Meddelelse fra formanden
Formanden.
Mine damer og herrer, før vi begynder arbejdet, vil vi med smerte mindes 40-året for Robert Schumans død. Han var formand for Europa-Parlamentet i 1958-1960 og en af grundfigurerne bag oprettelsen af Den Europæiske Union.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0271/2003) af Ebner for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport med henstillinger til Kommissionen om regionale og mindre udbredte europæiske sprog - mindretalssprog i EU - under hensyntagen til udvidelsen og den kulturelle mangfoldighed (2003/2057(INI)).
Ebner (PPE-DE)
. (DE) Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, der er her i plenarforsamlingen, men ikke kun i plenarforsamlingen, men også langt uden for disse vægge til stadighed blevet henvist til, at vi står over for et historisk skridt, udvidelsens historiske skridt. Til dette historiske skridt har vi først og fremmest brug for forståelse. En forståelse, som ikke kun skal være overfladisk, men tilbundsgående, som ikke kun skal være et løst sammentræf, men en ægte forståelse. For at sikre denne forståelse har vi brug for sprogene som bærende element.
Snart vil vi repræsentere 25 stater og mere end 3.000 år gamle kulturer her. Mange kulturer og mange sprog er langt yngre og derfor ikke så rodfæstede. Af denne årsag hersker der overalt bekymring for ens egen identitet. Jeg mener ikke, at man behøver at gøre sig disse bekymringer, og jeg vil gerne give Dem et eksempel fra min egen hjemstavn, Sydtyrol. EU har været godt for os. Det tysk- og rætoromansksprogede østrigske mindretal i Sydtyrol er blevet kraftig styrket af EU, Italiens åbne politik og udviklingen i EU. Jeg mener, at dette mindretal er blevet en bro mellem Italien og Østrig, mellem det tysksprogede og det italiensksprogede område. Dermed vil jeg gerne fjerne bekymringerne hos mindretallene, de små stater, de små sprogområder inden for Unionen og hos dem, som optages i Unionen.
Med denne betænkning vil vi gerne øge sprogenes og kulturernes værdi, bevare dem, og det gælder dem alle, og ikke kun styrke de officielle, men også de regionale sprog og mindretalssprogene. Europa er en mosaik, en meget smuk mosaik, og vi vil gerne have, at denne mosaik bevares og ikke bliver til en cocktail. I EU's 15 medlemsstater er der på nuværende tidspunkt over 60 mindretal. Optagelsen af de 10 kandidatlande vil betyde yderligere 60 mindretal. Denne sproglige rigdom er mangfoldighed, en berigelse, og mange af disse mindretal vil også have mulighed for at indtage en brofunktion mellem staterne. Det har Europa-Kommissionen erkendt i tide i dens handlingsplan og omfattende tiltag. Jeg vil gerne i ganske særlig grad og udtrykkeligt her ikke kun nævne kommissær Reding i forbindelse med dette initiativ, men også på alle mulige måder takke hende herfor. 
Handlingsplanen for sproglig mangfoldighed er den rigtige vej. Jeg takker kollegerne i Parlamentet og dem, som i de forløbne lovgivningsperioder har ydet væsentlige bidrag i denne retning, først og fremmest dem, som i Kulturudvalget har bidraget til en forbedring af den foreliggende betænkning.
Parlamentet har altid haft en pionerfunktion. Fra Arfé-betænkningen, Kuijpers-betænkningen, Reding-betænkningen, Killilea-betænkningen til fru Morgans beslutningsforslag har Parlamentet mellem 1981 og 2001 arbejdet initiativrigt og vil nu med Kulturudvalgets beslutning gå et skridt videre. Det er et afgørende øjeblik før udvidelsen til ikke kun at tage stilling her, men også til at stille forslag i forbindelse med konventets afsluttede arbejde. Det europæiske sprogår 2001 var vigtigt, men ikke nok. Sproglæring må ikke være begrænset til ét år, men skal være og forblive en kontinuerlig proces.

Reding
Hr. formand, tillad mig først at takke ordføreren hjerteligt for hans indsats til fordel for sprogene og dermed for mennesker og EU-borgerne. Betænkningen har til formål at skabe et flersproget og multikulturelt Europa, hvor vi slår til lyd for mangfoldighed, fordi vi er overbevist om, at det er Europas egentlige rigdom.
Hr. ordfører, kommissæren og De vil det samme. Vi skal blot fastlægge, hvilke instrumenter vi skal anvende for at nå målet. Jeg vil derfor nævne de to forslag til retsakter i betænkningen. Det første drejer sig om et europæisk agentur for sproglig mangfoldighed. Et sådant agentur vil være nyttigt. Man skal imidlertid gøre sig visse overvejelser, inden et sådant foretagende iværksættes. Det vil være vigtigt først at få foretaget en gennemførlighedsundersøgelse, ved hjælp af hvilken man nøjagtigt kan fastlægge de eksisterende instrumenter, f.eks. for regionale sprog og mindretalssprog.
Kommissionens tjenestegrene har foretaget en vurdering af alle aktiviteter vedrørende regionale sprog og mindretalssprog, som skal munde ud i en rapport i begyndelsen af næste år, og som vil være et første skridt i denne retning. Mine damer og herrer, som bekendt er der allerede ved at blive foretaget en gennemførlighedsundersøgelse om oprettelse af et center for kulturelt samarbejde, nemlig Ruffolo-betænkningen. Jeg tror, at det vil være nyttigt at drage en lære af den, inden vi iværksætter noget nyt.
Vi tillægger Europarådets aktiviteter på sprogområdet stor vigtighed. Jeg er enig med Dem i, at det er nødvendigt at koordinere indsatsen mellem Kommissionens tjenestegrene og Europarådet. Inden vi går videre med oprettelsen af et agentur, er det nødvendigt at udveksle idéer om metoderne for en øget koordination.
Det andet punkt vedrører vedtagelsen af et flerårigt program. Jeg må sige, hr. formand, at det skaber problemer, for Kommissionen kan ikke godtage denne anbefaling. Det er ikke et spørgsmål om indhold, for De ved udmærket godt, at vi er enige om indholdet. Jeg har allerede haft lejlighed til flere gange at tale med Dem om dette emne. Jeg har forsvaret tanken om, at under de nuværende omstændigheder er den bedste måde at fremme regionale sprog og mindretalssprog en integreret fremgangsmåde. Det er jeg overbevist om, for et særskilt program vil for mig betyde, at regionale sprog og mindretalssprog vil blive yderligere isoleret.
Det er nu tid til at gøre det modsatte, det vil sige at åbne op. Vi skal sikre støtte til disse sprog ved at anvende mulighederne i de eksisterende programmer. Der er for øvrigt enighed om, at Det Europæiske Sprogår var en erfaring i integration af regionale sprog og mindretalssprog. Betænkningen til iværksættelse af Det Europæiske Sprogår viser, at regionale sprog og mindretalssprog har indtaget en førsteplads.
Efter moden overvejelse forpligtede Kommissionen sig til at fremlægge en handlingsplan, som ordføreren for øvrigt har citeret, og som jeg har taget med. De burde have modtaget den. Hvis ikke, har jeg nogle eksemplarer, som De kan få. Ønsker formanden et eksemplar? Hr. Roca, Deres eksemplar er på vej!
Handlingsplanen er baseret på konklusionerne fra Helsinki-konferencen om regionale sprog og mindretalssprog, som blev afholdt under hr. Ahtisaaris auspicier i oktober 2002. Hr. formand for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport, jeg vil, hvis De ønsker det, give en nærmere præsentation af handlingsplanen, der blev vedtaget den 24. juli, og informere Dem om iværksættelsen. I planen beskrives den integrerede fremgangsmåde, som jeg har nævnt, for vi skal koncentrere os om finansieringsmulighederne inden for rammerne af de eksisterende programmer og sørge for, at disse muligheder bliver mere udbredte og anvendes bedre. Derfor indkaldte Kommissionen på grundlag af det budget, som Parlamentet har vedtaget, den 31. juli offentlige forslag, og projekterne vil blive forelagt sidst på måneden.
Lad mig også sige, at vi skal drage fordel af diskussionerne om de nye generationer af programmer, for hvis vi virkelig vil gøre en samordnet indsats for sprog, skal de nye programmer åbne op for sproglig mangfoldighed.
Inden jeg slutter, vil jeg hurtigt nævne et par punkter fra betænkningen. Vedrørende definitionen er vi vist enige. Vi anvender Europarådets definition fra det europæiske charter om regionale sprog og mindretalssprog.
Dernæst hvad angår Det Europæiske Kontor for Mindre Udbredte Sprog og Mercator-forskningscentrene, ved jeg, at mange her i Parlamentet er meget interesseret i disse instrumenter og ønsker, at de kan fortsætte arbejdet. Jeg kan sige, at der for tiden forhandles om beslutningsforslaget til oprettelse af et handlingsprogram til fremme af aktive organisationer i EU på det kulturelle område. Der er afsat et beløb på 5,4 millioner euro til finansiering af ovennævnte kontor og Mercator-forskningscentrene for perioden 2004-2008. Alle bekymringer i denne forbindelse er således fjernet.
Hr. formand, endelig nævnes der i bilaget til beslutningsforslaget 20 punkter i forbindelse med forskellige anmodninger. Jeg vil understrege, at de fleste af disse anmodninger går langt ud over, hvad der kan gøres inden for rammerne af de to forslag til retsakter, som Parlamentet selv har stillet. Jeg vil ikke gå i detaljer, men blot minde om, at den nævnte handlingsplan indeholder mange konkrete initiativer til fremme af regionale sprog og mindretalssprog, og at der allerede eksisterer mange former for finansiering.
Formålet med handlingsplanen er at samle alt og gøre borgerne opmærksom på de mange forskellige muligheder, som EU tilbyder dem, og mulighederne i handlingsplanen, som lige netop, hr. ordfører, går i samme retning som Deres betænkning, nemlig at gøre den store europæiske sproglige mosaik til et god oversigt til brug for den europæiske kulturelle mangfoldighed.

Zabell (PPE-DE).
Hr. formand, allerførst vil jeg gerne takke ordføreren for arbejdet og især for hans store villighed til at søge løsninger på mulige problemer.
Spanien er et land med stor sproglig rigdom, og der er mange områder eller selvstyrende regioner, hvor castiliansk - som den spanske stats officielle sprog - eksisterer side om side med andre officielle sprog, f.eks. catalansk eller baskisk. Jeg må frem for alt understrege, at vi er meget stolte af dette. I Folkepartiet forsøger vi altid at sikre, at ingen af disse sprog, som alle er officielle, styrkes til skade for andre af hensyn til borgerne og for på denne måde at have en næsten tosproglig befolkning.
I Spanien bruger vi allerede tilstrækkeligt mange penge på at fremme sprogene, og vi er derfor ikke enige i, at der skal bevilges yderligere midler fra EU-budgettet til dette formål i betragtning af alle de behov, der allerede eksisterer på europæisk plan.
Efter vores mening er der visse punkter i denne betænkning - og vi er enige i dens grundlag - som ikke til fulde respekterer subsidiaritetsprincippet og endda overtræder princippet om proportionalitet og EU's retsorden. Vi har dog fuld tillid til, at Europa-Kommissionen vil udfylde sin funktion som traktaternes vogter og korrigere det, der ikke er korrekt i betænkningen.

Zorba (PSE).
Hr. formand, der er generel enighed om, at den europæiske kulturelle mangfoldighed er tæt forbundet med den sproglige mangfoldighed, der yder et væsentligt bidrag til vores verdensopfattelse, udtryk og kreativitet. Det er noget, der også nævnes i udkastet til en forfatningstraktat, og det er vi svært tilfredse med.
En bevarelse af den sproglige mangfoldighed udtrykt gennem støtte til mindre udbredte sprog er primært med til at fremme social samhørighed og konfliktforebyggelse, og efter min mening skal den selvfølgelig ikke styres af kvantitative parametre i retning af flertal og mindretal. Jeg har samme syn på mindretalssprog. De har en indre værdi og skal behandles i overensstemmelse hermed.
Der er faktisk millioner af europæere, der sideløbende med deres officielle modersmål taler et mindretalssprog - primært i lokalsamfundene - og det er en tradition, der går i arv fra generation til generation, og som vi alle respekterer. Derfor er det vigtigt, at kulturelle bånd bruges kreativt med henblik på kommunikation og udvekslinger og selvfølgelig ikke for at isolere et samfund. Sidstnævnte ville være meget negativt, hvilket der tidligere har været eksempler på. Det er derfor vigtigt, at vores strategier for mindretalssprog baseres på et åbent samarbejde, på videnskabelig forskning og på tilknytning til det væld af kulturelle elementer, der omgiver dem. Man tilbyder bedst offentligheden det europæiske kulturområde, vi alle ønsker at skabe, ved at fremme kulturelt samarbejde og udvekslinger.
I den aktuelle æra med globalisering, ressourcekoncentration og prævalens af ensprogede situationer skal bevarelsen af minoritetssprog ses som en kilde til grundlæggende elementer, der har den nødvendige friskhed og livfuldhed til at kræve deres tidsmæssige udtryk trods deres begrænsede udbredelse. Det skal imidlertid understreges, at vi kun finder en god løsning ved at indlede en dialog med disse samfund. Derfor finder jeg kommissionsundersøgelsen vigtig, og vi venter spændt på resultaterne heraf.
Vallvé (ELDR).
Hr. formand, Europa er et fællesskab af folk - det hørte vi ved konventets præsentation for to dage siden. I Europa eksisterer der et fællesskab af sprog, som udgør en vigtig del af den europæiske kulturarv. Vi ser det tydeligt her i Parlamentet: 11 arbejdssprog og ni nye sprog, som inkluderes ved EU's udvidelse.
I Europa eksisterer der enhedsstater, nationalstater og også multinationalstater - stater, der består af forskellige nationer med eget sprog. I mit tilfælde, i den spanske stat, eksisterer der forskellige nationer. Jeg tilhører den catalanske nation med et sprog, der tales af mere end 7 millioner mennesker - altså mere end to af de officielle EU-sprog og mere end seks af sprogene i de 10 ansøgerlande.
Kommissæren selv, fru Reding, var ordfører på en betænkning om Europas sproglige mangfoldighed i 1990. Dengang anmodedes Europa-Kommissionen om at tage særligt hensyn til det catalanske sprogs særstilling i EU. I denne forbindelse kan vi sige, at de skridt, som Parlamentet - via Reding-betænkningen - dengang anbefalede, ikke er blevet taget, nemlig at officielle tekster på catalansk skulle have gyldighed, og at Kommissionen også skulle regulere en måde at inkorporere catalansk i EU's sproglige system, eftersom det er et sprog, der tales af flere end mange af de sprog, som er arbejdssprog og officielle sprog i EU. Vi anmoder på ingen måde om, at catalansk skal være arbejdssprog - den sproglige situation i EU er i forvejen tilstrækkeligt kompliceret - vi anmoder blot om, at dets gyldighed som officielt sprog anerkendes, og at det kan indtage sin plads i denne righoldige kulturelle mosaik. På denne måde kan vi opfylde den mangfoldighed, som Robert Schuman - som formanden nævnte ved mødets begyndelse - var fortaler for hele sit liv.

Wyn (Verts/ALE).
Am sawl blwyddyn rydym wedi bod yn siarad am amrywiaeth ieithyddol a pharch at Ieiafrifoedd. Heddiw, o'r diwedd, drwy adroddiad Mr Ebner, rydym yn rhoi'r egwyddorion hynny ar waith, gan gefnogi dysgu ieithoedd ac amlieithrwydd, fydd yn cynnwys ieithoedd Ilai eu defnydd, sy'n cynnwys yr iaith rwyf nawr yn ei defnyddio, y Gymraeg, fy mamiaith.
(I EU har man i mange år talt om sproglig mangfoldighed og respekt for mindretal. Med hr. Ebners betænkning bliver disse tanker endelig ført ud i livet, og der gives støtte til sproglæring og flersprogethed inklusive mindretalssprog som det, jeg taler i øjeblikket, nemlig mit modersmål walisisk.)
Hr. formand, jeg vil gerne takke tolkene for deres oversættelse af første del af mit indlæg, der var på walisisk, så resten af medlemmerne kunne forstå det.
Først vil jeg gerne lykønske hr. Ebner og takke ham, fordi han har påtaget sig opgaven med at skrive en betænkning om europæiske mindretalssprog, og fordi han har fremlagt så mange konstruktive idéer til yderligere fremme af respekten for flersprogethed i Europa. Vi ved alle, hvor følsomt spørgsmålet om mindretalssprog er i nogle lande, hvor de opfattes som en trussel mod ikke blot statskulturens integritet, men også mod den territoriale integritet.
Spørgsmålet om mindretalssprog ligger mig meget på sinde, fordi jeg selv - ligesom mange andre her i mødesalen - taler et mindretalssprog. Folk, der taler et mindretalssprog, er ikke anderledes end folk, der taler andre sprog. Vi ønsker bare at leve et rigt liv gennem vores sprog. Samtidig ønsker vi naturligvis ikke at give afkald på glæden ved at lære og beherske flere andre sprog, hvilket åbner dørene til andre kulturer og giver en bedre forståelse for andre mennesker.
Det glæder mig, at mindretalssprog er tilbage på den europæiske dagsorden. I mange år har vi befundet os i et dødvande med hensyn til den lovbestemte finansiering af mindretalssprog i Europa. Kommissionen og Rådet har syltet dette spørgsmål alt for længe. Derfor repræsenterer dagens forhandling i Parlamentet et stort fremskridt, der i sidste ende bør munde ud i en ny lovgivning. Mindretalssprogene skal støttes og fremmes, hvis vi skal leve op til kravet om et mangfoldigt Europa.
På dette afgørende tidspunkt for Europas fremtid, hvor EU får en række nye medlemsstater, fører Europa-Parlamentet atter an i kampen for større respekt for folk, der taler et mindretalssprog. Jeg ønsker hr. Ebner held og lykke med betænkningen.
Ó Neachtain (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Ebner med denne udmærkede betænkning om regionale og mindre udbredte sprog. De mange forskellige regionale og mindre udbredte sprog på det europæiske kontinent udgør en integrerende del af vores enestående kulturelle arv. Vi er kulturelt rigere takket være det faktum, at mange af disse sprog har overlevet i vores multimedieglobaliserede tidsalder og fortsat bruges dagligt. Vi er bestemt Kommissionen tak skyldig for dens vedholdende støtte til Det Europæiske Kontor for Mindre Udbredte Sprog.
Jeg støtter fuldt ud ordførerens idé om at oprette et europæisk agentur, der skal fremme de forskellige sprogpolitiske aspekter. Vi erkender, at det kultur- og sprogpolitiske område primært er et nationalt anliggende. Jeg er ikke desto mindre overbevist om, at vi ved at samle en vis mængde af vores ressourcer og erfaringer kan skabe forbedringer, der kan være til gavn for hele Europa.
I Irland og nabolandet Det Forenede Kongerige er det fremherskende sprog et i stigende grad mere globaliseret engelsk. Hvis det på denne baggrund er muligt for mindre udbredte nationale sprog som f.eks. gælisk, skotsk gælisk og walisisk, som hr. Wyn talte så smukt her til morgen, at trives, er der ingen grund til, at nogen af vores mindretalssprog skal uddø. Vi taler ofte om den europæiske kulturarv. Bevarelsen af den sproglige mangfoldighed vejer langt tungere end bevarelsen af den arkitektoniske eller kunstneriske kulturarv, skønt de også kan være meget vigtige, fordi sproget er noget levende. Det er en del af selve vores identitet.
Esclopé (EDD).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg lykønsker ordføreren, hr. Ebner, med, at hans betænkning om fremme af regionale sprog og mindretalssprog er så godt i overensstemmelse med de værdier, som vores gruppe går ind for, og særlig værdierne for landlighed.
Det er nødvendigt at bevare og fremme de regionale sprog og mindretalssprogene. De er en arv fra fortiden, og de befæster folkeslag og områder og giver en lang række regioner over hele Europa en særlig karakter og særpræg som her i Alsace eller i det nordlige Catalonien, hvor jeg kommer fra. Kære hr. Vallvé, vi er et udtryk for den geografiske mangfoldighed for det samme såkaldte mindretalssprog.
Jeg spørger imidlertid mig selv om, hvilke midler der skal anvendes for at nå dette mål, og særlig om det er nødvendigt at oprette et europæisk agentur for sproglig mangfoldighed og sproglæring. Hvad skal det konkret gøre for at fremme denne sproglæring? Vil det ikke være bedre at handle inden for rammerne af subsidiaritetsprincippet på nationalt niveau tættere på det lokale niveau? Det ville gøre det muligt at handle, samtidig med at man overholder kulturtraditionerne og den administrative og forfatningsmæssige struktur i den enkelte medlemsstat, ved at opfordre medlemsstaterne til at fremme sproglæring for regionale sprog og mindretalssprog i grundskolen og endvidere til at organisere kulturelle arrangementer såsom venskabsbyaktiviteter og skoleudveksling, der kan tage folkeslagenes identitet og historie op. Vi må ikke berøve medlemsstaterne deres beføjelser på uddannelses- og kulturområdet.
Ændringsforslag 5 går efter min mening i den rigtige retning, for det tilskynder til en løbende støtte til regionale sprog og mindretalssprog i en sammenhæng med politisk neutralitet og uafhængigt af enhver økonomisk handelsmæssig betragtning. Der skal imidlertid være et retsgrundlag for disse aktioner for at komme ud af den forvirring, der er fremkaldt af EF-Domstolens dom, og det skal gøres muligt at anvende EU-midler.
Jeg vil som medlem af studiegruppen for handicappede glæde mig over henvisningen til tegnsprog, der ifølge Europarådet anvendes af mere end 3 millioner af vores medborgere. Man kunne måske have fremhævet tegnsprog mere, da brugerne hver dag står over for de samme problemer som andre, der anvender de sprog, som betænkningen omhandler. Det er bydende nødvendigt, at alle EU's medlemsstater ratificerer Europarådets charter om regionale sprog og mindretalssprog. Efter 2001, som var Det Europæiske Sprogår, håber jeg, at EU's udmærkede forbindelser med Europarådet vil blive styrket, og særlig med sekretariatet for chartret. Det forekommer mig at være en pragmatisk og effektiv måde at fremme og udvikle brugen af de regionale sprog.

Gollnisch (NI).
Hr. formand, kære kolleger, hr. Ebners betænkning har den fortjeneste, at den lægger vægt på værdien af regionale sprog som grundlæggende elementer i vores fælles arv og kulturrigdom. Jeg beklager imidlertid, at formålet med betænkningen ikke er defineret, og at man i den forbindelse i stk. 2 anmoder Kommissionen om på videnskabeligt grundlag at tilvejebringe kriterier til en definition af mindretalssprog eller regionale sprog. Jeg mener, at vores rolle som lovgiver netop er at definere disse kriterier. Vi bliver således nødt til at skelne mellem regionale sprog og mindretalssprog. Mindretalssprog kan være nationale, officielle sprog i en medlemsstat, som i det eksempel, som ordføreren nævner med den tysktalende befolkning i Alto Adige eller Sydtyrol. Selv om de taler tysk, er det mere tvivlsomt, om tysk kan betragtes som et regionalt sprog i Alsace, da den alsaciske dialekt, som uden tvivl er germansk, er meget forskellig herfra.
Når det drejer sig om regionale sprog, hvad er så det nøjagtige indhold? Skal vi f.eks. betragte occitansk i Sydfrankrig eller dets forskellige bestanddele, som er provencalsk eller gasconsk, som et regionalt sprog? Vi må imidlertid især ikke glemme, at mange af de nationale sprog selv er truet. Når Europa-Parlamentet selv kun stiller tolkning til engelsk til rådighed for sine egne delegationer, der tager til udlandet, som det var tilfældet for nylig med delegationen til Japan, får det mig til at mene, at vi er slået ind på en farlig vej. Mit eget sprog, fransk, taber desværre hver dag terræn som internationalt kommunikationssprog, men andre sprog er også truet på deres eksistens. Jeg tænker på gælisk i Irland og sprogene i de baltiske stater, som med nød og næppe er undsluppet russificeringen.
Lad os endelig udvikle de regionale sprog, og det er min konklusion, hr. formand, men vi skal afholde os fra at skade de nationale sprog og svække dem. Vi skal afholde os fra enhver kunstig genopbygning af abstrakte sprog, der ligger fjernt fra de regionale virkeligheder. Vi skal afholde os fra at indføre et tvungent myndighedssystem. Det er på disse tre betingelser, at de regionale sprog kan bidrage til vores kulturrigdom.

Martens (PPE-DE).
Fru kommissær, kære kolleger, i øjeblikket taler omkring 40 millioner mennesker foruden et af Unionens officielle sprog også et regionalt sprog eller et mindretalssprog. Efter udvidelsen i 2004 kan der lægges omkring 6 millioner mennesker til dette tal. Også i Nederlandene kender vi fænomenet mindretalssprog. Frisisk er et officielt anerkendt mindretalssprog. Som det før er sagt, er den sproglige mangfoldighed en arv, som vi europæere er stolte af, og det har vi også lov at være. Med rette anerkendes den kulturelle og sproglige mangfoldighed som noget positivt i EU's charter om grundlæggende rettigheder. I fremtiden vil dette også være en væsentlig del af den europæiske forfatning. Europa-Parlamentet har altid støttet beskyttelsen af den sproglige mangfoldighed, regionale sprog og mindretalssprog. Adskillige beslutningsforslag er vedtaget herom. Allerede i 1980 blev der oprettet et udgiftsområde til dette formål. 2001 var Det Europæiske Sprogår, og hensigten hermed var især at gøre opmærksom på sprogs betydning og sproglig mangfoldighed og at fremme sproglæring. Det drejede sig ikke kun om de store sprog, men også om de mindre anvendte regionale sprog og mindretalssprog. Det var et godt initiativ. Alligevel er der stadig meget, der skal gøres på dette område. Jeg er derfor glad for, at der nu kommer en handlingsplan, så det endnu en gang kan slås fast. Jeg har selv opfordret til, at der lægges større vægt på tegnsprog. Vi ved, at omkring 1 ud af 1.000 mennesker er født døv eller blevet døv inden det tredje leveår. Alene i Nederlandene drejer det sig i øjeblikket om omkring 15.000 mennesker. Tegnsproget er et væsentligt kommunikationsmiddel for dem. Jeg er derfor glad for, at dette element er medtaget i betænkningen. Det ville være godt, hvis tegnsprog kunne betragtes som et mindretalssprog. Døve mennesker er ofte udelukket fra mange områder i samfundet på grund af deres handicap. Deres sprog fortjener lige så stor opmærksomhed og støtte som talte mindretalssprog. Jeg håber inderligt, at det lykkes Kommissionen inden årets udgang at stille et lovgivningsforslag om sproglig mangfoldighed. Fred i Europa drejer sig ikke kun om et effektivt økonomisk samarbejde. Det drejer sig især om at udvise interesse og have respekt og forståelse for mennesker fra en anden kultur. Her er sprog en vigtig nøgle.
Til sidst vil jeg gerne give hr. Ebner en kompliment for resultatet af hans arbejde og takke ham for det yderst behagelige samarbejde.

