, hvor bydende nødvendig denne løsning af problemerne er. Har de en klar vision om regeringskonferencens mål. Jeg er ikke den eneste, der stiller sig selv disse spørgsmål. Jeg har hørt dette udtalt af talrige delegationer under den konference, der lige er blevet holdt i Rom. Jeg må konkludere heraf, at medlemsstaterne er ved at blive bevidste om, at der skal ændringer til. Det er nødvendigt at omsætte denne bevidstgørelse til en ny fremdrift, som Det Europæiske Råd bør give arbejdet. Det er nødvendigt at stadfæste den politiske vilje, der blev tilkendegivet ved åbningen af regeringskonferencen i Torino den 29. marts i år.
Vi må have mere fart på. Vi må engagere os mere i forhandlingen, og det bør ske på det høje ambitionsniveau, som fremtiden med en udvidet, dybtgående og effektiv Union nødvendiggør.
Hr. formand, hr. rådsformand, mine damer og herrer, det tredje vigtige emne for Det Europæiske Råd i Firenze er den såkaldte »kogalskabskrise«, der har bragt Unionen til at vakle i de seneste måneder.
Vore landmænd overalt i Unionen har lidt alvorlige økonomiske tab, vore forbrugere er blevet gjort utrygge, vore institutioner er lammede, og den skade, der er forårsaget af denne krise, er alvorlig. Det Europæiske Råd byder på en mulighed for et vendepunkt, og den må vi gribe.
Europa-Kommissionen definerede i går aftes sin holdning, som den vil formulere i et papir til Firenze-mødet - på foranledning af Rådet (almindelige anliggender). Et princip er særligt væsentligt for Kommissionen. Alle vore aktioner bør være baseret på, og inspireret af, én eneste og ubetinget drivkraft, nemlig beskyttelsen af vore borgeres sundhed.
En ophævelse af embargoen af britisk eksport er således uundgåeligt betinget af den absolutte udryddelse af BSE-sygdommen. Idet hjemstedet for denne sygdom er Det Forenede Kongerige, er det op til de britiske myndigheder at træffe foranstaltninger til den nødvendige udryddelse af sygdommen. Det har været Kommissionens holdning lige siden begyndelsen af krisen den 21. marts i år. Og den vil den bevare til den bitre ende. Den vil være upåvirkelig over for politisk pres, blokering og veto. Den mest alvorlige fejl, man her kunne begå, var at gøre krisen til en politisk sag. Man leger ikke med sundheden!
(Bifald) Og i respekten for dette princip burde det være muligt at nå til enighed i Firenze om de foreløbige betingelser, etaper og procedurer, der skulle gøre det muligt skridt for skridt at planlægge en normalisering af samhandlen inden for kvægsektoren med Det Forenede Kongerige, men enhver beslutning bør være baseret på den bedste og seneste videnskabelige viden på området. Enhver beslutning bør obligatorisk gennemgå de normale procedurer med fuld deltagelse af medlemsstaternes veterinære og videnskabelige eksperter, og enhver beslutning bør underkastes en streng forudgående kontrol med hensyn til dens iværksættelse, inden embargoen endelig vil kunne ophæves. Der vil ikke blive udstedt nogen blankocheck!
Kommissionen for dens vedkommende yder sit fulde bidrag, idet den deltager aktivt i søgningen efter en løsning på krisen. Den forventer, at Det Forenede Kongerige gør det samme, ikke kun ved at træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at genvinde forbrugernes tillid og stabilisere markedet men også for at gøre det muligt for institutionerne at fungere normalt. Med andre ord forventer Kommissionen, at ikke-samarbejdspolitikken ophører. Hvis dette ikke sker, vil der ikke komme nogen aftale i stand i Firenze!
(Bifald) Hr. formand, mine damer og herrer, jeg har holdt mig til de tre sager, der efter min mening er de væsentligste for topmødet i Firenze, men jeg vil ligeledes udtrykke det ønske, at Det Europæiske Råd vil sikre, at alt er på plads, for at det ved dets næste møde vil kunne træffe de beslutninger, der skal til for at komme videre i den aftalte plan henimod indførelsen af den fælles valuta.
Jeg vil også ønske, at Det Europæiske Råd som en konsekvens af de forpligtelser, det påtog sig ved dets møde i Cannes, endelig vil kunne få sat gang i Europol, hvilket vil gøre det muligt at intensivere et væsentligt samarbejde med henblik på at styrke den indre sikkerhed i Unionen.
Det var, hr. formand, mine damer og herrer, de forhåbninger og forventninger, som jeg vil formulere her lige inden Det Europæiske Råds møde i Firenze, og som jeg ved, også er Deres.
(Kraftigt bifald)
Formanden
Hjertelig tak, hr. kommissionsformand. Nu er også udenrigsminister Dini ankommet, formanden for Den Europæiske Unions Råd. Hjertelig velkommen! Jeg giver med det samme ordet til Dem. Vær så god, hr. rådsformand!

Dini
, formand for Rådet. (IT) Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, Det Europæiske Råd i Firenze vil blive kulminationen på det italienske formandskab, og mit lands regering lægger derfor stor vægt på denne vigtige begivenhed i bevidstheden om det ansvar, der påhviler os, men tillige om betydningen og værdien af det arbejde, der er udført siden januar i år.
Det Europæiske Råd skal sætte sig to mål, nemlig på den ene side at vurdere de resultater, der er opnået i løbet af det sidste halve år, og på den anden side give anvisninger, retningslinjer og impulser til Rådet og Kommissionen vedrørende opfølgningen af de mest påtrængende og omstridte spørgsmål. Vedtagelserne på Det Europæiske Råd betegner traditionelt en arv, der går videre til de efterfølgende formandskaber, og i denne henseende vil jeg understrege, i hvor høj vore aktiviteter har haft gavn af de retningslinjer, der blev afstukket i Cannes og Madrid takket være det arbejde, der var blevet udført af de foregående formandskaber for Rådet.
Det Europæiske Råd i Firenze vil blive en vigtig etape på vejen frem mod tilnærmelsen til og forberedelsen af de store begivenheder, der venter Unionen. Disse er velkendte: de vedrører reformen af traktaterne, respekten for kriterierne og tidsplanerne for de skridt, som skal føre os frem mod Den Økonomiske og Monetære Union og forberedelsen og tilpasningen af de forskellige politikker og finansielle instrumenter med henblik på optagelse i Unionen af de lande, der har ansøgt om tiltrædelse. Disse bindende datoer kan kun overholdes, dersom Unionen viser sig i stand til at opfylde et krav, som får stadig større prioritet, nemlig inddragelsen af borgerne og disses deltagelse i det europæiske projekt, som ikke skal fremstå som et billede på en kunstig normativ konstruktion, men vise sig i stand til at give rigtige og forståelige svar på de bekymringer, der næres i samfund som vore, der bliver stadig mere komplekse og forgrenede og tillige fyldt med forhold, der vækker bekymring og uro.
Jeg mener, at Europa-Parlamentet bedre end nogen anden institution i Den Europæiske Union kan gøre sig til talsmand for borgernes behov for stadig fuldstændigere at forstå integrationsprocessens muligheder og begrænsninger ved at mobilisere den fornødne konsensus til opfølgning af de fremskridt og de udbygninger, der vil kunne gøre det muligt for vore lande at fastholde de fordele, der er opnået i løbet af dette halve århundredes demokrati, nemlig fred, stabilitet og almindelig fremgang.
På denne baggrund bliver revisionen af traktaten af allerstørste betydning. Det Europæiske Råd i Torino, der betegnede et vendepunkt under det italienske formandskab, har fastlagt en dagsorden for regeringskonferencens arbejde. I Firenze skal vi derfor gå videre med både en vurdering af de indledende faser i forhandlingerne og navnlig nøje angive de tankebaner, der skal følges med henblik på opnåelse af de fornødne kompromiser om visse mere kontroversielle anliggender, nemlig fastlæggelsen af de grundlæggende rettigheder og de rettigheder, der er forbundet med unionsborgerskabet, tilpasningen af det institutionelle system med henblik på de fremtidige udvidelser, muligheden for at indføre former for styrket samarbejde inden for traktaten, indsættelse af et særligt afsnit vedrørende beskæftigelsen, en radikal forbedring af det europæiske virke på domstolsområdet og i forbindelse med indre anliggender, struktureringen af en mere sammenhængende udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er solidarisk og effektiv, en forenkling af selve traktaten, der gør den mere forståelig og i højere grad lægger vægt på principperne om subsidiaritet og gennemsigtighed.
De første faser i arbejdet på konferencen har bekræftet, at medlemsstaterne endnu har forskellige prioriteter og visioner, men tillige, at de er bevidste om kravet om at indtage konstruktive holdninger med henblik på at overholde de forpligtelser, de har påtaget i Torino, til at afslutte forhandlingerne inden for et år. Jeg har på ny kunnet møde denne holdning i Rom i mandags i forbindelse med det uformelle møde, som blev afholdt af udenrigsministrene med henblik på en samlet vurdering af regeringskonferencen og arbejdets fremadskriden. Jeg benytter lejligheden til endnu en gang at takke parlamentsformand Hänsch for hans bidrag til dette møde og alle konferencens øvrige møder.
I Rom har vi sammen konstateret, at en fase af konferencen er afsluttet, og at en anden, nemlig den, der virkelig indebærer forhandlinger, nu skal begynde. I denne forbindelse er alle emner på konferencens dagsorden lige vigtige, men det står dog fast, at vi i højere grad kan gøre os forhåbninger om konkrete resultater af visse af disse. Jeg tænker her særlig på den tredje søjle, der handler om konkret at give svar på unionsborgernes forventninger med hensyn til garanti for deres sikkerhed og respekt af deres rettigheder. Men jeg tænker også på kapitlet om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvis nødvendige fremskridt tillige indgår i de nye fremtidsperspektiver, som er dukket frem af den europæiske forsvarsdimension og NATO's ministermøde i Berlin. Den forståelse, der blev opnået på dette så vigtige møde vedrørende muligheden for Den Vesteuropæiske Unions anvendelse af NATO-midler til egne operationer for opretholdelse af freden, er en yderligere bekræftelse på, at tanken om den europæiske identitet, frihed og forsvar indgår i det uundværlige transatlantiske bånd, der skal ses som en del af en sammenhængende forestilling om stabilitet og sikkerhed i Europa.
Det tilkommer nu regeringskonferencen af alt dette at drage konsekvenserne for Den Europæiske Union af dens forbindelser med Vestunionen.
I konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Torino opnåedes der enighed om, hvorledes Europa-Parlamentet skal tilknyttes arbejdet på Konferencen. Der var her ganske vist tale om resultater, der var mindre ærgerrige i forhold til, hvad formandskabet havde håbet, men der opnåedes dog et betydeligt fremskridt i forhold til det billede, der tegnede sig fra de tidligere forhandlinger om reformen af traktaten. Fra italiensk side har vi forsøgt at fortolke formlen for Europa-Parlamentets tilknytning til regeringskonferencen ekstensivt, og vi har sørget for at tilstille dette samtlige arbejdsdokumenter fra konferencen. Jeg vil her give udtryk for min personlige tak også til parlamentsmedlemmerne Guigou og Brok for kvaliteten af deres indlæg i debatten både på ministerielt og repræsentantskabsniveau, og for den gennemførte korrekthed, de har lagt for dagen under forsøget på at opnå de bedste løsninger til en konkret og givtig gennemførelse af aftalen fra Torino.
Vi vil under vort ansvar give det kommende irske formandskab en sammenfattende beretning om de arbejder, der hidtil er udført, samt de fremskridt og de tilnærmelser, der har fundet sted. Af drøftelserne i Firenze skal der imidlertid først og fremmest fremkomme et fast og utvetydigt politisk signal til fremskyndelse af arbejderne og overvindelse af den fase, hvor man blot genoptager nationale holdninger, som visse delegationer desværre endnu hengiver sig til.
Nedgangen i den økonomiske vækst mellem slutningen af 1995 og begyndelsen af indeværende år har gjort bekæmpelsen af arbejdsløsheden om muligt endnu mere vigtig. Det italienske formandskab har kunnet drage fordel af det betydelige og omfangsrige arbejde, der er udført af Kommissionen, og særlig kommissionsformand Santers forslag om indgåelse af en tillidspagt for beskæftigelsen, der tilstræber at give dette emne den største prioritet på Det Europæiske Råd i Firenze. Det er ikke nødvendigt at bruge mange ord for at understrege beskæftigelsesproblemets dramatiske karakter, idet dette ikke blot har et økonomisk indhold, men til tider bærer træk af en kollektiv tragedie, der bevirker dybe splittelser i vore lande ved at skabe øget samfundsmæssig udstødelse og give en del af befolkningen en følelse af, at den er overflødig eller overtallig, hvilket i sit væsen er helt uforeneligt med begrebet det europæiske borgerskab.
I denne foruroligende situation står det helt klart, at der ikke findes mirakelløsninger, og at ansvaret for behandlingen af problemet endnu mere direkte findes på nationalt niveau. Dette må dog ikke tjene Den Europæiske Union til undskyldning for, at den undlader at handle eller tage initiativer. Budskabet til Det Europæiske Råd er derfor yderst klart. På trepartsmødet i Rom, som vi med en vis stolthed betragter som en af de lejligheder, hvor vort formandskab har indlagt sig størst fortjeneste, tilkendegav arbejdsmarkedets parter, omend i dialektisk form visse fælles mål, som Det Europæiske Råd og Unionens institutioner fuldt ud skal lægge sig på sinde.
De fornødne bestræbelser for økonomisk sanering, som medlemsstaterne i øjeblikket er ved at udføre, både med henblik på Den Økonomiske og Monetære Union og for ikke at blive påført skade fra de internationale markeder og investorer, skal nu ledsages af en stram budgetdisciplin, også på unionsplan. Ved tildelingen af de disponible ressourcer skal der dog også tages hensyn til de politiske prioriteter, og det er i denne ånd, at vi i Firenze skal drøfte, hvorledes man effektivt skal give udtryk for viljen til at lægge vægt på de sektorer, der har det højeste beskæftigelsespotentiale, dvs. gennemførelsen af de store transeuropæiske net, udviklingen af forskningsprogrammerne og støtte til de små og mellemstore virksomheder.
Rationaliseringen af udgifterne skal ske inden for en almen sammenhæng, der naturligvis bevirker øget konkurrenceevne ved fuldførelsen og konsolideringen af det indre marked, frigivelsen af retten til udførelse af tjenesteydelser, lønfleksibilitet og -tilbageholdenhed, udvikling af aktive beskæftigelses- og uddannelsespolitikker og fuld udnyttelse af enigheden mellem arbejdsmarkedets parter.
På Det Europæiske Råd i Madrid fastlagdes vejen frem imod gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union på grundlag af de kriterier og de tidsrammer, der var fastsat i traktaten. I vor formandsperiode har vi fortsat forberedelsen af overgangen til den fælles mønt, både ved de nu afprøvede fremgangsmåder for makroøkonomisk orientering og multilateral overvågning og ved at uddybe undersøgelsen af de ømtålelige spørgsmål vedrørende styrkelsen af budgetdisciplinen i Unionens tredje fase og forholdet mellem euroen og valutaen i de medlemsstater, der ikke måtte være i stand til at deltage i den tredje fase fra den 1. januar 1999. Jeg mener, at der på disse punkter er opnået betydelige fremskridt, og at Det Europæiske Råd vil være i stand til at afstikke retningslinjer, der lægger vægt på kravet om at beskytte enhedsmarkedet ved at forebygge overdrevne valutakursudsving, bevare den monetære stabilitet og fuldt ud overholde de procedurer og institutionelle mekanismer i tilfælde af vedtagelse af strengere kriterier med henblik på at sikre den fremtidige enhedsvaluta den fornødne styrke. Jeg finder det tillige positivt at fremhæve, at der er fuldstændig enighed blandt os vedrørende nødvendigheden af at fortsætte vort virke for en sanering af de offentlige budgetter i medlemsstaterne og i et og alt bestræbe os for at udnytte de fordele og muligheder, som den fælles mønt vil give hver enkelt medlemsstat. Det er ikke nogen tilfældighed, at ingen medlemsstat har krævet genforhandling af Den Økonomiske og Monetære Union inden for processen til reform af traktaten.
Jeg behøver ikke mange ord for at erindre om, at samarbejdet på domstolsområdet og om indre anliggender er et strategisk element i integrationsprocessens fremtid. Vi ved alle i dag, at flertallet af medlemsstaternes ambitioner og den alvorlige karakter af de grænseoverskridende foreteelser, som vi står for at skulle bekæmpe, står i stadig mere skærende kontrast til de institutionelle midler, vi har til rådighed. Det Europæiske Råd vil få til opgave at gennemdrøfte de udestående spørgsmål om udlevering og EUROPOL. Det italienske formandskab har ikke sparet nogen anstrengelse for at overholde den frist, der blev fastsat i Cannes den 30. juni, for løsning af problemet vedrørende EF-Domstolens kompetence inden for rammerne af EUROPOL-konventionen.
Den fortsatte modstand fra en enkelt delegations side mod de kompromisforslag, som er blevet fremsat hen ad vejen, har bevirket, at Rådet om »domstols- og interne anliggender« ikke har kunnet nå til nogen overenskomst. Emnet må derfor drøftes på Det Europæiske Råd, hvorunder formandskabet agter endnu en gang at understrege den alvorlige politiske skade, der vil blive voldt Unionen som helhed på grund af den manglende beslutningsdygtighed.
I Firenze vil vi ligeledes drøfte forslaget om at skabe et europæisk iagttagelsescenter for racisme og fremmedhad. Der er tale om et initiativ, vi tillægger stor betydning inden for bekæmpelsen af alle former for intolerance, der har til formål at bringe vore demokratiske samfunds grundlæggende forskelligheder i fare.
Med vedtagelsen af nedsættelse af et rådgivende udvalg om racisme og fremmedhad har Det Europæiske Råd klart tilkendegivet sin vilje til at handle energisk inden for denne sektor og bekæmpe udbredelse af de holdninger og fordomme af racistisk karakter, som ofte udspredes snigende, særlig blandt de ringere stillede unge i mange af vore lande.
Reformen af de eksisterende mekanismer inden for den tredje søjle vil blive en af de mest sikre målestokke for resultaterne af konferencen om revision af traktaten. Visse emneområder, der endnu er henlagt til et samarbejde, der først og fremmest ligger på regeringsplan og som følge heraf er bundet af kravet om enstemmighed, skal gradvis overføres til fællesskabssfæren. Det vil ad denne vej blive muligt at løse visse alvorlige problemer, der endnu er uløst, som f.eks. den frie bevægelighed for personer. Trods de bestræbelser, der er udfoldet af det italienske formandskab, er pakken på tre direktiver om den frie bevægelighed, der er forelagt af kommissær Monti, endnu genstand for adskillige forbehold, hvoraf mange skyldes usikkerhed om retsgrundlaget og kompetencefordelingen mellem Fællesskabet og regeringerne.
Rådets aktiviteter er i de seneste uger blevet stærkt forstyrret af den holdning, som den britiske regering har indtaget under udviklingen af sagen om »de gale køer«, som kommissionsformand Santer har omtalt. I behandlingen af denne krisesituation har formandskabet ønsket at lægge tre betragtninger til grund, nemlig for det første solidaritet med den britiske regering, som har været i en prekær situation, der også berører alle de øvrige unionsmedlemslande, og som indebærer komplekse følger af politisk, økonomisk og veterinær karakter. Vi har givet udtryk for denne ånd af solidaritet både under rådsmødet i Torino og inden for de forskellige sektioner af Rådet om landbrugsanliggender, der har beskæftiget med dette emne.
Den anden betragtning vedrører den ansvarsfølelse, som skal være forbundet med behandlingen af spørgsmål, der berører beskyttelsen af forbrugerne og den offentlige sundhed. Af denne grund har den beslutning om at nedlægge forbud mod udførsel af oksekød og produkter heraf fra Det Forenede Kongerige, der blev truffet under fuld overholdelse af de mekanismer og fremgangsmåder inden for Fællesskabet, der hidtil har stået deres prøve, alene haft til formål at undgå risikoen for udbredelse af epidemien og gøre det muligt i mellemtiden at foretage alle de videnskabelige vurderinger, som er fornødne, og fastlægge, iværksætte og kontrollere planerne for udryddelse af sygdommen. Den beslutning, som blev vedtaget af Kommissionen for nogle dage siden, om en lempelse af forbuddet, således at det kun omfatter visse afledte produkter, er en bekræftelse på, at der ikke under behandlingen af denne sag har været tale om nogen hensigt til nidkært at forfølge nogen. Det Forenede Kongeriges myndigheder og Kommissionen arbejder nu intenst på at udarbejde en plan, som skal forelægges Det Europæiske Råd i Firenze, og som skal gøre det muligt radikalt at inddæmme epidemien og gradvis føre til ophævelse af forbuddet mod udførsel af de pågældende produkter. Alt dette skal foregå på to nøjagtigt fastlagte og ufravigelige betingelser, nemlig streng kontrol fra Kommissionens side med den aftalte plan og den videnskabelige vurdering i de kompetente komiteer af alle de foranstaltninger, der skal iværksættes. Overholdelsen af disse betingelser er uomgængeligt nødvendig for at genoprette ordenen og sikkerheden på oksekødsmarkederne.
Den tredje betragtning er, at den mangel på samarbejdsvilje, som er lagt for dagen af den britiske regering, i højeste grad må beklages, eftersom der er tale om et brud på den pligt, der er omhandlet i traktatens artikel 5, til at overholde gældende retsregler, hvorefter medlemsstaterne »afholder sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af denne traktats målsætning i fare«.
Jeg bemærker endvidere, at Det Forenede Kongeriges beslutning om at hindre vedtagelsen af forskellige retsakter, der ikke har nogen forbindelse med BSE-sagen, har vist sig at have skadelige virkninger, idet den hos nogle medlemsstater og inden for visse sektorer i den offentlige mening har skabt det indtryk, at man ved at udøve politisk pression ønskede at løse spørgsmål, der kræver foranstaltninger baseret på rent tekniske og videnskabelige vurderinger, altså de eneste, der er troværdige og effektive. Vi må håbe, at Det Europæiske Råd i Firenze vil kunne bidrage til en almindelig afklaring af situationen, og at den britiske regering vil opgive sin obstruktionspolitik takket være de lempelser, som allerede er vedtaget, og anvisningen af en plan for gradvis ophævelse af forbuddet inden for de perioder, der viser sig nødvendige på grundlag af de tekniske komiteers vurderinger.
Jeg skal gentage de betragtninger, jeg havde anledning til at give udtryk for her i Parlamentet på tærskelen til Det Europæiske Råd i Torino vedrørende en nyttig lære på visse punkter, som BSE-sagen har givet os. Subsidiaritet og afskaffelse og forenkling af regler er nøgleområder inden for en velafbalanceret udvikling af Unionen, der drager fordel af lokale og individuelle initiativer og afskaffer unødige byrder for virksomhederne og borgerne.
Det Europæiske Råd i Firenze vil ligeledes komme til at udtale sig om de fremskridt, Unionen har gjort inden for telekommunikations-, og energisektoren - Rådet vil i morgen søge at nå frem til enighed om det meget vigtige direktiv om det indre elektricitetsmarked - socialpolitikken, miljøpolitikken og landbrugspolitikken. Af særlig betydning er den beslutning om de store net, der blev truffet af Rådet om transportanliggender den 17. juni.
En væsentlig del af Det Europæiske Råds arbejde vil blive viet Unionens forbindelser med udlandet. Alt for mange gange - ofte med rette - har man bebrejdet Unionens dens manglende strukturelle evne til at handle sammenhængende på den internationale arena. De objektive begrænsninger, som hævdelsen af den europæiske identitet støder på, vil kun kunne blive endeligt overvundet på mellemlangt og langt sigt ved gennemgribende fornyelser, der skal indføres på regeringskonferencen, og revision af den nuværende institutionelle ordning. Det endelige mål er inden for og uden for Unionen at skabe et pålideligt og sammenhængende billede af Europa, der giver dets internationale rolle styrke og indhold.
Udviklingen i det tidligere Jugoslavien vil komme i første række i Firenze. Det italienske formandskab har lagt op til fastholdelse af en høj europæisk profil i gennemførelsen af fredsaftalerne og desuden lagt vægt på konsolidering af freden og den fremtidige stabilitet i hele området under processen. Regeringskonferencen i Firenze den 13. og 14. juni har betegnet et afgørende øjeblik for det internationale samfunds virke for Bosnien, både i henseende til gennemførelsen af de initiativer, der er taget hidtil, og genoptagelsen af virket i de kommende kritiske måneder. Konferencen har ligeledes været en anledning til at anmode om en større deltagelse fra parternes side i gennemførelsen af Dayton-aftalerne. Det er særlig lykkedes os at nå til enighed om kontrollen og nedsættelsen af oprustningen på subregionalt niveau, som ikke havde været mulig i de foregående uger, og som er blevet underskrevet af de bosniske parter, Kroatien og Forbundsrepublikken Jugoslavien samt af seks lande som »vidner«. Blandt de positive resultater kan vi desuden medregne fastsættelsen af en nøjagtig dato for afholdelsen af valg i Bosnien inden for de frister, der er fastlagt ved Dayton-aftalerne, den nye bekræftelse af den internationale forpligtelse til genopbygning, gentagelsen af, at der tillægges menneskerettighederne og mindretallenes rettigheder afgørende betydning, herunder problemerne i Kosovo og Østslovenien.
Det Europæiske Råd i Firenze vil ligeledes blive opfordret til at anerkende betydningen af dels vedtagelsen af handlingsplanen for Rusland og dels det bidrag, der skal ydes til udviklingen af strategien for perioden før optagelsen af landene i Central- og Østeuropa, som har sat sig mere synlige og samtidig differentierede og fleksible spor inden for den strukturerede dialog.
I denne forbindelse er det givet af betydning, at tilstedeværelsen af de slovenske repræsentanter i Firenze, undertegnelsen af overenskomsten om associering af Slovenien med Europa, der fandt sted den 10. juni i år i Luxembourg og den samtidige indgivelse af ansøgningen fra Ljubljana om tiltrædelse af Den Europæiske Union udgør begivenheder af stor betydning i den italienske formandskabsperiode. Der er således sket et grundlæggende skridt for yderligere fremskridt inden for processen til integration af Slovenien, der skal sidestilles med Cypern og Malta og de øvrige ni Central- og Østeuropæiske lande som genstand for en strategi for perioden før tiltrædelsen som selvstændig tiltrædelseskandidat.
Blandt de øvrige punkter på dagsordenen i Firenze skal understreges den betydning, som må tillægges ceremonierne for undertegnelsen af rammeaftalen mellem Den Europæiske Union og Chile og aftalen om partnerskabsamarbejde mellem Den Europæiske Union og Uzbekistan, hvori den chilenske præsident Frei og den uzbekistanske præsident Karimov påregnes at ville deltage.
I Firenze vil der ligeledes blive gjort status over det europæiske bidrag til fredsprocessen i Mellemøsten med særlig understregning af den rolle, Unionen har spillet for at sikre overvågningen og koordineringen af de palæstinensiske valg den 20. januar i år, betydningen af det uformelle møde i Palermo mellem Unionens udenrigsministre og de gentagne udsendelser af politiske trojkaer til de vigtigste hovedstæder i Mellemøsten. Den Europæiske Unions trojka har ligeledes aktivt deltaget i mødet i Sharm-el-Sheikh og opfølgningen af dette med henblik på at gennemføre en velafbalanceret og samlet forsøg på at løse problemet om bekæmpelse af terrorismen i forbindelse med støtte af fredsprocessen. I Firenze vil den store betydning, Europa tillægger fortsættelsen af fredsprocessen på ny blive understreget, og der vil således blive rettet en kraftig appel i denne retning til alle de involverede parter.
Der vil blive ligeledes blive lagt særlig vægt på de store fremskridt, der i løbet af de sidste seks måneder er opnået inden for opbygningen af det Euro-Middelhavspartnerskab, der blev vedtaget i Barcelona. Disse fremskridt viser vor overbevisning om, at ingen plan for politisk og økonomisk synergi mellem Middelhavets to bredder vil kunne udvikles frugtbart uden oprettelse af et meget fintmasket net af forbindelser og fælles interesser mellem de civile samfund.
I denne forbindelse må vi ikke undervurdere den alvorlige skade, den manglende vedtagelse af MEDAforordningen, som er forudsætningen for den tekniske og økonomiske bistand fra Unionen til tredjelandene i Middelhavet, volder denne proces og Unionens troværdighed. Det italienske formandskab har handlet med alle midler for at finde frem til kompromisløsninger eller forhandlingsgrundlag, der gjorde det muligt at bringe vedtagelsen af forordningen ud af det dødvande, hvori den befinder sig. Under fuld respekt for solidariteten inden for Fællesskabet og forståelse af de yderst ømtålelige forhold, som er forbundet med denne forhandling, særlig for én medlemsstats vedkommende, forsøger vi fast besluttet at fortsætte dette virke.
I nær forbindelse hermed skal nævnes forbindelserne med Tyrkiet, som har været et af de vanskeligste punkter, Unionen har skullet tage stilling til i indeværende halvår. Ud over den fuldstændige blokering af det økonomiske samarbejde har vi måttet opleve, at det planlagte møde i Associeringsrådet Europa-Tyrkiet ikke har kunnet afholdes. I forventning om der kan ske positive fremskridt i de kommende dage er indbydelsen af den tyrkiske premierminister til et møde i Firenze under alle omstændigheder et vidnesbyrd om det engagement, med hvilket formandskabet trods meget alvorlige vanskeligheder har forfulgt målet om en styrkelse af forbindelserne mellem Europa og Tyrkiet.
For så vidt angår de transatlantiske forbindelser har der været tale om iværksættelse af den nye transatlantiske dagsorden, som blev vedtaget i Madrid den 3. december sidste år. På topmødet mellem Europa og USA i Washington den 12. i denne måned har vi set de fremskridt, der er gjort, ved at skabe forudsætningerne for gennemførelse af andre mål inden for handlingsplanen og således fastlægge prioriteterne for det kommende halvår. Men den meget positive ramme for denne dialog svækkes dog af de tendenser, som i disse dage er ved at opstå i forbindelse med Helms-Burton Act og de tilsvarende regler vedrørende Libyen og Iran, som drøftes i USA's kongres. Konsekvenserne af disse foranstaltninger for Fællesskabets erhvervsliv og den sprængning, de kan bevirke af det multilaterale handelssystem, giver anledning til de største bekymringer inden for Unionen. Det Europæiske Råd i Firenze vil gøre sig til talsmand for disse bekymringer og sende Washington et klart politisk signal vedrørende den beslutsomhed, hvormed Unionen agter at møde yderligere udvikling af dette spørgsmål.
Der vil endelig i Firenze blive lagt passende vægt på de resultater, der er opnået ved mødet mellem Europa og Asien i Bangkok, som har indbragt et helt nye element i forbindelserne mellem Europa og Asien.
Jeg vil slutte med denne bemærkning og sige Dem tak for Deres opmærksomhed.
(Bifald)
Formanden
Hjertelig tak, hr. Dini!
Jeg giver nu ordet til den, der har stillet de mundtlige forespørgsler, hr. Morán López.

Morán López
Hr. formand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, indledningsvis vil jeg gerne takke for de præcise og velstrukturerede oplysninger fra såvel Kommissionens som Rådets formand.
Det har påhvilet det italienske rådsformandskab at tilrettelægge starten på regeringskonferencen. Det er overflødigt at understrege, at et godt udfald af denne konference er afgørende i den nuværende fase af den europæiske opbygning. Dels med henblik på at uddybe og styrke institutionerne og dels med henblik på at forberede dem på udvidelsen af Unionen.
Det må i den forbindelse påskønnes, at det italienske formandskab i forbindelse med spørgsmålet om Parlamentets deltagelse i regeringskonferencen indtog en positiv holdning. Derimod har et enkelt medlemsland hindret, at Parlamentets deltagelse bliver lige så omfattende som i Refleksionsgruppen, hvor der efter min mening opnåedes gode resultater. Det skal dog erkendes, at Parlamentets deltagelse og ligeledes kontakten med den offentlige mening i regeringskonferencens forløb langt overgår Parlamentets og offentlighedens deltagelse i forbindelse med Maastricht.
Jeg går nu over til de emner på regeringskonferencen, som Europa-Parlamentet og dets Udvalg om Institutionelle Spørgsmål tillægger størst betydning.
Konferencen har under det italienske formandskab og i den forudgående fase identificeret staternes holdninger til emner i forbindelse med en ændring af traktaterne, og det giver unægtelig anledning til en vis bekymring, at udvidelsen af den fælles beslutningsprocedure til alle retsakter og indførelsen af afstemning med kvalificeret flertal i Rådet fortsat støder på kraftig modstand i nogle medlemsstater.
Der er i øjeblikket en risiko for, at konferencen stagnerer eller styrer efter den mindste fællesnævner, således at Unionens beføjelser defineres for snævert til, at den kan leve op til de udfordringer, den står overfor, og imødekomme de krav og forventninger, der kan konstateres i den europæiske offentlige opinion, og som i sidste instans er grundlaget for Unionens eksistensberettigelse.
Den offentlige opinion, Europa-Parlamentet som repræsentant for denne, de kontakter, vi har til statslige og ikke-statslige organisationer, peger allesammen i retning af et ønske om yderligere europæisk integration, som institutionerne nødvendigvis må imødekomme.
For det første en styrkelse af unionsborgerskabet samt et effektivt samarbejde på området retlige og indre anliggender, navnlig med hensyn til »europæiseringen« af visse områder under den tredje søjle og øget samarbejde på andre områder. Herunder på området indre sikkerhed og en effektiv bekæmpelse af terrorisme og organiseret kriminalitet med alle de heraf afledte følger, også på de af traktaterne omfattede områder.
Hvad angår området beskæftigelse og social beskyttelse er det borgernes ønske, at der indføjes et kapitel herom i traktaten. I den forbindelse takker jeg Kommissionens formand, Jacques Santer, for hans udtalelser og initiativer i den retning. Jeg føler mig, efter at have hørt rådsformanden, hr. Dinis udtalelser, overbevist om, at det italienske formandskab går ind for denne tankegang, og vi anmoder både formandskabet og Kommissionen om at fortsætte bestræbelserne på dette område, for uden social integration i form af fuld beskæftigelse og et højt socialt beskyttelsesniveau vil Unionen have mistet sin legitimitet.
Endvidere er det nødvendigt med mere effektive, demokratiske og gennemskuelige institutioner. Vi er vidende om, at der i den nuværende fase af regeringskonferencen ikke er opnået nogen form for enighed om emner som vægtningen af stemmer, flertalsafgørelser og forenkling af lovgivningsprocedurerne. På denne baggrund nærer vi dels en bekymring og dels et håb: håb med hensyn til resultaterne af det italienske formandskabs indsats; bekymring på grund af de eksisterende vanskeligheder og Det Forenede Kongeriges blokering af integrationsprocessen. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål anmoder i den forbindelse det italienske formandskab om at gøre en yderligere indsats og spørger formanden, hvilke foranstaltninger og initiativer formandskabet agter at tage for at gøre Det Europæiske Råd i Firenze til den succes, vi håber på, det bliver.

Green
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at takke såvel hr. Santer som hr. Dini for deres taler her i dag. Detaljerne i mange af de ting, de sagde, vil blive taget op af kolleger fra min gruppe, som tager ordet senere under forhandlingerne her. Som Den Socialistiske Gruppes formand vil jeg gerne koncentrere mig om den vigtige politiske sag, som Unionen står overfor. Min gruppe ønsker her i dag at gøre det fuldstændig klart, at vi i bund og grund fordømmer den aggressive og offensive kampagne, som konservative politikere og en del af medierne i Det Forenede Kongerige har ført mod vore partnere i det øvrige Europa.
Vi ønsker at give udtryk for den rædsel, også vi føler over, at man tilsyneladende så let har kunnet finde krigeriske associationer, hadets sprog og intolerancens symboler frem i Det Forenede Kongerige. Den britiske regering har valgt det manglende samarbejdes politik over for sine partnere i Europa. Man har valgt at nedlægge veto mod europæiske initiativer over et bredt område. Man har for eksempel pådraget sig ansvaret for at hindre en indsats mod svig i Europa og for at få gjort noget ved den insolvens, som berører så mange europæiske virksomheder. Det er ikke til at fatte, men man har nægtet at medvirke til, at 1997 bliver gjort til et Europæisk År mod Racismen. Man har nedlagt veto mod disse initiativer og omkring 70 andre EU-sager.
Jeg stiller mig selv det spørgsmål, om dette er en farbar, fornuftig eller sammenhængende måde at skaffe sig venner på og få indflydelse? Er det således, vi får løst krisen i forbrugernes tillid? Kan man få bugt med Europas borgeres reelle frygt for sundhedsfaren på denne vis? Svaret må jo blive Nej. Den britiske regering finder måske anledning til at føre Den Europæiske Union ind i den alvorligste krise i beslutningsprocessen, vi nogensinde har oplevet. Har jeg udeladt noget? Blev BSE eksporteret til Storbritannien fra en anden af Unionens medlemsstater? Naturligvis ikke! Den britiske regerings ukyndige indsats mod den britisk skabte BSEkrise har medført, at oksekødssalget er brudt sammen i hele Europa. Hele Den Europæiske Unions industri betaler prisen for en enkelt regerings inkompetence. Fredag og lørdag har vore 15 landbrugsministre et stykke arbejde, de skal have gjort i Firenze. De må sørge for, at der bliver gjort en reel indsats for at bekæmpe arbejdsløshedens svøbe i Europa, som hr. Santer har beskrevet med så stor veltalenhed.
For min gruppe er det fuldstændig uacceptabelt og utilgiveligt, at en regering kan finde på at hindre gennemførelsen af jobskabende foranstaltninger, når den samme regering står med løsningen på denne institutionelle krise. Hvert eneste medlem af Europa-Parlamentet ønsker at få forbudet mod britisk oksekød ophævet, men hvert eneste medlem erkender, at der virkelig er brug for vægtige, videnskabelige beviser for at finde frem til løsningen på denne krise, og hvert eneste medlem erkender, at deres egne borgere virkelig er bekymrede. Da man i Storbritannien ophævede de centrale myndigheders kontrol, gav man frit spil til en industri, som nu er ansvarlig for at have smittet en massiv del af sit eget lands malke- og kødkvæg. Da man til sidst greb ind med et forbud mod anvendelse af sådanne fodertyper på hjemmemarkedet, havde den samme industri absolut ingen samvittighedskvaler ved at sælge potentielt inficeret foder til kvægavlere i det øvrige Europa. Hvor er moralen henne i denne forbindelse? Hvor er anstændighedsfølelsen, og hvor finder man den mindste smule acceptabel forretningsetik? Efter min gruppes opfattelse er dette den politiske realitet, der følger af slette overvejelser omkring en ideologisk motiveret deregulering af værste Thatcher-skuffe.
Kommissionen vedtog i går en rammeaftale for indsatsen mod BSE, som skal træde i kraft samtidig med, at den britiske regering opgiver sin ikke-samarbejdspolitik. Vi glæder os over dette positive signal fra Kommissionen, men vi kan ikke bruge halve løsninger. Den konservative britiske regering må helt opgive sin ikke-samarbejdspolitik med øjeblikkelig virkning, og rammeaftalen skal baseres på underbyggede, videnskabelige data. Jeg er londoner, jeg er brite, og jeg er europæer. Jeg er stolt af at være alle disse ting. Jeg vil opfordre den britiske regering til at reagere i Traktatens ånd og lade Europa fungere til gavn for alle parter.

Martens
Hr. formand, ærede kolleger, hr. formand for Rådet og hr. formand for Kommissionen, jeg tror, vi alle er enige i, at Den Europæiske Union er i dyb krise, og det er der to grunde til. Den første er risikoen for en tillidskrise i befolkningen med hensyn til Europas evne til at klare noget så væsentligt som en sikring af folkesundheden. Det ville være paradoksalt, om den europæiske idé skulle gå til grunde på en tillidskrise om smittet foder og risikoen for, at sygdommen overføres til mennesket. Af den grund bør Kommissionen, bistået af uafhængige sagkyndige, udarbejde en plan til en total udryddelse af denne sygdom. Det er min opfattelse, at det vigtigste i øjeblikket er at få genskabt tilliden. Det er noget, visse medlemsstater tidligere har været modige nok til. Blandt andet i mit eget land har vi med Europa-Kommissionens hjælp radikalt udryddet svinepesten. Krisen er meget dyb, blandt andet fordi Den Europæiske Unions grundlæggende regler er blevet antastet. Vi lever og arbejder i et retssamfund, som hviler på grundlæggende retsregler, herunder blandt andet også traktatens artikel 5, og jeg citerer Traktaten om Den Europæiske Union, artikel 5, stk. 2, «medlemsstaterne afholder sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af denne Traktats målsætning i fare«. Respekten for fællesskabsretten, respekten også for traktatens artikel 5 indebærer, at en medlemsstat ikke kan sætte sig selv uden for det europæiske retssystem ved bevidst at blokere for, at Den Europæiske Union fungerer normalt. Den britiske regerings obstruktionspolitik har følgelig visse konsekvenser, også i den offentlige mening og også for os. Denne obstruktionspolitik har mere end nogensinde før skabt en voksende bevidsthed om nødvendigheden og uopsætteligheden af, at flertalsafgørelser i Rådet gøres til det normale. Det er altså de to grundlæggende problemer, Det Europæiske Råd i Firenze konfronteres med. Mødet, hr. formand for Rådet, vil uden tvivl blive præget af disse to grundlæggende problemer. Det er vort håb, at der kan findes en løsning.
Parlamentet er i de forløbne måneder blevet beskyldt eller kritiseret for at være langmodigt. Vi har ganske rigtigt i samråd med de største grupper givet tid og plads til forhandlinger og til at finde en løsning. Desværre er ingen af delene blevet til noget. Derfor er den beslutning, forskellige fraktioner i forskellige grupper har fremsat, særdeles klar og særdeles kritisk. Jeg håber, at Det Europæiske Råd tager denne beslutning alvorligt.
Vi havde håbet, at Det Europæiske Råd i Firenze ville være beskæftigelsens Råd. Naturligvis skal både regeringskonferencen og udenrigspolitikken drøftes, men beskæftigelsen var det store mål. Det mest originale islæt i denne forhandling var efter min mening Deres tale, hr. formand for Kommissionen, om beskæftigelsen. De har mindet om en række grundlæggende forhold. Om det faktum for eksempel, at gennemførelsen af det indre marked og fællesmønten, der i den grad kendetegner amerikansk økonomi, sætter denne økonomi i stand til at udfolde nye aktiviteter og skabe arbejdspladser. Men Deres indlæg, Deres ambitioner med hensyn til tilvejebringelse af en dialog mellem arbejdsmarkedets parter, Deres ambitioner med hensyn til opdagelse af nye midler og nye veje til at løse dette kolossale samfundsmæssige problem, arbejdsløsheden, er særdeles nyskabende og lovende. Det er et håbets tegn. Jeg stoler på, at Rådsmødet i Firenze ikke vil drukne i tvistigheder om kogalskab, men at der vil være et håbets tegn, at dialogen mellem arbejdsmarkedets parter, at Deres forslags og Deres tillidspagts originalitet vil sejre over tvistigheder, der truer med at skade den offentlige menings tillid til den europæiske idé.

Tajani
Hr. formand, Det Europæiske Råd i Firenze er en lejlighed, som ikke må gå tabt, til at skabe en positiv udgang på dette formandskab, som indtil i dag sandt at sige har frembragt resultater, der ligger under de forventede. Ganske vist har det nationale valg gjort formandskabets arbejde vanskeligere, og det er ligeledes blevet gjort mere kompliceret af krisen i forbindelserne mellem Storbritannien og Den Europæiske Union. I denne henseende må vi ønske os, at det italienske formandskab fortsat vil følge den vej, det med rette er slået ind på, og at det vil lykkes for det at undgå, at topmødet i Firenze kommer til at spille fallit som følge af den britiske uforsonlighed.
Et topmøde, som vi håber vil kunne afsluttes med visse positive resultater vedrørende det grundlæggende spørgsmål om arbejdsløsheden, som netop De, formand Dini, ved indledningen til den italienske formandsperiode havde betegnet som det mest presserende problem, der skulle tages fat på, hvilket De også i dag har bekræftet her i salen. Vi anmoder Dem derfor om at fremskynde iværksættelsen af en politik, der dæmmer op for arbejdsløsheden, ved at forpligte Deres efterfølger til at fortsætte ad vejen til bekæmpelse af dette store europæiske onde. 18 millioner arbejdsløse er nemlig en skamplet på Unionen.
På dette punkt er det også nødvendigt at skabe klarhed om spørgsmålet vedrørende den fælles mønt. Vi er fast overbevist om, at euroen for at blive alles mønt skal indføres under samtidig deltagelse af samtlige medlemsstater, idet en mønt, der skiller, ikke kan spille den rolle at skabe bro til en politisk union med en forsvarsog sikkerhedspolitik, hvis grundlag skal styrkes i Firenze. Kort sagt anmoder vi det italienske formandskab om at sætte et stærkt fingeraftryk på den arv, det lader gå videre til det irske formandskab, men indtil i dag har det nærvær, som vi ønsker, ikke gjort sig tilstrækkelig gældende i de kriser, som har omfattet det tidligere Jugoslavien, Israel og Libanon, således som det i højere grad burde have været tilfældet i Middelhavsområdet. Europa kan ikke blot skue mod øst, det har tværtimod pligt til at rette blikket mod syd.
Immigration, transport, landbrug og fiskeri er andre emner fra Middelhavsområdet, som skal undersøges med større opmærksomhed end hidtil i de sidste uger af denne formandskabsperiode.
Et ord om Slovenien: Som italiener kræver jeg reelle garantier og beskyttelse af de af vore borgere, der har lidt økonomisk skade hidrørende fra det tidligere Jugoslavien. I dag, skal jeg til slut bemærke, har det italienske formandskab en trumf at spille ud ved forhandlingsbordet med henblik på at indhente den tabte tid. Det er op til Dem, hr. rådsformand, der har fordelen af at spille hjemme i Firenze, at vise, at De har den beslutsomhed og det politiske initiativ, som er fornødne for at opnå en positiv bedømmelse af den italienske formandskabsperiode.

La Malfa
Hr. formand, paradoksalt nok er der et nyttigt aspekt af Storbritanniens i øvrigt uretmæssige blokering af beslutningstagningen i Den Europæiske Union. Hele skrøbeligheden af den eksisterende institutionelle mekanisme i Unionen er nemlig kommet for dagen. Samarbejdet mellem regeringerne er et omstændeligt og utilstrækkeligt instrument, således som vi har set og fortsat ser det, i og med, at Den Europæiske Union ikke er repræsenteret som sådan i udenrigspolitikken, tænk blot på Jugoslavien. At indføre en fælles mønt, men ikke en fælles økonomisk, skattemæssig og arbejdsmarkedsmæssig politik, ikke at have en fælles udenrigspolitik eller politik på domstolsområdet er et oplagt inkonsekvent.
ELDR-gruppen ønsker, at disse inkonsekvenser omskabes til noget positivt, og at Europa på ny vil slå ind på vejen mod forbundsstaten. Regeringskonferencen har i det mindste hidtil ikke taget skridt i denne retning, og kommissionsformand Santer har gjort vel i klart at sige dette. Det er mit ønske, at den italienske regering klart vil anerkende dette ved åbningen af mødet i Firenze, således at dette ikke blot bliver et rutinemøde, men en milepæl i den europæiske integrations historie.

Puerta
Hr. formand, jeg skal på vegne af min gruppe, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe, fremsætte tre generelle betragtninger vedrørende spørgsmål, der giver anledning til bekymring. Der er tale om overvejelser, men overvejelser, der som sagt giver anledning til stor bekymring:
For det første den tilsyneladende hendøende og stagnerende regeringskonference, der nu har fået et yderligere problem at kæmpe med i forbindelse med »kogalskaben«. Man kan udtrykke det på den måde, at gassen er ved at gå ud af konferencen. Det er vort ønske, at denne konference udmøntes i resultater, at der gives incitamenter og træffes beslutninger i Firenze, som viser, at konferencen lever og giver genlyd i offentligheden.
Overvejelse nr. to: Europa-Parlamentets funktion. På trods af repræsentanternes - først og fremmest Parlamentets formand - bestræbelser må det erkendes, at Europa-Parlamentet ikke har den fornødne vægt i Unionens demokatiske struktur på et tidspunkt, hvor der er efterspørgsel efter mere demokrati og mere gennemsigtighed, og der høres krav om, at det repræsentative demokrati fungerer bedre. Undertiden forekommer det, hr. Dini, hr. Santer, at Parlamentets rolle ligner den, der tildeles en regering i lande, som endnu ikke har tiltrådt Den Europæiske Union, og som anmoder om associering: den har tilstedeværelse, kan lade sin stemme høre, men har ringe indflydelse på beslutningerne. Vi kræver, at det snarest traktatfæstes, at Parlamentet skal afgive samstemmende udtalelse vedrørende revisionen af traktaterne.
Det tredje problem: Det europæiske samfund med den store arbejdsløshed. Vi har aldrig opfattet Dem, hr. Dini, som en dogmatisk politiker eller økonom. De vil således let kunne sætte Dem ind i, at i mange europæeres øjne ser det ud, som om de stramme og ufleksible krav, der stilles i forbindelse med planerne om indførelse af den fælles valuta efter den tyske konservative model legitimerer antisociale politikker og blokerer for offentlige investeringer i medlemslandene. Vores gruppe finder ikke stabilitetspagten - eller for den sags skyld tillidspagten - særlig troværdig. Der er brug for makroøkonomiske politikker, der kan skabe beskæftigelse. Og vi vil nødig have, at man om nogle måneder eller år skal kunne sige det samme til os, som de tyske demonstranter sagde til hr. Kohl i Bonn med indskriften på et stort skilt: «De og Den Europæiske Union bekæmper ikke arbejdsløsheden, De bekæmper de arbejdsløse«.

Tamino
Hr. parlamentsformand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, vi kan som Grønne ikke undlade at udtrykke bekymring for Den Europæiske Unions fremtid, fordi der, mens vi hengiver os til diskussioner om den regeringskonference, der er åbnet i Torino, findes forhold uden for konferencen, som truer Den Europæiske Unions fremtid. Det, der er sket i sagen om de gale køer, og Englands beslutning om blokering viser ved den manglende overholdelse af traktatens artikel 5, at denne nu ikke længere er til at leve med, og at dette endda i højere grad ville være tilfældet i tilfælde af en udvidelse. Derfor mener jeg, at vi og Den Europæiske Union kraftigt skal fremhæve, at man på regeringskonferencen skal bestræbe sig for at nå frem til et større demokrati indadtil og fastlægge bestemmelser, der muliggør en udvidelse under sikre forhold. Og som følge heraf er det nødvendigt - og dette siger jeg også til repræsentanterne for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe - at det over for dette engelske angreb på Den Europæiske Union, over for denne blokade er af betydning at vi allerede nu handler som 14 lande, fordi det er England, der faktisk med denne blokade har sat sig uden for den fælles beslutningstagning.
Vi skal være i stand til at gøre fremskridt og først og fremmest for så vidt problemet med BSE være i stand til at sikre forbrugerne, samtlige de europæiske forbrugere og først og fremmest de engelske forbrugere, der bringes i vanskeligheder på grund af de valg, deres regering har truffet. Af disse grunde må vi udfolde de største bestræbelser i alle retninger med udgangspunkt i topmødet i Firenze.
For så vidt angår beskæftigelsen er vi som Grønne på ingen måde tilfredse med endnu en gang at høre, at det eneste valg er at lægge vægt på nødvendigheden af store infrastrukturer, at sige, at opnåelsen af aftalen om de transeuropæiske transportnet er et stort resultat. Også i dette tilfælde har vi været vidne til, at man har draget Europa-Parlamentets beføjelser i tvivl, og til et angreb på Maastricht-aftalerne, der satte Parlamentet ud af stand til at behandle de 14 projekter under påskud af, at de allerede var vedtaget, hvorfor Parlamentet ikke havde mulighed for beslutningsdeltagelse. Lignende angreb drager Europas fremtid i tvivl og truer det uden at sikre et værdifuldt resultat af regeringskonferencen. Det er ikke på denne måde, at man løser beskæftigelsesproblemet, allerhøjst giver det virksomhederne fortjeneste, men det giver ikke nogen garanti for beskæftigelse, men skader tværtimod miljøet og den sociale sikkerhed.
Men ej heller for så vidt angår udenrigspolitikken er vi tilfredse med det, vi har hørt. Vi har intet hørt om Albanien. Vi har hørt, at den tyrkiske premierminister vil være til stede i Firenze til trods for alt, hvad der i øjeblikket sker i og uden for Tyrkiet, og vi har ikke hørt nogen forpligtende om MEDA. Vi er tilfredse med, at den tyrkiske regering endelig har indgået en aftale med Slovenien.

Dell'Alba
Hr. formand, hr. kommissionsformand, hr. rådsformand, det er en stor skam, at De, hr. Dini, kom for sent her i formiddag til drøftelsen af Det Europæiske Råd i Firenze, idet De ellers havde haft lejlighed til at påhøre kommissionsformand Santers indlæg, der bevirkede, at denne debat kunne foregå på et politisk grundlag og ikke blot på grundlag af en opremsning af punkter, De har foretaget for os, og som rent ud sagt kunne være omdelt af vort personale som et arbejdsdokument.
Jeg tillader mig følgelig at erindre Dem om et par punkter, der blev nævnt af kommissionsformanden. Hr. Santer bekræftede nemlig kort sagt over for os, at le bilan n'est pas enthousiasmant vedrørende regeringskonferencen, og vi kender nu alle kommissionsformands Santers legendariske forsigtighed, og det synes mig overflødigt at tilføje noget. Det italienske formandskab, den italienske regering, som De var chef for, og den nuværende regering har valgt ikke at give forhandlergruppen den fornødne politiske profil, og resultatet er et dokument, som i realiteten ikke har gjort det muligt for os at gøre blot et enkelt fremskridt i løbet af det forløbne halvår.
Vedrørende den britiske krise har kommissionsformand Santer over for os givet udtryk for en klar, fast og sammenhængende indstilling uden at ville mægle om alt mellem alle med udgangspunkt i de europæiske borgeres og forbrugeres sundhed at dømme efter hans indlæg. Vil det italienske formandskab støtte dette prioriterede mål og bekræfte, at forbuddet først vil blive ophævet, når sygdommen er udryddet? Vil det italienske formandskab gøre alt, hvad der står i dets magt, for at holde den britiske regering fast på det ansvar, den har både for BSE og den utålelige lammelse af institutionerne, som, hvor utroligt det end lyder, alene er en kilde til bekymring for Dem? Vil det italienske formandskab bekræfte, at enhver afgørelse på dette område først og fremmest vil blive baseret på mere udførlige videnskabelige vurderinger? Det er rigtigt, at formandskabet har afblokeret overenskomsten med Slovenien og således gået imod regeringen Dinis indstilling og vil undertegne overenskomsten med Uzbekistan, men det er ikke store sager.

Bonde
Hr. formand, jeg blev lidt overrasket og glad, da Santer ved sin tiltræden erklærede: mindre og bedre. Der var i 1993 17.000 EU-regler, så der var brug for forårsrengøring i lovjunglen. Nu skulle subsidiaritetsprincippet tages i anvendelse. Lad medlemslandene klare de sager, som ikke kan udføres bedre i Bruxelles. Det var den rigtige holdning, men Santer har desværre ikke kunnet levere varen. Der er nu 21.392 forordninger, direktiver og andre retsregler. Lovmængden er ellevedoblet på 22 år. Men i stedet for at sanere planlægges nu en ny flugt fremad med flertalsafgørelser og dermed mere regeren fra Bruxelles.
Vi foreslår en anden recept. EU's kompetencer skal afgrænses, så det er grænseoverskridende emner, man beskæftiger sig med. EU-lovgivningen skal starte og slutte i et nationalt parlament, så borgerne kan følge med. Kommissionen skal kun fremsætte forslag, hvis det begæres af de nationale parlamenter. EU skal kun kunne vedtage fælles mindsteregler, og standarder skal gøres til frivillige hjælpere i stedet for centralistisk diktatur. Det er fint nok, at en frugtgrosserer kan henvise til fælles standarder for jordbærs størrelser i grænseoverskridende handel, men min svigermor behøver ingen EU-regler for at sælge sine nyplukkede jordbær fra gården til folk, som ser bærrene. Det er fint nok med fælles minimumsregler for børnearbejde, men min kone og jeg behøver ingen EU-direktiver for at afgøre, om vores dreng skal løbe med aviser. Det er fint nok med fælles regler for, hvad man må hælde af gift i grundvand, men det er værre end kogalskab, når et flertal i Kommissionen i Bruxelles vil forbyde en kommunalbestyrelse eller et amtsråd at sætte skrappere grænser for forurening af grundvand, som ikke handles over landegrænserne...
(Formanden afbrød taleren) ... men må jeg ikke til sidst foreslå Kommissionens formand, at han starter topmødet i Firenze med at forelægge en lang liste med forslag til afskaffelse af...
(Formanden afbrød taleren)
Muscardini
Hr. formand, De har kommenteret de mål, der er nået fra tidligere perioder, De har opregnet de mål, som det kommende formandskab skal nå, men vi har i sandhed kun hørt lidt om de resultater, der er opnået under det italienske formandskab. De stod måske på de sider, som De har taget ud, og som jeg ikke kan tro var overflødige, eftersom reglerne om taletiden her i salen er velkendt af alle, og af Dem mere end nogen anden.
Jeg tror ikke, at den eftergivende holdning, som Italien har indtaget i forhold til Slovenien med hensyn til den ejendom, som landet har berøvet italienere, og som det endnu ikke har tilbageleveret, tjener Italien til ære. Ej heller kan vi rose vort formandskab for den manglende henledelse af opmærksomheden på menneskerettighederne i de lande, hvorfra vi indfører varer, hvor børn sættes til at arbejde, og der absolut ikke findes nogen social forsorg. Der er tale om befolkninger, hvis sundhed vi burde søge at bevare, den menneskelige og psykiske sundhed, også for at beskytte vor økonomi.
Hvad angår den britiske regerings vanskeligheder kunne disse tillige med den økonomiske skade måske være undgået, hvis der var foretaget indgreb i de tidligere år. Jeg erindrer om et spørgsmål fra mig til Kommissionen for nu halvandet år siden, som blev besvaret med, at alt var under kontrol, altså i den forstand, at vi er endt i den nuværende situation.
Vi er meget tilfredse med initiativet til oprettelse af et europæisk iagttagelsescenter for racisme og fremmedhad, og vi tillader os ydmygt at stille forslag om dets beliggenhed. Vi ser Mantova som hjemstedet for dette agentur på grund af de banebrydende erfaringer, som har set dagens lys dér, med henblik på at fastslå, hvorledes og hvornår racisme og fremmedhad opstår, også i vort eget land.
Her i det italienske formandskabs sidste dage og mens vi venter på topmødet i Firenze vil jeg erindre Dem og os alle om nødvendigheden af endelig at vende tilbage til de mål, som grundlæggerne af Den Europæiske Union havde fastsat. Vi taler i dag for meget om penge og økonomi uden nogensinde at tale om den politiske union eller uddybe den politiske karakter, som er den helt nødvendige forudsætning for at gennemføre det økonomiske Europa, den fælles mønt og et minimum af velfærd. Det er umuligt og utænkeligt at afskaffe den arbejdsløshed, der berører 20 millioner borgere i Europa, dersom vi ikke når til den politiske union, der skal tjene til at iværksætte den økonomiske union og give den styrke.
Men det er givet, at der uden for Europa findes interesser i at forhindre dannelsen af denne union, men vi er rede til at kæmpe for den, idet vi ved, at der her i Parlamentet findes folk, der er rede til at kæmpe for den politiske union, selvom de har forskellige kulturelle og politiske udgangspunkter, fordi de ved, at fremtiden ligger dér, fordi den ellers vil udarte til en krig mellem fattige. Hvis man ikke først etablerer den politiske union - og jeg ser gerne, at det italienske formandskab forpligter sig hertil - vil udvidelsen alene komme til at bevirke en massakre på fattige iværksat af andre fattige, mens de rige og mægtige vil blive stadig rigere og mægtigere. Vi ønsker ikke oligarkier, vi ønsker et demokrati, der er lige for alle borgere, og vi vil tillige pålægge det italienske formandskab pligt til at sørge for, at alle bliver lige inden for Unionen, og at særlig de italienske virksomheders problemer bliver behandlet på samme måde som i de øvrige lande. Vi finder, at vi i dette øjeblik er det eneste land, der har været genstand for en formel afgørelse af telefoniproblemet, mens andre lande under samme omstændigheder ikke har været genstand for nogen foranstaltning.

Formanden
Jeg har modtaget otte beslutningsforslag, fremsat i overensstemmelse med artikel 37, stk. 2, i forretningsordenen.

Colajanni
Hr. formand, hr. kommissionsformand, jeg vil først og fremmest bemærke, at Firenzemødet er den sidste begivenhed under det italienske formandskab, og at vi derfor må søge at få det mest mulige ud af det til gavn for vor fælles skæbne. Vi forventer af det italienske formandskab, at det afslutter sin formandsperiode ved i Firenze at forelægge konkrete forslag og foranstaltninger til gavn for arbejdet efter al den snak, der har været i de sidste år. Desuden har De, hr. Dini, haft megen succes her i Parlamentet ved at forpligte Dem hertil i begyndelsen af Deres formandsperiode.
Jeg påskønner den italienske regerings beslutning om at afholde en national konference vedrørende beskæftigelsen som en praktisk følge af tillidspagten mellem arbejdsmarkedets parter, et initiativ som vi beslutsomt støtter og finder af største betydning. Jeg håber, at man i Firenze vil beslutte at gøre dette i hele Europa, og Det Europæiske Råd i Firenze kan i det mindste beslutte at overføre midler til den fond for de små og mellemstore virksomheder, der blev oprettet i København, angive retningslinjerne for en reform af arbejdsmarkedet og arbejdstiden, som skal vedtages mellem arbejdsmarkedets parter, netop inden for rammerne af tillidspagten, og særlig beslutte at finansiere de transeuropæiske net og Hvidbogen inden for dens mest fornyende dele ved at optage et lån på kapitalmarkedet som foreslået af Delors, men aldrig godkendt af Rådet. Der er tale om et grundlæggende politisk forhold, som viser Den Europæiske Unions evne til at gribe ind i økonomien i et kritisk øjeblik. Vi ønsker konkrete foranstaltninger, som vi i længere tid har ventet på, uden hvilke man lige så godt kan opgive programmerne vedrørende arbejdet.
For så vidt regeringskonferencen er der modstand mod alvorlige drøftelser, hvilket kommissionsformand Santer, efter min opfattelse med rette, har fremhævet, og hvilket også skal siges åbent til de europæiske borgere. Vi blæser alarm på grund af den forsinkelse, der kan medføre fuldstændig stilstand, og at Europa mister sin almindelige mening og interesse, og tilbagegang til rent nationale synspunkter. Vor kritik er rettet mod alle de regeringer, som i Rådet forhaler arbejdet på afgørende punkter. Nu hvor formandskabet og som følge heraf også forpligtelsen til at udtrykke stadig flere fælles standpunkter ophører, kræver vi af den italienske regering, at den fuldt ud genoptager sin rolle som en fremmende og forslagsstillende part på regeringskonferencen.

D'Andrea
Hr. formand, det er med de største forhåbninger, at det altovervejende flertal her i Parlamentet ser frem til, at Det Europæiske Råd i Firenze ikke alene kommer til at blive husket på grund af krisen vedrørende »de gale køer«. I den fælles beslutning, som skal danne afslutningen på forhandlingen, kræves behandling af de aktuelle problemer, nemlig regeringskonferencen, beskæftigelsen, den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik, den tredje søjle og det interne energimarked. De største forventninger knyttes til en virkelig evne til at give et rettidigt og troværdigt svar på dramaet i forbindelse med arbejdsløsheden.
Jeg bor i et område i Europa, hvori arbejdsløsheden overstiger 20 % af befolkningen i den arbejdsdygtige alder, hvor godt 55 af 100 unge, der venter beskæftigelse, ikke kan finde arbejde, og hvor mange af disse, der er langtidsledige, nu endda er blevet over 30 år gamle. Det er en dramatisk situation, der går langt ud over grænserne for det tålelige, med meget alvorlige økonomiske, sociale og samfundsmæssige følger, og som fremmer udbredelsen organiseret kriminalitet. Disse forhold gør mig ligegyldig over for visse finurlige tvister vedrørende dualismen mellem europæiske og nationale kompetenceområder og forpligter mig til bestemt at kræve et konkret og omgående europæisk initiativ, der virkelig støtter de nationale, regionale eller lokale regeringers bestræbelser, der ikke må være en bekvem undskyldning for manglende foretagsomhed og forsinkelser.
Jeg siger Dem derfor tak, kommissionsformand Santer, og jeg ønsker at opmuntre Dem på grund af den metode, der er valgt, og for alt det gode, der ligger i Kommissionens forslag. De har foreslået regeringerne og arbejdsmarkedets parter en tillidspagt, som Europa bør være i stand til at underskrive, navnlig med de yngre generationer, på grundlag af visheden om, at Europa vil hjælpe dem med at opbygge en bedre fremtid gennem sit virke, sine valg og en bedre evne til at imødegå de nye udfordringer fra globaliseringen, og som virkelig vil være i stand til at satse på deres engagement, deres initiativ, deres kreativitet og deres intelligens.
Vi siger tak for den beredvillighed, rådsformand Dini har udvist på Rådets vegne. Hr. formand, vi ønsker også at sige Dem tak for det frugtbare virke, De har udfoldet i disse måneder, som til trods for den valgkampagne, De har ført i Italien, og som har syntes at genlyde i visse indlæg i salen, har vist sig meget frugtbringende. Vi føler os mere opløftede, efter at De har påtaget Dem snarest muligt at indlede forhandlingsfasen på regeringskonferencen. Det er en udbredt opfattelse, at man ikke uden at angribe og løse problemet om det demokratiske underskud i Unionen vil kunne skride til de planlagte udvidelser og give Den Europæiske Union det ønskede afsæt.
Vi må til slut, hr. formand, ønske, at Europa i løbet af et år virkelig vil udforme sig selv, afstikke sine grænser, fastlægge sine ambitioner og sit demokrati, idet dette vil være den bedste måde, hvorpå vi kan fejre 40-året for Rom-traktaterne.