Prets (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, vi har i dag hørt mange gange, at Europas rigdom er den kulturelle mangfoldighed, og denne sætning bruges tit og ofte og gerne i mange politiske taler. Den skal imidlertid ikke kun bruges, men også understrege og styrke den europæiske bevidsthed. En væsentlig del af denne rigdom er, hvilket vi ligeledes har hørt mange gange i dag, den sproglige mangfoldighed, som vi har overtaget som kulturel arv og skal videregive som kulturelt ansvar. Omsat til praksis betyder det, at vi har brug for institutioner, som overtager dette arbejde, finansielle midler, som muliggør det, og frivillige organisationer, som støtter disse opgaver. 
Da jeg selv kommer fra en stat - fra Østrig - hvor seks anerkendte befolkningsgrupper med hver deres mindretalssprog er repræsenteret, heraf alene tre i den meget lille delstat Burgenland, hvor jeg kommer fra, heriblandt også romanibefolkningen, ved jeg, hvor svært det er at tilgodese alle krav om at pleje og bevare sproget. Ansvaret for og støtten til mindretalssprogene ligger hos de pågældende stater, men EU kan ikke fralægge sig sin forpligtelse til at træffe understøttende foranstaltninger, da det immervæk drejer sig om 40 millioner EU-borgere og 60 regionale sprog og mindretalssprog. Det europæiske sprogår var, som vi hørte, en stor succes og var også et skridt i den rigtige retning. Nu skal disse erfaringer gennemføres i praksis, og jeg vil gerne tilslutte mig fru Martens ord om, at tegnsproget ubetinget skal medtages, for de hørehandicappede skal kunne deltage i såvel det samfundsmæssige som det offentlige politiske liv.
Flerårsprogrammer for sproglig mangfoldighed skal fremskyndes og er ønskelige. International erfaringsudveksling og undervisningsprogrammer, grænseoverskridende projekter og lignende bør samles i én instans, og jeg mener, at det er yderst nødvendigt at give EBLUL retsgrundlaget for, at det også kan udnytte de finansielle midler, der er fastsat til dette formål.

Thors (ELDR).
Hr. formand, ærede kommissær, i udkastet til forfatningen for Europa står der, at det er en europæisk værdi at bevare og udvikle den sproglige mangfoldighed. I dag er derfor et særdeles velvalgt tidspunkt til at forelægge betænkningen om regionale sprog og kulturel mangfoldighed. Jeg vil gerne takke min kollega, hr. Ebner, for hans store indsats. Nu er der, som mange har påpeget, brug for konkrete tiltag i det videre arbejde. Jeg tror, at udviklingen, nøjagtig som hr. Ebner sagde, vil øge behovet for tiltag fra vores side.
Det er vigtigt, at vi udveksler vores forskellige erfaringer med sproglig mangfoldighed og sproglæring. Derfor er det hensigtsmæssigt at etablere et forum herfor. Jeg mener imidlertid, at der ikke er den store forskel mellem den nuværende situation og det, som skitseres i betænkningen, hvor de såkaldte sprogbade udtrykkeligt nævnes. Det er en udmærket metode, som man har positive erfaringer med i Sydtyrol, Catalonien og Finland. Jeg synes, at det burde nævnes i Kommissionens handlingsplan. Jeg er dog glad for, at der står i Kommissionens handlingsplan, at de højere læreanstalter skal revidere deres sprogpolitik, så engelsk ikke bliver så dominerende.
Jeg vil imidlertid gerne understrege, at vi skal arbejde videre med spørgsmålet om et forum for sproglig mangfoldighed og sproglæring og undersøge sagen nærmere. Jeg er overbevist om, at der er brug for et sådant forum. Jeg vil også gerne takke kommissæren, fordi hun nævnte konferencen i Finland. Der lærte vi meget, og jeg håber, at det også kan komme Parlamentet til gode.

Mayol i Raynal (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg lykønsker vores kollega, hr. Ebner, og Parlamentet med dette beslutningsforslag om de såkaldte regionale sprog og mindretalssprog. I anledning af Det Europæiske Sprogår er Rådet endog gået så langt, at det har udråbt ligeværdighed for alle sprog. Det er fint! Men som humoristen sagde, er der nogle, som er mere lige end andre.
De, der er mere lige end andre, er EU's officielle sprog. De andre er, selv om de er ligeværdige, ikke lige i ret. Mit nationale sprog, catalansk, er mere end 10 millioner EU-borgeres sprog. Disse 10 millioner mennesker kan ikke bruge deres sprog i forbindelserne med EU.
Vi bliver således forskelsbehandlet i forhold til vores europæiske landsmænd. Hvorfor? Fordi vi catalanere ikke har vores egen stat, efter at Barcelona blev indtaget af de fransk-spanske hære den 11. september 1714. Vi ved derfor, hvad vi skal gøre. Den demokratiske øvelse, der giver ret til selvbestemmelse, løser i den nærmeste fremtid vores sproglige-europæiske problem. Det giver jeg Dem mit ord på.

Cappato (NI).
Hr. formand, jeg er desværre bange for, at situationen er langt mindre positiv, end nogle af talerne vil have os til at tro. Den sproglige mangfoldighed er ved at blive udslettet i Europa. Kort sagt mener jeg, at løsningen på dette problem ikke kun består i at støtte sprog eller minoritetssprog, for det er ikke tilstrækkeligt, det er ikke godt nok. Jeg mener, at løsningen ligger i et vanskeligt og kedeligt ord: esperanto! Lad os i det mindste prøve det! Undersøgelser viser, at dette sprog som et teknisk og neutralt sprog kan læres og derfor vælges som et politisk sprog i stedet for andre sprog. At bruge andre sprog - der repræsenterer og viderefører en kultur - som enesprog eller som "pivotsprog" er ensbetydende med at fremme en kulturs overmagt over en anden, hvilket allerede sker i øjeblikket. Med esperanto vil dette spørgsmål, denne mangel, ikke opstå. Hvis det er sandt, hvilket jeg tror, at dette sprog er så let at lære, som det fremgår af mange internationale undersøgelser, mener jeg, at EU i det mindste bør prøve at undersøge denne mulighed. Finansiering og opbakning rækker ikke, når man står over for en udslettelse af den sproglige mangfoldighed.
Grosch (PPE-DE).
Hr. formand, først vil jeg gerne gratulere ordfører Ebner med hans betænkning. Med udgangspunkt i den positive erfaring med Det Europæiske Sprogår understreger han i denne betænkning den voksende bevidsthed i Europa om, at der gennem sprog bygges broer til kulturer, og gennem kulturer bygges broer til mennesker, og at vi på tilsvarende måde - for at sætte det lidt på spidsen - omsider ikke længere drømmer om den "amerikanske model", det vil sige ét sprog og ingen kultur, men at vi i vores sproglige mangfoldighed og i vores kulturelle mangfoldighed virkelig opdager en trumf og sågar en grundlæggende værdi for vores fremtid.
At kende hinandens sprog og kultur betyder, at man bedre forstår hinanden, men også i højere grad respekterer hinanden. Således har sproget i mine øjne også en væsentlig opgave at udfylde, nemlig at når man kender hinandens sprog, stifter man også fred. Når vi kigger nærmere på kriseområderne i og rundt om Europa, kan vi konstatere, at den manglende respekt for forskelligheden - og herunder hører også sprogene - meget ofte har resulteret i krisesituationer, som får lov til fortsat at udvikle sig. Derfor er sprog for mig mere end blot at kende og respektere hinanden. Sprog er for mig en fredsbevarende styrke, som vi kan indsætte i Europa.
Med betænkningen gøres det imidlertid også klart, at i et Europa, som bliver stadig større, bliver bevidstheden om regionale kulturer og regionale sprog større. At respektere dette er - og jeg stammer fra det tysksprogede mindretal i Belgien og kan også se det sådan - ingen selvstyreluksus for bestemte regioner, men i mine øjne en europæisk grundlæggende rettighed. Derfor er det regeringernes - vi har netop været inde på det her - primære opgave at garantere de mindre regioner, deres kulturer og deres medbestemmelsesret. Desuden bør vi på europæisk plan overveje, hvilke supplerende instrumenter der skal anvendes. Vi forstår at værdsætte hr. Ebner fra Sydtyrol - vores repræsentant her i Parlamentet. Nu er man klar over, at der også tales tysk i Italien og Belgien.
Grosch (PPE-DE).
Det forhindrer os imidlertid ikke i at tale vores naboers sprog. Det gør vi i forvisning om vores egen kultur og også af kærlighed til andres kultur. Vi drømmer om, at det bliver normen i fremtidens Europa. At tale sit eget sprog, at tale sin nabos sprog, at lære hinanden bedre at kende og på grundlag heraf at opbygge grundlaget for et alle sprogs Europa og først og fremmest et Europa med gensidig respekt.

Iivari (PSE).
Hr. formand, kommissær, EU ville ikke have den nuværende kulturelle og politiske rigdom, hvis ikke der var mere end 40 millioner borgere, der talte regionale sprog eller mindretalssprog. Derfor er det et meget positivt træk, at EU's sproglige mangfoldighed anerkendes i udkastet til en forfatning. I henhold til artikel 3 vil EU respektere rigdommen og mangfoldigheden af dets kulturer og sprog.
Jeg håber, at vi også omsider skrider fra tale til handling på det sprogpolitiske område. Gennem hele den aktuelle valgperiode er vi stødt på næsten uoverstigelige problemer, hver gang vi har forsøgt at styre midler fra EU's budget i retning af mindretalssprog. Grunden hertil har været et manglende retsgrundlag. Heldigvis har vi kunnet benytte os af flerårige programmer såsom Socrates og Kultur 2000-programmet samt ikke at forglemme Det Europæiske Sprogår 2001.
Ordføreren, hr. Ebner, har gjort et flot stykke arbejde. Jeg giver ham ret i, at EU bør have et agentur for sproglig mangfoldighed og sproglæring. Et sådant agentur skal også have tilstrækkelige midler til at fungere effektivt i det udvidede EU. Med udvidelsen forventes antallet af regionale sprog og mindretalssprog at blive fordoblet fra de ca. 60, der findes i øjeblikket. Vi skal også støtte forslaget om et flerårigt program for sproglig mangfoldighed og sproglæring.
Intet agentur eller handlingsprogram vil imidlertid løse de problemer, som EU-borgere, der taler regionale sprog eller mindretalssprog, støder på i mange medlemsstater. Retten til at få en uddannelse på ens eget modersmål skal i særdeleshed sikres i alle medlemsstater. Det kræver investeringer i uddannelsen af undervisere i regionale sprog og mindretalssprog.
Der vil være begrænsede anvendelsesområder for fremtidige udgiftsområder, for så vidt angår interne politikker til finansiering af aktiviteter, der fremmer brugen af regionale sprog og mindretalssprog. Jeg håber, at der kan hentes flere ressourcer fra strukturfondene til sådanne aktiviteter. Vi skal også informere folk, der taler regionale sprog eller mindretalssprog, om sådanne mulige ressourcer.

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg beklager, at jeg, selv om jeg har tilbudt at indlevere en skriftlig oversættelse, ikke har fået tilladelse til at tale på baskisk - et gammelt folkeslags sprog, som har overlevet gennem tiderne i en ikke så folkerig befolkning, og som ifølge fremtrædende udenlandske forskere sandsynligvis er det sprog, der blev talt af nogle af Europas tidligste beboere.
Ved at tale på mit eget sprog ville jeg gerne have fremhævet virkeligheden i denne Europæiske Union, som vi alle er ved at opbygge ud fra respekten for vores egen kulturelle mangfoldighed. Det er min opfattelse, at vi alle - ikke kun grønne miljøfolk - er bekymrede, når naturens mangfoldighed er truet på grund af menneskets handlinger. Imidlertid glemmer vi i mange tilfælde den menneskelige biologiske mangfoldighed. En af de grundlæggende manifestationer herfor er netop de forskellige sprog og kulturer, som i nogle tilfælde ikke respekteres eller beskyttes, men snarere forsøges afskaffet af hensyn til ensartethedens kommercielle bekvemmelighed og globaliseringstendenserne.
Da det er min mening, at individet, personen, står over kommercielle og økonomiske interesser, er jeg en konstant forkæmper for de nationale og regionale sprog og mindretalssprogene uafhængigt af udskiftningerne i den politiske magt og for flersprogetheden, således at vi kan opbygge vores Union, uden at den ender med at være et forvirret Babelstårn.
Til sidst vil jeg gerne lykønske hr. ordfører Ebner med den fremragende betænkning.

Formanden.
Hr. Ortuondo, vil De venligst fortælle mig, hvem De har anmodet om tilladelse til at sige nogle sætninger på baskisk med indlevering af oversættelse? Formandskabet har intet kendskab til denne anmodning. Beviset ligger i, at hr. Wyn, som har fremsat en lignende anmodning for walisisk, helt normalt har kunnet sige nogle sætninger på walisisk. Vil De forklare, hvordan det er gået til?

Ortuondo Larrea (Verts/ALE).
Hr. formand, mange tak for Deres ord. Jeg har via min gruppe forsøgt at indlevere en oversættelse af mine ord og at tale på baskisk, men jeg fik at vide, at der kun kunne tale én person fra hver parlamentsgruppe. Hr. Wyn tilhører samme gruppe som jeg. Han fik tilladelse, og jeg gjorde ikke. Det er, hvad jeg har forstået ud fra det svar, jeg har fået.

Borghezio (NI).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg sender de varmeste lykønskninger til hr. Ebner med hans betænkning, der rejser det centrale demokratiske spørgsmål om forholdet mellem grundlæggende frihedsrettigheder og brugen af ens eget sprog. Jeg vil sige - og det er meget sigende - at ordførerens frihedsrettigheder i en vis forstand er blevet krænket her i Parlamentet. Da hr. Ebner nævnte sin region, kaldte han den med rette for Südtirol, og i den italienske oversættelse blev der foretaget en korrigering til det bureaukratiske navn, der er fastsat af den italienske centralmagt, således at der fejlagtigt kom til at stå "Alto Adige".
Som han ganske rigtigt sagde, da han citerede den store europæer Dr. Silvius Magnago, er Europa en vidunderlig mosaik af nationer, og derfor skal man se dens enestående etniske og sproglige karakter som en kostbar gave, der skal forsvares og påskønnes.
Jeg vil fortsætte og runde af på mit modersmål piemontesisk: 'Voeui bin rimarqué si ma son che in Piemunt, che l'è la milliarder regiùn, ancöi as parlan ?. ancura - a parte el piemunteis, che l'è na lingua straordinaria con una bela literatüra e na gramatica che risale adiritüra al Setzent - due aute lingue minuritarie: lusitan e il valzer che s'parla anche in Valdusta. Tant'el piemunteis que le aute lingue minuritarie l'han sübi e sübissen ancura adess, en tel 2003, n'upressiùn gravusa da la parte de le Stat centralista italian, e l'è certament l'un dei mutivu per ingagèr nost cumbatiment per uteign sübit il federalismo, in Italia, e duman la piena libertà e l'autonomia del nost bel Piemonte e de la Padania libera.
(Jeg vil gerne tilføje, at i regionen Piemonte, som jeg kommer fra, taler man ikke kun fortsat piemontesisk - der er et usædvanligt sprog med en skøn litteratur og en sprogbrug, der går helt tilbage til det attende århundrede - idet de to andre mindretalssprog ladinsk og walsisk også fortsat tales i Aosta-dalen. Både piemontesisk og de andre to mindretalssprog har lidt skade, og her i 2003 lider de fortsat under alvorlig undertrykkelse fra den italienske centralmagt, og det er bestemt en blandt flere gode grunde til at kæmpe for at indføre føderalisme i Italien her og nu og forlange total frihed og uafhængighed for vores skønne region Piemonte samt for et frit Padania.)

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, jeg har lige lært dette. De havde sandsynligvis også kunnet tale letzeburgsk i morges. Sandsynligvis havde De i modsætning til walisisk og baskisk slet ikke behøvet at indsende det i forvejen. Det ville vi have fået oversat.
Jeg vil gerne takke hr. Ebner hjerteligt for hans initiativ til denne betænkning. Han er ligesom hr. Grosch, som allerede har været på talerstolen, en repræsentant for et mindretalssprog i PPE-DE-Gruppen. Jeg synes, at Sydtyrol og Østbelgien foruden andre områder er to mønstereksempler på, at mindretal ikke destabiliserer, men er en berigelse og også har en brobyggerfunktion. I Østbelgien og Sydtyrol er der hørbar og frem for alt også synlig mangesprogethed. Denne synlige mangesprogethed har vi endnu ikke opnået her i Parlamentet. Det, som vi kan læse her, er alt sammen kun på ét sprog. 
Alligevel er der i vores 15 medlemsstaters og i de 10 tiltrædelseslandes stabile demokratier restriktive reflekser over for mindretal og deres sprog, mest af historiske årsager. Jeg vil gerne sige tydeligt, at der ikke findes nogen separatistiske eller ektremistiske sprog. Der er muligvis separatistiske eller ekstremistiske personer. Dem skal man beskæftige sig indgående med politisk eller strafferetligt. Derfor kan sproglige mindretal som sådan ikke udsættes for hovedmistanke om, at de gennem brugen af et sprog eventuelt vil kunne true den nationale enhed. Efter min mening er det derfor også yderst uforståeligt, at ikke alle medlemsstater har ratificeret chartret for regional- og mindretalssprog og Europarådets rammekonvention om beskyttelse af nationale mindretal. Jeg vil godt opfordre de resterende stater til at gøre dette. Det udgør ingen trussel mod den nationale enhed eller den territoriale integritet. Den, som har problemer med dette, udsætter snarere sig selv for mistanke om at være meget usikker og tro, at ens eget sprog og ens egen kultur åbenbart kun kan sikres ved at forhindre udbredelsen af andre og ikke ved i sig selv at være attraktiv. Jeg vil godt bede de tøvende om at udvise lidt mere mod.

Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand, i går afsluttede formanden for EU-konventet sin tale med det fremtidige europæiske slogan: mangfoldighed og samarbejde. I denne forbindelse kan jeg ikke lade være med at tænke på, at vi i forhandlingen om denne betænkning og om Kommissionens fremtidige politik vedrørende den sproglige mangfoldighed behandler et emne, som ikke kun er meget aktuelt, men også udgør selve hjertet i det europæiske projekt.
Derfor siger jeg tillykke med denne glimrende betænkning. Lad mig dog komme med en enkelt bemærkning, min eneste bekymring. Som catalaner er jeg bevidst om, at der i Europa er sprog, som tales af millioner af mennesker, og som ikke opfattes som mindretalssprog eller regionale sprog, og som - på trods af at de har status som officielle sprog i deres egen selvstyrende region - ikke er statens sprog og derfor ikke har officiel karakter i EU.
At løse problemet med disse europæiske sprogs institutionalisering, status og funktion er måske udgangspunktet for at afgøre, om et europæisk agentur for sproglig mangfoldigheds politik eller de europæiske institutioners politik virkelig vil leve op til den fremtidige Unions slogan: mangfoldighed og samarbejde.

Voggenhuber (Verts/ALE)
Hr. formand, jeg taler i dag på vegne af fru Echerer, som har kæmpet meget for optagelsen og anerkendelsen af tegnsprog. Mange mindretal er i dag selv kommet til orde. Desværre findes der i dag ikke - som f.eks for Lynn-betænkningen - en oversættelse til tegnsprog. Jeg takker ordføreren og også udvalget for, at tegnsprog er medtaget i denne betænkning og i dette program. Dermed åbner denne betænkning vejen for anerkendelse af tegnsprog. 
Mange kolleger har under forhandlingen ment, at tegnsprog burde støttes inden for rammerne af sundhedsmidlerne. Jeg mener, at man herved ville krænke de hørehandicappedes og dette mindretals rettigheder dybt. Tegnsprog er ingen krykke, ingen kørestol. Det er ikke kun et sprog for 15.000 mennesker, men også - det bør vi tage med i betragtning - det eneste sprog for 15.000 mennesker, på hvilket de vil kunne føre en samtale. At de anerkendes her som et sprogligt mindretal, og det bliver gjort klart for dem, at deres sprog også er en del af de europæiske sprogs mangfoldighed og rigdom, vil jeg gerne takke alle dem for, som har bidraget til denne betænkning.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0251/2003) af Perry for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om fjernsyn uden grænser (2003/2033(INI)).

Perry, Roy (PPE-DE)
Hr. formand, jeg vil starte med at sige, at direktivet om fjernsyn uden grænser er en af EU's succeshistorier, og at det utvivlsomt har hjulpet europæisk fjernsyn. Vi må imidlertid også erkende, at den europæiske fjernsynsindustri i øjeblikket har visse problemer. Her tænker jeg f.eks. på begrænsede reklameindtægter. Og mange virksomheder slås for tiden med økonomiske problemer.
I dag er industrien meget anderledes end i 1997, hvor direktivet sidst blev revideret, og den er væsensforskellig fra fjernsynsindustrien i 1989, hvor direktivet blev vedtaget. I 1989 var der kun 47 fjernsynskanaler i hele Europa. I dag er antallet steget til 2000. Tv er en vigtig industri med en anslået årlig omsætning på 62 milliarder euro. EU bør medvirke til at fremme industrien og undgå på nogen måde at begrænse den.
Fjernsynsindustrien står nu over for store teknologiske udfordringer. Der er mere satellit-tv, digital-tv og konvergens med internettet samt nye former for reklamepraksis såsom split screen advertising. Direktivet begynder imidlertid at knirke, og en revision kan ikke udskydes i det uendelige. Det haster efterhånden med en grundig revision.
Jeg sætter pris på Kommissionens omhyggelige tilgang og lykønsker kommissæren med hendes grundige og omfattende høring. Vi skal imidlertid være forsigtige. Hvis revisionen af direktivet udskydes alt for længe, vil det hæmme et fremskridt inden for industrien. Vi skal ikke afvige fra de grundlæggende principper i det aktuelle direktiv, der i høj grad bygger på selvregulering, og som ikke er alt for præskriptivt. På samme måde som vi ikke kontrollerer, hvilke bøger folk måtte ønske at købe i en boghandel, skal vi heller ikke forsøge at kontrollere, hvad de ser i fjernsynet. Jeg er derfor overbevist om, at en alt for emsig brug af kvoter samt alt for detaljerede definitioner er forkert. Frem for alt skal vi kun regulere og øve indflydelse på europæisk plan, for så vidt angår ting, der har transeuropæisk betydning.
Der er imidlertid nogle europæiske spørgsmål, vi er nødt til at se på. F.eks. skal der fortsat være fri adgang til begivenheder af væsentlig interesse, og der bør oprettes en kort europæisk liste over sådanne begivenheder. Der var en reel risiko for, at der ikke blev fri adgang til sidste års verdensmesterskab i fodbold i alle EU-lande.
Jeg er lige så ivrig som de øvrige parlamentsmedlemmer efter at fremme europæisk indhold i fjernsynet, skønt det primært kan fremmes ved hjælp af Media Plus-programmet. Jeg vil også opfordre Kommissionen til at undersøge, hvordan man kan sikre, at kanaler som EuroNews og ARTE blomstrer og udvikler sig. De er medvirkende til at skabe en europæisk fjernsynsidentitet og hjælpe borgerne med at værdsætte og forstå den europæiske dimension i deres liv. Specielt EuroNews giver europæere og verdensborgere et europæisk nyhedsperspektiv frem for et rent nationalt eller amerikansk perspektiv.
Jeg vil også opfordre Kommissionen til at undersøge, hvordan man kan sikre spredningen af tv-ejerskabet og undgå en overdreven stor ejendomskoncentration. Af demokratiske hensyn er det vigtigt, at ejendomskoncentration inden for medierne ikke bliver alt for stor.
I denne betænkning kommer jeg ind på to konkrete emner, der kan forekomme mindre væsentlige, men som ikke desto mindre er vigtige. For det første er der behovene hos personer med sensoriske handicap. Disse medborgere ønsker og har ret til at nyde godt af fjernsynet. Jeg håber, at Kommissionen hurtigst muligt vil gennemføre de nødvendige undersøgelser for at sikre den bedst mulige praksis for undertekster, tegnsprog og lydtekster i fjernsynsudsendelser.
Endelig vil jeg rejse spørgsmålet om de europæiske statsborgere - ofte, men ikke udelukkende pensionister - der flytter ned til en plads i solen. Spanien, Grækenland, Portugal, Italien og Frankrig er bestemt dejlige og gæstfri lande, men for de folk, der kommer fra den nordlige del af Europa, er det rart at se fjernsprogrammer fra hjemlandet og måske se deres eget landshold spille en fodboldkamp. Mange gør dette ved at omgå loven og modtage satellittransmitterede fjernsynsudsendelser fra deres hjemland. Ofte ignorerer de kontraktmæssige betingelser eller benytter sig af piratteknologi. Det er måske ikke noget stort problem, men som fornuftige lovgivere bør vi kunne udforme fornuftige love, der gør det muligt for borgerne at holde sig inden for lovens rammer i stedet for at bevæge sig ind på et gråt marked.
Jeg takker derfor kommissæren for hendes engagement i europæisk fjernsyn. Jeg opfordrer hende til at sætte sig grundigt ind i denne betænkning samt til hurtigst muligt at fremsætte praktiske forslag til en revision af direktivet.

Reding
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over hr. Perrys arbejde, som ikke blot betænkningen vidner om, men ligeledes bestræbelserne i de seneste måneder på at bidrage til en reform af direktivet, som er i borgernes interesse. Kommissionen vedtog den 6. januar den fjerde gennemførelsesrapport til direktivet og et arbejdsprogram med henblik på en fornyet gennemgang omfattende en offentlig høring.
Hvad har vi skrevet i denne gennemførelsesrapport? Først og fremmest, at direktivet fungerer ret godt. Den nyeste teknologiske udvikling gør det dog yderligere overvejelser nødvendige. Formålet med den offentlige høring var for øvrigt at give Kommissionen mulighed for at vurdere nødvendigheden af at forny eller udvikle direktivet, og det vil betænkningen og drøftelsen i dag hjælpe os med.
Inden for rammerne af sit arbejdsprogram har Kommissionen afholdt en række offentlige høringer i april og juni, og de berørte parter er blevet opfordret til at deltage i de offentlige debatter ved at svare på detaljerede spørgsmål og fremsende svarene til os. Vi har modtaget 160 skriftlige bidrag, som alle kan ses på Kommissionens websted med undtagelse af en række bidrag, som ophavsmændene har anmodet om skal være fortrolige. På grundlag af en analyse af resultaterne af høringen vil Kommissionen i slutningen af 2003 eller begyndelsen af 2004 fremsende en meddelelse om den fremtidige audiovisuelle politik til Parlamentet og Rådet sammen med eventuelle forslag.
En af udfordringerne i den fornyede gennemgang er at tage højde for den teknologiske innovation. Jeg tænker her på Rådets henstilling af 24. september 1998 om beskyttelse af mindreårige og den menneskelige værdighed i forbindelse med audiovisuelle tjenester og informationstjenester, som er det vigtigste retslige instrument, der skal anvendes på indholdet af de elektroniske audiovisuelle tjenester på internettet. Kommissionen vil ved genoptagelsen af arbejdet offentliggøre en anden rapport om iværksættelsen af henstillingen på grundlag af et spørgeskema, som er blevet sendt til medlemsstaterne. Rapporten skal gøre rede for fremskridtene, gøre en direkte sammenligning mulig og også inddrage de nye medlemsstater.
Hr. Perry rejser i betænkningen flere spørgsmål, som jeg vil svare på uden naturligvis at foregribe igangværende høringer. Det drejer sig først og fremmest om anvendelsesområdet for direktivet, punkt 7-12. Hr. Perry taler for, at definitionen af det audiovisuelle indhold bør udvides til at omfatte teknisk mediekonvergens. Så længe tv-radiospredningstjenesterne imidlertid har forskellig vigtighed og indvirkning i vores samfund, er det vanskeligt at opnå enighed om begrebet indhold uden grænser. Det har høringen for øvrigt vist. Mens informationssamfundets tjenester er i en tidlig udviklingsfase, er det efter min mening uhensigtsmæssigt i den nuværende forhandlingsfase at anvende den detaljerede fremgangsmåde i direktivet. Det første, der skal gøres, er at kontrollere, om direktivet kan give et passende retsgrundlag for de kommende år, eller om det er nødvendigt at ændre det, hvilket vil ske i henstillingen.
Hvad angår den arbejdsgruppe af nationale regulerende instanser, der er nævnt i punkt 19, har Kommissionen allerede afholdt et møde med de regulerende instanser i marts, og det næste møde er fastsat til den 14. oktober. En række medlemsstater finder det imidlertid ikke nødvendigt at oprette et yderligere udvalg og har allerede givet udtryk for frygt for, at dette udvalg kommer til at lave det samme arbejde, som andre allerede har udført. Jeg er ikke tilhænger af, at de offentlige og private tv-spredningsforetagender deltager regelmæssigt, men jeg mener, at de skal inviteres på ad hoc-basis, som vi gør for øjeblikket.
Vedrørende med- og selvregulering i punkt 20 i betænkningen mener jeg ligesom ordføreren, at medreguleringen skal spille en større rolle. Derfor har vi i arbejdsdokumenterne specifikt stillet dette spørgsmål, og jeg mener, at vi kan gå videre i den retning.
Jeg går videre til punkt 28, der omhandler kanaler med en fælleseuropæisk dimension. Jeg tror ikke, at Kommissionen er tilbøjelig til at tage et initiativ på dette område. For øvrigt er det vanskeligt at se, at Kommissionen vil kunne finansiere nye undersøgelser om dette emne i lyset af de skuffende resultater af en undersøgelse om mulighederne for at anvende digitale platforme for temakanaler. Når dette er sagt, vil vi fortsat bidrage indirekte til oprettelse af kanaler med en fælleseuropæisk dimension ved at iværksætte et hensigtsmæssigt retsgrundlag og ved at støtte oprettelse og udsendelse af europæiske programmer.
Vedrørende spørgsmålet om tv for handicappede, der er nævnt i punkt 34, behandler direktivet hovedsageligt aspekter vedrørende indholdet, og spørgsmålet om handicappede omhandles ikke formelt i rapporten om gennemførelse af direktivet, da det ikke hører under direktivets anvendelsesområde. Det er op til medlemsstaterne at anvende subsidiaritetsprincippet på dette område. Når dette er sagt, er det meget vigtigt, at handicappede får adgang til tv-tjenester. Kommissionens tjenestegrene har modtaget mange bidrag om disse væsentlige spørgsmål, og alle bidrag kan ses på Kommissionens websted. De kan ligeledes finde bidrag fra organisationer, der repræsenterer de handicappede. For at komme videre vil vi sammen med Royal National Institute for the Deaf People og Royal National Institute for the Blind i Det Forenede Kongerige den 21. oktober afholde en rundbordssamtale og opfordre medlemsstaterne til at udarbejde en rapport om situationen i den enkelte medlemsstat. Vi vil således fortsætte på denne måde, og jeg vil for øvrigt også sige til Dem, at Generaldirektoratet for Informationssamfundet har oprettet en arbejdsgruppe, der er døbt "Inclusive Communications". Dette aspekt er således taget i betragtning.
Til sidst kan jeg vedrørende mediekoncentration, der behandles i punkt 36 til 42, tilslutte mig tanken i Perry-betænkningen om, at pluralisme inden for tv-radiospredning er en vigtig garant for demokrati. Denne tanke afspejles til fulde i chartret om grundlæggende rettigheder. Jeg vil også understrege, at et af de spørgsmål, der behandles i grønbogen fra maj 2003 om tjenester af almen interesse, netop drejer sig om beskyttelse af pluralisme. Alle berørte parter opfordres til at fremsende deres kommentarer inden den 15 september. Kommissionen fastlægger den fremtidige politik for pluralisme på grundlag af konklusionerne af høringsprocessen.
Jeg kan ikke kommentere alle de andre ændringer af direktivet i dag, da vi endnu ikke har modtaget alle bidrag til de skriftlige høringer. Vi modtager hele tiden nye bidrag, og jeg vil gerne give mine medarbejdere lejlighed til at afslutte gennemgangen af alle bidragene, inden vi informerer Dem via henstillingen om den audiovisuelle politik.

Koukiadis (PSE)
Hr. formand, kommissær, Udvalget om Retlige Anliggender og det Indre Marked har gjort mig den ære at bede mig om at fremlægge dets udtalelse.
Vi samarbejdede med ordføreren hr. Perry, og vi har heldigvis haft en fælles tilgang. Kommissionen skal være særlig opmærksom på hr. Perrys individuelle forslag, hvis vi skal gøre endnu et fremskridt med hensyn til de indbyrdes forbundne problemer, der findes for hele den audiovisuelle sektor. Dette års beretning havde en ekstra interessant faktor sammenlignet med tidligere års beretninger, fordi bilaget indeholder et forslag om et arbejdsprogram med bestemmelser om udvikling af en dialog med de individuelle nationale agenturer såsom radio- og fjernsynsorganisationer, uafhængige tilsynsmyndigheder osv.
Målet er en reform af direktivet med henblik på at overvåge et hurtigt teknologisk fremskridt, men der er også andre individuelle mål. Alle disse mål betyder, at Kommissionen står over for en vanskelig opgave, og at den skal overbevise os om, hvad den agter at gøre for at gennemføre alle de nødvendige justeringer.
En anden konklusion, som vi stort set er enige om, er de audiovisuelle mediers dobbeltrolle. De er en økonomisk vare, og derfor er de forbundet med konkurrencespørgsmålet og med spørgsmålet om at fremme vidensamfundet gennem Lissabon-politikken. Der er derfor brug for en komplet koordinering på dette område. Samtidig er de en kulturel vare, og når de fremmes, skal der på den ene side tages hensyn til offentlighedens interesser såsom beskyttelse af mindreårige og den kulturelle mangfoldighed. På den anden side skal der tages tværgående hensyn til den europæiske interesse, ligesom den europæiske identitet skal beskyttes mod ikke-europæiske standarder - i særdeleshed amerikanske standarder. Vi er nødt til at indse, at truslen fra det kommercielle underskud på markedet for audiovisuelle medier sammenlignet med de tilsvarende amerikanske produkter er direkte forbundet med Europas fremtid.
Dialogen er startet. Den er muligvis offentlig. Jeg vil imidlertid sige, at der er behov for større offentlig opmærksomhed og større synlighed. I betragtning af alt dette skal reformen af direktivet om fjernsyn uden grænser have topprioritet hos alle EU's tre institutioner, fordi vi ud over at afklare omtvistede begreber som f.eks. uafhængige producenter også skal sikre den brede offentlighed digitale valgmuligheder og skabe bedre sammenhæng i politikken vedrørende den audiovisuelle industri.

De Sarnez (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil først lykønske vores kollega, Roy Perry, med kvaliteten af det arbejde, som han har udført om et væsentligt og for øvrigt yderst følsomt emne. Det er rigtigt, at han er vant til at behandle vanskelige emner.
Vi er alle sammen klar over, hvad den egentlige kulturelle og økonomiske udfordring i direktivet om fjernsyn uden grænser er for den enkelte EU-medlemsstat og ansøgerlandene. Derfor kan vi tilslutte os Kommissionens fornuftige holdning, der med rette går ud på at høre den enkelte medlemsstats holdning inden en beslutning om en revision.
Trinvise forbedringer af direktivet er uden tvivl nødvendige for at tage højde for den teknologiske udvikling, men man skal sikre, at sådanne reguleringer ikke sker på en forhastet måde. Hvis man ser objektivt på situationen på det audiovisuelle marked, kan man konstatere, at de nationale markeder gradvist tilpasser sig den nye teknologi. Således har den nylige teknologiske udvikling ikke betydet en egentlig omvæltning for det audiovisuelle landskab, der stadig hovedsageligt er præget af det traditionelle tv. Enhver fremtidig udvikling i direktivet må under ingen omstændigheder føre til en omvæltning af indholdet. En revision, der sætter spørgsmålstegn ved de kulturelle målsætninger, som alle medlemsstaterne var blevet enige om, under påskud af at ville udvide direktivets anvendelsesområde til alle for tv-radiospredningsmedier, gik i virkeligheden ud på fuldstændig at ændre direktivets oprindelige mål, som var at beskytte og fremme den kulturelle mangfoldighed. De væsentlige bestemmelser i direktivet må ikke betvivles. Principper såsom fremme af fri bevægelighed for og udsendelse af europæiske programmer i Europa, produktion og udsendelse af uafhængige programmer, eksistensen af kvoter for udsendelse af europæiske programmer, garanti for beskyttelse af mindreårige og forholdsregler mod for mange reklamer skal fortsat ligge til grund for den audiovisuelle fællesskabspolitik.
Direktivet om fjernsyn uden grænser er et retsligt instrument, der har vist sit værd, og som i dag anvendes tilfredsstillende. Det er kun berettiget at revidere det, hvis det betyder reelle forbedringer på en række punkter som f.eks. det bekymrende spørgsmål om mediekoncentration, som naturligvis er en trussel mod pluralismen. Direktivet skal blive ved med at være et effektivt redskab til fremme af den kulturelle mangfoldighed og må ikke blive et retsligt instrument, der udelukkende fremmer kommercielle kanaler, hvor vi f.eks. kommer til at se en kontinuerlig strøm af reklamer, der ødelægger de programmer, der sendes. Til de økonomiske og finansielle spørgsmål, der selvfølgelig er vigtige, kommer spørgsmålet om vores kulturer, identiteter og de værdier, som vi tror på.

Junker (PSE).
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. Perry har gudskelov fremlagt en betænkning, som også rummer meget fremtidsorienterede perspektiver. Han har heller ikke udeladt de konfliktområder, som der uvægerligt vil være i et dualt system, hvor offentlig retlige udbydere og kommercielle udbydere står over for hinanden og kæmper om det samme marked. Dette marked består i EU med dens nuværende 15 medlemsstater af 155 millioner husholdninger, og dette tal vil endda vokse yderligere. 
Det er utvivlsomt nødvendigt at revidere dette direktiv for at opnå denne fremtidsorientering. Her er Kommissionen efter min gruppes opfattelse lidt for tøvende. Det drejer sig rent faktisk om at sikre kulturel mangfoldighed, meningsmangfoldighed og pluralisme. 
Den demokratiske meningsdannelse præges i dag i det væsentlige af fjernsynet, men ikke længere kun af det klassiske fjernsyn med analog transmissionsform. Det drejer sig i stadig større grad om digitalisering. I de seneste par dage har jeg været på den internationale radioudstilling i Berlin. Det var rigtig godt at se, hvordan forbrugsvanerne ændrer sig her - at den tekniske transmissionsform i dag ikke længere er afgørende for, hvilken retsskabelse der er passende for en medietjeneste.
Det må imidlertid også være klart - og her stilles der nye krav ved en fremtidig retsskabelse - at der skal skabes et system med gradueret reguleringstæthed. Ikke alle medietjenester har stor publicistisk relevans. Differentieringskriteriet for fremtiden skal altså være: Hvilke medietjenester har, og hvilke har ikke publicistisk relevans? Dernæst kan lovgivningen udformes med forskellige hårdhedsgrader, hvis jeg skal udtrykke det lidt uhøjtideligt.
Der stilles store krav også til de regler, som sikkert ikke kun skal fastlægges inden for rammerne af fjernsynsdirektivet, men som også skal vedtages parallelt hermed. Dette skal ske for at modvirke en koncentration af økonomisk magt, mediemagt og i sidste ende også politisk magt. Vi har her at gøre med en udvikling, som gør det tydeligt, at der også på europæisk plan skal sættes grænser for den mediekoncentration, som i praksis udgør en trussel mod pluralismen. De instrumenter, som er til rådighed på nationalt plan - vi kan se det ved at kaste et blik på Italien - er i hvert fald ikke tilstrækkelige.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, inden jeg fremsætter mine bemærkninger, vil jeg takke ordføreren, hr. Perry, mange gange for hans grundige betænkning. Det er et vigtigt direktiv, og takket være Kommissionens regelmæssige beretninger får vi en god indsigt i, hvordan det fungerer, således at vi ved en eventuel revision kan stille velovervejede forslag. Jeg har dog nogle kommentarer.
For det første må vi med den i øjeblikket tiltagende mediekoncentration, både i de nuværende medlemsstater og i tiltrædelseslandene, blive ved med at opfordre til mangfoldighed, både i de offentlige og i de private radio- og tv-selskaber. Min gruppe mener, at dette er væsentligt, således som min liberale kollega om lidt vil understrege. Det formoder jeg i hvert fald.
For det andet er der behov for ordentlige kriterier for at beskytte mindreårige mod aggressive tv-reklamer. Også for tv-programmer er det faktisk vigtigt, at børn kan vælge bevidst, og at deres forældre kan hjælpe dem med det. Mit parti er stærk tilhænger af selvregulering, og jeg vil gerne anbefale det nederlandske system Kijkwijzer, som ved hjælp af piktogrammer sætter forældre og børn i stand til at vælge bevidst.
Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg er glad for, at mit forslag om et paneuropæisk børnenetværk har fået stor støtte. Det er en god måde til at fremme distribueringen af europæiske produktioner for børn, da tv-radiospredningsvirksomheder fra medlemsstaterne og kandidatlandene er tilsluttet det. Der er produceret fortræffelige børnefilm i Europa. Vi nu ser, at den nationale produktion af gode film er steget markant i mit land, hvilket jeg læste den formiddag, vi rejste tilbage fra filmfestivalen i Venedig. Vi ser endvidere, at andelen af de nederlandske film ved biografbesøg er steget med omkring 6 %, især blandt de unge. Det skyldes et fornyende koncept, som især sigter på at vise producenterne, at de laver film for et bestemt publikum, med andre ord et publikumsorienteret koncept. Jeg kan derfor kun være optimistisk, hvad angår bevarelsen af vores kulturelle mangfoldighed i medierne, og her kan "fjernsyn uden grænser" og naturligvis Europa absolut spille en rolle.

Fraisse (GUE/NGL).
Tak, hr. formand, fru kommissær, kære kolleger. Dette område er et vanskeligt område, der hele tiden udvikler sig. Jeg vil takke hr. Perry for hans arbejde, men samtidig ved jeg ikke, om det er nødvendigt at revidere direktivet eller ej. Det er blevet sagt klart og tydeligt af både dem, der arbejder i branchen, og Kommissionen.
Spørgsmålet støder på problemet med definitionen og forståelsen/bekymringen, som overførslen af billeder giver, hvor vi for tiden ikke kan styre udviklingen og den tiltagende hastighed.
Det, der bekymrer mig, er den manglende definition af et "program". Direktivet om fjernsyn uden grænser giver en negativ definition. Vi får at vide, hvad det ikke er. Det er ikke oplysning, det er ikke reklame, det er ikke dit, og det er ikke dat. Det produceres af X eller fremstilles af Y. Jeg ville foretrække at vide, hvad det er, og det tror jeg også, at mange, der arbejder i branchen, gør. Det gør det måske lettere at afklare den debat om reality tv, der for tiden føres i Frankrig og andre lande i Europa. Problemet er at definere omfanget af audiovisuelle programmer. Nogle programmer er lette at definere, såsom dokumentarfilm og film, men det er de ikke alle sammen. Jeg ved ikke, hvordan reality tv skal defineres. Det er et stort problem.
Det andet punkt, som debatten efter min mening rejser, er den fri bevægelighed for programmerne. Den fri bevægelighed for programmerne og kunstnerne, som jeg understregede med betænkningen om udøvende kunst, er et tilbagevendende problem på kulturområdet. I forbindelse med direktivet om fjernsyn uden grænser forstærkes det af koncentrationen og sektorens ikke-nationale karakter. Hvordan skal man gennemføre ikke-nationale programmer i de enkelte medlemsstater? Vi skal udtale os om dette grundlæggende problem.
Hr. Perry, De har i betænkningen viet meget opmærksomhed til spørgsmålet om mediekoncentration, som kan forhindre den fri bevægelighed for ikke-nationale programmer. Jeg er glad for, at De understreger dette vigtige punkt, som vi også skal beskæftige os seriøst med.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, det grundlæggende problem i den nuværende audiovisuelle debat er, at vi ikke tør definere, hvilken kvalitet vi ønsker at beskytte. Når vi f.eks. taler om europæiske programmer, inddrager vi fuldstændig latterlige talkshows og foregiver, at det drejer sig om europæiske produktioner. Så længe vi ikke har mod til at definere - og her har Geneviève Fraisse ret - hvad et program er, det vil sige det, vi kan acceptere, er vores tv-spredningstjenester ikke i stand til at beskytte europæiske produktioner og programmer i Europa af mangel på passende instrumenter.
For det andet er problemet vedrørende koncentration meget enkelt. Hvis vi ikke definerer, hvad vi rent demokratisk kan acceptere i Europa, får vi en større og større koncentration, og markedet vil være præget af en ikke-europæisk magt. Af disse to grunde tror jeg, at EU skal turde definere, hvad et program er, og hvad grænsen skal være i demokratiet mellem den politiske magt og mediernes magt.

Segni (UEN).
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg og hr. Volcic har stillet nogle ændringsforslag til den fortrinlige, og jeg gentager fortrinlige, betænkning af hr. Perry vedrørende et punkt, som De alle har været inde på, nemlig mediekoncentration og dermed pluralisme.
Jeg lyttede opmærksomt til kommissær Redings forsvar af pluralismen som en grundlæggende værdi. Vi kan imidlertid ikke lukke øjnene for det faktum, at markedskræfterne i hele den vestlige verden, hvis de får frit spil, næsten altid vil føre til en alvorlig og farlig koncentration, og at kun en politisk foranstaltning kan opstille regler for et liberalt samfund, hvis væsentligste grundlag er pluralisme.
Vi står således over for en større politisk kamp om dette spørgsmål. Kampen finder sted i USA, hvor der er gået hårknude i samarbejdet mellem Kongressen og myndigheden, og i Europa, hvor alvorlige problemer i England har tiltrukket vores opmærksomhed, ligesom mange har hørt om problemerne i Italien. De skal imidlertid ikke tro, at ændringsforslagene fra hr. Volcic og jeg selv, der indeholder en opfordring til Parlamentet og Kommissionen om at vedtage en foranstaltning, et direktiv, i overensstemmelse med det, der tilmed blev vedtaget af Parlamentet i november, udelukkende var dikteret af italienske spørgsmål. Der er i sandhed et langt større og mere vidtgående spørgsmål, der berører hele Europa, nemlig spørgsmålet om civilisation. Hvis vi ønsker, at Fællesskabet skal bygge på liberale principper, er dette et af de første punkter, der skal reguleres i en ånd af frihed og respekt for alle meninger.

Hieronymi (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, jeg takker hr. Perry for hans betænkning, og det gør jeg især, fordi han eftertrykkeligt har krævet en revision af fjernsynsdirektivet, men med det formål at bevare og fremme netop den kulturelle mangfoldighed i Europa i en tid med teknologiske konvergenser. Indholdet er nemlig ikke længere kun afhængig af fjernsynsmediet, men på samme måde af mange andre teknologiske medier. Hvis vi vil bevare mangfoldigheden, skal vi finde ud af, hvordan vi når frem til en fælles bestemmelse, som opfylder de forskellige krav, også i en differentieret proces.
Jeg vil gerne komme ind på to emner, og det første er mediepluralisme. Her i Parlamentet har vi meget eftertrykkeligt, senest den 10. november 2002, talt for en kraftigere støtte til og understøttelse af mediemangfoldigheden i Europa og imod en overmåde stor mediekoncentration. Jeg beder meget indtrængende Kommissionen om at leve op til dette votum fra Parlamentet og fremlægge de relevante arbejder. Ændringsforslag 10, som blev fremlagt i dag, kan PPE-DE-Gruppen ikke støtte, da det udelukkende udpeger et instrument, nemlig direktivets instrument. Vi vil kun nå frem til et resultat i disse spørgsmål, hvis vi formår at bringe medlemsstaternes og EU's kompetencer i en rimelig og saglig korrekt balance. Derfor har vi af mediepluralistiske årsager brug for en løsning, hvilket vi krævede i vores beslutning fra november.
Mit andet emne er beskyttelse af unge. Vi har brug for den med de nye teknologier og også for at beskytte børn og unge, som vi kender det i fjernsynsdirektivet. Lad os derfor i fællesskab arbejde for et nyt system og nye veje til selvkontrol med minimumsstandarder, der er accepteret af alle. Jeg ønsker Kommissionen held og lykke på denne vej.

Prets (PSE).
Hr. formand, fru kommissær, vi har nu allerede hørt mange svar på anvendelsen af fjernsynsdirektivet, men også mange spørgsmål, og jeg mener, at der bør og skal gennemføres ændringer. Grundprincipperne som f.eks. forpligtelsen til at beskytte mediernes kulturelle mangfoldighed for at opretholde meningsfrihed, meningsmangfoldighed, pluralisme, kreativitet og ret til fri adgang til informationer skal ubetinget sikres. Den offentlige retlige radio skal leve op til dens dannelsesopgave, og jeg mener her, at kvoten for transmission af europæiske udsendelser og værker af uafhængige producenter kunne forhøjes. Dette ønske vil jeg gerne tilslutte mig. Imidlertid skal det defineres klart, hvad man forstår ved et europæisk værk og en uafhængig producent, således at man kan arbejde med og anvende det i praksis.
Det vigtigste krav er efter min opfattelse at kontrollere niveauet af mediekoncentrationen. Vi har eksempler på, at mediemagt og politisk magt er koncentreret på én hånd. Jeg mener ikke, at det kan være formålstjenligt i et demokrati. Derfor er det et yderst vigtigt anliggende. Vi skal vel tilstræbe et direktiv, der er baseret på det, som vi krævede i beslutningen af 20. november. Når alle disse ting akkumuleres, håber jeg, at mediemangfoldigheden i EU tilgodeses.

Procacci (ELDR).
Hr. formand, kommissær, mine damer og herrer, dette direktiv bekræfter én gang for alle, at europæisk demokrati og gennemsigtighed er tæt forbundet med mediernes frihed og pluralisme. Mediekoncentrationen er derfor en trussel mod samvittighedsfriheden og en alvorlig krænkelse af den menneskelige værdighed.
I sin grønbog af 21. maj 2003 opfordrer Kommissionen til en fornyet overvejelse af særlige foranstaltninger til en aktiv beskyttelse af pluralismen. I en henstilling af 28. januar 2003 gav Rådet udtryk for den samme bekymring. Budskabet var det samme i Parlamentets beslutning af 20. november samt i de to betænkninger af hr. Sylla og hr. Perry. Vi skal derfor give et specifikt svar i form af et initiativ fra Kommissionen.
Vi befinder os i en forfatningsproces. Forfatningsudkastet omfatter chartret om grundlæggende rettigheder, hvis artikel 11, stk. 2 værner om retten til frihed og pluralisme i medierne. Hvad nytter det imidlertid at vedtage en forfatning, når den negeres af den aktuelle situation?

Zabell (PPE-DE).
Hr. formand, fru kommissær, allerførst vil jeg gerne lykønske ordføreren, vores kollega hr. Perry, og sige, at jeg er meget tilfreds med, at revideringen af dette direktiv har til formål at fremme de værdier, der har offentlighedens interesse, nemlig kulturel mangfoldighed og retten til svar, og især at fremme udviklingen af den audiovisuelle industri i Europa.
Mine damer og herre, den europæiske audiovisuelle industri skal efter min mening frem for alt være en industri med høj kvalitet. Som mor til to små børn eftersøger jeg naturligvis børneprogrammer og tegnefilm - så mine børn kan se programmer, der ikke sårer deres følelser, og som ikke er skadelige for mindreårige - og jeg finder ofte, at disse programmer eller tegnefilm, som er beregnet til de helt små børn, er meget mere voldelige end noget, som jeg selv ville se. Ofte husker jeg, at jeg som lille hørte de voksne tale om, at tegnefilm som Bambi og Pinocchio ikke var egnet for os, men nu er den slags langt de mest etiske programmer, vi kan finde.
Hvis vi ønsker et samfund uden vold, hvilket er det, vi alle stræber efter, må vi investere i det. Investere i det betyder at investere i børnene og de unge, som er EU's fremtid. Efter min mening er det at vise dem vold dagligt ikke den bedste måde at gøre dette på. Derfor insisterer jeg på, at den europæiske audiovisuelle industri skal have høj kvalitet og skal være strengt kontrolleret og bør frem for alt tilpasses efter målgrupperne.

Whitehead (PSE).
Hr. formand, hr. Perry har mindet os om, på hvilke områder direktivet har været en succes, og han har også meget høfligt påpeget, hvor vi har været for langsomme. Vi har ikke været hurtige nok, for så vidt angår mediekoncentration, grænserne for offentlig adgang og de nødvendige fremskridt i retning af en følsom, men kraftfuld genfremsættelse af dette direktiv og dets indholdsmæssige rammer.
Jeg vil gerne fortælle kommissæren, at det nuværende Parlament nu er 52 måneder gammelt, og at det ikke er godt nok at afholde flere konferencer og diskussioner, der udelukkende har til formål at trække tiden ud, indtil der afholdes et nyt valg til Europa-Parlamentet.
Jeg takker hr. Perry, fordi han har vedtaget mine egne ændringsforslag om adgang i punkt 44. Fjernsynet skal både styrke og underholde seerne. Digital tv-spredning kan både nå ud til personer med svækkede sanser og til det brede publikum. I år skal vi først og fremmest gøre fremskridt på dette område.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0276/2003) af Zorba for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om kultursektoren (2002/2127(INI)).
Zorba (PSE)
Hr. formand, i en af forfatningstraktatens artikler omformuleres Europas kulturelle dimension, og dette forfatningsmæssige fundament er udtryk for en klar politisk holdning. Nemlig den holdning, at den europæiske kultur er en nødvendig grundkomponent i den europæiske økonomiske og sociale model, hvis EU's politiske projekt skal føres ud i livet. Det er vores pligt som medlemmer af Europa-Parlamentet at omsætte denne forfatningsmæssige formulering til en aktiv og effektiv politik.
Jeg mener, at vi med betænkningen om kultursektoren tager et sådant skridt i den rigtige retning. Vi har udvidet vores politik i tværgående retning med visse vigtige indrømmelser vedrørende betingelser for de europæiske statsborgeres produktion og forbrug af kulturelle produkter og tjenester. Under udarbejdelsen af denne betænkning og under dialogen i kulturudvalget med alle de ærede medlemmer, som jeg takker for deres deltagelse, påviste vi skabelsens og kunstnernes store betydning som en primær kilde til kulturelle produkters merværdi. Vi tog hensyn til kulturens vigtige økonomiske dimension i vore dage, til dens rolle i den økonomiske udvikling af regioner og byer samt til dens bidrag til BNP og til arbejdsmarkedet. Vi bemærkede de revolutionerende ændringer som følge af nye teknologier i mange af de kulturelle industriers sektorer - f.eks. inden for musik, publikationer og den audiovisuelle sektor. Vi havde indgående diskussioner om betydningen af europæiske produkters konkurrenceevne sammenlignet med produkter fra andre lande i verden, om den internationale handels uligheder og om den tætte forbindelse mellem kulturarv og turisme. De europæiske statsborgere forbruger hvert år millioner af diske og bøger og køber millioner af billetter til biografer og koncerter. Alt dette udgør til sammen deres kulturelle diæt og former deres profil og deres kulturelle identitet.
Borgerne ser også fjernsynsprogrammer. De modtager oplysninger og påvirkning fra internettet gennem en overvældende mængde af materiale, som vi kalder indhold. På denne måde vælger, dyrker og fremmer de den ene eller den anden form for kunst og kultur samt forskellige former for æstetik og kvalitet i tæt afhængighed af uddannelse og deres personlige udvikling. Det er en kompliceret kulturel proces, der kendetegner borgernes hverdag, og vi skal ikke ignorere den brede politiske betydning og vægten heraf.
Endvidere giver udvidelsen Europa en endnu større kulturel dimension samt større mangfoldighed. Det indre marked vokser. Kunstnernes værker skal passere en række forhindringer såsom problemer i forbindelse med distribution og markedsføring samt omfattende piratkopiering, inden de når ud til den europæiske offentlighed. Vi leder efter europæisk merværdi, og det gælder også for de tusindvis af små og mellemstore virksomheder, der arbejder i de forskellige sektorer. Til dette formål har vi stillet en række forslag til Kommissionen. Der er mange af dem, og jeg vil blot nævne tre.
For det første behovet for en definition på kulturelle industrier og de sektorer, de omfatter. Her er vi nødt til at analysere den kulturelle, kommercielle og økonomiske dimension for at medtage sektorerne i definitionen på kulturelle eller kreative industrier, som de kaldes i visse lande. Jeg tror, at det vil give os et bedre statistisk overblik, som vi ikke har i øjeblikket.
Vores anden opfordring til Kommissionen går på at kortlægge de kulturelle industrier på europæisk plan. Vi opfordrer Kommissionen til at koncentrere sig om kulturelle, økonomiske, juridiske, teknologiske og uddannelsesmæssige aspekter samt til at inkludere beskæftigelse, intellektuel ejendomsret, konkurrenceevnenetværket, nye produkter og eksport.
Endelig finder vi det meget vigtigt at få en grønbog for at fremme medlemsstaternes og regionernes koordinering i de kulturelle industriers sektor med henblik på at analysere hindringer, foreslå løsninger og finde en udvej, så offentlige og private sektorer kan samarbejde, fremme konkurrenceevnen og forbedre de europæiske statsborgeres adgang til kultur.
Jeg vil gerne tro på, at denne betænkning blot er begyndelsen, og at Kommissionen ikke blot vil reagere på denne konkrete betænkning, men også på tidens tegn ved at tage de nødvendige initiativer, som det retfærdigvis skal siges, at Rådet også har beskæftiget sig med på det seneste.