Gerard Collins
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at give udtryk for min glæde og taknemmelighed over for det italienske formandskab, hr. Dini og Kommissionens formand, hr. Santer for deres værdifulde bidrag under forhandlingerne her i dag.
I næste uge må det europæiske topmøde koncentrere sig om at mindske de spændinger, der gennem de seneste uger har fået lov til at opstå mellem den britiske regering og dens europæiske partnere. Den ikkesamarbejdspolitik, som den britiske regering nu fører i Bruxelles, har ene og alene haft en negativ effekt, og man må hurtigst muligt opgive den. I Storbritannien har en stor del af den anti-europæiske retorik, man har givet frit løb for, efter at regeringen besluttede at obstruere den europæiske beslutningsproces, fået dybtgående konsekvenser. Ansvarlige politiske ledere i London må nu tage initiativet og berolige de britiske borgere og fortælle dem, at de ikke har noget at frygte fra deres naboer i Den Europæiske Union. De europæiske ledere og specielt den britiske regering kan bidrage til at få genskabt en vis balance i forholdet mellem Storbritannien og resten af Europa ved at vedtage et sæt rammer, inden for hvilke der kan findes en løsning på BSEproblemet under topmødet.
Den Europæiske Union må også tage skridt til at genskabe forbrugernes og producenternes tillid til, at oksekød er et sundt, sikkert produkt, man kan markedsføre. Det er bydende nødvendigt, at beskyttelsen af vore borgeres sundhed er vort eneste handlingsparameter, og samtlige vore beslutninger skal være baseret på de sikreste videnskabelige beviser, der foreligger.
Min kompliment til hr. Santer for hans principfaste holdning i denne sag til forsvar for Europas borgere.
Oksekødskrisen har allerede bortledt opmærksomheden fra det store stykke arbejde, der i øjeblikket gøres under regeringskonferencen. Oksekødskrisen har bortledt opmærksomheden fra bekæmpelsen af arbejdsløsheden og den internationale kriminalitet. Regeringskonferencen skal forberede udvidelsen af Den Europæiske Union, således at denne også kommer til at omfatte de tidligere kommunistiske lande i Østeuropa. Det er væsentligt, at disse forhandlinger føres i en rolig og rationel atmosfære. Desværre har den debat om Europa, som har været undervejs i de britiske medier, været karakteriseret af mangel på rolige og rationelle kommentarer.
Endelig er der nu fare for, at det bliver langt sværere at nå til enighed på regeringskonferencen på grund af de anti-europæiske kræfter, man har sluppet løs i Det Forenede Kongerige.

Moretti
Hr. formand, jeg vil henlede Deres opmærksomhed på et indledende spørgsmål, nemlig vor institutions troværdighed i forbindelse med Det Europæiske Råds møder i Firenze. Hvem af os ved forresten, hvad der skal drøftes på Det Europæiske Råd i Firenze her den 21. juni? Det er ikke noget retorisk spørgsmål, fordi vi endnu ikke i dag ved, om stats- og regeringscheferne vil behandle problemet om de gale køer, eller om de vil fastlægge en troværdig strategi for løsning af problemet vedrørende de 18 millioner arbejdsløse i Europa, eller om de vil tage stilling til valget i Rusland, eller om de, som sandsynligheden taler for, vil beskæftige sig med alle disse problemer foruden hundrede andre i erklæringer, som de flittige tjenestemænd ved Rådet og Kommissionen omhyggeligt har udarbejdet. Men hvad skal Europa-Parlamentet gøre ud over de sædvanlige talemåder? Har vi kunnet øve indflydelse på fastsættelsen af dagsordenen? Kunne vi åbne en seriøs dialog med Det Europæiske Råd og fastlægge en fælles strategi, når vi i den kommende måned får forelagt beretningen i overensstemmelse med unionstraktatens artikel D?
Personlig finder jeg det utroligt, at der tre år efter Maastricht-traktatens ikrafttrædelse og under drøftelserne om at gøre Det Europæiske Råd til den højeste instans til fastlæggelse af Unionens udenrigspolitik endnu ikke er gjort forsøg på at fastlægge forholdet mellem den institution, der repræsenterer demokratiet på højeste niveau, og den institution, der repræsenterer staterne, på et solidere grundlag. Efter min opfattelse bør et parlament, der har respekt for sig selv, snarest muligt fremlægge en adfærdskodeks, som skal følges i forbindelserne med Det Europæiske Råd, således at ikke blot traktatens bogstav, men også dens ånd respekteres. I marts i år har vi anmodet Det Europæiske Råd om at deltage i den årlige debat om Unionens stilling med en beretning...
(Formanden afbrød taleren)

Bertinotti
Hr. formand, kære kolleger, vi er os bevidst, at vi indtager en lidt speciel holdning. I Italien støtter vi med vore afgørende stemmer centrum-venstreregeringen, men her stemmer vi mod det kompromis, der også er underskrevet af dens formandskab, men grunden hertil er en bekymring, der er større end en enhver anden politisk grund. Der er, som vi alle ved, 18 millioner arbejdsløse i Europa foruden millioner af ikke-registrerede arbejdsløse, og i øjeblikket er der tegn på økonomisk tilbagegang. Hvor det før regnede i henseende til arbejdsløshed risikerer vi at få haglvejr i morgen. Og hvad gør Europa? Efter vor opfattelse kun lidt og i den forkerte retning, således som det i dag bekræftes i kommissionsformands Santers og minister Dinis indlæg.
Europa siges i det væsentlige at opretholde Maastricht-konvergensen i retning af den fælles mønt, selvom dette nu er næsten umuligt uden alvorlige deflatoriske virkninger, og faktisk bestræber man sig for at nedsætte tempoet og ændre ved de konkrete regler for iværksættelsen, men Maastricht er stadig som en pisk over hovedet på de nationale regeringer for at ændre den sociale status, der, som vi har set det i Tyskland, nu viser sig umulig uden en stærk skærpelse af den sociale konflikt. Ved tillidspagterne søger man at åbne større muligheder for investeringspolitikker til gavn for væksten, men også Europa-Parlamentets udvalg ser nu, at vækst alene ikke skaber beskæftigelse, og således vakler Europa mellem Maastricht og en eller anden form for anticyklisk politik, idet den ene politik skaber beskæftigelsesproblemer, uden at den anden løser dem, og vi således kører ind i en blindgyde, og Europa nu mere end nogensinde risikerer en krise i sin sociale samhørighed, og således at Europa ikke giver den europæiske civilisation og demokratiet nogen fremtid.
Derfor blæser vi alarm med meget stor bekymring, idet vi finder, at krisen i Europa nu er iværksat, medmindre der sker en radikal ændring i denne henseende.

Ullmann
Hr. formand, hr. kommissionsformand, beslutningsforslaget fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål beklager med rette status quo-orienteringen af regeringskonferencens hidtidige arbejde. Har EuropaParlamentet imidlertid gjort nok for at overvinde denne politik, der er præget af ængstelig fantasiløshed? Den opgave, vi har, står dog klart for alles øjne: Det gælder om at ændre et økonomisk fællesskab, et område uden indre grænser til en befolkningernes union, en politisk union, som der står i Maastricht-traktaten. Der findes ingen anden demokratisk vej til en sådan union end en grundlovgivende proces til overvindelse af Europas opsplitning i øst og vest og dermed et første svar på de uhyre udfordringer fra dagens samfund. Hvor skulle initiativet til en sådan proces...
(Formanden afbrød taleren)

Saint-Pierre
Hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, der er nu allerede gået tre måneder, siden regeringskonferencen i Torino officielt åbnede, og vi må konstatere, at vi befinder os i en fastfrossen situation. Nogen ville sige, at det er vanskeligt at opnå flere resultater på så kort tid, idet de imidlertid glemmer, at refleksionsgruppen under hr. Westendorps ledelse allerede havde banet vejen for den, og at det var meningen med dette forudgående arbejde, at forhandlerne skulle kunne indlede de egentlige forhandlinger allerede i marts måned.
Vi mener, at tiden er inde til at slå alarm, for problemet indskrænker sig, så vidt vi kan se, ikke til spørgsmålet om den britiske blokering, hvor uacceptabel den end måtte være. Der eksisterer en reel fare for at køre fast, for at nå frem til et blødt kompromis og en revision til det værre af Traktaten, hvilket Parlamentet må gøre indsigelse imod. Der er især en dramatisk mangel på politisk fremdrift og samlet vision, der udebliver på et tidspunkt, hvor fællesskabskonstruktionen står over for en række meget væsentlige satsninger. Er vi som institution rede til at tage disse udfordringer op over for vore regeringers tøven? Min gruppe er overbevist om, at der ikke er noget alternativ til en fortsat integration, og at den kun vil være mulig, hvis den bygger på et fundament af føderal karakter.
Derfor finder vi, at man, hvis problemerne fortsætter, alvorligt bør overveje, at de der ønsker at fortsætte gør det, således at alle staterne bliver konfronteret med deres ansvar. For det er bedre nu at løbe risikoen for en politisk krise end at fortsætte forhandlinger, der risikerer at føre os ud i utilstrækkelige og bløde kompromiser umiddelbart før udvidelsen, hvilket vil kompromittere Unionens for al fremtid.

Berthu
Hr. formand, her lige inden Det Europæiske Råds møde i Firenze synes medlemsstaternes regeringer stadig at tøve over for at vedkende sig de føderalistiske forslag, som de europæiske institutioner ihærdigt forelægger dem. De gør ret i at se sig for to gange, for de vil ved at lytte til Europas dårlige råd i dag skade Europas muligheder i fremtiden.
Europa af i dag er afskåret fra befolkningerne. Man behøver ikke at spørge sig selv om, hvorfor det er sådan, for det lader afskaffelse af grænserne komme før sikkerhed, frihandel før beskæftigelse og sundhed, superstater før folkenes suverænitet. Hvordan skulle borgerne kunne finde sig til rette med dette Europa? Sagen med den gale ko illustrerer desværre alt for godt disse sidespor, og regeringskonferencen bør tage ved lære af det, hvis den virkelig ønsker at imødekomme de problemer, der interesserer borgerne.
Det første, den bør notere sig, er, at vort landbrug med alle grænserne vidt åbne risikerer at glide ned ad det skråplan, som udligningen nedad er, medens vi ifølge ånden i artikel 100 A burde sætte os et højt kvalitetsniveau. Men for at kunne stoppe denne gliden bør man vedtage strenge standarder og en egentlig fællesskabspræference.
Det andet er, at staterne bør have ret til at anvende artikel 36, især med henblik på at beskytte deres befolkningers sundhed, selv inden for områder, der allerede har været underkastet en harmonisering, hvilket i øvrigt er eksplicit fastsat i artikel 100 A for miljøets vedkommende.
Det tredje, den bør notere sig, er, at afskaffelsen af kontrollen med varer ved de indre grænser, der trådte i kraft den 1. januar 1993, samtidig nedbrød informations- og kontrolsystemerne og øgede svindlen voldsomt. Det bør der straks gøres noget for at afbøde.
Og endelig bør den for det fjerde notere sig, at Kommissionen lige siden krisens begyndelse har søgt at bevare bevægeligheden for varer, uden kontrol - hvilket den kalder den fri bevægelighed - ved at gå så vidt som til at true medlemsstaterne med Domstolen, hvis de skulle finde på at beskytte sig, og ved at afvise gennemsigtighed, fordi pressen havde afsløret, at der var blevet øvet pres på nogle eksperter.
Vi mener, at regeringskonferencen bør gøre det muligt at nå frem til en øget kontrol med Kommissionens beføjelser, og at den bør pålægge den en generel pligt til gennemsigtighed.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, regeringskonferencen, der er klemt op i en krog mellem usikkerheden i øst og tragedien med den gale ko, kommer ikke ud af stedet, og der er intet, der kan få en til at tro, at topmødet i Firenze skulle kunne løse op for den situation, som Europa, hvis hjul er ved at køre fast, befinder sig i af én eneste grund, nemlig at dette uvægerligt ville ske en skønne dag.
Det er ikke så meget koen, der er gal, som det utopiske projekt, som man uophørligt tragter efter her. Den britiske regering bærer ligesom de totalitære angelsaksiske multinationale levnedsmiddelvirksomheder, Kommissionen og vore regeringer et knusende ansvar, når det gælder nedbrydelsen af dyre- såvel som menneskefoderet. Men det er skandaløst at udnytte denne situation til at forsøge at omgå enstemmighedsreglen praktisk om ikke institutionelt.
Den britiske regering forsvarer, når alt kommer til alt, sine interesser. Lad den forsøge at fortsætte sin eksport af sine grønlige gelatineprodukter, det er dens sag. Det er op til de andre ikke at acceptere disse produkter. Man må erkende, at det er på grund af Kommissionens pres, at den britiske regering som gengældelse har været nødt til at forsøge at blokere det, den kunne for at gøre sit synspunkt gældende. Det, vi har her, er en rammende demonstration af, at det er absurd at ville fusionere Europas gamle nationer. Alt for meget Europa slår Europa ihjel. Det Europa, vi ønskede og ønsker, er et Europa med en mangfoldighed af samarbejdsaftaler, godt nok mellem stater men endnu hellere mellem industri-, handels- og landbrugsvirksomheder.
Ved ihærdigt at ville styre alt og lovgive på alle områder opnår man, at enhver krise inden for et enkelt område medfører en trussel om splittelse over hele linien. Det er det, der før eller senere vil ske, for intet jerngreb kan holde over for folkenes frihedsønske. Og at gøre det af med ensstemmighedsreglen er helt bestemt det samme som at erkende, at Kommissionen kan udøve en mere og mere strammende myndighed. Der er således intet, der siger, at man ikke i morgen vil påtvinge legalisering af dødshjælp, liberalisering af narkotika og demokratisk legitimitet for sataniske kulte.

Medina Ortega
Hr. formand, hr. Santer rejste i formiddags spørgsmålet på en yderst relevant måde. Der kan i dag registreres en tillidskrise blandt europæiske borgere i forhold til fællesskabsinstitutionerne, og jeg finder det beroligende, at kommissionsformanden gjorde det klart, at Kommissionen udelukkende vil træffe beslutninger i forbindelse med problemet med kogalskab på grundlag af de bedste videnskabelige rapporter.
Kommissionens formand vil imidlertid kunne give mig ret i, at borgernes manglende tillid til fællesskabsinstitutionerne kan skyldes disse institutioners tidligere handlinger. Således har det vakt stor bekymring i Spanien, at man i visse spanske medier har kunnet erfare, at en højtstående embedsmand i Generaldirektoratet for Landbrug, hr. Mansito, har fået frataget sine funktioner som formand for Den Vetrinære Komité som følge af hans faste holdning til kravet om videnskabelige kriterier.
Også for så vidt angår Rådet - nedenstående vil jeg komme ind på rådsformanden, hr. Dinis fremragende indlæg - gør jeg opmærksom på borgernes bekymring, som skyldes at beslutningerne i Rådet ikke er truffet ud fra hensynet til at beskytte borgernes sundhed, men på grundlag af visse politiske studehandler. Det er mit håb, at rådsformanden med den for ham karakteristiske retlinethed vil hindre, at Ministerrådet omdannes til et center for politiske studehandler.
Endelig vil jeg klart udtrykke støtte til rådsformandens holdning. Den britiske regering har ikke alene krænket traktatens ånd, men også - som påpeget af hr. Martens og rådsformanden - EF-traktatens artikel 5, en meget klar krænkelse, som må fordømmes på det kraftigste.

Brok
Hr. formand, ved Europas vugge stod der en græsk gud i en tyrs skikkelse. Jeg er sikker på, at der ved Europas grav ikke vil stå en insulær gal ko. Vi bliver nødt til at erkende denne ene ting, og det har BSE-krisen gjort klart: Denne regeringskonference skal fremme beslutningsmekanismer, som forhindrer, at en destruktiv regering kan blokere Den Europæiske Unions handleevne. Derfor er indførelsen af et flertalsprincip i alle lovgivningsspørgsmål den klare konsekvens af BSE-krisen. Det er en af de opgaver, der venter os på denne regeringskonference.
Hr. formand Dini, jeg er Dem og tillige hr. Faggiolo taknemmelig for den venlige holdning til Parlamentet. Jeg er også sikker på, at der i den endelige udgave af den italienske beretning om regeringskonferencens hidtidige forløb vil blive taget passende hensyn til spørgsmålene vedrørende handleevne, gennemskuelighed og EuropaParlamentets mål.
Jeg har endnu en bemærkning. NATO-Rådet i Berlin har taget alibiet fra dem, som hidtil ud fra angivelig hensyntagen til USA har været imod en forsvarspolitisk identitet til Det Europæiske Fællesskab. NATO-Rådet gav med USA's samtykke helt klart udtryk for, at den forsvarspolitiske identitet er i begge parters interesse og gunstig for udviklingen af de transatlantiske forbindelser og at vi europæere af den grund opfordres til at udvikle vore egne evner med henblik på at varetage mål til sikring af fred og frihed. Jeg mener, at også denne opgave skal med på denne regeringskonference i lighed med en del andet.
Lige en sidste bemærkning. Hr. formand Santer, jeg er Dem taknemmelig for Deres redegørelse. Hvis Kommissionen virkelig fastholder, at overvindelsen af BSE-krisen skal foregå ud fra den forudsætning, at noncooperation policy skal opgives og at på den måde gradvis under inddragelse af alle veterinær- og humanmedicinske erkendelser og af tilsvarende på europæisk plan gennemførte kontrolforanstaltninger forbrugernes tillid kan genvindes og de får en fornemmelse af, at deres sundhed ikke er i fare, så er vi i stand til at løse denne BSE-krise. Hvis De fastholder disse forudsætninger, er vi også i stand til at gøre det klart for vore forbrugere.

Bazin
Fru formand, de herrer formænd, kære kolleger, jeg tager i særdeleshed ordet på vegne af den franske delegation i UPE-gruppen, der, som De ved, består af folkevalgte fra RPR og CNI.
Jeg vil gerne komme med tre bemærkninger. Den første er for at fortælle Dem, hr. kommissionsformand, at vi har sat særlig stor pris på Deres ord. De har her til formiddag på mesterlig vis forstået at fastslå prioriteternes rækkefølge: intet kommer forud for folkesundheden. Det var bydende nødvendigt, at Europa gav udtryk for denne indstilling, klart og tydeligt og det i dag.
Men vi bør ikke af den grund glemme den snart dramatiske virkelighed med de økonomiske problemer, der vil blive rejst. Vi bør være klar over, at vreden utvivlsomt om nogle måneder vil tordne i vore oksekødsproducerende landområder, for samtidig med at forbruget inden for Unionen er faldet i betydeligt omfang, selv om der for nogen landes vedkommende er tale om et beskedent fald, så er eksporten nu reduceret til nulpunktet eller næsten. Vi må træffe de nødvendige foranstaltninger for at vende strømmen i den internationale opinion og hos vore kunder uden for Unionen.
Min anden bemærkning er, at Storbritanniens holdning er moralsk forkastelig og politisk fuldstændig uansvarlig. At blande problemet med oksekødskrisen og de europæiske institutioners måde at fungere på tjener ikke noget formål og er skandaløst, med mindre der er tale om en bevidst og, når alt kommer til alt, belejlig indpakning af en vilje til at blokere regeringskonferencen.
Endelig vil jeg for det tredje bemærke, at denne regeringskonference må og skal tage sig sammen igen. Firenze bør markere et nyt vendepunkt: Europa kan ikke tillade sig den luksus at have en krise. Vi for vor del glæder os over de franske myndigheders faste beslutsomhed på at skabe betingelserne for denne dynamik ved topmødet i Firenze.

Watson
Firenze skulle have været det øjeblik, hvor hele Europa skulle gøre status over de mange afgørende beslutninger, det påhviler os at tage, specielt med hensyn til arbejdsløsheden, således som hr. Santer understregede det, samt demokratiseringen af vore institutioner. I stedet er mødet blevet taget som gidsel på grund af én medlemsstats opførsel. Vandene i en flodbølge af angelsaksisk selvbedrag skyller nu op omkring trinene ved Fortezza del Basso.
Der er mange mennesker i Storbritannien, som er chokerede, kede af det, vrede og skamfulde over den britiske regerings krumspring. Rådets formand talte om solidaritet med den britiske regering.
Hr. rådsformand, jeg beder Dem snarere tænke på solidaritet med det britiske folk.
(EN) Den britiske regerings repræsentanter vil hævde, at det manglende samarbejdes politik alene handler om at forsvare vitale, nationale interesser. Ja, jeg kunne jo godt tænke mig at få forklaret, hvilken metode der ligger bag deres vanvid. De hævder, at de ønsker et effektivt Europa, som giver sine borgere valuta for pengene: Derfor blokerer de for initiativer med det formål at sætte en stopper for svig. De hævder, at de ønsker et Europa, hvor forretningslivet kan vokse og blomstre: Derfor blokerer de for initiativer med det formål at støtte præcis dette forretningsliv. De hævder, at de ønsker et Europa, som er formet efter britiske interesser: Derfor truer de med at blokere for enhver diskussion af de store spørgsmål, vi i dag står overfor, fra den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik til retlige anliggender og indenrigsspørgsmål. Hvis det skal forestille beskyttelse af vitale, nationale interesser, så lider Storbritannien da vist af ministergalskab. Det er den hårde kerne af euro-skeptikere, som fører an og tvinger ministrene til at demonstrere, hvor hårdkogt de kan optræde over for Europa, og de ter sig dermed mere og mere vanvittigt.
Jeg har to forslag. Til den britiske regering vil jeg sige: Vågn op. De konservative skulle jo efter sigende tro på det stærke lederskabs velsignelser. Hvis det stadig er tilfældet, så skulle de se at få begyndt at vise sig som stærke ledere. Det britiske folk ønsker beviser for, at de konservative er i stand til at lede landet i hele befolkningens interesse og i nationerne i det europæiske fællesskabs interesse - og ikke kun tænke på at tækkes 20 knarvorne, ikke særligt fremtrædende medlemmer af det britiske parlament.
Til det øvrige Europa vil jeg sige: Giv ikke efter for afpresning. Mine vælgere har lidt mere end de fleste under BSE-krisen. Men det ville ikke være at gøre Storbritannien eller Unionen en tjeneste, hvis vi lod det få udseende af, at denne afpresningstaktik har virket, og det ville sandsynligvis resultere i en aftale, som ikke ville kunne fungere. Som britiske ministre blot skulle vide alt for godt, så er det aldrig godt at forhandle, mens nogen forsøger at afpresse en. Nu må de se at få lært, at dette er en regel helt uden undtagelser.

Pettinari
Fru formand, hr. kommissionsformand, hr. rådsformand, der i øjeblikket er fraværende, fordi De netop har efterkommet mange parlamentsmedlemmers ønske, det er mig magtpåliggende i dette indlæg at sige, at jeg er enig med kommissionsformand Santers i hans bedømmelse, når han taler om en status, som indtil i dag ikke er positiv. Der er tale om en negativ bedømmelse, der som anført af hr. Santer ikke angår det italienske formandskab - der er her grund til at erindre om hele hr. Santers ytring og ikke fortsætte en valgkampagne, som i øvrigt ikke har båret frugt i Italien på dette område. Det italienske formandskab har faktisk virket godt under ofte meget vanskelige forhold.
Kommissionsformand Santers negative bedømmelse vedrører derfor efter min opfattelse det dødvande, som hele opbygningen af Europa er kommet ind i. Man behøver blot at betænke, at det, vi her har bedømt som positive hensigter, der er blevet foreslået i Torino, ikke er blevet til andet, måske også på grund af de vanskeligheder, der er skabt af England. Jeg er dog overbevist om, at vanskelighederne også ligger i, at man fortsat alene har haft blikket rettet mod møntunionen uden at arbejde for en politisk enhed på vort kontinent, med risiko for at sætte også de monetære og økonomiske mål over styr.
Jeg finder det dog hensigtsmæssigt at opfordre til at gøre endnu et forsøg netop som den sidste handling fra det italienske formandskabs side, og jeg tænker her på en virkelig plan for arbejdet, der kan vedtages og gennemføres i alle unionslandene. Det er ikke nok at tale om en tillidspagt, kommissionsformand Santer, fordi der ikke er og ikke kan herske tillid i et Europa med 18 millioner arbejdsløse.
Og endnu en ting vil jeg til slut anmode topmødet i Firenze om, nemlig at man åbner døren for muligheden for genforhandling af visse vigtige forhold, som f.eks. tidsplanen for indførelsen af den fælles mønt og en større fleksibilitet i henseende til parametrene for kompatibilitet. Dette anmoder jeg om for at redde og på ny sætte gang i Den Europæiske Union, for at vi alle i fællesskab kan undgå risikoen for et egentligt skibbrud.

Schörling
Fru formand, vi hørte indledningsvis hr. Santer udtrykke ønske om, at topmødet i Firenze bliver et virkeligt vendepunkt, en europæisk mobilisering til fordel for reelle fremskridt på arbejdsmarkedsområdet og oprettelsen af flere arbejdspladser.
Jeg og sikkert millioner af andre mennesker i Europa deler dette ønske. Men det kræver for at kunne opfyldes, at regeringskonferencen sætter ØMU på dagsordenen og reviderer konvergenspolitikken, eftersom de nedskæringer, der nu gennemføres rundt omkring i Europa for at opfylde konvergenskravene, tværtimod øger arbejdsløsheden.
At alle lande bør føre en sund økonomisk politik, tror jeg, vi alle er enige om. En sund politik er imidlertid også en politik, der forhindrer social udstødelse. Det er på høje tid, fru formand, at tage dette politiske højrisikoprojekt, der skaber social uro og politik spænding i Europa, op til revision. Tag ØMU op på regeringskonferencen!

Malone
Fru formand, det er med stor interesse, jeg har lyttet til de ting, som hr. Santer og hr. Dini har sagt til os her i dag. De fremhævede begge, at der indtil videre ikke er sket fremskridt under forhandlingerne på regeringskonferencen. De erkender, at problemerne er meget komplekse, og de mener, at de kun kan løses ved at vise mandsmod og træffe de første beslutninger om de forskellige punkter på dagsordenen. Vi må have overvundet tillidskrisen i medlemsstaterne. Forhandlerne må se at komme op i omdrejninger, hvis man skal nå frem til de rigtige konklusioner. Som hr. Dini sagde, er det os her i Europa-Parlamentet, som bedst kan afspejle de ting, som optager vore borgere. Jeg ved, at der er mange af de ting, som vore borgere ønsker en løsning på, der står højt på dagsordenen, men de bliver ikke taget op under regeringskonferencen. Jeg vil gerne ganske skamløst starte en lobby til fordel for det europæiske anti-fattigdomsnetværk. Kampen mod fattigdommen og den sociale udstødelse må placeres højt på dagsordenen, og der skal især gøres noget ved det mismod, der præger de 18 millioner arbejdsløse.
Vi er alle meget bekymrede over oksekødskrisens indvirkning på beskæftigelsen. Men prøv et øjeblik at tænke på de hårde vilkår, de millioner af langtidsarbejdsløse lever under, og på de mange mennesker, der aldrig har haft et job, og som kæmper sig igennem dagligdagen i yderste fattigdom. Kampen mod arbejdsløsheden må ligestilles med indførelsen af ØMU'en. Vi skal have genoprettet balancen mellem de økonomiske politikker og de sociale politikker ved at gennemføre en social revision af samtlige Den Europæiske Unions politikker.
Vi bør nedfælde alle borgeres fundamentale rettigheder i Traktaten: Retten til en anstændig indkomst, sundhedspleje, uddannelse, bolig, arbejde, efteruddannelse, velfærdstjenester, samfundsliv og familieliv. Samtlige Unionens borgere må have garanti herfor uden undtagelse.
Endelig er den britiske regerings opførsel med hensyn til oksekødskrisen uacceptabel. Jeg frygter, at hvis oksekødet får lov til at præge hele topmødet i Firenze, så varsler det meget ilde for mulighederne for et positivt udfald af topmødet i Dublin.

Maij-Weggen
Fru formand, på trods af Kommissionens oprigtige forsøg på at løse BSE-problemet - og jeg værdsætter højt hr. Santers initiativ - ser det mere og mere ud til, at vi går et af de mest bizarre europæiske topmøder i de sidste 15 til 20 år i møde. I en situation hvor Den Europæiske Unions regeringschefer må se at få løst uopsættelige problemer som arbejdsløsheden - der foreligger et fremragende forslag - samt drøfte regeringskonferencens fremskridt, ØMU, udvidelsen, Unionens rolle i Jugoslavien efter tilbagetrækningen af eksempelvis de amerikanske tropper og en lang række udenrigspolitiske spørgsmål, forbindelserne med Rusland, Israel, med Tyrkiet, der ikke kan holde fingrene væk fra de græske øer, kort sagt, medens Unionen har begge hænder fulde med en lang række store problemer, truer EU-topmødet med at blive en latterlig teaterforestilling om gale køer. Det er ikke svært at forestille sig, hvordan borgerne vil reagere. Det vil udelukkende føre til, at euro-negativismen, der i forvejen har gode kår, vinder terræn.
Fru formand, tre korte bemærkninger. For det første BSE-spørgsmålet. Jeg er helt enig med hr. Santer om, at BSE er et folkesundhedsspørgsmål, der bør løses på ansvarlig vis. Jeg mener, at det foreliggende forslag er et godt forslag, og jeg håber, at Det Forenede Kongerige accepterer det. Men jeg må samtidig sige, at der er en risiko for, at det ikke sker. I så fald burde de fjorten parter på topmødet alvorligt overveje simpelthen at tage beslutninger i fællesskab og negere Det Forenede Kongerige. Det Forenede Kongerige kan så bare henvende sig til Domstolen og sætte disse beslutningers retmæssighed til diskussion.
Med hensyn til regeringskonferencen må vi jo egentlig konstatere, at der kun kan noteres meget små fremskridt. Westendorp-rapporten, der er udsendt i december, indeholder ikke ret meget mere end den fremskridtsrapport, vi lige har modtaget. Efter min mening bør vi tilkendegive, at det er vigtigt, der sker noget. Vi ønsker jo en større rolle for borgerne. Vi ønsker mere åbenhed og transparens. Vi ønsker mere demokrati. Vi ønsker en bedre regulering af den indre sikkerhed og en bedre udarbejdelse af politikken udadtil. Det er noget, der bør gennemføres. Det er stadig nødvendigt med parlamenternes samtykke.
Tillad mig én sidste bemærkning. Den foreliggende beslutning indeholder noget om Jugoslavien. Vi er meget interesserede i, hvilket også fremgår af beslutningen, en undersøgelse vedrørende Srebrenica. Må jeg bede det italienske formandskab tage dette afsnit i betragtning og studere det nøje?

Garosci
Rådsformand Dini - jeg henvender mig til Dem, selvom De i øjeblikket er fraværende - under det formandskab, hvorunder regeringskonferencen i Torino er blevet startet, er der sket radikale ændringer i den regering, som har haft formandskabet, nemlig den italienske. Alene rådsformand Dini har kunnet beholde en grundlæggende rolle efter rolleskiftet, idet han er blevet udenrigsminister efter at have været statsminister, men hans ansvar over for Europa er ikke blevet mindre af denne grund. Vi betragter følgelig rådsformand Dini og naturligvis kommissionsformand Santer som garanter for kontinuiteten i de arbejder, der blev iværksat i Torino. Her indledtes nemlig en fase med total fornyelse af Den Europæiske Union, en fornyelse på emneområder og vedrørende problemer, som Europa-Parlamentet tillige med de øvrige institutioner klart har fastlagt, og som på ny er blevet omtalt her i formiddag, nemlig arbejdsløshed, fælles mønt, fredspolitik, en politik for økonomisk vækst, fri bevægelighed på det interne marked, social samhørighed og beskyttelse af forbrugeren.
Vedrørende det sidstnævnte emne, nemlig sagen om de gale køer, et problem, som helt sikkert ikke er opstået for tre måneder siden, og som har taget for mange ressourcer fra arbejdet i Torino og risikerer også at påvirke arbejdet i Firenze i uheldig retning, kræver vi, at Storbritannien - som vi i øvrigt tilsikrer enhver form for solidaritet - indtrængende opfordres til at påtage sig sit eget ansvar i første række over for forbrugerne og deres sundhed og i anden række i økonomisk henseende.
Mødet i Torino sluttede - som nævnt af rådsformand Dini her til morgen - med to store programerklæringer om administrativ og beskatningsmæssig deregulation og forenkling af bureaukratiet. Disse er helt nødvendige forudsætninger for det økonomiske genopsving, særlig blandt de små og mellemstore virksomheder, der er den virkelige driftkraft for dette genopsving.
I Firenze har det italienske formandskab, der dog har udrettet noget godt, endnu mulighed for at efterlade sig spor, særlig over for sine irske efterfølgere, af hvem vi sikkert ikke kan kræve nogen særlig middelhavsvision for Europa, et formandskab, som - bemærk venligst - Italien ikke vil få igen før efter mindst syv et halvt år. Og i denne periode skal Europa etableres endeligt eller helt opgives.

Capucho
Fru formand, for så vidt angår Det Europæiske Råd i Firenze må jeg til en start tage afstand fra den obstruktionspolitik, den britiske regering fører som en illegitim gengældelsesakt for de foranstaltninger, Unionen har truffet for at bekæmpe BSE.
Denne krise har dog den fortjeneste at anskueliggøre behovet for at ændre den bestemmelse i traktaten, der gør det muligt for en enkelt medlemsstat at blokere institutionernes arbejde og hindre de af alle de øvrige medlemsstater ønskede beslutninger i at blive truffet, beslutninger, som i det foreliggende tilfælde ikke alene ikke er en trussel mod vitale interesser, men som endog sigter mod at beskytte den offentlige sundhed. Som prioriterede emner for Det Europæiske Råd i Firenze og i overensstemmelse med den fælles beslutning, som Parlamentet har vedtaget, vil jeg fremhæve følgende punkter: indførelse af en klar strategi med henblik på at sætte skub i regeringskonferencen og en omdefinering af de respektive prioriteter, frigørelse af de fornødne midler til at gennemføre de foranstaltninger, der er anført i hvidbogen om vækst, konkurrenceevne og beskæftigelse, støtte til fredsprocessen i Mellemøsten på grundlag af parternes nøje overholdelse af de gældende aftaler og endelig videreførelse af de igangværende foranstaltninger og programmer i det tidligere Jugoslavien i overensstemmelse med Dayton-aftalerne, indtil der opnås en varig fred.

David
Fru formand, efterhånden som oksekødskrisen udvikler sig, lader det til, at den britiske regerings fortsat næsten totale ikke-samarbejdspolitk i stadig højere grad kommer til at få den modsatte virkning af den tilsigtede. Det giver ganske enkelt ingen mening at blokere foranstaltninger, så man for eksempel hindrer svig, mindre bureaukrati, fremme af mindretalssprogene og en styrkelse af kampen mod racismen.
Hvad der end sker med forbudet mod oksekødet, ville det være det rene vanvid og dårskab, hvis den britiske regering nu skulle ødelægge topmødet i Firenze. Topmødets dagsorden omfatter forslag til en stabiliseringsaftale, som skal fremme jobskabelsen, foranstaltninger til fordel for små og mellemstore virksomheder, foranstaltninger med det formål at øge investeringerne i de transeuropæiske net og foranstaltninger som skal sikre, at det indre marked kommer til at fungere mere effektivt. Med 18 millioner mennesker uden beskæftigelse i Storbritannien og hele Den Europæiske Union ville det være det glade vanvid, hvis den britiske regering skulle blokere dette forslag. Det må være job, der står øverst på dagsordenen i Firenze, og intet - absolut intet - bør have lov til at bortlede vor opmærksomhed fra denne målsætning.
Jeg ønsker en øjeblikkelig ophævelse af oksekødsforbudet, men jeg erkender også, at den britiske regering nødvendigvis må komme med nogle forslag, som virkelig kan give forbrugerne tilliden tilbage. Begivenhederne i de seneste par uger har utvivlsomt skadet Den Europæiske Union og svækket Storbritanniens stilling og undermineret landets indflydelse. Man må se topmødet i Firenze som en mulighed for at begynde på en frisk. Det påhviler helt klart den britiske regering at bevise, at den virkelig ønsker et konstruktivt samarbejde i Europa. Hvis en konservativ regering ikke kan leve op til denne opgave, så bør den vige pladsen for en Labour-regering, som kan.

Lambrias
Fru formand, vor smertefulde erfaring fra den jugoslaviske tragedie har vist, hvor ubestrideligt behovet for en fælles udenrigspolitik og et målrettet, forebyggende diplomati er. Der tales meget om denne vitale nødvendighed, men der handles alt for lidt. Det værste er, at selv når farlige kriser opstår, findes der ingen mekanisme til øjeblikkelig imødegåelse af disse. Dette er netop, hvad der sker i dag i Ægæerhavet. Et land med kyster ud til dette hav har i længere tid været årsag til en utålelig spænding i området. Forskellige rapporter har i længere tid påpeget den overhængende risiko for, at konflikten bryder ud i lys lue. Og endnu mere foruroligende er det, at det pågældende land - Tyrkiet - fik frie tøjler, da det med alle medlemmers velsignelse blev knyttet tættere til Den Europæiske Union med toldunionen.
Da Tyrkiet fremprovokerede den farlige episode omkring Imia, var det amerikanerne - og ikke europæerne - der greb ind som mæglere, og Holbrooke, arkitekten bag Dayton-aftalens, ironiserede oven i købet over Den Europæiske Union ved at sige, at den sov.
Tyrkiets provokationer fortsatte imidlertid også efter Imia-episoden med krigstrusler, med vanvittige udtalelser fra ministre, med uforskammede krav, og EU-landes suverænitet er blevet draget i tvivl. Dette er den elvte time, og hvis Rådet i Firenze virkelig ønsker at fremme FUSP og et forebyggende diplomati, bør det uden omsvøb gøre denne brutale stat opmærksom på dets forpligtelser over for Den Europæiske Union og den internationale lov og orden, hvis det ønsker at høste fordelene af det europæiske samarbejde.

Neyts-Uyttebroeck
Fru formand, kære kolleger, kogalskabskrisens forløb viser, hvordan løgne, usandheder og hemmelighedskræmmeri skaber en god grobund for had, angst, fremmedhad og mistro. Det er indlysende, at det i sidste ende kan bringe ratifikationen af traktatændringer i fare. At Major efterfølgende giver Unionen skylden for krisen anskueliggør på ekstrem vis den holdning, en hel del regeringer i Den Europæiske Union indtager, hver gang de bruger og misbruger Den Europæiske Union som lynafleder, paraply eller syndebuk. Også dette giver næring til befolkningens skepsis og vantro.
Regeringskonferencen bør forhindre regeringerne i at fortsætte deres små gemmelege ved at fratage dem det institutionelle middel, de anvender dertil. Det middel, de anvender, kære kolleger, er deres hemmelige forhandlinger og hemmelige afstemninger i Ministerrådet. Derfor opfordrer jeg regeringskonferencen til at gøre en indsats med henblik på definitivt at sætte en stopper for hemmelige afstemninger i Rådet, når den optræder som lovgiver samt til generelt at fremme transparensen.

Guigou
Fru formand, tre måneder efter dens officielle åbning og til trods for det italienske formandskabs bestræbelser er regeringskonferencen ikke kommet ud af stedet. Den første årsag hertil er en generel mangel på politisk fremdrift. De problemer, som denne konference skal løse, er ikke tekniske, de er politiske. Kun ministrene og stats- og regeringscheferne kan bibringe den denne absolut nødvendige fremdrift. De bør engagere sig personligt, hvilket endnu ikke er sket, hvis de vil have, at konferencen skal komme ud af sit dødvande.
Den anden årsag er den britiske regerings blokering. Denne blokering af konferencen foregik allerede inden kogalskabskrisen. Men som det høfligt blev udtrykt, kunne de andre medlemsstater udskyde sandhedens øjeblik. Den britiske regerings afpresning i forbindelse med »kogalskaben« forpligter medlemsstaterne til at stille sig selv følgende spørgsmål hurtigere end forudset: hvordan kan man omgå den siddende regering i Det Forenede Kongerige, hvordan kan man komme videre uden den? Et virkeligt smukt resultat for John Mayor. Han isolerer sig selv og viser ved sin holdning hele interessen for flertalsafstemninger.
Det Europæiske Råd skal ved sit møde i Firenze fastsætte nogle overordnede linier for det irske formandskab, således at regeringskonferencen i Dublin ikke igen befinder sig på samme punkt som nu. Vort beslutningsforslag indeholder en detaljeret beskrivelse af prioritetsområderne. Jeg vil blot fremhæve fire af disse. Det nye kapitel om beskæftigelse, der har til formål at gøre viljen til at sætte beskæftigelsen øverst på dagsordenen for Den Europæiske Union mere læselig; de offentlige tjenesteydelser som et centralt element i den europæiske statsborgerret; fælles beslutningstagning for Europa-Parlamentet vedrørende alle retsakter; flertalsafstemninger over hele linien; en forenkling af traktaten, hvilket endelig er et emne, som burde være taget op allerede i Firenze, hvis vi ønsker at have en mulighed for at komme videre ad denne vej.
Dette Parlament vil forhåbentlig ikke godkende en minimal reform. Og det er der en række nationale parlamenter, der heller ikke vil. Der er ingen anden vej frem end en ambitiøs reform.

Rack
Fru formand, i sidste uge holdt Regionsudvalget møde i Bruxelles; på dette møde kunne to demokratisk valgte regeringschefer fra hver sit østrigske forbundsland ikke blive akkrediteret formelt på grund af briternes non-cooperation .
Problemet blev løst i europæisk ånd i Regionsudvalget. Det skal også lykkes os, hvad temaet BSE angår! I den forbindelse skal vi navnlig huske på vore landmænd derhjemme.
I går aftes glædede mange millioner europæere sig over en strålende kamp England-Nederlandene. Jeg spørger vore britiske venner: Hvad om Europa, for så vidt angår fodbold-EM, slog ind på en non-cooperation policy? Men der er vigtigere ting i Europa end Regionsudvalget og fodbold-EM: arbejdsløsheden, et handledygtigt Europa, den økonomiske og monetære union og meget andet. Dér har vi virkelig brug for, at alle samarbejder. Om temaet arbejdsløshed skal vi ikke blot samarbejde, vi har brug for funktionsdygtige planer, ikke blot slagord. Her er der mellem os, Det Europæiske Folkeparti, og andre grupper i Europa-Parlamentet, navnlig socialdemokratiet, massive forskelle i opfattelsen. Arbejde kan ikke garanteres på papiret alene. Et kapitel i traktaten på papir om beskæftigelse er for lidt, og dersom det gik ud på en central styret beskæftigelsespolitik for Europa, for meget. Det er erhvervslivet, der skaber arbejdspladser, og det er navnlig de små og mellemstore virksomheder. Medlemsstaterne og Unionen bliver nødt til at samarbejde om at skabe de rammebetingelser, vi behøver for at få arbejdspladser.
Jeg slutter med et citat af en ung mand på 25 år, der har skrevet følgende til mig: «Lad os ikke glemme, at De Europæiske Fællesskaber jo ikke opstod af lutter sympati blandt befolkningerne, men ud fra erfaringen om forfærdelige katastrofer, som frembragtes af meningsløs nationalisme og ukendskab til naboerne.« Lad os ikke skuffe denne unge mand!

Iivari
Fru formand, samtidig med at Europas borgere forventer løsninger på det alvorlige arbejdsløshedsproblem og retningslinjer for, hvilket Europa vi ønsker at opbygge i fællesskab, er EU's beslutningstagning blevet sat i stå, fordi et enkelt lands regering blokerer for den. Forhåbentlig kan man på topmødet i Firenze komme ud af blindgyden og komme videre med beslutningstagningen både af hensyn til beskæftigelsen og regeringskonferencen.
Til bekæmpelse af arbejdsløsheden er der ud over økonomisk vækst også brug for samarbejde mellem regeringerne og arbejdsmarkedets parter. Man bør kunne blive enige om en politik, som kanaliserer produktivitetsstigninger over i investeringer. Samtidig bør arbejdsmarkedet gøres mere effektivt, og man bør finde frem til forskellige metoder til arbejdsdeling. Man må heller ikke glemme, at Europa har brug for investeringer i forskning og uddannelse.
Selvom der kun er blevet drøftet generelle spørgsmål på regeringskonferencen, har jeg forstået, at der har været delvis forståelse for den finske og den svenske udenrigsministers initiativ med hensyn til at udvikle WEU til EU's instrument til krisestyring. Dette initiativ svarer i store træk til Europa-Parlamentets holdning. Også NATO's seneste beslutning om at anvende NATO-styrker i europæiske operationer vil passe ind i denne sammenhæng.
Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik skal være mere effektiv. Samtidig bør man sørge for, at landene ligeværdigt kan deltage i udformningen og gennemførelsen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Det nuværende fravær af et forpligtende samarbejde på dette område i Europa må ikke føre til ansvarsforflygtigelse, det bør tværtimod øge stabiliteten og sikkerheden.

Nassauer
Fru formand, mine damer og herrer, der hersker en forbløffende enighed om, at resultaterne i den tredje søjle hidtil har været utilstrækkelige. Også den britiske regering udtaler sig i den retning, og det er i modstrid med mange forventninger, som borgerne har til europæisk politik. Spørger man om årsagerne, støder man i første omgang på kravet om enstemmighed, når Rådet træffer afgørelser. Ser man videre, konstaterer man, at der egentlig i den statslige suverænitets navn stilles krav om, at bestemte afgørelser ikke må træffes på fællesskabsplan, men skal forbeholdes de nationale myndigheder. I det tilfælde, at en politimæssig aktivitet på fællesskabsplan ville yde borgerne større beskyttelse mod kriminalitet end en indgriben fra nationalstatens side, ville det jo betyde, at borgerne i den statslige suverænitets navn forholdes en beskyttelse, som de egentlig kunne gøre krav på. Hvis suverænitet fører til, at borgerne forholdes en mulig beskyttelse mod forbrydelser, kan jeg ikke forestille mig, at en suverænitet, der opfattes på den måde, er udtryk for borgernes vilje.
Derfor skal begrebet suverænitet nu i forbindelse med topmødet og forhandlingerne om Maastricht-traktaten gås efter i sømmene. Suverænitet er basis for nationalstaten og den vil vi i en overskuelig fremtid uden tvivl have brug for som organisationsmodel til løsning af offentlige opgaver. Suveræniteten skal imidlertid koncentreres om centrale punkter, hvor den er uomgængelig nødvendig, og den skal lade en margen tilbage til løsning af fælles opgaver. Det er ikke mindst dét, det gælder om i den tredje søjle.

Meier
Fru formand, Det Europæiske Råd i Firenze og regeringskonferencen står over for problemer, som lader visse svage punkter blive synlige. På grund af en kedelig udvikling på et særligt område - som stikord nævner jeg BSE, sundhed og den britiske regerings holdning, i hvilken forbindelse jeg med vilje taler om den britiske regering og ikke om briterne eller Storbritannien - er der opstået en situation, hvor hele videreudviklingen blokeres i nogle principper og derudover blokeres så at sige dagligdags beslutninger - det skal allerede nu dreje sig om 80.
Lige så meget jeg går ind for, at vi skal overbevise hinanden med argumenter og derfor også udvise en vis tålmodighed og forståelse i forbindelse med udviklingerne, lige så lidt bør uacceptable blokader være mulige, som der overhovedet ikke er noget sagligt grundlag for. Jeg opfordrer den britiske regering til at opgive sin nuværende trodsattitude. I den forstand støtter jeg alle udviklinger, der medfører fremtidige ændringer. Det går lige til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvor den nødvendige fleksibilitet skal være til stede - se også punkt 9 i beslutningsforslaget fra Udvalget om Institutionelle Spørgsmål - for at videreudviklinger og foranstaltninger er mulige, uden at der er pligt til at deltage, men også uden at beslutninger kan forhindres.
Det Europæiske Råd i Firenze skal som afslutning på det italienske formandskab sammenfatte det sidste halve års arbejde, åbne perspektiver for fremtiden og introducere det næste formandskab. Med alle de emner, der skal debatteres, får dette Europæiske Råd særlig betydning, da en første beretning om regeringskonferencens hidtidige resultater fremlægges.
Sammenfattende vil jeg gerne kort nævne hovedpunkterne for Det Europæiske Råd og regeringskonferencen. Det drejer sig om den institutionelle videreudvikling, uddybning og udvidelse. Jeg støtter det foreliggende beslutningsforslag. Af særlig betydning er fremskridt, som giver Europa-Parlamentet mere vægt. Det drejer sig om spørgsmål om sikkerhed, det drejer sig om de universelle tjenester. Fremskridtene i den tredje søjle er betydelige - jeg nævner blot Europol - og navnlig den økonomiske og den sociale komponent, i hvilken forbindelse beskæftigelsen og store fælles bestræbelser på at forbedre den prioriteres højst.

Herman
Fru formand, caro Presidente del Consiglio , når De befinder Dem over for fjorten partnere, der siger ja til et forslag fremsat af Kommissionen og én eneste, der siger nej - ikke fordi han er uenig i dette forslag, men fordi han vil lægge pres på de andre for at opnå deres tilslutning til en anden beslutning - og det indrømmer han kynisk, det forsøger han ikke at gøre noget mysterium af - befinder De Dem bestemt over for et eksempel på benyttelse af uforholdsmæssige midler.
De kan således erklære, at en sådan beslutning er gyldig, og at den vrangvillige, der ønsker at bestride denne gyldighed, vil skulle føre bevis herfor ved Domstolen; og jeg ønsker ham held og lykke. Det overrasker mig, hr. formand, at hverken De eller den skare af juridiske rådgivere, der omgiver Dem, har tænkt på denne løsning. Det gælder også for kommissionsformanden. De er traktatens vogter, og De kan ikke sådan lade de højtidelige forpligtelser, der er nedfældet i traktatens artikel 5, blive reduceret til en lap papir.
Det er således Deres pligt at handle, ikke kun ved trusler, der visselig er udtrykt med stor overbevisning og - det medgiver jeg - er ganske træffende, men som hidtil er forblevet uden nogen som helst effekt. Når De nu har sådanne midler til Deres rådighed, hvorfor så ikke anvende dem?

Lööw
Fru formand, vi må håbe, at dette Europæiske Råd ikke kommer til kun at dreje sig om kogalskab - det er Firenze alt for smuk til. Det er ganske vist et vigtigt spørgsmål, især fordi det har ført til et politisk spil, som kun øger borgernes mistillid til Unionen. Men lad os sikre, at i hvert fald de fjorten øvrige medlemsstater er rede til at påtage sig deres ansvar.
Hr. Dini sagde, at det er vigtigt, at EU ikke optræder som en kunstig konstruktion. Det er jeg enig i. Vi må vise, at vi virkelig kan bruge Unionen til at gøre noget ved de problemer, der bekymrer borgerne. Og her er det beskæftigelsen , der er det afgørende, ikke andre ting. Sådan kan man sammenfatte budskabet fra dette Parlament og fra Europas folk, det er jeg fuldstændig overbevist om. Der foreligger nu, fra Frankrig, fra Sverige, en række initiativer på området, som kan tjene som udgangspunkt, og nu også Kommissionens idé om en tillidspagt. Jeg håber, hr. Dini vil tage dette budskab med: Tag udgangspunkt i alle disse initiativer og vis, at det kan lade sig gøre at nå frem til noget konkret i Firenze.
Til sidst, fru formand, er der også et andet område, hvor de smukke overskrifter må gives et indhold. Det gælder talen om åbenhed. Der må indføres et regelsæt, således at EU's embedsmænd ved, hvad der gælder. Det må ikke være deres forgodtbefindende, der er afgørende. Hovedreglen må være, at alle dokumenter til og fra EU's institutioner er offentlige. Arbejdet hermed burde det fuldt ud kunne lade sig gøre at indlede allerede på den igangværende regeringskonference. Vi behøver ikke afvente halvandet eller to års regeringskonference for at gennemføre reformer på dette område.

Menrad
Fru formand, kære kolleger, når mere end 18 mio mennesker i Fællesskabet er arbejdsløse, er det en udfordring til Unionen som sådan, selv om hovedbeføjelserne i beskæftigelsespolitikken ligger hos medlemsstaterne og her navnlig hos arbejdsmarkedets parter. Den af Kommissionen foreslåede tillidspagt om beskæftigelse i Europa og samtidig om sammenslutninger med henblik på arbejde på alle niveauer kan ikke undværes. Det er social dialog i praksis og subsidiaritet i praksis. Men subsidiaritet betyder også, at hvis den primært kompetente mindre enhed ikke kan klare opgaven alene, skal den større enhed subsidiært gribe supplerende ind. Vi har brug for enighed om frigivelse af ekstra investeringer i de transeuropæiske net, uden at de offentlige udgifter som helhed forøges.
Vi har brug for, at midlerne koncentreres om arbejdspladsskabende investeringer også i forbindelse med EU's strukturfonde. Men midlerne må under ingen omstændigheder tages fra den »klassiske« socialpolitik, udgiftsområde 3 på Fællesskabets budget. Der skal snarere ses på andre dele af budgettet, hvor der er ikkeanvendte overskud, f.eks. også på fondene.
Tillidspagten ønsker øget fleksibilitet, produktivitetsorienterede lønninger og en reduktion af ekstraomkostningerne i forbindelse med lønningerne. Jeg håber, at de vigtigste anliggender i både tillidspagten og hvidbogen om beskæftigelse nyder fremme på Det Europæiske Råd i Firenze og at hovedhjørnestenene i den europæiske model træder klart frem, nemlig partnerskab og social markedsøkonomi.

De Giovanni
Fru formand, hr. rådsformand, hr. kommissionsformand, vi gør opmærksom på en fornemmelse af vanskeligheder i forbindelse med forhandlingerne på regeringskonferencen. Udvalget om Institutionelle Spørgsmål understreger denne; der er tale om en alvorlig bekymring i forbindelse med visse sider af institutionerne, et indtryk af en minimalistisk holdning over for spørgsmålet om borgerskabet, vanskeligheder ved at acceptere proceduren med fælles beslutningstagning som et væsentligt område inden for den demokratiske strategi, stadig større nationale forbehold vedrørende spørgsmålet om flertalsbeslutninger. Der næredes ikke og næres fortsat ikke ønsker om beslutninger allerede nu, men sandelig om en tilkendegivelse af en strategisk vision i en overgangsfase i Den Europæiske Unions liv. Vi forventer derfor en politisk impuls fra Firenze og fremhæver nødvendigheden af en sådan. Vi forventer dette af det italienske formandskab og ikke blot en analytisk konstatering af uenighed vedrørende spørgsmålet, og vi giver udtryk for tillid til denne mulighed. Den europæiske proces skrider ofte frem i ryk og takket være politiske impulser, og ikke altid ved konstateringer af uenighed. Grundene til, at dette er nødvendigt, er klare, tempoet på regeringskonferencen skal være realpolitisk, og afventende holdninger kan ikke accepteres, konjunkturerne i Europa har været ekstraordinære i mindst fire til fem år og tvinger til en gennemgribende revision af traktaten, idet der i modsat fald er risiko for, at hele processen vil gå tilbage. Det er absolut nødvendigt, at der ikke opstår uligevægt i forbindelsen mellem den monetære union og regeringskonferencen, og at institutionerne ændres hensigtsmæssigt med henblik på udvidelsen.
Der kræves kort sagt en strategisk vision af Unionen, et svar på spørgsmålet om, hvad Unionen vil være ved århundredets udgang. Dette er det største spørgsmål, som regeringskonferencen skal give svar på og - bemærker jeg til slut - undgå at en tilbagevenden til nationalismen til gavn for særinteresser nedbryder eller tilslører selve tanken om fælles europæisk velfærd. Man skal på konferencen være opmærksom på, at der ikke findes noget alternativ til Europa.

Schulz
Fru formand, rådsformanden talte i sin redegørelse om den tredje søjle - det har også mange kolleger gjort - og han talte om, at i den tredje søjle skal borgernes forventninger med hensyn til den indre sikkerhed i Europa opfyldes. Og det passer virkelig: Den tredje søjle vedrører en række betydelige sikkerhedsrelevante områder inden for Den Europæiske Unions politik. Men når man ser på den tredje søjle - og hr. rådsformanden talte også om Europol - er også opfyldelsen af dette sikkerhedsbehov hos de europæiske borgere et sørgeligt kapitel. For i lang har alle involverede, der beskæftiger sig med sikkerhed i Europa, vidst, at vi fører en debat, som jeg vil pakke ind i en sammenligning. Den Europæiske Unions karosseri stammer fra Lamborghini og motoren er en cinquecento , som oven i købet hakker i det. Det er det store problem, vi konfronteres med, når vi ser på Europol-konventionen.
Det store problem er: Det går fremad, hvad den indre usikkerhed angår, men Europa når ikke, hvad den indre sikkerhed angår, frem til et resultat. Og nu har hr. Herman jo meget nydeligt redegjort for, hvad det i dette konkrete tilfælde skyldes. Men vi må desværre sige, og vi finder det heller ikke rigtigt, at der altid stemmes 14-1, og det viser, at hvis Firenze ikke bringer yderligere et fremskridt med henblik på den institutionelle reform af Den Europæiske Union, vil også dette topmøde være forgæves. Vi bliver nødt til omsider at nå frem til, at vi virkelig lever op til befolkningens behov og dens forventninger til Den Europæiske Union. Det skal være muligt at træffe væsentlige beslutninger om fremtiden, f.eks. også sådanne, der angår den indre sikkerhed, for en borgers identifikation med den institution, han lever i, har altid noget at gøre med den sikkerhed, han føler dér. Vi vil kun kunne fremme og leve op til borgernes identifikation med Europa og kun kunne stille deres behov for denne identifikation og for sikkerhed, hvis vi omsider gør alvor af den institutionelle reform i Unionen netop i den tredje søjle!

Schäfer
Fru formand, kære kolleger, europæiske topmøder skal beskæftige sig med principielle spørgsmål! Og i Firenze lyder spørgsmålet: ja til Fællesskabet eller ja til afpresning? I ti år har tory-regeringen sagt nej til europæisk socialpolitik, nu siger den nej til den europæiske grundkonsens. Det er virkelig toppen! I dag står Europas karakter af solidarisk fællesskab på spil. Ja, Den Europæiske Union er mere, meget mere end en frihandelszone, og medlemskabet beror på traktater og tillid. For den aktuelle situation betyder det, at forhandlinger om BSE-krisen er nødvendige. EU's principper og menneskenes sundhed kan der ikke forhandles om. Den, der ser på, hvor roligt 14 medlemsstater har reageret på den britiske obstruktionspolitik, mærker, hvor dybt forventningerne til London-regeringens samarbejdsvilje er dalet.
Når vi ikke mere har nogen forventninger, kan regeringskonferencen heller ikke blive nogen succes. Men bliver den ikke en succes, hvorledes ser da Europas fremtid ud? Den Europæiske Union har brug for Storbritannien, og Storbritannien har brug for Den Europæiske Union. Løsningen på den aktuelle krise kan derfor kun lyde: Storbritannien skal blive, og Tory-regeringen skal gå!

Tsatsos
Fru formand, det var min mening at tale om de institutionelle spørgsmål; men rådsformandens tale tvinger mig til at komme ind på en anden ting, nemlig den tyrkiske premierministers provokation i Firenze.
Denne, hr. rådsformand, kommer på et tidspunkt, hvor der begås himmelråbende folkeretlige krænkelser fra Tyrkiets side, og den måde, De talte om det på, lød som om der intet, slet intet foregår i Middelhavsområdet! Og den uacceptable adfærd, som dette land udviser, når det officielt drager Europas grænser i tvivl, forværres, hver gang Den Europæiske Union viser Tyrkiet respekt og kommer det i møde. Hvordan kan de europæiske ledere på et tidspunkt, hvor Europa kæmper for at bevare sin troværdighed, erklære sig neutrale over for en sådan officiel forhånelse af folkeretten og den retskultur, som vore samfund har skabt med deres tanke og med deres blod? Har vi da slet ikke taget ved lære? Betyder den kendsgerning, at disse grænser ligger langt væk, at de slet ikke eksisterer?
Det ville være en skam, hvis Firenze også mister troværdigheden ved at give det indtryk, at markedet tæller højere end folkeretten og respekten for den menneskelige værdighed. Det er vor troværdighed, vi kæmper for, og det har ingen betydning, hvem utroværdigheden rammer.

Dini
Fru formand, jeg har med stor interesse påhørt alle de erklæringer, der er fremsat af de ærede parlamentsmedlemmer, og til trods for de tvivl, som måtte være kommet til udtryk, vil jeg understrege, at jeg er overbevist om, at Europa går frem til trods for de øjeblikkelige forsinkelser og vanskeligheder. Dette sker måske ikke i så vidt omfang, som vi kunne ønske, men processen med opbygningen af Europa i det kommende årtusinde skrider frem, og er skredet frem også i det forløbne halvår.
I denne henseende vil jeg vedrørende regeringskonferencen erindre om, at man på ingen måde havde påregnet, at denne kunne starte i indeværende halvår. Jeg understreger derfor betydningen af den beslutning, der blev truffet i Torino om at indlede denne konference. I de sidste tre måneder efter konferencens start er der blevet udført et betydeligt grundlæggende arbejde - og jeg gentager at der er tale om mindre end tre måneder - og den beretning, som det italienske formandskab overlader til det irske formandskab betegner et væsentligt fremskridt mod reformen af traktaten. Og hvorfor? Fordi den fastlægger målene for de videre forhandlinger, angiver kompromisløsningerne og indeholder den væsentligste del af strukturen i de ændringer, der skal ske i traktaten. Det vi kan forvente fra Firenze - håber vi - er, at Det Europæiske Råd vil give regeringskonferencen en ny og stærk impuls og tilkendegive, at der i formandskabsperioden kan udfærdiges et første udkast til traktat, der helst bør forelægges Det Europæiske Råd i Dublin.
Vedrørende Den Økonomiske og Monetære Union er der på det uformelle møde i ECOFIN-rådet i Verona i april blevet fastlagt de væsentligste betingelser for et godt forhold mellem lande, der står indenfor og lande der står udenfor, altså stabilitetspagten. Også disse betegner væsentlige fremskridt for oprettelsen af Den Monetære Union.
Vedrørende arbejdsløsheden er det på den trepartskonference, der er blevet afholdt i Rom i de seneste dage bl.a. blevet tilkendegivet, at metoden med forhandlinger mellem arbejdsmarkedets parter skal indføres på europæisk plan. Også dette skal understreges som en vigtig begivenhed.
Vedrørende den tredje søjle er der i de seneste måneder blevet udarbejdet en protokol for Europol, som vi regner med vil kunne vedtages i Firenze. Der er gjort fremskridt med hensyn til forhold, der vedrører kulturen, arbejdet, den audiovisuelle sektor og sektoren for tv uden grænser.
Vedrørende udenrigsanliggenderne tror jeg ikke, at nogen kan benægte, at Unionen har spillet en grundlæggende og konstruktiv rolle under fredsprocessen i Bosnien. Og den konference i Firenze, der blev afholdt i den forløbne uge, har, mener jeg, virkelig gjort det muligt ved bidrag fra alle at opnå yderligere fremskridt. Som jeg har nævnt, er der tale om underskrivelsen af aftalen om våbenkontrol i BosnienHerzegovina og beslutningen om, at valgene skal afholdes inden den 14. september samt andre beslutninger i forbindelse hermed.
Vedrørende Middelhavsområdet er der til opfølgning af Barcelona-konferencen blevet afholdt fem møder på ministerniveau, nemlig om edb, kultur, energi, industri og turisme. Endelig har jeg allerede understreget de forhold og problemer, der vedrører den transatlantiske dagsorden såvel som stats- og regeringschefernes møde i Bangkok.

Santer
Fru formand, mine damer og herrer, efter den fungerende rådsformand, hr. Dinis indlæg vil jeg kunne gøre det meget kort. Jeg vil imidlertid gerne takke Dem for den støtte, som De i Deres forskellige indlæg har ydet både formandskabet og Kommissionen i deres bestræbelser på at gøre Det Europæiske Råds møde i Firenze til en sand succes og et vendepunkt, for at vor Union kan fortsætte ikke blot med at leve men også med at føre de ambitioner ud i livet, som er vore.
Den strategi, som Kommissionen har udviklet med henblik på Det Europæiske Råd i Firenze, indskriver sig i den samlede strategi, som jeg har haft det privilegium selv at forelægge for Dem her i forbindelse med den nuværende Kommissions tiltrædelse. Denne strategi sigter, som formand Dini gengav det for lidt siden, på at gøre Europa til en Union, der er tættere på borgerne. For at kunne gøre dette bør vi tage os af de problemer, som vore medborgere står overfor på nuværende tidspunkt. Disse problemer befinder sig på tre niveauer.
For det første er der arbejdsløsheds- og beskæftigelsesproblemet. Vore medborgere forstår ikke, at Europa, dette store indre marked med 370 millioner indbyggere og 15 medlemsstater, ikke har held til at løse dets egne daglige problemer. Derfor bør vi for det første bekymre os om arbejdsløsheds- og beskæftigelsesproblemet. Selv om der er nogen, der i dag siger, at den sociale og økonomiske politik først og fremmest henhører under medlemsstaternes kompetenceområde, tror jeg fortsat stædigt på, at en konvergerende politik ført af Den Europæiske Union og dens 15 medlemsstater og anvendt på det største indre marked i verden bør have held til at give de bestræbelser, der er gjort på nationalt plan, en multiplikatoreffekt og merværdi. Det er således i den retning, vi ønsker at gå i Firenze.
Det andet problem vedrører det, vi i vor fællesskabsjargon kalder problemet med FUSP eller den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Hver dag bliver vor borger på TV konfronteret med Europas manglende tilstedeværelse i denne verdens politik og strategi. Borgerne ønsker mere Europa og ikke mindre Europa inden for det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område. Vi bør koncentrere os særligt om denne indsats ved regeringskonferencen.
Det glæder mig meget, at formandskabet har sat udenrigssikkerhedsspørgsmålet på dagsordenen for Det Europæiske Råds møde i Firenze især efter de beslutninger, der lige er truffet af NATO ved dets møde i Berlin.
For det tredje føler vore medborgere sig for nærværende utrygge på grund af en række problemer, såsom organiseret kriminalitet, bekæmpelsen af den illegale narkotikahandel m.v..., manglen på en fælles immigrationsog asylpolitik. I den henseende ønsker de, at Europa skal være nærværende, og at vi løser disse problemer i overensstemmelse med deres egne ønsker. Vi håber således at kunne løse op for en række sager i Firenze som for eksempel Europol, som man nu har talt om i flere år, og som endnu ikke er blevet til noget. Borgerne kan ikke forstå det. Hvis vi ønsker at give dem tilliden tilbage, må vi være i stand til handle for at løse deres problemer.
Tilbage står naturligvis det problem, der blev fremhævet for lidt siden, og som synes at kaste en skygge over topmødet i Firenze. I den anledning vil jeg gerne - uden at gentage det, jeg allerede har sagt herom i Deres forsamling, det være sig i dag eller den 5. juni - tilføje, at Kommissionen altid har påtaget sig sit ansvar på dette område. Den har altid og vil altid, når det gælder dens handlinger, lade sig råde udelukkende af kravet om at beskytte sine medborgeres sundhed. Det er i denne ånd og kun denne ånd, at vi har taget beslutningerne om biprodukterne imod en række betingelser og begrænsninger. Det er ligeledes i denne ånd, at vi i går aftes vedtog en generel ramme, en procedure, et skridt med henblik på gradvis, skridt for skridt, at løfte embargoen imod Storbritannien men kun på grundlag af klare videnskabelige betragtninger og ifølge den procedure, der er fastsat af vore institutioner.
Hr. Herman har visselig ret, når han spørger, hvorfor vi som traktaternes vogtere ikke bringer sagen for Domstolen. Vi står over for et politisk problem. Formand Wilfried Martens citerede artikel 5 i Traktaten. Og jeg citerede den selv for Dem den 5. juni. Jeg opgiver ikke håbet, og jeg siger åbent og ærligt, at der om nogle dage vil blive fundet en politisk løsning på dette problem, der forgifter vore institutioners måde at fungere på. Det er os meget magtpåliggende. Det er Kommissionens rolle og pligt at fremsætte forslag i den henseende og samtidig også at imødekomme de krav, som Rådet (almindelige anliggender) har stillet. Hvis der på denne måde kan løses op for situationen, og vi kan nå frem til en politisk løsning, så håber jeg, at vi ikke vil få brug for at ty til den ekstreme løsning, det ville være at skulle gå til Domstolen.
Mine damer og herrer, hr. rådsformand, styrket af den støtte, som er blevet os til del i dag, ved jeg, at formand Dini og jeg selv vil gøre, hvad der står i vor magt for at leve op til de ambitioner, som De lige har lagt for dagen. Så stor er den opmuntring, vi har fået i dag, og jeg tror herefter, at jeg atter kan sige, at Det Europæiske Råd i Firenze vil blive for beskæftigelsen og de andre problemer på dagsordenen, hvad Det Europæiske Råd i Madrid var for den fælles valuta.

Formanden
Tak, hr. Santer.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted om lidt.

Afstemning
Santini
Fru formand, jeg erindrer om, at dette forslag indgik i den prispakke, om hvilken jeg var ordfører, og er det eneste, som ikke blev godkendt af EuropaParlamentet. Som ordfører vil jeg erindre om, at der til grund for denne afstemning lå meget vægtige argumenter, og at svaret var et bestemt »nej« til kampagnen for nedlæggelse af vinarealer, der alvorligt skader den europæiske vinsektor. Som ordfører kræver jeg, at denne afstemning bekræftes, og at der således stemmes imod Kommissionens forslag om forlængelse af den gamle forordning, som ikke længere passer til situationen, der har ændret sig. På denne måde får vi også en fantastisk lejlighed til at opfordre det Råd vedrørende landbrugsanliggender, som skal afholdes her på mandag og tirsdag, til at sørge for forberedelse af et nyt dokument.
Jeg gentager derfor, at jeg kræver det tidligere nej til forlængelsen af den nuværende forordning opretholdt.
(Kommissionens forslag forkastedes)

Neil Kinnock
Fru formand, Kommissionen forstår de bekymringer, der er kommet til udtryk med hensyn til præmiesystemet for endelig nedlæggelse af vinarealer. Jeg vil dog gerne endnu en gang fremhæve på Kommissionens vegne, at dette forslag alene skal dække perioden fra det indeværende produktionsår er slut og til reformen af vinsektoren er vedtaget.
Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter har sendt et klart signal til Europa-Parlamentet. Hvis dette bliver bekræftet nu, vil Kommissionen gøre sit bedste for at finde en løsning af denne art inden for rammerne af Rådets drøftelser om prispakken. Det er mit håb, at Europa-Parlamentet vil tage imod denne meddelelse med bifald fra alle sider.

Fantuzzi
Fru formand, i betragtning af, at Kommissionen opretholder sit forslag på grundlag af betragtninger, der ikke er absolut overbevisende, og da jeg har været ordfører om vinreformen - der nu i lang, alt for lang tid har ventet på vedtagelse i Ministerrådet - i betragtning af, at der findes en adfærdskodeks mellem Kommissionen og Parlamentet af marts 1995, hvori det hedder, at når Parlamentet forkaster et forslag fra Kommissionen, forpligter denne sig til at trække det tilbage, men da dette ikke er sket i dette tilfælde, og da jeg ikke har hørt de betragtninger, der skulle være af særlig vægtig og ekstraordinær karakter, for at genfremsætte det, vil jeg anmode Parlamentet at udsætte afstemningen til næste mødeperiode for at give Kommissionen lejlighed til eftertanke og udarbejdelse af en mere overbevisende argumentation.

Formanden
Der er fremsat forslag om udsættelse af afstemningen.
Er der nogen indsigelser imod dette?

Jacob
Fru formand, vi har lige på ordførerens opfordring stadfæstet vor udtalelse, hvilket forekom mig væsentligt. Jeg kan overhovedet ikke gå ind for hr. Fantuzzis forslag, for det, der rent faktisk risikerer at ske, er, at den samlede prispakke atter bliver sat under debat. Jeg vil derfor opfordre de ansvarlige for den socialistiske gruppe til at gennemtænke konsekvenserne af hr. Fantuzzis forslag. Hvis det godkendes, vil Ministerrådet ikke kunne vedtage landbrugsprispakken i næste uge, fordi denne forordning ikke vil figurere dér. Det er således årsagen til, at Parlamentet, som ordfører Santini har bekræftet, har bibeholdt sin udtalelse. Man lader det blive ved det, og jeg afviser hr. Fantuzzis forslag.

Fantuzzi
Fru formand, kun et øjeblik til at imødegå dette indlæg. Dette er en forordning, der kan være.... Der er tale om forlængelse med et år af en forordning uden nogen følger kun skal der naturligvis ikke længere gives store præmier til vindyrkere, der nedlægger arealer. Dette bør så meget mere få Kommissionen til at forpligte sig til alvorligt at overveje den fælles markedsordning for vin og er absolut ikke til hinder for, at alle de øvrige forordninger i prispakken kan vedtages.
(Udsættelse af afstemningen forkastedes)
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Medina Ortega
Fru formand, i forslaget til fælles beslutning om Det Europæiske Råd i Firenze - der som altid blev vedtaget med en vis hast - har vi, der har udarbejdet forslaget, overset en enkelt ting: i punkt A tales der om Storbritanniens afpresningspolitik og i punkt 3 tales der om Det Forenede Kongerige blokering. Der skulle egentlig stå henholdsvis »Storbritanniens regering« og »Det Forenede Kongeriges regering«, og jeg anmoder derfor om, at man støtter det mundtlige ændringsforslag om, at »Storbritannien« i punkt A og »Det Forenede Kongerige« i punkt 3 erstattes med henholdsvis »Storbritanniens regering« og »Det Forenede Kongeriges regering«.
Endvidere gør jeg opmærksom på, at der i punkt 3 i den franske originaltekst anvendtes udtrykket faire face , der betyder »leve op til sit ansvar«. Men i den engelske tekst bruges ordet compel , «at tvinge til«. Den engelske tekst er hverken i overensstemmelse med den franske eller den spanske udgave, som jeg står med her, og jeg anmoder Oversættelsestjenesten om at ændre oversættelsen af punkt 3, således at ordet compel erstattes med et ord, som gengiver momentet af enighed i overensstemmelse med den franske tekst.

Formanden
Hr. Medina, en række punkter i Deres indlæg vedrører de forskellige sprogversioner. Vi tager det til efterretning. Dernæst er der et forslag, der sigter på at tilføje ordet »regering«.

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg forstår så udmærket de politiske årsager, der ligger bag dette ønske fra Den Socialistiske Gruppe. Men hvis man ser på Traktaten og punkt 3, så bør vi læse Traktatens artikel 5, hvor der står ganske tydeligt, at medlemsstaterne skal træffe passende foranstaltninger. Det betyder medlemsstaterne, og vi beder ikke regeringerne om dette. Den henvisning, der er i dette punkt til artikel 5, gør det umuligt at acceptere det mundtlige ændringsforslag.

Green
Fru formand, jeg siger kun, hvad der var meningen fra de oprindelige forfatteres side. Der er jo helt klart sproglige problemer på to områder, og de kan vel løses i teksten. Men det andet punkt vedrører den klare hensigt med kompromistekstens udformning. Punkt 3 er ikke en korrekt gengivelse af tekstens forfatteres hensigt.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, eftersom De sætter Dem imod det på vegne af Deres gruppe, accepterer vi ikke det mundtlige ændringsforslag. Vi vil ikke gentage debatten.
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Metten
Fru formand, må jeg bede Dem om et svar angående ændringsforslag 8 til og med 11's juridiske status. Europa-Kommissionen har såvel i Kommissionen som i aftes under plenarforhandlingen påstået, at disse ændringsforslag skulle være i strid med vores forretningsorden, artikel 72, stk. 2, for at være præcis, idet det skulle forestille at være nye ændringsforslag, der skulle ændre Kommissionens oprindelige tekst. Må jeg på basis af det forhold, at der foretages afstemning under ét herom, konkludere, at denne EuropaKommissionens mening ikke er fundet rigtig. Jeg skønner, det er vigtigt at få det på plads, inden vi går ind til forhandlingerne med Rådet.

Formanden
Jeg har spurgt mig til råds hos formandskabets tjenestegrene, der ikke deler EuropaKommissionens opfattelse, og jeg har således støttet mig til det råd, jeg fik herfra.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Palacio Vallelersundi
Fru formand, jeg gør opmærksom på nogle behov for tilpasning af terminologien, navnlig for den spanske teksts vedkommende. I ændringsforslag nr. 5 anvendes der i den franske originaltekst udtrykket doit obtenir , som er oversat til »debe permitirse«, hvilket ikke er helt det samme. I nr. 23 er et endnu vigtigere begreb établis oversat med »residentes« - og det samme gælder for den engelske oversættelse, hvor jeg dog er mere forsigtig, da jeg ikke har så godt kendskab til engelsk, men også her er établis oversat ved »residents«, hvilket forekommer mig at være noget andet, når der er tale om advokatvirksomhed. Endvidere mangler der i ændringsforslag nr. 25, artikel 10, stk. 5, i den spanske udgave et »de«, som ændrer betydningen.
Endelig skal ændringsforslag nr. 35, der er stillet af 29 medlemmer af PPE-Gruppen, tilpasses til det udtryk, Parlamentets oversættergruppe har anvendt i ændringsforslag nr. 25, således at der alle de relevante steder kommer til at stå autorité competente et appropiée , et udtryk, som vore britiske kolleger har insisteret på, og som Parlamentets oversættergruppe har indføjet i ændringsforslag nr. 25, men ikke i nr. 35.

McIntosh
Fru formand, i forbindelse med ændringsforslag nr. 25 til artikel 10, stk. 4, er der specifikt blevet bedt om, at man i den engelske version bruger ordene »public interest« og ikke »public order«. Udtrykket »public order« giver ingen mening på engelsk i denne sammenhæng. Vil De venligst bekræfte, at dette vil blive oversat til »public interest«?

Fontaine
Fru formand, jeg accepterer fuldt ud fru McIntoshes tolkning af den engelske version. Til gengæld må den franske version forblive, som den er, dvs. at der uændret skal stå »ordre public«. Lad det være helt klart.

Gollnisch
Fru formand, vedrørende dette meget vigtige punkt vil jeg sige, at udtrykkene »ordre public« og »intérêt public« absolut ikke har samme betydning på fransk. »Intérêt public« er for staten ensbetydende med til en vis grad at kunne påberåbe sig en bestemmelse, der gør det muligt for den fuldstændig ensidigt at frigøre sig for direktivets forpligtelser. Udtrykket »ordre public« lader underforstå et direkte overgreb både på statens mest grundlæggende love og eventuelt på dens sikkerhed. Jeg mener, at det er yderst vigtigt at bevare udtrykket »ordre public« i teksten. Jeg ved ikke, hvad der er den nøjagtige oversættelse på engelsk, men jeg tror, at det engelske begreb »public interest« er meget bredere og vagere end det franske udtryk »ordre public«.

Formanden
Vi er enige om, at den oprindelige tekst er fransk, og at de andre sprogversioner indholdsmæssigt skal være i fuldstændig overensstemmelse med det, der bliver stemt om i den franske version.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Pimenta
Fru formand, jeg vil gerne høre Europa-Kommissionens reaktion.

Neil Kinnock
Fru formand, hr. Pimenta kan nok forestille sig, hvordan Kommissionen vil reagere, da han jo udmærket ved, at disse spørgsmål - til dels på grund af hans effektive indsats - er blevet behandlet særdeles grundigt. Parlamentet må træffe sin beslutning med hensyn til valg af fremgangsmåde, og det er Parlamentets helt klare ret. Kommissionen kan faktisk ikke rigtig komme med noget nyttigt bidrag til disse overvejelser her på dette stadium.
(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Velkomstord
Formanden
Jeg vil gerne på Deres vegne byde en delegation fra Tunesiens Repræsentantkammer velkommen.

Afstemning (fortsættelse)
von Wogau
Fru formand, i redegørelsen for de overordnende økonomiske retningslinjer kan en af formuleringerne i det mindste misforstås. Derfor vil jeg gerne på min gruppes vegne belyse den nærmere. Vi er af den opfattelse, at en lempelse af den monetære politik kun er mulig der, hvor det ikke medfører nogen trussel for prisstabiliteten, renteniveauet og dermed et muligt opsving, fordi det er forudsætningen for at skabe nye arbejdspladser i Europa. Kun ud fra denne forklaring er vi rede til at stemme for denne redegørelse, således som den er aftalt.

Wolf
Fru formand, naturligvis kan enhver forklare, hvad han vil. Men afstemningen i EuropaParlamentet kan ikke gøres afhængig af, at komplekse forhold omkring policy-mixes , som vi har brug for til at løse problemet massearbejdsløshed, nu ensidigt fastlægges i den betydning, hr. von Wogaus tautologi har. Sætningen, som den står i teksten, betyder det, den betyder, og enhver kan i den forbindelse tro, hvad han vil. Det går ikke på anden vis.
(Forslaget til beslutning forkastedes)

Caudron
Hvert enkelt møde i Det Europæiske Råd, der finder sted i begyndelsen eller slutningen af en medlemsstats formandskab for Unionen, er anledningen til offentligt at fremkomme med en række ønsker efter at have fældet nogle domme. Her lige inden Rådsmødet i Firenze, der finder sted som afslutning på det italienske formandskab, vil jeg henlede opmærksomheden på tre punkter, der forekommer mig væsentlige og af vital betydning for vor Unions fremtid.
For det første er jeg i store træk enig i den analyse, som Kommissionens formand, Jacques Santer har fremsat, og jeg vil her gentage hans ord: Madrid var valutaens rådsmøde, Firenze bør blive beskæftigelsens. Men må jeg tillade mig at tilføje: Lad os holde op med overalt at udråbe, at kampen mod arbejdsløsheden er vor højeste prioritet! Vi har alle forstået det! Lad os handle!
Ord er ikke nok, det er handling og politisk vilje, der skal til for at sætte en stopper for arbejdsløshedens fremadskriden og få den til at aftage.
Den Europæiske Union vil endnu en gang komme i miskredit, hvis der ikke kommer nogle konkrete beskæftigelsesforslag ud af dette Rådsmøde både i relation til store jobskabende anlægsarbejder og økonomiske vækstinitiativer for ikke at forglemme initiativer til arbejdsdeling.
Vi kan ikke blive ved med at tilsidesætte disse ca. 19 millioner arbejdsløse, der er i Europa, og som frembringer henved 50 millioner fattige. Det er denne prioritet, som Rådet i Firenze bør iværksætte med en tidsplan og præcise forpligtelser.
For det andet er det et politisk Europa, vi nu har brug for! Regeringskonferencen er midlet til at nå dette. Men sådan som den har taget fat i dag, er der fare for forhalinger. Intet hverken konstrueret eller konstruktivt er der kommet ud af de indledende drøftelser. Vi står over for en sand debat mellem navlebeskuende eksperter for ikke at forglemme al den nationalistiske os.
Regeringskonferencen lider i dag af forsumpning. Også den har behov for en stærk politisk indsprøjtning i Firenze. Om seks måneder risikerer vi, at det er for sent. En bearbejdelse af traktaterne er absolut nødvendig for gennemførelsen af det politiske Europa, vi har ventet så længe på, og som bør ledsages af et socialt Europa.
For det tredje kan vi ikke have, at Det Europæiske Råd i Firenze, hvortil forventningerne er talrige, bliver bragt i fare som følge af kogalskabskrisen. Der er her tale om et sandt problem for folkesundheden, som fortjener at blive afklaret hurtigst muligt. Alle sikkerhedsforanstaltninger bør tages. Men jeg vil ikke acceptere, at nogen lægger blokerings- eller afpresningsholdninger for dagen og bringer den europæiske konstruktion i fare her, hvor den befinder sig ved et vendepunkt i sin historie.
Jeg vover ikke at forestille mig, at der er nogen her, der kan finde på at være fuldstændig uansvarlige. Der, hvor der er begået fejl, må der gøres noget for at rette op på det. Den diplomatiske terrorisme, der er anvendt, tjener ingen nytte til!
Jeg vil slutte med at takke det italienske formandskab, der, selv om det har befundet sig i en for det vanskelig situation, trods alt har forstået at arbejde og få visse sager til at skride frem. Derfor viser disse skiftende halvårlige formandskaber alvorligt deres begrænsninger og bestyrker mig i min overbevisning om, at der skal en mere stabil europæisk regering til. Jeg håber, at regeringskonferencen vil få os til at gøre fremskridt på dette punkt.

Cushnahan
Den britiske regerings aktuelle obstruktionstaktik er beklagelig. BSE-krisen var en direkte konsekvens af regeringens egen politiske inkompetence, og der var ingen grund til at straffe resten af Den Europæiske Union for regeringens egne fejl.
Forhåbentlig kan topmødet i Firenze afslutte denne ulykkelige episode. Topmødet må dog bringe den til ophør på en måde, så man ikke kommer til at belønne afpresningsforsøg. Hvis man får indtryk af, at afpresningstaktikken betaler sig ved denne lejlighed, så vil der være reel fare for, at andre medlemsstater kan føle sig fristet til at følge den samme taktik, når det passer dem.
En af de ting, man kan lære af denne saga, er, at regeringskonferencen må forbedre beslutningsprocesserne i Den Europæiske Union, således at vi undgår at opleve en gentagelse af den nuværende situation, hvor én medlemsstat er i stand til at tage hele Den Europæiske Union som gidsel.

Theonas
Rådsmødet i Firenze finder sted i skyggen af kansler Kohls hårde, befolkningsfjendtlige, økonomiske foranstaltninger, der fastlægger den generelle økonomiske politik, som Den Europæiske Union vil følge i alle medlemsstaterne, og som pålægger yderligere nedskæringer, også nominelle, af arbejdstagernes indtægter og ophævelsen af tilkæmpede rettigheder inden for social sikring og pension, alt sammen for at tjene monopolernes interesser og imødegå den økonomiske krise.
Dette rådsmøde finder imidlertid også sted i lyset af de tyske arbejdstageres og deres udenlandske kollegers kamp mod den enevældige, antidemokratiske, befolkningsfjendtlige politik, som ledelsen i Bruxelles gennemtvinger inden for rammerne af Maastricht-traktaten.
Accepten af betingelserne for den 3. fase af ØMU og indførelsen af den fælles mønt, regeringernes afvisning af overhovedet at tage ØMU op til revision som led i regeringskonferencen, og flertallets, ja selv EuropaParlamentets, accept af indførelsen og cementeringen af et Europa i to hastigheder viser alt sammen klart og tydeligt, at EU's institutionelle organer er ligeglade med de reelle problemer, Europas befolkninger står med, og de krav, de fremsætter, hvorimod de adlyder storkapitalens mindste vink.
Unionens manglende evne til at udtale sig meningsfuldt om internationale problemer, idet den hele tiden afventer USA's holdning, hvorefter den tilslutter sig denne, kommer ikke kun til udtryk i forbindelse med vitale spørgsmål som det tidligere Jugoslavien og Mellemøsten, men desværre også når det drejer sig om støtte til medlemsstater som Grækenland, der er offer for Tyrkiets ekspansionspolitik. Tyrkiet fremsætter stadigt flere territoriale krav, der udnytter den neutrale, skyldige holdning, som Den Europæiske Union og dens medlemmer indtager, mens de insisterer på at fortsætte og udvide de økonomiske og andre kontakter med dette land, som åbenlyst krænker folkeretten, holder den nordlige del af Cypern besat og krænker menneskerettighederne på sit eget område.
Forsøget på at give politimyndighederne mere magt på europæisk plan via ukontrollerede mekanismer, forsøget på at indføre fælles kontrol af Unionens ydre grænser samt harmoniseringen af indvandrerpolitikken, specielt udformningen af fælles regler for udvisning af borgere fra tredjelande, er endnu en svækkelse af medlemsstaternes suveræne rettigheder og går ud over de demokratiske traditioner og de venskabelige forbindelser, som mange af medlemmerne opretholder med progressive og fredselskende bevægelser.
Desværre stemte Parlamentets flertal ikke for vore forslag, f.eks. vedrørende beskæftigelsesområdet, med vedtagelsen af en global arbejdsløshedsbekæmpelsespolitik, især indførelsen af 35 timers arbejdsuge uden lønnedgang, ingen blokering af Samhørighedsfondens midler, hvis ØMU-kriterierne ikke overholdes, fuld anerkendelse af principperne for det offentliges serviceforpligtelser uden anvendelse af konkurrencereglerne på dette område samt foranstaltninger til bekæmpelse af racisme og fremmedhad. Derimod stemte det for bestemmelser, der fører til øget militarisering, ulighed og demokratiske underskud i EU-institutionerne og en fortsættelse af den gældende økonomiske politik, der har ført 18 mio borgere ud i arbejdsløshed og bragt 55 mio under fattigdomsgrænsen.

Wibe
Efter min mening bør Det Europæiske Råd i Firenze drøfte og beslutte:
at skrinlægge planerne om en fælles mønt, -hvordan der i de forskellige EU-medlemsstater kan sættes ind for at øge beskæftigelsen og bekæmpe fattigdommen, -at udvidelsen af Unionen med de tidligere østblokstater, der ønsker optagelse, skal ske snarest muligt, -at den takt, hvormed den fælles landbrugspolitik reformeres, skal øges.Endvidere bør Det Europæiske Råd kraftigt markere over for Albanien, Belarus og Tyrkiet, at disse landes samarbejde med Den Europæiske Union lider alvorlig skade på grund af de overgreb på menneske- og frihedsrettighederne, der i øjeblikket finder sted i dem.
Desuden bør det endnu en gang understreges, at EU skal være et samarbejde mellem suveræne stater, og at EU ikke må udvikle sig til en superstat. Skal Europa i fremtiden kunne være et kontinent med en stabil fred, hvor menneske- og frihedsrettighederne er principper, som man bekender sig til, og som er gennemført, må de føderalistiske tendenser inden for Den Europæiske Union modarbejdes.

Wolf
Igen en gang har formand Santer her retorisk demonstreret cirklens kvadratur - idet han på én gang siger, at bekæmpelsen af massearbejdsløsheden er Unionens højeste prioritet og bekræfter, at de grundlæggende beslutninger om den aktuelle økonomiske politik i makroøkonomisk og strukturpolitisk henseende skal fastholdes: Sparepolitik på bekostning af nødvendige reproduktive opgaver, inflationsbekæmpelse uden inflation samt overholdelse af ØMU-strategien fra Maastricht uden hensyn til tab.
Så længe Kommissionen ikke er rede til at tage imod Europa-Parlamentets konstruktive kritik af denne af overfladiskhed, ønsketænkning og ensidig opportunisme over for finansmarkederne prægede økonomiske politik og hævde den over for Rådet selv i en konflikt og navnlig over for nogle særlig mægtige medlemsstater, heriblandt Tyskland, vil alle Kommissionens initiativer, som hver for sig kan hilses velkomne, i retning af alligevel på en eller anden måde at tage mere hensyn til beskæftigelsen blive tabt på gulvet eller - i bedste fald - forblive uden særlig effekt. Jeg tror, at Europa-Parlamentet absolut er rede til at tilbyde Kommissionen sin støtte i det opgør, der er behov for med henblik på den nødvendige korrektur af den økonomiske politik. Det forudsætter imidlertid, at Kommissionen selv udtrykkelig korrigerer målsætningerne og kalder de vanskeligheder, den står overfor, ved rette navn. Kun således kunne der f.eks. trods finansministrenes nej og mod de 5-6 mere vægtige medlemsstater komme en virkelig europæisk beskæftigelsespagt i stand.
Dette spørgsmål massearbejdsløshed vil sandsynligvis i sidste instans blive afgørende for EU's skæbne. Vi opfordrer Kommissionen til her omsider at påtage sig sit historiske ansvar i stedet for fortsat med smukke ord at lade, som om den foretog sig noget.
Regeringskonferencens forløb
Cushnahan
Under den sidste regeringskonference lykkedes det ikke medlemsstaternes regeringer at overbevise Europas borgere om, at Den Europæiske Union var relevant for deres behov og havde svar på deres problemer. Som følge heraf var Maastricht-traktaten lige ved at blive forkastet, og EU blev sendt hovedkulds ud i en midlertidig krise, hvor hele tanken bag den europæiske integration blev undermineret i alvorlig grad.
Hvis man skal undgå at gentage de samme fejl, må denne regeringskonference sætte fokus på den europæiske offentligheds største problemer. Et område, hvor det i øjeblikket helt klart ville være fordelagtigt med en samlet indsats, er fastlæggelse af en politik for bekæmpelsen af den ulovlige narkotikahandel. Dette er bekræftet gennem offentlige undersøgelser af ny dato, som viser, at skønt offentligheden ikke er særlig opmærksom på regeringskonferencen i sig selv, så ønsker et flertal af borgerne dog, at der skal lægges særlig vægt på at få bugt med narkotikaproblemet på europæisk grundlag.
Mens jeg hilser det velkommen, at den irske regering har sat dette område højt på det irske formandskabs dagsorden, så er der et alvorligt spørgsmålstegn at stille ved vore europæiske partneres engagement. Det fremgår tydeligt på en række måder.
Det Forenede Kongeriges blokering for ratificering af Europol-konventionen berøver EU et af de væsentligste våben mod narkobaronerne.
Den manglende koordinering af samtlige regeringers indsats, som illustreres af den nederlandske eftergivenhed over for de blødere former for narkotika, der gør landet til et potentielt narkosupermarked; Frankrigs voldsomme modstand og modstanden fra Belgien og Spanien mod forslaget om at øge den europæiske Narkotikaenheds budget med 16, 7 % er vanskelig at forstå, specielt når det nuværende budget er så latterligt lavt som £ 4 millioner.
Faktisk er det totale budget for kampen mod narkotikamisbruget og narkohandelen på bare £ 24 millioner - et lammende anklagepunkt mod den politik, som EU fører for øjeblikket og den lave prioritering, man giver narkotikaspørgsmålet.
Hvis den nuværende regeringskonference ikke får rettet op på dette i forbindelse med revideringen af Traktaterne, så kan det ske, at den styrer lige imod afgrunden og har fortjent at ende der. Hvis det ikke lykkes Den Europæiske Union at bruge sine nuværende beføjelser effektivt og basere sig på disse, så fortjener den ikke at få udvidet disse beføjelser.
Indstilling ved andenbehandling / Barton
Ahlqvist og Wibe
Der er to forslag i denne betænkning, som vi ikke er enige i, selvom vi har stemt for betænkningen som helhed.
1.Vi mener, at de enkelte medlemsstater også fremover skal have ret til at nægte at registrere eller at nedlægge forbud mod benyttelse af køretøjer, hvis de finder det begrundet.2.Man kan utvivlsomt motivere en forhøjelse fra 80 til 82 dB for tunge motorcykler med, at et utrænet øre ikke kan høre forskel. Men vi mener, der må trækkes en grænse et eller andet sted. Det er heller ikke tilstrækkeligt udelukkende at måle middelværdierne ved støjtests. Det er de højeste støjværdier, der er interessante, da det er dem der er forstyrrende.
Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vi har stemt for Barton-betænkningen, selvom vi er modstandere af, at spørgsmål om støj fra motorcykler og lignende skal afgøres på unionsplan. Vi betragter dog betænkningen som mindre reguleringsivrig, protektionistisk og vilkårlig end Rådets yderliggående fælles holdning.

Wolf
I fru van Dijks indlæg i går blev holdningen hos gruppens flertal begrundet. Mindretallet kommer med de samme økologiske og sociale mål som udgangspunkt til andre konklusioner. Hvorfor?
Vi går ud fra, at miljømål helt principielt bedst nås ved, at den faktiske praksis og ikke de administrativt fastsatte grænseværdier ændres. Netop på områder, hvor der er behov for mange individuelle aktørers aktive samarbejde, støder den strategi, at miljøbelastning skal reguleres ved hjælp af grænseværdier, derfor mod grænsen for disse aktørers vilje til et samarbejde organiseret af dem selv.
Derfor støtter vi motorcyklisternes krav om bæredygtige kompromiser i grænseværdispørgsmålet samtidig med, at illegale metoder forhindres. De organiserede motorcyklisters samarbejde bør ud fra vort synspunkt være et centralt element med henblik på, at transportmidler som tohjulede motordrevne køretøjer, der ud fra et socialt synspunkt er uundværlige, gøres økologisk acceptable og uskadelige for sundheden.
Derudover anser vi de organiserede motorcyklisters argumenter angående brugen af katalysatorer i tohjulede motordrevne køretøjer og angående problematikken omkring »shear bolts« for sagligt begrundede, og de skal derfor tages alvorligt.
Betænkning af Fontaine
Lulling
Fru formand, intet erhverv unddrager sig den frie bevægelighed og etableringsretten inden for Fællesskabet. Det er med rette, at vor ordfører har understreget, at dette nøgleprincip er nedfældet i Romtraktaten i dens artikel 52.
Vi har arbejdet her i hele og halve snes år på at organisere denne frie bevægelighed. Jeg for mit vedkommende var ordfører vedrørende fri bevægelighed for jordemødre i 1969, hvis jeg husker ret. Vi har altid bestræbt os på at organisere denne frie bevægelighed for arbejdstagere og etableringsretten for fagfolk og især for udøvere af liberale erhverv på en sådan måde, at vi undgik at etablere ordninger, der i sidste ende ville føre til en forskelsbehandling af egne borgere i forhold til de vandrende arbejdstagere.
Fællesskabslovgivningen om advokaters etableringsret har bevirket, at næsten en tredjedel af de advokater, der har advokatbeskikkelse i Luxembourg, nu er borgere fra andre lande. Jeg har forståelse for de bestræbelser, der blandt andet er udfoldet af Fællesskabets Advokatråd med henblik på at lette den permanente udøvelse af advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor kvalifikationen er erhvervet. Og dette så meget desto mere, som at advokaterne i mit land - hvor der ikke er noget juridisk fakultet - nødvendigvis må erhverve deres kvalifikation i et andet land. Men vi pålægger dem praktik og yderligere eksaminer med henblik på, at de kan komme til at beherske et speciale inden for luxembourgsk ret, for der kan ikke være tale om at privilegere ikke-nationale borgere hvad angår disse ekstra prøver i forhold til nationale borgere. Hvis man skal bevare advokattjenesteydelsernes kvalitet, kan der ikke være tale om at nivellere nedad ved at afskaffe den praktik og de ekstra prøver, der kræves hos os.
For visse forslag fra vort Udvalg om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder går videre end til det, der er hensigtsmæssigt og ikke-diskriminerende. Jeg kunne ikke stemme for disse ændringsforslag, og jeg har så meget mere også stemt imod betænkningen, fordi de ændringsforslag, som vi havde fremsat, er blevet forkastet.

Blot
Vi er for denne betænkning, der udgør et skridt i retning af en afbalanceret ordning, der tillader, at advokater fra et land i Den Europæiske Union udøver deres erhverv i andre lande i den samme Union.
Vi lykønsker vor kollega, som har udarbejdet denne betænkning med så stor kompetence, og som har spillet en vigtig rolle for at fremme det opnåede kompromis, som imødekommer de erhvervsudøvendes velforståede interesse i de forskellige berørte lande, herunder Frankrig.
Fra et fransk synspunkt falder denne aftale på et område, hvor vor nationale tradition er en stor savoir-faire, der vil kunne gavne klienter inden for hele det europæiske marked, hvilket vi i særdeleshed glæder os meget over.

Fayot
Nærværende direktiv såvel som den tilhørende betænkning fremkalder bestyrtelse og forbehold hos luxembourgske advokater.
Bestyrtelse, fordi Kommissionens forholdsregel er usammenhængende. Selv om omsætningen af direktiv 89/48 om den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser inden for de højere uddannelser er i fuld gang med alle de vanskeligheder, der er nævnt i Kommissionens rapport af 15. februar 1996, vil man nu lægge pres på medlemsstaterne i forskellige sektorer ved en yderliggående liberalisering.
De luxembourgske advokater forstår ikke, hvorfor det system, der er tilvejebragt med direktiv 89/48, ikke længere er nok. Det har bidraget til en omfattende liberalisering af erhvervet i Luxembourg, hvor mere end 27 % af advokaterne er udlændinge. Det har samtidig sikret, at disse advokater, hvad enten de er udlændinge eller fra Luxembourg, opviser de garantier og den viden, der er nødvendig for at tjene deres klienter på stedet.
Bestyrtelse også, fordi den nye etape i liberaliseringen vil skabe ny forskelsbehandling mellem dem, som vil opnå beskikkelse uden nogen begrænsninger og dem, udenlandske såvel som nationale, der må lade sig underkaste en yderligere eksamen i det land, hvor de vil udøve deres erhverv. Man forstår således vort forbehold over for dette nye direktiv.
Det indeholder en alvorlig mangel, fordi det ikke yder klienterne nogen som helst garanti: en udenlandsk advokat, der etablerer sig under brug af hjemlandets titel, og som ønsker at arbejde inden for det luxembourgske retssystem, kan ikke vide noget som helst om dette særlige retssystem. Man vil sige til mig, at klienterne meget hurtigt vil finde ud af dette. Visselig, men det er ikke vederhæftigt at lade markedet regulere et erhverv, som ret beset er til af hensyn til almenvellet.
En udenlandsk advokat, der etablerer sig i Luxembourg under brug af hjemlandets advokattitel, kan ikke vide noget om det fagsprog, der anvendes i dette land. Man vil sige til mig, at han i så tilfælde ikke vil kunne arbejde, men det vil endnu en gang være markedet, der skal afgøre denne tingenes tilstand, og jeg afviser at lade markedet afgøre disse valg.
Uden at gå ned i detaljen i fru Fontaines betænkning kan jeg sige, at jeg, selv om jeg godt kan acceptere nødvendigheden af en liberalisering af advokaterhvervet, ikke føler mig tryg ved den vej, som Kommissionen og Parlamentet har valgt. Derfor støtter jeg de ændringsforslag, der er fremsat af de luxembourgske medlemmer, og udtrykker min uenighed med fru Fontaines betænkning.

Fabre-Aubrespy
Jeg har ligesom de franske medlemmer af min gruppe stemt imod fru Fontaines betænkning om et forslag til direktiv om advokaters etableringsret.
Der findes allerede to direktiver om advokater, nemlig direktiv af 22. marts 1977 vedrørende tjenesteydelser og direktiv af 23. december 1988 vedrørende anerkendelse af eksamensbeviser. Med det nye direktiv ønsker man at gå endnu videre ved yderligere at udvide betingelserne for advokaters etablering i alle landene i Den Europæiske Union.
Men advokater kan ikke sammenlignes med en handelsvare. Og deres erhverv kan heller ikke sammenlignes med for eksempel bank- og forsikringserhvervet, hvor det uden alt for mange vanskeligheder har været muligt at harmonisere betingelserne for harmonisering og erhvervsudøvelse. Retssystemet i vore lande har til gengæld og vil i al fremtid bevare dets særegenhed og egenart. Betingelserne for advokatbeskikkelse er ikke identiske, og betingelserne for udøvelse af advokaterhvervet er det endnu mindre.
Man bør derfor ikke udvide advokatens ret til udøvelse af virksomhed under brug af hjemlandets advokattitel i en anden medlemsstat til at gælde i det uendelige, men tværtimod nedsætte denne tid fra fem år (den varighed, der er fastsat i Kommissionens forslag) til tre år for at lette en hurtig integration i erhvervet i værtslandet. Forbrugerens rettigheder ville i øvrigt være bedre beskyttet, hvis man fastsatte, at advokaten i denne overgangsperiode kun kunne udøve virksomhed i værtslandets ret, hvis dette foregik i samarbejde med en advokat, der er etableret i denne stat. Ellers vil teksten, fordi den på fællesskabsplan stadfæster en advokats beskikkelse i sit hjemland ende med at sidestille femten forskellige erhverv på et marked, som man ønsker skal være et enhedsmarked.
Hvad angår adgangen til erhvervet i værtslandet, er det godt, at man har afskaffet egnethedsprøven, når bare det kræves, at den advokat, der ønsker at blive beskikket i en anden stat end hans egen, kan dokumentere, at han i tre år faktisk og varigt har beskæftiget sig med denne stats retssystem. Men man burde ligeledes have fastsat, at den advokat, der således får adgang til advokatstanden i værtslandet, bliver pålagt en forpligtelse til at gøre brug af hjemlandets advokattitel ved siden af værtslandets titel.
Jeg håber derfor, at Rådet, når det behandler dette direktiv, på ny tager fat på disse meget anfægtelige bestemmelser.

Gasòliba i Böhm
Min stemme for fru Nicole Fontaines betænkning om lettelse af adgangen til varigt at udøve advokaterhvervet i en anden medlemsstat end den, hvor beskikkelsen er udstedt, er et udtryk for, at jeg mener, at dette direktiv er et stort fremskridt hen imod virkeliggørelsen af det grundlæggende princip om fri etableringsret og retten til at drive selvstændig erhvervsvirksomhed, i dette tilfælde advokatvirksomhed, i Den Europæiske Union. Desuden vil jeg påpege min ganske særlige tilfredshed med vedtagelsen af ændringsforslag nr. 7 til artikel 1, stk. 2, litra a), hvor de faglige titler på alle de officielle sprog i Den Europæiske Union anerkendes, for Spaniens vedkommende den castilianske, catalanske, baskiske og galiciske betegnelse, hvilket er et godt eksempel på Unionens anerkendelse af den sproglige mangfoldighed, der er så berigende for Den Europæiske Union.

Schlechter
Europa-Parlamentet har nu endnu en gang bevist, at det ikke vil eller ikke kan forstå de særlige problemer, som de små lande i Fællesskabet er konfronteret med.
Det socialistiske medlem, Ben Fayot og jeg har rent faktisk fremsat et ændringsforslag, der gentog de luxembourgske juridiske instansers bekymring over proceduren i forbindelse med beskikkelse af udenlandske advokater, et ændringsforslag, der desværre er blevet forkastet.
Jeg forbliver inderligt overbevist om, at værtslandet bør kunne bringe juridiske konsulteringer, der vedrører værtslandets retssystem, ind under betingelser, som dets lovgivning fastsætter for dets egne borgere, når blot de er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 89/48, og for så vidt som disse betingelser er begrundet i et ønske om ikke-forskelsbehandling af dets egne borgere såvel som i påtrængende nødvendige hensyn til almenvellet.
Med andre ord fastholder jeg, at forsvaret af en borger i ethvert land, herunder mit eget, bør garanteres fuldt ud ved en juridisk bistand, der er fuldt ud kvalificeret inden for den pågældende medlemsstats retssystem. Og det er fastslået - hvem vover at modsige mig på dette punkt? - at denne kvalificerede bistand ikke mere er garanteret, hvis man fratager en medlemsstat retten og muligheden til at bedømme og vurdere en advokats viden inden for det nationale retssystem.
Det er i øvrigt ikke overflødigt at understrege, at afstemningen om Fontaine-betænkningen i Europa-Parlamentet intet ændrer ved den meget specifikke situation, der hersker i mit land, der er konfronteret med forskellige retssystemer. Således er forvaltningsretten og forfatningsretten i alt væsentligt inspireret af det belgiske system, medens civilretten og handelsretten er påvirket af Frankrig og Belgien. Skatteretten finder sin oprindelse i den tyske skatteret, og både administrationens og domstolenes afgørelser har deres oprindelse i tysk retspraksis.
En anden vanskelighed ligger i, at Storhertugdømmet Luxembourg er et tresproget land. Og sprogspørgsmålet er væsentligt for erhvervsudøvelsen for den advokat, der praktiserer i Storhertugdømmet.
Det bør ligeledes understreges, at særdeles mange fællesskabsborgere med udenlandske juridiske eksaminer nu er tilmeldt den luxembourgske retspraktik og består de eksaminer, der afslutter denne praktik. Når dette er sagt, forbliver jeg overbevist om, at det nuværende system, der nu gælder i mit land, i sandhed tilbyder Europas advokat-borgere muligheden for at praktiskere og etablere sig i Luxembourg, for så vidt som de kan dokumentere deres kvalifikationer i luxembourgsk ret.
Af alle de grunde, som jeg lige har nævnt, og idet jeg er overbevist om, at de begrundelser, der er nævnt i direktivforslaget, ikke vil møde forståelse hos en enkelt luxembourgsk borger, vil jeg stemme imod den betænkning, der er forelagt af fru Fontaine, der har vist forståelse for det særlige problem, der gælder for mit land, og jeg takker hende for det, men hvis begrundelser ikke er fulgt af det kvalificerede flertal.

Ullmann
»Yde et yderligere bidrag til opbygningen af et europæisk kulturelt fællesskab«: Med disse ord beskriver ordføreren dimensionerne af den opgave, hun skulle løse.
Den, der ved noget om de modsætninger, der skulle overvindes f.eks. mellem Det Forenede Kongerige og Forbundsrepublikken Tyskland på den ene side og mellem Frankrig og Spanien på den anden side, vil med det resultat af arbejdet, der nu foreligger, kun kunne bekræfte, at ordføreren har løst sin opgave med lige dele lydhørhed og handlekraft.
Betænkningen er et godt eksempel på, at den politik, Fællesskabet har fulgt siden 1988/89, nemlig gensidig anerkendelse af eksamensbeviser erhvervet i et af medlemslandene på grundlag af medlemsstaternes gensidige tillid, også med held kan anvendes på advokaters ret til at etablere sig i hele Unionen.
Indholdet af de nye direktiver kan således fremvise et overbevisende eksempel på en fornuftig anvendelse af subsidiaritetsprincippet: Bestemmelserne i medlemslandene forbliver uændret gyldige. Men den advokat, der praktiserer i et andet land end sit eget, er underkastet de bestemmelser, der gælder i den stat, hvor han etablerer sig og praktiserer.
Det fortjener at blive nævnt særskilt, at betænkningen har gjort Den Europæiske Domstols retspraksis til sin egen og anvendt den; Den Europæiske Domstol banede med afgørelserne Klopp og Gebhard vejen for retten til fri etablering.
På denne måde er betænkningen selv blevet et dokument for, at europæisk retspraksis lader sig differentiere og tillige for, at en ny kooperativ retskultur er ved at opstå. Den fortjener Parlamentets uforbeholdne støtte.
Betænkning af HoppenstedtLindqvist (ELDR), Eriksson, Sjöstedt og Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk (EDN), skriftlig. (SV) Som unionsmodstandere er det med tilfredshed, vi har kunnet læse en betænkning, der vender sig imod Kommissionens integrationsiver. Vi er enige med hr. Hoppenstedt i, at det ikke er Kommissionen, der skal bestemme, hvem der skal udstedes licens til, og at den ikke skal have retten til at forhandle om personkommunikationstjenester med tredjelande og i internationale organer. I dette spørgsmål, ligesom i så mange andre, er det medlemsstaterne, der er bedst egnede til selvstændigt at træffe afgørelse.

Rovsing
Som det fremgår af ordførerens begrundelse for de stillede ændringsforslag, deriblandt ændringsforslagene 10, 12, 15, 17 og 19, finder udvalget det unødvendigt at etablere særlige EUprocedurer for udvælgelse og godkendelse af rumsegment- og gatewayoperatører, eftersom det reelle antal globale konkurrenter inden for denne særlige sektor i forvejen er så begrænset, at det skulle være muligt at skabe grundlag for en fornuftig sameksistens mellem de - som nævnt - meget få operatører på fremtidens marked for satellitbaseret personkommunikation.
Imidlertid peges der i betænkningen med rette på behovet for etablering af en fælles juridisk ramme for godkendelse af tjenester og af en såkaldt étstedsbevillingsordning med henblik på at hindre, at der træffes uforenelige nationale beslutninger om satellitsystemer.
Alt i alt er det lykkedes ordføreren for Europa-Parlamentets Udvalg om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik at foretage en kritisk men afbalanceret vurdering af Kommissionens forslag. Jeg kan således til fulde tilslutte mig ordførerens konklusioner, der skal ses i lyset af såvel behovet for en international koordinering af anvendelsen af satellitbaserede personkommunikationstjenester som den øvrige EU-lovgivning på telekommunikationsområdet, herunder navnlig Kommissionens eget forslag til det såkaldte »licensdirektiv«.
Betænkning af Pimenta
Martinez
Fru formand, hr. Pimentas fortræffelige betænkning rejser et spørgsmål, der er grundlæggende, nemlig om standardernes hierarki. Er Europa-Kommissionen nummer to i forhold til GATT og Verdenshandelsorganisationen?
I 1991 fortalte MacSharry os, at han var rystet over, at knoglerne på de dyr, der var klemt fast i fælderne, var revet itu, at de skar senerne og huden over med munden, med tænderne for at slippe fri. Og man erklærer atter, at der efter den 1. januar 1995 ikke mere vil findes nogen rævesakse. Derefter forklarer man os i 1994, at der er tekniske problemer, og at man er nødt til at udsætte forbuddet til den 1. januar 1996. Den 1. januar 1996 er kommet, men man fortæller os nu, at der er inuitter, der siden tidernes morgen, hvor stål endnu ikke eksisterede, har fanget dyr med rævesakse af stål.
Realiteten er ganske enkel. Realiteten er verdenshandelsorganisationen, der ønsker fri bevægelighed, der ønsker, at der ikke skal være nogen som helst form for hindringer. Vi gav efter i frugt- og grønsagssagen og indførte FN-standarder! Vi gav efter over for WTO-bananerne og underkastede os de amerikanske multinationale virksomheders vilje! Vi vil måske give efter over for hormonkødet, og vi er ved at give efter over for rævesaksene!
Der er ikke nogen Europæisk Union, der er kun et verdensmarked, hvis der stadig skulle være nogle naive, der tror det, selv de naive grønne er nødt til at indse, at de er blevet rullet i melet fra de inficeredes køer.

Antony
Fru formand, vi er, og det uden at der er tale om et paradoks, både for vildtet og for jægeren. Dyrene, den gode Guds skabninger, bør respekteres. Vi ønsker, at befolkningerne i det høje nord så vidt muligt indfører jagtmetoder, hvorved man undgår, at dyrene lider, for de er ikke kun de mekanismer, som Descartes beskrev dem som, men følsomme væsner. Der bliver aldrig talt tilstrækkeligt om de skadelige virkninger af Descartes' filosofi. Men lad os nu også feje for vor egen dør. De inuitter, som jeg har mødt, svarer os med rette ved at tale om den afskyelige måde, som vi opdrætter kalve, kalkuner og grise på, berøvet lys og plads. Kalve, køer, grise og høns er ikke mere Perrettes, men de betragtes på en marxistisk måde »som en enkel substans, som man kemisk bringer til at svulme op, så det kan ernære det menneskelige materiel«, som Lenin ville have sagt. Så lad os strække hånden ud mod vore Inuit-brødre, for at de jager som deres forfædre i respekt for Skaberens værk.
Endelig, hvis dyrenes lidelser helt legitimt ryster os, så ryster små børns lidelser os endnu mere, små børn myrdet i deres moders skød, små børn myrdet i Irak, små børn i Kina overladt til trældom, for at verdenskapitalismen kan få den størst mulige profit.

Lindholm
Fru formand, det er glædeligt, at Parlamentet så kraftigt støttede hr. Pimentas betænkning. Debatten om jagt og humane fangstmetoder har været både langvarig og ophidset, såvel i EU som i resten af verden. Den har ført til, at der i dag er forbud mod jagt med rævesakse i 60 lande. Af disse har 22 indført forbuddet inden for de seneste fem år. Dette beviser bl.a., at jagt kan drives uden de barbariske rævesakse. For der er vel ingen af de tilstedeværende, der tror, at eksempelvis de svenske samer er holdt op med at jage, blot fordi rævesakse er blevet forbudt?
I EU skulle importforbuddet være trådt i kraft allerede den 1. januar 1995. Men for at imødekomme de store pelseksporterende landes, først og fremmest Canadas, ønsker, blev ikrafttrædelsen, meget bemærkelsesværdigt, udskudt til den 1. januar 1996. Der er ingen retsakt, der gør det muligt at udskyde den yderligere, og nu skal der altså ske noget.
Det er med bestyrtelse, vi nu konstaterer, at Kommissionen på trods heraf har fremsat et forslag om ændring af forordningen, der sætter EU og os alle sammen ti år tilbage. Man kan undre sig over, hvad grunden er. Er det angst for lande som USA og Canada? Er det angst for WTO - eller hvad? Uanset årsagen er det mildest talt ynkeligt og uværdigt for en organisation, der hævder at repræsentere en humanistisk holdning.
Humane jagtmetoder og forordninger om rævesakse er blevet symboler for konflikten mellem dyrenes velfærd, de oprindelige folk, markederne, handelen og miljøet. Nu er de også blevet et principielt institutionelt spørgsmål, nemlig: Hvad sker der, når eksempelvis Kommissionen undergraver en fællesskabslovgivning?
De Grønne i Europa-Parlamentet har til forskel fra Kommissionen ikke ændret standpunkt og ikke givet efter for pression og har derfor støttet betænkningen.

Díez de Rivera Icaza
I december sidste år kritiserede vi her i salen Kommissionen for den manglende gennemførelse af forbuddet mod anvendelse af rævesakse ved fangst af visse vilde dyrearter beregnet til eksport.
I dag forelægger Kommissionen os så et forslag til ny forordning for at dække over sin manglende gennemførelse, hvilket rejser alvorlig tvivl om lovligheden af dens handling, da den ud over at skabe en alvorlig præcedens ikke har beføjelse til at udsætte indførelsen af de omhandlede importbegrænsninger. Hvad gør vi så? Jo, vi glæder os over hr. Pimentas fremragende betænkning, hvori han gennem relevante ændringsforslag, som er vedtaget i Miljøudvalget, på trods af den omtalte juridiske manøvre genetablerer de forpligtelser, der er indeholdt i den oprindelige forordning.
Det må håbes, at man denne gang lytter til Parlamentets stemme, men det må på den anden side også erkendes, at når man én gang forsætligt har gjort sig skyldig i en undladelsesforseelse, kan dette gentage sig. Vi må håbe, at det ikke bliver tilfældet.

Kirsten Jensen og Blak
De danske socialdemokrater i Europa-Parlamentet er skeptiske over for denne nye forordning, fordi vi ikke mener, at Kommissionen har ret til, på eget initiativ, at udskyde vedtagen lovgivning.
Ved afstemningen om rævesakse opstår der imidlertid et dilemma. På den ene side er der ikke nogen tvivl om, at rævesakse som fangstmetode er »inhuman«, og at brugen af dem bør afskaffes. Det er derfor en udmærket idé at forbyde import af skind fra dyr fanget med rævesakse. På den anden side er vi meget bekymrede for at gentage fortidens foreteelser, som vi kender dem fra forbudet mod import af babysælskind, hvor de grønlandske fangere blev forbudets sorteper, hvilket fik alvorlige sociale følger for det grønlandske samfund. Vi er derfor opmærksomme på dels at undgå, at et generelt forbud rammer import af skind fra dyr, der ikke er fanget med rævesakse, dels at et forbud vil fratage den oprindelige arktiske befolkning dens levevej.
Den bedste vej for alle implicerede parter er at etablere klare regler snarest, således at en eventuel omstilling til andre fangstmetoder kan sættes i gang. Vi må derfor forkaste den canadiske regerings forsøg på at forhale en international aftale om humane fangstmetoder. Canadas oprindelige befolkning er blevet skubbet foran den canadiske regerings ineffektivitet i de internationale forhandlinger om nye fangststandarder. Denne taktiske forhaling er fulgt op af blandt andre USA. Hvis man stemmer nej til forordningen, anerkender man dermed de kræfter, der har arbejdet imod en forandring.
Situationen er ikke sort-hvid, men vi vælger at stemme imod visse ændringsforslag, der ville forringe situationen for de oprindelige folk, men generelt at støtte Pimenta-betænkningen, fordi vi er nødt til at vise vores foragt for rævesakse og for de regeringer, der helst intet vil foretage sig - hverken for dyrevelfærd eller for oprindelige folk.

Tamino
Jeg vil give udtryk for min og min gruppe, De Grønnes, støtte til hr. Pimentas betænkning om handelen med skind af dyr, der er fanget i rævesakse.
Til trods for, at dette problem nu har været drøftet i årevis, er der ikke opnået nogen aftale med Canada og USA, og Kommissionens forslag om yderligere udsættelse kan derfor ikke accepteres.
Der må fastsættes forbud mod indførsel af skind af dyr, der er fanget på grusom maner, så meget mere som Unionen allerede har forbudt anvendelse af rævesakse på sit eget område.
Dette forbud strider ikke mod GATT-aftalerne, da forordningen om den fælles markedsordning indeholder en klausul om forsvar for sundhedsmæssige, miljømæssige og etiske interesser.
For så vidt angår de indfødte befolkningers legitime rettigheder skal det fremhæves, at kun en del udelukkende lever af jagt, og at deres indkomster kan erstattes eller erhverves ved nye aktiviteter, der støttes lokalt.
Af disse grunde opfordrer vi tillige til at stemme for det ændringsforslag, som vi fra De Grønnes Gruppe har fremsat, og som klarlægger formuleringen af forbuddet, og som på rådgivningsplan inddrager både de indfødte befolkninger og de organisationer, der forsvarer dyrene i forhandlingerne, og tillige bestemmer, at EuropaParlamentet skal inddrages på passende måde.

Titley
Jeg støtter Pimenta-betænkningen, fordi jeg er vred over, at Kommissionen indtil videre ikke har gennemført forbudet mod import af pelse fra dyr, som er fanget med rævesakse.
Det er uacceptabelt, at dette forbud endnu ikke er blevet sat i kraft, seks måneder efter at det skulle have været gældende.
Der er mange mennesker i min valgkreds, der bekymrer sig om spørgsmål vedrørende dyrenes velfærd - og det med rette. Hvis vi ønsker, at Europa skal være kendt som en civiliseret verdensdel, så må vi optræde civiliseret over for dyrene.
Jeg håber, at formandens forslag om at indbringe Kommissionens manglende indsats for Domstolen går glat og hurtigt igennem.
Jeg er dog også klar over, at vi ikke bør påtvinge de indfødte folkeslag i andre dele af verden vore normer - så tanken i Pimenta-betænkningen om at indfødte folkeslag, som ikke bruger rævesakse, stadig skal kunne handle med Europa, uanset hvordan deres nationale myndigheder stiller sig, er et rimeligt og fornuftigt kompromis.
Betænkning af Jacob
Martinez
Fru formand, der er sket en dyresundhedsmæssig katastrofe. Der er sket skader. De må erstattes.
En vej var enkel, nemlig ansvarets vej, hr. Mudlers virksomheds ansvar - det er ikke vor kollega - i Doncaster i Yorkshire. Man har ikke valgt denne vej. Man har valgt solidaritetens vej. Men solidaritetens vej medfører også, at man fuldt ud erstatter skaden. Og hvad beslutter Europa-Kommissionen så? Nu vel, blot at man skal yde erstatning med en affindelsessum: 650 millioner ECU til fordeling - med 81 millioner stykker kvæg giver det omkring 8 ECU pr. styk. Og ganske vist fastsætter man en tillægsbetaling på 10 ECU, dvs. 50-60 FF.
Man har forkastet ansvaret i solidaritetens navn, og man bilægger sagen med griskhed, middelmådighed og beregning. Så langt er man nået over for en katastrofe, som Kommissionen er delvis ansvarlig for. Hverken de direkte skader, de indirekte skader, de øjeblikkelige skader eller de afledte skader erstattes fuldt ud.
For ikke så længe siden så vi fællesskabsretten vige for FN-standarderne, nu viger den for naturrettens standarder, der indebærer, at den ansvarlige skal tage sig af erstatningen.

Nicholson
Fru formand, jeg glæder mig over Kommissionens forslag om at støtte de hårdt trængte oksekødsproducerende landbrugere i hele Europa. Nedgangen i forbruget af oksekød over hele Europa har fuldstændig ødelagt oksekødsmarkedet og markedet for oksekødsprodukter. Det har givet mange landbrugere alvorlige, økonomiske vanskeligheder. Jeg forstår, at der er behov for at genskabe forbrugernes tillid til det røde kød. Det må vi forsøge at udvirke, men vi må aldrig glemme, at de oksekødsproducerende landbrugere uden selv på nogen måde at have begået fejl er kommet i alvorlig krise, efter at dette problem er blevet blæst op af pressen og medierne i hele Europa, helt ude af proportioner med virkeligheden. Vi må gøre alt, hvad vi kan, for igen at skabe tillid i hele industrien.
Jeg kan ikke gå ind for forslaget fra Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter om at sænke støtteniveauet gennem tilskuddet til spædekalve og oksekødspræmien. Men skønt forslaget ikke er perfekt, er det dog et godt forsøg på at hjælpe og få begyndt på en frisk. Det vil tage lang tid at komme over denne krise, men vi må ikke se bort fra den. Det kan rent faktisk godt være, at problemerne bliver større og udvikler sig yderligere, efterhånden som vi nærmer os efteråret.

Ahlqvist, Hulthén, Theorin, Waidelich og Wibe
Det er principielt uholdbart at subsidiere en erhvervsgren, der på denne måde er blevet ramt af en krise. Den Europæiske Union kan ikke subsidiere hver erhvervsgren, der rammes af en fald i omsætningen.
Naturligvis må der vedtages foranstaltninger mod BSE, bl.a. i form af et stop for anvendelsen af benmel i dyrenes kost.
Det gavner ikke reformeringen af den fælles landbrugspolitik, at Europa-Parlamentet nu signalerer, at der skal ydes producenterne erstatning, straks der i en del af landbruget sker et fald i omsætningen.
Derfor kan vi ikke stemme for denne betænkning, selvom vi mener, der må træffes kraftige forholdsregler mod BSE.

Cushnahan
Den aktuelle oksekødskrise er værre end noget andet, der er sket før i tiden. Man anslår for eksempel alene i Irland, at det samlede tab siden midten af marts ligger på omkring £ 250 millioner.
Prisfaldet vil fortsætte, indtil vi får genskabt forbrugernes tillid, og for at vi kan opnå det, har det grundlæggende betydning, at der føres en effektiv og omfattende politik med henblik på at få udryddet problemet.
Den pakke, man nu foreslår, er fuldstændig utilstrækkelig til at kunne dække landbrugernes reelle tab. Jeg så gerne, at Europa-Parlamentet støttede det forslag, som jeg selv og andre kolleger har stillet om at hæve pakken til ECU 1 milliard. Endvidere bør situationen konstant følges nøje.
Et samlet beløb på ECU 116 millioner, hvoraf det foreslås at ECU 9, 5 millioner skal gå til Irland, er et ganske utilstrækkeligt forslag. Uanset hvilke tal man i sidste ende når frem til, er det endvidere bydende nødvendigt, at pengene også bliver brugt til støtte for producenterne af kviekvæg, som for øjeblikket ikke modtager nogen form for støtte eller kompensation. Deres tab har faktisk været værre end okseproducenternes, og det må man anerkende.

des Places
Det ville have glædet os at konstatere, at vor forsamling påtog sig sit ansvar over for de fejl, der er gjort i forbindelse med kogalskabskrisen, at den noterede sig disse og viste sig i stand til at reagere på det kaos, der hersker blandt landmændene. Man må konstatere, at dette ikke er tilfældet!
Afstemningen i dag er ganske karakteristisk: et fald i tillægsbetalingen til ammekøer og unge handyr til 10 ECU pr. dyr i stedet for 20 og 25 ECU. Det er almindelig kendt, at det kun er nogle landes interesser, der kommer styrket ud af det til skade for almenvellet i Den Europæiske Union. Som følge heraf forfordeles de specialiserede opdrættere, der naturligvis er mest berørt af den nuværende krise, frem for de blandede og de intensive bedrifter.
Jeg konstaterede allerede ved den sidste korte mødeperiode i Bruxelles, at mit ændringsforslag, hvori jeg anmodede Kommissionen om en komplet redegørelse med henblik på at identificere de forskellige aktørers ansvar (dyrefoderindustrien, medlemsstaterne, fællesskabsinstitutionerne m.v.) for spredningen af BSEsygdommen, blev forkastet af et stort flertal af de tilstedeværende medlemmer af vor forsamling. Var der tale om medskyld, hvor man således levede højt på uvidenheden hos opdrætterne og forbrugersyndebukkene, der i alt fald vil komme til at betale for en sag, som de ikke er ansvarlige for?
Sagen er tilstrækkelig alvorlig til, at medlemsstaternes regeringer bliver bevidst om den ved topmødet i Firenze og til, at de ikke tillader, at interne politiske problemer i Storbritannien bliver blandet ind i søgningen efter en finansiel og politisk løsning af denne sag.

Lindqvist
Det er nærmest umuligt at vurdere, hvor stor støtte de enkelte kødproducenter i EU's medlemslande har brug for, eftersom forskellige producenter og forskellige lande rammes forskelligt af kogalskaben. Støtten burde i stedet udformes på det nationale plan alt efter de lokale og regionale forhold.
De overordnede økonomiske retningslinier
Berthu
Fru formand, medens man ved hvert nyt stort europæisk projekt lover os, at det vil tilvejebringe en større vækst og beskæftigelse, så konstaterer Det Europæiske Monetære Instituts beretning tværtimod en konstant svækkelse af den gennemsnitlige vækstrate i Europa, der i 60'erne lå på 4, 7 %, i 70'erne på 3, 3 %, i 80'erne på 2, 2 % og i 90'erne indtil nu på 2 %.
Den tilføjer ikke, men den kunne have gjort det, for at give et komplet billede af situationen, at arbejdsløsheden følger en modsatrettet kurve, og at den i dag nærmer sig 11 % i Unionen på trods af et mikroskopisk fald i 1995, der i øvrigt ikke lader forudse noget omslag i tendensen for fremtiden.
Over for denne forværring af situationen foreslår Kommissionen kun, at man fortsætter, som om intet var sket. Den præciserer sågar, at hvis denne strategi i sin helhed endnu ikke synes at have givet tilfredsstillende resultater i Fællesskabet, så er det, fordi den ikke er blevet iværksat med tilstrækkelig kraft og troværdighed.
Denne vurdering er i øvrigt sikkert til dels sand, især hvad angår arbejdsmarkedsreformerne, lempelsen af de byrder, der påhviler de lave lønninger og tilpasningen af uddannelsessystemet, og herunder erhvervsuddannelserne til markedets behov. Men man må alligevel også spørge sig selv, om der ikke er et eller andet forkert ved en politik, der konstant mislykkes.
Vi for vor del støtter, at Unionen forfølger et mål med tvungen konvergens, der i vidt omfang virker imod hensigten, og at den lider under en mangel på en egentlig streng til forsvar af den internationale handel.
I betragtning af denne tendens viser Kommissionens rapport i al tydelighed, at de kriterier, der gælder vedrørende underskud på de offentlige budgetter og administrationernes gældsætning, ikke som gennemsnit vil blive opfyldt inden udgangen af 1997, medmindre man kan håbe på en mirakuløst kraftig fornyet vækst indtil da. Det er det samme som at spille plat og krone om gennemførelsen af den fælles valuta. Er det virkelig seriøst for en reform af denne størrelsesorden?

Blot
Fru formand, kære kolleger, begrundelsen for det fælles beslutningsforslag er meget oplysende: økonomisk stagnation; en arbejdsløshed af en størrelsesorden, der aldrig er set før; stillestående efterspørgsel; nedgang i de offentlige investeringer og pessimisme blandt de økonomiske aktører.
Men man bør spørge sig selv om årsagerne til denne tingenes tilstand, for når alt kommer til alt er der eksempler på en strålende økonomisk fremgang i Europa. Norge og Schweiz i vest for eksempel eller Tjekkiet og Estland i øst. Alle disse lande har følgende til fælles: de har for det første en stærk national valuta inden for rammerne af et land af begrænsede dimensioner, hvilket beviser, at det er muligt at have en stærk valuta, når man er et lille land. For det andet er ingen af disse lande medlemmer af Den Europæiske Union og er således ikke tvunget til at anvende konvergenskriteriernes deflationspolitik.
Historien lærer os i øvrigt, at vækstpolerne i Europa ofte er små stater som f.eks. fristæderne i Italien eller i Flandern, og ikke de store kontinentale samlinger, der er holdt sammen på kunstig vis.
For atter at få gang i væksten i Europa, må man opgive det urealistiske mål om den monetære union, efterligne det eksempel, som små uafhængige stater som Norge og Singapore giver, og som viser, at national uafhængighed og vækstbetingelser er fuldt ud kompatible størrelser.