Reding
Hr. formand, jeg vil først takke fru Zorba for hendes udmærkede betænkning. Den er blevet fremlagt i rette øjeblik til at understrege vigtigheden af europæiske kulturindustrier ikke kun på det økonomiske plan, som det er blevet sagt, men også på grund af det potentiale, som de udgør for den kulturelle mangfoldighed i Europa.
Det er en skam, at man ikke altid gør sig klart, hvilken økonomisk vægt de europæiske kulturindustrier har. Jeg tænker på det audiovisuelle område, musik og forlagsvirksomhed. I en undersøgelse fra 2001 om beskæftigelsesmulighederne i denne sektor anslog man, at 4,8 millioner personer var beskæftiget i de kreative industrier i bred betydning, hvilket er 3,1 % i EU. Den europæiske audiovisuelle sektor beskæftiger direkte mere end 1 million mennesker. Endvidere bidrager kulturindustrierne ud over at bidrage til mangfoldigheden i stor udstrækning til økonomien.
De spiller selvfølgelig en indlysende social og kulturel rolle, fordi de er forskellige fra de andre industrier. De er forbundet med kreativitet. Det drejer sig ikke om at producere og sælge produkter, men kulturelle goder. Disse goder er udtryk for en identitet, og de er referencepunkter. Den normale industripolitik kan således ikke spille den samme rolle i forhold til kulturindustrierne, fordi den ikke er tilpasset til disse industrier. Man skal gå videre.
Den kulturelle mangfoldighed forudsætter en solid og forskelligartet industristruktur, der sikrer et mangesidet kulturelt udbud på et globaliseret marked. Dette fænomen viser den vigtighed, der skal tillægges denne aktivitetssektor, som vedrører vores identitet. Jeg vil fremhæve en række primære aktioner for at vise Dem, at EU beskæftiger sig med denne sektor ikke kun inden for rammerne af kulturprogrammer, men ud over dem.
De kender alle Media-programmet og det arbejde, som vi gør for filmen. Men vidste De f.eks., at i programmet Kultur 2000 har 1.300 oversættelser i de seneste år nydt godt af støtten til forlag til fremme af oversættelser af litteratur? Vidste De, at en stor del af midlerne i strukturfondene anvendes til at udvikle kulturindustrien? Således har EFRU i den svenske by Hultsfred medfinansieret projekter til udvikling af musicalindustrien. Byen er derefter blevet rockens hovedstad i Sverige! Det viser, at EU-støtte kan føre til en fælles og koncentreret udvikling af kulturindustrierne. De anmoder for øvrigt i betænkningen om en meddelelse om strukturfondene og kulturen, som skulle understrege denne form for aktioner.
Jeg vil også fremhæve, at vi fra 2002 har lavet forsøgmæssige foranstaltninger, der skal støtte musik- og bogindustrierne. Vi forsøger f.eks. at udvikle eksport af europæisk musik ud over Europa. De kan således konstatere, mine damer og herrer, at kulturindustrierne ikke kun støttes af EU-programmer og -aktioner. Jeg kan tilføje, at vi snart får en enestående lejlighed til at styrke denne aktion, når vi skal drøfte en forlængelse af Media-progammet og kulturprogrammerne og den nye generation af EU-programmerne. Der skal i denne forbindelse med Parlamentets hjælp planlægges en meget systematisk aktion, således at kreativiteten på dette område fremmer den økonomiske og kulturelle mangfoldighed og således vores europæiske rødder.

Ó Neachtain (UEN)
Hr. formand, det har været en stor fornøjelse at arbejde tæt sammen med fru Zorba om denne "initiativbetænkning". Det glæder mig, at den endelige betænkning, der er vedtaget af Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport, omfatter de vigtigste elementer af mit udvalgs bidrag. Her tænker jeg specielt på vægten på de små og mellemstore virksomheders behov.
Jeg har gennem lang tid beskæftiget mig med kultursektoren i Irland og i særdeleshed med lokale virksomheder, der fremmer det irske sprog, traditionel musik og kultur fra min egen region i det vestlige Irland.
Kulturelle SMV'er er klart mere sårbare sammenlignet med virksomheder af samme størrelse inden for andre sfærer. Disse SMV'er fremstiller ofte noget, der i realiteten er offentlige goder. Med andre ord gavner deres produkter samfundet som helhed ud over enhver kommerciel værdi. Sådanne SMV'er har ofte problemer med at opgøre deres finanser - specielt i opstartsfasen.
Hvis man kombinerer kultursektorens entydighed med det faktum, at sådanne virksomheder ofte findes i randområder og landbrugsområder, er det klart, at man er nødt til at se nærmere på spørgsmålet om tilvejebringelse af en passende finansiering.
Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi vil gerne have medlemsstaterne til at undersøge, hvilke politiske instrumenter der kan bruges til at fremme kultursektoren. Parlamentet har tidligere fremhævet nødvendigheden af at reducere den lovgivningsmæssige og administrative byrde for SMV'er for at forenkle indsamlingen af data i forbindelse med skatteinddrivelse samt for at reducere det unødvendige bureaukrati for specielt de selvstændige og de mindre virksomheder.
Der er et punkt i fru Zorbas betænkning, som jeg hilser særligt velkommen, og det er opfordringen til en revision af de minimis-reglerne for statsstøtte. I en sådan revision vil der blive taget hensyn til den enestående situation hos SMV'er i den kulturelle sektor og i særdeleshed i randområderne.
Til slut vil jeg gerne fremsætte en særlig bøn vedrørende politikken for informationssamfundet. Man skal prioritere en udvikling af adgangen til bredbåndsinternet i landbrugsområder og randområder. Det vil medvirke til at skabe mere ensartede betingelser for de mange kulturrelaterede SMV'er i disse områder.
De Sarnez (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil først lykønske fru Zorba med at have taget dette meget interessante initiativ at udarbejde en betænkning om kulturindustrierne.
Der opstår i dag kulturindustrier, som har et større og større økonomisk omfang, og som samtidig spiller en væsentlig rolle for den kulturelle mangfoldighed og identiteten i Europa.
Et af de problemer, som betænkningen rejser, er den totale mangel på en præcis definition af kulturindustrier samt på enhver EU-industristrategi på dette område. Europa-Kommissionen skal undersøge disse spørgsmål og stille forslag eventuelt gennem grønbogen.
Vi skal fremover styrke støtten til kulturindustrierne gennem strukturfondsprojekter til økonomisk udvikling af regioner og byer, men også ved at fremme private og offentlige partnerskaber. EU bør endvidere iværksætte støtteforanstaltninger til fordel for små og mellemstore virksomheder og selvstændig erhvervsdrivende, som spiller en vigtig rolle i forbindelse med kreativitet og kunstnerisk produktion.
Dernæst vil jeg gøre opmærksom på vigtigheden af den skrevne presse, og særlig den regionale dagspresse. Den sikrer bedst den sproglige og kulturelle mangfoldighed, og den er den mest oversete i EU's kulturpolitik. Det er yderst vigtigt, at Kommissionen under udarbejdelsen af grønbogen endelig stiller forslag til aktiv støtte til denne sektor, som også er så vigtig for pluralismen. I samme ånd skal Kommissionen foreslå specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af mediekoncentrationen.
Til sidst vil jeg sige, at det er på tide at gøre en indsats for snart at få udarbejdet et forslag til en Unesco-konvention om den kulturelle mangfoldighed. Vi skal mere end nogensinde før fremme en europæisk kulturånd for at tilskynde til at skabe og fremme kulturel mangfoldighed, uden hvilken Europa hverken kan eksistere eller få ekstern indflydelse.

Aparicio Sánchez (PSE).
Hr. formand, EU's direkte kulturpolitik begrænses, således som medlemsstaterne har ønsket det, til den beskedne finansiering af programmer, som imidlertid er blandt de mest efterspurgte af borgerne. Denne mangel har efter min mening to hovedårsager.
Den første er Rådets frygt for at afnationalisere disse politikker, som nogle betragter som tegn på national identitet. Den anden er regeringernes og også Kommissionens angst for at anvende EU-midler til støtte, som ikke går direkte til landmænd eller store offentlige værker.
Der tales ikke om kultur eller kunst i økonomiske vendinger, selv om argumenterne burde være, at kulturindustrierne skaber arbejdspladser og rigdom for Europa. Hvis vi inkluderer det audiovisuelle område og kulturturismen i kultursektoren, bliver den langt den vigtigste sektor for den europæiske økonomi. Jeg henvender mig her til finansministrene og også til vores kolleger i Budgetudvalget, selv om jeg sandt at sige ikke har meget håb om, at de læser referatet.
Kommissionen bør, som fru Zorba anmodede om, vurdere disse aspekter og tage dem i betragtning, når den udformer sine politikker, ikke kun de direkte kulturpolitikker, men også de økonomiske, sociale og territoriale politikker. Ydermere bør De, fru kommissær, kræve, at Deres kolleger tager hensyn til dette i territorialpolitikkerne.
Endvidere er det også nødvendigt at begrænse kommercialiseringen af kulturen. Måske husker De, at et af de bedste museer i verden, som er beliggende i en af vores medlemsstater, for nogle år siden efter lukketid udlejede lokaler - hvori nogle af menneskehedens største værker var udstillet - til afholdelse af bryllupper og andre fester. Det var et deprimerende og alarmerende eksempel. I EU bør den økonomiske udnyttelse af de kulturelle ressourcer være forligelig med deres historiske og kunstneriske værdighed.
Hr. formand, disse forhold og mange andre er omfattet af denne betænkning, hvorfor jeg varmt lykønsker ophavsmanden for dens timing og kvalitet.

Sanders-ten Holte (ELDR).
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, allerførst vil jeg udtrykke min anerkendelse af fru Zorbas gode initiativ. Vi har samarbejdet godt med hende, og det lykkedes os ved hjælp af et spørgeskema at få en grundig indsigt i kulturindustrien. Det er tydeligt, at der stadig er meget, der kan forbedres, i hvert fald på europæisk plan. Kulturindustrien har nemlig stor økonomisk betydning og skaber meget beskæftigelse. På dette grundlag vil jeg derfor gerne opfordre til, at kultur kommer til at spille en større rolle i strukturfondene. Det kan især de små og mellemstore virksomheder have fordel af. Men kultur er også udtryk for vores nationale identitet. I et forenet og snart udvidet Europa er det vigtigt, at vi er opmærksomme på denne kulturelle mangfoldighed. Museer forsøger på alle mulige områder at benytte sig af dette, men desværre hindres de i de fleste europæiske lande af de til tider urimelige præmier, de må betale for at forsikre de værker, der udstilles. I lande, hvor dette ikke er tilfældet, har museerne en stor fordel, når vigtige udstillinger skal arrangeres. Efter min mening er dette en klar form for konkurrenceforvridning, som skal bekæmpes. Derfor opfordrer jeg Kommissionen til at kortlægge forskellene i erstatningsordningerne i de nuværende og i de fremtidige medlemsstater og derefter stille et forslag om mere strømlinede ordninger.
Det er uacceptabelt, at vi i et forenet Europa har en elitær gruppe borgere, som er velorienterede om, hvad Europa har at byde på af kultur, mens andre fortsat må være afskåret fra alt det smukke, som kulturindustrien i andre europæiske lande producerer og har produceret. Tak. Jeg vil derfor gerne henlede opmærksomheden på disse erstatningsordninger.

Alyssandrakis (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne takke ordføreren for det seriøse stykke arbejde, hun har gjort. Jeg er imidlertid ikke enig i den valgte strategi.
I et samfund, hvor alt kan købes og sælges, er kulturen i umiddelbar fare for at blive kommercialiseret, hvilket vil ændre dens natur. Kulturel skabelse er ikke længere den kunst, der enten skabes kollektivt af samfundet eller af talentfulde mennesker. Den er ved at blive til et produkt, der fremstilles og sælges, så det kan omsættes til forretningsfortjeneste, samt et middel til ideologisk vejledning af mennesker gennem fremme af en særlig livsform.
Under disse omstændigheder er det meget farligt at nærme sig kulturen udtrykt i industrien, markedet og merværdi, som om der var tale om biler eller appelsiner. I betænkningen gives der naturligvis udtryk for nogen bekymring vedrørende den kulturelle mangfoldighed. Det er imidlertid ikke denne bekymring, der bestemmer betænkningens indhold. Det er bekymringen over, at de europæiske kunstmarkeder har mistet en væsentlig del af det globale marked, og at EU endnu ikke har udviklet sit potentiale, for så vidt angår handelen med kulturelle varer. Man mener, at virksomhedssammenslutninger er farlige - ikke fordi de resulterer i monopolsituationer, men fordi de er en trussel mod markedets gennemsigtighed. Selv piratkopiering fordømmes ikke som et tyveri af intellektuelt arbejde, men fordi den berøver disse industrier enorme indtægter, hvilket har konsekvenser for de fremtidige investeringer.
Forslagene harmonerer med den bekymring, der er givet udtryk for. I betænkningen opfordres Kommissionen og medlemsstaterne til at gribe ind, ikke for at styrke den kunstneriske udfoldelse og beskytte den imod en kommercialisering, men for at styrke virksomhederne og den europæiske industris konkurrenceevne. Denne form for indgreb vil yderligere institutionalisere kulturen og udsætte den for endnu større kontrol fra monopolerne.
Til slut, mine damer og herrer, vil jeg gøre Dem opmærksom på ændringsforslagene fra vores politiske gruppe, der er et forsøg på at mildne følgerne af betænkningen.

Angelilli (UEN).
Hr. formand, mine damer og herrer. Jeg kan kun takke ordføreren for hendes udmærkede arbejde, der er yderst præcist og detaljeret. For det første satte jeg pris på de værdier, der danner grundlaget for selve betænkningen - med andre ord behovet for at anerkende, at kulturen spiller en fremtrædende rolle i den europæiske forfatning. Devisen "forenet i mangfoldighed" giver kun mening, når den fortolkes i lyset af den rigdom og mangfoldighed af identiteter samt kulturelle og historiske rødder, der er kernen i vores europæiske identitet.
Alt for ofte er der imidlertid tale om, at den europæiske kulturarv enten ikke anerkendes eller udnyttes i tilstrækkelig grad, skønt der ikke hersker tvivl om, at den repræsenterer et område med et stort potentiale - ikke mindst fra en økonomisk synsvinkel. Jeg er helt enig i, at vi først skal gennemføre en omfattende undersøgelse med henblik på at udarbejde en europæisk plan over industrier, kulturproduktioner og aktiviteter, og at vi derefter skal lave en ægte fortegnelse over den europæiske kunstneriske og kulturelle arv. Det vil være et fremskridt i forhold til selv den nære fortid, hvor Kommissionen erklærede, at den hverken havde de fornødne instrumenter eller den fornødne kompetence, hvorved den relegerede kulturen og gjorde den til et rent nationalt ansvar.
Til slut vil jeg fremhæve nogle vigtige punkter i betænkningen. For det første nedsættelsen af momssatsen på musik med henblik på at fremme salget og reducere handelen med piratkopier. For det andet større fokus på unge kunstnere gennem uddannelse såvel som præsentation. For det tredje og sidste større investering på fællesskabsniveau samt flere forordninger - ikke mindst for at sikre den europæiske kulturvirksomhed økonomisk, f.eks. ved at give fradrag for geninvesteret profit.
Kratsa-?sagaropoulou (PPE-DE).
Hr. formand, betænkningen fra min ærede ven, fru Zorba, giver os endnu en vigtig mulighed for at forstå, hvilken betydning en udvikling af kulturindustrierne har for EU's økonomiske og politiske mål, samt for at reflektere over vores forpligtelser på fællesskabsniveau såvel som på nationalt og lokalt plan. Deres bidrag til Lissabon-målene er ubestridt. Bortset fra at skabe velstand og job er kulturindustrierne ifølge deres natur med til at fremme initiativer og innovation, der er værdifulde faktorer for den europæiske økonomis konkurrenceevne. Deres udvikling kan også i særlig grad medvirke til at vende isolationen gennem en udvikling af lokalsamfundene, fordi den udnytter deres komparative fordele og let kan benyttes til at udvikle og fremme turismen.
Jeg vil også gerne påpege, at kulturindustrierne har sektorer, der kan skabe beskæftigelsesmuligheder for især de arbejdsløse, f.eks. unge kunstnere eller kvinder samt handicappede. Derfor er jeg enig med ordføreren i, at man skal udnytte strukturfondenes kulturelle bidrag - specielt her i forbindelse med midtvejsevalueringen af programmeringsperioden 2000-2006 - til at træffe tillægs- eller afhjælpningsforanstaltninger og f.eks. fremme erhvervsuddannelser samt selvfølgelig de videregående uddannelser, fordi de i mange lande som f.eks. Grækenland er utilstrækkelige.
Formanden. -
Tak skal De have, fru Kratsa-Tsagaropoulou. Jeg undskylder på vegne af mødetjenesten for den hurlumhej, som De måtte tale i.
Debatten denne formiddag om kulturpakken er afsluttet. Da kultur er at lytte til andre, kan jeg forsikre Dem om, at af og til er vi ikke altid så høflige.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Turmes (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, adskillige journalister har fortalt mig, at Plenum Aktuell, som sammenfatter de seneste dages forhandlinger på tysk, er faldet specielt dårligt ud. Hverken mandagens Basel II eller den forhandling om konventets resultat, som mange af os stadig anser for at være historisk, er indeholdt i den tyske udgave. Indtil i formiddags, det vil sige kl. 11.00, forelå der overhovedet ingen rapportering. Det skyldes antagelig reorganiseringen af pressetjenesten. Jeg mener ikke, at det er et godt tegn for kvaliteten af rapporteringen fra vores forhandlinger, og jeg ville blive glad, hvis De som formand kunne iværksætte en relevant undersøgelse.

Formanden.
Tak, hr. Turmes. Vi tager Deres erklæring til efterretning. Vi vil foretage den nødvendige kontrol og naturligvis forbedre denne tjeneste, hvis det er nødvendigt.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Zrihen (PSE)
Da kulturen er vigtig for økonomien, er den først og fremmest et spørgsmål om statsborgerskab. Mangfoldigheden og kvaliteten i det kulturelle udbud og evnen til at deltage i den kreative virksomhed er uomgængelige elementer i et demokratisk samfund.
I den forbindelse er offentlig indgriben af afgørende betydning. Det drejer sig om at støtte den kreative virksomhed og kulturproduktionen for at sikre mangfoldigheden og levedygtigheden og undgå, at de koncentreres på nogle få ofte amerikanske multinationale selskaber. De offentlige tilskudsordninger er i dag ofte truet af idéen om, at markedet går frem for alt andet.
I EU kan disse ordninger betragtes som forbudt "statsstøtte", da de strider imod den ukrænkelige europæiske ret til konkurrence. Vi må i den forbindelse beklage udfaldet af konventet, som lader eksisterende tekster være uændrede i stedet for at fremme kulturstøtten til at være på lige fod med den støtte, som automatisk er tilladt. Der svæver således et gigantisk damoklessværd over den europæiske kulturpolitik.
På internationalt niveau skal man bibeholde den kulturelle undtagelse, især i forhold til GATS, ved at bibeholde reglen om enstemmighed for handelsaftaler på kulturområdet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemning i henhold til den forenklede procedure i forretningsordenens artikel 110a.
Betænkning (A5-0209/2003) af Martínez Martínez for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om årsberetning 2001 fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om EU's udviklingspolitik og gennemførelsen af bistanden til tredjelande (KOM(2002) 490 - 2002/2246(INI)) 
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Zabell (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne bemærke, at i den næste betænkning, som vi skal stemme om - Ebner-betænkningen - har den spanske version af henstilling 2, punkt 14, i bilaget ikke samme betydning som originalversionen. Jeg vil derfor anmode om, at vi ved afstemningen stemmer om den originale formulering af det nævnte afsnit.

Formanden.
Fru Zabell, som i alle tilfælde sikrer tjenestegrenene, at den endelige version, der offentliggøres, er i overensstemmelse med det, som Europa-Parlamentet har stemt om. Den spanske version vil blive korrigeret.
Næste punkt på dagsordenen er afstemning om:
Betænkning (A5-0271/2003) af Ebner for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport med henstillinger til Kommissionen om regionale og mindre udbredte europæiske sprog - mindretalssprog i EU - under hensyntagen til udvidelsen og den kulturelle mangfoldighed (2003/2057(INI)) 
Hr. Vallvé har bedt om ordet for at stille et mundtligt ændringsforslag.

Vallvé (ELDR).
Hr. formand, hr. ordfører, jeg vil godt stille et mundtligt ændringsforslag til dette punkt. I den sidste sætning vil jeg i stedet for "på det officielle sprog" gerne indføje "på det eller de officielle sprog", hvis De er indforstået med dette mundtlige ændringsforslag.

Formanden.
(Jeg tror, det er helt klart).
Hvis der ingen indsigelser er, fortsætter vi således.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Jeg vil udnytte min status som formand og ønske (varmt) tillykke molt sincerament en la meva pròpia llengua (på mit eget sprog).

Fælles beslutningsforslag

Mulder (ELDR).
Hr. formand, jeg havde meddelt tjenestegrenene, at jeg gerne ville stille et mundtligt ændringsforslag efter artikel 39. Jeg vil spørge Dem, om dette stadig er muligt.
Det er særdeles venligt af Dem.
Vi er i øjeblikket i den situation, at bl.a. nederlænderen Arjan Erkel stadig er bortført, og der er intet spor af ham. Derfor vil jeg gerne stille følgende mundtlige ændringsforslag, og det er i overensstemmelse med ordførerens holdning. Jeg vil læse det op på engelsk. Det skal tilføjes efter artikel 39, og det lyder som følger:

Formanden.
Er der nogen indsigelser imod fremsættelsen af dette mundtlige ændringsforslag?
Da dette ikke er tilfældet, går vi nu over til afstemning.
Hr. Wieland, har De et spørgsmål til forretningsordenen midt i afstemningen?
Wieland (PPE-DE).
Hr. formand, det er god skik her i Parlamentet, at enkelte parlamentsmedlemmer kan forlange en kontrol af et afstemningsresultat. Det forekommer absolut også, at en formand - og vi forudsætter, at alle formænd og næstformænd har et godt overblik - engang imellem spørger tilbage: Ønsker De virkelig en kontrol? Men vi forhandlede før om ændringsforslag 4, som så mange kolleger har bedt om kontrol af, at jeg ikke anser det for at være korrekt, at De er gået let hen over denne anmodning. Jeg mener fortsat ikke, at dette ændringsforslag er færdigbehandlet, og jeg beder Dem derfor om at gennemføre denne kontrol.
Formanden.
Hr. parlamentsmedlem, jeg har som formand ikke noget imod at gentage afstemningerne, hvis der virkelig er den mindste rimelige tvivl. Jeg forsikrer Dem om, at det er der ikke. Jeg er absolut overbevist om det erklærede resultat og vil ikke korrigere et afstemningsresultat, der allerede er blevet erklæret.

Ordføreren vil fremsætte en teknisk ændring til afsnit 120 snarere end et mundtligt ændringsforslag.

Van den Bos (ELDR)
Hr. formand, jeg vil gerne stille et mundtligt ændringsforslag. Sidste sætning i punkt 120 skal ændres, fordi situationen i mellemtiden er ændret. Den skal lyde som følger: for det første fuldstændig bevægelses-, ytrings- og religionsfrihed for den højærværdige Thich Quang Do, hvis jeg udtaler det rigtigt, der blev løsladt i juni 2003, men som stadig er undergivet politikontrol, og for det andet genetablering af den forbudte Forenede Buddhistiske Kirkes retlige status.

Formanden.
Jeg insisterer på, at der efter min mening mere er tale om en teknisk rettelse.
Er der nogen indsigelser imod, at ordføreren fremsætter dette mundtlige ændringsforslag?
Hvis dette ikke er tilfældet, går vi nu over til afstemning.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, vi arbejder med mange følsomme sager i denne betænkning. For mig at se er afstemningen om ændringsforslag 16 helt ugyldig.

Mange medlemmer af Europa-Parlamentet bad om en kontrol, som De har afslået. Jeg er ikke sikker på, at De har ret til at afvise en kontrol.
(Bifald fra højre)
Jeg insisterer på, at vi får kontrolleret afstemningen vedrørende ændringsforslag 16.

Formanden.
Jeg beklager, men jeg har ikke i sinde at udføre denne kontrol. Jeg insisterer på, at resultatet er helt klart.
De har ikke taget i betragtning, at en gruppe ikke har stemt det samme i de to tilfælde.
Jeg anvender simpelthen forretningsordenens artikel 19, stk. 2, og tager konsekvenserne heraf.
Heaton-Harris (PPE-DE).
Hr. formand, De citerede en artikel, som jeg ikke kendte, da De traf Deres afgørelse vedrørende hr. Wielands og hr. Van Ordens bemærkninger til forretningsordenen. I henhold til artikel 138, stk. 3, kan bemærkninger til forretningsordenen vedrørende en given afstemnings gyldighed fremsættes, efter at formanden har erklæret afstemningen for afsluttet. Hr. Wieland var således i sin gode ret til at gøre, som han gjorde.
I artikel 138, stk. 4, står der, at "efter at resultatet af en afstemning ved håndsoprækning er bekendtgjort, kan der fremsættes anmodning om en ekstra kontrol af resultatet under anvendelse af det elektroniske afstemningsanlæg". Det gjorde De ikke, hr. formand. Jeg ved, at De har den endelige afgørelse i sådanne sager, men det var en legitim opfordring fra en masse medlemmer af Europa-Parlamentet. Ved starten på afstemningen sagde De, at Deres øjne drillede Dem. Jeg vil ydmygt bede Dem om at kontrollere afstemningen om ændringsforslag 16.
(Bifald fra højre)

Formanden.
Jeg vil anvende forretningsordenens artikel 138, stk. 5, i henhold til hvilken formanden har det endelige ansvar i denne forbindelse, og derfor anser jeg det resultat, som jeg tidligere erklærede, for gyldigt.
Van den Bos (ELDR)
Hr. formand, som ordfører vil jeg helst ikke have, at der hersker uklarhed om en del af beslutningsprocessen. Jeg vil derfor indtrængende bede Dem om at overveje at imødekomme anmodningen fra PPE-DE-Gruppen og tillade en mundtlig afstemning om ændringsforslag 16. Jeg forstår, at De i det tilfælde må ændre en beslutning, men jeg vil alligevel kraftigt opfordre Dem til at behandle denne betænkning således, at der ikke længere kan herske nogen som helst misforståelse eller usikkerhed om den. Jeg opfordrer Dem derfor indtrængende til at imødekomme anmodningen. 
Formanden.
Jeg beklager, men jeg ændrer ikke mening.

Jeg sætter det samlede og således ændrede beslutningsforslag til afstemning.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)

Betænkning (A5-0281/2003) af Sylla for Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender om respekten for de grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union i 2002 (2002/2013(INI))

Hernández Mollar (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte et mundtligt ændringsforslag til første led i afsnit 135, hvor der står: "opfordrer EU-institutionerne til at sikre aktindsigt i de juridiske tjenesters udtalelser med overholdelse af de principper, der er fastsat af Domstolen". Jeg mener, at dette ændringsforslag løser det lille problem, som var opstået.