Kirsten Jensen og Blak
De danske socialdemokrater kan, med henvisning til det nationale kompromis og Edinburgh-aftalen, naturligvis ikke tilslutte sig de ting i betænkningerne, der går imod de fire danske forbehold.

Lindqvist
Der er meget positivt i de økonomiske retningslinjer, f.eks. satsningen på beskæftigelse. Jeg har stemt nej, da jeg er imod ØMU.
(Mødet udsat kl. 13.35 og genoptaget kl. 15.00)

Genopbygningen af det tidligere Jugoslavien
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0174/96 af Alavanos for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om Kommissionens meddelelse om den humanitære bistand til Det Tidligere Jugoslavien: Udsigter og retningslinjer (KOM(95)0564 - C4-0535/95); -A4-0184/96 af Mendiluce Pereiro for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender om meddelelse fra Kommissionen til Rådet om genopbygning i det tidligere Jugoslavien (SEK(95)1597 - C40595/95); -A4-0204/96 af Giansily for Budgetudvalget om Kommissionens meddelelse om finansielle bidrag fra Den Europæiske Union til genopbygningen af det tidligere Jugoslavien (KOM(95)0581 - C4-0608/95); -A4-0178/96 af Titley for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om Kommissionens meddelelse om genopbygning i det tidligere Jugoslavien: «Forvaltning af Den Europæiske Unions bistand og koordination af den internationale bistand« (KOM(95)0582 - C4-0519/95).
Alavanos
Hr. formand, dette er indledningen til en forhandling om en række betænkninger om bistanden til og genopbygningen af Bosnien-Hercegovina og det tidligere Jugoslavien. Jeg finder de nyheder, der hele tiden kommer, foruroligende. Flere af Dayton-aftalens mål, f.eks. bevægelsesfrihed, viser sig at være utopiske. Flygtningene kan først vende hjem, når de er blevet kontrolleret af den modsatte parts soldater. Tusindvis af flygtninge - der kom nye flygtningestrømme efter Dayton-aftalen - og den serbiske og kroatiske part, men også præsident Izetbegovic' parti, bidrager til genoplivelsen af den etniske udrensning, men naturligvis kan vi sige, at der er fred i dag, der er ikke krig, som det var tilfældet for et par måneder siden.
Men for det første er freden en meget skrøbelig fred; for det andet tager denne fred mindre sigte på forsoning end på virkeliggørelsen af resultaterne skabt af den etniske udrensningspolitik under krigen, og for det tredje er det en fred, der fortsætter med at skille i stedet for at forene. På denne baggrund bør vi efter min opfattelse se det internationale samfunds mobilisering og aktivering, både hvad angår bistand og genopbygning. Det er spørgsmål, som ud over deres humanitære karakter kan danne grundlag for en meget vigtig påvirkning af udviklingen i Bosnien og hele det tidligere Jugoslavien.
Meget rammende er den vurdering, som det internationale fredsforskningsinstitut i Stockholm er kommet med, og som helt konkret siger, at Dayton-aftalen definitivt har bragt de dybtliggende konflikter, der fortsat eksisterer i det tidligere Jugoslavien, op til overfladen, og at kun international bistand og en omfattende handel og strøm af informationer vil kunne overvinde den splittelse af Bosnien, som stadig udgør forhindringen.
I denne sammenhæng tror jeg, vi bør se mobiliseringen af Den Europæiske Union og det internationale samfund, og her er Den Europæiske Unions ansvar naturligvis betydningsfuldt, fordi den indtil nu har vist sig som og stadig er den vigtigste økonomiske interventionsfaktor i det tidligere Jugoslavien. Dette er baggrunden for den betænkning, jeg her fremlægger, som blev enstemmigt vedtaget i Europa-Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender.
Jeg vil gerne fremhæve nogle centrale punkter:
For det første, at bistanden bør ses i sammenhæng med og som forbindelsesled til en mere generel genopbygningspolitik, dog med sine egne, selvstændige karakteristika. Og navnlig for bistandens vedkommende bør dens ekstraordinære og humanitære karakter, dens betydning for befolkningens overlevelse og dens livreddende effekt bevirke, at den ikke kædes sammen med politiske betingelser, politiske forskrifter, og at bistanden kan ledes i alle retninger og til alle områder i Bosnien.
For det andet bør bistanden først og fremmest centreres om fødevarer og beklædning; men der er også andre områder, som bør støttes, især medicinsk udstyr, sundhedspersonales tilbagevenden til Bosnien og det tidligere Jugoslavien, en første og midlertidig udbedring af skaderne på vandforsynings- naturgas-, elektricitets- og transportnettene, så borgerne i Bosnien kan begynde et liv med de elementære nødvendigheder.
For det tredje en ting, som også den internationale bank understreger, nemlig at bistanden bør ydes på en måde, der kan aktivere de lokale ressourcer og således igangsætte en selvstændig økonomisk dynamik i det bosniske område.
For det fjerde en vigtig side, som hænger sammen med bistandsspørgsmålet, og som Udvalget om Udenrigsanliggender tror, der ville kunne afsættes midler til, nemlig minerydning. Her spiller IFOR en vigtig rolle, samtidig med at det er et spørgsmål af grundlæggende betydning for løsningen af problemerne.
Til sidst vil jeg gerne gøre opmærksom på vigtigheden af, at flygtningene vender tilbage fra Vesteuropa, men på en realistisk måde, og vigtigheden af at støtte de ikke-statslige organisationer, navnlig de lokale, så vi fjerner den sidste mur, den frygtens og hadets mur, som stadig står i Bosnien, så vi atter kan bevæge os henimod multietnisk sameksistens i området.

Mendiluce Pereiro
Hr. formand, vi har så mange gange før i forbindelse med forskellige beslutninger her i Parlamentet drøftet situationen i det tidligere Jugoslavien, at den betænkning, jeg i dag forelægger i realiteten kun indeholder meget lidt nyt vedrørende de aspekter, som mest direkte er relateret til forslagene om genopbygning og til Kommissionens tilsvarende meddelelse.
Jeg vil gerne pege på nogle aspekter, som jeg finder af allerstørste vigtighed. For det første må vi ikke glemme, at Dayton-aftalerne rent faktisk blev underskrevet i sin helhed, og det gælder såvel ånden i aftalerne som det, der står med småt. Jeg understreger dette, fordi der nu fra mange sider spørges, om det er hensigtsmæssigt, at der afholdes valg på det fastsatte tidspunkt, om det er hensigtsmæssigt at afholde valg i hele Bosnien, om konditionalitetsprincippet skal bringes i anvendelse eller ej, om der skal udøves større eller mindre pression for at få personer, som er anklaget af Domstolen for Krigsforbrydelser, fjernet fra offentlige funktioner og en række spørgsmål vedrørende tilbageholdelse, arrestering og udlevering af disse til Krigsforbrydelsesdomstolen; nogle mener endog, at sådanne udleveringskrav må opfattes som en provokation.
Jeg tror, at mange af os her i salen er af den opfattelse - og vi var mange, der mente, at Dayton-aftalerne kom i stand gennem overdreven manifestation af politisk realisme på et for sent tidspunkt til at undgå de katastrofale følger af denne krig - at når parterne nu engang har accepteret Dayton-aftalerne, ville det være uhyre farligt at tilføje successive doser af politisk realisme, som endog kan bringe aftalens gennemførelse i fare.
I den forbindelse vil jeg påpege et par punkter, som jeg finder vigtige. Flere af Parlamentets medlemmer har netop været på en syv dage lang tjenesterejse i Bosnien-Hercegovina, hvor vi kunne konstatere fremskridt på flere områder: dels hvad angår det militære aspekt, uden at det dog er ensbetydende med, at vi går i den fælde at sige, at de militære aspekter af Dayton-aftalen fungerer, men at de civile aspekter ikke fungerer, en fælde, som vi ikke går i, for så vidt som de to aspekter er meget forskellige med hensyn til kompleksitet og graden af konkretisering af dem i selve Dayton-aftalen. Vi må på det kraftigste afvise den indstilling, at hvad amerikanerne gør, fungerer, men hvad europæerne gør, fungerer ikke.
Det er imidlertid rigtigt, at gennemførelsen af mange af de civile aspekter i fredsaftalen støder på alvorlige hindringer. For blot at nævne de mest kendte problemer: udøvelsen af retten til fri bevægelighed er hindres stadig af politisk obstruktion. Flygtningenes tilbagevenden har kun været mulig i begrænset omfang og stort set kun til områder, som bebos af den samme etnisk-religiøse gruppe. For så vidt angår demokratiseringsprocessen, må det erkendes, at de demokratiske oppositionspartier ikke har mange muligheder for at komme til orde, og desværre har de politiske kræfter, der er repræsenteret her i Parlamentet, ikke gjort en seriøs indsats for at fremme løsninger i Bosnien-Hercegovina, der ikke er baseret på radikale etniske kriterier, hvilket jeg finder dybt uansvarligt af alle de politiske grupper i Europa-Parlamentet, som kan kaldes demokratiske.
Karadzic trækker fortsat helt åbenlyst i regeringstrådene i Republikken Serbien, og det er mere end tvivlsomt, at han bliver anholdt før afholdelsen af valgene. Jeg vil tilføje, at såvel det ansvar, der påhviler præsident Milosevic for den manglende udlevering af Karadzic, som det ansvar, der påhviler Kroatiens præsident Tudjman med hensyn til at fjerne en række krigsforbrydere, som f.eks. Dario Kordis og andre mindre kendte, fra ledende politiske stillinger i Hercegovina og Mostar, forpligter os til fortsat at lægge et vedholdende og hårdt pres på Zagreb og Beograd, hvis vi ønsker, at fredsprocessen i Bosnien skal gøre fremskridt.
Der foreligger ingen sikre oplysninger vedrørende de snarlige valg; mange her i salen mener formodentlig ligesom jeg, at debatten om valgdatoerne ikke er det vigtigste, men at det i højere grad drejer sig om, at det internationale samfund opfylder sin forpligtelse til at sikre de bedst mulige betingelser inden for de fastsatte frister. Jeg mener ikke, at en udsættelse af valgene vil betyde en væsentlig ændring i situationen, hvis vi fortsat undlader at støtte de demokratiske partier og at presse på for at få krigsforbryderne udleveret, osv.
Til sidst vil jeg påpege, at hvad angår selve genopbygningen, kan man se resultaterne af Den Europæiske Unions aktion i Mostar, selv om der er alvorlige politiske problemer i forbindelse med den manglende genforening. Men den fysiske genopbygning er tydelig for enhver. En sådan genopbygning ses ikke i det øvrige Bosnien. Det vil være hensigtsmæssigt, at Kommissionen undersøger, om de mekanismer, fremgangsmåder, bestemmelser og forskrifter, der anvendes i forbindelse med en så omfattende aktion, er adækvate for aktioner, som gennemføres uden for EU's grænser inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Efter min mening vil svaret være nej, og uden på nogen måde at kritisere Kommissionen eller dens repræsentanter på stedet, anmoder vi Kommissionen om at fortælle os, hvilke mekanismer og fremgangsmåder der er brugbare med henblik på fremtiden, og hvilke der ikke er det.

Giansily
Hr. formand, kære kolleger, ved forelæggelsen af denne betænkning, der tilsyneladende er af streng budgetmæssig karakter, ønsker jeg for det første at erindre denne forsamling om denne sags tilblivelseshistorie og dens finansielle men også politiske følgevirkninger, der i mine øjne er overordentligt vigtige.
Men først historien bag dens tilblivelse. Kroatiens og Sloveniens uafhængighedserklæring den 25. juni 1991 førte to dage senere til den føderale jugoslaviske hærs intervention og foranledigede samtidig den krig, der havde været forsvundet fra vort kontinent siden den 8. maj 1945.
Til at begynde med fik Europas gamle dæmoner: forskellige måder at bedømme en situation på, uoverensstemmelser i analysen og manglende forståelse af fænomenet og derefter uenighed om den vej, man skal vælge, europæerne til ikke at gribe ind og til at betragte krigens udvikling som et eksotisk fænomen, der ville slutte en skønne dag.
Disse konsekvenser for resten af Europa fremstod først som et emne til spekulation for vore pseudofilosoffer, der var på jagt efter indre krav men især efter billig personlig reklame - og ikke som en kritisk satsning for hele vort kontinent. Og udsendelsen af FN's blå beretter, der udelukkende havde til opgave at optræde som mæglingsstyrker, kunne give følelsen af en grundlæggende mangel på interesse for en konflikt, der fandt sted på tærsklen til De Tolvs og senere De Femtens Union.
I fem år var europæerne, der er betaget af retfærdighed og frihed, med tristhed og bestyrtelse vidner til det, der i resten af verden blev opfattet som en illustration af Europas afmagt. Og så kom denne 16. juni 1995, hvor europæerne under benævnelsen den hurtige reaktionsstyrke lammede situationen i området, indtil de skred til en tilbagetrækning af de antagonistiske styrker, og man den 21. november nåede frem til aftalen om fred i hele Bosnien, der blev indgået i Dayton i USA.
Tre uger senere lagde den aftale, der blev underskrevet i Paris ved konferencen i Elysséepalæet, grunden til en deling i to enheder, Den Kroatisk-Muslimske Føderation og Republikken Srpska, og det blev besluttet, at der skulle udsendes en international fredsbevarende styrke under NATOs overkommando, implementation force , der den 1. februar 1996 talte 65.366 mand.
Denne Pax Atlantica , der er ingen anden dækkende term for den, idet 54.220 af dens soldater hidrører fra 15 lande i Atlantpagten, ledsages i dag af et genopbygningsprojekt. Det er de finansielle og politiske implikationer af denne fred, som vi behandler her i dag.
Rent faktisk er det, som vor forsamling skal se på i løbet af dette møde, det, som enhver forsamling med budgetmæssige beføjelser har at gøre, nemlig at tildele finansielle midler til at forvandle væbnet fred til en tilbagevenden til en normal situation via en genopbygning af denne region i Europa, der er ødelagt af krig.
Vedrørende denne sag har vi faktisk tre betænkninger ud over min: nemlig betænkninger udarbejdet af vore kolleger Alavanos, Mendiluce og Titley, der, selv om de dækker den samme geografiske enhed, tager sigte på tre forskellige realiteter, der viser en graduering i anvendelsen af bevillingerne, og som i virkeligheden er komplementære. For i den ideelle situation vil vi jo mere genopbygningen skrider frem få mindre brug for humanitær bistand, og jo mere det vil være muligt at realisere de bevillinger, der skal anvendes til boliger og beskæftigelse, jo mere vil de, der får en bolig og et arbejde, blive frie mennesker.
Vor forsamling bør således nu ved en afstemning, som vi ønsker vil falde ud i positiv retning, konstatere sin inddragelse i processen til finansiering af genopbygningen. Den første donorkonference den 20. og 21. december 1995 foregik godt nok i al hast og en smule på afstand af vor forsamling, men den næste, der foregik den 12. og 13. april i Bruxelles, gav den en stor plads, idet fru Müller, hr. Mendiluce, hr. Titley og jeg repræsenterede Dem dér. Forud for denne anden konference havde der været en trilog, som formand Samland for vor forsamlings vedkommende var ansvarlig for, og hvor man nåede frem til en bred overensstemmelse med Rådet og Kommissionen. Denne positive manifestation viste, at Rådet, Kommissionen og anden afdeling af budgetmyndigheden delte de samme mål.
Budgetudvalget udtalte sig enstemmigt for hr. Alavanos' betænkning om humanitær bistand. Den humanitære bistand må efter vor mening ikke være udsat for nogen som helst begrænsninger af hverken budgetmæssig eller retlig karakter, når det drejer sig om at imødegå en nødssituation og frem for alt at hjælpe uskyldige, kvinder, gamle og børn efterladt langs vejene og på flugt fra kampene. Lad os blot erindre, at ud over de 200.000, der mistede livet, blev 3.600.000 andre fordrevet fra deres hjem, og deres boliger blev ødelagt eller beskadiget, således at 80 % af dem i dag modtager international støtte.
Hvad angår Titley-betænkningen, der behandler forvaltningen af Den Europæiske Unions bistand og koordinering af den internationale bistand, har Budgetudvalget ligeledes afgivet en udtalelse, der blev enstemmigt vedtaget, og som fremhæver nødvendigheden af at fremkomme med en troværdig motivering for de midler, der tildeles af Den Europæiske Union. Motiveringen for denne anvendelse af bevillingerne er kun en yderligere betingelse ud over den, som vi uophørligt har bragt på bane her i denne forsamling i mange år, nemlig især genindførelse af retsstaten, genoprettelse af de grundlæggende frihedsrettigheder, skabelse af et borgerligt samfund og naturligvis samarbejde med den internationale krigsforbryderdomstol i Haag, som man ved samme lejlighed kunne ønske fik nogle flere midler til at fungere for.
Hvad angår Mendiluce-betænkningen, har Budgetudvalget ligeledes afgivet en velvillig udtalelse - og af samme årsager som dem, der nævntes i forbindelse med Titley-betænkningen. Med hensyn til den betænkning, som jeg har fået overdraget af Budgetudvalget, ønsker jeg først og fremmest at gøre mine kolleger opmærksomme på størrelsen af Den Europæiske Unions bidrag. Deltagelsen er teoretisk set godt nok delt mellem tre store bidragsydere: Den Europæiske Union, USA og de andre lande, der ønsker at yde bistand, men det bør bemærkes, at kun Den Europæiske Unions bidrag er genstand for et flerårigt budget, der i øvrigt nødvendiggør en revision af de finansielle overslag frem til år 1999, og hvorom drøftelserne allerede er startet. Dette giver sig udtryk i en frigivelse af bevillinger fra to væsentlige kapitler i vort budget, hvilket er en konsekvens af, at afstemningen om vort budget den 13. december faldt sammen med Paris-aftalen den følgende dag.
Jeg vil da også henlede Deres opmærksomhed på, at vi i december stemte for et beløb på 400 millioner ECU, og at denne budgetpost forekommer i tabellen på side 14. Budgetudvalget foreslår Dem nu at stadfæste Kommissionens forslag om at frigive 600 millioner ECU fra PHARE-programmet for perioden 1996-1999. Til orientering vil jeg gerne henlede Deres opmærksomhed på, at budgettet for PHARE-programmet for denne periode beløber sig til 6.691.000.000 ECU, og at de 600.000.000 ECU til det tidligere Jugoslavien således udgør mindre end 10 % af Unionens indsats over for de central- og østeuropæiske lande. 1 milliard ECU over fem år er et symbolsk beløb, eftersom de 400 og 600 millioner ECU skal forenes, og det udgør mindre end de ikke-anvendte beløb på årsbasis i PHARE- og TACIS-programmerne til sammen.
Tabellen på side 12 vil ligeledes belyse den planlagte fordeling på demokratisering, sanktioner, rydning af antipersonnelminer og byen Mostar, der udgør en gordisk knude og en koncentration af alle de problemer, som dette ulykkelige land er konfronteret med.
Det står herefter klart, at det særligt stramme budget, der er godkendt af Budgetudvalget især vedrørende udviklingen i udgiftsområde 4, som De finder på side 14 i min betænkning, vil blive lettet meget ved en egentlig forordning om anvendelsen af disse bevillinger, som langt om længe lige er blevet foreslået af Kommissionen. Forelæggelsen i forgårs af dette forslag til forordning, der er fremsat af Kommissionen, omstøder punkt K i præamblen til min betænkning. Dette er en mindre indvending, men jeg vil gerne komme med en større indvending.
Jeg modsatte mig i går formiddags en uopsættelig behandling af dette dokument. På grund af dets betydning forekommer det mig rent faktisk, at det bør underkastes en så meget desto mere indgående behandling i vor forsamling, som vi ustandseligt har understreget PHARE-programmets manglende tilpasning til sin forordningstekst og har krævet en forordning, der er fuldt ud tilpasset den særlige situation, der hersker i det tidligere Jugoslavien. Nogle yderligere betænkningsdage vil således ikke være at foragte for at få en omhyggelig behandling af denne sag.
Som konklusion og for at fremdrage nogle tal vil jeg gerne komme med et citat. Den franske præsident erklærede for nylig: «Den seneste tids historie har givet europæerne i Bosnien en god illustration af deres aktuelle muligheder og begrænsninger. På aktivsiden figurerer det fransk-britiske militærsamarbejde og den tyske beslutning, der blev taget på initiativ af kansler Kohl om at deltage i fredsbevarende operationer uden for landets grænser. På passivsiden figurerer europæernes nuværende manglende evne til at igangsætte en omfattende politisk-militær aktion under deres eget ansvar. Der må sættes en stopper for det, der ude i verden opfattes som den europæiske afmagt. Vi bør opbygge vor egen fælles europæiske forsvarspolitik, som Maastricht-Traktaten forpligter os til«.
Jeg for min del vil tilføje, at vor forsamling også bør deltage heri. Ved at vedtage disse fire betænkninger, der i realiteten kun udgør en, vil vor forsamling spille sin rolle fuldt ud. Vi er ofte blevet bebrejdet, at vi beskæftiger os med sager af liden interesse. Denne gang er, og tag ikke fejl af det, en væsentlig sag, og De vil ved at stemme for den udføre en væsentlig politisk handling.

Titley
Hr. formand, vi bør alle gøre os klart, at der for tiden ikke er fred i Bosnien efter nogen fortolkning af dette ord, som almindelige mennesker ville anlægge. Følelse af forsoning er meget lidt udtalt, bevægelsesfriheden eksisterer nærmest ikke, og der er kun få flygtninge, som har kunnet vende tilbage til deres hjem. I stedet har den internationale militærstyrke alene sikret, at fjendtlighederne er blevet indstillet. Den har åbnet et ganske lille vindue for os, så vi kan vise den lokale befolkning, at de både politisk og økonomisk har en mulighed for at få en fremtid. De vil få mulighed for at få en politisk fremtid, når valget afholdes, og på trods af alle vanskelighederne har det afgørende betydning, at dette valg bliver afholdt til tiden.
Den økonomiske fremtidsmulighed vil afhænge af, om den internationale genopbygningsindsats bærer frugt, og det er dette område, min betænkning omhandler. Ved vurderingen af denne indsats bør vi først og fremmest erindre, at der er sket kolossale ødelæggelser: Den grundlæggende infrastruktur er i vidt omfang beskadiget eller ødelagt, det er kun 20 % af husene, som ikke har lidt skade, og 60 % af industriens kapacitet er ødelagt.
For det andet eksisterede der ingen basale samfundsstrukturer. Det har været nødvendigt at bygge regeringsinstitutionerne op fra grunden. Arven efter den gamle statsstyrede økonomi betyder, at der er store ejendomsretlige problemer, som er til hinder for økonomiske reformer, og man har oplevet store problemer med Bosniens udlandsgæld, som har måttet løses, før de finansielle institutioner har kunnet træde til.
For det tredje er økonomisk genopbygning ikke det samme som humanitær bistand. Genopbygning indebærer omhyggelig planlægning, grundige høringer og indførelse af langsigtet økonomisk styring. Det tager derfor længere tid at skabe resultater, og det kræver tålmodighed.
På baggrund af disse og mange andre vanskeligheder må den genopbygningsindsats, det internationale samfund har gjort indtil i dag, vurderes som bemærkelsesværdig. Specielt har Kommissionen nået store resultater, i særdeleshed i Mostar.
De problemer, jeg her vil skitsere, skal derfor ses i denne sammenhæng. Der er blevet afholdt to store internationale donorkonferencer, hvor man tilsammen har rejst US$ 1, 8 milliard. Dette beløb er selvfølgelig en kontrast i forhold til de US$ 7 milliarder, som IFOR koster. Det er også et vildledende tal. Regeringerne har til tider jongleret med tallene, når de har givet deres tilsagn om bidrag. Det reelle beløb er lavere end US$ 1, 8 milliard, hvilket har medført, at der har måttet skæres ned på nogle af genopbygningsprojekterne. Det har endvidere taget meget lang tid at få pengene på bordet. I april var det kun halvdelen af de midler, der var givet tilsagn om under konferencen i december måned, som i praksis var blevet bevilget.
Den økonomiske byrde ved genopbygningen er ikke blevet fordelt så retfærdigt, som det oprindeligt var meningen. EU står stadig med ansvaret for mere end sin rimelige andel. Det er derfor, jeg i min betænkning opfordrer andre donorlande, især De Forenede Stater, Japan og de islamiske lande, til at yde et større bidrag. Donorlandene har fortrinsvis sat penge i specifikke projekter, eller de har ydet bistand i naturalier. Det er for små beløb, der er gået til andre områder. Der er et desperat behov for penge til at dække regelmæssige udgifter. Genopbyggede skoler og hospitaler er ikke megen nytte til, hvis der ikke er nogen til at betale lærernes og lægernes lønninger. Der skal penge til i den sociale sektor, både når det gælder kortsigtet beskæftigelse og til finansiering af et grundlæggende socialt sikkerhedsnet.
Et andet afgørende område, hvor der ikke ydes tilstrækkelig finansiering, er fjernelse af landminer. Der er flere landminer i Bosnien, end der er indbyggere. Det økonomiske liv kan ikke blive normalt igen, hvis folk bogstaveligt talt ikke kan færdes i deres baghave på grund af frygt for landminer. Det er imidlertid kun 2 % af de penge, der blev givet tilsagn om under den første donorkonference, der er gået til fjernelse af landminer.
Endelig må vi konstant understrege, hvor vigtigt det er at få genopbygget boligerne. Hvis det ikke sker, er der ingen mulighed for, at situationen igen kan blive normal.
Da jeg var i Bosnien, blev det kritiseret, at Kommissionen var for længe om at frigive penge. Set i lyset af de vanskelige forhold, som Kommissionen arbejder under, og behovet for at sikre finansiel redelighed og fuld gennemskuelighed er denne kritik i store træk uretfærdig. Der er dog et påtrængende behov for en hurtig frigivelse af mindre beløb. Jeg håber, at vi fremover kan få gjort noget ved dette.
Det er også væsentligt at gøre det klart, at der ikke er tale om en svækkelse af vor faste beslutning om, at vor bistand er afhængig af, at Dayton-aftalen og specielt menneskerettighederne bliver respekteret.
Vi må også sikre en effektiv koordinering af den internationale bistand. Vi har hørt en række historier om manglende koordinering, som har svækket denne hjælps effektivitet.
Endelig har det internationale samfund gjort en stor indsats, men der er faktisk blevet talt langt mere, end der er blevet handlet. Hvis vi skal opbygge en sand og varig fred i Bosnien, så må det internationale samfund lade pengepungen stå mål med sine ord.

Ferrer
Hr. formand, efter undertegnelsen af Dayton-aftalerne syntes freden omsider mulig i konfliktområderne i det tidligere Jugoslavien. Men freden vindes ikke, kun krige vindes. Freden opbygges ved at gengive befolkningen den værdighed, der var blevet frataget den med våbenmagt, ved at skabe enighed, der hvor krigsherrerne såede had, ved at dække sporene efter en lang og mørk smertens og dødens nat med et håbets tæppe. Derfor er det nødvendigt snarest muligt at få sat gang i den moralske genopbygningsproces i det tidligere Jugoslavien, ligesom det er nødvendigt at fremme udviklingen hen imod et retssamfund baseret på respekten for demokratiet og menneskerettighederne. Hvilket ikke er en let opgave. Der har været for megen smerte og ydmygelse for dem, der var genstand for etniske udrensninger. Der er for dybe spor efter volden og hadet: 200.000 døde, 4 millioner flygtninge og tvangsforflyttede, byer i ruiner og en traumatiseret civilbefolkning.
REX-Udvalget mener i lighed med ordføreren for betænkningen om den humanitære bistand, at for at freden kan blive en realitet, er det nødvendigt, at den humanitære bistand, ud over nødhjælpsaktionerne og de prioriteter, der er fastsat i Kommissionens meddelelse om udsigter og retningslinjer for den humanitære bistand, omorienteres, således at der lægges større vægt på foranstaltninger, der kan lette flygtninges og fordrevnes tilbagevenden og sociale reintegrering.
Det gælder således ikke alene om at skabe kontinuitet mellem nødhjælpsfasen og rehabiliteringsfasen, hvor vigtigt dette end er, men om at fremme sociale og politiske vilkår, der gør det muligt, om ikke at realisere drømmen om at genoprette et multietnisk, multikulturelt og flersproget samfund, som hr. Mendiluce sagde i går, men at leve sammen i fred. Det gælder om at bidrage til at hele sårene i hjerte og sind og at uddanne til fred for at fremme tolerancen og respekten for forskelligartetheden.
Med henblik herpå er det nødvendigt med en betydelig forøgelse af de finansielle midler, koordinering af donorlandenes og de ikke-statslige organisationers indsats, hvor UNHCR fortsat skal spille en ledende rolle, fastsættelse af kriterier om fleksibilisering og decentralisering af de tekniske bistandsprogrammer inden for rammerne af PHARE. På den måde vil freden kunne blive en realitet i Bosnien-Hercegovina. Den Europæiske Union, som ikke var i stand til at bringe krigen til ophør, har nu mulighed at gøre freden mulig. Det er det store ansvar, der påhviler Den Europæiske Union, vort ansvar.

Maij-Weggen
Hr. formand, i forhandlingen om det tidligere Jugoslavien ønsker jeg som med-ordfører især at koncentrere mig om hr. Alavanos' betænkning om humanitær bistand i dette konfliktprægede område. Kun ganske få mennesker er klar over, at Den Europæiske Union er langt den største donor af humanitær bistand til landene i det tidligere Jugoslavien. Siden 1992 har Unionen stillet 1, 6 milliarder ECU til rådighed, således at området belaster hjælpefonden ECHO mere end alle andre områder. Bistanden foregår via Røde Kors, via UNHCR, via Læger uden Grænser samt via snesevis af NGO'er, der på lokalt plan yder en indsats for at hjælpe de cirka 3, 5 millioner interne flygtninge med at overleve. Jeg ønsker her eftertrykkeligt at give udtryk for min respekt for den store arbejdsindsats, disse mennesker ofte under vanskelige omstændigheder og sommetider med fare for deres eget liv yder via NGO'erne.
På denne baggrund, hr. formand, ønsker jeg at fremsætte nogle randbemærkninger, som også findes i min foreløbige udtalelse og som i store træk er overtaget af Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender. Efter vort skøn bør der klart sondres mellem humanitær bistand og bistand til genopbygning. Bistand til genopbygning har ikke karakter af nødhjælp. Medens der ikke stilles politiske betingelser til humanitær bistand, er der knyttet politiske betingelser til bistand til genopbygning. Det er vores opfattelse, at disse bistandsstrømme af den grund bør holdes adskilt, idet den i forvejen ikke for store humanitære bistand ellers bliver misbrugt til projekter, der egentlig burde finansieres via genopbygningshjælpen. Vi har på det punkt stillet en række ændringsforslag, og det glæder os, at Udvalget om Udenrigs-, Sikkerhedsog Forsvarsanliggender har overtaget dem.
Punkt nummer to, nødhjælp i form af fødevarer og tøj samt til forsyninger som boliger ydes i rimelig tilstrækkeligt omfang, men det fremgår af NGO-beretningerne, at hjælpen på det psyko-sociale område til eksempelvis familiemedlemmer til savnede og til kvinder og piger, der har været udsat for voldtægt eller lignende, er utilstrækkelig. Det er mennesker, der har været vidne til mange grusomme handlinger. ECHO kunne måske yde en ekstra indsats på dette område.
Punkt tre, der er også brug for hjælp på det socio-kulturelle område, idet multikulturelle organisationer bør sættes i stand til at reaktivere sig selv. Det bør ligeledes være muligt at bekæmpe etnisk adskillelse, der udgør en stadig større trussel på skoler og sygehuse, men det kræver altså støtte. Vi er af den opfattelse, at denne støtte bør ydes. Vi bør også tænke på de soldater, der skal demobiliseres, hr. formand. Det drejer sig om 300.000 mand, og vi har erfaret, at de stadig hyppigere opretter bander og således udgør en ny fare. Det har været fremme, at der er placeret 3 til 4 millioner landminer i regionen. Det er efter vor opfattelse forsvarligt at anvende midlerne til humanitær bistand dertil, såfremt minerne ikke kan fjernes for andre midler.
Hr. formand, et par bemærkninger til slut. Koordineringen af flygtningenes tilbagevenden er for os at se usædvanlig vigtig. Vi er virkelig bange for, at for mange vil blive tvunget til at vende tilbage. Vi beder Kommissionen være ekstra vågen over for dette. Til slut, hr. formand, har jeg et politisk spørgsmål: Hvad sker der, når USA trækker sig ud af hele regionen? Kan vi så vente, at Den Europæiske Union overtager opgaven? Er der noget om rygtet, at også hr. Bildt vil trække sig ud i slutningen af indeværende år? Kan kommissæren svare specifikt på dette?

Müller
hr. formand, mine damer og herrer, det, Den Europæiske Union for øjeblikket gør i forbindelse med genopbygningen i Bosnien-Hercegovina - og kun det vil jeg tale om - er i mine øjne en skandale.
Har vi ikke i de sidste måneder gang på gang understreget, hvor vigtig den civile opbygning af landet er, for at menneskene i god tid før valget i september kan fatte håb om fred? Med en kraftanstrengelse har vi stillet mere end 200 mio ecu til rådighed og insisteret på ubureaukratisk og hurtig hjælp. Hvad er der sket? Et halvt år senere er den nødhjælp, der blev stillet til rådighed, for langt størstedelens vedkommende ikke nået frem. Den sidder fast i den bureaukratiske jungle og i Kommissionens kompetencekævl.
Parlamentet gjorde fra starten opmærksom på, at PHARE-programmet ikke egner sig til Bosnien-Hercegovina. Jeg har på stedet kunnet overbevise mig om, at de lange licitationsfrister og den centrale planlægning via regeringen langtfra passer til den særlige situation. Det kan således ikke undre, at de første minedetektorer først skulle leveres i maj, selv om vi alle ved, at genopbygningen i praksis slet ikke er mulig uden et omfattende minerydningsprogram.
Og hvad med de 92 mio ecu i nødhjælp, som Parlamentet stillede til rådighed på særlige budgetposter? Europa for Sarajevo kaldte vi det. Men Sarajevo har - med undtagelse af stadig skiftende ansigter - desværre så godt som intet fået at se fra Europa. Kommissionen har med henvisning til det manglende retsgrundlag lagt disse midler på is. I slutningen af maj fremsendte den så oplægget til drøftelse i Råd og Parlament. Hvis vi er heldige, begynder gennemførelsen så i august, dvs. en måned før valget. Vi har derimod hele tiden insisteret på, at posterne skulle anvendes i overensstemmelse med vedtagelsen af budgettet og at striden om et retsgrundlag ikke skulle gå ud over menneskene i Sarajevo, Tuzla og Banja Luka.
De politiske virkninger er fatale for Dem, hr. kommissær Van den Broek, som har et medansvar. Menneskene vil ikke kunne se noget tegn på håb, når de ikke kan reparere deres huse. Flygtningenes tilbagevenden vil ikke være mulig, fordi der hverken er udsigt til bolig eller arbejde. De hjemsendte soldater kan ikke finde beskæftigelse, og oppositionen, der gerne vil bygge på fred og europæiske værdier som tolerance og frihed, fratages på grund af Kommissionens forsømmelser sit argument, at man kan stole på Europa.
Hr. Van den Broek, det tidligere Jugoslavien gør os desværre ikke den tjeneste pænt og pynteligt at dele sig op efter PHARE og humanitær bistand. Dette land er i vidt omfang ødelagt, og menneskene er uden håb. I stedet for at leve op til disse udfordringer satsede De på traditionelle midler og veje og dem koordinerede De oven i købet ikke en gang på fornuftig vis, hvilket gik ud over menneskene dér, som til i dag knap har set noget til bistanden fra os.
Blot et blik på Mostar kunne have vist Dem, hvad det var, der skulle gøres: decentraliseret hjælp skulle organiseres af kvalificeret personale. Dér går genopbygningen hånd i hånd med opbygningen af nye infrastrukturer. 90 % af alt arbejde gennemføres af lokale virksomheder. Dette tiltag gør det endvidere muligt så nogenlunde at klare den vanskelige politiske balancegang mellem bistand og betingelser. Hvad skal der nu gøres?
Hr. kommissær, påtag Dem omsider det fulde ansvar! Lav en fornuftig stab i Bruxelles, der arbejder sammen i stedet for at modarbejde hinanden! Knyt hjælpen i PHARE-programmet sammen med nødhjælpen! Lad være med at opbygge to indkøbsstrukturer, der er indbyrdes uafhængige! Lær af erfaringerne fra Mostar! Udarbejd decentrale programmer, sats i højere grad på borgmestrene end på en fjern regering i Sarajevo, lav de rigtige prioriteringer! Frem dannelsen af lokale infrastrukturer i stedet for en god ordresituation for EU-virksomheder og konsulenter! Send kvalificeret personale til de vigtigste byer, udnyt frem for alt tiden inden valget! Støt de uafhængige medier, hjælp oppositionen med at komme til orde! Kort sagt: gør omsider det, som Parlamentet med vedtagelsen af budgettet ved udgangen af 1995 pålagde Dem!
Og nu en reaktion på Rådet! Det forekommer mig, hr. Fassino, at der i Rådet er stor uklarhed om, hvorledes flygtningens tilbagevenden kan blive mulig. Delstatsminister Schäfer f.eks., som var i Bosnien samtidig med Europa-Parlamentets delegation, sagde efter sin tilbagekomst, at der principielt ikke var noget i vejen for, at de bosniske flygtninge som planlagt kunne vende hjem fra den 1. juli. Det skulle dog være en betingelse, at de hjemvendende forefandt menneskeværdige vilkår, først og fremmest noget at bo i.
Men nu lader det sig ikke gøre så hurtigt, som vi ved. Så rigtigt det er at fastholde flygtningenes ret til at vende hjem, så sandt er det også, at ingen flygtning kan tvinges til at vende tilbage til et område, som han er blevet fordrevet fra med magt, hvor han i dag må leve som en del af mindretallet og ikke har nogen garanti for sin sikkerhed. Så rigtigt det er, at enhver flygtning har ret til at vende tilbage til sin bolig, så sandt er det også, at andre flygtninge for længst er flyttet ind i mange af de boliger, der endnu er intakte.
Det gælder altså om, at der ikke opstår ny elendighed, når flygtningene vender hjem. Derfor skal henstillingen fra borgmesteren i Tuzla følges; han insisterer på, at i første omgang skal de ca. 1 mio flygtninge, der blev revet op med rode i Bosnien, have muligheden for en ny start. Først derefter skal hjemsendelsen af de ca. 1 mio flygtninge, som har fået ophold i udlandet, indledes i større stil. Denne trinvise fremgangsmåde ville endvidere give mulighed for at løse de mange uafklarede spørgsmål om ejendomsret fra den socialistiske periode. Netop fordi flygtningespørgsmålet er så tæt forbundet med den hurtige genopbygning, er den hidtidige forsømmelighed i form af den tøvende gennemførelse af nødhjælpen så tungtvejende. I den sammenhæng forekommer den af Rådet vedtagne forordning mig højst betænkelig, idet den nemlig gør nødhjælpen til et snigende subventionsprogram for spanske og andre udbydere.

Miranda de Lage
Hr. formand, vi har utallige gange her i Parlamentet drøftet den tragiske krig i det tidligere Jugoslavien, og vi har også vedtaget beslutninger. Vi har taget afstand fra og fordømt grusomhederne og påpeget det internationale samfunds manglende indsats, passivitet og mangel på enighed, og vi har udtrykt påskønnelse af det store personlige engagement hos dem, der har bidraget til at kontrollere overholdelsen af våbenhvilen og krigsofrenes situation.
Men det skal heller ikke forties, at der er nogen, der har gjort endog særdeles gode forretninger i forbindelse med krigen, for vi må ikke være så naive at lukke øjnene for det faktum, at en krig altid giver mulighed for at gøre gode forretninger, også selv om det er på bekostning af ofrene for krigen. Der er meget lidt tilbage, som ikke er ødelagt, ødelæggelserne fortsætter, og der er ikke megen tid tilbage til at sikre freden. Vores forhandling i dag drejer sig om fastlæggelsen af nogle fornuftige kriterier for genopbygningen af de mest krigshærgede områder. Det tidligere Jugoslavien ligger ved Unionens grænse, og dette faktum gør det i sig selv nødvendigt, at Den Europæiske Union giver et stort bidrag til genopbygningen, selv om der kan høres kritiske røster herimod. Det skal klart understreges, at det er værd at engagere sig i et projekt, hvis mål er at skabe fred og enighed, så kulturerne kan leve sammen. Intolerance og had er dødbringende sygdomme, som skal bekæmpes med solidaritet. Solidaritet er en forpligtelse, som ikke kan erstattes med hverken god vilje eller velgørenhed. Successen vil være afhængig af forskellige faktorer, men først og fremmest af omfanget af den økonomiske indsats og en afklaring af, hvad den skal anvendes til.
Det er ikke overflødigt igen og igen at understrege, at freden er skrøbelig. Området er helt nedslidt - navnlig Bosnien-Hercegovina - den industrielle struktur ødelagt og produktionskapaciteten er på nulpunktet. Det er derfor presserende nødvendigt hurtigst muligt at etablere fundamentet for genopbygningen i et mellemlangt og langt perspektiv. Tilvejebringelsen af fred afhænger såvel af demokratiseringsprocessen som af den økonomiske indsats.
Efter REX-Udvalgets mening skal de disponible finansielle instrumenter i denne første fase rettes mod genopretning af produktionsstrukturen og infrastrukturerne med henblik på at fremme udviklingen på to fronter: regional integration og forberedelser til associering med Unionen gennem tilpasning af de kontraktlige forbindelser i overensstemmelse med situationens udvikling. Udviklingen hen imod markedsøkonomi - som er en betingelse for den omtalte udvikling i de kontraktlige forbindelser - vil desværre skulle finde sted under de værst tænkelige omstændigheder. Derfor må Unionens finansielle instrumenter være veldefinerede og tilpasset realiteterne. REX-Udvalget har under sine langvarige drøftelser stillet spørgsmålet, om den nuværende budgetramme er på højde med udfordringens karakter, og om de tidligere jugoslaviske republikkers katastrofale økonomiske situation vil hindre dem i at få adgang til international kredit. REX-Udvalget finder det absolut nødvendigt, at den tekniske og makroøkonomiske bistand med undtagelse af den humanitære bistand underlægges det princip om politisk konditionalitet, som Rådet (generelle anliggender) fastsatte i oktober 1995. Men det skal understreges, at dette konditionalitetsprincip under ingen omstændigheder må tjene som undskyldning for at forhale eller mindske den finansielle bistand. Følgerne af krigen i det tidligere Jugoslavien vil i lang tid fremover umuliggøre en fuldstændig normalisering af situationen, og endelig skal man ikke være blind for, at der fortsat vil ske overtrædelser, men at disse vil få en langt alvorligere karakter, hvis det internationale samfund - og i særdeleshed Den Europæiske Union - ikke lever op til sit ansvar.

Hoff
Hr. formand, for et halvt år siden sluttede krigshandlingerne i Bosnien-Hercegovina med undertegnelsen af Dayton-aftalen. Siden da har det internationale samfund gjort meget for ved hjælp af genopbygning at opnå fred på lang sigt i det ødelagte land. Den Europæiske Union og dens medlemsstater har i den forbindelse i overensstemmelse med sit ansvar taget sig af en vigtig del både med hjælp til genopbygningen og med sikring af freden ved hjælp af IFOR-tropperne. Vi har dermed endnu ikke sikret freden. Efter nogle vanskeligheder i begyndelsen øjnes nu de første resultater af genopbygningen, og også genoprettelsen af infrastrukturerne er langsomt, men sikkert ved at komme i gang.
Takket være de internationale troppers tilstedeværelse er det vigtigste mål imidlertid nået; krigen er slut. Det betyder ikke, at alle skår i forholdet mellem de enkelte befolkningsgrupper allerede er helet og at freden allerede er sikret på lang sigt. Men takket være IFOR kan befolkningen i Bosnien-Hercegovina nu i relativ sikkerhed vove at begynde forfra. Desværre er situationen stadig ikke sådan, at dette også ville være muligt uden IFORtropper. Processen med henblik på fred mellem de enkelte befolkningsgrupper vil endnu kræve meget, for én ting har man igen en gang kunnet lære i Bosnien-Hercegovina: Det er vanskeligere at skabe fred end at føre krig.
Den planlagte tilbagetrækning af IFOR-tropperne ved årets udgang udgør derfor efter min mening også den største trussel mod varig fred og mod genopbygningsprocessen. Derfor har min gruppe også taget initiativ til gennem en henstilling fra Europa-Parlamentet til Rådet at kræve, at i det mindste den europæiske del af IFORtropperne fortsat skal være til sted også næste år. Fru Maij-Weggen var inde på problemet. Jeg er helt enig med hende. Det skal drøftes.
En sådan afgørelse er nødvendig, fordi der uden IFOR ikke kan forventes resultater i fredsprocessen. Alle, som har sagt det her, har ret i det. For selv om der er gjort fremskridt med genopbygningen, forestår der stadig store opgaver. Som den opfølgende konference om gennemførelsen af fredsaftalen om Bosnien-Hercegovina i sidste uge i Firenze viste, er der nogle områder, hvor der stadig er meget at gøre. Det gælder navnlig flygtninges og fordrevnes muligheder for at vende tilbage, de nødvendige foranstaltninger til sikring af fri bevægelighed for personer på hele territoriet og opbygningen af fælles demokratiske institutioner på nationalt, regionalt og lokalt plan. Gennemførelsen af frie og demokratiske valg kunne yde et vigtigt bidrag dertil, hvis - og jeg understreger hvis - de nødvendige basisforudsætninger opfyldes. En særdeles vigtig forudsætning er eksistensen af frie og uafhængige medier, som muliggør fri adgang for alle kandidater og alle partier.
Endnu vigtigere er imidlertid eksistensen af multietniske partier, som gør det muligt, at tilnærmelsen mellem de enkelte befolkningsgrupper fortsættes efter valget og forhindrer, at den etniske adskillelse øges og legitimeres med valget.
Den Europæiske Union har nu en vigtig opgave: Den skal sætte alt ind på at bistå med, at håbet om en fredelig fremtid for Bosnien-Hercegovina kan leve videre. Jeg håber, vi vil være i stand til det.

Pack
Hr. formand, kære kolleger, siden Dayton eller Paris er der nu gået næsten syv måneder, og vi bliver nødt til at spørge os selv, hvad der egentlig har ændret sig. Det eneste, der har ændret sig, er, at der nu ikke mere er krig, Men det er ikke så meget, der har ændret sig, som vi kunne have ønsket. Gennemførelsen af den civile del er endnu ikke gennemført således, som vi troede, at det ville være muligt. Vi støder på mange hindringer. Vi støder på den kendsgerning, at denne gang har krig kunnet betale sig, da angriberen har fået 49 %.
Det er endvidere en kendsgerning, at de etniske udrensninger fortsætter overalt i Bosnien; man har i løbet af de sidste fire år lært, at etniske udrensninger forbliver ustraffede. De fortsætter nu i alle områder, og vi kan ikke forhindre dem, selv om vi er på stedet med mange organisationer. Vi må konstatere, at lokale politikere og politichefer i mange tilfælde fortsat er deres kriminelle lederes føjelige håndlangere. Der findes sikkert overalt ganske fornuftige politikere eller nogle, som gerne vil være det, men som ikke tør træde frem for offentligheden, fordi de så meget hurtigt likvideres.
Den civile gennemførelse fungerer altså ikke, men det skyldes ikke, at den overvejende hviler på europæere. I sidste instans har alle skrevet under på denne civile gennemførelse, og alle har ansvaret for den, ligesom vi også alle har ansvaret for de positive resultater af den militære gennemførelse.
I forbindelse med den humanitære bistand og hjælpen til genopbygning står vi over for spørgsmålet: Hvorledes hjælper vi, hvem hjælper vi og på hvilke betingelser hjælper vi? Hvis vi fulgte vore ideer, kunne vi næppe fremme noget projekt overhovedet, da bestemmelserne i Dayton-aftalen næsten intetsteds overholdes.
Udleveringen af krigsforbrydere boykottes. Der er ikke etableret bevægelsesfrihed. Kun i ganske ringe grad er flygtninge vendt tilbage fra den serbiske del til den kroatisk-muslimske del af Bosnien. De ansvarlige i den serbiske del har overhovedet ingen interesse i, at serbiske medborgere vender tilbage til f.eks. Sarajevo, hvor de ofte er blevet presset ud af serberne. De har heller ingen interesse i - selv om de hævder det modsatte - at de vender tilbage til Krajina og dermed tvinger den kroatiske ledelse til at bekende kulør. De vil snarere beholde dem som en slags gidsler for at kunne sige: Vi har jo så mange serbiske flygtninge, og derfor kan de kroatisk-muslimske flygtninge, som har boet dér i hundreder af år, ikke vende tilbage. Der drives således på vidunderlig vis gæk med gensidigheden, blot forhindrer serberne allerede fra starten, at deres egne medborgere, som gerne vil tilbage til deres egentlige hjemstavn, kan komme det.
Politikerne i den serbiske del af Bosnien anser ikke deres del for at være en konstitutiv del af Bosnien. Men det er fastsat, det har de skrevet under på! Det betyder altså, at der ikke er meget, der fungerer. Men menneskene i landet vil fred! De har brug for ledere, som vil det samme, og nyvalget kunne i det mindste delvis føre dertil.
En forudsætning for et valg, der er nogenlunde åbent over for resultatet, er imidlertid medier, som ikke længere opvigler, men informerer og sluttelig følger et motto: Dette land Bosnien er muslimernes, kroaternes og serbernes land! Det skulle udbredes via tv og radio dagligt morgen, middag og aften, så at folk endelig fattede det, og navnlig da deres politikere.
Vor bistand skal relateres til medieprojekterne. Vi skal så hurtigt som muligt nå frem til, at vi genopbygger husene og at vi genopbygger multietniske skoler. Men bistand til opbygning af SMV er også særdeles påkrævet for på den måde at yde hjælp til selvhjælp. Arbejdspladser er en absolut nødvendighed for at give menneskene fremtidsudsigter og for at gøre dem immune over for de opviglende paroler fra deres til dels kriminelle ledere.

Caligaris
Hr. formand, jeg takker hr. Alavanos og hr. Mendiluce for deres betænkninger, med omhyggelige og fuldstændige redegørelser vedrørende problemet om genopbygningen af det tidligere Jugoslavien, en genopbygning som på mange måder udgør den vigtigste og mest komplicerede forpligtelse, som Europa i dag står over for, og som den ikke kan svigte, dersom den ikke ønsker to ofre, nemlig det tidligere Jugoslavien og sig selv.
Der er nemlig ikke tale om en genopbygning af ejendomme som den, der iværksættes efter enhver naturkatastrofe, men først og fremmest om en moralsk genopbygning, der skal sætte håb i stedet for had og skabe gensidig tillid. Der er tale om en samfundsmæssig genopbygning, som skal gøre det muligt for borgerne i det tidligere Jugoslavien og særlig give dem, der bor i et område, hvor der har været fuldstændig social omvæltning, som f.eks. befolkningen i Bosnien, de livsbetingelser, som er absolut fornødne for, at den kan overleve, leve og se fremtiden i møde. Der er tale om en genskabelse af stabilitet og sikkerhed, uden hvilke samliv og fremskridt ikke kan nås. Det er en vanskelig politisk genopbygning, ja endda meget mere, nemlig en dristig udfordring til indførelse af en ny politisk kultur, der bygger på demokratiske frihedsrettigheder og understøttes af ligeså demokratiske institutioner. Målet de forestående valg, som bliver yderst vanskelige, men efter min opfattelse ikke kan udskydes, er en første etape på denne vanskelige vej.
Denne proces støder imidlertid på mange vanskeligheder. For det første vanskeligheden med at samordne så mange, jeg vil endda sige for mange, institutioner, der handler på dette område, ofte i indbyrdes konkurrence. En anden væsentlig vanskelighed ligger i den utilstrækkelige forvaltning af bevillingerne og disses utilstrækkelighed, der har negative følger både for programmernes kvalitet og omfang og rettidige gennemførelse. Tidsfaktoren er væsentlig.
For så vidt angår Den Europæiske Union kunne man i dette tilfælde erstatte PHARE-modellen, som er lidet egnet i en nødsituation af denne type, med et ad hoc-program der var skræddersyet efter situationen, særlig nødsituationen i Bosnien, og som blev finansieret med henblik på dette særlige tilfælde. Ved brug af en særlig fremgangsmåde af denne type ville man i øvrigt samtidig øge både ansvarliggørelsen og den politiske synlighed af det europæiske engagement.
Megen forvirring præger i øvrigt på det sikkerhedsmæssige plan opstillingen af de internationale politistyrker, et korps af tvivlsom og uensartet karakter, en gruppe repræsentanter med forskellige egenskaber, forskellige holdninger, forskellige kulturer, fra forskellige nationer og af forskellige racer, som dårligt kan tænkes at findes i en politistyrke. En fremgangsmåde, som FN adskillige gange har prøvet, og som aldrig har fungeret, når den skulle bestå sin prøve. Hvad ville der ske, hvis en politistyrke af denne art fik til opgave at anholde krigsforbrydere? Af betydning for sikkerheden og genopbygningen af Bosnien er desuden det store og risikofyldte spørgsmål om, hvorvidt amerikanerne vil være til stede, når det år, hvori de har forpligtet sig hertil, udløber. Hvad kan der ske efter valgene i Amerika? Vil de fortsat være til stede eller ej? Kan Europa i sidstnævnte tilfælde påtage sig forpligtelsen til at træde i stedet, dersom amerikanerne trækker sig tilbage fra IFOR?
I mellemtiden har FN for nylig hævet våbenembargoen i Bosnien. Men kommer denne foranstaltning er ikke for tidligt, og er den og måske ikke også uhensigtsmæssig? Kan den ikke bevirke en form for destabilisering, hvis man på ny griber til våben, bortset fra, at engagementet fortsat består, så længe fredsprocessen ikke forløber stabilt. Jeg vil slutte med at sige, at Den Europæiske Union i dette tilfælde bør foretage en international mobilisering af både moralsk, politisk og økonomisk karakter for at fremskynde og tilendebringe genopbygningsprocessen.

Bertens
Hr. formand, tidligere talere har med rette gjort rede for de bekymringer, vi gør os, om hvad der kan betyde krig eller fred. Det kom til udtryk i Firenze i det i forvejen ikke alt for lykkelige resultat af midterm-review 'et af fredsprocessens Dayton-aftale. Jeg vil af tidsmæssige årsager begrænse mig til følgende.
Det er interessant at fastsætte datoen for valgets afholdelse, men det er utilstrækkeligt, hvis det internationale samfund ikke står bag og vil yde et reelt bidrag til demokratiske valg. IFOR bør da også bidrage til, at eksempelvis de herrer Karadzic og Mladic arresteres, og at flygtningene vender tilbage. Unionen og andre donorer bør yde et bidrag til en udbyggelse navnlig af uafhængige medier, og det vil jeg nu opfordre den tilstedeværende kommissær til, en opfordring, som han i forvejen i anden sammenhæng har fået af en række personer. Allerede på nuværende tidspunkt er der tale om en del, navnlig udenlandske journalister, der kommer i vanskeligheder, skygges og forstyrres i deres arbejde. Jeg håber, at det i anledning af valget, der forhåbentlig afholdes i september, lykkes at organisere en form for hotline mellem journalisterne og hr. Bildts administration eller de andre myndigheder, således at der i hvert fald behørigt og betids advares, når journalister ikke frit kan gøre deres arbejde.
Frie medier, navnlig i valgsammenhæng, er et betydningsfuldt bidrag til den demokratiske bevidsthed om at blive hørt og om at kunne blive hørt.

Theonas
Hr. formand, jeg vil først og fremmest takke hr. Alavanos og de øvrige ordførere for deres betænkninger.
Jeg vil ikke komme ind på, hvad der er foregået i alle disse år i det blodige område i det tidligere Jugoslavien. Jeg vil blot sige, at hykleriet ofte har været fremherskende i Den Europæiske Union, men også her i selve Europa-Parlamentet. Jeg vil også sige, at Den Europæiske Unions ansvar for den tragedie, befolkningerne i det tidligere Jugoslavien har gennemlevet og stadig lever i, er enormt. Derfor må dens ansvar for genoprettelsen af ødelæggelserne og for tilkendegivelsen af sin solidaritet med de overlevelsesproblemer, som borgerne i disse områder står med, naturligt nok være lige så stort.
Hovedretningen for denne bistand bør være:
genopbygning af den infrastruktur, der blev ødelagt i krigen; - alle flygtninges og fordrevnes tilbagevenden til deres hjem; dvs. at der bør skabes de betingelser, der muliggør en sådan tilbagevenden, for pæne ord er ikke nok til, at disse mennesker kan vende tilbage til deres hjem og til de steder, hvor de har levet fredeligt i årene før krigen; - alle de miner, som udsætter tusindvis af mennesker i Bosnien for livsfare, bør fjernes; - der bør lægges vægt på borgernes sociale retablering, så midlerne ikke kun opsluges af virksomhedsaktiviteter og forskellige fidusmagere, der står på spring for at ødsle de så nødvendige midler bort; - midlerne bør fordeles ligeligt til alle befolkninger uden undtagelse, dvs. til serbere, kroater og muslimer uden særlige krav eller betingelser.Vi vil betragte ethvert forsøg fra Unionens og dens institutioners side på at knytte denne bistand sammen med betingelser, der vedrører en bestemt politisk adfærd eller en konkret samfundsmodel, for nye udtryk for umenneskelig adfærd.
Dayton-freden er en fred, der blev gennemtvunget med våben, med voldsanvendelse. Det er ikke en reel fred. Den krise og de fjendtligheder, som krigen forårsagede, er ikke overvundet, og enhver tendens til at stille krav og forvalte bistanden uretfærdigt vil kunne få krigen til at blusse op på ny. Og Den Europæiske Unions og EUpolitikkens ansvar vil blive gå over i historien og stå prentet i befolkningernes hukommelse.

Aelvoet
Hr. formand, kolleger, der hviler ganske rigtig stadig en blytung byrde på fredsprocessen i det tidligere Jugoslavien og navnlig i Bosnien-Hercegovina. For mig at se er der to faktorer, der på kort og mellemlang sigt kunne spille en meget negativ rolle. Det er for det første ophævelsen af våbenembargoen fra i går og for det andet at det valg, der er planlagt til efteråret, muligvis bliver en fiasko, hvilket jeg ikke ønsker.
Dayton-aftalen indeholder bestemmelser om, at staten Bosnien-Hercegovina i begyndelsen ikke skulle råde over egen hær og egen politistyrke, hvilket selvsagt normalt anses for en grundlæggende statsfunktion. Det skortede ikke på indlysende grunde, der kunne forklare det, men det er nu en gang sådan, at tilstedeværelsen inden for en såkaldt stat af to hære, der stadig er fjendtligt indstillet over for hinanden, er en konstant kilde til uenighed. Dertil kommer altså, at Sikkerhedsrådet i går traf beslutning om at ophæve våbenembargoen, hvorved amerikanerne i det stedlige IFOR befinder sig i en yderst ambivalent position, idet de på den ene side er peace keeper inden for IFOR og på den anden side den vigtigste våbenleverandør til Bosnien-Hercegovina. Alle er klar over det, og det er også synligt i terrænet. Derfor spørger jeg kommissæren, på hvilken måde Unionen vil gennemføre kontrol med de indgåede aftaler, og hvordan den agter at sikre, at IFOR's troværdighed ikke svækkes, idet jeg godt vil kunne forlige mig med, at IFOR bliver lidt længere end oprindelig planlagt; derimod er det for mig at se en contradictio in terminis at knytte det til genoprustning.
Med hensyn til problem nummer to, valget, er det indlysende, at rigtig mange af de lokale grupper, der hovedsagelig beskæftiger sig med menneskerettigheder, advarer om, at det på kort sigt vil være dem, der har slået til lyd for og kæmpet for etniske udrensninger, der kommer til at trække det længste strå. Omvendt er alle partier, herunder oppositionen, af den opfattelse, at det er bedre, at valget gennemføres. Jeg vil lade tvivlen komme dette punkt til gode, men det er yderst vigtigt, at vi de efterfølgende uger og måneder følger denne proces på nært hold, ellers kommer vi også på det punkt til at bøje os.

Pradier
Hr. formand, freden er vendt tilbage til Bosnien-Hercegovina. Eller våbnene er i alt fald forstummet. Tohundrede tusinde soldater eller lidt mere er vendt tilbage til deres kaserne med våbnene mellem benene. I dag hidrører bekymringen af den kendsgerning, at alt eller næsten alt står tilbage at gøre. Man må i det mindste foreløbig finde sig i at undvære - men det at undvære er af natur noget foreløbigt - den længe nærede drøm om et multietnisk, multikulturelt og multireligøst samfund. Lad os ikke tage fejl af det, de voldelige og morderne har vundet spillet. Jeg siger ikke, at de har vundet krigen. Men de har i alt fald vundet et vigtigt slag.
Hver enkelt af de områder, hvor der nu hersker fred, kontrolleres fuldt ud eller er i det mindste i vidt omfang domineret af en etnisk gruppe. Forsøg at begive Dem fra en by til en anden i Bosnien. Det er praktisk taget umuligt. Forsøg at telefonere fra Tuzla til Banja Luka, det er ligeledes så godt som umuligt. Disse minimale friheder til bevægelighed og kommunikation er stadig ikke-eksisterende. Lederne af disse samordnede enklaver lader hånt om borgernes frihedsrettigheder, herunder bl.a. udtryksfriheden og pressefriheden.
Men Den Europæiske Union forsøger at presse disse myndigheder til en - hvor liden den end måtte være - respekt for borgernes rettigheder i de områder, som de kontrollerer. Vi har midlerne, De har midlerne til at stille klare betingelser for etableringen af et især finansielt samarbejde. I den anledning bør kvaliteten af den bistand, som domstolen får fra de lokale serbiske, kroatiske og bosniske myndigheder i forbindelse med angivelsen, forfølgelsen og straffen af forbrydere betragtes som et afgørende kriterium for tildeling af europæisk bistand.
Det er ligeledes absolut nødvendigt for at kunne holde volden i ave, at IFOR i sin nuværende form eller i en form, det står tilbage at bestemme, er til stede, at den er velbevæbnet og besluttet på at beskytte de befolkninger, som det internationale samfund i sin tid overlod i mordernes hænder. Denne militære tilstedeværelse, der anses for at afskrække fra enhver genoptagelse af den væbnede konflikt, skal ligeledes gøre det muligt for disse befolkninger at genvinde tilliden og atter begynde at opbygge deres egen fremtid.

Van der Waal
Hr. formand, når man læser de fire værdifulde betænkninger, som er til behandling, overvældes man på ny af de enorme menneskelige lidelser og de gigantiske materielle skader, som godt og vel fire års krig har forvoldt i det tidligere Jugoslavien. Selvom Dayton-aftalen danner grundlag for fred, er det i lyset af de etniske skilleliniers fortsatte eksistens alligevel spørgsmålet, om Bosnien nogensinde kan blive en multietnisk enhedsstat. En påtvungen magtbalance og en fredsaftale er ligesom ikke nok.
Ikke desto mindre er den internationale bistand, som vi drøfter i dag, det oplagte instrument til at fremme genetableringen af normaliserede samfundsforhold i det tidligere Jugoslavien. Ud over humanitær hjælp i form af blandt andet fødevareforsyning og lægebehandling bør der i den kommende tid lægges større vægt på bistand til genopbygningen rettet mod selvforsyning. Det er særdeles vigtigt, at der opnås konkrete resultater inden valget til efterår.
I lyset af det store antal projekter er det ikke nemt at prioritere nogle af dem. Alligevel ønsker vi at vægte de projekter højst, der kan fremme et samarbejde mellem de forskellige befolkningsgrupper i det tidligere Jugoslavien. Derudover fortjener demobiliseringen af de hen ved 300.000 mand i militæret og disse menneskers integrering i arbejdsprocessen at blive prioriteret højt. Et punkt, der fortsat ikke er belyst godt nok, er hvorvidt Unionen kan bidrage til en nedskæring i våbenmængden i regionen. Jeg frygter, at blot en stabilisering af den tilstedeværende mængde militært materiel ikke kommer freden til nytte. Jeg vil sætte pris på at høre kommissærens mening herom.
Endelig drejer det sig ved bistanden til genopbygning ikke så meget om, at Unionen beviser sin troværdighed på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område, som vi kan læse i en af betænkningerne. Det drejer sig primært om, at Unionen og det internationale samfund ved at yde bistand opfylder deres moralske forpligtelser over for borgerne i det krigshærgede tidligere Jugoslavien i håbet om at skabe en varig fred.

Antony
Hr. formand, kære kolleger, de betænkninger af Alavanos, Mendiluce og Titley, der er forelagt os om humanitær bistand til og genopbygning af landene i det tidligere Jugoslavien, er ikke tilfredsstillende. Kun vor kollega Giansilys betænkning indeholder de egenskaber af budgetmæssig strenghed, som vi er glade for at se. Hvad angår den humanitære bistand gentager den græske kommunist, hr. Alavano i sin betænkning Rådets og Kommissionens intentioner men forsynet med uacceptable betingelser, der er forbundet med hans ideologiske holdninger.
Som Jacques Delors tilkendegav hr. Alavanos i 1991 sin modstand mod det slovenske og det kroatiske folks uafhængighed, da de stod enige frem i deres vilje til at genvinde deres frihed og suverænitet. Vi ved, at denne holdning udgjorde en vigtig støtte for lederne af den serbisk-kommunistiske hærs kommunistiske regime. Det er svært at forstå, at hr. Alavanos, som lovpriser det forenede, multinationale og multikulturelle Jugoslavien, ikke udstrækker sit ræsonnement til sit eget land. Hvorfor gør han sig ikke til talsmand for et græsk-tyrkisk eller tyrkisk-græsk samfund, der kunne gøre en ende på den ældgamle konflikt mellem de to nabolande?
De to andre betænkninger er ligeledes befængt med sådanne ideologiske aprioriteter. Det er sådan, at man glemmer at tage i betragtning, at Kroatien, hvoraf en tredjedel har været besat og er blevet hærget i over fire år, har gjort en kæmpemæssig indsats for at samle ikke blot sine egne indbyggere men også titusinder af bosniere, kristne såvel som muslimer, på sit befriede område.
Af krigen følger en deling, der som altid er utilfredsstillende, men eftersom de enkelte folk herefter, hvad der end sker, har fået tildelt et bestemt område, hvorfor skal man så for enhver pris gennemtvinge, at flygtningene vender tilbage til deres gamle hjemsted? Det er galskab, for de samme årsager skaber de samme effekter! Det er netop vigtigt at undgå den palæstinisering af Bosniens muslimske befolkning, der truede dem.
Lad så hurtigt som muligt disse flygtninge forlade deres lejre i udlandet og vende tilbage til, hvor de kom fra, eller nær ved, hvor de kom fra, til Bosnien, hvor de er blandt deres egne, det er fredens mest sikre garanti!

Willockx
Hr. formand, ærede kolleger, vi er alle klar over, at Europa ikke har slået til, hverken med hensyn til at forebygge konflikten i det tidligere Jugoslavien eller med hensyn til at standse konfliktens.
Nu bør det blive en æressag for Europa at gå foran med hensyn til en hurtig, effektiv og omfattende hjælp, der yder maksimale garantier for genopbygningen af det tidligere Jugoslavien og i særdeleshed af BosnienHercegovina. Det er der selvsagt knyttet en række betingelser til.
For det første skal Dayton-aftalerne gennemføres fuldt ud. Jeg tror, at stemningen i nærværende forhandling er klar. Alle kan se, at der stadig er strukturelt vigtige problemer på grund af manglende ægte fredsvilje hos alle involverede parter. Gennemførelsen af Dayton-aftalerne er altså ingenlunde en kendsgerning. Valget er allerede udsat, og det er stadig et spørgsmål, om det vil lykkes at holde et anstændigt valg til efteråret. Opfølgningskonferencen den 13. og 14. juni i Firenze har bekræftet, at der fortsat er store problemer med hensyn til fri bevægelighed og mediefrihed. At udleveringen af krigsforbrydere er langt fra at være gennemført, at Karadzic og Mladic stadig er på fri fod. Der er efter min mening et aspekt, der ofte bliver overset, nemlig at situationen i Bosnien også er tæt knyttet til situationen i Østslavonien. Forstået på den måde, at enhver forværring af situationen i Østslavonien, især fremkomsten af nye flygtningestrømme, kan have alvorlige følgevirkninger for den skrøbelige situation i Østslavonien. Derfor beder jeg om særlig opmærksomhed for Østslavonien.
En anden betingelse, vi stiller, først og fremmest fra Budgetudvalgets side, er, at der skal være maksimal åbenhed omkring de tildelte midler og streng kontrol med anvendelsen af den finansielle støtte. Konkret indebærer dette, at Europa-Parlamentet såvel nu som fremover ønsker at være fuldt ud inddraget i den konkrete gennemførelse af genopbygningsindsatsen. Det er i den forbindelse vigtigt, at både Budgetudvalget og Budgetkontroludvalget kommer til at spille en vigtig rolle. Uopsættelighed og systematisk uopsættelighed, som tilfældet har været ved de kreditoverskridelser, vi allerede har godkendt, kan af dette Parlament af demokratiske hensyn ikke længere accepteres. I dag foreligger nye økonomiske retningslinier. På ny påberåber man sig denne uopsættelighed. Vi bør derfor nøje afveje og definere, på hvilken måde vi budgetteknisk vil søge ydelse af bistand gennemført således, at den på den ene side foregår tilstrækkelig effektivt og tilstrækkelig hurtigt og på den anden side også med tilstrækkelig åbenhed.
Tillad mig at slutte af med at nævne, at jeg er imponeret over den udtalelse, fru Müller har udarbejdet vedrørende de finansielle midlers træge gennemstrømning. Dette bureaukratiske papirnusseri bør om ikke andet så undgås med hensyn til den fremtidige anvendelse af den finansielle støtte.

Oostlander
Hr. formand, ved begyndelsen af denne forhandling har vi atter hørt om omverdenens og Den Europæiske Unions afmagt og manglende evne til at tackle problemerne i det tidligere Jugoslavien. Jeg mener, at vi bør holde op med at tale om Den Europæiske Union på den måde, navnlig fordi vi ved, at udenrigspolitikken er i hænderne på et mellemstatsligt selskab bestående af ministre med veto, hvis moralske niveau altså pr. definition aldrig kan overstige niveauet hos deltageren med det laveste niveau, og at hele denne affære jo alligevel skyldes en amoralsk udenrigspolitik, der af de aktører, der fører den, anses for at være et tegn på duelighed. Jeg vil mene, at vi fremover aldrig mere bør lægge skjul på, at en del af skylden for hændelsesforløbet i det tidligere Jugoslavien ligger hos Det Europæiske Råd, og vi bør aldrig mere snakke om afmagt og manglende evne, for sådan lå det ikke.
For tiden lever vi i Dayton-aftalens æra, affødt af Vance-Owen-aftalen, som går tilbage til Karadzics planer, som han engang ved starten af miseren pænt udpenslede for mig på et kort på væggen. Intet af det kan vi være glade for. Vi kan være glade for, at der foreligger en militær del, der gennemføres af NATO i samarbejde med andre tropper, IFOR, hvilket gør, at tropperne er delte, desværre lige da Mladics tropper var ved at tabe. Men all right, delte alligevel. Og der er en civil del, som egentlig burde kaldes en farce, idet etablering af orden og af eksempelvis mulighed for tilbagevenden og for valg i en situation, der er præget af voldshandlinger, kun lader sig gennemføre med rimelig håndfast handling. Mit første spørgsmål til Rådet er, om vi snart kan vente os noget af denne internationale politistyrke, som jo efter hensigten skulle være stærkt udrustet. Vi kan ikke placere Londons bobbier i Banja Luka og omegn eller i Sarajevo og omegn. Det kan nu en gang ikke lade sig gøre. Situationen der kræver jo snarere uropatrulje-lignende tropper eller politisoldater som det nederlandske marechaussee , en politistyrke, der eventuelt også kan råde over pansrede køretøjer. Vi konfronteres med jævne mellemrum med bevæbnede bander. Er der en chance for, at denne politistyrke alligevel bliver til noget, og kommer den til at kunne gribe ind på effektiv vis?
Med hensyn til valg må jeg desuden spørge kommissæren, hvordan det nu egentlig forholder sig med vor hjælp til de frie medier. Vi ved, at konflikten i Jugoslavien ligesom eksempelvis i Rwanda og Burundi i uhyre høj grad skyldes, at medierne misbruges og manipuleres. Vi har talt om det i årevis, og der foreligger stadig ikke nogen effektiv indsats med hensyn til påvirkning via ægte frie medier, støttet af os. Det er vigtigt, mener jeg, at sætte fingeren på dette ømme punkt.
Hr. formand, jeg glæder mig særdeles meget over, at det i dag i en anden betænkning er vedtaget, at der bør iværksættes en international offentlig undersøgelse af det politiske handlingsforløb omkring Srebrenica. Jeg tror, der er en række lande, der hellere vil vende det døve øre til, og de vil heller ikke vide af Karadzics og Mladics arrestation, idet der givetvis kunne komme for mange ubehagelige detaljer frem. Det er vigtigt, mener jeg, at Parlamentet, folkets repræsentation, har anmodet om det.

Baldi
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først og fremmest takke hr. Mendiluce og hr. Giansily for det fremragende arbejde, de har udført.
Genopbygningen af det tidligere Jugoslavien og hjælpen til de befolkninger, der er ramt af krigen, kan ikke se bort fra den fredsproces, der begyndte i december 1995 med ratificeringen af Dayton-aftalerne. Den Europæiske Union har forpligtet sig ved at påtage sig at yde 65 % af udgifterne til humanitær bistand og afholde møderne for donatorerne til genopbygning af landet.
En hurtig og afgørende igangsætning af det økonomiske og samfundsmæssige netværk i det tidligere Jugoslavien skal være det første skridt mod genoprettelsen af status quo og følgelig i retning af en forbedring af befolkningernes levevilkår. Dette vil være en uomgængeligt nødvendig betingelse for, at der kan oprettes normale forhold i landet. Hjælpen skal gøre det muligt gradvis at overgå fra nødhjælpsstadiet til genopbygningsstadiet. Oprettelsen af fælles demokratiske institutioner, respekten for de borgerlige og politiske rettigheder, menneskerettighederne, garantierne for flygtningenes tilbagevenden og samarbejdet med den internationale domstol er helt nødvendige forudsætninger for gennemførelsen af fredsprocessen. Den internationale ministerkonference i Firenze den 13. og 14. juni, kaldet mid-term- eller midtvejskonferencen, ligger halvvejs henne i fredsprocessen. Den italienske succes med mødet for de på forskellig måde her involverede 45 lande vedrørende gennemførelsen af Dayton-fredsaftalerne blev afholdt med henblik på afvæbning og forpligtelserne med hensyn til afholdelse af valg i de kommende måneder. Valget er en central proces i forsoningen. Uden et frit valg kan der ikke dannes en ny styrende klasse, der kan administrere landet og de midler, som det internationale samfund er ved at bevilge til genopbygningen af Bosnien.
Disse valg skal afvikles i størst mulig ro, således at krigsforbryderne stilles for retten. Fred, sikkerhed, frihed, respekt for menneskerettighederne, demokrati og retfærdighed er ord, som skal have stor betydning i dette område, der har været plaget i årevis. Der bør være et af parterne uafhængigt fjernsyn for at garantere ytringsfriheden med henblik på valget og bringe rigtige oplysninger. Situationen er endnu meget spændt på grund af de mange former for nag mellem de forskellige etniske grupper, og det er derfor nødvendigt at handle med stor opmærksomhed under den størst mulige respekt for de lokale befolkninger og mindretallene for at muliggøre de fordrevnes tilbagevenden.

Cars
Hr. formand, det er rart at høre fra kolleger, der har besøgt det tidligere Jugoslavien, at situationen er blevet bedre. Det understreger værdien af vor støtte til såvel IFOR som den genopbygning, som Carl Bildt så fortjenstfuldt leder.
Mange både i og uden for EU betragter udviklingen i det tidligere Jugoslavien som en prøve på, om Den Europæiske Unions udenrigspolitik er bæredygtig. Det gør det ekstra vigtigt at opnå positive resultater. Hertil kræves penge; bistandskonferencen var en succes, men der er brug for flere. I den forbindelse skal jeg blot at understrege, at PHARE-programmet som malkeko betragtet ikke er uudtømmeligt, og at det har mange, mange kalve at mætte.
EU's støtte bør først og fremmest gå til elforsyning, trafikforbindelser og boliger samt til at puste liv i et nedkørt erhvervsliv. For liberale er det særlig vigtigt, at EU-bistanden ikke kommer dem til gode, der nægter at respektere menneskerettighederne. Lad mig, hr. formand, benytte lejligheden til at udtrykke min påskønnelse af den store indsats, som vor kollega Elisabeth Rehn gør.
Der må heller ikke gives bistandspenge til dem, der ikke i handling viser, at de har forstået nødvendigheden af, at mistænkte krigsforbrydere stilles for retten. De ansvarlige for etnisk udrensning må væk, flygtningene vende hjem, uafhængige medier genoprettes, og frie valg afholdes. Vi må opbygge en solid post-96-struktur for Bosnien-Hercegovina.

Wiersma
Hr. formand, nu, hvor der er truffet beslutning om, at valget i Bosnien skal afholdes på det planlagte tidspunkt, er det vigtigt at undersøge, hvordan det står til med resten af fredsprocessen. Uden sikre garantier for sikkerhed i Bosnien og uden synlig succes ved genopbygningen kommer valget til at finde sted i en slags samfundsmæssigt vakuum. Valget vil i så fald højst kunne bekræfte de eksisterende politiske forhold i Bosnien, som er langt fra optimale og kun kan blive bedre, såfremt fredsprocessen i det mindste på det punkt helt klart frembyder fordele. Ligeledes bør der derfor i denne sammenhæng hurtigt skabes klarhed med hensyn til den fortsatte internationale tilstedeværelse i Bosnien, som jo er et grundlæggende fundament for ethvert rehabiliteringsforsøg.
Man kan have sine tvivl om, hvorvidt den fastsatte valgdato er den rigtige. Har folk noget valg? Vil de rigtige forhold være til stede i september? Men da det internationale samfund har besluttet, at Dayton-tidsplanen bør fastholdes, bør vi nu frem for alt rette vor opmærksomhed mod forholdene i selve Bosnien; Unionen kan yde sit til, at alle under valget og i kampagneperioden får en ærlig chance for at manifestere sig. Adskillige talere før mig har eftertrykkeligt peget på vigtigheden af at skabe gode, frie og ærlige forhold under valgkampagnen og under selve valget, og i denne sammenhæng er det også vigtigt at rette større opmærksomhed mod den rolle, de frie medier spiller.
Ligeledes er vi af den opfattelse, at Unionen burde prøve sammen med andre donorer at fremskynde den synlige rehabilitering af Bosnien. I øjeblikket snakkes der ganske rigtigt meget, der forberedes mange planer, men folk ser kun få konkrete resultater. Der bør bevilges flere midler, der bør arbejdes efter mindre indviklede procedurer, der bør sættes flere lokale folk ind, og materialer bør leveres hurtigere. Det gælder om at vise folk i Bosnien, at tingene ændrer sig, og at de også selv kan gøre noget ved det. Europa-Kommissionen bør efter min mening også sørge for, at dens administration i Bosnien er udrustet hensigtsmæssigt og råder over den fornødne kompetence til at kunne udføre sit arbejde hurtigt og effektivt.
I denne sammenhæng ønsker jeg også at bede om opmærksomhed for nødvendigheden af en forbedret koordinering imellem de internationale organisationer på stedet. Da jeg besøgte området for nylig, fik jeg indtryk af, at hjælpeorganisationerne af og til falder over hinanden - hele Sarajevo er fyldt med veludrustede Landrovere - samt at en del af disse organisationer ofte arbejder forbi hinanden. I sin betænkning gør hr. Titley med rette opmærksom på, at de hjælpebidrag, der er givet tilsagn om, kun langsomt overdrages. Også det punkt fortjener behørig opmærksomhed.
Såfremt det internationale samfund ønsker, at den politiske proces forløber planmæssigt, må det i det mindste være villigt til hurtigere end tilfældet er at investere i, at der tilvejebringes et materielt fundament for politisk fremskridt. I den henseende er valget vigtigt. IFOR spiller en vigtig rolle i fredsprocessen, men en synlig rehabilitering, synlige resultater på genopbygning er lige så vigtige faktorer, hvis den enorme operation, det internationale samfund har iværksat i Bosnien, skal krones med held.

Kittelmann
Fru formand, kære kolleger, vi har nu talt om, hvor overordentlig vanskeligt det er at gennemføre den nødvendige hjælp på en sådan måde, at vi på kort tid efter alle krigsrædslerne kan indgyde menneskene ny tillid til, at de ikke er uden beskyttelse og at det vil lykkes dem igen at få fodfæste økonomisk. Samtidig, fru Pack redegjorde detaljeret for det, fortsætter uretten og de etniske udrensninger, uden at offentligheden tager særlig notits af det. Vi som Europæisk Union lever som de eneste op til de økonomiske forpligtelser, vi påtog os på bidragyderkonferencen.
Men vi skal passe på! De mennesker, som nu venter på hjælp dér, er ikke tjent med bebrejdelser, men har brug for økonomisk og også psykologisk hjælp. Vi må ikke lade dem alene, men skal i fællesskab forsøge at åbne mange hjælpekilder og vise menneskene - ikke kun dem, som blev, men også flygtningene, som endnu tøver med at vende tilbage - at der til genopbygningen af landet er brug for alle.
Vi kan heller ikke dele befolkningen op i dem, der nåede at flygte i rette tid og nu afventer, at genopbygningen skrider fremad for at vende tilbage, og dem, der blev og led; til dem kan vi ikke nu sige »genopbyg«, indtil de andre kan se, at det er muligt at vende tilbage. Jeg ser dilemmaet, men vi kender også følgerne.
Kun én ting kan siges med sikkerhed: Der er lang vej til fred. Vi må ikke blive utålmodige, og vi som EuropaParlament skal bistå Kommissionen og Rådet, ikke ved at overøse dem med bebrejdelser, men ved sammen at påtage os en vanskelig opgave. Der er brug for penge overalt, men dér er der for øjeblikket hårdest brug for dem. Derfor skal vi også i vanskelige tider efterkomme vore forpligtelser og må ikke svigte.

Imbeni
Fru formand, hr. kommissær, hr. rådsformand, jeg har anmodet om ordet af én væsentlig grund, ikke for at gentage hvad en lang række af mine kolleger har sagt om vor sindsstemning, de bestående vanskeligheder, fremtidsudsigterne osv., men for på ny at rejse et spørgsmål, som jeg allerede en gang har rejst i Udvalget om Udenrigsanliggender under tilstedeværelse af kommissær Van den Broek, men som kun flygtigt er berørt i hr. Mendiluces betænkning.
Jeg er overbevist om, at vi ikke kan forvente nogen revision af de økonomiske udsigter med henblik på et ad hoc-program for genopbygningen af det tidligere Jugoslavien. Jeg finder, at selv den mest faste støtte vil være utilstrækkelig, hvis den ikke indgår i et nyt program, og som Europæisk Union har vi givet forpligtet os dybt. Vi kan ikke, hvad skal jeg sige, betragte det, vi er i færd med at gøre, som tilstrækkeligt, ikke så meget fra et kvantitativt synspunkt - vi har jo oprettet TACIS og PHARE efter den omvæltning, der er sket, enden på den kolde krig osv. men fordi vi efter en krig, der har varet i fire år, ikke kan organisere denne hjælp fra vor side til genopbygningen, medmindre det sker gennem et ad hoc-program, således som det hører sig til. Dette er fundamentalt for også at gøre Den Europæiske Union troværdig og stærkere at hævde vor ret til at gribe ind. Vi bør med andre ord ikke deltage i valgkampagnen som observatører eller garanter, men så at sige være en fundamental part i Bosnien, idet vi grundlæggende giver udtryk for to ting, og naturligvis er det forskellige parter, der skal tale, ikke blot Kommissionen og Rådet, men samtlige institutioner under ét.
Det første spørgsmål er: Vi forpligter os til hurtigst muligt til at opstille et fuldstændigt program for genopbygningen et flerårigt program, der kan fornyes ad hoc. Det andet spørgsmål er, at vor internationale tilstedeværelse på ingen måde skal begrænses til 1996. Fra dette synspunkt skal stemmerne fra de lande og de institutioner, der forener dem, være klarere og mere utvetydige. Når der hersker usikkerhed om, hvad der skal ske efter 1996 vedrørende IFOR's tilstedeværelse i det tidligere Jugoslavien og i Bosnien, bliver alt mere risikofyldt, og de forpligtelser, som med rette er krævet af hr. Oostlander og mange andre, vedrørende fred og retfærdighed og sikkerhed for, at krigsforbryderne bliver stillet for retten, bliver mindre sikre, og denne forsikring bliver måske en smule hyklerisk og uden virkelig virkning.

Tillich
Fru formand, først vil jeg gerne slå fast, at Den Europæiske Union var den første og største hjælper i nøden i landene i det tidligere Jugoslavien. Vi er på stedet, og vi er også aktive, det er bestemt godt. Hvor ligger problemet så egentlig? Fra starten har Europa-Parlamentets medlemmer gjort opmærksom på, at disse lande ikke kan hjælpes med genopbygningen med Kommissionens sædvanlige metoder og strategier. Giansily-betænkningen når frem til, at den nuværende hjælp kommer fra 10 forskellige budgetposter, og det betyder, at forskellige tjenestegrene i Kommissionen med forskellige procedurer forsøger at koordinere denne hjælp. Det skal også ses i sammenhæng med de øvrige bidragydere og koordineringen af de forskellige former for støtte. Jeg er bange for, at disse former for støtte ofte koordineres forbi hinanden.
Hvad skal der så gøres efter min mening? Vi har brug for en opstramning af den økonomiske hjælp på et retsgrundlag, som endnu ikke er udarbejdet, det er allerede blevet nævnt. Kommissionen skal organisere en effektiv hjælp og procedurerne skal fremskyndes - også det er allerede blevet sagt. For den nuværende fremgangsmåde og den nuværende procedure i henhold til PHARE - og det har vi allerede flere gange gjort opmærksom på - er så uegnet som tænkes kan. Tænk engang på, at ved disse komplicerede licitationsprocedurer går der fra projektet findes, til det gennemføres, mindst et halvt år, i reglen et helt - og det kan ikke være nødhjælp til genopbygning af det tidligere Jugoslavien.
PHARE forhandles der om i et vekselspil med modtagerstaten og modtagerregeringerne, om de enkelte projekter forhandles der med regeringerne. I Bosnien-Hercegovina skal der snart være valg. PHAREprogrammet kan således ikke bruges af den nuværende regering som et instrument i valgkampen; det gælder både for projektudvælgelsen og for en eventuel forsinkelse af dette projekt.
Europa har allerede én gang set på os, da der var krig i denne region. Nu begynder den sarte plante fred at gro, og Europa ser på os igen. Lad os derfor sørge for, at vi forsyner denne plante med regn, med byger af penge, så at den også trives!

Kouchner
Fru formand, jeg har kun et minut til at fortælle Dem, hvor glad jeg er for disse betænkninger, at jeg lykønsker ordførerne og især den mest politiske af dem, hr. Mendiluce Pereiro.
Så nogle hurtige og brutale punkter: valg, ja, for det er bedre end ingen valg, når blot de er velforberedte. At udskyde dem endnu en gang ville være en fiasko. Man bør se disse valg som en begyndelse og ikke som en prisgivelse. Det er nødvendigt med valg for at øge solidariteten.
Hvad flygtningene angår, bør man naturligvis sikre deres hjemkomst men ikke skille sig af med dem eller tvinge dem; man bør give dem et valg af støtte, men vi må adskille den humanitære bistand fra genopbygningsbistanden, der kan være gjort betinget, især af pågribelse af forbrydere: med andre ord bør vi hjælpe den internationale krigsforbryderdomstol, hvis midler er begrænsede. Og vi kan gøre det. Vi bør gøre denne støtte betinget.
Og dernæst bør vi ikke haste alt igennem og forsvinde lige efter valgene. Vi må forberede det europæiske afløsningshold, selv om vi ved, at de amerikanske tropper vil forlade stedet. Det er tidspunktet til at sige, at de efter amerikanernes afrejse stadig vil have brug for os i lang tid. Lad os vise, os europæere, at vi kan bøde på det, som - måske endog i valgøjemed - vil kunne tolkes som en prisgivelse.

Blak
Fru formand, jeg kan sige, at det altid er en fornøjelse at høre de forskellige meninger. Visse af dem er jeg muligvis ikke ganske enig i, eksempelvis under denne debat, hvor nogle har talt om, at de midler, der er afsat til nødhjælp i Jugoslavien, burde bruges til noget andet. Jeg skal ikke benægte, at der er mange gode ting at bruge penge til, og det er som altid et prioriteringsspørgsmål. Men når man selv har været på besøg i området og med egne øjne set de menneskelige lidelser, der dagligt udspiller sig i det område, kan man som menneske ikke gøre andet end at række dem den hjælpende hånd, som de beder om. Personligt finder jeg, at vi burde gøre meget mere, men det er da altid en begyndelse det, vi ser nu.
Genopbygningen af det tidligere Jugoslavien er en opgave, vi bør starte på så hurtigt som muligt. Landet er en stor bunke mursten. Der findes ikke vand og elektricitet i de fleste områder, og værst af alt er, at der er lagt landminer ud i store områder. Miner, der ikke kender forskel på soldaterstøvler og børneleg. De flygtninge, der opholder sig i andre lande, ønsker naturligvis ikke at komme tilbage til et land, hvor man dør af at gå en tur i skoven, og hvor man skal gå mange kilometer for at få vand. Det skal være muligt at bo i dette område, før flygtningene kan vende tilbage. De må have en fremtid at vende tilbage til. Vi skal være med til at gøre et helt land beboeligt igen og skabe en menneskeværdig tilværelse for millioner af mennesker. Vi skal ikke gøre dem afhængige af vores nødhjælp. Vores opgave er at skabe mulighed for, at disse mennesker kan blive selvforsynende og stå på egne ben.
Som næstformand i Europa-Parlamentets Budgetkontroludvalg er jeg bekymret over den endelige forvaltning af midlerne. Der er et så stort behov for denne støtte, at det er en forbrydelse, hver gang der forsvinder en eneste ecu til unødig administration og sjusk, for slet ikke at tale om direkte svindel. Vi må derfor gøre alt for at kontrollere, at hjælpen når frem til dem, hvem den er tiltænkt.

Fassino
Fru formand, jeg vil tage ordet i denne debat med udgangspunkt i konklusionerne fra den midtvejskonference, som blev afholdt i Firenze i sidste uge, en konference, på hvilken der opnåedes tre betydelige resultater. For det første accepterede samtlige parter i konflikten i Firenze for første gang at sætte sig ved siden af hinanden til en fælles drøftelse og følgeligt gensidigt anerkende hinanden som de vigtigste samtalepartnere i fredsprocessen. Dette kan synes at være noget ganske selvfølgeligt, men det er ikke mere selvfølgeligt, end at det skete i Firenze for første gang. Jeg tror, at det vil blive opfattet som en politisk betydningsfuld begivenhed, fordi anerkendelse er den første forudsætning for enhver fredsproces. Der er ikke mulighed for at skabe stabilitet i nogen form for aftale og følge denne op, dersom de parter, der indgår den, i virkeligheden ikke gensidigt anerkender hinanden, og ingen af dem tror på den andens loyalitet og fredsvilje.
Det andet vigtige resultat, der opnåedes i Firenze var fastsættelsen af valgdatoen til den 14. september efter en meget vigtig begivenhed, nemlig valget i Mostar den 30. juni. Vel, ganske vist giver fastsættelsen af datoen ikke i sig selv nogen sikkerhed for, at valget vil blive afholdt, men fastsættelsen af datoen forpligter alle og bør først og fremmest forpligte de parter, der har bekriget hinanden i de seneste år, til at anvende alle midler - af politisk, lovgivningsmæssig og normativ karakter samt på handlingsplan - der er nødvendige for at valget kan gennemføres den 14. september. I alle tilfælde forpligter fastsættelsen af valgdatoen det internationale samfund og i første række Den Europæiske Union til at gøre alt for, at afstemningen kan foregå i efteråret, og at dette valg bliver en væsentlig faktor i rodfæstelsen for fredsprocessen.
Det tredje resultat - som allerede er nævnt af visse parlamentsmedlemmer i deres indlæg - er underskrivelsen af aftalen om kontrol med oprustningen og våbnene i området, en aftale, der, som vi ved, at det ikke var lykkedes at få underskrevet i Oslo nogle dage i forvejen, men som blev underskrevet i Firenze, dog kun efter en møjsommelig og langvarig forhandling, som dog faldt positivt ud. Vel, jeg tror, at dette er en anden betydelig og afgørende fase for at skabe forudsætningen for, at fredsprocessen slår rod.
Naturligvis er det, som mange parlamentsmedlemmer har sagt her, og som også blev godt udtrykt i den indledende betænkning, naturligvis således, at fredsprocessen er lang og besværlig. Der findes ingen fredsproces, der forløber ad en ret linje; enhver fredsproces, og så meget mere en proces der følger efter fire års krig, etniske udrensninger og had, og som er foregået og ofte er blevet en uoprettelig hindring for en dialog, er det klart, at den kan støde på hindringer og ofte gå i stå eller endda kan risikere at gå tilbage. Og dog tror jeg oprigtigt talt ikke, at en fremhævelse af de endnu uløste problemer, vanskeligheder og modstridende opfattelser bør føre os til simpelthen at tage dette til efterretning eller drage den fatalistiske konklusion, at vi ikke ved, om denne fredsproces vil komme i havn, og hvad der vil ske. Vanskelighederne, som er mange, bør om noget tilskynde os til at øge initiativerne, indgrebene og virket for at berede vejen for overvindelsen af hindringerne.
De største vanskeligheder, vi står overfor, er allerede blevet opregnet. De krigsforbrydere, der skal stilles for retten, er givet et problem, og jeg mener, at der fra det internationale samfunds side skal udfoldes store bestræbelser og vises større beslutsomhed med henblik på at få dem stillet for retten, fordi dette kan skabe klarere betingelser, også for afviklingen af de allerede fastlagte etaper, herunder valget den 14. september.
Et uløst problem er naturligvis problemet om flygtningenes tilbagevenden til deres hjemegne, deres landsbyer, til »deres arne«, således som det hedder i en smuk men lidt emfatisk passage i Dayton-traktaten. Det er problemfyldt at iværksætte flygtningenes hjemvenden, også fordi fire års etniske udrensninger har brudt enhver form for gensidig tillid og de psykologiske og kulturelle forudsætninger for at lette denne hjemvenden. Men vi bør ikke give op over for alt dette og følgelig med fornøden forsigtighed og tålmodighed indlede et virke, som gør det muligt for flygtningene at vende tilbage til deres oprindelige hjemsteder, fordi dette vil være et konkret udtryk for, at fasen med etniske udrensninger nu er definitivt afsluttet og tilhører en fortid, som vi ikke ønsker skal vende tilbage.
Der er ej heller - som mange parlamentsmedlemmer, der i deres indlæg har beskæftiget sig med dette emne - tvivl om, at det er af fundamental betydning at fremskynde genopbygningen. Det er sandt at sige, som nogle har anført, ikke så meget et problem om størrelsen af de økonomiske ressourcer, for der er bevilget sådanne, og andre betydelige beløb er stillet i udsigt. Det, der endnu mangler helt eller delvis, er evnen til at anvende dem, handleevne og iværksættelse af praktiske muligheder for at udnytte disse ressourcer og gøre det så effektivt som muligt under genopbygningen.
Jeg finder derfor, at Den Europæiske Union skal iværksætte et virke, der giver impulser og gør det muligt at indhente forsinkelserne og skabe alle de nødvendige forudsætninger for den størst mulige effektivitet i udnyttelsen af de bevilgede midler og de formål, hvortil de er bestemt.
Naturligvis - og det er et meget væsentligt punkt - mener jeg, at man, når man siger genopbygning, skal gøre sig klart, at genopbygning ikke blot er noget teknisk. Der er ikke blot tale om at bevilge tilstrækkelige beløb til afholdelse af udgifter og at udarbejde planer for at genopbygge det, som krigen har ødelagt. At genopbygge betyder at genoprette forudsætningerne for sameksistensen, den gensidige anerkendelse og den gensidige tillid, som i øjeblikket ikke findes, men som skal genoprettes ved skabelse af forudsætningerne for et samarbejde og en voksende gensidig afhængighed. Når jeg understreger dette, er der ikke tale om nogen længsel efter en genoprettelse af Jugoslavien. Det tidligere Jugoslavien eksisterer ikke mere, og enhver, der måtte ønske at genoprette det, er dømt til at lide skibbrud. Når jeg taler om det, betyder det ikke, at jeg ikke mener, at freden kun kan blive stabil og varig, hvis man sætter en ramme for samarbejdet og den gensidige afhængighed mellem de stater, der er opstået ved opløsningen af det tidligere Jugoslavien. Men fra dette synspunkt understreger jeg nødvendigheden af, at genopbygningen så vel som hele Den Europæiske Unions strategi over for det tidligere Jugoslavien og de stater, der er født ved dens opløsning, bliver karakteriseret af en regional tilgang, dvs. en tilgang, der kan stille de finansielle, økonomiske og operative instrumenter til rådighed for alle disse stater, som er nødvendige for at skabe vækst i det gensidige samarbejde, en regional tilgang, der har til formål at skabe betingelserne for en stabilitet, der bunder i vækst og udvikling af samtlige stater i dette område og bygger på retsprincipper, demokratiske principper, de frie samfunds værdier og markedsprincipperne i hele Balkan-området.
Fra dette synspunkt finder jeg de beslutninger, som blev truffet på rådsmødet om »almindelige anliggender« endnu på det sidste møde i Luxembourg for nogle uger siden, af stor betydning, og jeg mener netop, at disse er det mest klare og effektive vidnesbyrd om Den Europæiske Unions vilje til fast besluttet at virke for, at fredsprocessen kan fæste rod, og medvirke til, at den for hver dag bliver en proces, der ikke kan vendes. Det synes mig med andre ord, at Den Europæiske Union i dag oplever et stort øjeblik i forhold til Europa, nemlig til at vise, således som den er begyndt at gøre det, at den, dersom den ønsker det, kan iværksætte et virke og en strategi, der bringer den ud af den tavshed og afmagt, hvormed den i begyndelsen af denne tragedie passivt har set til, mens hele Balkan stod i flammer.

Van den Broek
Fru formand, jeg sætter også pris på her i eftermiddag på Kommissionens vegne at kunne drøfte situationen i det tidligere Jugoslavien med Dem på grundlag af fire meget veldokumenterede betænkninger, udarbejdet af de herrer Mendiluce, Titley, Giansely og Alavanos. Jeg ønsker også at komplimentere ordførerne samt de øvrige medvirkende for den ekstraordinært klare og indtrængende måde, disse væsentlige spørgsmål tages op til behandling i disse fire betænkninger. De væsentlige spørgsmål i fredsprocessen i Jugoslavien, som vi i øjeblikket er yderst optaget af. Den fredsproces, som også efter vor opfattelse er gået ind i en afgørende fase.
De første seks måneder i implementeringsperioden er overstået og i de kommende måneder vil det vise sig, om freden i tilstrækkeligt omfang har bidt sig fast. I sidste uge har vi i Firenze drøftet den nuværende situation inden for rammerne af Peace Implementation Council , PIC som jeg vil kalde den i det videre forløb. På førstkommende fredag og lørdag vil det tidligere Jugoslavien blive drøftet under Det Europæiske Råd i Firenze, og også under G7/8-topmødet i Lyon er det et vigtigt punkt på dagsordenen.
Takket være det internationale samfunds enorme indsats, hvor man naturligvis skal nævne IFOR, men ligeledes den højtstående repræsentant Carl Bildt og hans administration, FN, OSCE, Den Europæiske Union, de internationale finansieringsinstitutioner, takket være denne storstilede internationale indsats var det muligt at påbegynde den faktiske gennemførelse af de militære og civile bestemmelser i Dayton-aftalen.
I mellemtiden blev der, som statssekretæren nævnte lige før, i Firenze i sidste øjeblik indgået en våbenkontrolaftale, hvilket faktisk også besvarer spørgsmålet vedrørende de muligvis negative følgevirkninger af at ophæve våbenembargoen, som der nu er tale om - jeg tror, fru Aelvoet talte om det - vi håber, at våbenkontrolaftalen i hvert fald bevirker, at situationen forbliver stabil. Hertil må jeg bemærke, at Den Europæiske Union har indtaget den fælles holdning, at der ikke sendes våben til Bosnien, så længe IFOR befinder sig i landet. Som sagt ydes der en storstilet indsats, men der er stadig lang vej igen. Ganske vist tier våbnene, men vi er stadig langt fra det, man kunne kalde et demokratisk og pluralistisk Bosnien-Hercegovina.
Også fru Ogata, FN's Højkommissær for Flygtninge, karakteriserede situationen som »ingen krig, men heller ingen fred«. Også hr. Alavanos kom ind på dette. Flygtningenes tilbagevenden forløber yderst trægt, hvilket først og fremmest skyldes mangel på fri bevægelighed og flygtningenes manglende tillid til sikkerheden ved deres tilbagevenden. Angst, mistro og nationalisme øger tilbøjeligheden til en total deling mellem Føderationen og Republikken Srpska og ligeledes i den Muslimsk-Kroatiske Føderation, hvis indre sammenhæng endnu er aldeles utilstrækkelig. Den for nylig bebudede dannelse af en såkaldt bosnisk/kroatisk regering er et alvorligt tilbageslag og bør fordømmes skarpt. Jeg har via den kroatiske ambassadør i Bruxelles rettet en appel til præsident Tudjman med henblik på at få rettet op på denne alvorlige krænkelse af Dayton-aftalen.
Andre steder foregår stadig krænkelser af menneskerettighederne i stor udstrækning. Der er kun tale om en marginal mediefrihed. De tidligere parter i konflikten står over for et eksistentielt valg. Enten gøre alvor af fredsog udsoningsprocessen eller også på ny synke tilbage i krig og dyb elendighed. Dette valg må dog på ingen måde overlades til dem, der sigtes for krigsforbrydelser. I denne sammenhæng udgør Karadzic' og Mladic' fortsatte tilstedeværelse en trussel mod hele fredsprocessen. Følgelig kan jeg tilslutte mig de udtalelser, der er fremsat herom af adskillige ordførere her i eftermiddag samt hr. Mendiluces bemærkninger desangående i hans betænkning. Der bør lægges pres på Milosovic med henblik på en politisk uskadeliggørelse af Karadzic. Men en politisk uskadeliggørelse kan udelukkende opnås ved, at de rent faktisk udleveres til Krigsforbryderdomstolen i Haag. Det er efter min mening en illusion at tro, at de vil undlade at udfolde nogen form for politisk aktivitet, så længe de endnu befinder sig i Republikken Srpska. Dayton-fredsaftalens bestemmelser vedrørende strafforfølgelse af krigsforbrydelser skal overholdes betingelsesløst. Det er lige kommet til vort kendskab, at Republikken Srpska nu har oprettet egen krigsforbryderdomstol til retsforfølgelse af personer, der skulle være mistænkt for at have begået krigsforbrydelser. Det er for mig at se en illusion at mene, at en af Republikken Srpska oprettet krigsforbryderdomstol skulle kunne overtage domsmyndigheden fra Krigsforbryderdomstolen i Haag. Derfor er vi af den opfattelse, at Dayton-aftalens forpligtelse til at samarbejde med Krigsforbryderdomstolen i Haag stadig står ved magt i uformindsket omfang.
Alavanos-betænkningen stiller med rette spørgsmålstegn ved, hvordan man kan bede flygtninge om at vende tilbage til en egn, hvor deres familie er blevet myrdet, hvor voldtægtsforbrydere går frit omkring, og hvor styret er i hænderne på de tidligere aggressorer. Der findes jo ikke noget større incitament til at gentage sådanne forbrydelser end bevidstheden om, at de kan begås ustraffet. Det er ikke for ingenting, at PIC-konklusionerne truer med en mulig genindførelse af de økonomiske sanktioner og endnu en gang minder om den konditionalitet, der er knyttet til genopbygning - et spørgsmål, som også berøres af hr. Giansely - som omfatter bestemmelser om pligten til at samarbejde med Krigsforbryderdomstolen, respekt for menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder; men en form for autonomi for Kosovo er ligeledes en politisk betingelse, der er knyttet til den ydede bistand.
Jeg fremhæver den opfordring, der er formuleret i Mendiluce-betænkningen til ensartet fortolkning af denne konditionalitet og til, at de forskellige internationale donorer harmonisk håndhæver dem. I modsat fald vil konditionaliteten vise sig at forblive et dødt bogstav.
Det er på denne komplicerede politiske baggrund, det internationale samfund prøver at organisere flygtningenes tilbagevenden, at forberede valget og at gennemføre genopbygningen. Den Europæiske Unions medlemsstater og Europa-Kommissionen bidrager til denne indsats efter evne. ECHO er en af de vigtigste donorer til Flygtningehøjkommissariatet. Og dette ikke kun i henseende til bistanden til tilbagevendende flygtninge, men ligeledes med hensyn til ren humanitær bistand, der som bekendt ydes uden nogen betingelse. Kommissær Bonino har udførligt gjort rede for dette under PIC-mødet i Firenze i sidste uge.
I 1996 vil der blive ydet humanitær bistand til det tidligere Jugoslavien for cirka 200 millioner ECU. De aktuelle midler er utilstrækkelige, og derfor bliver Kommissionen nødt til inden for den nærmeste fremtid at anmode Parlamentet om hjælp til at gøre brug af reserven. Medlemsstaterne og Kommissionen har ydet et vigtigt finansielt bidrag til OSCE med henblik på at forberede valget. Der ydes en ekstra indsats - det siger jeg også meget eftertrykkeligt til hr. Oostlander - til gavn for de uafhængige medier. I samarbejde med den højtstående repræsentant arbejdes på at etablere en uafhængig tv-station. PIC var samstemmende af den opfattelse, at valget skal forsøges holdt i overensstemmelse med Dayton-planlægningen. Det vil sige senest den 14. september i år, og i den sammenhæng glæder det os, fru formand, at også Parlamentet, stillet over for det dilemma, der nu engang er mellem mangelfulde valgforhold og en gennemførelse af valget på trods heraf, således at der i det mindste tilvejebringes en konstitutionel føderal struktur i Bosnien, går ind for at gennemføre valget.
Forholdene kommer ikke til at være optimale, og bølgerne kommer til at gå højt. I denne sammenhæng ønsker jeg skarpt at fordømme den alvorlige mishandling af Bosnien-Hercegovinas forhenværende premierminister, hr. Silajdzic, under et valgmøde i Kazin, hvor han ville lancere sit eget politiske parti, partiet for BosnienHercegovina. Det forhold, at mishandlingen blev udført af andre muslimer, vækker des større harme. Jeg vil benytte lejligheden til at ønske ham god bedring.
Fru formand, som sagt ville udsættelse af valget indebære en styrkelse af de aktuelle nationalistiske og separatistiske tendenser samt en manglende konstitutionel ramme, navnlig på føderalt plan. Det er således yderst nødvendigt, at genopbygningen af Bosnien-Hercegovina organiseres ordentligt. Dertil er blandt andet disse strukturer påkrævet, også på modtagersiden. Derudover skal denne føderale struktur medvirke til en sikring af sammenhæng og integritet i Bosnien-Hercegovina.
Kommissionen har som bekendt været involveret i hele genopbygningsprocessen lige fra den spæde begyndelse. I samarbejde med Verdensbanken har den tilrettelagt to vellykkede donorkonferencer, som resulterede i et tilsagn på i alt 1, 8 milliarder dollar for 1996. Indtil nu er cirka 250 millioner dollar reelt anvendt. Det skønnes, at de reelt anvendte midler ved årets udgang vil beløbe sig til ca. 800 millioner dollar.
I den fælles rapport, som er udarbejdet af Europa-Kommissionen og Verdensbanken, og som blev begrundet over for PIC i sidste uge, fremsættes vigtige anbefalinger såsom bedre donorkoordinering og bedre samordning af projekter. Der advokeres for forbedringer i den indre struktur på modtagersiden, Bosnien-Hercegovina. Det har jeg allerede talt om. Genopbygningen bør i højere grad rettes mod projekter, der kan lette flygtningenes tilbagevenden.
Den finansielle bistand bør, som bemærket her i eftermiddag, frigives hurtigere, og genopbygningen skal i højere grad koncentreres på de sektorer, der anses for at have største prioritet, som transport, energi, telekommunikation, boliger og ikke at forglemme projekter med et stort beskæftigelsespotentiale. Genopbygningen kan jo ikke foregå hurtigt nok af hensyn til den hårdt ramte befolkning i Bosnien-Hercegovina, og den vil kun have effekt, når der er synlige resultater. Dette kræver også, som hr. Titleys betænkning med rette fremhæver, en kohærent koordinering. Jeg har også forståelse for en vis utålmodighed, der her manifesterer sig.
På den anden side ønsker jeg også at gøre opmærksom på - og jeg beder også fru Müller om at tage dette klart til efterretning - at de politiske og praktiske arbejdsforhold er langt fra enkle. Der skal opnås enighed med de bosniske myndigheder om projektudvælgelse, hvilket ikke altid forløber lige smertefrit. Man skal holde sig for øje, at der er tale om anvendelse af offentlige midler med de dertil hørende finansielle bestemmelser og en regnskabspligt, der for Kommissionens vedkommende er gældende over for Dem, Parlamentet, over for medlemsstaterne og over for Revisionsretten. Udbudsprocedurer skal respekteres, hvilket sommetider uundgåeligt fører til forsinkelser. Derfor er det næsten uundgåeligt, at anvendelsen af bevillingerne i startfasen er begrænset i omfang. Jeg er hr. Titley taknemlig for, at han også peger på disse problemer. Ikke desto mindre sætter Europa-Kommissionen fra sin side fortsat alt ind på at accelerere udnyttelsen af bevillingerne mest muligt.
Fru formand, en vellykket genopbygningsindsats kræver selvsagt også et stabilt politisk klima. I denne sammenhæng bør man være klar over, at det internationale donorsamfund hidtil kun har frigivet midler, som kan øremærkes og udnyttes i 1996. Som svar på hr. Imbenis bemærkning vil jeg gerne sige, at det internationale donorsamfund kun vil være villig til at fortsætte genopbygningsindsatsen i de følgende år og til at bede om politisk og offentlig støtte, såfremt det viser sig, at de forhenværende parter i konflikten også selv gør alt, hvad der står i deres magt med henblik på at kontrollere fredsprocessen og sørge for, at den skal blive en succes. Det er først og fremmest deres folk, deres land, deres fremtid, deres fred. En fred, der ikke lever i befolkningens hjerte, vil ikke være en bæredygtig fred. Når det er sagt, er også hr. Imbeni klar over, at det egentlig kun er Europa-Kommissionen og Verdensbanken, der har givet tilsagn, faktisk principielle tilsagn på længere sigt, i hvilken sammenhæng der skal tages højde for, at det i vores tilfælde forudsætter en godkendelse fra budgetmyndigheden. I sidste ende har Den Europæiske Union meddelt at kunne stille cirka 1 milliard ECU i fællesskabsmidler til rådighed over de kommende fire år. Verdensbanken har også nævnt et beløb. Der bør tilrettelægges yderligere en donorkonference, sandsynligvis til efteråret, med henblik på at sikre finansieringen for året 1997. På det punkt er vi selvsagt også af den opfattelse, at situationen efter 1996 ikke er ophørt for vort vedkommende, at vi fortsat bør yde en indsats. De er også klar over, at sikkerheden på stedet og den mulige forlængelse af en tilstedeværelse uanset under hvilken form drøftes fra militær side, også inden for NATO og i forskellige fora. Der er ikke truffet beslutninger i så henseende, men selvsagt vil tilstrækkelige garantier for sikkerhed på stedet være en absolut forudsætning for, at genopbygnings- og rehabiliteringsindsatsen i 1997 kan finde sted.
Fru formand, en bemærkning angående det specifikke kommissionsbidrag via EU-budgettet. Vor bistand er som bekendt næsten udelukkende kanaliseret via PHARE-programmet og via de tre specifikke budgetkonti. Det er der også her til eftermiddag peget på fra Parlamentets side. Det forslag til forordning, der skal danne retsgrundlag for anvendelse af bevillingerne inden for disse budgetposter er blevet fremsendt til Dem for nylig. Jeg forstår det også sådan, at det behandles alvorligt. I betragtning af det kraftige pres, der er blevet udøvet for at fremskynde udnyttelsen af bevillingerne inden for genopbygningen, vil jeg også håbe, at det er muligt for Parlamentet hurtigt at afgive udtalelse dertil. Første tranche af PHARE-nødhjælpsprogrammet på 62, 5 millioner ECU er faktisk ved at blive gennemført nu. I mellemtiden er der opnået enighed med de bosniske myndigheder om anden tranche på ligeledes 62, 5 millioner ECU; de første midler vil blive anvendt i juli, men det er vor forventning, at også anden tranche i sin helhed vil være anvendt i 1996.
Med hensyn til de øvrige budgetposter som Europa for Sarajevo, 35 millioner ECU, er der planlagt projekter for 16, 5 millioner til blandt andet rehabilitering af Sarajevos forstadskvarterer, genopbygning af teknisk skole samt en række andre prioriterede projekter.
Fru formand, af tidsmæssige årsager lader jeg yderligere detaljer ude af betragtning. Jeg ønsker afslutningsvis at meddele, at det samlede bidrag fra EU-budgettet for 1996 er på cirka 277 millioner ECU, fordelt over PHARE-programmet, essential aid -programmet, de tre specifikke budgetposter, som vi har drøftet, støtte til demining , hjælp til minerydning - det har man her i eftermiddag også med rette insisteret på - støtte til mediernes valgforberedelse, som man også insisterede på her i eftermiddag, og selvfølgelig stadig en bevilling til Mostar; jeg udelader yderligere detaljer. Jeg efterkommer gerne hr. Gianselys opfordring til regelmæssigt at afgive en fremskridtsberetning om hjælpen. Alt dette er som bekendt helt uafhængigt af den humanitære bistand, som i 1996 vil udgøre cirka 470 millioner ECU. Hele denne indsats tager sigte på at konsolidere freden, genopstarte økonomien og fremme stabiliteten i hele regionen.
Afslutningsvis vil jeg gerne nævne, at det italienske formandskab og hr. Santer for nylig har foretaget en rundrejse i republikkerne i det tidligere Jugoslavien; statssekretæren har været inde på den regionale approach, der er aktuel her. Ved den lejlighed har alle parter fået stillet i udsigt, at der kan udvikles tættere forbindelser til Unionen, dog på den udtrykkelige betingelse, at Dayton-aftalerne honoreres fuldt ud, at menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder, navnlig mindretallenes rettigheder respekteres, og derudover at landene indbyrdes normaliserer deres politiske og økonomiske forbindelser. Her tænkes navnlig på en intensivering og liberalisering af deres handelssamkvem.
Fru formand, Bosnien-Hercegovina ligger stadig på intensivafdelingen. Den internationale indsats vil være nødvendig, som jeg har sagt før, også efter 1996. Jeg gentager, at ansvaret for fredens, folkets og landet Bosnien-Hercegovinas skæbne ført og fremmest er i hænderne på lederne og på de mennesker, der på stedet arbejder på fred. Vi kan kun støtte dette ansvar. Det vil vi også gøre, men vi kan ikke overtage ansvaret.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Bistand til de nye uafhængige stater og Mongoliet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0202/96) af Pex for Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser om samrådsproceduren jf. fælleserklæring af 4. marts 1975 fra Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionen, om Rådets fælles retningslinie med henblik på vedtagelse af Rådets forordning (EURATOM, EF) om bistand til den økonomiske reform- og genopretningsproces i de nye uafhængige stater og Mongoliet (KOM(95)0012 - C4-0242/95-4546/96 - C4-0090/96 - KOM(96)213-95/0056(CNS)).

Pex
Fru formand, det er tredje gang, jeg i denne sal som ordfører taler om TACIS, og denne her gang medens Ministerrådet er til stede. Inden jeg begynder, vil jeg anmode Rådet om at besvare de spørgsmål og bemærkninger, der fremsættes under nærværende forhandling. Det er nemlig endnu aldrig sket, i det mindste hvad TACIS angår. Såfremt Rådet lige som før ikke reagerer, vil jeg opfatte det som en offentlig fornærmelse af Parlamentet.
Seks måneder efter at den tidligere TACIS-forordning er udløbet, foreligger der stadig ingen ny. Rådet formåede ikke at træffe en beslutning i det øjeblik, det var påkrævet. På grund af udsættelsen af beslutningsprocessen er Rådet gået i kogalskabens fælde. Nu blokeres TACIS af et britisk veto, hvilket er en skandaløs form for afpresning på bekostning af russerne og de andre folk i SNG-landene, og dette et par dage før valget i Rusland. Nu kommer TACIS i vanskeligheder. Alle medlemsstater i Den Europæiske Union råber gang på gang, at forbindelserne mellem Den Europæiske Union og SNG er yderst vigtige, og at SNG bør støttes. Men når det kommer til stykket, eksempelvis ved forlængelsen af TACIS-projekterne, melder Rådet hus forbi. Op til to gange har Europa-Parlamentet reageret præcis til tiden, på Europa-Kommissionens forslag den 16. november 1995 og på Rådets forslag den 19. april 1996. I denne 15 måneder lange periode efter at Europa-Kommissionen havde fremsat et forslag, har Rådet ikke én gang søgt kontakt med Europa-Parlamentet eller dets ordfører med henblik på en drøftelse af de divergerende synspunkter om TACIS-forordningen.
Den 14. maj 1996 anmoder Rådet om et samråd, uopsætteligt oven i købet. Det tog Rådet godt og vel en måned at anmode om et samråd. Og så er Rådet oven i købet frækt nok til at bede om en udtalelse inden den 6. juni, hvor en normal procedure er på tre måneder. Hvad betyder ordet samråd på de forskellige sprog? Hvad betyder samråd, hvad betyder »conciliation« på italiensk, hr. formand for Rådet? Jeg troede, at det betød forsoning, hvilket vil sige, at man indleder samtaler for at finde ud af, om man på visse punkter kan enes. Var det umagen værd at prøve at nå til enighed mellem Rådet og Europa-Parlamentet? Af de 36 ændringsforslag, Europa-Parlamentet har stillet, har Kommissionen overtaget de 27, allerede rent antalsmæssigt et tegn på, at Europa-Kommissionen ikke anså Europa-Parlamentets ændringsforslag for uvæsentlige. Måske kommissæren kan være så venlig at udtale sig herom?
Hvad handler disse ændringsforslag om? Først og fremmest en række ændringsforslag med henblik på at styrke Parlamentets kontrol med udgifterne. Parlamentet har budgetbemyndigelsen på området, og det er logisk, at Europa-Parlamentet ønsker optimal kontrol med denne gigantiske mængde penge. Hvorfor vil Rådet ikke overtage et eneste ændringsforslag, der går ud på det? Hvorfor vil Rådet end ikke diskutere det? En anden række ændringsforslag vedrørte forvaltningen og navnlig Rådets forvaltning via forvaltningskomitéer. Dette er den største meningsforskel mellem Rådet og Parlamentet. Det er min opfattelse, at forvaltningen via Rådets forvaltningskomitéer er skyld i, at TACIS-programmet kører dårligt. Rådet kan selvsagt have en anden mening herom, men det er dog alligevel umagen værd at diskutere dette med Parlamentet, ikke sandt, hr. formand for Rådet? Hvis ikke Rådet vil acceptere disse ændringsforslag, kommer den til at bære hele ansvaret for en eventuel fiasko af TACIS-proceduren de næste par år. En tredje række ændringsforslag vedrørte en forbedring af procedurerne i forbindelse med offentlige udbud, en af de vigtigste årsager til at projekterne forsinkes. Den måde, Rådet omgås Europa-Parlamentet, kan ikke på nogen vis stå for kritik.
TACIS-programmet, hr. formand for Rådet, indeholder kurser i demokratiseringsuddannelse for russerne. De skal efter vores mening, efter sigende vise hoveder i Den Europæiske Union, lære, hvordan de skal omgås demokratiet. Givetvis var det en idé at efteruddanne Ministerrådets medlemmer i den rette anvendelse af grundprincipperne i et parlamentarisk demokrati.
På sin vis, fru formand, er Det Forenede Kongeriges afpresning en blessing in disguise . Rådet har nu vundet tid, tid til at indlede en ny samrådsprocedure med Europa-Parlamentet. Jeg udfordrer da også Rådet til at benytte sig af chancen og til at rive sig ud af sine vildfarelser.
Fru formand, min betænkning er kort og forhåbentlig slagkraftig. Vi konstaterer, at der egentlig ikke har fundet nogen samrådsprocedure sted, og at den i altså i hvert fald ikke er afsluttet. De aftaler, der blev indgået den 4. marts 1975 mellem Rådet, Kommissionen og Parlamentet, der faktisk ligefrem er vedhæftet traktaten, er ikke overholdt. Jeg konstaterer, at der er tid nok til at påbegynde en ny samrådsprocedure. Jeg står til rådighed. Det synes at være på sin plads, at vi sørger for, at der foreligger en TACIS-ordning inden 1. juli for at forhindre, at disse TACIS-projekter, som vi anser for at være vigtige, stagnerer.

Myller
Hr. formand, vi lever virkelig i en historisk tidsalder. Rusland har afholdt den første runde af sit demokratiske valg, og nu venter man på den anden runde. Da vi ønsker, at den demokratiske udvikling skal bevæge sig fremad i Rusland og i de andre central- og østeuropæiske lande, er vedtagelsen af denne forordning særdeles vigtig. Det er også vigtigt, for at man kan øge stabiliteten og sikre dens opretholdelse i vores nære områder.
Til dette arbejde har vi et praktisk instrument, TACIS-programmet, hvis udvikling og bedre praktiske gennemførelse, det ændrede forslag til forordning, der nu er til behandling, handler om. Rådet har været utilgiveligt langsomt i sin behandling af ændringerne til TACIS-forordningen. Den tidligere TACIS-forordnings gyldighedsperiode udløb i begyndelsen af i år, og den nye forordning er endnu ikke trådt i kraft.
Parlamentet har derimod arbejdet efter tidsplanen og har udarbejdet sin en særdeles udmærket betænkning, hvis ændringsforslag Rådet imidlertid overhovedet ikke har taget hensyn til. Det er svært at forstå, hvorfor Rådet har denne indstilling, idet Parlamentets forslag netop ville løse de problemer, som gennemførelsen af TACISprogrammet er blevet kritiseret for, dvs. mangel på åbenhed og effektivitet. Det er imidlertid nødvendigt med en hurtig vedtagelse af TACIS-programmet, som Parlamentet også må arbejde for. Jeg takker hr. Pex både for hans indlæg og betænkning.
Også de midler, der er afsat til TACIS-programmet i budgettet, skal anvendes effektivt til projekter, der er med til at sikre øget demokrati, stabilitet og ligestilling i samfundet, og det bør erindres, at disse projekter skal gennemføres i samarbejde med de regionale myndigheder i Rusland og de andre central- og østeuropæiske lande. Man bør afstå fra den form for centralisering fra Moskvas side, som for øjeblikket præger projekterne og i højere grad uddelegere planlægningen og gennemførelsen af projekterne til regionerne, hvor opgaverne skal løses i praksis.
I forbindelse med TACIS-forordningen vil jeg desuden understrege, at det er vigtigt at kombinere TACIS- og INTERREG-programmerne i grænseområderne. I denne sammenhæng vil jeg stille kommissæren et spørgsmål. Parlamentet vedtog, at der i dette års budget skulle afsættes 30 mio ecu til at fremme det grænseoverskridende samarbejde i grænseområderne. Hvorfor er man ikke gået i gang med at bruge pengene?

De Clercq
Hr. formand, jeg ønsker at udtrykke Europa-Parlamentets delegations samt det korresponderende parlamentariske udvalgs, REX-udvalgets misfornøjelse. Denne misfornøjelse vedrører to meget klare aspekter. For det første den af Rådet fulgte procedure og for det andet Rådets holdning under det såkaldte samråd.
Efter min opfattelse er Rådets fremgangsmåde totalt uacceptabel. Kun et begrænset antal medlemsstater var repræsenteret. Repræsentationen fra de tilstedeværende medlemsstater hverken kunne eller ville indtage et bindende standpunkt på politisk plan. Og uden nogen begrundelse pålagde Rådet Parlamentet en meget kort tidsfrist, hvor selv samme Råd lod både uger og måneder passere, før det hørte Parlamentet.
Det værste er stadigvæk Rådets holdning under samrådsproceduren. Allerede forud for denne ville rygterne vide, at Rådet under ingen omstændigheder ville vedtage eller endda bare diskutere nogen som helst af Parlamentet vedtagne ændringsforslag, heller ikke når de var godkendt af Kommissionen. Ved samrådsprocedurens begyndelse blev dette rygte bekræftet af den fungerende rådsformand, hr. ambassadør Cavacini. Rådet skulle efter møjsommelige og langvarige forhandlinger i dets skød have fundet et kompromis, som på intet punkt kunne eller måtte ændres. En sådan holdning er negationen selv af samrådsprocedurens ånd og bogstav. Hvad skal sådan en procedure gøre godt for? Rådet har virkelig gjort det til en vittighed, en farce, en joke og faktisk fornærmet vort Parlament. Den slags kan vi ikke acceptere. I særdeleshed fordi Rådet ved at indtage en sådan holdning konfronterer Parlamentet med en slags samvittighedsspørgsmål i lyset af den bekymring, vi forståeligt nok bør have med hensyn til de involverede lande og deres befolkninger. Det er helt klart noget, Rådet spekulerer i og fornærmer os. Under disse omstændigheder er der, fru formand, hr. formand for Rådet, ingen mening i en samrådsprocedure! Hvis Rådet hverken vil eller kan klare et seriøst samarbejde med Parlamentet, hvis det overhovedet ikke vil tage hensyn til folkerepræsentanternes standpunkter, bør hele samrådsproceduren revideres.

Nußbaumer
Den i betænkningen nævnte kritik af Rådet, som ikke har udnyttet mulighederne for at nå til enighed med Parlamentet, er blevet tilstrækkelig udlagt, og jeg er helt enig i denne kritik. Vigtigere end en procedurestrid forekommer mig imidlertid den konstatering, at støtten til de nye uafhængige stater først bliver effektiv, når den koncentreres om en omstrukturering af den offentlige forvaltning i retning af at yde en mere effektiv service, når det lokale bankvæsen begynder at fungere og når navnlig små og mellemstore strukturer styrkes.
For at opnå dette er det fornuftigt at lade medlemsstaterne medvirke til gennemførelsen af foranstaltningerne, fordi de lande, der skal have støtte, har helt forskellige forudsætninger for hjælpeprogrammerne, og derfor kan alle medlemsstater gøre gavn ved at lade deres erfaringer gå videre. At der ikke kun er brug for TACISprogrammet, men tillige for en skærpelse af kontrollen med gennemførelsen af støtteforanstaltningerne, burde ikke kun stå Parlamentet klart, men navnlig Rådet.

Erika Mann
Hr. rådsformand, de, der har haft ordet før mig, har gjort opmærksom på væsentlige punkter. Jeg vil gerne endnu en gang fremhæve nogle aspekter. Når vi indleder en procedure som samrådsproceduren, skal der være en mening med denne procedure. Vi er en institution i Den Europæiske Union, som består af tre konglomerater, nemlig Kommission, Råd og Parlament. Men når vi institutionaliserer en sådan procedure, uanset i hvilken form og hvor løst det sker, skal den også have en meningsfyldt og fornuftig berettigelse. Hr. De Clercq har allerede gjort opmærksom derpå: Det er beskæmmende at se, hvorledes De behandler os og hvorledes vi indirekte alle behandler hinanden.
Jeg beder Dem: Lad denne procedure beholde den alvorlige og seriøse karakter, den principielt bør have og lad os indlede fornuftige forhandlinger! Vi har stillet 36 forslag, Kommissionen accepterede de 27. Måske accepterer De jo kun 6 af disse forslag, men så lad os da tale om de 6 eller de 5 eller de 10 eller hvor mange, De ønsker. Og undlad så at komme som i den samrådsprocedure, vi havde, og præsentere os for de forslag, De ikke vil acceptere. Vi vil høre om dem, De er rede til at acceptere. Dem kan vi så tale om.
Kun da - og jeg anmoder Dem om virkelig at overveje det - kan det arbejde, institutionerne Europa-Parlament, Kommission og Råd yder, formidles til offentligheden på en bedre måde. Vi bliver nødt til at præsentere vort arbejde som et seriøst samarbejde, selv om det af og til kun er symbolsk. Men også symboler har jo som bekendt en seriøs side.
Lad os endnu en gang indlede forhandlinger. Læg de forslag frem for os, som De kan acceptere, og De vil finde lydhørhed i Parlamentet - og i udvalget til enhver tid, dét ved De. Lad os komme frem til et seriøst og alvorligt resultat.

Van den Broek
Hr. formand, på trods af al den tristhed vil jeg i hvert fald fra min side takke Parlamentet for det faktum, at det nu to gange under ekstremt tidspres har afgivet udtalelse om forordningsforslaget. Og som De nok ved, er Kommissionen af den opfattelse, at Deres forslag udgør en betydelig forbedring af forordningsforslaget, ligesom Kommissionen også tidligere har meddelt, at den kan overtage 27 af de i alt 36 ændringsforslag, Parlamentet har vedtaget.
Derfor beklager også Kommissionen endnu mere, at Rådet har ment at skulle forkaste alle fremsatte ændringsforslag, og vi beklager ligeledes, at samrådsproceduren ikke har ført til det ønskede resultat.
Dertil kommer desværre også, at Det Forenede Kongerige den 10. juni har blokeret Rådets (almindelige anliggender) godkendelse af de velkendte grunde. Det sender vel nok meget negative politiske signaler til de nye uafhængige stater og navnlig til Rusland, der i forvejen gennemlever en politisk set ikke så let periode. Alt dette kan desuden være årsag til alvorlige forsinkelser ved gennemførelsen af TACIS-programmet for 1996. Derfor er det af største vigtighed, at dette juridiske vakuum får en ende, og at den nye forordning godkendes hurtigst muligt. Europa-Parlamentet og navnlig dets ordfører hr. Pex delte Kommissionens målsætninger under denne lange proces, såvel i henseende til ændringsforslagenes indhold som til det tempo, de to udtalelser blev afgivet i. Jeg gentager, at jeg er Kommissionen og Parlamentet meget taknemmelig herfor. Jeg kan altså kun håbe, at der nu i hvert fald på kort sigt etableres mulighed for faktisk at gennemføre denne nye forordning.
Endelig har fru Myller, mener jeg, spurgt hvorfor den faktiske tildeling af de finansielle midler, der skal anvendes på navnlig det grænseoverskridende samarbejde, endnu ikke har fundet sted. Det har alt at gøre med, at de nye retningslinier endnu ikke er trådt i kraft. De ved, at dette beløb er afsat under det nye TACIS 1996-program; ikke desto mindre er der allerede taget hånd om forberedelserne til denne bevilling. Jeg kan meddele Dem, at jeg også selv har været ved den finsk-russiske grænse, hvor der foreligger et sådant grænseoverskridende projekt til navnlig en væsentlig forbedring af kommunikationen over grænsen mellem Finland og Rusland. Derudover har det helt klart en stabilitetsfremmende målsætning og kan desuden bidrage til en væsentlig forbedring af kontaktmulighederne mellem befolkningerne øst og vest for grænsen. Så snart forordningen er trådt i kraft, kan den konkrete gennemførelse af disse projekter faktisk påbegyndes.