Formanden.
Hr. Turco har bedt om ordet. Er det om det samme emne?

Turco (NI).
Alene det faktum, at tjenestemændene i Den Juridiske Tjeneste og Europa-Parlamentets Præsidium først kl. 10.40 i dag lader os vide, hvilke tekster vi skal forelægge, hvordan der skal stemmes, og hvilke ændringsforslag de kan vedtage, giver et billede af den aktuelle situation i Parlamentet.
Jeg vil gerne takke hr. Mollar for hans indsats, men som medforfatter af det ændringsforslag, der blev enstemmigt vedtaget af Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder og Retlige og Indre Anliggender, mener jeg personligt, at vi skal afslutte denne farce. Jeg stemmer imod kompromiset.

Formanden.
Vi tager det til efterretning, men rent institutionelt skal vi lytte til formanden for udvalget og til Dem som ophavsmand til ændringsforslaget. Vi vil derfor først stemme om udvalgsformandens kompromisforslag.

Sylla (GUE/NGL)
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gøre visse af mine kolleger, som har opfordret til at lade ikke mindre end 5-6 passager i betænkningen udgå, opmærksom på, at vi ikke befinder os i et supermarked med en indkøbsvogn. Der er tale om chartret om grundlæggende rettigheder, og vi er her ikke for at beslutte, hvad der skal bibeholdes, og hvad der skal fjernes fuldstændigt. Det drejer sig trods alt om det charter, som skal indgå i anden del af teksten til forfatningen. Når visse af mine kolleger foreslår, at fjerne adgangen til ret til uddannelse, asyl, statsborgerskab og henvisningen til racisme, og når de sætter spørgsmålstegn ved ligestilling mellem mænd og kvinder og den seksuelle orientering, vil jeg sige til dem, at næste gang skal man ikke kalde denne tekst EU's charter om grundlæggende rettigheder, men EU's charter om tilfældige rettigheder.

Formanden.
Hr. Sylla, jeg mener, at ændringsforslagene er fremsat korrekt, inden for tidsfristen og i overensstemmelse med forretningsordenen, og det, De gør, er at fremsætte en politisk indsigelse og ikke en indsigelse i henhold til forretningsordenen. Deres bemærkning er derfor ikke relevant. Mine damer og herrer, jeg beder Dem om ikke at tage den i betragtning.

Di Lello Finuoli (GUE/NGL).
Hr. formand, i ændringsforslag 41, som vi skal til at stemme om, er der en misforståelse. Det er ikke personalets fejl. Der er tale om en misforståelse i oversættelsen, så ændringsforslaget i den aktuelle udformning ikke giver nogen mening. I sidste del står der, at Europa-Parlamentet i særdeleshed beklager EU's og Det Forenede Kongeriges forberedelse af bilaterale aftaler med USA, aftaler, der giver medlemsstaterne tilladelse til at udlevere personer, der er dømt til døden, til USA. Hvis ændringsforslaget skal give mening, skal der i stedet stå "udlevere borgere, der risikerer dødsstraf i USA".
Formanden.
Jeg mener, det er en afklaring vedrørende formuleringen, og som sådan vil den blive taget i betragtning. Under alle omstændigheder skal den vedtages.

Schröder, Ilka (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne kort sige noget til det næste ændringsforslag, som omhandler tortur. Det er vel nok vidunderligt, at der ikke er ændringsforslag, som på det kraftigste fordømmer torturen her i Parlamentet.
(Formanden fratog taleren ordet)

Formanden.
Mine damer og herrer, De ved udmærket, at dette ikke er en forhandling. Der kan ikke her fremføres indlæg om selve grundlaget.

Formanden.
Jeg sætter det samlede og således ændrede beslutningsforslag til afstemning.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)

Betænkning (A5-0273/2003) af Lannoye for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse om vandforvaltning i udviklingslandene: Strategi og prioriteter for EU's udviklingssamarbejde (KOM(2002) 132 - C5-0335/2002 - 2002/2179(COS)) 
Formanden. Først har hr. Knolle et mundtligt ændringsforslag til ændringsforslag 15.

Knolle (PPE-DE).
Hr. formand, jeg beder om, at følgende ændres i stk. 3 i det ændringsforslag, som er til afstemning nu: I den sidste linje er ordlyden: "?the work of private operators". Jeg beder om, at ordet "private" slettes, hvorefter ordlyden bliver: "the work of operators".
Formanden.
Er De enige i fremsættelsen af dette mundtlige ændringsforslag? Er der ingen indsigelser?
Jeg sætter ændringsforslag 15 til afstemning, inklusive det mundtlige ændringsforslag.
Ordføreren har bedt om ordet.

Lannoye (Verts/ALE)
. (FR) Hr. formand, jeg har anmodet om at få stillet et mundtligt ændringsforslag. Jeg vil anmode Den Socialdemokratiske Gruppe om at lade en lille del af deres ændringsforslag udgå. Det er "can be sometimes in practice". Jeg foreslår dem at lade denne del af sætningen udgå. Hvis de går ind på det, støtter jeg deres ændringsforslag. Ellers stemmer jeg imod.

Formanden.
Den Socialdemokratiske Gruppe er ikke enig i denne udeladelse. Derfor sættes ændringsforslaget til afstemning i sin oprindelige formulering.
Jeg sætter det samlede og således ændrede beslutningsforslag til afstemning, inklusive ændringsforslagene.
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)

Betænkning (A5-0277/2003) af Morgantini for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om handel og udvikling - hvordan udviklingslandene kan hjælpes til at få udbytte af handel ((KOM(2002) 513 - 2002/2282(INI))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0217/2003) af Bowis for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om sundhed og fattigdomslempelse i udviklingslandene (KOM(2002) 129 - C5-0334/2002 - 2002/2178(COS))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0249/2003) af Howitt for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om ikke-statslige aktørers inddragelse i EU's udviklingspolitik (KOM(2002) 598 - 2002/2283(INI))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0251/2003) af Perry for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om fjernsyn uden grænser (2003/2033(INI))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Betænkning (A5-0276/2003) af Zorba for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om kultursektoren (2002/2127(INI))
(Parlamentet vedtog forslaget til beslutning)
Bastos (PPE-DE)
EU's mål er at sikre et Europa med velstand og fred. EU er dog også en vigtig samarbejdspartner, ikke mindst for udviklingslandene.
Jeg takker Kommissionen for dens årsberetning 2001 om EU's udviklingspolitik og gennemførelsen af bistanden til tredjelande. Ligesom ordføreren for udtalelsen fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder må jeg dog fremhæve, at køns-, udviklings- og fattigdomsbekæmpelsesaspekterne er nært forbundne. Kommissionen bør derfor også lade sin udviklingspolitik omfatte specifikke mål inden for uddannelse, sundhed, ligestilling mellem kønnene og fattigdomsbekæmpelse. Finansieringen af kvindernes deltagelse i erhvervslivet bør fremmes, ligesom udviklingspolitikken altid bør omfatte foranstaltninger til nedbringelse af børne- og moderdødeligheden og til bekæmpelse af vold mod kvinder, skamfering af kønsdelene, voldtægt af piger og menneskehandel. Kommissionen bør sikre en ligelig deltagelse af kvinder og mænd i projekterne og i den forbindelse især lægge vægt på de områder, hvor forskelsbehandlingen af kvinder er mest udpræget.
Jeg støtter Kommissionen i reformen af bistandsforvaltningen, hvilket vil gøre det muligt at styrke evalueringen og forbedre gennemførelsen af udviklingspolitikken.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
I Martinez Martinez-betænkningen opfordres Europa-Parlamentet til at vedtage Kommissionens årsberetning 2001 om EU's udviklingspolitik og gennemførelsen af bistanden til tredjelande. Vi har stemt imod årsberetningen for at vise vores modstand mod både Kommissionens politik og begrundelsen herfor.
Selv i rapporten fra det meget officielle UNDP konstateres det, at situationen i de fleste fattige lande er blevet forværret i årets løb, og at den for visse lande er katastrofal. På disse betingelser er selve betænkningens titel, som nævner udviklingspolitik, en fornærmelse mod de hundredtusinde mennesker, hvis situation ikke bliver bedre, men værre og værre.
Det er også en fornærmelse, at man i betænkningen vover at glæde sig over den vigtighed, som Kommissionen tillægger bekæmpelsen af fattigdommen. Omfanget af den ydede bistand er latterligt lille. Det er ikke på niveau med, hvad olie-, entreprenør- og søfartskartellerne og de utallige europæiske virksomheder, der beriger sig på de elendige lønninger, der betales i disse lande, tjener på udplyndringen af dem.
Der opfordres i betænkningen til at gennemføre specifikke aktioner for at beskytte den indfødte befolkning. Ud over sproget, der minder om kolonitiden, hvilket de fattige lande skal beskyttes imod, og især Afrika, er der disse rovdyr, de store karteller ...
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg var meget glad for Parlamentets rungende støtte til Ebners betænkning. Mine egne forfædres sprog i Skotland - gælisk og lavlandsskotsk - har været udsat for alvorlig forskelsbehandling og forsømmelse i et par århundreder. Som bekendt blev en stor del af den gælisktalende befolkning fordrevet under den frygtelige periode i Skotlands historie, hvor højlandets jordbrugere blev udsat af godsejerne.
Under disse omstændigheder er det glædeligt, at den årlige National Gaelic Mod (Am Mòd Nàiseanta Rìoghail) finder sted for 100. gang i byen Oban i år. Jeg er meget glad for at have et valgkredskontor der.
Det er en stor tragedie, at Duncan Ban MacIntyres og Robert Burns' sprog er blevet mere eller mindre fremmede sprog for børnene i henholdsvis Argyllshire og Ayrshire samt i andre dele af Skotland. Det er eksempler fra et land på et generelt europæisk problem. Jeg er meget glad for, at jeg på konventet kunne medvirke til at indføre respekten for sproglig mangfoldighed blandt EU's mål, hvis vi vedtager udkastet til en forfatning. Chartret om grundlæggende rettigheder er også nyttigt. Men vi har brug for proaktiv hjælp, og det loves der i Ebners betænkning. Jeg håber, at Kommissionen vil tage det op. Jeg er meget tilfreds med afstemningsresultatet og med at have deltaget i afstemningen.
Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, det glæder mig, at denne betænkning blev vedtaget. Den fortsætter traditionen fra adskillige store betænkninger, som Parlamentet har vedtaget om dette emne siden 1980'erne. Det går tilbage til betænkningen af den store socialdemokrat Arfé fra Aosta-dalen og frem til hr. Ebner fra Sydtyrol. Det glæder mig. Netop forud for udvidelsen mod Øst var det nødvendigt at give et klart signal her, for der vil komme rigtig mange nye mindretal og folkeslag i det nye EU: ungarerne i Slovakiet, tyskerne og polakkerne i Tjekkiet, polakkerne i Litauen, litauerne i Polen osv. Tilsammen vil mindretallene i det udvidede EU efter Tyskland og foran Frankrig talmæssigt udgøre den andenstørste mellemsstat. Det viser, hvor stort dette emne er rent kvantitativt, og også kvalitativt har det stor betydning, for disse mindretal kan enten blive til mørtel i EU's fundament eller til sprængstof. Vi ønsker, at de skal blive til integrerende mørtel.

Caudron (GUE/NGL)
Jeg går helhjertet ind for at bibeholde, ja, endog udvikle, den kulturelle mangfoldighed i Europa, særlig her lige før udvidelsen til 25 medlemmer.
Da sprogene er den vigtigste bestanddel i denne mangfoldighed, går jeg ind for en udvidelse af sprogene uanset de dermed forbundne materielle og tekniske problemer.
For øvrigt frygter jeg, at de, der kæmper for en udvidelse af sprogene, spiller dobbelt spil for i virkeligheden at påtvinge engelsk som eneste sprog.
Der skal således arbejdes på det sproglige spørgsmål, og særlig ved at tage esperanto objektivt op til fornyet overvejelse.
Engelsk som eneste sprog er hverken godt for Europa eller Storbritannien, hvis sprog bliver "et køkkensprog".
Claeys (NI)
Respekt for og beskyttelse af den sproglige og kulturelle mangfoldighed i Europa er en ædel målsætning. En eventuel erosion af denne mangfoldighed ville betyde en forringelse af vores kulturarv. Derfor fortjener foranstaltninger for at undgå dette, såsom den foreslåede oprettelse af et europæisk kontor for sproglig mangfoldighed og sproglæring, al mulig støtte.
Beslutningsforslaget er imidlertid udtrykkeligt baseret på Europarådets rammekonvention om beskyttelse af nationale mindretal. Den flamske regering har - med rette - altid nægtet at undertegne denne konvention, i betragtning af at fransktalende (belgiske) belgiere, som er flyttet til Flandern, vil misbruge den til at få fransk anerkendt som officielt sprog i Flandern. Det er i strid med den sproglovgivning, der med stort besvær er vedtaget, og territorialprincippet i Belgien. Det vedrører hovedsagelig mennesker, som nægter at tilpasse sig egnens nederlandsksprogede karakter, og som netop gør det til et politisk stridspunkt ikke at lære et andet sprog, i dette tilfælde nederlandsk.
I betragtning af at betænkningen ikke foreslår nogen foranstaltninger med henblik på at undgå, at grupper af forholdsvis nye indbyggere i et område misbruger traktaten til at ødelægge møjsommeligt oprettede sproglige balancer, vil repræsentanterne for Den Flamske Blok stemme imod.

Gasòliba i Böhm (ELDR)
Det er mig en glæde at forklare, hvorfor jeg har stemt for Ebner-betænkningen, fordi det er så vigtigt at fremme, respektere og også om nødvendigt beskytte de sprog, der beriger EU's kulturelle og sproglige arv, og som bør virkeliggøre sloganet for det europæiske forfatningsudkast, "mangfoldighed og samarbejde". Disse sprog er den grundlæggende kerne for de sproglige og kulturelle rettigheder, der anerkendes i forfatningsudkastet og også i EU's charter om grundlæggende rettigheder.
I denne sammenhæng vil jeg gerne henvise specifikt til nødvendigheden af at tilføje medlemsstaternes officielle sprog til listen over EU's officielle sprog, f.eks. catalansk i Spanien, et sprog, der tales i et område med mere end 10 millioner mennesker, og som Parlamentet i Reding-betænkningen anerkendte som et sprog, der fortjener særbehandling på grund af dets betydning og status i EU.
Desværre har successive spanske regeringer ikke beskyttet de forskellige officielle sprog, der er anerkendt i de respektive selvstyrestatutter, som videreudvikler principperne og rettighederne i den spanske forfatning. Det er derfor meget vigtigt, at det bliver EU, der anerkender og beskytter disse sprog over regeringernes holdninger.
(Stemmeforklaringen er forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Meijer (GUE/NGL)
Anerkendelse af sprogenes mangfoldighed inden for EU er ikke folklore. Nu er der i EU-medlemsstaterne 40 og til næste år 46 millioner indbyggere, der bruger et andet sprog end det officielle sprog i deres land. For indvandreres børn og børnebørn vil det sprog, der tales i omgivelserne, blive deres første talesprog. Det gælder ikke for folk uden et eget land eller for mennesker, som bor koncentreret på den anden side af en landegrænse, som adskiller dem fra deres sprogfæller. Inden for Europa er der ført en langvarig kamp for undervisning, forvaltning og arbejde på befolkningens eget sprog. Ethvert folk, som ikke har denne mulighed, ender i en stilling som andenrangsborgere. Førsterangsborgerne er dem, som taler det mest almindelige sprog hjemme, eller som fuldstændig har tilpasset sig det. Inden for EU opstår der en stærk kontrast mellem folk, som nu har deres egen medlemsstat, og folk, som behandles som et mindretal i et land, hvor der overvejende tales et andet sprog. Sidstnævntes sprog er stadig ikke anerkendt inden for EU, medmindre dette sprog tilfældigvis er det samme som en nabostats sprog. Således vil f.eks. de 10 millioner catalansksprogede mennesker fortsat undre sig over, hvorfor deres sprog har mindre betydning end danskernes, finnernes, balternes og slovenernes meget mindre sprog. Hvis der ikke i tide findes en løsning på dette problem, opstår der snart store konflikter.

Pasqua (UEN)
Dette initiativ viser, at det er illusorisk og kluntet at ville behandle spørgsmål på EU-niveau, som skal blive ved med at være strengt nationale. Det er fordi, at da man ikke er tilfreds med at svække staterne ved at tømme dem ovenfra (supranational integration) og nedefra (infranational regionalisering) for deres suverænitet, kaster "man" sig over en af de væsentlige bestanddele i visse medlemsstaters nationale enhed, som er sproget.
Planen har ikke kun til formål objektivt at anerkende den sproglige mangfoldighed, men fremme den på bekostning af nationale sprog. Endvidere tvivler ingen på, at anerkendelsen af regionale sprog og mindretalssprog er en forberedelse til at anerkende de mennesker, som anvender dem?
Jeg kan derfor ikke acceptere, at Kommissionen vil "tilvejebringe kriterier til en definition af mindretalssprog eller regionale sprog med henblik på et eventuelt program for sproglig mangfoldighed", eller ønsket om, at det europæiske charter om regionale sprog og mindretalssprog skal have bindende virkning, hvilket er en anden kilde til bekymring.
Jeg går helt ind for at bevare regionale kulturelle og sproglige identiteter, og jeg er også tro over for principperne i den franske forfatning, som er, at Frankrig er en udelelig republik, og at republikkens sprog er fransk.
Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt imod denne betænkning, ikke fordi jeg mener, at de regionale og mindre udbredte europæiske sprog ikke fortjener respekt, beskyttelse og udbredelse, men fordi jeg mener, at den måde, hvorpå ordføreren har behandlet dette spørgsmål, er befordrende for tendenser til intern opsplitning af medlemsstaterne og uddybning af politiske og territoriale stridsemner nedarvet fra det 19. og det 20. århundredes konflikter og de territoriale aftaler, som de resulterede i.
Som utvetydigt bevis på det, som jeg just har sagt, kan jeg pege på tonen i den debat, der var om denne betænkning, hvor der herskede en manglende evne til at forstå meget af det, der blev sagt, og hvor det var tydeligt, at anvendelse af mindretals- og regionalsprogene blev brugt som angrebsvåben i mange nationale mindretals revanchistiske kamp for oprejsning, hvor nogle af disse er notorisk indblandede i bekymringsvækkende separatist- eller autonomibevægelser, af hvilke visse ikke viger tilbage fra at anvende ekstremistisk vold og brutalitet.
Jeg mener, at Unionen ikke bør have ret til at blande sig i, hvorledes de stater, som den består af, er opbygget, og hvorledes de tager vare på deres indre anliggender, og endnu mindre - selv indirekte - i, hvorledes deres politisk-institutionelle ligevægt opretholdes.
Jeg anser det bestemt for rimeligt, at Europas kulturelle og sproglige mangfoldighed bevares, men jeg finder, at forslaget om at oprette endnu et EU-agentur til dette formål er et tegn på, at ...
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi kan tilslutte os en række af de fælles beslutningsforslags opfordringer og går ind for samarbejde mellem lande, der bliver ramt af katastrofer, og særlig at hjælpe lande som f.eks. Portugal. Teksten som helhed skjuler imidlertid blot medlemsstaternes ansvar i forbindelse med deres manglende evne til at afhjælpe følgerne af hedebølgen og skovbrandene.
Selve hedebølgen var selvfølgelig ikke medlemsstaternes skyld, og det var skovbrandene naturligvis heller ikke. Hvorfor var der imidlertid ikke tilstrækkeligt personale på plejehjem og hospitaler til at afhjælpe følgerne af hedebølgen for de ældre? Hvorfor var der ikke nok brandmænd og udstyr til at bekæmpe skovbrandene?
Det er, fordi alle medlemsstater, selv de rigeste, i årevis har skåret ned på budgetterne for vigtige offentlige tjenester. De skærer ned på bevillingerne til dem, og de ansætter ikke tilstrækkeligt personale. Selv under normale forhold er skadestuerne på hospitalerne og brandtjenesterne reduceret så meget som muligt og kan kun opfylde deres forpligtelser ved at lade personalet arbejde på uacceptable arbejdsbetingelser. Hvilken værdi kan man under sådanne omstændigheder tillægge løfter, som for øvrigt er meget vage, om, at det ikke sker igen?
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Caudron (GUE/NGL)
Efter postyret i medierne bør hedebølgen i Europa i sommer åbne beslutningstagernes øjne på to punkter.
Vi har ansvaret for klimaforandringen og for den farlige verden, som vi efterlader til vores børn.
Det er allerede for sent, hvad angår nogle ting. I forbindelse med andre skal der træffes modige beslutninger meget hurtigt, selv om de ikke er populære.
De tusinder af døde, som ofte er ældre og af og til ukendte, minder os om, at det ikke er nok at "forlænge livet", men at vi skal sørge for muligheder for at leve uanset situationen, handicappet, helbredet og alderen.
Vores samfund er langt fra det, og hvad der er værre, så fjerner det sig endnu længere fra det - se blot på den franske regerings beslutninger om at sænke skatterne.

Fiebiger (GUE/NGL)
Ekstrem varme, tørke og skovbrande i juli og august har påført mange borgere i Europa store lidelser. Især skovbrandene har forårsaget store skader, kostet menneskeliv, og ødelæggelsen af floraen og faunaen belaster økosystemet. 
Genopbygningen af ødelagte huse, fabrikker og infrastrukturanlæg kan ikke klares ved egen kraft i de ramte regioner i en overskuelig fremtid. Udbedringen af skaderne kræver opbygning af et helt net af hjælpeorganisationer. De berørte borgere har hårdt brug for solidaritet, i særdeleshed fra EU.
Derfor hilser jeg velkommen, at der som en første vigtig reaktion fra EU's side ydes 31,6 millioner euro i hjælp til de hårdest ramte borgere. Ikke desto mindre bør man allerede nu gå ud fra, at det vil blive nødvendigt med yderligere finansiel støtte. Der kan selvfølgelig først siges noget om størrelsen heraf, når man mere nøjagtigt kender skadernes omfang. Samtidig er det uomgængeligt, at der sørges for den nødvendige langsigtede hjælp til genopbygning af de sociale og økonomiske instanser. Dette skal ske ubureaukratisk og hurtigt.
Der bør ligeledes med den fremtidige beskyttelse af skovene for øje træffes foranstaltninger til forbedring af de meteorologiske prognoser, som vil gøre det muligt at minimere de risici, der er forbundet med vejrets lunefuldheder.
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Vi har ikke stemt for det fælles beslutningsforslag om hedebølgen af den simple og gode grund, at den ikke har karakter af en social, sundhedsmæssig og miljømæssig katastrofe. Hedebølgen er ikke skæbnebestemt, og dens grusomme følger var ikke uundgåelige. Denne klimatiske ulykke er hovedsageligt en følge af drivhuseffekten, der skyldes den globale opvarmning, som er forårsaget af menneskelige aktiviteter.
Andre valg er imidlertid mulige, særlig for at forpligte industrimagterne til at overholde Kyoto-protokollen. De liberale valg af energi- og transportpolitik er skadelige og forbryderiske. Hvornår får vi en løsning med vedvarende energi, således at vi kan lade fossile brændstoffer og atomenergi bag os? Hvornår får vi en løsning, der prioriterer jernbane- og piggyback-transport, og især med andre valgmuligheder for national og regional udvikling.
Og endelig, hvis vi fortsætter med at reducere det offentlige underskud og afvikle de offentlige tjenester for at overholde stabilitetspagten, må vi lukke sociale tjenester og hospitaler. Hvis vi fortsætter med at kaste ældre mennesker ud i usikkerhed og fattigdom ved at ændre pensions- og tilskudsordninger, gør vi dem endnu mere sårbare, og vi ødelægger de sociale sikringssystemer. Denne politik har dræbt over 14.000 mennesker i Europa. Vi er nødt til at træffe andre valg for vores samfund.

Ribeiro e Castro (UEN)
Beslutningens endelige tekst er meget positiv set ud fra et portugisisk perspektiv og råder - langt om længe - rimelig bod på den katastrofe, der ramte Portugal i slutningen af juli og august i form af en række ødelæggende skovbrande.
Jeg har støttet alle ændringsforslagene til beslutningsforslagets kompromistekst, og jeg glæder mig over, at de alle er blevet vedtaget, hvilket klart forbedrer det fælles oplæg, som man var nået frem til gennem grupperepræsentanternes indsats.
Portugals berettigede ønske om øgede bevillinger fra EU's solidaritetsfond har her fundet afgørende opbakning, ligesom der er sket en konsolidering af den hertil svarende tendens til at reorientere visse strukturfonde og fællesskabsprogrammer til at imødegå følgerne af denne katastrofe. Samtidig har andenbehandlingen af forslaget til forordning om overvågning af skovene - der snart kommer for i plenarforsamlingen - fået et godt skub fremad, hvad angår de krav, som Europa-Parlamentet allerede førhen har fremsat om, at programmet til forebyggelse af skovbrande tages op til fornyet overvejelse, så det bringes på niveau med det, der gjaldt indtil udgangen af 2002.

Sornosa Martínez (PSE)
I forbindelse med skovbrandene varmer det hjertet at se, hvordan Kommissionen forpligter sig til at anvende støtten fra solidaritetsfonden. Vi modsiger imidlertid stadig os selv. Vi modsiger os selv i de europæiske institutioner, når vi, som hr. Barnier gjorde i går, erklærer, at vores højeste prioritet er forebyggelse, og dernæst reducerer bevillingerne til Forest Focus eller nøler for længe med at igangsætte livsvigtige forebyggende initiativer som det europæiske civilbeskyttelseskorps.
Det blev sagt i går, at 95 % af skovbrandene enten er opstået på grund af skødesløshed eller er påsat på grund af spekulationsinteresser. Er det ikke også skødesløst, at de europæiske regeringer ikke tager hensyn til klimaændringernes konsekvenser i form af ørkendannelse og tab af biologisk mangfoldighed i vores lande?
På grund af alle disse modsigelser er det uacceptabelt, at der for perioden 1992-2002 er bevillinger til overs, som ikke er blevet anvendt til brandforebyggelse. Og det er endnu mere uacceptabelt, at Kommissionen har til hensigt at fortsætte med planerne for Forest Focus. I de seneste to år har vi tabt en specifik forordning om brandbekæmpelse, vi har mistet 5 millioner euro, som ingen kan gøre rede for i fonden til udvikling af landdistrikter, og vi kan miste endnu mere via budgetbevillingerne. Bevillinger, som er altafgørende, hvis der ikke hektar efter hektar skal mistes mere skov.
Vairinhos (PSE)
Planen for istandsættelse af infrastrukturer og genopretning af de berørte områder må som sin første prioritet have at genskabe plantevæksten og genrejse skovene, hvilket indebærer midler fra strukturfondene, EUGFL og samhørighedsfonden.
Forebyggelse af brande i de sydeuropæiske lande må fremmes gennem bindende foranstaltninger, som medlemsstaternes regeringer må forpligte sig over for, og ikke overlades til rent politisk-økonomiske overvejelser, således som de kom til syne i forbindelse med den katastrofe, som vi lige har gennemlevet.
Medlemsstaternes land-, region- og lokalplaner må indeholde eksplicitte bestemmelser for skovområderne og aktioner til beskyttelse af oprindelige arter, forebyggelse og naturlig genplantning af skov, hvor der må tages hensyn til beskyttelsen af naturen og befolkningernes livskvalitet i de givne områder.

Sörensen (Verts/ALE).
Jeg har stemt imod og hvorfor? Fordi vi med disse beslutningsforslag skyder på de forkerte. Jeg stiller her spørgsmålet, om vi ikke risikerer at henfalde til en totalitær tankegang med de selektive anklager mod den cubanske situation, mens andre såkaldt venligtsindede lande meget længere og mere systematisk har holdt fast ved lignende metoder. Det vil sige, at selv EU bliver et totalitært regime, som er selektivt, når det gælder, hvem det beskylder og retsforfølger. I hvilket omfang har Cuba som land og den cubanske befolkning i de forløbne 40 år fået en rimelig chance for at udvikle deres egen politik? Det er hyklerisk kun at pege på Cuba. Der er i stedet behov for forståelse og samarbejde baseret på gensidig respekt. Jeg tænker derfor også på Guantanamo, på hvad der sker der, og på alle de løgne og manipulationer, som spredes. Man lyver, folk betales endda for at lyve, og jeg synes, at dette skal ophøre. Jeg er imod denne adfærd.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, jeg har stemt imod beslutningen om Cuba, ikke fordi jeg er uenig i det, der står i teksten om situationen i Cuba, men fordi jeg er uenig i det, der ikke står.
Jeg finder det ikke intellektuelt eller politisk berettiget at vurdere situationen i Cuba uden at tage hensyn til den permanente aggressionstilstand, som øen i 40 år har levet med fra USA's side, og som har fundet udtryk i alle former for handlinger - herunder terrorhandlinger - der er blevet fordømt af det internationale samfund.
Denne aggressionspolitik er blevet optrappet i den senere tid og har skabt en begrundet ængstelse hos de cubanske myndigheder, især nu, hvor forebyggende krig er blevet en doktrin i Det Hvide Hus, og Irak er blevet invaderet. Den virtuelle krigstrussel, som Cuba har levet under i så mange år, er således blevet til en virkelig krigstrussel. Vi kan kritisere nogle af reaktionerne på denne trussel - og det har vi også gjort - men derfor bør vi alligevel prøve at forstå dem.
Cubanerne er overbevist om to ting, og jeg er enig med dem. Den første er, at EU behandler Cuba anderledes end andre lande i den samme økonomiske situation og endda også end andre lande med et lignende system. Cubanerne er som jeg også overbevist om, at denne diskriminerende politik ikke er en tilfældighed, men er blevet opmuntret af USA.
Jeg mener, det er af afgørende betydning, at vi ændrer vores politik over for Cuba, så vi hurtigt kan genvinde troværdighed og tillid fra alle parter i det cubanske samfund. Det betyder ikke, at vi skal fortie vores bekymringer, kritik og håb om fremskridt for det cubanske folk, men det betyder, at vi bør udtrykke disse tanker med den samme respekt, uafhængighed og samhørighed, som vi viser andre lande - fra Israel til Marokko, fra Rusland til Letland, fra Argentina til Guatemala og endda fra Kina til USA.
Kun hvis EU genvinder tilliden og troværdigheden og viser forståelse og solidaritet, kan vi få den nødvendige indflydelse til at bidrage til, at tingene forbedres i Cuba og med Cuba. Beslutninger som denne hjælper os ikke til at genvinde hverken troværdighed eller tillid i Cuba eller generelt i udviklingslandene, for hvilke Cuba stadig er et vigtigt referencepunkt.

Korakas (GUE/NGL).
Debatten om Cuba viste, at EU og USA har samme mål - at bruge diverse midler, at bruge økonomiske og diplomatiske forbindelser som løftestang for "fredeligt" og metodisk at fremkalde en systemændring og indføre markedsøkonomi og omstyrte socialismen.
Det blev klart, at det, som de selektivt overfølsomme euroensartede hyklere ikke kan tilgive det socialistiske Cuba, ikke er det socialistiske styres såkaldte autoritarisme eller dets eventuelle iboende svagheder men det faktum, at Cuba trods imperialisternes åbne krig og 40-årige embargo fastholder og til stadighed forbedrer befolkningens levestandard og uddannelsesniveau, der er helt i top i Latinamerika, og at det socialistiske Cuba og Fidel Castro er en solstråle og en inspirationskilde for folkeslag i området og menneskeheden i det hele taget.
Derfor lukker de øjnene og accepterer de daglige henrettelser og de tusindvis af politiske fanger, inklusive cubanere, i USA, Israel og andre steder og støtter diktaturer og folkedrab, samtidig med at de græder krokodilletårer over skæbnen for imperialisternes betalte agenter i Cuba. De kan ikke tilgive det cubanske folks beslutsomhed, der dagligt kommer til udtryk gennem dets kampsammenhold og dets forsvar af det socialistiske fædreland til det sidste. Vi står uden tøven ved deres side og udtrykker vores beundring og taknemmelighed over for dem.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi fordømmer selvfølgelig de strenge domme og angrebene på friheden i Cuba uden at glemme USA's kæmpestore ansvar i forbindelse med de økonomiske sanktioner, det politiske pres og militære trussel, hvis formål ikke er at sikre større uafhængighed for cubanerne, men at kvæle det lille land, som har vovet at undslippe USA's direkte herredømme.
De fleste medlemmer har ganske vist stemt for dette beslutningsforslag mod anholdelserne på Cuba, men hvor mange af dem tier, når de stormagter, som de repræsenterer, støtter, finansierer og leverer våben til autoritære regimer eller diktatorer, især i tidligere kolonier, det vil sige i deres nuværende sfærer af økonomisk indflydelse?
Den dydige harme mod angrebene på friheden i Cuba fortjener ikke den mindste anerkendelse, fordi den er selektiv. De burde først feje for deres egen dør!
Vi fordømmer imidlertid vores eget land, Frankrig, som, samtidig med at det hævder, at det er et land med menneskerettigheder, har tropper i flere afrikanske lande, og som forsvarer autoritære regimer om nødvendigt med våben, som for tiden i Elfenbenskysten, og har meget mindre legitimitet over for deres eget folk, end styret på Cuba har over for befolkningen.
Vi har ikke deltaget i denne maskerade.

Santos (PSE)
 Den politiske og sociale situation i Cuba er svær at forstå for den, der ikke betragter den i et tilstrækkelig bredt perspektiv såvel sociokulturelt som historisk.
Cubas "socialisme" kan i dag ikke eksporteres uden for øen, og den cubanske fare, der var ganske nærværende i 60'erne i episoden med de sovjetiske missiler, der pegede mod Cubas magtfulde nabo, er blot et påskud til at retfærdiggøre en politisk konfrontation, der dog først og fremmest udspiller sig mellem cubanerne på øen, der forsvarer Castros regime, og cubanerne i eksil i USA, som har betydelig indflydelse på Bush-regeringen.
EU må uomgængeligt være til stede i Cuba for at kunne konstatere, hvordan det cubanske regimes politik konkret finder udtryk, og hvilke begrænsninger der er på grund af den økonomiske embargo, der har tragiske følger for befolkningen, men som i et vist omfang er til fordel og støtte for diktaturet. Selv nu, hvor den cubanske diktator har benyttet den 26. juli til at skælde ud på EU, skal vi ikke anse alle døre for lukket eller alle muligheder for udtømt. Den holdning, som kommissær Nielson på Kommissionens vegne har givet udtryk for i Parlamentet, har derfor sin berettigelse.
Idet jeg er enig i beslutningens essens, men finder den utilstrækkelig, har jeg undladt at stemme.

Figueiredo (GUE/NGL)
Denne beslutning er et led i en række initiativer, der afspejler den seneste tids eskalering i den indblanding og aggression mod Cuba, som USA har stået for i nu 40 år. I denne eskalering indgår som et væsentligt element de aktiviteter, som udføres af USA's nye repræsentant i Havanna, James Cason, der åbent krænker Cubas suverænitet gennem støtte til og finansiering af "medlemmer af oppositionen" med henblik på at destabilisere de cubanske institutioner eller ligefrem forberede betingelser, der kan pseudobegrunde en militær aggression imod Cuba.
Beslutningen siger ikke ét ord om de terrorhandlinger og bortførelser, der har ledsaget James Casons aktiviteter i Cuba, og som har udgjort en kvalitativ ændring i indblandingsprocessen.
Beslutningen fordømmer USA's embargo mod Cuba, ikke fordi den er illegitim og imod folkeretten eller har alvorlige følger for landets økonomi og for det cubanske folks levevilkår, men fordi den "ikke bidrager konstruktivt til at fremkalde en ændring eller reform af det cubanske styre". EU's foranstaltninger er udtryk for en underkastelse under Bush-regeringens politik. "Samarbejde" må ikke benyttes som et middel til indblanding. EU bør tværtimod vedtage og udvikle en samarbejdspolitik til gensidig fordel og i respekt for Cubas suverænitet og uafhængighed.

Meijer (GUE/NGL)
I 1955 oplevede jeg personligt ekstrem fattigdom og ulighed i Sydamerika. Det gjorde mig til en tilhænger af Fidel Castro allerede inden, han i slutningen af 1958 overtog statsmagten i Cuba. Det alternative samfund, som siden da er opbygget i Cuba, og som overraskende har formået at hævde sig over for de amerikanske forsøg på at udhungre og ødelægge dette alternativ, er efter min mening stadig værdifuldt. Det er hverken penge eller økonomisk magt, der spiller hovedrollen i landet, men solidaritet og lighed mellem alle mennesker. Men denne solidaritet og lighed kan ikke retfærdiggøre idømmelse af langvarige fængselsstraffe og dødsdomme, der lukker munden på dem, som i regimets tilhængeres øjne ikke er solidariske, og som truer ligheden. Selv om det nuværende Cuba var en slags paradis, hvilket det ikke er, kan man ikke forsvare et paradis på den måde. Sådanne krænkelser af menneskerettighederne overbeviser ingen, men fører kun til forbitrelse hos dem, som man ønsker at sætte ud af spillet. De er det forkerte svar på den undergravningskampagne, der tilrettelægges fra USA. Alvorlige krænkelser af menneskerettighederne kan ikke accepteres, heller ikke hvis de begås af mennesker, som oprindeligt havde politisk beslægtede politiske målsætninger. Jeg har tidligere ved en uopsættelig debat stemt for en fordømmelse. Det er ærgerligt, at Cuba unødigt isolerer sig fra sine venner i Europa.

Poos (PSE)
Jeg undlod at stemme ved afstemningen om beslutningsforslaget om Cuba. Selv om jeg fuldt ud er enig i kritikken af det nuværende styre for de alvorlige krænkelser af menneskerettighederne, kan jeg ikke tilslutte mig, at man peger på Cuba, når situationen er den samme i en halv snes andre lande med et lignende styre.
Det er på høje tid, at Rådet, Kommissionen og Parlamentet begynder at føre en streng og ensartet menneskerettighedspolitik, som ikke tager højde for et lands størrelse og geografiske beliggenhed, eller hvordan dens forbindelser med EU eller USA er.

Queiró (UEN)
Jeg har stemt for det fælles beslutningsforslag om Cuba. Det har jeg gjort, fordi det cubanske folk stadig er berøvet de mest elementære borgerlige, politiske og menneskelige rettigheder i en tid, hvor vi troede, at vi havde set de sidste udløbere af Berlinmurens fald. Europa-Parlamentet måtte indtage en fast politisk holdning over for Fidel de Castros regime. Jeg har ønsket at bidrage hertil, fordi Cuba er et land, hvor folket lever under et diktatur, der har foretrukket at isolere sig frem for at åbne op, at fængsle frem for at give fri. Hvis der er et folk, der i 2003 stadig ønsker frihed, er det det cubanske folk. Derfor kan man kun beklage diktatorens seneste erklæringer, hvor han på sædvanlig uansvarlig facon har afvist al bistand fra EU.
En sidste, men ikke mindre vigtig bemærkning. Europa-Parlamentet tildelte i 2002 Sakharov-prisen til Oswaldo Payá Sardiñas og sendte dermed et politisk signal til det cubanske regime om, at vi også her opmærksomt følger situationens udvikling. På dette signal svarede regimet i 2003 med nye politiske fanger, nye overtrædelser af menneskerettighederne og nye overgreb imod retsstaten. I denne beslutning anmoder vi om, at prismodtageren inviteres til Europa og med egen stemme forklarer, hvad der foregår i Cuba. Det ønsker regimet ikke. Vi for vores del må ikke svigte ham.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg glæder mig over denne kompromisbeslutning, der er blevet vedtaget uden ændringer. Jeg finder det særlig tilfredsstillende i punkt 12, med overvældende tilslutning fra plenarforsamlingen, at se det, som vi har benævnt "Sakharov-initiativet", endeligt bekræftet, nemlig vores forslag om igen at invitere Osvaldo Payá, Sakharov-prismodtageren i 2002, til modtagelse i Europa på allerhøjeste plan ved Europa-Parlamentets, Kommissionens, Rådets og medlemsstaternes fælles initiativ.
Jeg er stolt over med støtte fra andre medlemmer at have igangsat dette initiativ i maj, et initiativ, der har vundet stigende støtte i Parlamentet, med 205 individuelle underskrifter i juli, indtil denne vedtagelse og endelige bekræftelse i plenarforsamlingen.
Jeg håber nu, at Rådet og Kommissionen følger det op på passende vis. Jeg tror ligesom mange andre medlemmer, at denne sidste mobilisering omkring Sakharov-initiativet på grund af dets betydelige symbolværdi og konkrete gennemførelse faktisk kan få markante og afgørende følger for en positiv udvikling af situationen i Cuba og blive den katalysator til forandring, der har manglet.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, dagens begivenheder under afstemningen om hr. van den Bos' betænkning var meget beklagelige. Det er en skam, at den forrige formand, hans personlige infleksibilitet eller måske ligefrem hans stolthed forhindrede Parlamentet i at få sandheden om resultatet af afstemningen om ændringsforslag 16. Det stod klart for os alle, at der var en meget lille margen under hele afstemningen, så vores anmodning om at få resultatet verificeret var særdeles velbegrundet. Jeg vil appellere til, at denne situation aldrig mere gentages. Det var en krænkelse af vores rettigheder.
Wieland (PPE-DE).
Hr. formand, for første gang beklager jeg, at jeg ser Dem på denne plads - fordi jeg gerne ville have sagt det til Deres forgænger, som jeg siger til Dem nu: Jeg stemte for van den Bos-betænkningen af overbevisning, men jeg vil eftertrykkeligt ikke støtte ændringsforslag 16. Jeg takker også ordføreren, som har udvist format ved at bygge en gylden bro til formanden og til slut endda rettede ind, men hesten stod bogstavelig talt på tværs i stalden.
Formandens ret til at få det sidste ord i bestemte spørgsmål er baseret på, at formanden eller den pågældende næstformand har Parlamentets tillid. Jeg må her til min store beklagelse sige, at den forrige næstformand ikke længere har min tillid, fordi han har misbrugt den tillid, som vises ham i henhold til forretningsordenen.

Beysen (NI).
Hr. formand, jeg har stemt for van den Bos-betænkningen, men der er to ting, jeg gerne vil understrege. Allerførst ønsker jeg at præcisere, at mange af ofrene for Gujarat-massakren i marts sidste år også var af indisk afstamning. Endvidere er det forkert at henvise til truslen fra en tiltagende hinduistisk fundamentalisme. Dette giver et forvrænget billede af situationen i Indien. Landet er jo det eneste i Sydasien, som har valgt en verdslig og pluralistisk statsmodel. Et sådant valg er et klart udtryk for tolerance for de forskellige befolkningsgrupper. I hvert samfund er der undtagelser, men dette giver ikke anledning til at beskrive hele det indiske samfund som fundamentalistisk. Indien er et åbent, tolerant og pluralistisk samfund, hvori religiøs frihed er en del af forfatningen. På grundlag af denne argumentation har jeg stemt for van den Bos-betænkningen.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, i dag har vi stemt om to menneskerettighedsbetænkninger. Jeg stemte imod dem begge, selv om jeg egentlig sidder her i Europa-Parlamentet på grund af menneskerettighedstemaet. Det skyldes, at man desværre har misbrugt temaet ideologisk. Jeg vil frem for alt gerne kritisere, at vi i van den Bos-betænkningen ganske vist klart gik ind for global religionsfrihed, men samtidig på en måde også betegnede udtalelsen fra kardinal Ratzinger og den katolske kirke om registreret partnerskab som en krænkelse af menneskerettighederne. Det viser ganske enkelt det ideologiske misbrug af menneskerettighedstemaet. Den europæiske samfundsorden er baseret på individets ukrænkelighed, men også på ægteskabets og familiens ukrænkelighed, som det er vores opgave at forsvare som politikere. Fremtidige betænkninger om menneskerettigheder bør beskytte ægteskab og familie i stedet for at sætte spørgsmåltegn ved dem.

Belder (EDD)
Den årlige betænkning om menneskerettighederne i verden i 2002 og EU's menneskerettighedspolitik af Bob van den Bos (D 66) berører så mange emner, at det er svært at se prioriteterne. Ordføreren lægger hindringer i vejen for EU's medlemsstater ved at bringe menneskerettighedspolitikken ind under EU's kompetence. Betænkningen skulle hellere være begrænset til håndhævelse af menneskerettighedsklausuler i associerings- og samarbejdsaftaler og bedømmelse af deres effektivitet. På dette område må de europæiske institutioner (Rådet, Kommissionen og Parlamentet) i hvert fald gribe i deres egen barm.
Med rette kritiserer betænkningen stærkt den tiltagende ekstremisme og fundamentalisme, men den forsømmer at skelne disse udtryk for perverteret religion fra selve religionen. Den, som skelner mellem disse to ting, behøver ikke krampagtigt at holde religion uden for den politiske debat. Desuden bliver det dermed straks tydeligt, at socialismens og liberalismens ideologier også er subjektive filosofier. Mangel på tro - manglende tilknytning til en religion - beror også på et valg af tro. Demokratisk politik er derfor aldrig neutral.
Endelig er det vigtigt at bemærke, at de internationale menneskerettighedsnormer, hvor værdifulde de end er, ikke er den ultimative norm, som menneskers handlinger skal bedømmes ud fra. Grundlaget for denne ret ligger nemlig i selve mennesket, som om det er autonomt og udarbejder loven for sig selv. Denne subjektivitet relativerer denne rets prætention om at være universel. Det er min politiske overbevisning, at objektiv og universel ret udelukkende er baseret på de 10 bud, som Gud, skaberen af alt liv, har givet menneskeheden. Heldigvis er en hel del retsnormer, som gælder i vores europæiske samfund den dag i dag, baseret på disse. Det ville være realistisk simpelthen at erkende dette. Kun da kan vi forvente noget positivt af en interreligiøs eller interkulturel dialog.

Figueiredo (GUE/NGL)
Uanset de aspekter af betænkningen, som jeg er enig i, er jeg nødt til at påpege det, som jeg ser som en udnyttelse af en betænkning - om menneskerettighederne i verden - som redskab til politisk pression, hvor man dobbeltmoralsk holder hånden over de lande, der regnes som "venner", men kritiserer de lande, som USA og EU ikke bryder sig om. Det er f.eks. uforståeligt, at betænkningen ikke omtaler Israels aggression over for Palæstina eller USA's og dets allieredes aggression mod Irak, af hvilken grund jeg fremhæver de ændringsforslag, som min gruppe har stillet, og som fordømmer:
Israels overtrædelser af menneskerettighederne i det aggressions- og undertrykkelsespolitik over for det palæstinensiske folk i form af snigmord, fængslinger, ødelæggelser af huse og opførelse af en illegitim og illegal mur, der skal befæste besættelsen og koloniseringen af det palæstinensiske område,
begrebet forebyggende krig ligesom anvendelse af krig til løsning af internationale konflikter,
aggressionen mod Irak, ledet af USA og med deltagelse fra EU-lande, der er en direkte overtrædelse af folkeretten og FN's charter.

Meijer (GUE/NGL)
Beskyttelse af menneskerettigheder uden for EU bliver utroværdig, hvis det i en række tilfælde går dårligt med menneskerettighederne inden for EU selv, hvis man går ud fra en europæisk overlegenhed, eller hvis der anvendes dobbeltmoral over for andre. Af USA kan Europa lære, hvordan man ikke skal gøre. I årevis gik den amerikanske menneskerettighedspolitik ud på at straffe lande, som fulgte en afvigende kurs, og belønne regeringer i lande, hvor USA havde militære og økonomiske interesser. I det førstnævnte tilfælde blev små krænkelser af menneskerettighederne lagt under forstørrelsesglasset. I det sidstnævnte tilfælde blev store krænkelser så vidt muligt fortiet, benægtet eller bortforklaret. I den tredje verden blev menneskerettigheder derved sidestillet med det at kunne følge the American way of life, navnlig eksistensen af fri konkurrence. Demokratisk medbestemmelse for alle, lighed og solidaritet blev fuldstændig underordnet denne. Undertrykkende diktaturer blev støttet af frygt for oprørske folkemasser. Så vidt er de europæiske lande for det meste ikke gået. Alligevel er deres nuværende forbindelser med diktaturer i Kina og Iran i høj grad baseret på deres egne interesser. For regeringerne i Rusland, Tyrkiet og Israel bliver det lettere at undertrykke tjetjenerne, kurderne og palæstinenserne, når EU vil være gode venner med dem. Denne betænkning er et nyttigt bidrag til en forandring, men vil den virkelig føre til noget?

Pasqua (UEN)
Jeg har lagt mærke til, at denne maratonbetænkning om menneskerettighederne i verden igen i år ikke når de mål, som den burde have sat sig.
Enhver kan se, at lektien i moral til en række lande, de uberettigede anklager og de farlige virkninger er en utilladelig gentagen indblanding i det pågældende lands interne anliggender, og at det følgelig sandsynligvis ikke kan medvirke til en positiv udvikling af tingene.
I hvis navn dømmer Parlamentet endvidere medlemsstaternes diplomati ved at fordømme de medlemsstater, der "støtter udemokratiske regimer forskellige steder i verden, når dette tjener de pågældende medlemsstaters økonomiske, militære og andre særinteresser"?
Som endelig de vilde bemærkninger om bekæmpelsen af den internationale terrorisme viser, en kamp, som brændemærkes i betænkningen med den begrundelse, at "dette internationale klima i væsentlig grad har truet beskyttelsen af menneskerettighederne" vinder den naive, moraliserende optimisme altid over den objektive realisme. Hvis der er et område, hvor den naive idealisme altid viser sig at være katastrofal, er det i udenrigspolitik.
Det er på høje tid, at Europa anerkender dette geopolitiske træk ved hurtigt at gøre en ende på de ufrugtbare inkvisitoriske kampagner.
Arvidsson, Stenmarck og Wachtmeister (PPE-DE)
Den moderate delegation i Europa-Parlamentet mener, at det er utroligt vigtigt, at der hvert år udarbejdes en betænkning i Parlamentet om, hvordan EU's medlemsstater overholder menneskerettighederne. Menneskerettighederne er den vigtigste hjørnesten i det europæiske samarbejde. Naturligvis stiller vi mindst lige så store krav til vores egne lande som til kandidatlandene og andre lande uden for EU.
Det er derimod uheldigt, at betænkningen ikke kun fokuserer på grundlæggende rettigheder, men også er udtryk for visse andre politiske mål. Uanset om man går ind for disse politiske visioner eller ej, er der risiko for, at de grundlæggende rettigheders betydning således undermineres. Derfor kan vi ikke stemme for betænkningen som helhed.
Berthu (NI)
Hr. Syllas betænkning om status for de grundlæggende rettigheder i Den Europæiske Union, som er fuld af ekstreme forslag, giver en idé om, hvad der risikerer at ske, hvis EU får større kompetence på dette område, som konventet har foreslået.
Det er nok at opremse forslagene om indvandring, som er udvidet ret til asyl, bredere lovlige indvandringskanaler, opblødning af indfødsretprocedurerne, udvidelse af begrebet europæisk statsborgerskab til lovlige indvandrere fra ikke-EU-lande, og at de skal have ret til at stemme ved lokale og europæiske valg, og jeg kunne blive ved.
Disse forslag ledsages af hårde og uimodsigelige domme over dette eller hint europæiske land, som nævnes ved navn, og som opfordres til at gøre bod ved at forbedre sig. Endvidere blev Frankrig opfordret til at ratificere det europæiske charter om regionale sprog og mindretalssprog, som den tidligere socialdemokratiske regering havde underskrevet. Jeg håber, at det aldrig sker.
Vi kan se, at hvis chartret om grundlæggende rettigheder skulle være obligatorisk, ville EU takket være EU-traktatens artikel 7 få ret til at påtvinge en egentlig håndhævelse af rettighederne, der ville være orienteret mod, eller snarere desorienteret mod at ødelægge vores samfund.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Det, de europæiske myndigheder pompøst kalder grundlæggende rettigheder, er i bedste fald kun det svageste begreb, hvis indhold kun betyder lidt for arbejdere og de mest sårbare indbyggere i Europa. Bortset fra nogle få sjældne undtagelser er der ikke eksempler på fremskridt i betænkningen, men snarere tilbagegang på dette område, som oftest på grund af den politik, som medlemsstaterne er nødt til at føre for at få os til at tro, at de er garanter for egentlige rettigheder for Europas befolkninger.
De, som samfundet nægter individuelle, økonomiske, sociale eller politiske rettigheder, er først og fremmest "de små", og de, som det rammer hårdest, er kvinder, børn, handicappede, ældre, homoseksuelle, asylansøgere, indvandrere, medlemmer af nationale mindretal etc. Millioner af arbejdere har udsigt til arbejdsløshed, utilstrækkelige lønninger, at blive udsat for arbejdsgivernes vilkårlighed, udnyttelse og stor dødelighed på arbejdspladsen. Hvor er for dem de grundlæggende rettigheder, som EU taler vidt og bredt om?
Vi stemte for betænkningen på grund af den præcise kritiske beskrivelse af menneskerettighedernes faktiske tilstand i Europa, men det betyder ikke, at vi deler ordførerens illusioner vedrørende EU-institutionernes evne til at ændre tingene grundlæggende.

Cappato (NI)
Den alvorlige mangel på konkurrenceregler til regulering af interessekonflikter og monopolkoncentrationer med henblik på at beskytte retsstaten og borgernes friheder skyldes mere end 50 års nepotisme og mere end 30 års totalt monopol hos RAI-TV, der i løbet af de seneste 15 år gradvis er blevet erstattet af et duopol.
Selv i denne sidste periode har det i lige høj grad været venstrepartiernes som højrepartiernes valg. Den enorme mængde af audiovisuelle informationer og disses store indflydelse på situationen i Italien domineres af grupper af indflydelsesrige journalister - overvejende fra centrum/venstre men også fra den yderste venstrefløj - der udgør en ægte politisk magtfaktor, der har domineret RAI-TV frem til i dag, og som er til stede på højeste niveau i Mediaset.

Coelho (PPE-DE)
Europa-Parlamentets årlige betænkning om respekten for de grundlæggende rettigheder i EU er et vigtigt instrument til forståelse af, hvordan de grundlæggende rettigheder overholdes og beskyttes på europæisk plan og i de enkelte medlemsstater. Vi behøver en præcis og udtømmende vurdering af, hvordan denne beskyttelse udmønter sig, så vi kan få et klart indtryk af den aktuelle situation for de grundlæggende rettigheder og kan træffe beslutninger i så henseende.
Jeg beklager, at dette års betænkning ikke indfrier disse krav. Det første udkast til betænkning kunne have opnået almindelig tilslutning, men denne endelige udgave er fuldstændig uacceptabel. Ordføreren har besluttet at udarbejde en shoppingliste, hvorefter han kritiserer EU's forskellige medlemsstater, samtidig med at han stiller urealistiske og irrelevante forslag.
Følgende forslag er fuldstændig uacceptable:
udstrækning af asylretten til ofre for forfølgelse fra andet end regeringer,
adgang til uddannelse for alle børn, der ikke har lovligt ophold,
lovgivning på europæisk plan om ægteskab mellem homoseksuelle,
udstrækning af valgretten til lokale valg og valg til Europa-Parlamentet til borgere fra tredjelande.