Fassino
Jeg er klar over, at Parlamentet er utilfreds med og tillige irriteret på Rådet. Jeg kan kun indlede dette indlæg med et berømt citat af Bernadotte, nemlig at jeg ved, at alt er imod mig undtagen Deres personlige venlighed. Sagen om TACIS-forordningen har været indviklet og brydsom, og det har under denne været vanskeligt at skabe fuld kompatibilitet mellem en fuld og gennemsigtig procedure, der fuldt ud involverede alle de institutionelle instanser i fastsættelsen af selve forordningen og dennes udformning inden for tilstrækkelig kort tid.
Jeg vil erindre om, at beviset for det, jeg har sagt, ligger i, at TACIS-forordningen har været drøftet fra april 1995, og at udformningen af den har beskæftiget tre på hinanden følgende formandskaber. Allerede dette viser den indviklede karakter af de beslutninger, der skulle træffes. Naturligvis står det de ærede parlamentsmedlemmer lige så klart, at vedtagelsen af denne forordning jo er af overordentlig stor betydning for dette virke for konsolideringen af den overgang til demokrati i Rusland, som vi alle betragter som en væsentlig faktor for stabiliteten og sikkerheden, ikke blot for Rusland selv, men hele Europa og hele jorden.
I slutningen af 1995 var der, som det vil erindres, allerede opstået et dødvande, fordi på den ene side Rådet og på den anden side Parlamentet efterhånden havde udarbejdet en række forslag, som det havde vist sig vanskeligt at forene, og man havde arbejdet på tekst, der betegnede et kompromis, og som forelå i sin seneste redaktion den 29. januar i år. Den tekst, hvorom Rådet senere har afgivet samstemmende udtalelse, er givet en tekst, som tager hensyn til opfattelserne og tilkendegivelserne fra Rådet, mens den kun i ringere grad tager hensyn til de af Parlamentet fremsatte forslag, eftersom det viste sig vanskeligt at nå til et kompromis og konsensus.
De er bedre end jeg bekendt med de forskellige punkter, hvorom der var uenighed. Der har været og er fortsat uenighed om, hvorvidt TACIS-midlerne alene skal benyttes til teknisk bistand eller et virke for en investeringsog finansieringspolitik for infrastrukturer. Det har været genstand for diskussion, om man i formålene i TACISforordningen skulle medtage miljøet eller udelade dette. Der søgtes kompromiser vedrørende de principper, som skulle gælde for kriterierne for gennemførelsen af forordningen i forhold til konkrete markedsforhold. Man har bestræbt sig for at finde et kompromis, der var acceptabelt, ved til slut at koncentrere TACIS-finansieringen omkring emnerne styrkelse af institutionerne, lovgivningen og uddannelsen. Der har kort sagt været arbejdet på at finde et kompromis, men der er ikke tvivl om, at dette kompromis ikke i tilstrækkelig grad har kunnet tage hensyn til alle de tilkendegivelser, der fremkom fra Parlamentet.
Stillet over for de vanskeligheder, som efterhånden var dukket op, og tillige over for de nye ændringsforslag, der var blevet fremsat, besluttede Rådet på ny at høre Parlamentet, og i marts i år anmodede vi, som De ved, Parlamentet om en udtalelse efter hastesagsproceduren. Den 19. april fremsatte Parlamentet 36 nye ændringsforslag, der i betydelig grad ville have ændret den tekst, som var blevet vedtaget i Rådet i januar i år. Stillet over for denne situation og den omstændighed, at en accept af disse ændringsforslag ville have betydet en ny fuldstændig revision af forordningen, en ny diskussion af dennes struktur og holdning og følgelig på ny indledning af langvarige rådslagninger og beslutningsprocesser, der ville have bevirket yderligere forsinkelser og forhaling af muligheden for at gennemføre TACIS-forordningen, så Rådet sig ikke i stand til at acceptere disse ændringsforslag. Det kom frem til denne beslutning - må jeg sige - med beklagelse og i bevidstheden om, at man i dette tilfælde ofrede et absolut og legitimt krav fra Parlamentets side om at yde bidrag til ændring af denne forordning, men under hensyntagen til en prioritet af politisk karakter, nemlig ønsket om endelig at afslutte alle de forberedende procedurer for denne forordning for at gøre det muligt at sætte den i kraft så hurtigt som muligt, og tillige i bevidstheden om, at den ligevægt, der var opnået i kompromisforslaget af januar her i år, allerede var meget skrøbelig, og at en fuldstændig eller delvis ny drøftelse formentlig ville have indebåret vanskeligheder med at finde et andet ligevægtspunkt og en anden form for konsensus.
Dette er grunden til, at vi på ny har vedtaget den tekst, som var resultatet af kompromiset af januar 1996, og, gentager jeg absolut bevidste om, at denne beslutning først og fremmest følger af en hasteafstemning med henblik på at sætte os i stand til at få gjort TACIS-forordningen operativ, således at den kan få de gunstige virkninger, som vi alle håber på. Naturligvis tilslører dette ikke, at forholdet mellem Rådet og Parlamentet i dette tilfælde har været vanskeligt og komplekst, og at vi har ofret legitime forslag og velbegrundede motiver. Der er imidlertid - gentager jeg - fortsat tale om en politisk vurdering, uopsættelighed og en prioritering, som har fået fortrin for disse krav og disse vurderinger. Også forløbet af den politiske proces i Rusland i de seneste måneder og uger og den skrøbelige karakter af den valgproces, der i øjeblikket foregår, og som vi naturligvis alle håber fortsat vil få det positive forløb, vi påregner efter forløbet af den første valgrunde her i de seneste dage, er en opfordring til at sørge for, Den Europæiske Union bevæger sig ud af en fase med drøftelser og indretning af proceduren for dette instrument for til slut at blive i stand til at gøre det fuldt operativt.

Formanden
Mange tak, hr. Fassino!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Spørgetid (Rådet)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-566/96). Vi behandler spørgsmål til Rådet.

Falconer
Hr. formand, jeg har bedt om ordet, fordi jeg gerne vil have lidt vejledning fra Rådets formand. Parlamentet husker jo nok, og det fremgår også af protokollen, at jeg under sidste spørgetid til Rådet stillede en række spørgsmål om den økonomiske samarbejdsaftale mellem Tyrkiet og Det Europæiske Fællesskab. Jeg skal ikke gentage disse spørgsmål her, for det ville blot formindske den tid, der er til rådighed for andre medlemmers spørgsmål.
Rådets formand sagde ved den lejlighed, at han ville møde op igen under spørgetiden her og give mig de svar, jeg efterlyste under sidste mødeperiode, men som han ikke var i stand til at give mig dengang. Vil han venligst fortælle mig, hvornår han vil komme med disse svar? Bliver det før, under eller ved afslutningen af spørgetiden?

Fassino
Jeg tror, at jeg vil være i stand til at svare hr. Falconer ved afslutningen af spørgetiden.

Formanden
Spørgsmål nr. 1 af Tillich (H-0443/96):
Om: Frivillig europæisk tjeneste for unge
Hvilke forudsætninger af skattemæssig, finansiel og opholdsretsmæssig art har Rådet truffet, for at pilotaktionen til frivillig europæisk tjeneste, hvortil der er opført en bevilling på 15 mio ECU på konto B3-1011, kan gennemføres i 1996?
Ifølge mine oplysninger findes der endnu ingen muligheder for, at unge kan opholde sig i udlandet i mere end 3 måneder.
Er disse sammen med andre problemer årsagen til, at aktionen bliver udsat til næste år?

Fassino
I besvarelse af det ærede parlamentsmedlems spørgsmål skal jeg bemærke, at der endnu ikke for året er fremkommet noget pilotprojekt vedrørende frivillig tjeneste til Rådet. Jeg skal erindre om, at det beløb på 15 mio ECU, hvortil der henvises i det ærede parlamentsmedlems spørgsmål, af Europa-Parlamentet er opført på budgettet for 1996 i medfør af de beføjelser, der er tillagt det på budgetområdet, men jeg gentager, at Rådet, da det indtil nu ikke har modtaget noget bestemt forslag på området, aldrig har drøftet ledsageforanstaltningerne til det pågældende projekt.
Jeg anser ligesom det ærede parlamentsmedlem en aktion til fremme af frivillig europæisk tjeneste for meget vigtig, og så snart Kommissionen har fremlagt et forslag, vil Rådet behandle dette med største beredvillighed.

Tillich
Så vidt jeg ved, opstod ideen om en frivillig europæisk tjeneste i et år for unge under det tyske rådsformandskab. Det lykkedes Kommissionen at udarbejde et forslag til dette pilotprojekt i sidste halvår af 1995, naturligvis med støtte fra Europa-Parlamentet, som stillede de nødvendige finansielle midler til rådighed. Derfor undrer det mig noget, at Rådets repræsentant nu svarer, at han ikke kender noget til et forslag fra Kommissionen, for jeg på min side kender et dokument fra Kommissionen, hvori denne beklager sig over, at bestemte problemer med Rådet endnu ikke er bragt ud af verden. Her er der derfor, så vidt jeg kan se, behov for en nærmere forklaring.

Fassino
Det kan være, at der er tale om uklarhed, men jeg vil bemærke, at det ærede parlamentsmedlem henviser til en formodet vedtagelse under det tyske formandskab. I mellemtiden har der været et spansk formandskab, og der er gået lang tid. Jeg siger formodet, fordi en ting er, således som det er sket, at give udtryk for en politisk vilje - som det tyske formandskab i sin tid har gjort - til at iværksætte alle fornødne foranstaltninger til fremme af former for frivillig tjeneste, noget andet er tillige fra et formelt og proceduremæssigt synspunkt at have fremsat konkrete forslag. Jeg skal på ny sige, hr. parlamentsmedlem, at Rådet, da Kommissionen aldrig har fremsat forslag på området, ikke har nogen beslutningsbeføjelse, men træffer sine beslutninger på grundlag af de forslag, som fremsættes af Kommissionen. Jeg gentager: Deres spørgsmål kan være nyttigt med henblik på at tilskynde Kommissionen til at fremsætte forslag på dette område, og når de bliver fremsat, vil Rådets formandskab behandle dem.

Formanden
Spørgsmål nr. 2 af Watson (H-445/96):
Om: Ensartet valgmåde for valg til Europa-Parlamentet
Hvad agter Rådets formandskab at foretage for at sikre, at den oprindelige forpligtelse i Rom-traktaten til at indføre en ensartet valgmåde opfyldes inden ajourføringen af Maastricht-traktaten? Vil formandskabet arbejde på at få denne traktatforpligtelse opfyldt i dette Parlaments valgperiode, så der én gang for alle kan sættes en stopper for den latterlige situation, hvor parlamentsvalget i 1999 teoretisk kan finde sted efter 16 forskellige valgmåder?

Fassino
Dette er som bekendt et område, der er genstand for politisk drøftelse mellem folk, der går ind for Europa, og folk, der har beskæftiget sig med Europa i mange år. Spørgsmålet om vedtagelse af en ensartet valgmåde, der råder bod på den øjeblikkelige situation, hvor hvert enkelt land har sine egne fremgangsmåder for valg af sine repræsentanter til Europa-Parlamentet, er stadig tilbagevendende. Og der er ingen tvivl om, at det i artikel 138, stk. 3, hedder, at Rådet med enstemmighed vedtager bestemmelser om afholdelse af almindelige direkte valg ifølge en i alle medlemsstater ensartet fremgangsmåde, naturligvis på betingelse af, at der forinden er truffet en aftale og afgivet samstemmende udtalelse af Europa-Parlamentet, og under forudsætning af, at disse bestemmelser senere vedtages af medlemsstaterne i overensstemmelse med hver enkelts forfatningsregler.
Dette emne, der, som jeg allerede har sagt, er stadig tilbagevendende, har været drøftet adskillige gange i årenes løb og har tillige været behandlet på det seneste rådsmøde om almindelige anliggender under det franske formandskab den 10. april 1995, og også ved denne lejlighed har man måttet konstatere, at der ikke mellem rådsmedlemmerne er fornøden enighed om fremskridt på dette område.
Den refleksionsgruppe, der har forberedt arbejderne på regeringskonferencen, har opført dette emne blandt dem, som denne konference kan og skal behandle på området for institutionelle reformer, uden i øvrigt at tilkendegive andet.
På Det Europæiske Råd i Torino, hvor man fastlagte regeringskonferencens mandat, har man sat behandlingen af udformningen af den ensartede fremgangsmåde for valg til Europa-Parlamentet på konferencens dagsorden. I denne forbindelse synes det mig, at emnet så vel som mange andre emner vedrørende institutionelle reformer nu henhører under regeringskonferencen. Formandskabet for Rådet kan kun håbe, at det i denne instans vil lykkes at gøre fremskridt i retning af en ensartet fremgangsmåde for valg til Europa-Parlamentet.

Watson
Erkender formandskabet, at der kun er et socialistisk flertal her i Europa-Parlamentet på grund af den måde, som valgsystemet i Det Forenede Kongerige fungerer på? Labour-partiet i Det Forenede Kongerige fik kun 45 % af stemmerne, men har 75 % af Det Forenede Kongeriges pladser her i Parlamentet. Et fælles valgsystem med proportional repræsentation, som det er præciseret i Rom-traktaten, ville ikke blot ændre denne beklagelige tingenes tilstand, det ville også lægge pres på for at få reformeret Det Forenede Kongeriges system, når det gælder de nationale valg, således at Europa ikke længere ville skulle trækkes med britiske regeringer, der kun er valgt af 40 % af dem, som stemmer ved de nationale valg i Det Forenede Kongerige, og som så soleklart ikke er repræsentative for Storbritannien, når det kommer til de europæiske spørgsmål. Derfor vil jeg spørge, om formandskabet ikke kan sikre, at dette spørgsmål bliver stående på regeringskonferencens dagsorden, indtil vi får en løsning?

Fassino
Jeg kan kun understrege, at formandskabet håber, at der vil blive fundet en løsning på regeringskonferencen, ikke fordi man er særlig interesseret i styreformen i Storbritannien, men af institutionelle grunde, der vedrører Den Europæiske Union og dens fremtid.

Elliott
Jeg vil gerne høre, om det italienske formandskab på baggrund af dette spørgsmåls form vil erkende, at det er et indlysende eksempel på et indenrigspolitisk og ikke et europæisk hensyn. Jeg vil tro, at formandskabet vil give mig ret i, at vi er nået langt i retning af at få indført et fælles system. Vi har medlemmer, som er valgt på grundlag af ensartede vælgerkorps, vi afholder valg i samtlige lande på en gang, og så videre. Det, man i virkeligheden ønsker at opnå her, er tilsyneladende, at valgmetoden i alle detaljer skal være præcis den samme. Føler formandskabet ikke, at det ville være utidig indblanding, fordi det ville tvinge landene til for én slags valg at anvende et system, som de ville finde fuldstændig uegnet for alle de andre valg, de afholder? Jeg så gerne, at hvert eneste medlem var valgt her til Europa-Parlamentet på baggrund af vedkommendes engagement og ansvarlighed i forbindelse med det at repræsentere en individuel, geografisk valgkreds, men jeg er ikke så ambitiøs, at jeg vil foreslå, at alle andre skal følge det system, som jeg synes bedst om. Jeg er ganske rede til at lade hvert land bevare det system, det nu foretrækker.

Fassino
Jeg må sige, at forhandlingen, som naturligvis er meget interessant, er ved at tage en lidt diskutabel vending, fordi jeg på replikstadiet, hvis jeg må fremkomme med en personlig vurdering, i alle tilfælde har et vist skøn, da jeg ikke samtidig kan rådføre mig med 15 andre medlemmer. Hvis jeg altså må anlægge en sådan vurdering, finder jeg, at hele den forfatningsdebat, som har løbet i nogen tid, den europæiske institutionelle debat og den institutionelle og forfatningsmæssige debat, som løber i mange lande vedrørende valglovgivningen, bekræfter noget, der er nødvendigt, nemlig at enhver valglov skal udformes efter den type forsamling, der skal vælges, og at man følgelig ved vurderingen af, hvilken valglov der er bedst for Det Europæiske Parlament, og hvorledes man kan nå frem til en ensartet fremgangsmåde, i det væsentlige må holde sig til kriteriet om samhørighed og kompatibilitet mellem det valgsystem, man vælger, og den forsamling, der skal vælges. Jeg tvivler på nytten af at søge at bøje loven om valg til Parlamentet efter ligevægten i dette eller hint land, også fordi vi allerede er 15 og før århundredeskiftet måske bliver 20, og det vil blive svært at finde en valglov, som i alle lande passer fremskridtsfolkene på bekostning af de konservative eller omvendt.
Jeg betvivler i øvrigt, at det vil være hensigtsmæssigt at fastsætte en eller anden form for indbyrdes overensstemmelse mellem valgsystemer, der hviler på et særligt historisk og politisk grundlag, og som gælder for valg til de regionale parlamenter og regionale myndigheder eller for kommunale valg, med det system, der skal vedtages for valg til Europa-Parlamentet.
Jeg tror, at det, hvis man ønsker en ikke forbenet diskussion, men nyttig og frugtbar drøftelse, når man diskuterer Parlamentet, og hvorledes det skal vælges, vil være klogt at tage sit udgangspunkt i samhørigheden mellem den form for forsamling med særlige beføjelser og rettigheder, som Europa-Parlamentet er, og at De bedre end jeg ved, hvilket system der er det mest hensigtsmæssige med henblik på disse beføjelser og rettigheder.

Falconer
Jeg havde faktisk haft hånden oppe i et godt stykke tid, før hr. Elliott kom til. Så jeg blev lidt forbavset over, at han fik ordet. Jeg sætter pris på svarene fra Rådets formand, og det gælder specielt hans svar til hr. Elliott. Det viser, at han ikke accepterer, at stalinistiske liberale synspunkter af denne art skal tvinges ned over hovedet på hele Europa. Det glæder mig meget. Det er et pudsigt synspunkt for de liberale at anlægge under de foreliggende omstændigheder.
Men lad os nu se lidt nærmere på spørgsmålet om »latterlige systemer«. Kan han fortælle os, hvad han opfatter som »latterlige systemer«? Mener han for eksempel, at det system med proportional repræsentation, man bruger i Tyskland, og som har resulteret i, at mere end 1 million stemmer er spildt, hvorved 1 million mennesker har mistet deres indflydelse, er latterligt? Mener han, at det system med proportional repræsentation, man bruger i Frankrig, og som har resulteret i, at 2 millioner stemmer er spildt, er lidt latterligt? Eller mener han, at systemet i hans eget hjemland, Italien, som har resulteret i, at mere end 7 millioner stemmer er spildt - det svarer næsten til Londons indbyggertal - er en smule latterligt? Det er det, som hr. Watson og hans ligesindede prøver at påtvinge alle os andre. Det Forenede Kongerige har tydeligt markeret sig som det land, hvor det laveste antal stemmer går til spilde, når folk går til stemmeurnerne. Folk forstår dette system. De ved, hvad de stemmer for.
(Von Habsburg tog ordet uden mikrofon)

Formanden
Jeg skal bemærke, at alt er muligt, men at der er bestemte regler, hvorefter der efter Rådets svar kun kan være tale om to andre indlæg eller to tillægsspørgsmål. Da der er mange spørgsmål, kan vi kun behandle en del af dem, og hvis vi derfor opholder os for længe ved et enkelt spørgsmål, berøver vi mange kolleger muligheden for at få svar fra Rådet. Jeg beder derfor alle om en smule tolerance og sans for en retfærdig fordeling, også over for de øvrige kolleger.

von Habsburg
Blot for at henlede opmærksomheden på aftalen om, at medlemmer fra forskellige politiske grupper skal have mulighed for at stille tillægsspørgsmål, hvilket ikke var tilfældet lige før.

Formanden
Jeg siger hr. von Habsburg tak, men jeg skal bemærke, at hr. Imaz, der repræsenterer et andet parti end den foregående taler, havde bedt om ordet, men at han senere i sidste øjeblik trak sig tilbage. Da jeg ikke havde andre anmodninger, gav jeg netop ordet til hr. Falconer. Hr. von Habsburgs indvending er følgelig berettiget.
Spørgsmål nr. 3 af Papakyriazis (H-509/96):
Om: Storbritanniens forsøg på at bremse EU's arbejde
Regeringen i Storbritannien har i den seneste måned forhindret, at der har kunnet træffes en række beslutninger (f.eks. det europæiske år mod racisme, mænds og kvinders lige deltagelse i beslutningstagningen, forenkling af fællesskabslovgivningen, beskyttelsen af Fællesskabets økonomiske interesser m.m.) under falsk påberåbelse af nationale interesser.
Kan Rådet oplyse, hvorledes det kan tillade, at en medlemsstat så at sige paralyserer arbejdet i Den Europæiske Union ved at spænde ben for samtlige beslutningstagninger, og som ved sin opførsel vanskeliggør gennemførelsen af traktatens målsætninger? Hvad vil Rådet gøre? Hvorledes vil det løse problemet, og hvilke foranstaltninger har det til hensigt at iværksætte?

Fassino
Dette er et emne, der er blevet drøftet vidt og bredt i de forløbne uger i alle Fællesskabets instanser og har været genstand for overvejelser og forhandlinger i Europa-Parlamentet ved flere lejligheder, og så sent som her i formiddag i forbindelse med kommissionsformands Santers og rådsformand Dinis redegørelser. Det er klart, at det problem, der er opstået i anledning af sagen om de gale køer rejser et spørgsmål, som naturligvis rækker langt ud over selve sagen, nemlig den vanskelige ligevægt, der skal skabes mellem Unionens almindelige interesser og en af dens medlemsstaters særlige legitime interesser. Det er klart, at denne ligevægt og denne forenelighed var ret let at finde, dengang Det Europæiske Fællesskab havde seks medlemmer, men efterhånden er Den Europæiske Union blevet udvidet, nemlig fra seks til ni fra ni til tolv og fra tolv til femten, og før udgangen af dette århundrede vil vi blive tyve eller fireogtyve. Det er følgelig klart, at det, efterhånden som antallet af deltagerne i de beslutninger, der skal træffes, udvides, bliver stadig vanskeligere i hvert enkelt tilfælde at nå til indbyrdes enighed om forhold, der af almindelig interesse for samtlige de involverede parter, og at det bliver stadig mere sandsynligt, at enkelte, selvom det sker ud fra legitime nationale synspunkter, fremmer interesser og hævder standpunkter, der kan vanskeliggøre beslutningstagningen.
Jeg tror, at dette er det virkelige problem, som sagen om de gale køer giver anledning til. Det er ikke noget tilfælde, at et af hovedemnerne på regeringskonferencen er reformen af beslutningstagningsprocesserne, og navnlig hvorledes man skal gå fra afgørelser truffet med enstemmighed til flertalsafgørelser, når man ved, at det også vedrørende disse i alle tilfælde skal lykkes at finde et kompromis mellem Unionens mulighed for at træffe flertalsafgørelser for at gøre dens virke effektivt og samtidig undgå, at dette indebærer, at man påtvinger nogen, der ønsker at gøre en anden opfattelse gældende, noget.
Når dette er problemet - og jeg har nævnt det for ikke at gøre det til noget banalt og undgå at indtage en ensidig holdning - vil jeg sige, at også formandskabet, som det fremgår af spørgsmålet, mener, at den engelske holdning er rent ud sagt lidet forståelig. Selvom det nemlig er lovligt at gøre den beskyttelse af nationale interesser gældende, som Storbritannien finder af største betydning, er det mindre lovligt at lade dette give sig udslag i en strategi med almindelig samarbejdsnægtelse, der bevirker lammelse af Unionens beslutningstagninger på en lang række områder, herunder aldeles fjerntliggende områder, der absolut intet har at gøre med sagen om de gale køer. Jeg erindrer om, at Storbritannien ifølge sit princip om samarbejdsnægtelse har blokeret den Europol-aftale, der kunne afblokeres, vedtagelsen af TACIS-forordningen, som vi har omtalt for et øjeblik siden. Det er muligt, at der nu er sket en holdningsændring, idet den engelske regering i de seneste timer siges at have afblokeret underskrivelsen af samarbejdsaftalerne med Chile og Uzbekistan, der skal finde sted i Firenze. Dette er en absolut positiv beslutning, men den er først blevet truffet i de seneste timer. Indtil for få dage siden syntes også denne blokeret. I alle tilfælde er iværksættelsen af det europæiske år mod racisme og fremmedhad og det udvalg, der skal nedsættes i denne anledning, samt 1.000 andre sager blevet blokeret.
Det er klart, at en sådan holdning er farlig og foruroligende og skaber stadig større forlegenhed i Europa. Det er af denne grund, at det italienske formandskab i Rådet har ladet protokollere en erklæring, som jeg på grund emnets ømtålelige karakter gengiver den fulde ordlyd af: «Pkt. 1. Formandskabet beklager, at den britiske regering fortsat indtager den holdning, at den nægter at samarbejde med hensyn til vedtagelsen af de initiativer, der er fornødne for at sikre den sædvanlige afvikling af Fællesskabets aktiviteter, samt vedtagelsen af hastende foranstaltninger af største betydning. Pkt. 2. Formandskabet betragter denne holdning som skadelig for unionslandenes interesser og i øvrigt egnet til at modvirke Storbritanniens egne interesser, for så vidt som den kan skabe irritation hos medlemsstaterne og hindre bevarelsen af det tillids- og samarbejdsklima, som er nødvendigt for gennemførelsen af de aftaler, der er indgået mellem de forskellige delegationer inden for alle de vigtigste sektorer i Fællesskabets virke. Pkt. 3. Ud over endnu en gang at appellere til de britiske myndigheders fornuft og samarbejdsånd, kræver formandskabet, at samtlige stater respekterer bestemmelsen i traktatens artikel 5, hvorefter enhver medlemsstat afholder sig fra at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af denne traktats målsætning i fare«.
Man kan nu alene håbe, at de britiske myndigheder, også på grund af den delvis positive udvikling i forsøgene på at finde frem til en aftale vedrørende sagen om de gale køer, som man igen har talt om her i formiddag, vil indtage en stadig mere fleksibel holdning og bringe os ud af de sidste ugers dødvande.

Papakyriazis
Jeg takker rådsformanden mange gange for det grundige og analyserende svar, som jeg er helt tilfreds med.
Mere behøvede jeg egentlig ikke at sige, men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at da jeg stillede dette spørgsmål den 5. juni, kunne jeg, hvor klarsynet jeg end var, ikke forudse, hvilke dimensioner spørgsmålet har antaget i dag. Jeg tænker på den forhandling, der fandt sted i morges på højeste plan, og den afgørelse, der blev truffet med overvældende, ja nærmest rystende flertal.
Alt dette viser, at der faktisk er et institutionelt problem. Og jeg nærer stor respekt for og er helt enig i den akademiske, overordnede politiske analyse, De fremlagde; men det er ikke det, der er problemet. Problemet er, at vi ser, at både specifikke spørgsmål og generelle spørgsmål, såsom topmødet i Firenze og regeringskonferencens forløb, stadig påvirkes af det problem, som Majors regering forårsager. Og her er spørgsmålet ikke længere overordnet politisk, det er sandsynligvis heller ikke institutionelt akademisk, det er et spørgsmål om beslutninger og valg.
Jeg bekymrer mig om mine europæiske medborgere bosiddende på Det Forenede Kongeriges øer. Jeg bekymrer mig også om mine europæiske medborgere i hele Den Europæiske Union og om alle borgere i hele verden. Og jeg vil tillade mig at sige - også i min professionelle egenskab af medicinsk professor - at jeg udmærket forstår problemerne forbundet med kogalskaben. Men det er ikke det, problemet drejer sig om. Problemet er, hvad vi gør med denne farlige lammelse af hele vort arbejde.
Hr. formand for Rådet, ud over den beslutning, som De læste op i slutningen af Deres svar, og som jeg glæder mig over, vil jeg bede om endnu en kommentar fra Dem med hensyn til, om der er truffet konkrete foranstaltninger, f.eks. i samarbejde med Kommissionen, og om man har undersøgt mulighederne for at anlægge sag ved Den Europæiske Domstol. Der er flere lande, som gennem tiderne er blevet kaldt - som oftest med urette - EU's sorte får. Jeg ønsker ikke at se Major-regeringen som sort får i Den Europæiske Union.

Fassino
Vedrørende dette sidste spørgsmål holder jeg mig til, hvad rådsformand Dini har sagt i salen her i formiddag. Vi håber dels, at der i de kommende uger vil blive fundet en løsning på spørgsmålet om de gale køer, der gør det muligt at bringe os ud af den øjeblikkelige lammelse og dødvandet og gøre det muligt for Storbritannien at indtage en mere fleksibel holdning i stedet for den nuværende modvilje til at samarbejde, og dels tror vi, at stats- og regeringscheferne, når de mødes i Firenze om 48 timer vil få en politisk egnet anledning til at drøfte problemet og ligeledes, hvad der herefter eventuelt skal ske.

Herman
Jeg stillede her til formiddag formand Dini og derefter formand Santer spørgsmålet. Ingen af dem har naturligvis svaret mig.
Jeg vil gøre et tredje forsøg: hvorfor erkender vi ikke over for en sådan holdning, som De selv lige har betegnet som i fuldstændig modstrid med traktatens ånd, at vi står over for en holdning, man kan ligestille med ikkedeltagelse? I dette tilfælde her, der er et meget specifikt tilfælde, er den britiske holdning en ikke-holdning, altså en ikke-deltagelse, der legitimt bemyndiger Dem til at træffe beslutninger, der er fuldstændig gyldige.
Det er Storbritannien, det er op til at få omstødt disse beslutninger ved Domstolen. Vi ønsker dem held og lykke. Hvorfor gør De det ikke? Og hvad er det for nogle indvendinger, som Deres jurister hidtil har formuleret herimod?

Fassino
Fra et retligt synspunkt er der intet principielt til hinder for at benytte det instrument, som det ærede parlamentsmedlem ønsker. Det, der kræves, er en politisk vurdering. Storbritanniens holdning med samarbejdsnægtelse har bevirket en stærk spændingstilstand i Unionen. Vi finder, at denne tilstand skal overvindes og om muligt løses ved en aftale, der gør det muligt politisk at bringe os ud af denne situation. Det, De anmoder om, synes at være det sidste middel, men førend dette benyttes, søger man med fast overbevisning at løse problemet. Dette er i det hele formandskabets vurdering. Jeg tror ikke, at situationen ville blive roligere ved blot at gå til EF-Domstolen, men at alt ville blive mere kompliceret og spændingen ville stige. Politik er forhandlingens kunst!

Medina Ortega
Hr. formand, efter min mening er hr. Hermans fremstilling af problemet helt korrekt. Det glædede mig at høre rådsformanden, hr. Dinis udtalelser i formiddags, og jeg glæder mig ligeledes over hr. Fassinos fortolkning af situationen. Hr. Fassino har ret, når han siger, at problemet er politisk, men med et juridisk aspekt. Og der er også noget rigtigt i det, hr. Herman sagde. Hvis regeringen i Det Forenede Kongerige overtræder artikel 5 i traktaten om Den Europæiske Union, er der to muligheder: enten indbringer Rådet - eller Kommissionen, da Kommissionen ser ud til at have samme opfattelse - den britiske regering for Domstolen for at få erklæret obstruktionspolitikken ulovlig, eller også erklærer Rådet ganske enkelt, at briterne har afholdt sig fra at stemme.
Jeg mener, at begge muligheder er til stede, men jeg mener også at rådsformanden har ret i, at det i øjeblikket især drejer sig om politik, og at begge elementer skal tages i betragtning. Spørgsmålet begynder efter min mening nu at blive rejst i det rette juridiske perspektiv.

Fassino
Jeg skal blot på ny betone, hvad jeg har sagt. Jeg siger ikke, at det, der omtales, ikke er begrundet fra et retligt legitimt synspunkt, men anerkender dette, og det kan tillige være, at det til en vis grad er et instrument, som man kan blive nødt til at benytte sig af, men jeg betoner, at dette kun skal ske i yderste nødstilfælde, og særlig efter en vurdering af de umiddelbare muligheder. Der foregår i øjeblikket et forsøg på mægling for at finde frem til en aftale, og Det Europæiske Råd indleder sit møde om 48 timer. Jeg tror at disse to omstændigheder bør få os til at søge i Firenze at vurdere, om vi kan komme ud af dette dødvande, og dersom dette ikke lykkes, er, gentager jeg, dette det sted, hvor alle, der kan træffe den mest hensigtsmæssige løsning er til stede, altså det sted, hvor det skal overvejes, hvad der skal gøres.

Formanden
Spørgsmål nr. 4 af Newens (H-0404/96):
Om: Trykkefrihed
Hvilke foranstaltninger kan Rådet - på baggrund af de trusler mod trykkefriheden, der er forbundet med store pressedistributionsvirksomheders stadig hyppigere politik med at nægte at distribuere publikationer med begrænset oplag - træffe for at forhindre diskriminering af sådanne publikationer?

Fassino
Det berørte emne er af enorm betydning. Som vi alle ved, har oplysningen og den fulde ytringsfrihed i alle informationsforhold den største betydning i enhver form for moderne samfund i dag. Det er klart, at vi alle kun kan være enige om, at pluralismen inden for oplysningen er og stadig må være en grundlæggende princip for retsstaten og demokratiet i vore lande og et hvilket som helst andet land. Det ligger derfor i begrebet pluralismen inden for oplysningsvirksomhed, at man på enhver måde eller af rene markedshensyn eller værre på grund af forekomsten af utilstrækkelige eller forkerte regler må undgå et kulturelt forfald eller en forringelse af pluralismen inden for oplysningsvirksomheden.
I det nuværende Europa er vi vidner til et tilsyneladende selvmodsigende forhold - jeg siger tilsyneladende - fordi den kulturelle pluralisme inden for oplysningsvirksomheden på den ene side aldrig er vokset som i disse år - man behøver blot at tænke på antallet af avisoverskrifter af enhver art og antallet af udgivervirksomheder af alle former og kvaliteter, der er blomstret op i de sidste år. På den anden bliver man i alle lande opmærksom på utilstrækkeligheden af de eksisterende regler i lovgivningen og om økonomisk støtte, der er egnet til at sikre, at pluralismen inden for oplysningsvirksomheden, særlig den, der leveres af mindre og mellemstore publikationer, kan sikres effektivt.
Det siger efter min mening sig selv, at Den Europæiske Union og alle dens organer og følgelig også Rådets formandskab har interesse i at handle med alle fornødne og hensigtsmæssige midler for at sikre fuld pluralitet i oplysningsvirksomheden.

Falconer
Jeg vil gerne takke Rådets formand for hans svar. Jeg ville virkelig gerne have det på engelsk, så det kunne bruges til information for omverdenen. Men det rammer ikke rigtig plet, for det, vi spørger om, er: Hvad kan Rådet gøre for at forebygge diskrimination mod publikationer af denne art? Som det er nu, er det for få publikationer med et begrænset oplag, som bliver distribueret af de store distributionsvirksomheder i mediernes verden, og hvis vi tillader, at de få, der findes nu, forsvinder fra hylderne, så bliver det en trist historie. Jeg deler derfor Rådets formands synspunkt vedrørende disse spørgsmål.
Sandheden er, at fusioner og overtagelser giver distributørerne og bladudgiverne en kolossal magt, hvilket indebærer, at disse to karteller sammen kan få tidsskrifter og aviser fjernet fra hylderne, hvis det passer dem. Man vil nok sørge for andre tidsskrifter, såsom pornoblade og andre former for obskøn litteratur - og jeg tænker både på politisk obskøn litteratur og obskønitet i henseende til den menneskelige anstændighed - men man vil hindre distributionen af politiske tidsskrifter, som regnes for fornuftige i ethvert civiliseret samfund. Så det, vi spørger om, er, hvilken indsats Rådet har mulighed for at gøre i denne forbindelse?

Fassino
Jeg kan uden nogen vanskelighed erklære mig enig i det krav, som stilles af det ærede parlamentsmedlem, men jeg vil dog understrege, at det i medfør af traktatens artikel 155 tilkommer Kommissionen at overvåge gennemførelsen af bestemmelserne i traktaten og de bestemmelser, som træffes af institutionerne med hjemmel i denne. Fra dette synspunkt er det Kommissionen, og ikke Rådet, der skal overvåge de eksisterende regler, herunder reglerne vedrørende oplysningsvirksomhed, og i alle tilfælde er det Kommissionen, der skal fremsætte forslag. Rådet kan for sit vedkommende kun erklære sig enigt i det af det ærede parlamentsmedlem fremsatte krav og se frem til, at Kommissionen fremsætter forslagene.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 5.
Spørgsmål nr. 6 af Theonas (H-0407/96):
Om: Spændingen i Kosovo
Albansksprogede grupperingers bombninger for nylig i forstæder til Pristina og sammenstødene i det nordøstlige Bosnien mellem muslimer og serbiske bosniere har ført til en genopflamning af følelserne i disse konflikters arnesteder og har dermed givet anledning til en velbegrundet frygt for, at de katastrofale begivenheder i området skal gentage sig. Den spændte situation i Kosovo bringer på ny frygten efter indgåelsen af Dayton-aftalen i hu, idet denne aftales mange uklare punkter og dens omfattende territoriale og forfatningsmæssige mangler har gjort dens overholdelse usikker og sået tvivl om dens bidrag til en faktisk og stabil fred i området.
Agter Rådet at tage initiativ til tilbagetrækning af alle fremmede tropper fra området, sådan at befolkningerne kan løse deres stridigheder med fredelige midler og på retfærdige vilkår under sådanne betingelser, at de står på lige fod, og uden fremmed indgriben, for på denne måde at undgå, at konflikterne blusser op og nye arnesteder skabes?

Fassino
Dette er et meget ømtåleligt emne af stor betydning. Vi ved alle, at der i Kosovo-regionen i årevis har fandtes et uløst problem vedrørende beskyttelsen af rettighederne for den albanske befolkning, der lever i denne region, og som endda udgør flertallet i den. Nu vil jeg ikke indlede en almindelig drøftelse, idet jeg naturligvis vil holde mig til spørgsmålet. Den ærede spørger henviser udtrykkeligt til Dayton-aftalen. Vel, jeg vil - og jeg ved ikke, om det er med rette eller ej men går ud fra at det er det - understrege, at Dayton-aftalen vedrører genoprettelsen af freden i Bosnien-Herzegovina, og at situationen i Kosovo og andre mulige arnesteder for kriser i regionen ikke direkte er omhandlet i og reguleret ved Daytonog Paris-aftalerne.
Det er dog klart for alle og har dog stået alle, der har undertegnet fredsaftalen i Dayton, og alle her i salen klart, at stabilitet og fred i Balkan ikke blot afhænger af fuld overholdelse af det, der er blevet sagt og underskrevet i Dayton, men også af en politik, som er egnet til at sikre alle de etniske, religiøse og nationale samfund i Balkan-området.
Der er ingen tvivl om, at Kosovo i længere tid har været et arnested. Europa-Parlamentet og de skiftende formandskaber har ikke undladt meget ofte at give udtryk for bekymring vedrørende den situation, der var opstået, eller var ved at opstå i Kosovo, de talrige episoder, der gav anledning til spændinger og til tider åben undertrykkelse af den albanske befolkning. I denne henseende gentager jeg her, hvad der ved mange tidligere lejligheder er blevet fastslået af Rådet, og hvad der også svarer til talrige meningstilkendegivelser fra EuropaParlamentet, nemlig kravet til Forbundsrepublikken Jugoslavien om at handle i overensstemmelse med de folkeretlige principper, der er fastlagt ved Paris-overenskomsten og de internationale overenskomster om mindretallenes rettigheder i samfundene til fuld beskyttelse og overholdelse af de rettigheder, der tilkommer albanerne i Kosovo.
Jeg erindrer endvidere om, at situationen i Kosovo også udtrykkeligt følges af arbejdsgruppen vedrørende mindretallene i det tidligere Jugoslavien med hr. Lutz som formand inden for den fredsmission, som i øjeblikket ledes af den høje repræsentant for Det Europæiske Råd, Carl Bildt. Jeg erindrer om, at det i sin tid udtrykkeligt blev fastsat, at det var en betingelse for den gradvise forbedring af forbindelserne mellem Den Europæiske Union og Forbundsrepublikken Jugoslavien - jeg citerer ordret - at der skulle herske »absolut respekt for menneskerettighederne, mindretallenes rettigheder, alle flygtninges og fordrevnes ret til at vende tilbage samt at der tilkendtes Kosovo ret til selvstyre inden for Forbundsrepublikken Jugoslavien«. Endnu under det besøg, som kommissionsformand Santer og rådsformand Dini aflagde hovedstæderne i største stater i området den 7. og 8. juni, undlod man ikke at foreholde myndighederne i Belgrad problemets ømtålelige karakter, og at de skulle overholde den regel, om man vil, at forbindelserne med Den Europæiske Union skulle forbedres. Dette omtaltes også på den internationale konference i Firenze for nogle dage siden, og formandskabet er forpligtet til i indforståelse og samarbejde med Unionens andre organer at virke for, at rettighederne for albanerne i Kosovo respekteres, og at man når frem til en løsning af problemet, der sikrer overholdelsen af mindretallenes rettigheder og beskyttelsen af den enkeltes og de kollektive rettigheder for dem, der bor i dette område.

Theonas
Jeg takker formanden for hans svar, som i hvert fald var langt. Jeg vil imidlertid gøre opmærksom på, at Dayton-aftalen ikke kan løse Kosovo-problemet; men jeg tror, at den ånd, der ligger til grund for den, kan påvirke den situation, som er ved at opstå i Kosovo, i betragtning af de seneste begivenheder i selve Albanien, den måde, hvorpå den albanske regering håndterer situationen i området, og den fjendtlighed, der generelt udvises over for serberne. Måske burde det understreges, at mindretallenes rettigheder også omfatter den serbiske befolkning i Kosovo. Hver gang den udsættes for terrorhandlinger, tilkendegiver vi nemlig ikke med et eneste ord vor sympati med disse ofre for terrorhandlinger i Kosovo.
Jeg mener derfor, vi bør være forsigtige, og at Den Europæiske Union på grundlag af ånden i Dayton-aftalen bør bidrage til at hindre, at der skabes nye arnesteder i Kosovo, som vil flytte krigen længere sydpå på Balkan.

Fassino
Jeg er enig i de betragtninger, der er blevet fremsat det er - som jeg også selv har sagt - at gennemførelsen af Dayton-aftalerne, selvom tilfældet Kosovo ikke er nævnt udtrykkeligt i disse, kræver en videre ramme af stabilitet, hvilket betyder, at man også skal arbejde for en løsning af Kosovo-problemet.
Jeg er enig i denne vurdering og gentager, at formandskabet har pligt til at handle i alle instanser for at fremme denne løsning.

von Habsburg
Hr. statssekretær, først vil jeg gerne takke Dem for Deres klare svar. Men i forbindelse med Kosovo vil jeg gerne komme med en bemærkning. De læste her særdeles vellydende erklæringer op for os, hvori det kræves, at man omsider overholder menneskerettighederne. Men vi har et troværdighedsproblem, for vi har truet med alt muligt, men aldrig rigtig gjort alvor af det!
Mener De ikke, hr. statssekretær, at det nu var på tide at statuere et reelt eksempel i Kosovo, nemlig her troværdigt gå ind for det albanske flertals selvbestemmelsesret eller i det mindste for beskyttelsen af det, for at i det mindste Den Europæiske Union for alvor går ind for noget? Vi afgiver på den ene side erklæringer, på den anden side lempes sanktionerne mere og mere, og serbernes chikanerier fortsætter. De griner jo bare ad os!
Hr. statssekretær, det ville da være af afgørende betydning, at vi omsider blev troværdige. Mener De ikke, at dette ville være en god anledning?

Fassino
Jeg er enig med Dem, og jeg tror at det er rigtigt at problemet naturligvis består i, hvorledes det skal ske på den mest effektive måde. Der er ingen tvivl om, at der skal udfoldes et målrettet og klart virke over for Belgrad med henblik på klart at tilkendegive det internationale samfunds bekymring for og utilfredshed med albanernes øjeblikkelige situation i Kosovo, og der er heller ikke tvivl om, at man ikke kan begrænse sig til denne erklæring, men at man tillige må handle således, at handling kommer til at følge på ord, og at der sker noget politisk, som ændrer situationen.
Det drejer sig om at gøre dette så effektivt som muligt. Jeg vil ikke lægge skjul på, at komplikationerne og vanskelighederne ved at gøre dette til beskyttelse af albanerne i Kosovo er blevet vanskeliggjort af krigen i Bosnien og hele det tidligere Jugoslavien i de sidste fire år. Det er nemlig klart, at rammerne for spændinger, konflikter og åben krig i hele dette område har gjort alting mere indviklet og vanskeligt og følgelig bestemt ej heller forenklet problemet vedrørende Kosovo og de albanere, som lever dér.
I alle tilfælde er jeg enig med Dem, og formandskabet er forpligtet til at handle for og arbejde på, at dette problem angribes troværdigt.

Posselt
Hr. formand, sammenbruddet i Jugoslavien udløstes jo i Kosovo, da en million serbere marcherede op i 1989 og da selvstændigheden ophævedes. Hvorfor er Kosovo så trådt i baggrunden? Fordi Kosovo-albanerne, som for øvrigt ikke er et mindretal, men flertallet i Kosovo, ikke brugte magt og bevidst valgte ikke at gøre det.
Jeg ser en farlig udvikling. Hvis man nemlig straffer dette flertal, det albanske flertal, fordi de valgte ikke at bruge magt, vil det blive et magtens budskab for dette område. Derfor er jeg af den mening, at vi har brug for en Kosovo-konference, idet man har begået den fejl at undlade at gøre Kosovo til betingelsen for at ville anerkende resten af Jugoslavien. Desuden tror jeg, at man dér skal holde valg under tilstedeværelse af internationale observatører. Jeg anser det for særdeles nødvendigt, at man griber ind her, før der kommer en katastrofe. Det har man hidtil kun gjort i ét tilfælde i dette område, nemlig i Makedonien, og dér hjalp det. Man bør virkelig træffe forebyggende foranstaltninger, ellers vil der blive brugt magt dér, og det bliver i stor udstrækning, som en steppebrand.

Fassino
Det er helt sandt, at begivenhederne i Balkan i de sidste år har haft deres oprindelige udspring i Kosovo og med undertrykkelsen af Kosovo og afskaffelse af selvstyret i dette Vojvodina, som indledte krisen i det tidligere Jugoslavien. Der er følgelig ikke tvivl om, at dette arnested for konflikter ikke er marginalt, og at det naturligvis ikke blot er affødt af begivenhederne i de sidste år, men tværtimod et arnested, som har eksisteret i lange tider. Vi er fuldt bekendt med 1900-tallets historie. Albanernes og Kosovos problemer har gentagne gange givet grund til konflikter og spændinger.
Alt dette forekommer mig yderligere at kræve og udføre et virke for opnåelse af en politisk løsning på problemet.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 7.
Spørgsmål nr. 8 af Lomas (H-0410/96):
Om: Huseyin Kokus død
Vil Rådet anmode de kompetente tyrkiske myndigheder om oplysninger om Huseyin Kokus dødsfald? Siden hans arrestation i Elbiston den 20. oktober 1994 hørte man ikke noget fra fangen, før den 27. april 1995, da politiet meddelte hans kone, at man havde fundet hans lig. Hans kone og familie har aldrig fået flere oplysninger.

Fassino
Mit svar på dette spørgsmål falder i to dele. Dels har Rådet kun få og utilstrækkelige oplysninger om dette særlige tilfælde, og dels bekræfter denne sag og tillige de vanskeligheder, formandskabet er stødt på, med hensyn til at få oplysninger til sin bedømmelse efter min opfattelse den skrøbelige karakter af situationen i Tyrkiet og nødvendigheden af at formandskabet og mere generelt Den Europæiske Union handler over for den tyrkiske regering med krav under udøvelse af alle former for pression om, at menneskerettighederne, de fundamentale demokratiske rettigheder, de fundamentale rettigheder og principper for retsstaten, der gælder for livet i Unionen, respekteres, og at de er en afgørende forudsætning for, at et land kan tilhøre Unionen og, som det er tilfældet for Tyrkiets vedkommende, opretholde privilegerede forbindelser med denne, idet der mellem Tyrkiet og Den Europæiske Union er underskrevet en aftale om en toldunion.
Jeg erindrer desuden om, at dette kriterium, nemlig kriteriet om fuld retsstatsprincipperne hos alle, der enten er medlemmer af Den Europæiske Union, eller med hvem denne etablerer samarbejds- eller associeringsaftaler, er blevet gentaget på konferencen i Barcelona, gentaget i den afsluttende erklæring på middelhavsforumet i Ravello og gentaget adskillige gange ved de kontakter og møder, der er afholdt mellem Den Europæiske Union og dens organer og de tyrkiske myndigheder. Selvom man tager til efterretning, at den pression, som Den Europæiske Union og det internationale samfund har udøvet, har vist visse resultater, som f.eks. delvise forfatningsændringer i retning af en mere klar respekt for de grundlæggende frihedsrettigheder og demokratiske principper, finder vi fortsat, at vi må være på vagt, og formandskabet er fortsat tro over for sin forpligtelse til at fortsætte sit virke for overvågning og pression over for Tyrkiet og alle andre lande, der krænker menneskerettighederne.

Lomas
Jeg er overbevist om, at Rådet vil kunne sætte sig ind i den desperation, den myrdedes familie føler. Jeg tror ikke, at de ville bruge udtrykket »følsomt«, som Rådet anvendte. Den sidste gang, de så ham i live, var han i politiets varetægt. Nu ved vi jo desværre, at det kun alt for ofte sker i Tyrkiet, at politiet og militæret myrder borgere i landet.
Men blot fordømmelse i generelle vendinger - som jo er en nødvendig reaktion - er faktisk ikke nok. Jeg vil bede Rådet om at anmode den tyrkiske regering - specielt da vi jo nu har indgået denne toldunion, som efter det, vi fik at vide, ville forbedre menneskerettighedssituationen i Tyrkiet - om at foranledige, at der bliver gennemført en ordentlig undersøgelse af, hvordan en mand kan dø, mens han er i politiets varetægt, hvorefter hans lig bliver overgivet til familien seks måneder senere, idet man fortæller, at det er blevet fundet i en eller anden skov, og at politiet havde ikke noget med det at gøre. Det er bare så åbenlyst usandsynligt. Jeg vil bede Rådet om at lægge sig i selen for at få opklaret denne konkrete sag, og ikke blot komme med nogle generelle, fordømmende udtalelser.

Fassino
Jeg accepterer uden videre anmodningen om at anstille en særlig undersøgelse af dette tilfælde, og jeg enig med det ærede parlamentsmedlem i, at underskrivelsen af traktaten om toldunionen med Tyrkiet ikke blot ikke fritager Europa fra at være på vagt, men tværtimod til at være endnu mere agtpågivende.
Jeg har allerede haft lejlighed til at tale om problemet før, men jeg vil anvende endnu et minut på at give udtryk for min overbevisning, nemlig at Den Europæiske Union ved underskrivelsen af aftalen om toldunionen med Tyrkiet efter en meget lang og kompleks debat, hvori Europa-Parlamentet har deltaget meget aktivt, med stillingtagen til talrige punkter, ikke har gjort dette, fordi Unionen havde konstateret, at alle problemer vedrørende rettigheder og demokrati i Tyrkiet var løst, men tværtimod netop med den modsatte begrundelse idet den vel var helt klar over, at der fandtes problemer med rettigheder og demokrati i Tyrkiet, men fandt, at det bedste middel til påvirke landet til at løse disse problemer positivt og overvinde de begrænsninger og de selvmodsigende forhold, der endnu findes på det demokratiske område og vedrørende rettighederne, var et stærkt udgangspunkt for Europa. For at sige det klarere: Når der er problemer med demokrati og rettigheder, som ikke er løst i forhold til et land, kan man vælge to strategier af modsat karakter, som begge er legitime og begrundede, nemlig en, der uddyber den politiske og økonomiske og alle andre former for isolation, og en, der i stedet for bevirker en form for demokratisk kontaminering og befæstelse af de forpligtelser, som landet skal yde til gengæld.
Den Europæiske Union har over for Tyrkiet valgt ikke en isolationspolitik, der måske ikke havde været effektiv, men en linje med demokratisk kontaminering og befæstigelse i håb om, at Tyrkiet, dersom det integreres i Europa yderligere vil tilnærme sig dette og så meget mere vil tilskyndes til at indføre europæiske standarder på de demokratiske rettigheders område. Dette er naturligvis ikke blot et håb, det er et mål, som Den Europæiske Union handler for under anvendelse af alle de fornødne former for pression.

Lindqvist
Hr. formand, hvad spørgeren bringer på bane er blot ét eksempel på situationen i Tyrkiet. For ganske nylig blev der gennemført en Habitat-konference i Tyrkiet, hvor det også blev vist, hvilke metoder politiet benytter over for kurdiske og tyrkiske borgere.
Jeg vil gerne spørge, om Rådet ikke drager nogle konklusioner af den vurdering, som hr. Fassino siger det foretog i forbindelse med toldunionsaftalen med Tyrkiet. Denne vurdering gik jo, som De sagde, ud på, at det var bedst at indgå aftalen med Tyrkiet og derefter påvirke landet ad den vej. Nu er der gået et antal måneder. Har nogen af os, og har nogen i Rådet, set nogen forbedring, når det gælder menneskerettigheder, demokrati og ytringsfrihed? Jeg har ikke set nogen.
Afslutningsvis vil gerne stille følgende spørgsmål: Hvis der ikke sker en forbedring - sådan som Parlamentet og EU krævede som betingelse for at indgå toldunionsaftalen med Tyrkiet - er Rådet så parat til at annullere aftalen?

Fassino
Jeg tror ikke, at det er denne fortolkning, man skal anlægge af mine tanker, og jeg tror ikke, at dette er, hvad Den Europæiske Union vil. Jeg mener ikke, at ræsonnementet bør være af rent retlig karakter, og at der fra et retligt synspunkt er tale om fortolkning af suspensive betingelser, men at der må anlægges en politisk vurdering. I det øjeblik, hvor Europa, jeg gentager, efter en meget brydsom debat valgte at underskrive aftalen om toldunionen med Tyrkiet, har gjort dette i den overbevisning, at en høj grad af involvering af Tyrkiet i Den Europæiske Unions liv og en stærkere tilknytning af Tyrkiet til Europa, kunne påvirke landet til at indføre europæiske standarder, først og fremmest med hensyn til demokratiske rettigheder og menneskerettigheder. Når man har anlagt denne vurdering, er det klart, at Den Europæiske Union føler sig forpligtet til at handle på alle måder og med alle pressions- og overtalelsesmidler for at påvirke den tyrkiske regering til at handle efter en mere udbygget demokratisk udviklingslinje. Hvis vi senere mødes med fuldstændig ligegyldighed, vil de vurderinger og betragtninger, det ærede parlamentsmedlem har givet udtryk for, naturligvis blive anlagt, men i øjeblikket finder jeg at vi endnu er i en fase, hvor der handles positivt for at opnå de garantier af den tyrkiske regering, som hidtil ikke er opnået.

Falconer
Hr. formand, jeg forstår, at De nægter mig ret til at stille et tillægsspørgsmål til Rådet på baggrund af det spørgsmål, som hr. Lomas stillede, fordi jeg tidligere har stillet et tillægsspørgsmål til et andet spørgsmål til Rådet. Der er ikke noget i forretningsordenen, som hindrer mig i det. Denne beslutning er baseret på en fortolkning af det, der står i forretningsordenen, en fortolkning som det personale, der sidder til venstre for Dem, står for.
Hr. formand, det er forkert. Jeg vil derfor bede Dem om at henvise dette spørgsmål til Udvalget for Forretningsordenen, Valgs Prøvelse og Medlemmernes Immunitet, for det, De siger, er, at det er i orden, at nogle medlemmer kommer her og stiller deres egne spørgsmål og så tager afsted, mens vi andre - som er interesserede i en række forskellige emner - ikke har ret til at stille et tillægsspørgsmål, som har interesse for det medlem, som oprindeligt stillede spørgsmålet.

Formanden
Forretningsordenen er meget streng på dette punkt. Jeg vil efterkomme hr. Falconers anmodning om at henstille til Udvalget for Forretningsordenen at ændre den. Der er dog tale om en mulighed, som er givet under et - dvs. samlet - for at kunne stille spørgsmål. De har allerede stillet ét, og jeg må derfor nægte Dem ordet, ikke blot af hensyn til forretningsordenen, men fordi der er stillet mange spørgsmål af kolleger, som har skrevet dem for lang tid siden, og som desværre ikke vil kunne få svar, fordi de tilstedeværende tager tiden fra dem, der har stillet spørgsmålene. Men, hr. Falconer, jeg vil forelægge spørgsmålet for Udvalget for Forretningsordenen. Vi må imidlertid nu gå over til det næste spørgsmål.
Spørgsmål nr. 9 af Kranidiotis (H-0415/96):
Om: Di Robertos rapport om Cypern
Det italienske formandskab havde i januar udpeget ambassadør di Roberto som sin særlige repræsentant i forbindelse med Cypern-spørgsmålet.
Di Roberto besøgte de berørte parter, lyttede til deres synspunkter og aflagde i april rapport herom til Rådet.
Kan Rådet give nærmere oplysninger om di Robertos beretning, og hvordan den blev modtaget af de berørte parter, Rådets seneste møder og drøftelser med parterne samt de overvejelser, der gøres om at fortsætte og højne Rådets indsats i lyset af Irlands overtagelse af formandskabet?

Fassino
Også dette er en politisk sag af særlig ømtålelig karakter. Vi ved alle, at Cypern-problemet har eksisteret i en lang årrække, og at Den Europæiske Union i mange år under sine forskellige formandskaber har iværksat mæglingsforsøg for at nå frem til en løsning, i øvrigt mæglingsforsøg, der ikke blot er blevet gjort alene af Den Europæiske Union, men tillige af FN, forskellige regeringer, herunder navnlig USA's.
Ambassadør Di Roberto har for det italienske formandskab udført talrige missioner på Cypern og de største hovedstæder i Den Europæiske Union og tillige holdt sig i kontakt med de væsentligste regeringer, herunder USA's, der er interesseret i løsningen af denne krise.
Man anmoder om en redegørelse vedrørende denne sag, og jeg vil derfor, omend kortfattet, redegøre for alt det arbejde, som hidtil er udført af ambassadør Di Roberto, og som vil blive fortsat under det kommende formandskab, ikke længere af ambassadør Di Roberto men af en særlig repræsentant for det irske formandskab, som allerede er udpeget. Ambassadør Di Roberto har opnået følgende resultater: for så vidt angår sikkerheden er dette aspekt blevet anset for væsentligt og prioriteret af begge parter, og de tyrkiske cyprioter har fastholdt deres stilling med hensyn til gyldigheden af den sikkerhedstraktat, der i sin tid blev underskrevet, mens præsident Cleribes til tider har vist åbenhed og beredvillighed i forbindelse med spørgsmålet om afmilitarisering under tilstedeværelse af en multinational styrke.
For så vidt angår institutionerne står retningslinjerne i FN's beslutning fast. I denne kræves oprettelse af en føderation med ét enkelt borgerskab på grundlag af princippet om opretholdelse af to zoner, to samfund og politisk ligestilling af de to parter. Bestræbelserne for at gennemføre dette, som principielt accepteres af begge parter, har dog endnu ikke båret mærkbare frugter. Der hersker dels frygt for, at man kommer frem til en eller anden form for anerkendelse af tyrkisk-cypriotiske identitet, og på den anden side frygt for, at en forenet ø ikke giver de tyrkiske cyprioter tilstrækkelige garantier.
Præsident Cleribes har nævnt en overgangsperiode for gennemførelsen af den frie bevægelighed for alle cypriotiske borgere på den genforenede ø, og der skal ligeledes ske uddybelse af et andet forslag, der er fremsat af de tyrkiske cyprioter, om en kantonstruktur for øen.
Hvad angår genoptagelsen af dialogen mellem de to samfund har den tyrkisk-cypriotiske leder trods mange vanskeligheder for nylig på ny bekræftet, at man er rede til at genoptage dialogen mellem institutionerne uden at stille betingelser. For så vidt angår Tyrkiets indstilling til Den Europæiske Unions rolle på Cypern er man i Ankara traditionelt ikke gunstigt indstillet over for et virke fra Unionens side, men man skimter dog en mulighed for, at Ankara vil tillægge Unionen en rolle som formidler.
Af meget stor og afgørende betydning for en hvilken som helst løsning er fortsat en koordinering mellem Den Europæiske Union og USA. For så vidt angår fortsættelsen af ambassadør Di Robertos virke har det irske formandskab, som jeg lige har nævnt, efter hvad vi har fået oplyst, til hensigt at fortsætte med sin egen repræsentant med funktion som mægler, og der er også allerede udpeget en irsk diplomat. Det er klart, at det irske formandskab skal fortsætte det virke, der er udfoldet af det italienske formandskab i de sidste seks måneder, og handle i nær kontakt med trojkaen for at finde frem til alle de muligheder for en løsning, der måtte findes. Jeg erindrer tillige om, at en positiv, omend indirekte medvirken til en løsning af dette spørgsmål, som dog ikke synes mig at stå for døren, kan følge af gennemførelsen af de aktiviteter, der er fastlagt i det EuroMiddelhavspartnerskab, der blev besluttet i Barcelona.

Kranidiotis
Jeg vil gerne takke formanden for hans svar. Jeg er desværre nødt til at sige, at resultaterne af Di Robertos mission ikke blev, som vi havde forventet. Jeg forstår de problemer, som både det italienske formandskab og Di Roberto selv har haft, og at de på trods af deres gode hensigter ikke havde held med deres arbejde på grund af andre medlemsstaters reaktioner og initiativer, som i sidste instans undergravede det italienske formandskabs eget initiativ. Men det glæder mig, at det irske formandskab vil føre dette initiativ videre.
Jeg vil imidlertid gerne bemærke følgende, som også gælder som et spørgsmål: Som bekendt mener EuropaParlamentet - sådan som det også kommer til udtryk i en beslutning - at Den Europæiske Union bør tage et globalt initiativ til løsning af det cypriotiske spørgsmål, et initiativ i form af en fælles aktion, og ikke blot formandskabet, der sender en repræsentant ud for at overvåge situationen. Vi mener, at tiden er inde til, at Den Europæiske Union påtager sig sit ansvar og skrider til vedtagelsen af en fælles aktion, der ikke blot omfatter en koordinator for det cypriotiske spørgsmål, men også ideer til samarbejdsprogrammer for græsk-cyprioter og tyrkisk-cyprioter og - hvorfor ikke - et forslag til løsning af det cypriotiske problem, der bygger dels på FN's resolutioner, dels på EF's retsorden, eftersom Cypern er på vej mod optagelse i Den Europæiske Union. Som aftalt vil det deltage i den næste udvidelse, og forhandlingerne herom vil blive indledt seks måneder efter regeringskonferencen.

Fassino
Jeg kan naturligvis kun erklære mig enig i anmodningen om at fremme et mere effektivt og mere vidtfavnende initiativ, og det vil naturligvis komme til at påhvile den irske regering at konstatere, om det er muligt at iværksætte et sådant. Må det være tilladt mig at fremsætte en betragtning, som gælder denne såvel denne sag som enhver anden konfliktsituation. I dette tilfælde, eller i hvert fald i denne fase, står vi ikke over for en blodig konflikt, men en politisk konflikt, selvom den tidligere har været blodig.
En mæglingsaktion er effektiv for så vidt deltagerne i konflikten i et vist omfang er rede til at indgå forlig, men det skal siges klart, at freden aldrig er noget, der kommer udefra, den skal komme indefra, og hvis de krigsførende ikke lader sig overbevise om, at det er bedst at slutte fred, hører krigen ikke op. Og dette gælder enhver form for konflikt. Det er følgelig rigtigt på enhver måde at søge at gennemføre en mæglingsaktion og et indgreb fra det internationale samfunds side, og ve det internationale samfund, der ser passivt til eller indtager en afventende holdning. Jeg er helt enig i det ærede græske parlamentsmedlems anmodning om, at der søges gjort fremskridt inden for Den Europæiske Unions initiativ, men jeg understreger, at mæglingsaktionen på Cypern som i så mange andre situationer har måttet tage hensyn til en vedvarende, rodfæstet og ringe beredvillighed hos parterne til at lytte til og acceptere de mæglingsforslag, som blev fremsat af mæglerne. Vi håber, at situationen vil bedre sig i fremtiden.

Theonas
Også jeg vil gerne takke formanden.
Jeg vil gerne sige, at også Parlamentet så positivt på udpegelsen af Di Roberto som mægler og formandskabets repræsentant, der havde til opgave at hjælpe med løsningen af det cypriotiske problem. Og jeg finder det lige så positivt, at denne taktik vil blive videreført af det irske formandskab.
Jeg vil imidlertid gerne spørge formanden, om Di Robertos intervention har givet noget resultat, som det irske formandskabs nye mægler kan bygge videre på i sit arbejde.
Og en anden ting. Mens Di Roberto var udpeget som mægler, kom de bekendte udtalelser fra Denktash om de savnede græskcyprioters skæbne på Cypern. Har Di Roberto beskæftiget sig med dette spørgsmål, og hvad indeholder hans rapport herom, hvis der findes en sådan?

Fassino
Ambassadør Di Roberto har naturligvis bemærket en lang række forhold af betydning for vurderingen og erkendelsen, som er samlet i en rapport, der er blevet forelagt på et rådsmøde om almindelige anliggender, og forelagt COREPER i ajourført form. De 15 unionslande er i øvrigt i besiddelse af alle oplysninger, der er nødvendige for vurderingen, og af disse fremgår de resultater, på grundlag af hvilke det irske formandskab vil starte under opfølgningen af mæglingsaktionen, herunder problemet om de forsvundne.

Falconer
Jeg ønsker blot, at Europa-Parlamentet skal vide, at jeg bliver her netop med dette formål. Med Deres absurde afgørelse på baggrund af det absurde råd, De fik fra det personale, De har ved Deres side - som jo ellers er pæne og venlige mennesker - har De nægtet repræsentanter for EuropaParlamentet muligheden for at stille et nyt tillægsspørgsmål. Jeg håber, at det er blevet ført til protokol.

Formanden
Spørgsmål nr. 10 af Vieira (H-0418/96):
Om: POSEIMA
POSEIMA er et program af stor betydning for de autonome regioner, Madeira og Azorerne. Det indeholder forskellige foranstaltninger til fordel for landbrug, fiskeri, industri, energi, forbrug, miljø og beskatning m.m.
Der er grund til at forvente, at Kommissionen vil søge at lade programmet fortsætte, idet der i planerne generelt ikke nævnes nogen frist for dets udløb. Der er dog i visse tilfælde nævnt nogle perioder for ydelse af støtte såsom for eksempel i forbindelse med de yderligere omkostninger for søtransport af olieprodukter.
Det ville dog også være formålstjenligt at lade andre produkter, der har stor betydning for disse afsidesliggende regioners økonomi, såsom gødning til landbruget, byggemateriel (cement, træ, tegl, glas m.m.) foderstofkomponenter og andre, som endnu ikke er taget op til overvejelse, indgå i POSEIMA.
Agter Rådet at forbedre POSEIMAs effektivitet, idet den støtter de yderligere omkostninger i forbindelse med transport af olieprodukter, forlænger støtteperioden for andre produkter og optager yderligere produkter (se ovennævnte), der er nødvendige for økonomien, i programmet?

Fassino
Rådet er naturligvis af den samme opfattelse, som er kommet til udtryk i spørgsmålet, vedrørende nytten af POSEIMA-programmet, der blev vedtaget i 1991 med henblik på at råde bod, at Madeira og Azorerne er afsides beliggende øer. Men vi må dog som det allerede er sket i andre tilfælde, fremhæve, at det tilkommer Kommissionen at fremsætte forslag på området, og at den hidtil ikke har forelagt Kommissionen noget forslag om at forlænge fristerne eller udstrække de eksisterende forholdsregler til at omfatte andre produkter end dem, der er omhandlet i de gældende regler. Fra et almemt synspunkt er der følgelig intet til hinder for at efterkomme de anmodninger, der er tale om i hr. Vieiras spørgsmål. Problemet er, at disse anmodninger skal følges af Kommissionen, og at de som sådanne skal fremsættes i form af et forslag, der forelægges Rådet, hvilket endnu ikke er sket.

Vieira
Hr. formand, jeg takker for Rådets redegørelse, men det undrer mig, at Kommissionen endnu ikke har meddelt Rådet, at støtteperioden for de yderligere omkostninger i forbindelse med transport af olieprodukter udløb i 1994. Jeg anmoder Rådet om at oplyse, om det agter at lade dette program fortsætte også efter 1999, eller om der er gjort indsigelser mod en forlængelse af dette program, der som sagt er af stor betydning for de afsidesliggende regioner, Madeira og Azorerne.

Fassino
Det kan forekomme mærkværdigt, at Kommissionen endnu ikke har fremsat forslag, men således forholder det sig, og jeg kan ikke sige det på anden måde, end at Kommissionen ikke har fremsat forslag om det spørgsmål, De har rejst. Dersom Kommissionen fremsætter forslag og tillige begrunder dem, er der principielt intet til hinder for, at Rådet behandler dem positivt og accepterer dem. Men det tilkommer ikke Rådet hverken at fremsætte forslagene eller begrunde dem. Dette hører under Kommissionen, men jeg er i øvrigt enig med Dem i, at det er nødvendigt at henvende sig til Kommissionen.
Jeg skal tillige sige noget andet, nemlig at Europa-Parlamentet, når der opstår sager som denne - og der har allerede været andre - må siges at have mange flere pressionsmidler end Rådet med henblik på fremsættelse af forslag. Jeg siger dette, fordi Europa-Parlamentets manglende beføjelser er et emne, der går igen, og der er ikke tvivl om, at det har utilstrækkelige beføjelser, og alle her i salen ved, at det italienske formandskab på regeringskonferencen har kæmpet og fortsat kæmper for øgede beføjelser til Parlamentet, men det står utvivlsomt i dets magt at udøve politisk pression på Kommissionen, særlig med henblik på fremsættelse af bestemte forslag, hvilket kan gøres af Parlamentet og de enkelte parlamentsmedlemmer, og det ville måske være umagen værd at benytte disse muligheder på mere beslutsom vis.

Formanden
Jeg afbryder forhandlingen om spørgsmålene. Men det påhviler endnu hr. Fassino at give hr. Falconer svar på et spørgsmål, der står åbent fra de foregående forhandlinger.

Fassino
Kontorerne er gået i gang med at give mig alle muligheder for straks at give et svar, således som jeg havde lovet hr. Falconer. Vi kan give hr. Falconer en skriftlig redegørelse, som formentlig vil være mere nøjagtig og udtømmende end, hvad jeg kan give mundtligt her ved at improvisere. Jeg mener, at denne redegørelse behandler alle de ønskede forhold af betydning for vurderingen, og dersom hr. Falconer ikke er tilfreds hermed, kan vi vende tilbage til emnet i den følgende spørgetid.

Formanden
Vi har således også stillet hr. Falconer tilfreds.
Jeg siger hjertelig tak til rådsformanden for samarbejdet og den beredvillighed, han har lagt for dagen i de seneste måneder.
De spørgsmål, som det ikke har været muligt at besvare, vil blive besvaret skriftligt.
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.05 og genoptaget kl. 21.00)

Den Nordiske Pasunion, EØS og
Schengen-konventionen - Visby-topmødet
Formanden
Kære kolleger, hvis De ikke har nogen indvendinger, vil vi nu indlede vort møde. Som De ved, er vi udsat for illoyal konkurrence fra en sportsbegivenhed - jeg hilser så meget desto mere rådsformandskabet - og vi har også en rigtig sommeraften, men vi har ligeledes et meget alvorligt arbejde foran os her.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende mundtlige forespørgsler:
B4-0442/96 af O. Rehn m.fl. for Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe til Rådet og B40443/96 til Kommissionen om fri bevægelighed for personer i Den Nordiske Pasunion, Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og Schengen-landene; -B4-0449/96 af Cederschiöld m.fl. for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Rådet og B4-0450/96 til Kommissionen om EU, Schengen-konventionen og Den Nordiske Pasunion; -B4-0562/96 af Van Lancker for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe til Kommissionen og B4-0563/96 til Rådet om fri bevægelighed for personer inden for EØS, Den Nordiske Pasunion og Schengen; -B4-0564/96 af Hautala m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet til Rådet og B4-0565/96 til Kommissionen om overensstemmelse mellem Den Nordiske Pasunion, Schengen-konventionen og EFtraktatens artikel 7 A; -B4-0568/96 af Caccavale og Schaffner for Gruppen Union for Europa til Rådet og B4-0569/96 til Kommissionen om fri bevægelighed, Schengen-aftalerne og Den Nordiske Pasunion; -B4-0570/96 af Pradier for Gruppen Europæisk Radikal Alliance til Rådet og B4-0664/96 til Kommissionen om fri bevægelighed i forbindelse med Den Europæiske Union, de nordiske landes pasunion, Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og Schengen-landene; -B4-0667/96 af Krarup for Gruppen Nationernes Europa til Rådet og B4-0668/96 til Kommissionen om Den Nordiske Pasunion og Schengen; -B4-0669/96 af Sjöstedt for Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre til Rådet om Schengen og Den Nordiske Pasunion; -B4-0447/96 af Burenstam Linder og Martens for Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Rådet og B4-0448/96 til Kommissionen om Østersølandenes topmøde den 3.-4. maj i Visby, Sverige; -B4-0665/96 af Roth m.fl. for Gruppen De Grønne i Europa-Parlamentet til Rådet og B4-0666/96 til Kommissionen om konklusionerne fra Østersøstaternes topmøde; -B4-0670/96 af Krarup for Gruppen Nationernes Europa til Kommissionen om Visby-topmødet den 3. og 4. maj på Gotland (Sverige).
Olli Ilmari Rehn
Fru formand, jeg er ked af, at dette finder sted samtidig med, at der foregår en vigtig begivenhed mellem Tyskland og Italien. Jeg står da også her med blødende hjerte. Jeg regner med, at debatten denne gang bliver meget kort.
Baggrunden for den mundtlige forespørgsel, der er til behandling i aften, er bekymringen for, at Rom-traktatens bestemmelser om den frie bevægelighed ikke reelt er blevet gennemført i Unionen. Derfor vil Den Liberale Gruppe og hele Parlamentet have Kommissionen og Rådet til at oplyse, for det første, hvilke foranstaltninger de vil iværksætte for gradvis at få Schengen-aftalen ind under EU-traktaterne og Fællesskabets kompetence, og for det andet, hvilke foranstaltninger de vil træffe for at sikre bevarelsen af den nordiske pasunion, når Danmark, Sverige og Finland, der er medlemmer af den, en gang med tiden tiltræder Schengen-aftalen.
Løsningen på spørgsmålene skal findes inden for to tidshorisonter. Den nordiske pasunions fremtid skal sikres allerede i de nærmeste måneder under de forhandlinger, der skal føres mellem Schengen-landene og de fem nordiske lande. I de nordiske lande, som ud over de tre EU-lande, Danmark, Sverige og Finland, består af Island og Norge, har der eksisteret pasfrihed siden 1954 mellem landene. Man er ved at finde en pragmatisk og realistisk løsning på problemet. Den islandske og norske regering har meddelt, at de er rede til at opfylde de nuværende betingelser i Schengen-aftalen. De har ret til at udtale sig om fremtidige beslutninger under Schengen-aftalen. Man har selvfølgelig ikke tænkt sig at give Island og Norge vetoret, men landene skal i fremtiden have mulighed for enten at acceptere Schengen-landenes afgørelser eller træde ud af Schengenaftalen. Borgerne i de fem nordiske lande ønsker at være en del af et større europæisk område, der er fri for grænseformaliteter. På den anden side vil det være umuligt at skulle acceptere at opgive en pasunion, der har fungeret i årtier. Det vil være et stort tilbageskridt for den europæiske integration, hvis der indføres grænsekontrol mellem de nordiske lande, hvor borgerne siden 50'erne har nydt godt af en pasfrihed, der lever op til Rom-traktatens principper. Det har vi simpelthen ikke råd til.
På længere sigt bør målet være at bringe Schengen-aftalen ind under EU-traktaterne. Kun på denne måde kan vi sikre, at den demokratiske beslutningstagning og Domstolens kontrol realiseres. Den Liberale Gruppe betragter dette som en af de vigtigste målsætninger for den igangværende regeringskonference. Rådet og Kommissionen bør fastsætte en klar tidsplan for opfyldelse af denne målsætning, for eksempel inden år 2000. Svaret vil vise, i hvor høj grad Rådet og Kommissionen er ved at skabe det Borgernes Europa, som denne sag frem for alt handler om.

Cederschiöld
Fru formand, fri bevægelighed for personer er et af Unionens vigtigste mål. Det er - ikke at forglemme - et traktatfæstet mål, som samtlige medlemsstater har forpligtet sig til, herunder også dem, der nu taler imod fri bevægelighed, og dem, der handler imod den.
Schengen-samarbejdet er en særløsning, som på længere sigt, for at kunne fungere tilfredsstillende, bør integreres i EU og indgå i fællesskabslovgivningen, præcis som vi i Parlamentet og Kommissionen ønsker det. Det samme gælder i øvrigt også så godt som alle andre konventioner på søjle 3-området. Alle ved, at der er behov for helt nye retlige løsninger, nye retlige mekanismer, for at løse mange af de problemer, som i dag reguleres af konventioner; ydermere ratificeres disse ofte ikke og får derfor ikke den tilsigtede virkning. Derfor mislykkes vore kompensatoriske foranstaltninger, som i sig selv er en forudsætning for fri bevægelighed.
Vi bliver i det mindste nødt til at finde løsninger på det allermest nødvendige: de ydre grænser og narkotikabekæmpelsen. Blokeringer i Rådet beror ofte på, at nogle medlemsstater nærer mistillid til andre staters evne til at træffe kloge politiske beslutninger. Tilliden mangler ganske enkelt; den må bygges op. Hvad dette angår har det nordiske samarbejde givet udbytte på det praktiske plan. Nordens politi-, told- og narkotikasamarbejde fungerer i hverdagen. Vi stoler nemlig på hinanden. Dette burde kunne overføres til EUplanet. Selvom metoderne varierer, er målene fælles, eksempelvis at narkotikahandlere og terrorister ikke må have lov til at bevæge sig frit over grænserne i Europa.
I Norden lukker vi ikke grænserne, selvom det andet land eventuelt fører en politik, som vi ingenlunde bryder os om. Vi praktiserer tillid i stedet for mistillid. Norden har haft pasfrihed i over 40 år - den må bevares. Norden er foregangsmand og forbillede for EU i denne henseende. Vi har faktisk opfyldt de mål, som EU står for på området, og derfor er det logisk, at Norden er med i den fortsatte udvikling.
Det gælder om at binde Europa sammen, ikke om at splitte det, og derfor skal båndene gøres stærkere. Unionen skal udvides, ikke blot mod øst, men også mod nord og syd. Det er ensbetydende med styrkede bånd til demokratiske, markedsøkonomiske lande omkring os. Unionen må ikke skrumpe ind. Vore holdninger må spredes.
Der er en række tekniske og praktiske problemer, bl.a. med hensyn til fly og bagage. Jeg tror, Sverige kan være behjælpelig i den forbindelse. Måske kan en del af rejserne gå gennem Sverige, da vi faktisk har løst disse problemer. Det er ikke den tekniske løsning af de enkelte detaljer, der er det væsentlige, om end Parlamentet må informeres bedre om, hvordan de løses. Det væsentlige er, at disse nye lande indpasses i et fungerende retssystem, hvor Domstolen og Parlamentet har en kontrollerende funktion. Kort sagt: Island og Norge skal være med.
Jeg tvivler ikke et sekund på, at Kommissionen er i stand til at tage initiativet på dette område. Men vil Rådet være i stand til at leve op til europæiske, demokratiske holdninger?

Van Lancker
Fru formand, kære kolleger, hr. kommissær, Europa-Parlamentet benytter enhver lejlighed til at beklage, at den frie bevægelighed for personer, som dog er en traktatfæstet forpligtelse, der burde have været en realitet allerede den 1. januar 1993, stadig er et dødt bogstav. På grund af visse landes blokering er der ganske vist fri bevægelighed for kapital inden for Unionen, men ikke for personer. Ofte søger man tilflugt i sofismer for at skjule mangelen på politisk vilje til at gennemføre den frie bevægelighed. Vi er naturligvis udmærket klar over, at der er brug for internationalt samarbejde med hensyn til sikkerhed, svindel og bekæmpelse af kriminalitet. I verden, som den ser ud i dag, kan medlemsstater, kan nationale medlemsstater naturligvis ikke stå inde for sikkerheden. Men kriminelle, kære kolleger, kan heller ikke standses ved at håndhæve de indre grænser. Min gruppe modsætter sig på det bestemteste, at indre sikkerhed og fri bevægelighed for personer knyttes sammen. Nærværende Parlament har ligeledes gentagne gange udtalt sin kritik af Schengen-aftalernes ad hoc-konstruktioner med forskellige hastigheder. I en demokratisk retsstat, kære kolleger, gælder princippet: Intet politi uden stat. Det indebærer sikring af borgernes rettigheder, retlig og parlamentarisk kontrol, som Schengen overhovedet ikke opfylder. Selv de nationale parlamenter er knap nok i stand til at gennemføre kontrol. Derfor bør Schengen erstattes med europæiske fællesskabsbestemmelser.
I mellemtiden er parlamenterne dog gået i gang med at koordinere parlamentarisk kontrol i Schengen-området. Det er for mig at se da også afgørende, at Europa-Parlamentet associeres denne koordinering, idet Schengen er et udtalt europæisk anliggende. Ligeledes er det afgørende, at Europa-Kommissionen som observatør i Schengen og som traktaternes vogter regelmæssigt og fuldt ud informerer Parlamentet om, hvad der foregår i Schengen og om følgevirkningerne for fællesskabsbestemmelserne. Men Schengen har åbenbart succes, måske større succes end vi bryder os om. Her henviser jeg til de igangværende forhandlinger om Den Nordiske Pasunions tiltrædelse af Schengen-systemet. To af disse nordiske lande er ikke medlem af Den Europæiske Union, hvilket dog var en forudsætning for tiltrædelse af Schengen-aftalerne. En udvidelse af det område, inden for hvilket den frie bevægelighed for personer gælder, er i og for sig naturligvis en meget god ting, men alligevel ønsker jeg at fremsætte et par randbemærkninger til denne integration.
For det første er det utænkeligt for os, at der på grund af Schengen skulle opstå nye grænser inden for Den Nordiske Pasunion, der har eksisteret siden 1954. Men for det andet, og det er mindst lige så vigtigt, er det uacceptabelt, at Norges og Islands tiltrædelse af Schengen-aftalerne via alskens juridiske konstruktioner skulle kunne trække veksler på, at såvel den frie bevægelighed for personer som foranstaltningerne til den indre sikkerhed gøres til et fællesskabsanliggende i fremtiden, samt at Norge og Island skulle kunne få mulighed for at blokere Den Europæiske Union.
Schengen-konventionen, kære kolleger, indeholder sin egen afskaffelse, i takt med at Unionen overtager dens opgaver, hvilket under ingen omstændigheder må komme i farezonen. Derfor spørger jeg Rådet og Kommissionen, hvilke skridt de under hensyntagen til alle nordiske staters tiltrædelse agter at tage for gradvis at integrere de områder, der er nævnt i Schengen-aftalerne, i fællesskabsbestemmelserne? For det er jo det, vi alle ønsker.

Hautala
Fru formand, jeg er enig med min kollega, Olli Rehn, om, at der ikke er nogen grund til at frygte, at Norge og Island vil sabotere Schengen-aftalerne, hvis de efter planen bliver medlemmer. Derimod er der grund til at være bekymret for, om EU-medlemskabet og også Sveriges og Finlands medlemskab af Schengen-aftalerne i sig selv vil skabe nye grænser i Nordeuropa, for eksempel ved at bevægeligheden begrænses mellem de baltiske lande og Rusland på den ene side og de nordiske lande på anden side. Borgerne vil heller ikke være i stand til at bevæge sig rundt i Nordeuropa som hidtil.
Det skal også konstateres, at Finland tilsluttede sig Schengen-aftalen med ret megen hemmelighedskræmmeri, ja, faktisk uden nogen form oplysende samfundsdebat, og så vidt jeg ved, har man også i den finske rigsdag sat spørgsmålstegn ved, om Finland i det hele taget har brug for Schengen-ordningen i dens nuværende udformning.
Ifølge De Grønne ligger det store problem i forbindelse med Schengen-ordningen i, at borgernes datasikkerhed er ret problematisk. Det bør konstateres, at det ikke er nok med parlamentarisk kontrol, men De Grønne mener heller ikke, at løsningen skal være, at Schengen-ordningen integreres i Unionen i sin nuværende form, idet ordningen er forbundet med basale problemer for borgerne, der næsten svarer til problemerne med Europolsamarbejdet, og det er helt klart, at der ikke er nogen grund til at skabe en europæisk sikkerhedsstat, der kontrollerer og mistænker alle borgere.
Problemet er også, hvad der vil ske, hvis Norge tilfældigvis ikke vil tilslutte sig Schengen-aftalerne, og jeg mener selv som finne, at da bør også Finland og måske Sverige og Danmark nøje overveje deres medlemskab af Schengen-aftalerne eftersom der i realiteten vil opstå en situation, hvor den nordiske pasunion ophører med at eksistere. Den frie bevægelighed i EU bør tilvejebringes på et andet grundlag end Schengen-aftalerne, og i den forbindelse er spørgsmålene om datasikkerhed og borgernes stilling meget centrale.

Krarup
I dagens forespørgsel betegnes den gældende nordiske pasfrihed som den nordiske pasunion, men det er ikke nogen korrekt betegnelse. Der findes ingen nordisk union, heller ikke for dette velfungerende samarbejde mellem de nordiske nationer. Der findes en protokol om pasfrihed vedtaget i København i 1954 af de nordiske regeringer og en paskontroloverenskomst indgået i 1957. Denne nordiske bevægelsesfrihed, der har fungeret upåklageligt i 40 år, udgør en tankevækkende kontrast til Schengen-konventionen. Den nordiske protokol er et dokument på én side. Schengen-konventionen er et bureaukratisk harmonikasammenstød, et tragikomisk sammensurium af overvågning og kontrol af egne borgere såvel som af udlændinge. Kontrasten er forklarlig. Det nordiske samarbejde er organisk, det er vokset ud af århundredgamle rets- og kulturfællesskaber. Det er ikke påtvunget de nordiske folk som en refleks af nogen tvang fra markedsøkonomiens krav om åbne grænser. Det nordiske samarbejde er ikke dikteret centralt. Det er uden sammenhæng med den griske kapitalisme, der realiseres gennem EU's såkaldte fire friheder, som skaber langt flere problemer, end de løser. Det nordiske samarbejde hviler i sig selv, og det fungerer uden den politieskorte og sofistikerede overvågning, som er det bærende i Schengen-konventionen.
Schengen på den anden side er ikke organisk. Schengen er organiseret, og hvilken organisering! I et kilometerlangt retsdokument med 143 artikler og underpunkter og underpunkters underpunkter har ophavsmændene designet et kontrol- og overvågningssystem, der siger spar to til alle hidtil kendte politiapparater. Kompensation for ophævelsen af den indre grænsekontrol, som anført i traktaten om Den Europæiske Union, artikel 7 A, er den legitimerende baggrund. Det tør siges, at midlerne overskygger målene. Schengen er politistaten i svøb med følsomme personoplysninger i informationssystemer, som kolliderer med adskillige medlemsstaters tradition for personbeskyttelse og retssikkerhed og med vidtgående og usikkert afgrænsede politibeføjelser. Læg mærke til Schengen-konstruktionens konspiratoriske tilblivelse. Den første aftale mellem de fem initiativtagende regeringer var i årevis omhyggeligt hemmeligholdt. Først flere år efter de oprindelige aftaler blev de tophemmelige dokumenter tilgængelige lidt efter lidt. Det er ikke et system, der er blevet til på grundlag af fri debat. Schengen har netop de totalitære træk, der burde chokere enhver demokrat. Schengen er et middel til på én gang at etablere Fort Europa og skærpe den interne kontrol. Der var god grund til at holde Schengen-planen hemmelig. Den ville ikke få megen folkelig opbakning.
Blandt de mange sære tvangstanker, der i disse år driver Den Europæiske Union frem på bekostning af national selvbestemmelse, demokrati og retssikkerhed, er den mest uforklarlige, at europæiske politikere tilsyneladende helt savner forståelse for, at større politibeføjelser og mere kontrol er en demokratisk fallit. Vi taber folkenes bestandige kamp for demokrati og retssikkerhed i takt med, at vi opruster apparaterne til overvågning, kontrol og øgede politibeføjelser. Ja, men er Schengen da ikke et system, der er etableret uafhængigt af Unionen? Formelt jo, og det har den norske justitsminister da også forklaret det norske Storting. Schengen-konventionen er en selvstændig og uafhængig folkeretlig aftale, siger ministeren. Sådan kan man udlægge tingene, men det kræver, at man vælger at se bort fra virkeligheden, altså at fortolke Schengen-aftalen i dens praktiske politiske sammenhæng. Realiteterne bag den formelle jura fortæller, at Schengen er funktionelt integreret i Unionen. Man kan ligefrem læse i den italienske regerings rapport til Firenze-topmødet, at et af punkterne i udbygningen af rets- og politisamarbejdet er integration af Schengen-ordningen i unionstraktatens institutionelle system, som flere talere her også har anført. Og EU's fortegnelse over visumpligtige lande er identisk skrevet af efter den fortegnelse, Schengen-systemet har vedtaget. Det medfører for Nordens vedkommende, at vi med ét slag indfører visumpligt for lande, hvis borgere i årevis har kunnet rejse frit ind hos os.
Og mere end det. Schengen er opbygningen, indgangen til en overnational regulering af flygtninge- og indvandrerpolitikken og den transnationale kriminalitet, et system, som det danske folk én gang har forkastet, og som folket i øvrigt i EU givetvis heller ikke vil acceptere, hvis de blev spurgt. Men de bliver jo ikke spurgt, som det fremgik af afstemningen i dag. Vi har den selvforstærkende mekanisme, som flere gange er anført: det ene skridt trækker det andet med sig. Og jeg skal hilse fra Norden og sige, at hvis folkene skulle vælge mellem Schengen og den nordiske model for fri bevægelighed, ville de vælge den sidste, men regeringerne har valgt på folkets vegne ved at tvinge folkene fra den hidtidige vej. For Norges vedkommende betyder medlemskab af EØS og Schengen 2/3 medlemskab af EU uden indflydelse. For de øvrige nordiske folk er tilslutningen til Schengen en demokratisk og retspolitisk tragedie.

Dell'Alba
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, det er en anden begivenhed af europæisk betydning, der har begrundet, eller rettere delvis kan undskylde eller i hvert fald har forvoldt min forsinkelse.
Også jeg vil slutte mig til de anmodninger og de spørgsmål, der er stillet af kollegerne, og jeg benytter mig netop af kommissær Montis tilstedeværelse til som stedfortræder for hr. Pradier og på Gruppen Europæisk Radikal Alliances vegne at stille de samme spørgsmål, som vi alle her stiller vedrørende den forsinkelse, hvormed systemet har mishandlet et af hovedpunkterne i politikken for det indre marked, et af de store mål, der dukkede op i horisonten i 1985 med den europæiske enhedsakt, med den frie bevægelighed for ikke blot varer, men tillige personer, således at der indførtes et stort område med frihed og rettigheder. Denne forsinkelse forekommer mig meget farlig, af denne grund har kommissær Monti arvet en meget prekær sag, men vi kender hans handleevne, og det forsøg, han siden sin tiltrædelse har gjort på effektivt at gennemføre denne ret, denne tilsidesatte artikel i traktaten.
Det synes imidlertid nu, som om situationen er ved at blive særdeles alvorlig, når man vedrørende spørgsmålet om de beslutningstagende instanser, ikke skammer sig for at nævne fællesskabsinstanser i egentlig forstand, men endda instanserne i den tredje søjle, hvor man nu direkte taler om eksekutivkomiteen for Schengen som et organ, der er bemyndiget til at behandle spørgsmål om den frie bevægelighed, ikke blot inden for Fællesskabet, men tillige i forhold til tredjelande. Jeg hentyder naturligvis her til spørgsmålet om landene i Nordeuropa, et spørgsmål som i øvrigt er af almindelig karakter. Det må således være tilladt at stille sig selv spørgsmålet om, hvad der kan gøres, og hvorledes vi kan hjælpe Kommissionen med at give de europæiske borgere et signal om integration og ikke opløsning, sidst men ikke mindst på dette område, hvor alt uden et almindeligt regeringssamarbejde er dømt til at mislykkes.

Sjöstedt
Fru formand, Den Nordiske Pasunion har fungeret i over 40 år. Til forskel fra Schengen-aftalen har den fungeret godt. Den er da også anderledes end Schengen-aftalen. Den indebærer, at man har lov til at rejse frit uden pas, men også, at grænsekontrollen er bibeholdt. Det er en model, der har stor folkelig opbakning. Den Nordiske Pasunion skal bevares. Den svenske regering har gjort klart, at det ikke er aktuelt for Sverige at deltage i Schengen-samarbejdet, hvis ikke samtlige nordiske lande gør det. Det er ikke kun politisk, men også praktisk umuligt at have en Schengen-grænse mellem Sverige og Norge.
De nordiske lande er nu af Schengen-samarbejdet blevet tilbudt en aftale, der indebærer, at samtlige nordiske lande tilsluttes Schengen-modellen. Det betyder for Norges og Islands vedkommende, at de skal rette sig efter Schengen uden at have nogen indflydelse. De får ikke stemmeret i Schengen-eksekutivkomitéen, men skal acceptere alle fremtidige afgørelser, ellers må de - omgående - udtræde af hele Schengen-samarbejdet.
En sådan model er efter min mening fuldstændig uacceptabel. Den er desuden uhyre ustabil; Norge skal blot sige nej én gang, for at der må rejses en Schengen-grænse mellem Sverige og Norge. Den Nordiske Pasunion har aldrig været så truet, som den er det i dag på grund af dette arrangement.
Næste spørgsmål er: Hvad sker der den dag, Schengen-aftalen integreres i EU-retten? Vi ved, at den dag er forholdsvis tæt på. På regeringskonferencen er man begyndt at føre ret tekniske og konkrete drøftelser om, hvordan Schengen kan gøres til en del af EU-retten. Hvis det sker, får EU-Domstolen medindflydelse, og så må den norske grundlov ændres. I så fald vil det, for at Norge ikke kan deltage i Schengen-samarbejdet, være tilstrækkeligt, at hvert fjerde af de norske stortingsmedlemmer stemmer imod. I dag er flere end hver fjerde norsk stortingsmedlem modstander af Schengen-aftalen. Det vil sige, at Den Nordiske Pasunion direkte bringes i fare på grund af det arrangement, der nu etableres, og det er fuldstændig ubegribeligt, at man har dette hastværk, inden resultatet af regeringskonferencen kendes. Dette bringer den nordiske pasfrihed i fare.
I debatten om Schengen-aftalen lokker man med pasfrihed, men Schengen er så meget mere end det. Det er en samordnet flygtningepolitik med klart inhumane træk, det er store personregistre med svag demokratisk kontrol. Det er i virkeligheden en central del af den fælles retspolitik, som Den Europæiske Union er ved at udvikle. Den skal Island og Norge underordne sig helt uden at have indflydelse, på trods af at de ved demokratiske afgørelser har valgt ikke at tilslutte sig Den Europæiske Union og dens retsforskrifter.
Desuden kan den lovede pasfrihed vise sig at være noget andet. Den indebærer en strengere kontrol over for andre dele af verden, eksempelvis over for landene i den tredje verden. Den kan også indebære, at vi bliver tvunget til at have identitetspapirer på os. Frankrig og Nederlandene har allerede nu erindret Sverige om, at svenskerne skal have specielle ID-kort, når de rejser i udlandet. Derfor undrer jeg mig over, hvad det er for en frihed, man taler om, når passet blot erstattes af et ID-kort. Der er, efter min opfattelse, slet ikke tale om nogen frihed.
For de nordiske lande er der i realiteten kun én løsning på dette spørgsmål, kun én løsning, der sikrer Den Nordiske Pasunion, og kun én løsning, som kan samle ægte folkelig støtte, og som betyder, at vi selv træffer afgørelse om Pasunionens fremtid. Den går ud på, at alle fem nordiske lande vælger ikke at tilslutte sig Schengen-aftalen.

Burenstam Linder
Fru formand, det topmøde, som Østersørådet - Council of the Baltic States - holdt i Visby, og hvor EU var repræsenteret på højeste niveau, blev en succes, hvilket er meget betydningsfuldt. Østersøregionen repræsenterer en kompakt europæisk problematik. Der er mange aflejringer efter det gamle sovjetiske system, men nu er der en direkte kontakt mellem det nye Rusland, de nye lande, der søger om optagelse i EU, og det nye Vesteuropa, der er indstillet på at opfylde sin historiske mission. Østersøregionen rummer store løfter, men også store risici.
Som det fremgår af den »presidency declaration«, der blev afgivet af Visbymødets formand, den svenske statsminister, drøftede man bl.a. spørgsmål vedrørende økonomisk udvikling og økonomisk integration, miljøproblemer og bekæmpelse af international kriminalitet. Hr. Santer redegjorde for EU's såkaldte Østersøinitiativ, der danner grundlag for Unionens fortsatte indsats. Sammen med de dokumenter, som Østersørådets formandskabsland har fået til opgave at udarbejde, danner det udgangspunkt for det opfølgende arbejde, der indledtes den 2.-3. juli på et udenrigsministermøde i Kalmar, en by ved den svenske Østersøkyst.
Sikkerhedspolitiske spørgsmål er ikke på Østersørådets dagsorden, men også i sådanne henseender har det en vigtig rolle at spille. Topmødet gav for første gang den russiske statsminister og lederne for de tre baltiske lande lejlighed til at føre uformelle samtaler på højeste plan. Kommende ministermøder vil også give mulighed for sådanne kontakter. Desuden fremmes den sikkerhedspolitiske situation af et net af kontakter på alle niveauer mellem personer i statslige forvaltninger, erhvervslivet og den akademiske verden. EU og Østersørådet fremmer intensiveringen af alle disse net.
I det beslutningsforslag, som Parlamentet skal tage stilling til, opfordres EU og Østersørådet til at tage initiativ til, at alle Unionens medlemsstater i samarbejde med Europa-Parlamentet og de nationale parlamenter samles til en konference af samme art som den, der sidste år blev afholdt om Middelhavsspørgsmålene i Barcelona. Et sådant initiativ ville bringe befolkningerne nærmere til hinanden. I et voksende EU, fru formand, må der gøres en særlig indsats for at fremme kontakter mellem medlems- og ansøgerlande, når den geografiske afstand og historiske og kulturelle forskelle kan gøre det vanskeligere at skabe et virkeligt fællesskab.
Som et led i forberedelserne til Visbytopmødet holdt en gruppe fremtrædende erhvervsledere et »business summit«, på hvilket der vedtoges en handlingsplan til fremme af økonomisk aktivitet, investeringer og handel. Formanden for erhvervsledergruppen blev indbudt til at redegøre for planen på Visbymødet. Det er vigtigt, at dette samarbejde mellem virksomhederne lettes og stimuleres, og at erhvervslivet ser og udnytter mulighederne. På den måde kan man udvide og vitalisere strømmen af ressourcer fra Den Europæiske Unions hjælpeindsats og de bilaterale programmer.
Beslutningsforslaget understreger også betydningen af at skabe bedre retsstrukturer i de lande, der nu gennemgår en politisk og økonomisk omstillingsproces. Med lov skal land bygges. Universiteternes juridiske fakulteter blev alvorligt forsømt i Sovjettiden. Her er der en vigtig opgave for EU, nemlig at støtte de nationale bestræbelser på opbygge en juridisk kompetence.

Lindholm
Fru formand, Schengen-aftalen blev undertegnet allerede i 1985, men det varede ti år, inden den trådte i kraft. I de fleste Schengen-lande retter borgerne i dag en ganske betydelig kritik mod aftalen. I mange af de øvrige lande er mistilliden også stor. For at opnå noget positivt - den frie bevægelighed - har man fundet det nødvendigt at træffe en lang række negative foranstaltninger, som leder tankerne hen på »Fortress Europe«. Er det ikke på tide at indse, at den kritiserede Schengen-aftale hverken er den bedste eller den eneste måde at opnå fri bevægelighed for personer på?
En anden måde er Den Nordiske Pasunion, som har fungeret i over 40 år og virkelig givet folk fri bevægelighed uden at rejse mure mod omverdenen; den skal da også bevares. Hvad indebærer fri bevægelighed set fra et EU-synspunkt? Høje mure mod omverdenen og avancerede kontrolsystemer, bevægelige grænsekontroller inde i Unionen i stedet for faste kontrolstationer ved de indre grænser, obligatoriske Schengen-ID-kort i stedet for pas m.m. Det hele overvåget af et politiorgan ved navn Europol.
Den Grønne Gruppe erklærer sin totale modstand mod at integrere Schengen-modellen i Unionen og finder det beklageligt, at man allerede nu, sådan som det fremgår af Rådets arbejdsdokument, arbejder på dette.

Caccavale
Fru formand, jeg skal søge at fatte mig så kort som muligt. Jeg vil kun erindre om det, de europæiske borgere har forventet sig af os siden januar 1993, nemlig økonomisk vækst og først og fremmest fri bevægelighed og samarbejde mellem de nationale myndigheder på sikkerhedsområdet, altså området for bekæmpelse af kriminalitet. Men jeg vil først og fremmest sige et Europa, der spiller den førende rolle i verden, men det synes mig nu, at vi på dette niveau er langt fra at have nået disse mål.
Vi kan ikke fremhæve de negative virkninger af, at vi ikke har nået disse mål i Unionen. Jeg tror, at alle, eller næsten alle, der er til stede her, går ind for de nordiske landes indtræden i Schengen-aftalen, og vor kritik er stadig rettet mod Europa i to hastigheder, og ikke blot i mere end to hastigheder, men jeg vil også sige i spredt orden, hvor nogle medlemsstater handler på egen hånd med hensyn til fri bevægelighed og sikkerhed og bekæmpelse af kriminalitet. Derfor er vor indstilling kritisk. Altså ikke så meget over for formålet med Schengen, som er absolut rimeligt og rigtigt, men fordi denne aftale kan skade og forsinke overførslen til Fællesskabet af den tredje søjle, som vi håber på. I denne henseende kræves der et stort engagement af os alle, og jeg spørger mig selv, om betydningen af formålet med den frie bevægelighed for personer i forhold til gennemførelsen og det territorielle spørgsmål om Gibraltar eller EF-Domstolens kompetence til at træffe præjudicielle afgørelser, der ligeledes er absolut vigtig, kan sammenlignes hermed. Nu er konventionen blokeret og blokerer for andre betydelige retsakter, som f.eks. Dublin-konventionen om asylretten.
Det var dette, jeg ville henlede alle de tilstedeværendes opmærksomhed på, og jeg håber at Kommissionen og Rådet vil tage stilling.

Fassino
For så vidt angår fremskyndelsen af dæmpningen af den frie bevægelighed for personer i Den Europæiske Union fortsætter Rådet arbejdet med de tre forslag, der blev fremsat af kommissær Monti sidste år, og som bekendt vedrører retten til at rejse inden for Fællesskabet for borgere fra tredjelande, afskaffelsen af kontrol med personer ved de interne grænser og tilpasningen af den afledte ret vedrørende arbejdstageres, selvstændige erhvervsdrivendes og modtagere af tjenesteydelsers frie bevægelighed. Rådet beskæftiger sig yderligere med udkastet til konvention om personers passage af de ydre grænser i Unionens medlemsstater. Vedrørende denne tekst er der dog fortsat endnu uløste problemer, herunder det territoriale anvendelsesområde og eventuel tillæggelse af kompetence til EF-Domstolen til at udtale sig præjudicielt om fortolkningen af konventionens bestemmelser og tvister vedrørende dens gennemførelse. Den af Parlamentet i april 1994 afgivne udtalelse om dette konventionsudkast har naturligvis været genstand for Rådets opmærksomhed, og de efterfølgende formandskaber for Rådet har ikke undladt løbende at holde Europa-Parlamentet underrettet om forløbet af arbejdet med denne retsakt.
Rådet behandler desuden forholdet mellem den nordiske pasunion og udkastet til konvention vedrørende personers overskridelse af medlemsstaternes ydre grænser. Det tilkommer ikke Rådet at tage stilling til anvendelsen af den nordiske pasunion og udstrækkelsen af bestemmelserne i Schengen-aftalen. Enhver overførsel til Fællesskabet af nogle sektorer, der er omhandlet i Schengen-aftalerne, kan kun ske i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er omhandlet i artikel K.9 eller artikel M i traktaten om Den Europæiske Union. I artikel K.9 hedder det, at Rådet, der træffer afgørelse med enstemmighed på initiativ af Kommissionen eller en medlemsstat, kan beslutte, at artikel 100 C i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab skal finde anvendelse på visse forhold, der henhører under domstolssektoren eller sektoren for interne anliggender og samtidig bestemme, hvilke afstemningsregler der skal gælde herfor. Denne beslutning henstilles herefter vedtaget af medlemsstaterne i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser. I en meddelelse til Parlamentet og Rådet af november 1995 har Kommissionen allerede tilkendegivet, at den ikke vil tage noget initiativ i denne retning, fordi den finder, at formålet overførsel til Fællesskabet i de pågældende sektorer med større sandsynlighed kan opnås på regeringskonferencen om revision af traktaterne end gennem et initiativ på grundlag af artikel K9. Det er følgelig klart, at det, da regeringskonferencen har påbegyndt sit arbejde, tilkommer denne, der er indkaldt i medfør af artikel N i traktaten om Den Europæiske Union, at undersøge muligheden for indsættelse i unionstraktaten af bestemmelserne i Schengen-aftalen og underkaste dem Europa-Parlamentets kontrol og EF-Domstolens kompetence.
Jeg vil nu opholde mig ved det topmøde for staterne i Østersøområdet, der blev afholdt i Visby den 3. og 4. maj. Jeg skal naturligvis understrege, at Rådet tillægger styrkelsen af stabiliteten og den økonomiske udvikling i Østersøområdet stor betydning, og at det i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Essen betoner betydningen af initiativer til regionalt samarbejde i Europa. For så vidt angår samarbejdet med særlig Østersøområdet har Rådet den 29. maj 1995 udarbejdet konklusionerne vedrørende Den Europæiske Unions politik i forhold til dette område på grundlag af en meddelelse fra Kommissionen. Førend jeg kommer til indholdet af disse konklusioner, vil jeg dog erindre om, at Rådets formandskab i realiteten allerede havde haft lejlighed til at komme til orde den 17. april under en forhandling her i Parlamentet vedrørende topmødet i Visby. Ved denne lejlighed understregedes den interesse, hvormed Unionen betragter hele Østersøområdet, og jeg tænker herved særlig på de europæiske associeringsaftaler med fire lande i området - nemlig Polen, Estland, Letland og Litauen - og den intense politiske dialog, som nu er udviklet på grundlag af det engelskitalienske initiativ af 1993. Europa-Parlamentet bidrager i øvrigt betydeligt til denne politiske dialog. Jeg erindrer her om mødet i Warszawa mellem den blandede kommission af parlamentarikere fra Europa-Parlamentet og det polske parlament den 22. januar og det møde i en lignende delegation, der blev holdt med Estland i Bruxelles den 26. marts, og hvori det italienske formandskab deltog på politisk niveau. Jeg erindrer ligeledes om de oplysende missioner på politisk niveau, der er gennemført af det italienske formandskab i Riga, Vilnius, Tallin og Warszawa i begyndelsen af april, netop med henblik på at vise disse lande, hvad vort formandskab lagde hovedvægten på. Jeg erindrer ligeledes om Polens, Estlands, Letlands og Litauens deltagelse i WEU med status som associerede partnere, en status der betegner et spring i henseende til kvalitet, som er opnået ved overgangen fra det tidligere forum for rådslagninger med landene i Central- og Østeuropa, og som gør det muligt for en stat, der er associeret partner, allerede nu at deltage med en tilfredsstillende grad af integration i mange af WEU's aktiviteter.
Hvad jeg hidtil har nævnt indgår i den almindelige ramme for Unionens støtte til de forskellige former for regionalt samarbejde, der blev drøftet og godkendt i Essen med henblik på at fremme strategien med forberedelsen af tiltrædelsen og tilnærmelsen til Unionen af grupper af stater, særlig staterne i det her omhandlede område.
Jeg har allerede nævnt Nordisk Råd, men ønsker tillige at erindre om det centraleuropæiske initiativ, der også bestemt er rettet mod Østersøområdet på grund af Polens deltagelse i dette initiativ allerede fra første færd. Jeg vil minde om, at Det Centraleuropæiske Initiativ på det første ministermøde i Wien for nogle uger siden har besluttet at udvide sin organisation til 15 medlemmer og således gøre den til det mest konsistente og udstrakte regionale samarbejdsorgan på europæisk plan. Rådet og Kommissionen har optaget forbindelser med INCE, der vil blive omhandlet i slutdokumentet fra Det Europæiske Råd i Firenze.
Jeg har omtalt alt dette for at erindre om, at Rådets virke med samarbejdet med Østersøområdet den 29. maj ikke er et forbigående fænomen, men følger af en strategi for forbindelser mellem Den Europæiske Union og Østersølandene, der allerede har ført til talrige resultater, og som foregår i talrige instanser. Særlig fremhæver Rådet betydningen af muligheden for udvekslinger og investeringer med henblik på områdets integration i den europæiske økonomi og verdensøkonomien, en integration, som i øvrigt er overensstemmende med Unionens egne interesser. Den Europæiske Union bidrager allerede gennem de eksisterende instrumenter, særlig PHAREog TACIS-programmerne og programmerne for samarbejde over grænserne til udvikling af den økonomiske vækst og åbning af handelen og fremmer på denne måde nye investeringsmuligheder. Den har desuden med tredjelande ved kysterne indgået aftaler, der efter særlige regler omhandler lempelser af reglerne vedrørende anløb. Rådet erindrer om, at mange af de aktioner som er fastsat til opfølgning af Visby-konferencen allerede er igangsat med støtte fra Den Europæiske Union samt bilateral støtte fra medlemsstaterne. Jeg nævner som eksempel bistanden inden for de administrative sektorer og på toldområdet, bistanden til tredjelande ved kysterne med henblik på tilslutning til Verdenshandelsorganisationen, bistanden til processen med oprettelse af frihandelsområder mellem de baltiske lande og Polen samt bistanden til samarbejdet over grænserne.
Til slut skal jeg nævne, at Kommissionen på Det Europæiske Råds møde i Firenze vil omtale resultaterne af Visby-konferencen, hvorpå den har taget sit eget initiativ vedrørende Østersøområdet. Rådet understreger, at der nu er tale om at omsætte de former for aktion, der er omhandlet i dette initiativ, i praksis, og Rådet vil naturligvis udtale sig herom på baggrund af konklusionerne fra Det Europæiske Råd og med henblik på udenrigsministermødet i Østersørådet, der skal afholdes i Kalmar den 2. og 3. juli 1996.

Monti
Fru formand, Europa-Parlamentet har altid stærkt støttet afskaffelsen af kontrollen med personer ved de indre grænser, et mål, der fremgår af traktatens artikel 7 A. Jeg finder det derfor logisk, at parlamentsmedlemmerne interesser sig for udviklingen af Schengen-aftalen, og særlig forholdet mellem denne og gennemførelsen af dette mål i hele Unionen. Denne interesse kommer til udtryk i de mundtlige spørgsmål, der er blevet stillet, og som, så vidt jeg kan se, falder i tre væsentlige dele, nemlig for det første på hvilken måde Kommissionen nu agter at gennemføre målet afskaffelse af kontrollen med personer ved Unionens indre grænser, for det andet om de resultater, der er opnået inden for den nordiske pasunion, skal opretholdes, og følgelig også forholdet med hensyn til Norge og Island, i det øjeblik, hvor dette mål gennemføres på unionsplan, og for det tredje hvilken rolle regeringskonferencen kan og bør spille for gennemførelsen af dette mål og integrationen af Schengen-aftalen i traktaten om Den Europæiske Union.
Vedrørende det første punkt skal jeg anføre følgende: Selvom Kommissionen glæder sig over Schengen-aftalen som forløber for Unionen for gennemførelsen af kontrollen med personer, fastslår den dog, at Schengen-aftalen kun er en delvis gennemførelse af målet ifølge artikel 7 A i traktaten om Det Europæiske Fællesskab. Der er nemlig tale om et fællesskabsmål, der skal gennemføres i hele Den Europæiske Union og gennem instrumenter, der hører under Den Europæiske Union og er udarbejdet i overensstemmelse med bestemmelserne i traktaten og under fuld respekt for de forskellige institutioners rolle. Fra dette synspunkt lider Schengen-aftalen i dens øjeblikkelige skikkelse af en institutionel mangel.
Personlig må jeg sige, at jeg finder det særlig uacceptabelt, at den af de fire rettigheder vedrørende frie bevægelser, på hvilken det europæiske enhedsmarked bygger, netop den om fri bevægelighed for personer, er den, der er sakket mest bagud. Vi kan derfor ikke undre os over, at borgerne ikke har nogen reel og positiv opfattelse af den europæiske integration. Derfor fremsatte Kommissionen i juli sidste år tre forslag til udbygning af det lovgivningsmæssige instrument, der skal gøre det muligt at afskaffe kontrollen ved de indre grænser i hele Unionen. Parlamentets udtalelse om disse forslag forventes i løbet af kort tid. Hr. Dell'Alba, som jeg takker for hans påskønnelse af disse forslag, spurgte sig selv, hvorledes Europa-Parlamentet kan hjælpe Kommissionen. Jeg vil svare, at dette først og fremmest kan ske ved en gunstig udtalelse fra EuropaParlamentet vedrørende Kommissionens tre forslag til direktiver, en udtalelse, der forudses i mødeperioden i juli, og senere, nu hvor der er konkrete forslag på bordet, ved at udøve den velkomne og hensigtsmæssige pression, som Europa-Parlamentet igennem tiden har udøvet på dette område.
Hvad angår det andet spørgsmål, nemlig samarbejdet mellem Schengen og Norge og Island, må det fastslås, at Unionen, når øjeblikket er inde, skal tage stilling til det samme problem, som Schengen-gruppen allerede har haft. De stater, der er medlemmer af Schengen og de lande, der er medlem af den nordiske pasunion, er af den opfattelse, at Danmarks, Finlands og Sveriges tilslutning til aftalen ikke må blive til skade for det, der er opnået inden for den nordiske pasunion. Tiltrædelsen skal derfor ledsages af et samarbejde mellem på den ene side Schengen og på den anden side Norge og Island, som ikke kan tiltræde Schengen, fordi konventionen er forbeholdt stater, der er medlemmer af Den Europæiske Union, med henblik på at sammenkoble områderne uden grænser under Schengen og den nordiske pasunion. Det er klart, at der ikke, når gennemførelsen af målet afskaffelse af kontrol med personer ved Unionens indre grænser står for døren, bør være nogen grund til at afskaffe det, som allerede er opnået i den nordiske pasunion, der nu har eksisteret i 40 år. Med henblik herpå skal der udarbejdes hensigtsmæssige løsninger. Jeg finder, at Schengen kan og endda skal spille en rolle som forløber også med hensyn til sammenkoblingen af områderne uden grænser inden for den nordiske pasunion og Den Europæiske Union. Der findes en politisk aftale om det samarbejde, der skal indledes med henblik herpå, men forhandlingerne, hvori Kommissionen vil deltage, om de tekniske løsninger, som Schengen-staterne og Norge og Island står over for, er knap begyndt. Jeg kan følgelig garantere, at Kommissionen vil sørge for, at en hvilken som helst samarbejdsaftale mellem Schengen og Norge og Island ikke vil bringe den gældende fællesskabsret i fare og ej heller på nogen måde blive til hinder for dens fremtidige udvikling.
Og, hr. formand, herefter kommer jeg til det tredje emne, der er omhandlet i de forskellige spørgsmål, nemlig hvilken rolle regeringskonferencen kan eller bør spille inden for rammerne af gennemførelsen af dette grundlæggende mål. Europa-Parlamentet er underrettet om arbejdet på regeringskonferencen og dets medlemmer kender de veje, der følges under overvejelserne, nemlig tre: overgangen til Fællesskabet af en række områder, der i øjeblikket figurerer i afsnit VI i unionstraktaten, således at disse kan drage fordel af fællesskabsmekanismerne; alle institutionerne kan således spille den rolle, de traditionelt har, et formål, som Kommissionen støtter. For så vidt angår de områder, som fortsat bliver stående i afsnit VI skal de deri omhandlede mekanismer styrkes, og særlig skal man tillægge institutionerne en større rolle. Endelig tales der om muligheden af en integration af indholdet af Schengen-aftalen i traktaten om Den Europæiske Union og i dennes første og tredje søjle alt efter de forskellige aspekter. Disse muligheder udelukker ikke hinanden indbyrdes. F.eks. bør en eventuel integration af indholdet af Schengen-aftalen i traktaten om Den Europæiske Union ikke absolut blive til hinder for, at man samtidig gør de fremgangsmåder for beslutningstagning, der er omhandlet i afsnit VI, mere effektive.
Endelig bemærker jeg vedrørende denne første gruppe spørgsmål, at regeringskonferencen ifølge Kommissionen - tillad mig at insistere herpå - ikke kan tjene som undskyldning eller påskud for at standse eller bremse de arbejder, der foregår i øjeblikket. Målet afskaffelse af kontrollen med personer ved de indre grænser står allerede i traktaten om De Europæiske Fællesskaber, og vi bør alle mest muligt bestræbe os for at gennemføre det på grundlag af de forslag fra Kommissionen, som i øjeblikket er under behandling. Faktisk vil vi, førend alle ratifikationerne af en ny traktat, hvis indhold ikke er til at forudse i dag, uundgåeligt fjerne os endnu mere fra den dato, som oprindelig er fastsat for gennemførelsen af det indre marked, hvori de frie personbevægelser indgår som en væsentlig bestanddel.
Jeg kommer nu meget kortere til spørgsmålene vedrørende det topmøde for staterne i Østersøområdet, der blev afholdt i Visby. Den 17. april i år har kommissær Van den Broek over for Parlamentet redegjort for formålet med Visby-mødet og den rolle, som Kommissionen skulle spille dér. Det er overflødigt at understrege den politiske betydning af samarbejdet mellem alle Østersølandene. Den uformelle og åbne dialog på mødet for Østersølandenes regeringschefer, hvori formanden for Det Europæiske Råd og Kommissionen deltog, har bidraget til at styrke samarbejdet og, vil jeg sige, tilliden i området.
På mødet støttede man de bestræbelser, der er udfoldet af Estland, Letland, Litauen og Polen for at blive integreret i Den Europæiske Union. For så vidt angår de særlige spørgsmål, der er stillet af hr. Burenstam Linder og hr. Martens, har jeg den glæde at kunne bekræfte, at Kommissionens dokument »Initiativ« fik en gunstig modtagelse, både i henseende til Fællesskabets støtte til de prioriterede samarbejdssektorer, der er fastlagt af staterne i Østersøområdet, og for så vidt angår de bestræbelser, Kommissionen har udfoldet til støtte af samordningen.
For så vidt angår de spørgsmål, der er stillet af fru Roth m.fl. vil jeg bekræfte, at den nukleare sikkerhed er et af de forhold, der optager Kommissionen mest. Vi søger i øjeblikket at styrke det internationale samarbejde på dette område, men det må ikke forglemmes, at der først og fremmest er tale om et spørgsmål, der henhører under de nationale regeringer. For så vidt angår fremtiden for de reaktorer, der ikke opfylder de gældende sikkerhedskrav, finder Kommissionen, at de bør bringes i tilstrækkelig overensstemmelse med de gældende krav eller nedlukkes så hurtigt som muligt.
Hvad endelig angår beskyttelsen af de nordiske landes identitet, der er omhandlet i hr. Krarups spørgsmål, kan jeg kun sige, at mødet i Visby vedrørte samarbejdet i hele Østersøområdet, herunder styrkelse af demokratiet og borgernes sikkerhed.

Formanden
Jeg takker kommissær Monti for hans meget uddybende svar og giver ordet til fru Livari for De Europæiske Socialdemokraters Gruppe.

Iivari
Fru formand, mit indlæg handler om topmødet i Visby, og jeg vil takke repræsentanterne for Rådet og Kommissionen for deres seneste indlæg. Østersø- og Middelhavsområdet har betydning for stabiliteten og velstanden i Europa. Både i syd og nord er der brug for, at Den Europæiske Union aktivt deltager i opbygningen af demokratiet, styrkelse af økonomierne og bekæmpelse af miljøproblemer.
Det er nødvendigt, at de politiske resultater fra Østersøtopmødet i Visby i maj øjeblikket omsættes til praktiske foranstaltninger. Topmødets store betydning lå i, at alle Østersølandene deltog, herunder Rusland og EU. Lad dette være starten på en styrkelse af Unionens nordlige dimension.
Rådet og Kommissionen skal nu snarest udarbejde et dækkende program for de initiativer, som er nødvendige for, at mødets afgørelser kan realiseres. I Østersøregionen er der brug for et bredt samarbejde bl.a. om bekæmpelse af den internationale kriminalitet og løsning af de alvorlige miljøproblemer. Det er rimeligt, at de transeuropæiske energinet, der skal forbinde Norges og Ruslands gasforekomster, udvides til området. Samtidig bør det sikres, at PHARE- og TACIS-programmerne koordineres således, at de gør praktisk nytte i opbygningen af demokratiet og velfærden i Østersølandene.
Udgangspunktet for EU's Østersøpolitik bør være en fuldstændig gennemførelse af de indgåede Europaaftaler og samarbejds- og partnerskabsaftaler. Under den sårbare situation i Østersøregionen er der på mange punkter brug for et samarbejde, der tager udgangspunkt i anerkendelse af samtlige landes selvstændighed og sikring af menneskerettighederne for alle regionens borgere. Samarbejdet må ikke kun antage form af flotte ord.

Kristoffersen
Fru formand, hr. kommissær og hr. rådsformand, jeg har med glæde lyttet til bemærkningerne om Østersøsamarbejdet. I dag har jeg haft besøg af fjernsynsfolk, som arbejder meget med mediesamarbejdet ovre østpå. Vi talte også om de kulturelle aspekter. Jeg vil gerne anbefale, at man også tager hånd om disse aspekter midt i al diskussionen om økonomi.
Jeg synes, at der på denne nordiske aften, fru formand, også skal lyde en lille hilsen fra Danmark i det kor af stemmer, der har været fremme. Jeg bor selv i nærheden af den dansk-tyske grænse. Det er jo ikke blot grænsen mellem Danmark og Tyskland. Det er også grænsen mellem de øvrige nordiske lande og Tyskland. Den nordiske pasunion, som ifølge min landsmand, Ole Krarup, ikke må hedde således, men bør kaldes et nordisk pasfrit område, er jo ikke blot noget praktisk, det er i virkeligheden også et politikum, som siger noget om den nordiske sammenhæng og også om den nordiske samfølelse. Det synes jeg som dansker, at det er vigtigt at pege på midt i alt det europæiske og midt i disse Schengen-tider. Jeg håber - og jeg glædede mig over, hvad Kommissionen sagde herom - at det vil lykkes for Norge og Island at komme ind i samarbejdet, således at den samlede nordiske pasunion reddes. Vi skal om kort tid med delegationen fra Europa-Parlamentet til Norge og Island. Det kunne være flot og godt i Oslo og Reykjavik at kunne sige fra Europa-Parlamentet - og sådan har jeg også forstået kommissæren - at der er de bedste muligheder for, at den samlede nordiske pasunion overlever inden for ordningen i Europa.

Schaffner
Fru formand, den dobbelte nødvendighed af både at udvide Schengen-området til flest mulige lande og at forbedre bevægeligheden for personer mellem Den Nordiske Union og Den Europæiske Union kan der ikke være nogen tvivl om på den betingelse, at der kræves et minimum af garantier af Island og Norge. Men man må ikke forveksle hurtighed og hastværk.
For det første forekommer det mig forhastet i dag at gå med til, at den tredje søjle gøres til et absolut fællesskabsanliggende, således som det var ønsket i beslutningsforslag af 13. marts 1996, medens forhandlingerne inden for rammerne af regeringskonferencen pågår. Selv om en tilnærmelse med fællesskabssfæren, og især hvad angår pkt. 1 til 6 i artikel 1, er ønskelig, er det dog på sin plads at overveje dette punkt for punkt og tage de nødvendige forholdsregler. Man bør til stadighed huske på, at den europæiske borger bør stå i centrum for den europæiske konstruktion. Unionen er ubetinget forpligtet til at beskæftige sig konkret med borgernes behov men også med deres sorger.
På samme måde kan der ikke være tale om at etablere et europæisk område uden grænser uden at lade det ledsage af væsentlige foranstaltninger hvad angår indre sikkerhed. Der bør være simultaneitet mellem anvendelsen af foranstaltningerne vedrørende den frie bevægelighed og foranstaltningerne vedrørende sikkerheden ved de ydre grænser.
Kære kolleger, lad os med henblik på alle vore unionsborgeres velfærd og frihed undgå at sætte »kærren foran okserne«, som det udtrykkes i en gammel populær talemåde. I øvrigt vil disse samme borgere med langt større entusiasme acceptere den idé om frihed, der er forbundet med den frie bevægelighed, hvis den europæiske beslutningstager fastsætter dette projekt ved hjælp af elementer, der er uomgængeligt nødvendige for sikkerheden ved de ydre grænser.
Lad os aldrig glemme, at alles sikkerhed er en ret på lige fod med retten til fri bevægelighed.

Lööw
Fru formand, jeg vil også gerne takke Rådet og Kommissionen for de interessante svar. Jeg begynder med Østersøsamarbejdet. Det er godt, at Rådet så aktivt støtter Østersøsamarbejdet. Dette samarbejde bør være et anliggende for hele EU; formentlig vil det blive drøftet yderligere i Firenze. Men det ville være godt at få det bekræftet allerede nu, at et aktivt Østersøsamarbejde er et anliggende for hele EU, og, samtidig, at samarbejdet ikke kun skal dreje sig om Baltikum og Polen, men at det også skal være en vigtig bro til Rusland.
Når det gælder den frie bevægelighed for personer, bør det efter min mening påpeges, at det er noget, som det indre marked står for og tilsigter. Dette har været fuldstændig klart, både for dem, der i sin tid skabte det indre marked, og for os, der er kommet med i Fællesskabet på senere tidspunkt. Også jeg hører til dem, der beklager, at den frie bevægelighed ikke er blevet realiseret, og at man godt kan kritisere de ofte meget tekniske og indviklede løsninger eller omveje, som man har måttet gennemføre via Schengen. Men jeg tror også, at alle, der er positive over for en sådan fri bevægelighed, kan forstå, at vi i Norden er ængstelige for det fællesskab, som vi har, ikke alene i form af pasfriheden, men også i form af det frie og fælles arbejdsmarked. Det kan jo, som nævnt, tjene som et godt eksempel på, hvordan fri bevægelighed fungerer, når den gør det bedst.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at man, hvis blot EU's medlemsstater og de nordiske lande, som i dag ikke er medlemmer af EU, har viljen til det, vil kunne løse de problemer, der er forbundet med at opnå en fælles fri bevægelighed i Norden og i EU.

Blot
Fru formand, kære kolleger, de spørgsmål, der bliver rejst her til aften, viser, at det eneste realistiske Europa, der endelig er ved at blive til, nødvendigvis er det Europa, som man undertiden med foragt kalder Europa à la carte. Der er rent faktisk tale om et dogme og en realitet. Dogmet udtrykkes naturligvis for eksempel i artikel 7 A i traktaten om Den Europæiske Union. Realiteten er etableringen af særlige systemer som det, der er etableret ved Schengen-aftalen. Realiteten er også tilstedeværelsen af selvstændige mekanismer vedrørende særlige afgrænsede områder for personers bevægelighed som Den Nordiske Pasunion. Men det er ikke sikkert, at det er muligt eller endog ønskeligt at harmonisere disse forskellige systemer, og fra denne synsvinkel er mangfoldigheden, der kommer af en tidligere historisk udvikling, ikke nødvendigvis noget, man systematisk bør kritisere.
I øvrigt står vi over for en ensidig tanke. Den frie bevægelighed får altid højere prioritet end sikkerheden, og det er i øvrigt denne situation, der har gjort, at visse stater har følt en slags ængstelse, der har fået dem til at etablere Schengen-aftalerne. Jeg tror ikke, at denne situation vil forsvinde fra den ene dag til den anden.
For det tredje beviste Visby-konferencen, at det er nødvendigt at finde samarbejdsrammer, der er meget bredere end blot Den Europæiske Union. Alt dette viser, at det er illusorisk at sigte på, at Europa skal organisere sig i en eneste stram EU-ramme. Jeg vil gerne i forbifarten understrege, at Europa vil være invalideret, sålænge Rusland bliver holdt uden for det - og det af en i øvrigt meget enkelt grund, og det er, at Europa af i dag mere og mere er ved at blive et favoriseret område for USAs økonomiske og kulturelle kolonisering. Konfronteret med denne verdenssupermagt på den anden side af Atlanten må man nødvendigvis en dag finde en modvægt. Jeg tror visselig ikke, at Rusland og SNG kan omfattes af den snævre ramme, som Den Europæiske Union udgør, men det betyder, at sidstnævnte ramme ikke bør være den højst prioriterede. Andre mere smidige samarbejdsformer bør etableres. Det er i øvrigt det, der lidt efter lidt sker under pres fra nødvendigheden.
Følgelig tror jeg af alle disse grunde virkelig, at fremtidens Europa vil blive et Europa à la carte, hvad enten dette behager dem, der pr. doktrin er imod denne tanke eller ej.

Elliott
Fru formand, det er naturligvis ganske forståeligt, at Danmark, Sverige og Finland søger at komme med i Schengen-gruppen. Det er ligeledes til at forstå, at de ønsker at bevare de nuværende nordiske ordninger med henblik på den frie bevægelighed, og at deres tilslutning til Schengen-aftalen vil være afhængig af, hvorvidt det bliver accepteret, at Norge og Island også deltager, hvorefter Schengen-aftalen vil omfatte omkring 13 medlemmer. Ja, allerede under tiltrædelsesforhandlingerne med Norge, som løb ud i sandet efter den beslutning, der blev truffet med folkeafstemningen, var dette genstand for alvorlige overvejelser.
Der er nogle af talerne her, som meget forståeligt har beskæftiget sig med de problemer, som ville opstå, fordi Island og Norge, da de ikke er medlemmer af Den Europæiske Union, vil være udelukket fra diskussionerne om den kommende udvikling med hensyn til det område, som den fri bevægelighed omfatter, hvis dette skulle blive indarbejdet i unionstraktaterne. Jeg vil gerne tilføje endnu et aspekt, nemlig spørgsmålet om de tre-fire medlemsstater, som for tiden ikke ønsker at være med i Schengen-ordningen, og som insisterer på at bevare retten til at foretage grænsekontroller, fordi de ikke anerkender, at borgere fra lande, der ikke er med i Den Europæiske Union, skulle have ret til frit at bevæge sig omkring over grænserne. De ville stå i en besynderlig situation, idet de ville måtte konstatere, at lande, som ikke var med i Unionen, var omfattet af en ordning med fri bevægelighed, som de ikke selv deltog i. Det er alt i alt en meget kedelig situation.
Jeg håber, at denne vanskelighed ikke kommer til fortsat at gøre sig gældende, og at det en dag vil blive muligt for samtlige Unionens medlemsstater at indgå i det område, hvor der er fri bevægelighed. Men det står i øjeblikket fast, at Storbritannien og et par andre lande bestemt ikke regner med, at det vil ske i den nærmeste fremtid. Og det må man erkende.
Til slut vil jeg sige, at der kan være nogle af os, som må afholde sig fra at stemme om denne fælles tekst. Der er visse punkter i afsnit 1, 2, 6 og 10, som vi i øjeblikket ikke helt kan godkende, skønt jeg må sige, at der er utrolig meget i dette forslag til beslutning, som vi alle kan være enige i.