Cornillet (PPE-DE)
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater var nødt til ikke at stemme for denne betænkning på trods af den vigtighed, som vores gruppe tillægger respekten for og beskyttelse af grundlæggende rettigheder.
Hele chartret, men intet andet end chartret. Endnu en gang er dette princip, som Parlamentet har vedtaget, ikke blevet overholdt. Fra shoppingliste til krigeriske holdninger samt de personlige meninger, der fremsættes, er betænkningen et katalog over ideologiske, og dog irrationelle ønsker. Mange af de rejste punkter vedrører hverken de grundlæggende rettigheder i almindelighed eller de rettigheder, som er centrale for EU.
PPE-DE-Gruppen er ikke enige i de påståede fremskridt på visse områder (særlig med hensyn til asylretten) eller tendensen til at generalisere chartrets bogstavelige betydning på visse punkter vedrørende diskrimination. Endvidere bidrager det, når man citerer visse lande, udelukkende til at gøre teksten tung og fremkalde unyttige nationalistiske reaktioner.
Er chartret, som det foreligger, blevet overholdt i det forløbne år i EU? Det skal den betænkning, som Parlamentet bør udarbejde, dreje sig om, og man skal sikre, at den får et bredt politisk grundlag.

Dell'Alba (NI)
Kun Det Radikale Parti har siden starten af 1960'erne sat kampen mod misbrug af sandheden og oplysninger på dagsordenen på ethvert retligt og politisk niveau af store ikke-voldelige kampagner og vellykkede folkeafstemningsinitiativer.
Silvio Berlusconi og hans virksomheder er i høj grad ansvarlige for siden 1990'erne at have udnyttet hans tidligere så beskedne medieimperium som et instrument i stil med RAI TV til at sætte gang i hans vigende politiske karriere. Hans forsøg lykkedes kun delvis, og hans største medierepræsentanter "modererer" og støtter store demonstrationer - både valgmæssige og ikke-valgmæssige - af hans politiske fjender.
Det er typisk for den italienske situation, for denne "italienske sag". Silvio Berlusconi er en person, der om noget fortsætter i stedet for at opponere eller reformere, sådan som han lovede at gøre under valgkampagnen.
Som følge heraf undlod medlemmerne af Det Radikale Parti at stemme i den afstemning, der "beklager ... en situation, hvor mediemagten er koncentreret hos ministerpræsidenten" for Den Italienske Republik.
Jeg er bange for, at vi nu meget vel kan komme til at se vilde magtkampe, der risikerer at "fortsætte til den bitre ende", kampe i systemer, der ikke blot er politiske men også økonomiske og bogstavelig talt kriminelle.

Hedkvist Petersen (PSE)
Uledsagede asylansøgere (betragtning 51 og 96 i beslutningen, side 67 i begrundelsen:
Betænkningen er i denne sammenhæng ufuldstændig. I Sverige skal et uledsaget barn, der udvises til hjemlandet, altid ledsages af en person, som sikrer, at barnet modtages af en pårørende eller en anden, som er ansvarlig for barnets omsorg. Inden et barn udvises til hjemlandet (eller et andet land), undersøges det nøje, hvem der skal tage sig af barnet og modtage det ved ankomsten. Uledsagede børn skal altid tildeles en ansvarlig person. Problemet er, at det i dag tager lang tid, inden der udpeges en ansvarlig, og at de ansvarlige tildeles alt for mange børn. Nogle gange har man ikke tilstrækkelige oplysninger om, hvad der egentlig er sket med barnet i hjemlandet.
Diskrimination (side 49):
Tillægsprotokollen til FN-konventionen om afskaffelse af alle former for diskrimination mod kvinder af 6. oktober 1999 blev, i modsætning til hvad der står i betænkningen, ratificeret af Sverige den 24. april 2003 og trådte i kraft den 24. juli 2003.
Fagforeningsfrihed (side 63, 98):
Sverige har ikke - og har aldrig haft - fagforeningsmonopol.
(side 94):
I Sveriges lovgivning er strejke uden forudgående varsel forbudt. Sådanne strejker betegnes som uvarslede eller vilde strejker. Det svenske arbejdsmarked er reguleret af kollektive overenskomster. I overenskomstperioden er det forbudt at strejke.
Hudghton (Verts/ALE)
Jeg glæder mig over Sylla-betænkningen om grundlæggende rettigheder og i særdeleshed konklusionerne vedrørende behandlingen af asylansøgere og deres børn. Betænkningen er med rette kritisk over for Det Forenede Kongeriges generalieblad på dette område, og mit kendskab til Dungavel-interneringscentret i min valgkreds i Skotland illustrerer den britiske regerings fiaskoer.
Den britiske regering beskytter ikke rettighederne for asylansøgernes børn ved at tilbageholde dem på Dungavel-centret i længere perioder, og den decentrale skotske regering, der har det uddannelsesmæssige ansvar i Skotland, har ikke formået at sikre børnene adgang til det almindelige uddannelsessystem, mens de bor i vores land.
Den skotske befolkning er forfærdet over at høre om den lange tilbageholdelse samt manglen på uddannelsesmæssige tilbud til familier som f.eks. Yurdigal Ay og hendes børn, der blev udvist til Tyskland tidligere på sommeren efter at have tilbragt et år i Dungavel.
Den britiske regerings generalieblad vedrørende asylansøgere og deres børn i Dungavel er en skændsel, og jeg håber, at de britiske ministre vil lægge godt mærke til Sylla-betænkningen og iværksætte de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at flygtninges grundlæggende rettigheder ikke krænkes i Dungavel og resten af Det Forenede Kongerige.

Katiforis (PSE)
Den europæiske PASOK-gruppe valgte at stemme imod hele forslaget, da vi finder holdningerne til forbuddet mod kvinders adgang til Athos-bjerget, til militærnægtere samt til muslimers ret til moskéer og begravelsespladser uretfærdige og uacceptable samt som minimum et udtryk for uvidenhed af følgende grunde:
1. Athos-bjerget har en særlig status, der blev sikret i fælleserklæring nr. 4 om Athos-bjerget i akten vedrørende Grækenlands tiltrædelse af EØF.
2. Bilaget til den endelige udgave af Amsterdam-traktaten indeholder en erklæring med en påmindelse om fælleserklæringen om Athos-bjerget, der forelå som bilag til den endelige udgave af akten vedrørende Grækenlands tiltrædelse af De Europæiske Fællesskaber.
3. Ifølge Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol var den græske lovgivning om proselytmageri i overensstemmelse med den europæiske menneskerettighedskonvention. For så vidt angår muslimske moskéer, er det et faktum, at der i øjeblikket findes 350 moskéer og 250 muslimske begravelsespladser, mens proceduren med at grundlægge et islamisk center og moskéer i Peania i Attika skrider fremad.
4. Artikel 18 i lov 2936/2001 indeholder bestemmelser om en reduktion af ikke-væbnet eller civil tjeneste for anerkendte militærnægtere, der vil gennemføre en reduceret militærtjeneste.

Korakas (GUE/NGL)
Den 11. september gav mulighed for at fremme foranstaltninger om anvendelse af monopolernes mest græsrodsfjendtlige valg. Det blev fulgt op af et omfattende angreb på menneskerettigheder og personlige friheder i EU. Der blev skåret yderligere i arbejdstagernes rettigheder og retten til gratis offentlig uddannelse og sundhedstjeneste. Arbejderklassernes levestandard er faldet. Et typisk eksempel herpå er det faktum, at mere end 14.000 mennesker døde under hedebølgen i Frankrig af ... respekt for menneskerettighederne.
Det reaktionære juridiske arsenal styrkes med nye bestemmelser. Politiske partier som f.eks. Kommunistpartiet hindres i at arbejde frit og uhindret, særligt i EU's nye medlemsstater. Krænkelser af ytringsfriheden ledsages af krænkelser af forsamlingsfriheden med forbuddet mod og hindringen af borgernes deltagelse samt den blodige nedkæmpning af strejker og demonstrationer.
Under dække af kampen mod terrorismen vinder elektroniske optegnelser under Schengen-systemet frem, personlige data kanaliseres til USA, og "repatrieringen" af immigranter stiger voldsomt.
Europa har udnævnt sig selv til USA's sherif, specielt efter underskrivelsen af aftalen om samarbejde om kriminalsager og udleveringer til USA, hvor der er dødsstraf, og Guantanamo.
Denne betænkning vil imidlertid ikke få lov at henstå ubesvaret. Arbejdstagerne er imod denne politik, og de kæmper for at vælte den samt for at sikre ægte respekt for menneskerettighederne.

Meijer (GUE/NGL)
Forskellige politiske strømninger har let ved at blive enige om at afvise terrorisme og menneskehandel. De har mindre let ved at blive enige, når det gælder kritik af forældede og overfyldte fængsler, magtkoncentrationer i medierne, krænkelser af privatlivet og diskriminering af homofile, indvandrere eller mennesker med et handicap. Store meningsforskelle er der derimod stadig om bestræbelserne på at forbyde politiske strømninger på grund af ekstremisme eller separatisme. I den fremtidige medlemsstat Letland har folk, som ikke otte måneder inden uafhængigheden havde meldt sig ud af det daværende regerende kommunistiske parti, mistet deres politiske rettigheder. I Baskerlandet i Spanien er en avis og et politisk parti med mange tilhængere forbudt, og valgresultater forvanskes stærkt, fordi den udelukkede politiske strømning ikke på nogen måde kan opstille kandidater. I den mulige fremtidige medlemsstat Tyrkiet er det en selvfølge, at organisationer og publikationer forbydes, modstandere fængsles, og områder ødelægges for bedre at kunne kontrollere dem. Overalt ser vi forsøg på at tilpasse valgsystemer, således at der kun er plads til de to største politiske strømninger, idet næsten alle andre udelukkes fra parlamentsarbejde. Det er ikke klogt at lade store grupper mennesker opstå, som ikke har noget perspektiv, som står uden for det parlamentariske demokrati, og som bliver modtagelige for voldelige alternativer.

Miller (PSE)
De britiske Labour-medlemmer har stemt for Sylla-betænkningen, der tjener et vigtigt formål. Alle medlemsstater skal være stærke og tillidsfulde nok til at acceptere kritik. Det betyder ikke automatisk, at al kritik skal tages for gode varer.
Vi er ikke enige i ordførerens påstand om, at tilbageholdelsesbeføjelserne i "Antiterrorism, Crime and Security Act" fra 2001 misbruges. Når vi står over for potentielle trusler mod den nationale sikkerhed, er der undertiden brug for ekstraordinære foranstaltninger. Skrappe sikkerhedsforanstaltninger sikrer, at tilbageholdelsesbeføjelserne ikke misbruges. Beslutningen om at tilbageholde enkeltpersoner træffes på basis af detaljerede og omfattende beviser. Kun 15 udenlandske statsborgere er indtil videre blevet tilbageholdt i henhold til denne lovgivning. De indsatte kan når som helst forlade Det Forenede Kongerige og vende tilbage til deres oprindelsesland og appellere afgørelsen.
Den britiske regering mener, at man bør undgå at tilbageholde asylansøgeres børn, og den bestræber sig på at finde brugbare løsninger for at undgå denne situation.
For så vidt angår retten til en retfærdig rettergang, vedrører størstedelen af EMK-sagerne begivenheder, der fandt sted inden vedtagelsen af Human Rights Act. Individer kan nu håndhæve deres rettigheder i henhold til EMK direkte i de britiske domstole.
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Pasqua (UEN)
Blandt de mange årsberetninger, som Parlamentet vedtager, er der mange, som er af reel interesse. Det er imidlertid ikke tilfældet med denne skændige betænkning om grundlæggende rettigheder i EU, som i stedet for at tjene den europæiske sag understreger det værste ved fællesskabsføderalismen.
Begrundelsen for en sådan betænkning er i sig selv temmelig mærkelig, da den for Parlamentet består i at fordømme påståede angreb på grundlæggende rettigheder, som angiveligt skulle være begået af EU-medlemsstaterne.
Det ville rent faktisk ikke være en overdrivelse at sige, at enhver, der læser dette ufordøjelige dokument, uundgåeligt får indtryk af, at EU, som består af noget, der ligner bananrepublikker, er blevet et lovløst område med overfyldte fængsler, hvor der sættes spørgsmålstegn ved religionsfrihed, forskelsbehandling af mindretallene, (økonomisk) styring af medierne, et øget antal racistiske handlinger, en restriktiv indvandringspolitik etc. Ingen medlemsstater går fri, og hele EU synes at være et område, hvor frihederne ødelægges.
Alt dette er selvfølgelig ren fantasi. Ikke desto mindre ville Parlamentet, som styres af magtfulde lobbyer, der agiterer for menneskerettigheder, gøre sig selv til grin, hvis det vedtager betænkningen.

Queiró (UEN)
Indholdet i mit indlæg i gårsdagens plenarforsamling efterlod ikke megen tvivl om, at jeg ville stemme nej i dag. Sylla-betænkningen afspejler et ideologisk valg, der forvrider den og gør den partisk, hvad angår de grundlæggende rettigheder. Der var imidlertid et vigtigt argument, som jeg på grund af den korte taletid, jeg havde til rådighed, ikke fik fremført. Chartret om grundlæggende rettigheder, som ordføreren siger er det strukturerende princip i hans betænkning, er rettet til Unionens institutioner og organer under iagttagelse af nærhedsprincippet samt til medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten, som man kan læse i artikel 51.
Derfor havde vi, i modsætning til ordførerens tilgang, gerne set Unionens institutioner og organer som betænkningens direkte og primære genstand, altså en vurdering af Rådet, Kommissionen og Parlamentet selv, når de agerer med relevans for de grundlæggende rettigheder i EU eller vedtager og gennemfører politikker, der berører disse rettigheder.
Som det fremgår, har det ikke just været tilfældet.

Ribeiro e Castro (UEN)
Ordføreren har valgt en partisk og sekterisk vurdering af situationen for de grundlæggende rettigheder, hvor han ser bort fra almenvellet og den institutionelle vurdering, som burde have været ledetråden i denne sag. Han har befordret en alliance af marginale minoritetskrav under det lige så bekvemme som vage påskud, at der er tale om bekæmpelse af "diskrimination".
De utallige røfler, som han retter mod medlemsstaterne, savner ethvert sandsynligt grundlag, men falder fint i tråd med den oppustede sprogbrug, som man hører fra lidet troværdige organisationer, der er optaget af den messianske mission at erstatte den nuværende samfundsmodel med en anden.
Vi står over for en gedigen gang miskmask som resultat af en generaliseret galskab, der vil ophøje det politisk korrekte til videnskab.
Denne årlige betænkning er blevet udnyttet til at markedsføre mærkesager, der ikke nyder almindelig opbakning i samfundet, der modsiger og nedbryder evige principper og værdier, rodfæstede i den vestlige civilisation, hvilket viser, at fremlæggelsen og diskussionen af den er blevet til en propagandistisk øvelse, en simpel udlægning og gentagelse i det ulidelige af en skabelon af uansvarligheder, renset for den alvor og besindighed, som dette emne i særlig grad skulle fordre. Det er et jammerligt årligt ritual, som Europa-Parlamentet bliver nødt til at gøre op med en dag, hvis det ønsker at opretholde et minimum af seriøsitet og ansvarlighed.
Jeg har naturligvis ikke kunnet gøre andet end at stemme imod.

Swiebel og Terrón i Cusí (PSE)
Denne stemmeforklaring vedrører artikel 15 om afkriminalisering af frivillig aktiv dødshjælp.
Da årsberetningen om grundlæggende rettigheder i EU spiller en rolle for kontrollen med overholdelsen af chartret, stemmer PSE-Gruppen mod denne artikel. Følgelig er der ingen objektiv grund til, at spørgsmålet om afkriminalisering af frivillig aktiv dødshjælp skulle indgå i betænkningen.

Turco (NI)
På vegne af de radikale medlemmer vil jeg gerne retfærdiggøre vores afståelse fra at deltage i den afstemning, der "beklager ...en situation, hvor mediemagten er koncentreret hos ministerpræsidenten" for Den Italienske Republik.
Under et valgmøde den 4. april 1996 i Mediasets hovedkvarter i Cologno Monzese blev Berlusconis besiddelse af Mediaset bl.a. defineret som en af landets store virksomheder ... en stor kommunikationsvirksomhed ... et italiensk aktiv ... kulturarven af et lands arbejde og kvalifikationer.
Definitionerne stammer ikke fra Silvio Berlusconi, men fra Massimo D'Alema, postkommunistisk leder af det daværende PDS, nu DS, der blev valgt mindre end et år senere - efter aftale med Silvio Berlusconi og hele centrum/højre - som formand for de to kamre - et forsøg på en kongres - og umiddelbart derefter som ministerpræsident i stedet for Romano Prodi.
Det er en stor fejl samt en populistisk, fordomsfuld og uærlig handling at se koncentrationen af mediemagt ejet af Silvio Berlusconi som noget, der giver ham et stærk skruestiksagtigt greb om informationsverdenen og selve demokratiet i Italien.
McAvan (PSE).
Hr. formand, jeg stemte imod ændringsforslag 5 til Lannoye-betænkningen, på grund af Kommissionens forsikringer om, at det ikke var faktuelt korrekt, og at den ikke havde bedt udviklingslandene om bindende tilsagn i forbindelse med en privatisering af deres vandforsyning. Det bør stå udviklingslandene frit for at vælge - sådan som vi gør - om de ønsker at have privatiserede eller offentlige værker til at stå for deres vandforsyning. Jeg håber, at Kommissionen vil sørge for, at det fortsat er tilfældet, og at den ikke beder om sådanne bindende tilsagn.

Bernié (EDD)
Spørgsmålet om vandforsyningstjenester bliver ikke rejst på WTO-mødet i Cancún. Det er beklageligt. Hr. Lannoyes betænkning kulegraver Kommissionens forslag, som især har til formål at oprette en EU-vandfond for AVS-landene.
Vi må ikke glemme, at AVS-landene er vigtige handelspartnere. De bliver også ramt af en forfærdelig manglende adgang til drikkevand og vandrensning. Nu er adgangen til vand en ret, ligesom befolkningen i EU's landdistrikter skal have adgang til grundlæggende offentlige tjenester, såsom posthuse, uddannelse og klinikker. Derfor skal adgangen til vand blive ved med at være en offentlig tjeneste, der ikke skal forvaltes udelukkende på kommerciel basis.
I 1980'erne slog IMF's og Verdensbankens tilskudspolitik fejl. Kun de lande, som privatiserede deres vand- og elektricitetsforsyning, kunne få bistand fra internationale institutioner.
Kommissionen er ved at lave den samme forvaltningsmæssige fejl med EU-vandfonden. Jeg støtter Lannoye-betænkningen i dens kritiske analyse af Kommissionens program.

Berthu (NI)
Jeg har stemt for hr. Lannoyes betænkning om vandforsyning i udviklingslandene, fordi den med rette understreger problemets hastende karakter. I dag har 1,7 milliarder mennesker ud af 6 milliarder ikke adgang til drikkevand, og 30.000 dør hver dag som et resultat heraf.
Konferencen i Johannesburg satte det mål inden 2015 at halvere antallet af mennesker, som ikke har adgang til drikkevand, og det er af afgørende betydning, at EU samarbejder for at nå dette mål. Derfor går vi særligt ind for at oprette en EU-vandfond for AVS-landene generelt og de afrikanske lande i særdeleshed.
Beslutningerne om, hvilke projekter der skal have støtte fra fonden, bør ikke træffes fra oven, men af de nationale myndigheder sammen med de berørte befolkninger. Man skal prioritere en forvaltningsmodel baseret på et offentligt-privat partnerskab, hvor den offentlige sektor fastsætter den generelle handlingsramme for den private sektor samt målsætningerne.
Hr. Lannoyes betænkning er imidlertid mistænksom over for private virksomheders deltagelse. Jeg mener i modsætning hertil, at en privatisering af vandforsyningen, selv i mindre omfang, ville gøre en mere rationel forvaltning mulig, hvis den udnyttes rigtigt.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Ved at undlade at stemme har vi i sidste ende nægtet at stemme for denne betænkning, fordi der på afstemningstidspunktet blev vedtaget et ændringsforslag, nemlig ændringsforslag 15, fra Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater, som går ind for private interesser i store vandforsyningsvirksomheder.

Caudron (GUE/NGL)
Hedebølgen i sommer og de tusinder af dødsfald, som den forårsagede, bekræftede en ting i Europa og udviklingslandene, som de 30.000 mennesker, der hver dag dør af sygdomme forbundet med manglende drikkevand, minder os om, nemlig at vand er det største problem, der truer menneskeheden . 
Klimaændringerne gør situationen værre. Det haster derfor med at udarbejde omfattende handlingsplaner samt målrette og finansiere dem.
Paul Lannoye og Udvalget om Udvikling og Samarbejde har givet os en række minimumsforslag, som vi hurtigt skal iværksætte.

Figueiredo (GUE/NGL)
Adgang til vand er en forudsætning for liv, sundhed, ernæring, velvære og udvikling. Vand er derfor ikke blot en vare, men et alment gode. Det er en chokerende kendsgerning, at 1,7 milliarder mennesker ikke har adgang til drikkevand, hvilket betyder, at over 30.000 mennesker dagligt dør af dermed forbundne sygdomme.
Det er i denne situation, hvor manglen på drikkevand i udviklingslandene bliver stadig værre, at privatiseringen af vandressourcerne skrider fremad, navnlig på grund af krav fra Verdensbanken og IMF i forbindelse med lånebevillinger og strukturtilpasningsprogrammerne, der har svækket den offentlige service og medført for få investeringer på dette område.
Liberalisering og privatisering af vandforsyningen har medvirket til at berøve de dårligst stillede adgang til vand og til prisstigninger, hvorfor der må foretages en grundig vurdering af de samfundsøkonomiske og miljømæssige følger og ske en ændring af GATS-aftalens artikel VI og XXI for at sikre alle udviklingslandes ret til frit at vælge vandforsyningsmodel.
Oprettelse af en EU-vandfond er i princippet er et godt initiativ, hvis det understøtter modtagerlandenes vandpolitik og sikrer offentligt ejerskab og forvaltning og deraf følgende adgang for alle uden forskelsbehandling.

Krivine (GUE/NGL)
Beslutningsforslaget fra Paul Lannoye er en meget fuldstændig reaktion på skandalen med manglende drikkevand, som hundredmillioner mennesker oplever i udviklingslandene. Den sætter spørgsmålstegn ved de store internationale organisationers ansvar, som har afviklet offentlige tjenester, hvilket var årsag til den nuværende situation. Den har imidlertid fået flertal her i Parlamentet ved, at man har skaffet sig af med noget af beslutningsforslagets indhold ved hjælp af ændringsforslag, hvori ansvaret ikke placeres, og man har således ud over venskabelige følelser brugt sin indflydelse til at opfordre til en egentlig forbedring af de berørte befolkningers levestandard. Vedtagelsen af ændringsforslag 15, som "betoner, at det ikke er afgørende, om vandforsyningen varetages af et offentligt eller privat selskab, men derimod, hvilke specifikke forpligtelser den politiske ramme indeholder", ændrer betænkningens essens. Det er kommercialiseringen af dette fælles gode, som er årsag til den ulige adgang, til manglen og høje omkostninger i udviklingslandene og i de udviklede lande. Vedtagelsen af ændringsforslaget betød, at jeg var nødt til at afholde mig fra at stemme ved den endelige afstemning.

Moreira da Silva (PPE-DE)
I udviklingslandene er mere end 2,5 milliarder mennesker uden adgang til drikkevand, og der dør hvert år tre millioner mennesker af sygdomme, der overføres gennem vandet (tyfus, dysenteri, kolera, hepatitis, malaria, trachom, fluorose og japansk hjernebetændelse). Det haster med at indfri målsætningerne fra Monterrey og Johannesburg for vand (halvering inden 2015 af antallet af mennesker uden adgang til drikkevand og kloakering), men det lige så afgørende at fremme det initiativ om vand, som EU tog i Johannesburg (der omfatter 700 millioner euro). Endelig glæder jeg mig over forslaget om at oprette en EU-vandfond til gavn for AVS-landene.

Patakis (GUE/NGL)
Vi giver i princippet ordføreren ret i, at drikkevand skal være en social ressource, der er tilgængelig for alle, og ikke en vare, der er genstand for spekulation.
Vi tager imidlertid afstand fra de forslag, der anerkender den private sektors positive rolle i vandforvaltningen, uanset om det sker i form af en blandet forvaltning mellem den offentlige og den private sektor, eller om det er staten, der definerer de retlige og institutionelle rammer, inden for hvilke private virksomheder skal operere i vandsektoren.
Vores uoverensstemmelse bygger på det faktum, at den private sektor på trods af intentioner, retlige og institutionelle rammer samt restriktive mekanismer aktiveres på basis af profitkriteriet, der automatisk konverterer en social ressource til en vare med alt, hvad det indebærer, specielt for de fattige lande.
Vi vil understrege, at i lighed med fødevareproblemet er problemet med drikkevand primært politisk og sekundært teknokratisk. Der er således brug for gennemgribende sociale ændringer for at finde en effektiv løsning på problemet. Svaghederne i de forskellige programmer under det aktuelle system, der i nogle tilfælde har forværret problemet i stedet for at dæmpe det, bekræfter vores behandling og foregriber dødvande og den forværring af problemet, der vil ske som følge af de vilkår og bestemmelser, som Den Internationale Valutafond har opstillet for finansiering af lignende aktiviteter i udviklingslandene.

Roure (PSE)
Selv om adgangen til vand for nylig blev erklæret en menneskeret, er der i dag 1,7 milliarder mennesker i verden, som ikke har drikkevand. Dette tal har været uændret de seneste år.
Vi skal erkende årsagerne til manglen på drikkevand og bekæmpe dem, hvad enten det drejer sig om høj produktivitet og intensivt landbrug, besparelser på dyrkning af afgrøder til eksport, som ofte bringer udviklingen i den lokale økonomi i fare, eller liberaliseringen af de offentlige tjenester i vandsektoren, en betingelse, som Verdensbanken eller IMF ofte pålægger landene i Syd for at kunne optage lån. Udgifterne til vandforsyning er også blevet for store for de fattigste befolkninger.
For at rette op på denne skæve udvikling ønsker vi, at der indføres nye produktions- og forbrugsmønstre både i Nord og Syd, baseret på en langfristet vandforvaltning. Vi ønsker at fremme økologisk landbrug og nye vandingssystemer.
Set i lyset af den tragedie, som befolkningerne har oplevet, og de fuldstændig utilstrækkelige hidtidige løsninger, er oprettelsen af en EU-vandfond for AVS-landene et godt initiativ. Adgangen til drikkevand og vandrensning skal fastsættes af de nationale myndigheder med inddragelse af de berørte gennem foreninger og bevægelser i det civile samfund.

Arvidsson, Stenmarck og Wachtmeister (PPE-DE)
Øget handel er absolut udviklingslandenes bedste mulighed for på længere sigt at forbedre deres økonomiske situation og fattige menneskers levevilkår. Støtte til udviklingslandene bør derfor primært sigte mod at udbygge og forbedre den infrastruktur, som kan forbedre udviklingslandenes handelsmuligheder.
Denne betænkning gennemsyres af en generel skepsis over for handel som middel mod fattigdom og til fremme af økonomisk udvikling. I vores endelige afstemning om betænkningen var det overordnede spørgsmål derfor, hvorvidt vi skulle stemme for alle de ændringsforslag, som PPE-DE-Gruppen har stillet, og som forbedrer betænkningen.
Vi er ikke negativt indstillet over for en adfærdskodeks med etiske klausuler for virksomheder, der investerer i eller handler med udviklingslande, men vi mener, at en sådan adfærdskodeks bør udarbejdes i Verdenshandelsorganisationen og Verdensbankens regi, så den ikke begrænses til kun at gælde virksomheder inden for EU.
Figueiredo (GUE/NGL)
Hvis vi skal have en mere fair handel, der fremmer bæredygtig udvikling og fattigdomsbekæmpelse, er det, som ordføreren, der tilhører min politiske gruppe, fastslår, nødvendigt, at WTO's næste ministerkonference i Cancún gennem konkrete foranstaltninger tager hensyn til udviklingslandenes egenart inden for verdenshandelen.
Man må sætte ind over for udviklingslandenes utilstrækkelige produktionskapacitet og deres vedvarende afhængighed af basisprodukter eller produkter med lav værditilvækst, så der skabes en diversificeret produktion og overføres ny teknologi.
Man må finde en løsning på gældsproblemet og dets kvælende følgevirkninger med henblik på en eftergivelse af gælden, ligesom man må bekæmpe dumpingpriser for landbrugsvarer og fremme princippet om fødevaresuverænitet, øge udviklingsbistanden, så målsætningen om de 0,7 % nås, og adgangen til lægemidler må sikres.
Ikke mindre vigtigt er det at sikre, at de offentlige tjenesteydelser bevares, herunder gennem et moratorium i liberaliseringen af disse tjenesteydelser. Der må tages udgangspunkt i, at liberaliseringen af verdenshandelen har uddybet kløften mellem rige og fattige lande og til, at de fattige landes andel af verdenshandelen er gået ned. Verdenshandelens uretfærdigheder skyldes selve det kapitalistiske system og dens udbredelse over hele kloden.