Monti
Hvad angår mødet i Visby vil jeg først og fremmest på ny understrege, at det regionale samarbejde er blevet fremmet, og at den baltiske vej som eksempel på dette regionale samarbejde er blevet fastlagt, nemlig vejstrækningen fra Helsinki til Warszawa, Tallin, Riga og Kaunas, der er tillagt prioritet inden for de transeuropæiske net.
Der er herefter to grupper spørgsmål, som jeg meget kort skal følge op. For så vidt angår landene i den nordiske pasunion tror jeg, at det er meget vigtigt, at også Den Europæiske Union benytter de erfaringer, som er blevet indvundet over lang tid inden for den nordiske pasunion, og jeg finder det hensigtsmæssigt at nævne spørgsmålet om kompatibilitet mellem bestemmelserne i den nordiske pasunion og traktaten om Den Europæiske Union. I denne forbindelse har Kommissionen ikke kendskab til eventuelle bestemmelser i aftalen om den nordiske pasunion, som kan være uforenelige med den gældende fællesskabsret eller med bestemmelser, der gælder i Den Europæiske Union. Men naturligvis skal hele den nye situation, der vil opstå, undersøges, når afskaffelsen af kontrollen med personer - forhåbentlig om kort tid - sker i hele Den Europæiske Union.
Nogle har dernæst fremhævet sikkerhedsspørgsmålet. Jeg skal straks fjerne tvivlen. Alt i de tre forslag, der er fremsat af Kommissionen i juli 1995, foregår i fuld bevidsthed om, at sikkerheden er meget vigtig på samme måde som den frie bevægelighed, hvorfor der er etableret et bånd mellem ledsageforanstaltningerne og afskaffelsen af kontrollen ved de indre grænser i Den Europæiske Union. Jeg ser derfor nødig, at nogen tænker, at Kommissionen først og fremmest har beskæftiget sig med gennemførelsen af målet fri bevægelighed og ladet hånt om sikkerheden. Det er bestemt ikke tilfældet.
For så vidt angår hr. Elliotts indlæg kan det være sikkert, at visse - formentlig meget få - medlemsstater ikke er interesserede i at deltage i Schengen, og at de opretholder visse principielle forbehold mod princippet om fortolkningen af den frie bevægelighed i Den Europæiske Union, kan være i en særlig situation, dersom andre stater, som vel ikke er medlemmer af Den Europæiske Union, gennem Schengen dog kommer til at deltage i dette store område med fri bevægelighed i sikkerhed.

Formanden
Jeg har modtaget 11 beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Territorier og tredjelande i Middelhavsområdet »MEDA«
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0198/96) af Barón Crespo for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarspolitik om forslag til Rådets forordning om finansielle og tekniske ledsageforanstaltninger i forbindelse med reformen af de økonomiske og sociale strukturer inden for rammerne af Euro-Middelhavs-partnerskabet («MEDA«-forordningen) (KOM(96)0113 - C4-0253/96-95/0127(CNS)).

Barón Crespo
Fru formand, jeg tager ordet med stor bekymring, for Unionens troværdighed står på spil. Her til formiddag har formanden for Rådet, hr. Dini, også udtrykt sin bekymring, selv om det lader til, at Rådet i øjeblikket bekymrer sig mere om at forlade salen end om at følge debatten. Men vi er jo efterhånden vant til denne form for uforskammet opførsel.
Min bekymring skyldes, at Unionens troværdighed over for Middelhavslandene i øjeblikket står på spil, fordi vi har vedtaget en Euro-Middelhavspolitik, og vi skal opfylde vores forpligtelser. Rådet forsøgte i princippet at se bort fra Parlamentet, hvilket resulterede i, at man for første gang har måttet foretage en fornyet høring af Parlamentet. Vi har prøvet at hjælpe med at deblokere en situation, hvor Kommissionen - det må jeg erkende - har været lydhør over for vores forslag. Sagen har i nogle måneder været blokeret i Rådet af to grunde: En af grundene er situationen vedrørende bestemmelsen om menneskerettighederne, og her har vi et ændringsforslag, som netop handler om, hvordan man bør bedømme situationens udvikling, idet vi foreslår, at hvis en Middelhavspartner ikke opfylder betingelserne i henhold til artikel 3, dvs. hvis der er tale om en massiv krænkelse af menneskerettighederne, skal de pågældende foranstaltninger, herunder en ophævelse af den fastsatte hjælp, vedtages med et kvalificeret flertal på forslag af Kommissionen og efter samstemmende udtalelse fra Europa-Parlamentet, inden den 30. juni 1997. Forslaget fra vores udvalg, som har været at henvise sagen til regeringskonferencen, har deblokeret en situation, hvor regeringen i et medlemsland indtog en vetoholdning. Jeg tror, at dette forslag vil få Kommissionens tilslutning, bl.a. fordi også Kommissionen generelt går ind for dette med henblik på regeringskonferencen. Og vi mener, det er vigtigt, at man i dette tilfælde kommer videre og gør menneskerettighederne til et vigtigt punkt i vores relationer, samt at situationen skal vurderes demokratisk.
Desuden er der et andet punkt, vi ikke bør skjule: Ønsket om at beskytte et medlemsland i Unionen, i dette tilfælde Grækenland. Udenrigsudvalget har været opmærksom på dette ønske hos vores græske medborgere, hvis jeg må sige det sådan, i forbindelse med de territoriale kontroverser, som er blevet forværret i år, og vi har derfor accepteret et ændringsforslag, der taler om respekten for medlemsstaternes og Unionens territoriale integritet og eksterne grænser. Det beslutningsforslag, som Parlamentet har vedtaget med henblik på topmødet i Firenze, omtaler også denne sag - og dette er noget, som står i traktaterne. Men i betragtning af rammerne for Euro-Middelhavskonferencen er det på sin plads at minde om det.
Jeg vil gerne komme med en appel - som måske vil blive hørt - idet jeg vil minde om minister Pangalos' ord, da han undlod at stemme på Rådets møde i slutningen af maj, og fastholde, at Grækenland var ophavsmand til Euro-Middelhavspolitikken. Det er naturligvis ikke kun Euro-Middelhavspolitikken, der er opstået i Grækenland, men også mange andre ting. Det er også rigtigt, at topmødet på Korfu var det møde, der gav skubbet, ved at acceptere Kommissionens forslag og det ønske, der var i Rådet og i Parlamentet. Det vil selvfølgelig også være meget positivt, hvis vi i denne forbindelse - efter at vi har vist vores solidaritet - kunne regne med en reel og effektiv støtte, der giver os mulighed for at deblokere situationen, og som navnlig giver os mulighed for - og jeg slutter med at minde om, hvad jeg sagde i begyndelsen - at opfylde vores forpligtelser og holde vores ord, for vi er allerede i slutningen af juni, og vi skal være i stand til effektivt at bruge de næsten 900 mio ecu, vi har fået bevilget i år. Og de aftaler, der indgås, selv om de er af multilateral karakter, indebærer altid modydelser. Vores Middelhavspartnere har taget et skridt, og vi skal også være i stand til at leve op til vores ansvar og holde vores ord. Derfor er det vigtigt, at man når frem til en endelig vedtagelse af denne forordning - ad høringens vej - i plenum.

Fabra Vallés
Fru formand, jeg vil gerne komme med et meget kort indlæg, eftersom vi allerede har gennemgået denne betænkning i november måned. For det første mener jeg, at selv om det drejer sig om en fornyet høring, burde man have bedt om en udtalelse fra Budgetudvalget og fra Budgetkontroludvalget, hvilket ikke er sket.
For det andet bliver jeg på indeværende tidspunkt ved med at spørge mig selv, hvorfor Budgetudvalget ikke er det kompetente udvalg til at behandle indholdet i denne sag, eftersom det drejer sig om en forordning med et overvejende finansielt indhold.
For det tredje vil jeg gerne bemærke, at eftersom det drejer sig om et samlet kapitel, kan dette accepteres, forudsat at Rådet ikke træffer beslutninger, som kan påvirke den skrøbelige balance i udgiftsområde 4, uden at høre Parlamentet. På den anden side vil jeg også gerne gøre opmærksom på, at der nu er gået seks måneder, som ordføreren sagde, og alligevel er sagen stadig blokeret i Rådet.
For det fjerde har Europa-Parlamentet - hvilket også allerede er blevet nævnt - for 1996 respekteret de 900 mio ecu, som blev vedtaget på Det Europæiske Råds møde i Cannes. Men gennemførelsen af budgetretningslinjen for MEDA i år er endnu kun ved begyndelsen. Der sker det, at tiden går, vi når til slutningen af året, og, hr. kommissær, så ved De godt, at nogen vil sige til os: «Jeg sagde til jer, at I ikke ville være i stand til at bruge disse penge på dette område, osv. osv.«. Vi ved, hvad det har kostet os at få MEDA-programmet op at stå. Vi ved, hvad der står på spil for os på dette område.
For det femte mener jeg, det er nødvendigt at omtale den omstændighed, at finansprotokollerne med landene i Middelhavsområdet indtil nu har været forelagt Parlamentet gennem proceduren med samstemmende udtalelse, hvilket har gjort det muligt at udøve en vis kontrol. Denne forordning tager imidlertid kun højde for en høring af Parlamentet. Det betyder, at Parlamentet skal udvikle effektive instrumenter, som gør det muligt for Parlamentet at udøve en kontrol med programmets gennemførelse samt en fornuftig forvaltning af budgettet.
Til slut vil jeg gerne sige tak endnu en gang - for det gjorde jeg også i november - til hr. Barón, fordi han har accepteret vores ændringsforslag, som var af ren teknisk art, og som bunder i erfaringerne fra PHARE og fra TACIS. Takket være netop disse ændringsforslag, er jeg sikker på, at vi - med tilladelse fra dem, der deblokerer proceduren, og med den hurtighed, Kommissionen vil lægge for dagen - vil være i stand til at opfylde vores forpligtelser for 1996, og i overensstemmelse med artikel 205, som forpligter Kommissionen til at forvalte de midler, der er godkendt i Parlamentet, er jeg sikker på, at det endelig vil lykkes os at iværksætte MEDAprogrammet.

Green
Fru formand, Den Socialistiske Gruppe støtter betænkningen fra vor ordfører, Enrique Barón Crespo. Min gruppe har arbejdet for, at EU skulle have en middelhavspolitik, og vi har insisteret på, at der skulle være parallelitet mellem vor holdning til landene i øst og holdningen til landene i syd. Det er middelhavspolitikken og finansieringen af denne, vi drøfter her i dag, og efter vor opfattelse skal MEDAprogrammet ses i lyset af vort engagement i udviklingen af demokratiet, det økonomiske fremskridt og menneskerettighedssagen i Middelhavsområdet.
Den Socialistiske Gruppe vil støtte indstillingen til den globale MEDA-finansiering. Men det vil være rimeligt at advare om, at vi mener, at den tyrkiske regering endnu ikke har leveret varen, når det gælder de løfter, EuropaParlamentet fik, før toldunionen blev ratificeret i december sidste år. Vi ved, at med hensyn til de demokratiske reformer og krænkelserne af menneskerettighederne har situationen ikke blot været fastlåst, men den er faktisk blevet værre efter valget i Tyrkiet i december måned. Der er ikke én af de konstitutionelle reformer, der så dagens lys, for at man kunne besnære os sidste år, der endnu har udmøntet sig i færdig lovgivning. Den fortsatte strøm af arrestationer i forbindelse med retten til at tænke frit og retten til at tale frit giver fortsat Tyrkiet et dårligt, internationalt ry, og den seneste bølge af uroligheder og sultestrejker i tyrkiske fængsler illustrerer krænkelserne af de naturgivne rettigheder og almindelig anstændighed. Tyrkiet har heller ikke gjort nogen form for indsats for at få løst de politiske problemer med Cypern og det kurdiske område.
Tyrkiet lader meget tilbage at ønske på alle disse punkter, og alligevel har landet enestående tætte forbindelser til vor Union, og vi er berettigede til at forvente os noget mere.
Min gruppe vil derfor her til efteråret forsøge at bruge vore budgetmæssige beføjelser til fortsat at lægge pres på Tyrkiet. Vi har udstrakte beføjelser som medansvarlige for Unionens budget. Vi agter at bruge disse beføjelser og opfordre andre grupper til at slutte sig til os.

Dimitrakopoulos
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, også jeg vil gerne takke hr. Baron Crespo både for det arbejde, han har gjort, og den måde, hvorpå han har håndteret dette delikate spørgsmål i Udvalget om Udenrigsanliggender.
MEDA-programmet bør træde i kraft meget snart, øjeblikkeligt, selv om der er et enkelt land, Tyrkiet, der systematisk forsøger at skabe problemer, som modarbejder filosofien og principperne bag såvel Barcelonaerklæringen som MEDA-programmet, og problemerne går ikke blot ud over et medlem af Den Europæiske Union, men også mindst et land fra Middelhavsbækkenet, nemlig Syrien. Vi ved alle, hvilke problemer det er, Tyrkiet skaber for Syrien, i hvert fald hvad angår vand.
Men MEDA-programmet bør alligevel træde i kraft, for som det økonomiske redskab for Middelhavspolitikken er dette, hvad både vi og Middelhavslandene venter utålmodigt på, fordi vi alle tror, at dette program kan forbedre de pågældende landes generelle udviklingsniveau og gøre dem til egentlige partnere, med alt hvad dette indebærer, i det nye euro-Middelhavspartnerskab, sådan som vi alle ønsker, det skal ske. Jeg bør heller ikke undlade at understrege den særlige betydning, som MEDA-programmets gennemførelse har for fredsprocessen i Mellemøsten.
Filosofien bag MEDA-programmet indeholder mange væsentlige aktiviteter, som dækker næsten alle områder af det offentlige liv: energi, transportinfrastruktur, regionalt samarbejde, små og mellemstore virksomheder og alle aktiviteter forbundet hermed.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at understrege, at alle de 4 ændringsforslag, der er stillet, er meget vigtige. Jeg vil dog tillade mig at kommentere to af dem, nemlig ændringsforslaget vedrørende beslutningsprocessen i forbindelse med indførelsen af særlige foranstaltninger, når dette skønnes nødvendigt, og ændringsforslaget vedrørende synergi.
Hvad det første angår, tror jeg ikke, jeg behøver understrege, hvor vigtigt det er, at beslutningen om særlige foranstaltninger træffes med kvalificeret flertal. I øvrigt har De, hr. kommissær, og Kommissionen gjort rede for hele denne procedure i Deres første forslag.
Hvad angår det andet ændringsforslag, vil jeg endnu en gang fremhæve, hvor vigtigt det er for dette program, at man sikrer åbenhed, især når der har været ubehagelige fortilfælde inden for andre områder. Jeg gør opmærksom på, at De også gentagne gange over for flere af Europa-Parlamentets udvalg har lovet at sikre en sådan åbenhed, hvilket jeg takker Dem for.
Til sidst vil jeg på min politiske gruppes vegne erklære, at vi vil stemme for og altså går ind for denne forordning.

Porto
Fru formand, jeg takker hr. Barón Crespo for hans betænkning og dernæst understreger jeg, at MEDA-programmet, som tager sigte på at fremme udviklingen i og tilnærmelsen mellem landene i det sydlige Middelhavsområde, bør vinde størst mulig tilslutning.
Det drejer sig jo om et naboområde, der traditionelt har haft tætte forbindelser med Europa, og hvor manglen på ressourcer og befolkningstilvæksten har skabt problemer af meget følsom karakter. Ud over at dette - hvad der er vigtigst - indvirker negativt på befolkningernes velfærd, skaber det selvfølgelig et kolossalt indvandrerpres i Den Europæiske Union, hvilket ofte skaber meget alvorlige integrationsproblemer.
Dette gælder ikke så meget Unionens sydlige som de nordlige medlemsstater (med en stor procentdel indvandrere fra det omhandlede område), og disse burde gøre en større indsats for at finde en løsning, som kan forbedre mulighederne for, at de potentielle emigranter kan forblive i deres hjemlande, hvilket også er i disses egen interesse.
For at løse dette humanitære, sociale, økonomiske og politiske problem må vi alle se fremad, for så vidt angår frigørelsen af de nødvendige bevillinger, selv om vi er os de eksisterende vanskeligheder bevidst. Det kan under ingen omstændigheder accepteres, at de gældende bestemmelser overtrædes, men det kan heller ikke accepteres, at henvisningen til nødvendigheden af at overholde reglerne bruges som påskud til at forhale beslutningsprocessen vedrørende et spørgsmål, der i stedet for at være et problem, kan vise sig at være en berigende faktor for begge parter.

Blot
Fru formand, kære kolleger, denne betænkning behandler Euro-Middelhavspolitikken, der fuldt ud illustrerer viljen til på sigt at gøre udenrigspolitikken inden for alle dens områder til et fællesskabsanliggende.
Alt det, der foreslås her, kunne lige så godt have været ordnet ved bilaterale aftaler med al den smidighed, som sådanne aftaler ville have kunnet give mellem de forskellige lande omkring Middelhavet. I øvrigt ville bilaterale aftaler uden tvivl have givet en mere reel demokratisk kontrol end den kontrol, der finder sted inden for rammerne af Den europæiske Union, nemlig de nationale parlamenters kontrol med medlemsstaternes udenrigspolitik.
Sandt nok er hovedmålet her måske mindre det legitime samarbejde mellem forskellige stater end skabelsen på sigt af en form for kæmpemæssig zone for frihandel, der strækker sig over hele Middelhavsområdet. På grund af de forskellige økonomiske strukturer mellem partnerne nord og syd for Middelhavet er det imidlertid ikke sikkert, at man nødvendigvis skal gå i den retning - uden sikkerhedsforanstaltninger. Man har set de katastrofale følger for Mexico, som f.eks. fulgte indgåelsen af NAFTA-aftalerne i Nordamerika.
Hvad menneskerettighederne angår, vil jeg ikke tale om Middelhavet uden alligevel at henlede opmærksomheden på, at vort Parlament blev ført stærkt bag lyset sidste efterår eller vinter ved forhandlingen om en toldunion mellem Europa og Tyrkiet, og jeg konstaterer, at vore græske venners bange anelser var velbegrundede hvad det angår.
For at vende tilbage til det egentlige MEDA-program, er vi ikke sikre på, at dette program ikke rent faktisk på sigt vil virke imod hensigten på det økonomiske plan, og i alt fald er vi overbeviste om, at det er i modstrid med den fulde og hele anvendelse af subsidiaritetsprincippet.
Det er ikke i den anledning nødvendigt at eliminere medlemsstaternes rolle i denne type samarbejdspolitik. Derfor vil vi stemme imod denne betænkning, idet vi håber, at denne type politik fremover vil henhøre under medlemsstaternes kompetenceområde med al den smidighed, som dette vil gøre muligt sammenlignet med de stramme programmer, der nu fastsættes.

Marín
Fru formand, først og fremmest vil jeg gerne lykønske og takke hr. Barón for hans betænkning og navnlig takke for, at Europa-Parlamentet og de pågældende udvalg har accepteret, at denne andenbehandling kan finde sted så hurtigt i Parlamentet. Det er rigtigt, at Kommissionen støttede Europa-Parlamentets holdning, og jeg må sige, at efter nogen tøven accepterede Rådet den også til sidst, således at den fornyede høring af Parlamentet kunne finde sted, for der var helt klart nogle punkter, som gav anledning til meget velkendte politiske problemer i forbindelse med det første forslag, og samtidig en række nye beslutninger, som fjernede Rådets endelige afgørelse fra indholdet i Europa-Parlamentets forslag og betænkning.
Det, jeg sammenfattende kan gøre - for jeg mener, hr. Barón har sagt det udmærket - er at acceptere, hvad han har påpeget. Med hensyn til MEDA-forordningen er det rigtigt, at uanset at det er en strengt finansiel og teknisk set meget kompleks forordning, så befinder vi os nu i en politisk fase, hvor det, som hr. Barón sagde, er fuldstændig korrekt: Vi er ved at sætte vores troværdighed på spil, ikke hvad angår en konkret politik, men troværdigheden hvad angår Den Europæiske Unions formåen med hensyn til eksterne forbindelser.
Budgetudvalgets og Budgetkontroludvalgets bekymringer foruroliger mig. Og jeg vil gerne svare på disse bekymringer. Vi har nu afsluttet tre aftaler. I kronologisk rækkefølge er det: Tunesien, Israel og Marokko. Begge parter er blevet enige om at oprette et frihandelsområde. Hver part har spillet sine trumfer. Et af Den Europæiske Unions store krav har netop været nedrustningen på industriområdet. Denne industrielle nedrustning som følge af klausulen af 1. januar 1996 med tilbagevirkende kraft er allerede begyndt, og jeg kan ikke som ansvarlig kommissær blive ved med at modtage det ene besøg efter det andet af ministre fra disse lande, som over for mig kræver deres del af aftalen opfyldt. Vi kan ikke nå til slutningen af året med en situation, hvor den ene part - som desuden har økonomier, der er meget svagere end vores - har gjort sit arbejde og opfyldt sine forpligtelser, og Den Europæiske Union ikke har. Det vil sige, at hr. Barón har ret. Dette er et problem, som langt overgår MEDA-programmets finansielle eller tekniske dimension.
Med hensyn til ændringsforslagene, er det Kommissionens opfattelse, for så vidt angår tre af dem, at det på nuværende tidspunkt ikke er hensigtsmæssigt at ændre teksten, eftersom dette vil betyde en ændring af forslaget, hvilket vil tage tre eller fire måneder mere. Men der er et ændringsforslag af politisk art, hvor jeg ikke vil have noget imod at forpligte Kommissionen, for i realiteten har Kommissionen allerede forpligtet sig til dette på regeringskonferencen. Inden for rammerne af beslutningstagningsproceduren i forbindelse med det, jeg forestiller mig bliver den nye fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, vil Kommissionens holdning være, at alle sager vedrørende menneskerettigheder altid skal afgøres ud fra princippet om kvalificeret flertal. Derom er der ingen tvivl: Kommissionen går totalt væk fra princippet om enstemmighed. Problemet er tidspunktet. Hvis man på nuværende tidspunkt vedtog MEDA-forordningen med kvalificeret flertal, vil det skabe en god præcedens for Parlamentet og for Kommissionen, men det ville skabe en negativ holdning hos visse delegationer på regeringskonferencen. Og nu vil De sige til mig: Men hvad har disse to ting med hinanden at gøre? Sagen er den, at i øjeblikket er mange taktiske holdninger hos medlemsstaterne knyttet til hinanden, og hvis man på nuværende tidspunkt anvendte princippet om kvalificeret flertal, vil det være nok til, at der øjeblikkeligt opstod blokeringer.
Vi håber derfor, at der inden for rammerne af regeringskonferencen gøres fremskridt med hensyn til en revurdering af menneskerettighederne, både hvad angår de eventuelle sanktioner og det kvalificerede flertal, og Kommissionen vil holde fast ved sine tidligere holdninger.
I tråd med hvad der er blevet sagt her i dag, vil jeg gerne komme en række betragtninger, måske for at være på forkant med situationen. Jeg håber, at der sker et mirakel i Firenze med kogalskaben. Jeg håber også, at der sker et mirakel i Firenze med MEDA. Og jeg håber, at regeringskonferencen begynder i Firenze. Men vi forventer os alle så mange ting af mødet i Firenze, at jeg ikke ved, om miraklerne overhovedet vil ske.
Men jeg må sige Dem noget. Situationen for Budgetudvalget og for Budgetkontroludvalget er blevet så sindssyg, at jeg må påpege det over for Europa-Parlamentet. Kommissionen og Europa-Parlamentet blev enige om et finansielt program for de næste tre år. For indeværende år blev Kommissionen og Europa-Parlamentet enige om et beløb på 600 mio ecu. Det var Rådet, der forøgede udgiftsloftet til 900 mio ecu. Dette er sandheden. Men Rådet har gennem forskellige blokeringer nægtet os retsgrundlaget siden november måned - da Barcelona-konferencen fandt sted - indtil juli måned i år, hvilket betyder, at det institutionelle organ, som forøgede udgiftsloftet, er det samme organ, som ikke har tilladt os at bruge en eneste ecu.
Men hvis vi går ud fra, at der sker et mirakel i Firenze, så ved Kommissionen, hvilken beslutning, der vil blive truffet af Budgetkontroludvalget i oktober måned, nemlig at alle de reserver, der ikke er blevet brugt, vil blive annulleret, hvilket gør situationen endnu mere sindssyg, eftersom det ikke er fordi vi ikke har kunnet bruge pengene, men fordi vi ikke har fået tilladelse til at bruge dem, fordi der ikke eksisterer et retsgrundlag. Prøv at forklare Middelhavstredjelandene, at vi ikke kun vil undlade at opfylde vores forpligtelser i henhold til en international aftale, men at vi også i oktober måned vil nedsætte deres andel af den finansielle forpligtelse. Det er fuldkommen sindssygt og viser tydeligt, hvor helt forfærdeligt dette instrument, der kaldes den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik, fungerer.
Jeg håber derfor, at alle institutionerne på grundlag af mange konkrete tilfælde kan lære noget af hinanden og derved nå frem til en kompromisløsning på noget, som helt klart er vanskeligt at forstå. Der er også en anden ting. Jeg foretrækker at blive pålagt den politiske sanktion for ikke at have været i stand til at bruge disse penge - selv om jeg synes, det er uretfærdigt, fordi i virkeligheden har vi ikke fået tilladelse til det - frem for at Kommissionen bruger det hele i september måned for at forsøge at undgå »guillotine-klausulen« i forordningen. Det ville være uansvarligt af Kommissionen, og jeg vil naturligvis ikke foreslå Kommissionen at bruge hele dette års finansielle program på 900 mio ecu på én måned, for det er både umuligt, utænkeligt og useriøst, og til syvende og sidst vil det betyde, at MEDA-programmet mister sin troværdighed.
Det vil sige, hr. Barón, at situationen er meget alvorlig. Der er ikke tale om at overdramatisere. Man kan ikke vedblive med at arbejde på denne måde. Jeg mener, at TACIS, ligesom MEDA, er to meget gode eksempler, som kan bruges på regeringskonferencen til at vise, at det med den nuværende traktat er fuldstændig umuligt at gennemføre et seriøst og solidt arbejde i Den Europæiske Union inden for udenrigsanliggender.

Barón Crespo
Fru formand, først og fremmest vil jeg takke kommissæren for den oprigtighed og den klarhed, hvormed han har beskrevet situationen. Og i forbindelse med hans holdning til de ændringsforslag, der stadig ikke er vedtaget, takker jeg ham for Kommissionens positive holdning til det vigtigste ændringsforslag, hvor jeg er enig i, at det ikke er et ændringsforslag, der kun vedrører dette program og denne betænkning, men at det er en grundlæggende politisk holdning hos Kommissionen, som Parlamentet altid har delt, nemlig at beslutningerne bør træffes med flertal, hvilket også bør være tilfældet med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Sundhedsbeskyttelse og sikkerhed for arbejdstagere, der kan blive udsat for eksplosiv atmosfære
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0158/96) af Mather for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om forslag til Rådets direktiv om minimumsforskrifter til forbedring af sundhedsbeskyttelse og sikkerhed for arbejdstagere, der kan blive udsat for fare hidrørende fra eksplosiv atmosfære (KOM(95)0310 - C4-0508/95-95/0235(SYN)).

Mather
Fru formand, Kommissionen har stillet et forslag, som grundlæggende er både fornuftigt og progressivt, om bedre sundhedsbeskyttelse og sikkerhed for arbejdstagere udsat for fare hidrørende fra eksplosiv atmosfære. Direktivet fremlægges i overensstemmelse med rammedirektiv nr. 391/89. Det gør arbejdsgiverne ansvarlige for tre hovedområder.
For det første skal de forebygge, at der opstår eksplosiv atmosfære. For det andet skal de forebygge antændelse af eventuelle atmosfærer af denne art. For det tredje skal de reducere eksplosionseffekten til et minimum. I betænkningen fra Udvalget om Sociale Anliggender, Beskæftigelse og Arbejdsmiljø insisterer vi på, at arbejdsgiverne skal behandle hvert enkelt af disse tre ansvarsområder med en høj prioritering og skal overholde deres forpligtelser på alle disse områder.
Kommissionens målsætning her skaber balance mellem behovet for at beskytte arbejdstagerne og behovet for en velafbalanceret indstilling til spørgsmålet om regulering. Dette er virkelig et område, hvor forebyggende foranstaltninger kan være med til at sikre menneskeliv. Når tiden er inde, vil dette symbol - hvis jeg må have lov til at vise Parlamentets medlemmer det - betyde, at der er en eksplosiv atmosfære. Denne sorte og gule advarsel vil være med til at beskytte arbejdstagere mod uventede eksplosive atmosfærer og vil advare dem om, at de skal træffe deres forholdsregler i de pågældende miljøer.
Dette direktiv er også påkrævet, fordi der i visse medlemsstater ikke findes nogen regler, eller i bedste fald er de eksisterende regler rudimentære. Kommissionens minimumsnormer er effektive. Det er væsentligt at notere sig, at den høringsproces, som Kommissionen gav sig i kast med, var både grundig og udtømmende, og det har gjort, at dens konklusioner er troværdige.
Udvalget har holdt sig alle disse faktorer for øje, da det gennemgik kommentarerne og forslagene fra de forskellige sammenslutninger og institutioner og arbejdstagernes repræsentanter og ligeledes udtalelsen fra ØKOSOC og andre parlamentsudvalg. Det glæder mig at kunne sige, at udvalget vedtog denne betænkning enstemmigt. Der er nogle væsentlige ændringsforslag, herunder et som sætter fokus på arbejdsgivernes tredelte ansvarsområder. Det er nødvendigt at sikre, at medlemsstater, som allerede opfylder minimumskravene, ikke bliver underkastet alt for omfattende administrative bestemmelser på grund af et sådant direktiv. Udvalget om Sociale Anliggender, Beskæftigelse og Arbejdsmiljø har derfor foreslået, at de dokumentations- og klassifikationssystemer, som Kommissionen går ind for, i stedet under disse omstændigheder kan erstattes med den dokumentationsform eller den praksis, som gælder på medlemsstatsniveau for øjeblikket.
Det indebærer dog ikke på nogen måde en svækkelse af den effektive kontrol, og det er væsentligt at notere sig, at nogle af udvalgets ændringsforslag styrker Kommissionens forslag, specielt kravet i ændringsforslag nr. 12 om, at arbejdsgiverne konstant skal kontrollere beskyttelsessystemerne, ikke blot ved en årlig gennemgang, men således at der konstant føres tilsyn for at sikre, at beskyttelsesforanstaltningerne lever op til kravene.
Visse ændringsforslag handlede om, hvilke gennemførelsesfrister der vil være passende for dette direktiv. Det er helt klart utrolig vigtigt, at de små og mellemstore virksomheder i hele Unionen får en passende tidsfrist og tilstrækkeligt med informationer til, at de kan iværksætte effektive forebyggende foranstaltninger. Udvalget har også her draget nytte af udtalelser fra ØKOSOC, som er affattet af arbejdstagergruppens repræsentant der for at styrke forslagene i direktivet.
Det var et par enkelte generelle betragtninger om betænkningen, og jeg ser frem til at høre kollegernes og kommissærens kommentarer. Vi må alle gøre os klart, hvor betydningsfuldt dette direktiv er i kraft af, at denne foranstaltning kan forbedre de sundheds- og sikkerhedsmæssige forhold på arbejdspladsen, og der er reel mulighed for, at det kan komme til at redde menneskeliv i hele Den Europæiske Union.

Papakyriazis
Fru formand, hr. kommissær, jeg vil fortsætte omtrent dér, hvor den foregående taler, vor ordfører, slap. Jeg er helt enig i, at denne lovtekst er et vigtigt skridt henimod Den Europæiske Unions, dvs. medlemsstaternes, dvs. alle vore befolkningers forsvar mod de risici, der findes på arbejdspladsen.
Og det er ikke det eneste punkt, vi fra vor side kan tilslutte os. Jeg vil vove at påstå, at denne betænkning er et af de tilfælde, hvor vi i Udvalget om Sociale Anliggender uden problemer har fundet frem til punkter, vi var enige om, og uden problemer har behandlet og forbedret - mener jeg - denne betænkning og er nået frem til en enstemmig udtalelse. Vi ser i Kommissionens forslag et væsentligt skridt til definition af »eksplosiv atmosfære«, et tiltag, som ikke blot øger Den Europæiske Unions arsenal af midler, ikke blot supplerer den nødvendige udrustning, der indgår i denne grundlæggende strategi, som vi har arbejdet på et stykke tid i Den Europæiske Union, men som også udfylder de huller, der faktisk findes i medlemsstaterne. Og jeg vil også minde vor ordfører om, at vi nemt kunne blive enige om behovet for fælles regler, fælles lovgivningsforanstaltninger på EU-niveau, og om behovet for at skabe sikkerhed for arbejdstagerne i et per definition farligt miljø.
Det er min overbevisning, at ændringsforslagene i deres endelige udformning, som fremkom efter langvarige, men ellers gnidningsløse forhandlinger i vort udvalg, faktisk forbedrer denne lovtekst. Jeg gør opmærksom på, at vi har lagt vægten dér, hvor vi finder det vigtigst, dvs. ikke hos de store, betydningsfulde virksomheder, hvor det næsten giver sig selv, og hvor det er let at kontrollere, men på de mange tilfælde, hvor de små og mellemstore virksomheder, som vi er omgivet af, står med disse problemer i dagligdagen. Jeg vil også gøre opmærksom på, at forslaget, hvad angår ikrafttrædelsestidspunktet, er en middelvej mellem den nærmeste fremtid og den tid, det faktisk tager for virksomhederne at tilpasse sig det nye materiel.
På min gruppes vegne kan jeg erklære, at vi med glæde stemmer for hr. Mathers betænkning.

Thomas Mann
Fru formand, hr. kommissær Flynn, i en række virksomheder i Europa eksisterer der overhovedet ingen bestemmelser om omgang med eksplosive atmosfærer, eller de er i bedste fald rudimentære. Eksplosiv atmosfære er en let antændelig blanding af gas og brændbare stoffer og den udgør en potentiel fare for arbejdstagerne. Derfor er der behov for et europæisk direktiv. I specifikke bestemmelser skal organisatoriske foranstaltninger og tekniske forudsætninger fastlægges med henblik på en forbedring af beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed og en forøgelse af sikkerheden. Graham Mather har her ydet et fremragende arbejde for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse.
Hvad er principperne for at undgå eksplosion og beskytte mod dem? Det skal forhindres, at der dannes eksplosive atmosfærer. Det skal undgås, at eksplosive atmosfærer antændes. Virkningerne af en eksplosion skal begrænses, så der ikke opstår fare. Overholdes hver enkelt af disse principper, kan den nødvendige beskyttelse allerede opnås. Lokalerne i virksomhederne skal opdeles i forskellige zoner afhængig af, hvor farlige de er. Samtidig skal arbejdsgiverne opfylde deres pligt til at informere og inddrage arbejdstagerne samt disses repræsentanter og høre dem i god tid. Sikringsforanstaltningerne skal mindst én gang om året kontrolleres ved hjælp af egnede instrumenter og moderne teknik og der skal udpeges en tilsynsførende, der har den relevante faglige uddannelse og erhvervserfaring. For at give små og mellemstore virksomheder lige muligheder skal dette direktiv gennemføres i løbet af en passende tid.
Sidst men ikke mindst skal der i samarbejde med Rådet udarbejdes et vademecum med vejledende eksempler på, hvordan minimumsforskrifterne kan overholdes. Enstemmigheden i Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse er helt bestemt et positivt signal til arbejdstagerne og til Kommissionen og Rådet.

Stenius-Kaukonen
Fru formand, Kommissionens forslag til minimumsforskrifter til beskyttelse af arbejdstagere, der kan blive udsat for fare fra eksplosiv atmosfære er yderst påkrævet. Alt for mange arbejdstagere er kommet til skade og har mistet livet ved eksplosioner. Der er brug for strenge sikkerhedsforanstaltninger, for at eksplosioner kan forhindres. Der er også brug for klare bestemmelser, der mest muligt begrænser skader fra eksplosioner, hvis der til trods for sikkerhedsforanstaltningerne alligevel indtræffer en eksplosion.
Hr. Mather påpegede i udvalget, at der er brug for regulering. Det er glædeligt, at hr Mather er nået frem til dette resultat ved at studere Kommissionens forslag, idet hans partifæller i den britiske regering, som han repræsenterer, systematisk har modsat sig EU's regulering af arbejdsmiljøsager.
Der er her blevet sagt, at betænkningen blev enstemmigt vedtaget i udvalget. Også jeg stemte for ved den endelige afstemning, uden dog at kunne støtte alle hr. Mathers ændringsforslag, som flertallet i udvalget desværre vedtog. På mange punkter burde man efter min mening have stolet på Kommissionens ekspertise og ikke have stillet unødvendige ændringsforslag. De ændrer imidlertid ikke så meget, at de ville være farlige, hvis de blev vedtaget. Jeg kan dog ikke anbefale mit udvalg at stemme for ændringsforslag 1-8. Jeg støtter derimod varmt hr. Mathers forslag om flere informationer til arbejdstagerne om eksplosionsfarerne og især til de små og mellemstore virksomheder. Alt i alt lykønsker jeg hr. Mather med denne betænkning.

Flynn
For det første vil jeg gerne sige Dem tak, hr. Mather, for det ualmindelig fine stykke arbejde, De har gjort i forbindelse med denne meget tekniske sag. Kommissionen er parat til helt eller delvis at acceptere de fleste af de ændringsforslag, der stilles.
Lad mig begynde med de fire ændringsforslag, som vi ikke finder, Kommissionen kan acceptere: Ændringsforslag nr. 6, 9, 10 og 12. Ændringsforslag nr. 6 er ikke acceptabelt for Kommissionen, idet artikel 9 omhandler krav til såvel arbejdssted som arbejdsudstyr. Vedrørende ændringsforslag nr. 9 mener Kommissionen, at det medfører en vis usikkerhed med hensyn til direktivets ikrafttræden. Kommissionen støtter dog den ide, der ligger bag ændringsforslaget, og den vil have dette punkt i tankerne under de interinstitutionelle forhandlinger og søge at sikre, at samtlige involverede parter bliver ordentligt orienteret. Ja, spørgsmålet om ordentlige informationer er blevet nævnt af mange af dem, der har ydet deres bidrag. Kommissionen kan ikke acceptere ændringsforslag nr. 10. Den vil dog overveje at ændre sin oprindelige tekst ved at indføje sætningen »og en vurdering af de forventede virkninger«, for at teksten skal komme til at svare bedre til ISO-teksterne.
Med hensyn til ændringsforslag nr. 12 mener Kommissionen, at dette ændringsforslag gør teksten for restriktiv og pålægger industrien en unødvendig byrde, specielt når det gælder de små og mellemstore virksomheder, og det kan derfor ikke accepteres.
Dernæst vil jeg gerne gennemgå de fem ændringsforslag, som Kommissionen delvis kan acceptere. Hvad angår ændringsforslag nr. 2, føler Kommissionen, at den første del af ændringsforslaget gør teksten i Kommissionens forslag klarere, og denne del kan derfor accepteres. Omvendt er det sidste afsnit i modstrid med filosofien om en risikovurdering, idet man ifølge dette afsnit skal anvende alle de tre grundlæggende principper på én gang og samtidig, hvilket gør teksten unødigt stringent.
I henseende til ændringsforslag nr. 3 afspejler det også den opfattelse, ØKOSOC har, hvis vi erstatter »tilstrækkeligt tilsyn« med »passende tilsyn«, og Kommissionen kan acceptere dette. Men det ville ikke rigtig give nogen mening i sammenhængen også at lade teksten omhandle undervisning og uddannelse, når det gælder tilsynet. Så det sidste afsnit i ændringsforslaget kan ikke accepteres, da det ikke føjer noget nyt til det, som allerede er indeholdt i forslagets artikel 4, stk. 4, og artikel 6 i rammedirektiv 89/391.
Hvad angår ændringsforslag nr. 4, finder Kommissionen, at ændringsforslaget kan accepteres med en lidt anden formulering på linje med Kommissionens oprindelige tekst, hvor man præciserer, at arbejdsgiveren skal sørge for, at der udfærdiges og ajourføres en plan for beskyttelse af sikkerhed og sundhed, ellers vil arbejdsgiveren være forpligtet til selv personligt at udfærdige en plan for beskyttelse af sikkerhed og sundhed, hvilket ville være en urimelig byrde at lægge på de små og mellemstore virksomheder.
Med hensyn til ændringsforslag nr. 7 mener Kommissionen, at udeladelsen af ordet »arbejdsudstyr« er en logisk følge af ordlyden i artikel 9, 1. og 2. afsnit, og det kan accepteres. Arbejdssteder, der allerede er i brug ved dette direktivs ikrafttræden, skal dog opfylde de minimumskrav, der er specificeret i forslaget og ikke blot dem, der er nævnt i artikel 4.
I henseende til ændringsforslag nr. 8 er det Kommissionens opfattelse, at udeladelsen af henvisningen til rammedirektivets artikel 17 gør teksten upræcis, idet det ikke er specificeret i ændringsforslaget, hvem der skal udarbejde vademecummet. Teksten bør derfor udbygges med ordene: «af Kommissionen«.
Endelig - og dette var De også inde på, hr. Mather, og det var De også, hr. Papakyriazis - glæder det mig at kunne meddele Dem, at der er fem ændringsforslag, som Kommissionen kan godkende uden forbehold. Kommissionen har den opfattelse, at disse ændringsforslag, nemlig ændringsforslag nr. 1, 5, 11 og 13, forbedrer den oprindelige tekst, idet de gør formuleringen bedre, og at ændringsforslag nr. 14 i særdeleshed, idet det bestemmes, at informationerne skal gives på et tidligt tidspunkt, specielt når det gælder de små og mellemstore virksomheder, gør det lettere for virksomhederne at tilpasse sig kravene i direktivet. Hr. Thomas Mann har fuldstændig ret, når han gør os opmærksomme på de grundlæggende principper, der er inde i billedet her, som for det første er at hindre, at sådanne atmosfærer overhovedet opstår, hvilket kræver et vist aftræk. Så er der spørgsmålet om at forebygge den antændelse, som kan forårsage en eksplosion. Og så må vi naturligvis altid søge at begrænse virkningen, hvis der skulle ske en eksplosion. Det er grundtrækkene i de ting, vi prøver at få gennemført her. Hr. Papakyriazis, De har ganske ret, når De siger, at dette er et positivt fremskridt. Vi skal give de rigtige informationer, som fru Stenius-Kaukonen sagde, for det er ad denne vej, vi kommer videre frem, når det gælder beskyttelsen af arbejdstagerne.
Tak for Deres opmærksomhed. Der er ikke mange til stede her, men samtidig er dette et vigtigt stykke lovgivningsarbejde, og vi ser frem til, at det skal blive vedtaget hurtigst muligt.

Mather
Fru formand, jeg vil gerne sige kommissær Flynn tak for de ting, han sagde, og takke alle mine kolleger for deres meget konstruktive bemærkninger.
Som kommissæren nævnte, er dette sandelig en meget teknisk sag, som det også fremgår af de punkter, der er kommet frem. Udvalget har - som hr. Papakyriazis nævnte - brugt megen tid på detaljer, som man har været uhyre opmærksom på. Det er jeg yderst taknemmelig for, som jeg også er det for de kommentarer, min kollega, hr. Thomas Mann, havde.
Jeg er nødt til lige at svare fru Stenius-Kaukonen, som kom med en lidt blandet reaktion med hensyn til ændringsforslagene. De er faktisk ret stringente, hvilket jeg vil kalde kommissæren til vidne på - han bemærkede jo i sine kommentarer, at visse af foranstaltningerne var lidt for stringente for Kommissionens smag. Så jeg er måske ikke stringent nok for fru Stenius-Kaukonen og lidt for stringent for kommissæren. Jeg håber derfor, at betænkningen dermed har ramt nogenlunde rigtigt.
Jeg skal ikke misbruge Europa-Parlamentets tålmodighed og forsvare Det Forenede Kongeriges regerings ære mod fru Stenius-Kaukonens kommentarer, men jeg vil blot sige, at mine kolleger i London har den opfattelse, at de samvittighedsfuldt opfylder og støtter det, som de opfatter som virkelige foranstaltninger til beskyttelse af sundhed og sikkerhed, men stritter ganske voldsomt imod, når sundheds- og sikkerhedsprocedurer bruges til andre formål, som de ikke mener kan siges at falde ind under disse områder.
Endnu en gang tak for en debat, som jeg håber kommer til at bære frugt. Vi ser frem til at komme videre med dette meget væsentlige emne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Beskyttelse af arbejdstagere mod kræftfremkaldende stoffer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0103/96) af Stenius-Kaukonen for Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse om forslag til Rådets direktiv om første ændring af direktiv 90/394/EØF om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer (KOM(95)0425 - C4-0433/95-95/0229(SYN)).

Stenius-Kaukonen
Fru formand, formålet med dette forslag fra Kommissionen er at opstille grænseværdier for eksponeringen for benzen under arbejdet, udvide direktivets anvendelsesområde og forbedre ordlyden i to punkter i direktivet. Dette forslag til ændring er en klar forbedring i forhold til det tidligere.
Især udvidelsen af anvendelsesområdet er vigtig, idet direktivet dermed også kommer til at omfatte medicinske præparater, kosmetik, affaldsprodukter, pesticider, ammunition og levnedsmidler.
Det er rimeligt at vælge benzen som det første stof, som der foreslås opstillet grænseværdier for, eftersom benzeneksponeringen er meget udbredt, og benzens tolerancerisiko er velkendt. Benzeneksponering kan f.eks. finde sted på olieraffinaderier, ved transport og distribution af benzin, dvs. på tankstationer og autoværksteder og i den petrokemiske industri. Også brugere af motorsave kan blive eksponeret for benzen.
Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse har fremsat 16 ændringsforslag. Europa-Parlamentet har allerede tidligere krævet, at der opstilles grænseværdier for alle kræftfremkaldende stoffer. Dette er dog ikke sket. Selvom Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse nu i sin betænkning støtter Kommissionens forslag om i første omgang kun at opstille en grænseværdi for benzen, vil det samtidigt kraftigt understrege, at Kommissionen bør udarbejde en plan for, hvordan man snarest muligt kan få fastlagt grænseværdier for alle de stoffer, der betragtes som kræftfremkaldende. Kommissionen har jo lavet en prioriteringsliste over de stoffer, som der næste gang skal opstilles grænseværdier for. Det er efter udvalgets mening vigtigt, at man også hurtigt får grænseværdier for tungmetaller og udvalget foreslår, at arsen og bestemte arsenforbindelser optages på denne prioriteringsliste.
Udvalget foreslår også, at Kommissionen skal oplyse om mulighederne for at forenkle opstillingen af grænseværdier, især for de stoffer, hvor der findes grænseværdier, der er baseret på videnskabelige data, og som kan karakteriseres som rent sundhedsmæssigt betinget.
Det er en væsentlig mangel ved Kommissionens forslag, at man ikke har taget tilstrækkeligt hensyn til optagelse gennem huden. Selvom betydningen af optagelse gennem huden omtales i forslaget, omtaler direktivet ikke biologiske målinger eller grænseværdier for denne. Udvalget kræver i sin betænkning, at begrebet biologisk grænseværdi fastlægges, og at Kommissionen hurtigst muligt opstiller en biologisk grænseværdi for benzen. Definitionen af grænseværdien er direkte taget fra Kommissionens forslag til direktiv om kemiske stoffer. Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse mener, at det er nødvendigt at præcisere definitionen af begrebet grænseværdi.
I Kommissionens forslag fastlægges måleområdet rumligt ud fra begrebet »som indåndes under arbejdet«. I lovgivningen bør man klart skelne mellem de to begreber: luften på arbejdspladsen og den luft, som indåndes af arbejdstageren. Udvalget har derfor på dette punkt i overensstemmelse med den seneste anbefaling fra Den Europæiske Standardiseringsorganisation tilføjet, at indåndingszonen skal defineres som det område, hvor arbejdstageren trækker vejret. Det bør være forbudt at overskride denne grænseværdi.
I udvalgets betænkning kræves det også, at der fastlægges en ensartet måleprocedure for fastlæggelse af grænseværdien for benzenkoncentrationen. Hvis man fastlægger begrebet grænseværdi, som udvalget har foreslået det, vil der ikke være noget grundlag for de midlertidige fravigelser, som Kommissionen foreslår. De er ikke tilfredsstillende lovgivning. Desuden er de i modstrid med beskyttelsen af arbejdstagernes sikkerhed. Hvis forslaget fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse vedtages, dvs. at fravigelserne fjernes, er der ikke brug for Miljøudvalgets ændringsforslag 18 og 19.
Der er grund til at understrege, at benzen anses for at høre til de stoffer, for hvilke der ikke kan fastlægges en grænseværdi, der, hvis den overholdes, sikrer, at der ikke er fare for sundheden. Begrænsning af eksponeringen mindsker imidlertid denne fare. Kommissionens forslag om 1 ppm som grænseværdi for eksponering gennem hele arbejdslivet forårsager 0, 5-6, 6 flere leukæmitilfælde pr. 1000 arbejdstagere. Dette er en alt for stor risiko, og derfor bør grænseværdien gradvis sænkes. Miljøudvalget har foreslået 0, 1 ppm som grænseværdi allerede fra begyndelsen af 2001, og dette foreslog jeg også selv i Socialudvalget, men det blev ikke vedtaget. Jeg foreslår nu som et kompromis på 0, 5 ppm fra begyndelsen af 2003, og jeg håber, at dette i det mindste bliver vedtaget. Den bedste måde at mindske benzenkoncentrationerne på er at nedsætte benzenindholdet i benzin, og Kommissionen er da også i dag kommet med et forslag, men det er efter min mening ikke tilstrækkeligt. Jeg takker Kommissionens repræsentanter for et konstruktivt samarbejde, og jeg er glad for, at Irland vil tage denne sag op i Rådet allerede i begyndelsen af sit formandskab.

Lannoye
Fru formand, Miljøudvalgets udtalelse afviger ikke meget fra den udtalelse, der er fremsat af Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse. Dette letter således opgaven for os, men jeg vil gerne henlede opmærksomheden på nogle elementer i dette direktivforslag. For det første må man glæde sig over, at man udvider anvendelsesområdet ved også at lade det omfatte de kræftfremkaldende agenser, der er til stede på arbejdspladsen - det er en god ting - og dernæst ved at tage alle mulige eksponeringsveje i betragtning.
Det er også en god ting, at der bliver fastsat grænseværdier for benzen. Hvad der er mindre godt, er, at man fastsætter en grænseværdi på 1 ppm, dvs. 3, 25 mg pr. m3 i gennemsnit over otte timer. Denne værdi svarer rent faktisk til den situation, der allerede gælder på alle arbejdspladser, hvor man anvender benzen, undtagen visse typer virksomheder tilknyttet olieindustrien, som forslaget netop sigter på at tildele dispensation med en grænseværdi, der er tre gange højere.
Når man ved, at benzen er et kræftfremkaldende stof, der har været kendt i et århundrede, når man desuden ved, at der ikke er nogen værdi, under hvilken risikoen er nul, dvs. at så snart der er benzeneksponering, er der risiko for kræft, finder jeg - og Miljøudvalget sammen med mig, at forslaget er ganske utilstrækkeligt. Man kan ikke acceptere nogen dispensationer. Det er fuldt ud muligt at begrænse arbejdstiden, hvis man ikke på kort sigt teknisk kan undgå, at en arbejder, der arbejder otte timer, er eksponeret for mere end 1 ppm. Så består løsningen på kort sigt i at nedsætte hans arbejdstid.
En anden løsning ville være at reducere brændstoffernes benzenindhold. Vi ved, at USA kun tolererer én procent benzen i benzinen, hvorimod man i Europa accepterer maksimum 5 %. Der er således meget klart en vigtig indsats at gøre her frem for at tildele dispensationer, der kun vil stadfæste en eksisterende situation.
Og endelig min sidste bemærkning, eftersom det er logisk, at det på sigt vil være nødvendigt at reducere benzeneksponeringen så meget som muligt, må man efter år 2000 - og det er Miljøudvalgets forslag - reducere eksponeringsgrænseværdien med en faktor 10, dvs. til 0, 1 ppm.

Skinner
Fru Stenius-Kaukonen har udarbejdet en indsigtsfuld og grundig betænkning, som er blevet til i praksis gennem hårdt arbejde i vort udvalg. Hun ved, at jeg kan acceptere så godt som alle de ting, hun har gjort, og Den Socialistiske Gruppe vil acceptere hele udvalgets betænkning, som den blev vedtaget.
Jeg har et særligt, direkte spørgsmål at stille til kommissæren om de grænseværdier, som Kommissionen har fastsat til 1 ppm. Vi kan acceptere disse værdier som dem, industrien kan opnå og har råd til. Jeg ville gerne høre, om kommissæren kan bekræfte, om en yderligere reduktion - som det efter min opfattelse ikke er sandsynligt, at vi kan opnå på kort sigt - er urealistisk som målsætning og måske ville være for tung en byrde at lægge på den kemiske industri som helhed. Jeg mener ikke, at dette giver forhåbninger om at redde flere liv, for jeg tror ikke, at det vil kunne gennemføres på kort sigt, men der er en mulighed for, at mange små virksomheder vil gå ned.
Der er hvert år millioner af mennesker, der bliver ramt af arbejdsrelaterede sygdomme, og denne betænkning får direkte virkning i form af en reduktion af dette industrirelaterede blodbad og den deraf følgende ulykke. Det er derfor, det er nødvendigt, at denne betænkning får en positiv skæbne, og vi bør fremhæve alle markante resultater og støtte dem, når de findes. Det er måske nemt nok at afvise den og sige, at vi ikke har taget skridtet fuldt ud, men vi ved, at 5 ppm er det, der findes i øjeblikket. At komme ned på 1 ppm er et markant resultat. Jeg beder Dem undskylde jargonen, men det er et godt, solidt fremskridt.
Jeg håber, at alle mine kolleger her i Europa-Parlamentet, hvor de så end er henne her i dag, vil indtage en pragmatisk og oprigtig holdning til dette problem under afstemningen i morgen. Der skal ikke gerne være nogen, som leger med sundheden og sikkerheden, og jeg må sige uden frygt for konsekvenserne, at denne betænkning er et af de væsentligste direktiver, der er kommet på området sundhed og sikkerhed. Jeg må advare enhver, som mener, at han kan lege kispus med en betænkning af denne art om, at så kommer fløjlshandskerne af. Vi står over for den udfordring at nå en grænse, som man aldrig har nået før, og målet er inden for vor rækkevidde. Jeg ønsker, at betænkningen skal få en positiv skæbne. Der bør ikke være nogen meningsforskelle mellem os og Kommissionen i denne sag. Vi vil gerne kunne sende dette tilbage til Rådet sammen, og vi ønsker, at Rådet skal godtage vor udtalelse.

Schörling
Fru formand, jeg vil gerne begynde med at lykønske ordføreren, fru Stenius-Kaukonen, med denne betænkning. Der er tale om et område, som hun har stor viden om, og som hun er godt hjemme i. Betænkningens ændringsforslag til Kommissionens forslag og de grønne ændringsforslag anser jeg for at være en nødvendig skærpelse af Kommissionens forslag.
Egentlig burde det være en selvfølge at vi gjorde alt, hvad vi kunne, for at beskytte menneskers sundhed og sørgede for, at folk ikke på deres arbejdsplads eller andre steder blev udsat for, hvad vi ved er stærkt kræftfremkaldende stoffer, såsom benzen. Når det gælder farlige stoffer og substanser af denne art, bør man som det første spørge, om det pågældende stof eller produkt overhovedet er nødvendigt, derefter om det kan erstattes med noget andet, og, endelig, for det tredje, minimere farerne.
Det er naturligvis meget positivt, at Kommissionen har fremsat dette forslag, og at der bliver indført en grænseværdi. Men jeg må samtidig beklage, at der ikke er fastsat grænseværdier for alle de andre stoffer, som man har konstateret er stærkt kræftfremkaldende. Det bedste er at fjerne så mange som muligt af dem og fastsætte grænseværdier for de stoffer, der er absolut nødvendige. Ydermere skal disse grænseværdier være bindende og angive et højst tilladt indhold, der ikke må overskrides. Kommissionens forslag skal, hvad dette angår, udformes på en sådan måde, at der ikke er nogen uklarheder eller muligheder for forskellige fortolkninger.
For at grænseværdierne ikke blot skal være tomme tal, skal det også angives i direktivet, hvad der kræves af arbejdsgiveren, hvis de overskrides, og hvilke sanktioner eller retslige skridt, der venter, hvis grænsen for højst tilladt indhold ikke overholdes.
Jeg ville også finde det beklageligt, hvis der ikke allerede nu i direktivet blev fastsat en betydeligt lavere grænseværdi, sådan som ordføreren netop har foreslået. Det er synd, at man er endt med dette kompromis, altså 0, 1 ppm efter år 2000. Nogle lande har jo besluttet at gennemføre 0, 1 ppm allerede nu. Derfor tror jeg ikke, at det er så umuligt. De Grønne kan heller ikke acceptere, at der indrømmes benzinsektoren, dvs. lagring og distribution, en undtagelse i form af en grænseværdi på 3 ppm.
Vi vil selvfølgelig stemme for dette forslag, men med de ændringsforslag, som bl.a. De Grønne har fremsat.

Blak
Fru formand, kræft er en alvorlig folkesygdom. Den rammer mange mennesker hårdt og kræver mange menneskeliv. Leukæmi er en af de alvorligste former for kræft. Man ved fra utallige undersøgelser, at der er en forbindelse mellem benzeneksponering og sygdommen leukæmi. Derfor er det utrolig glædeligt, at Kommissionen nu vil indføre en højere beskyttelse af arbejdstagerne. Der er behov for et direktiv om kræftfremkaldende stoffer, og der er behov for en udvidelse af det nuværende direktivs anvendelsesområde, så det også omfatter medicinske præparater, kosmetik og pesticider. Vi skal gøre, hvad der er politisk og menneskeligt muligt for at begrænse kræft og beskytte arbejdstagerne. Det kan kun gøres ved forebyggende foranstaltninger. Derfor mener jeg ikke, at indførelse af biologiske grænseværdier er nogen god idé. Vi skal sørge for, at arbejdsforholdene generelt er i orden, så der ikke er nogen grund til at måle på personer. Hvis vi går så langt, er der allerede en risiko for, at folk er blevet syge. Vi skal måle på arbejdspladsen og ikke på personer.
Grænseværdierne skal ikke stå alene. Man skal passe på ikke kun at fokusere på grænseværdier. De andre foranstaltninger i rammedirektivet skal opprioriteres. Det skal være en helhedsløsning, der generelt sørger for et sikrere arbejdsmiljø. Vi skal ikke tillade nogen som helst former for farlige stoffer eller maskiner på en virksomhed. Hvis et stof er farligt, skal det erstattes med et andet osv. Derfor vil jeg godt bede Kommissionen om at intensivere arbejdet i Den Videnskabelige Komité. Det går alt for langsomt med at undersøge de forskellige kræftfremkaldende stoffer. Der er en skandaløs træghed over dette arbejde, hr. Flynn. Det er ikke nok bare at kontrollere, at grænseværdierne er overholdt. I nogle arbejdssituationer vil den foreslåede grænseværdi på 0, 1 ppm endda være for høj. Arbejdspladsen skal være fuldstændig sikker og uden risiko. Det bør være udgangspunktet. Så vil jeg i øvrigt godt rose ordføreren for en rigtig god betænkning.

Flynn
Fru formand, jeg vil gerne takke fru Stenius-Kaukonen for hendes fine arbejde med dette forslag og for hendes støtte til Kommissionen i kampen mod arbejdsrelaterede kræftsygdomme gennem nogen tid. Kommissionen sætter meget stor pris på denne støtte, ligesom jeg også selv personligt gør det.
Formålet med Kommissionens forslag er ganske enkelt. For det første ønsker vi at udvide direktivets anvendelsesområde til en hel række præparater, som ordføreren har omtalt, som for eksempel medicinske præparater, kosmetik og pesticider. For det andet ønsker vi for første gang at fastsætte en arbejdsmæssig grænseværdi for et velkendt kræftfremkaldende stof, nemlig benzen.
Begge disse foranstaltninger er markante nye initiativer inden for rammerne af Fællesskabets indsats for at få arbejdstagerne beskyttet mod at blive udsat for kræftfremkaldende stoffer under arbejdet, og Kommissionen er taknemmelig for den støtte, Parlamentet har givet forslaget. Det glæder mig at kunne fortælle, at Kommissionen kan acceptere de fleste af de ændringsforslag, der er blevet stillet.
Jeg må dog med beklagelse sige, at ændringsforslag nr. 11, 14 og 15 kan ikke accepteres. Der opfordres med disse ændringsforslag til, at man skal udelade de midlertidige undtagelser for visse aktivitetsgrene, hvad grænseværdien for benzen angår. Disse undtagelser, som er vedtaget af arbejdsmarkedets parter i det rådgivende udvalg, er nødvendige for at sikre visse industrisektorer lidt mere tid til at opfylde bestemmelserne i direktivet. Kommissionen anerkender, at disse undtagelser er nødvendige. Det ville naturligvis være ideelt, hvis alle sektorer var i stand til at opfylde de nye krav øjeblikkeligt. Men for disse sektorer kan det ganske enkelt ikke lade sig gøre.
Det er vigtigt, at man bemærker sig, at undtagelserne er begrænsede både tidsmæssigt og med hensyn det antal industrisektorer, de er gældende for. Undtagelsesbestemmelsen udløber således to år efter, at medlemsstaten har indarbejdet dette. Kommissionen er rede til fremover at overveje ethvert forslag om afkortelse af den tidsmæssige grænse for benzen. De tal, der er indeholdt i den foreliggende tekst, er, som jeg allerede har nævnt, resultatet af en omfattende høring i det rådgivende udvalg om sikkerhed, hygiejne og sundhedsbeskyttelse på arbejdspladsen. En yderligere reduktion kunne indgå i en kommende ajourføring af direktivet. Hr. Skinner har ret: Dette er et reelt fremskridt, og han har også ret i sine udtalelser om grænseværdierne.
Der er lande, hvor det er de 5 ppm, der er gældende, så en reduktion til 1 ppm er et betydeligt fremskridt. Hr. Skinner havde ganske ret i det, han sagde. Derfor kan ændringsforslag nr. 17 og 20 ikke accepteres. Ændringsforslag nr. 18 og 19, som har til formål at nedsætte arbejdstiden for arbejdstagere, der er eksponeret for højere niveauer, ville - selvom de er fornuftige nok set ud fra et videnskabeligt synspunkt - være meget vanskelige at gennemføre i praksis i de situationer, der er omfattet af undtagelsesbestemmelserne. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere dem.
Kommissionen mener ikke, at ændringsforslag nr. 10 passer ind i teksten. Det er overflødigt i betragtning af bestemmelserne i rammedirektiv 89/391, som den nuværende tekst bygger på. Kommissionen kan forstå grundlaget for ændringsforslag nr. 3 og 4. Man ønsker at forenkle fastsættelsen af grænseværdier for de kræftfremkaldende stoffer, og man ønsker en plan for, hvordan man hurtigst muligt fastsætter de nødvendige grænseværdier for alle kræftfremkaldende stoffer. Forenkling af den pågældende proces vedrører imidlertid ikke alene Kommissionen, men ligeledes arbejdsmarkedets parter og Rådet.
Hvad angår ændringsforslag nr. 4, foreligger de nødvendige videnskabelige data ikke. Det er noget helt centralt, som mange af Dem vil forstå, i særdeleshed ordføreren. De foreligger ikke lige for tiden for samtlige de kræftfremkaldende stoffer. Men Kommissionen kan forsikre Europa-Parlamentet om, at når disse data foreligger, så vil den ikke tøve med at gribe til handling. Dertil kommer, at ændringsforslag nr. 3 og 4, hvor der henvises til betragtningerne, ikke er fulgt op rent juridisk i beslutningsteksten. Det samme gælder ændringsforslag nr. 7. Jeg mener derfor, at det ville være bedst, hvis vi med sympati noterer os de tanker, der er indeholdt i disse ændringsforslag, uden at vi for nuværende forpligter os til, hvordan disse principper skal gennemføres i praksis.
Blandt de ændringsforslag, som kan accepteres, vil jeg gerne specielt erklære mig enig i ændringsforslag nr. 16, hvor der kræves en ensartet måleprocedure for benzen. Kommissionen skal nok finde frem til den rigtige ordlyd for at få denne ide indarbejdet i teksten. Jeg vil gerne takke alle, som har ydet deres bidrag, og jeg vil sige, at vi betragter det som en yderst væsentlig forbedring af direktiv nr. 90/394. Jeg er glad for at kunne sige, at det irske formandskab har givet denne sag en høj prioritering, og jeg håber inderligt, at vi kan komme videre med den i den nærmeste fremtid.

Formanden
Jeg vil gerne for min del takke Dem, hr. kommissær Flynn.
Fru Stenius-Kaukonen, har De nogen kommentarer?

Stenius-Kaukonen
Fru formand, det er måske på sin plads med et par kommentarer. Fravigelserne er ikke efter mening nødvendige, heller ikke i to år, som Kommissionen har foreslået det, men Kommissionen har sin egen holdning, og jeg håber, at Parlamentet indtager et andet standpunkt. Det allervigtigste, som vi kan gøre for at nedsætte koncentrationerne, er at nedsætte benzenkoncentrationen i benzin, og jeg henviste i mit indlæg til, at Kommissionen i dag har godkendt et forslag om en pakkeløsning for motorolie, men målsætningen på 2 % benzen i benzin er alt for høj. Hvis målsætningen fastsættes til 1 %, som det allerede er sket i mange lande, vil det være lettere at nå målsætningen på 1 ppm, især på tankstationer, hvor der selvfølgelig arbejdes meget med benzin.
I denne sammenhæng vil jeg blot konstatere med hensyn til viden om faren ved alle de kræftfremkaldende stoffer, at det jo ikke er tilstrækkeligt med viden om alle disse stoffer - men Kommissionen har åbenbart ikke forstået, hvad jeg mente, da jeg talte om denne plan. For de stoffer, hvor der er tilstrækkelig viden, bør man lægge en klar plan for, hvornår grænseværdierne skal fastlægges, og for de stoffer, hvor der er brug for yderligere oplysninger, bør der foretages undersøgelser og opstilles målsætninger for, inden for hvilken tidsperiode de skal gennemføres. Det vil gøre det lettere at komme videre med disse sager. Man har her kritiseret, at det er gået alt for langsomt med fastlæggelsen af grænseværdierne. Jeg erindrer om, at Parlamentet foreslog foranstaltninger på dette område allerede for mange år siden. Men alt i alt, som jeg sagde det tidligere, vil jeg takke Kommissionen for samarbejdet i denne sag, og jeg håber, at vi vil opleve fremskridt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet udsat kl. 23.35)