Krivine og Vachetta (GUE/NGL)
Morgantini-betænkningen afviser idéen i Kommissionens meddelelse om "handel og udvikling - hvordan udviklingslandene kan hjælpes til at få udbytte af handel". Kommissionen taler for liberalisering af tjenester, støtte til den private sektor og en øget handel til fremme af udviklingen af de mindst udviklede lande.
Vi ved nu, at disse "opskrifter" på et kapitalistisk økonomisk system dagligt øger den chokerende kløft mellem de rige landes og de fattige landes indtjening. Her lige før topmødet i Cancún, hvis formål er at øge verdenshandelen, støtter vi de forslag, der har til formål at annullere gælden, at indføre retfærdige handelsregler, at fjerne reaktionen på befolkningernes behov fra handelssfæren og at begrænse de rige landes støtte til eksport af landbrugsprodukter.
Vi har derfor stemt for betænkningen, selv om vi mener, at WTO, som er de rige landes instrument til at herske over andre, ikke skal demokratiseres, men afskaffes!

Moreira da Silva (PPE-DE)
Ud fra indikatorerne på manglende social og miljømæssig bæredygtighed i udviklingslandene konstaterede det uafhængige Economist for et år siden, at landene på den sydlige halvkugle ikke kan forbedre deres levevilkår, uden at den nordlige halvkugle giver afkald på en lille del af sin velstand. Hvis vi vil være troværdige partnere i udviklingslandenes øjne, og hvis vi vil mindske det chokerende kløft mellem levevilkårene på de to halvkugler, må både EU og USA, ud over at opfylde målsætningerne fra Monterrey og Johannesburg, uomgængeligt benytte den næste WTO-runde i Cancún til at fjerne handelsbarrierer og til gradvis at afskaffe landbrugs- og energisubsidier.

Ribeiro e Castro (UEN)
Selv om ordføreren har foreslået nogle både interessante og værdifulde strategier til at imødegå udfordringen om, "hvordan udviklingslandene kan hjælpes til at få udbytte af handel", har jeg set mig nødsaget til at undlade at stemme. Konstateringen af, at nøglen til udvikling ligger i en liberalisering af handelen, bør kun være et udgangs- eller referencepunkt og fortjener ikke hverken entusiastisk bifald eller voldsom fordømmelse, for det vil blot føre til ideologiske stridigheder af kortvarig betydning. Det er derfor med udgangspunkt i de faktiske forhold bedre at knytte nogle forpligtelser til de støttede handelsforbindelser med udviklingslandene. Det er bedre at knytte EU's og/eller medlemsstaternes bistand til de økonomiske aktører, der etablerer handelsrelationer med udviklingslandene - hvad enten der er tale om indkøb af råvarer eller salg af varer og tjenesteydelser - og sideløbende med den umiddelbare indtjening forpligter sig til f.eks. at overføre teknologi, styrke lokal produktionskapacitet, levere lægemidler, opbygge grundlæggende infrastruktur, erlægge tjenesteydelser til mindskelse af omkostningerne ved gældsforvaltningen osv.
Historien viser, at forsøg på at ændre den "økonomiske" virkelighed gennem lovindgreb har vist sig lidet effektive.

Moreira da Silva (PPE-DE)
Udviklingslandenes sundhedsstatistikker taler deres eget klare, men dybt tragiske sprog. Situationens dramatiske alvor fordrer en hurtig, energisk, solidarisk og effektiv europæisk indsats. For det første må det sikres, at de mest udviklede lande øger deres bidrag, så de forpligtelser, der blev indgået på topmøderne i Monterrey (Millennium-topmødet) og i Johannesburg (Topmødet om Bæredygtig Udvikling), til fulde opfyldes. For det andet må man øge bistandens effektivitet og gennemsigtighed gennem en strategi, der indeholder præcise målsætninger og tidsfrister, er genstand for overvågning og evaluering, sikrer, at programmer og ydelser leveres i tilstrækkelig grad og kontinuerligt, og fremmer anvendelse af lokale ressourcer med henblik på at undgå unødvendig teknisk afhængighed af udlandet og udvikle lokal produktionskapacitet. For det tredje må der sendes klare budskaber til markedet i form af både europæisk lovgivning og strategier inden for WTO's rammer om, at det med langsigtede virkninger er nødvendigt at stille et stadig større antal lægemidler til rådighed i udviklingslandene til overkommelige priser. For det fjerde må flere lande tilbydes gældslempelse.

Ribeiro e Castro (UEN)
Denne betænkning viser tydeligt forbindelsen mellem fattigdom og sygdom, sygdom og fattigdom. Udviklingslandenes sundhedsstatistikker tegner et forfærdeligt billede af en situation, hvor der dagligt dør 28.000 børn under fem år, årligt dør 2 millioner mennesker af tuberkulose og 1 million af malaria osv., og udbredelsen af aids har nået tragiske dimensioner med 25 millioner smittede i Afrika, en fjerdedel af alle dødsfald, og 10 % af befolkningen i aldersgruppen 15-50 år med aids.
Jeg er enig i, at der bør investeres mere i udviklingslandenes sundhedssektor - hvis effektivitet bør øges gennem en sideløbende strategi for god ressourcefordeling - og gennemføres en effektiv overvågning af resultaterne. Jeg vil også gerne fremhæve, hvor vigtigt det er med en mere frugtbar debat om befolkningens adgang til lægemidler i udviklingslandene, eftersom katastrofens omfang nødvendiggør mere opfindsomme, modige og målrettede svar.
Jeg støtter således de fleste af betænkningens tanker, men jeg har alligevel undladt at stemme i den endelige afstemning, fordi jeg må beklage, at man ikke har kunnet modstå fristelsen til i den endelige beslutning at indføje et afsnit, hvor man tager den ideologiske kode i anvendelse, der ligesom i andre af Parlamentets betænkninger kun har til formål at spænde EU's udviklingspolitik for den internationale abortbevægelses vogn.

Roure (PSE)
Hvis en indbygger i Afrika syd for Sahara får færten af diskussionerne her i Parlamentet, må han hurtigt indse, at mange af debatemnerne kun kan vedrøre de rige lande.
Når han ser på sin egen situation og situationen for flertallet af hans landsmænd, vil han indse, at der er en voksende kløft mellem det gamle kontinent og dette Afrika under udvikling. Vi har imidlertid et budskab til ham.
Da Europa bygger på værdierne humanisme og solidaritet, som vi hele tiden erklærer, skal vi omsætte disse ædle følelser til praksis. Vi skal hjælpe dem, der lider, for vi har midlerne til det. Vi skal begynde med medicin for at gøre en ende på det forhold, at mere end 28.000 børn under fem år hver dag dør af sygdomme, som kan behandles, og mange af dem let.
Vi kan også hjælpe og støtte de syge, som er ofre for aids, med behandlinger, som vi anvender til patienter i Europa, men som er for dyre for udviklingslandene. Findes der større ulighed end denne i forbindelse med sygdom?
Vi har også de økonomiske midler. Hvordan kan vi forholde os passivt, når f.eks. de midler, som vi har øremærket til udvikling, ikke bliver anvendt, og disse beløb kan redde menneskeliv ...
(Stemmeforklaringen forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning, der som helhed går ind for en "stærkere hørings- og dialogkultur" i forhold til ikke-statslige aktører som et middel til at styrke effektiviteten i EU's udviklingspolitik.
Interaktion mellem de forskellige aktører - lokale, institutionelle og andre, d.v.s. det civile samfund - er stadig mere nødvendig på nationalt og internationalt plan, hvis det skal lykkes at løse den påtrængende opgave, som det er at bistå verdens mindst begunstigede regioner.
På baggrund af denne almene betragtning må jeg dog ud fra ordførerens konstatering af, at EU's støtte til de forskellige ngo'er er faldende, bemærke, at ikke-statslige aktørers inddragelse ikke i sig selv er nogen garanti for en effektiv udviklingspolitik. Vi må i stedet opmuntre til øget indsats og inddragelse af de aktører, der ikke formidler ideologiske eller politiske kampagner eller har dagsordner til varetagelse af egne interesser, men som er autentisk generøse, uegennyttige og altruistiske i deres formål, og hvis indsats derfor giver reelle og konkrete resultater på stedet.
Det er således meget vigtigt at lægge vægten på "kvalitet" snarere end på kvantitet, når ikke-statslige aktører inddrages.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg er enig med ordføreren om, at de målsætninger, der blev opstillet på topmødet i Lissabon ikke vil kunne nås, medmindre der lægges passende vægt på tv-mediernes rolle og på at udnytte den aktuelle teknologi, der gør det muligt at sprede indholdet via forskellige teknologiske platforme, og som derfor begrunder en tilpasning og ajourføring af gældende lovgivning.
Jeg finder det også både relevant og rigtigt, at der vælges en fleksibel strategi i reguleringsøjemed, og at direktivet har karakter af minimumsdirektiv for dette område.
Jeg deler ordførerens bekymringer over den voksende ejendomskoncentration og kontrol inden for tv-spredningsvirksomhed, da jeg anser det for en trussel mod pluralisme og kulturel mangfoldighed.
Jeg er derimod ikke enig i, at der bør oprettes en europæisk tv-kanal for børn. Jeg mener, at det bør overlades til de nationale kanaler at "indføre" de yngste seere i den audiovisuelle verden. Min opfattelse er, at en "europæisk bevidsthed" ikke skabes ved at undertrykke de nationale sprog og identiteter og ved lige fra vuggealderen at indoktrinere med kunstigt fremstillede "europæiske" værdier, og at EU bør modstå fristelsen til at "forme" loyalitet og tilhørsforhold hos medlemsstaternes borgere.
Ikke desto mindre mener jeg, at denne betænkning som helhed er positiv.
Jeg stemmer derfor for.

Bordes, Cauquil og Laguiller (GUE/NGL)
Vi har ikke stemt for betænkningen, da vi ikke ønsker at støtte større investorer, hvad enten det er på kulturområdet eller i andre sektorer. Det er for øvrigt ofte de samme. En hel del kapitalister, som tjener på investeringer i privat tv, biografer eller forlagsvirksomhed, tjener mest på offentlige arbejder, vandforsyningsmonopolet, ja, selv på våbenfabrikation.
Vi ønsker tværtimod at beskytte dem, som er med til at få "kulturindustrien" til at fungere. Følgelig støtter vi fuldt ud dem, der arbejder i underholdningsindustrien uden fast ansættelse, og som i flere måneder har kæmpet for at forsvare deres eksistensbetingelser. Den franske regering, som gør et stort nummer ud af "den kulturelle undtagelse", gør ikke en undtagelse for arbejderne i underholdningssektoren. På direkte anbefaling fra de største arbejdsgivere har den lige iværksat et angreb på deres sociale beskyttelse, ligesom den forbereder yderligere angreb på alle arbejdstageres sociale sikring.

Figueiredo (GUE/NGL)
Selv om betænkningen indeholder positive punkter, som jeg kan støtte, som f.eks. forslaget om at styrke Fællesskabets kulturstøtteinitiativer, fremme læsning, udgivelse og beskyttelse af ophavsretten og støtte SMV'er inden for kulturområdet, indeholder den også nogle meget negative punkter. Først og fremmest bør det påpeges, at den generelt lader kulturen blive underlagt markedet og især reglerne for EU's indre marked, og at den lægger hovedvægten på den kommercielle dimension og på konkurrencen inden for rammerne af den såkaldte "globalisering", hvorved den afspejler den grundholdning, at kultur er en vare.
Betænkningen, der kendetegnes ved en række tvetydigheder, har ingen klar mening, hverken negativ eller positiv, i form af konkrete forslag og foranstaltninger - som f.eks. beskyttelse og fremme af medlemsstaternes ordninger til finansiering og støtte af kulturproduktion og -spredning - der kan værne om kulturarven eller beskytte den kulturelle aktivitet mod markedslovene, de private virksomheders profitlogik og udbredelsen af masse- og forbrugskulturmodeller.

Pasqua (UEN)
Der skal altid udvises stor forsigtighed, hver gang EU vil berige sig selv med et nyt kompetenceområde. Det er netop tilfældet med denne betænkning til styrkelse af samarbejdet mellem de europæiske kulturindustrier.
Dette formål giver i princippet ikke anledning til større indvendinger. Det er imidlertid nødvendigt at give udtryk for stærke forbehold i forbindelse med visse punkter i betænkningen.
I et dokument, hvor alt eller næsten alt kan betragtes som "kulturelt", er der ingen klar definition af begrebet kulturelle arbejder, hvilket åbner døren for et stort misbrug. Det er også nødvendigt at understrege faren for at udnytte kulturen til europæiske propagandaformål og, in fine, den mulige udfordring for den nationale kulturelle identitet (hvad betyder præcist definitionen af kultur som "et væsentligt og samlende element i EU-borgernes hverdag"?). Og til sidst, hvad med risikoen for bortødslen af offentlige midler til projekter uden en egentlig kulturel eller folkelig interesse - penge fra europæiske skatteydere må ikke længere bruges til at yde støtte til eliteproduktioner, der er beregnet på et "priviligeret" mindretal.
Af alle disse grunde stemmer jeg ikke for betænkningen.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg er enig med ordføreren, når han giver udtryk for, "at Europas kulturindustrier genspejler Europas nationale mangfoldighed og således repræsenterer en merværdi for den europæiske identitet", hvorved den bidrager til den gensidige forståelse mellem stater og folk, der er så nødvendig og ønskværdig.
Jeg tilslutter mig den opfattelse, at SMV'erne er særlig velegnede til kulturspredning og derfor bør støttes af både medlemsstaterne og EU's institutioner.
På grund af de kulturelle aktørers mangfoldighed tvivler jeg dog på det fornuftige og gennemførlige i en global EU-strategi på dette felt og på, om nogen dertil knyttet politik kan blive omfattende nok til at føre den ud i livet.
Jeg finder det omvendt legitimt, at medlemsstaterne beskytter og fremmer nogle aspekter af deres kulturproduktion for at undgå, at den koncentration, som kritiseres inden for andre områder af det økonomiske og sociale liv, også skal gøre sig gældende inden for kulturlivet. Det kan dog indebære, at vi med det argument, at vi skal modarbejde den ekstreme amerikanske dominans på dette område, kommer til at se en uønskelig kontrol fra den kulturindustri, der hører hjemme i lande med flere midler og større markeder, hvilket vil skade netop den mangfoldighed, som vi gerne vil beskytte og fremme.
Selv om jeg forstår ordførerens hensigt og er enig i mange af hendes forslag, har jeg ikke kunnet stemme for denne betænkning, hvorfor jeg har undladt at stemme.

Formanden.
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.55 og genoptaget kl. 15.00)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om anvendelse af associeringsaftalen EF-Israel.

Nielson
Hr. formand, EU-politikken over for Israel bygger på partnerskab og samarbejde. Formålet med denne politik er at bidrage til en løsning af den igangværende konflikt sammen med andre internationale partnere og i tæt samarbejde med de berørte parter.
Kommissionen er opmærksom på de vanskelige forhold, som erhvervslivet i øjeblikket arbejder under i Mellemøsten. Samtidig har Europa-Kommissionen som traktatens vogter ansvaret for at sikre en fuldstændig og korrekt anvendelse af EF-retten inklusive internationale aftaler indgået af EU og dermed også for gennemførelsen af associeringsaftalen EU-Israel.
Jeg kan bekræfte, at EU med anvendelsen af associeringsaftalen EU-Israel benytter sig af den internationale rets geografiske definition på Staten Israel, hvilket udelukker de områder, der har været under israelsk administration siden 1967 på Vestbredden, i Gazastriben, i Østjerusalem og i Golanhøjderne. Derfor er produkter, der stammer fra disse områder, ikke berettigede til fortrinsbehandling i henhold til associeringsaftalen EU-Israel.
Efter at Israel bekræftede, at dets toldmyndigheder attesterede varer fra bosættelserne som værende af israelsk oprindelse, udsendte Kommissionen en meddelelse til importørerne i De Europæiske Fællesskabers Tidende i november 2001 for at underrette dem om situationen.
Ifølge bestemmelserne i den bilaterale aftale er EU-medlemsstaternes toldmyndigheder ansvarlige for sammen med de israelske myndigheder at kontrollere varernes oprindelse gennem postverifikationsproceduren. Det er også deres ansvar at træffe de nødvendige forholdsregler, hvor en toldskyld er forfalden til betaling. Det er på denne baggrund, at inddrivelsen af afgifter nu varetages af medlemsstaternes toldmyndigheder. Disse foranstaltninger, som Kommissionen indledte, har til formål at beskytte EU's økonomiske og juridiske interesser.
Samtidig kan jeg kun gentage, at Kommissionen altid har erklæret sig villig til at samarbejde og undersøge alle tekniske forslag fra de israelske myndigheder for at finde en løsning på dette spørgsmål, der lever op til betingelserne i associeringsaftalen.
Med andre ord kan man konkludere, at Kommissionen har truffet de nødvendige foranstaltninger for at sikre en korrekt gennemførelse af fællesskabsretten. Som følge heraf opkræver medlemsstaterne told af produkter, der stammer fra bosættelserne. Vi tager det op til løbende revision sammen med medlemsstaternes toldmyndigheder, og vi taler også fortsat med Israel om tekniske spørgsmål vedrørende toldattester.

Cushnahan (PPE-DE).
Hr. formand, det er et meget kritisk tidspunkt for en diskussion af et sådant emne. Jeg vil først slå fast, at jeg nærer den dybeste afsky over for de terrorhandlinger, der alt for ofte har fundet sted i Mellemøsten. Jeg fordømmer ikke blot selvmordsbombeaktionerne, men også de israelske sikkerhedsstyrkers aktioner, når de handler i strid med den internationale ret og gør det endnu mere vanskeligt at løse problemet.
Nogle mennesker vil måske mene, at spørgsmålet ikke burde være rejst, fordi det kan vanskeliggøre fredsprocessen. De af os, der har taget initiativet til spørgsmålet, mener, at en sådan holdning desværre har resulteret i en utilstrækkelig indsats fra Kommissionen og medlemsstaterne. Kommissæren har allerede selv skitseret de vigtige spørgsmål, der er til behandling. Ingen har opsummeret følgerne bedre end kommissær Patten selv gjorde under en parlamentsforhandling i maj 2001. Det er vigtigt endnu en gang at slå det fast, og jeg vil derfor citere kommissæren for følgende: "EU har en klar holdning til bosættelser. Alle bosættelsesaktiviteter i Gaza, på Vestbredden inklusive Østjerusalem og i Golanhøjderne er ulovlige i henhold til international ret, og de udgør en væsentlig hindring for fred. Kommissionens meddelelse (fra 1998) gjorde det klart, at præferenceadgang til fællesskabsmarkedet for varer med oprindelse i de israelske bosættelser på Vestbredden, i Gazastriben og i Østjerusalem samt i Golanhøjderne 'er i strid med oprindelsesbestemmelserne, da disse områder ikke er en del af Staten Israel i henhold til den internationale ret'". Det er sagen i en nøddeskal.
Jeg lyttede meget opmærksomt til kommissæren. Man får et helt andet indtryk af det, han sagde i Parlamentet i dag. Man får ikke det indtryk, at Kommissionen som helhed eller medlemsstaterne for den sags skyld har fulgt nok op på sagen.
For så vidt angår Israel, må man sige, at landet i øjeblikket i bedste fald ikke er så samarbejdsvilligt, som det kunne være med hensyn til at udlevere detaljerede oplysninger om alle produkter og deres bestanddele til toldmyndighederne. I værste fald kunne man sige, at Israel unddrager sig handelsaftalen med EU.
I lyset af de oprindelige kommentarer fra kommissær Patten, som i nogen grad er blevet gentaget i dag, skal vi have større sikkerhed for, at medlemsstaterne yder den nødvendige indsats. Skønt jeg glæder mig over kommissærens bemærkninger, er jeg fortsat ikke overbevist om, at sagen er håndteret korrekt på medlemsstatsniveau.

De Rossa (PSE).
Hr. formand, de israelske myndigheders afslappede holdning til deres forpligtelser i henhold til den internationale ret, for så vidt angår deres handelsforbindelser med EU, er typisk for deres generelle holdning til den internationale ret.
Det faktum, at EU er dårlig til at presse Israel til at overholde den internationale ret, afspejles i det faktum, at der for nylig er indgået nye aftaler med Israel. Dem vil jeg gerne kommentere.
Jeg har enorm respekt for hr. Solanas bestræbelser for på EU's vegne at mindske spændingen og fremme fredsforhandlingerne, men efter min mening underminerer EU hans indsats ved ikke at udvise beslutsomhed over for Israel og kræve, at aftaler til Israels kommercielle og handelsmæssige fordel fuldt ud skal overholdes for ikke at blive ophævet.
Efter min mening bør den gældende associeringsaftale EU-Israel ophæves. Den israelske regerings handlinger, der nægter palæstinenserne deres menneskerettigheder, er i strid med associeringsaftalen. Trods gentagne anmodninger fra mig selv og andre om at få en fuldstændig gennemgang af Israels respekt for menneskerettighedsbestemmelserne, er der ingen håndgribelige resultater, så vidt jeg ved. For adskillige måneder siden blev EU enig med Israel om at udvide landets præferenceimportkvoter for en lang række landbrugsprodukter, der primært eller i stort omfang produceres i de ulovlige bosættelsesområder, og disse varer eksporteres til EU-markederne.
EU traf denne foranstaltning uden at kræve, at Israel ophører med at krænke aftalen ved at udstede oprindelsesbeviser for produkter fra bosættelserne. Det er ikke sådan, man forsvarer eller bevarer EU's lovfæstede ret til at kræve en korrekt gennemførelse af aftalen fra Israels side.
Nu siger Kommissionen, at det ikke er muligt at medtage Israel i den paneuropæiske kumulationsaftale, så længe Israel fortsat misbruger protokollen om oprindelsesregler i den eksisterende aftale.
EU's politiske vilje til at forsvare denne holdning virker ikke overbevisende over for Israel eller mig og mange andre medlemmer af Europa-Parlamentet, og man sikrer ikke en korrekt gennemførelse af den gældende aftale.
Efter min mening er den aktuelle krise i fredsprocessen mellem Israel og palæstinenserne af en sådan karakter, at EU er nødt til at lægge størst mulig pres på den israelske regering. Inden for den økonomiske sfære skal der ske to ting. Der skal træffes foranstaltninger med henblik på at suspendere associeringsaftalen på grund af manglende overholdelse af de i aftalen indeholdte forpligtelser på menneskerettighedsområdet. Der skal tages retlige skridt til inddrivelse af skyldige afgifter, fordi Israel har givet forkerte oplysninger om eksportvarernes oprindelse. Begge disse skridt kræver politisk vilje fra en forenet Kommission. Jeg er ikke overbevist om, at Kommissionen står sammen om denne sag, og der er brug for medlemsstaternes samtykke.
Jeg opfordrer den irske regering til at gøre dette til en prioritet, når den overtager EU-formandskabet.
Jeg vil gerne understrege, at jeg med disse bemærkninger erkender, at ansvaret for at skabe fred deles med den palæstinensiske ledelse. Den skal træffe alle relevante foranstaltninger for at standse de ondskabsfulde selvmordsbombeangreb, der har været årsag til mange israelske kvaler og trængsler og skabt mere forhærdede holdninger hos en uansvarlig israelsk regering. Samtidig skal USA udnytte sin enorme indflydelse på Israel til at få landet til at indstille snigmord og menneskerettighedskrænkelser i de besatte områder.
Jeg vil gerne kommentere to punkter, som kommissæren nævnte. Han sagde, at medlemsstaterne opkræver told af varer fra bosættelserne. Så vidt jeg har forstået, sker det kun i nogle få tilfælde, hvor Israel rent faktisk har erklæret, at der er tale om varer fra bosættelserne, og det gør man kun for at fjerne noget af presset fra Kommissionen og Europa-Parlamentet.
For så vidt angår kontrolsystemet, kan medlemsstaterne ikke komme med juridiske indvendinger, når først Israel har verificeret varernes oprindelse.
Jeg vil bede kommissæren om at se nærmere på disse to spørgsmål.

Newton Dunn (ELDR).
Hr. formand, Den Liberale Gruppe har den israelske regering mistænkt for at anvende associeringsaftalens oprindelsesregler på en måde, der tager udspring i dens bosættelsespolitikker. Ellers kan jeg ikke forklare, hvorfor der udstedes oprindelsesbeviser for både forarbejdede produkter og landbrugsprodukter - der er fremstillet i bosættelsesområder - som vi anser for ulovlige, og som derfor ikke er omfattet af aftalen. Det drejer sig bl.a. om knive, fiberdug, vin, snacks etc. Skønt disse produkter får toldadgang af EU, fremstilles de oprindeligt i bosættelser såsom Barkan på Vestbredden, Katzrin i Golanhøjderne og Gush Katif i Gazastriben.
Det er ikke noget nyt spørgsmål. Vi ved, at medlemsstaterne ikke er i stand til på pålidelig vis at afgøre, hvilke partier der er kvalificerede, og hvilke der ikke er. Vi ved, at Kommissionen har udarbejdet en liste over varer og eksportører fra bosættelserne, og at den forsøger at udvide denne liste. Vi ved, at den er ufuldstændig, og at det ikke har været muligt for medlemsstaterne at identificere produkterne i de partier, der indleveres til klarering.
Denne situation kan ikke fortsætte af to grunde. For det første tillægger De Liberale også reglerne stor betydning. Her er der tale om en konsekvent og vedholdende overtrædelse af reglerne. Vi erkender, at der er problemer. Kommissionen og medlemsstaterne har et fælles ansvar for situationen, fordi begge parter har en pligt til at løse problemet.
Måske har de personer i Kommissionen, der ønsker at leve op til deres tilsynsmæssige ansvar, utilstrækkelig politisk støtte i Kommissionen. De medlemsstater, der ønsker at hjælpe, har utilstrækkelig støtte i Rådet. Derfor er Europa-Parlamentet og medlemsstaternes regeringer nødt til at handle.
Det er først og fremmest den israelske regerings pligt ikke at lave numre med en underskreven aftale. Israel må forstå, at det ikke er tiden til at gøre det. Hvis ikke israelerne respekterer klausulerne i associeringsaftalen, vil de få svært ved at overbevise resten af verden om, at de handler i god tro i spørgsmål såsom fredsprocessen som helhed betragtet.

Morgantini (GUE/NGL).
Hr. formand, mine kolleger har allerede klart og tydeligt kommenteret mange af de emner, jeg ønskede at tage op, så dem vil jeg ikke gentage. Jeg vil derfor blot stille mig selv - og Dem - nogle spørgsmål. For det første kunne jeg godt tænke mig at vide, om EU's bestræbelser på at føre en politisk dialog og kvartettens deltagelse vil blive styrket eller svækket af Kommissionens manglende vilje til at sikre en korrekt gennemførelse af protokollen om oprindelsesregler og territorialklausulen i associeringsaftalen EU-Israel. Jeg rejser spørgsmålet, fordi jeg finder det fundamentalt. Vi har diskuteret dette emne i årevis, og der er utvivlsomt gjort fremskridt, men alligevel er vi nu atter vidne til en grov krænkelse af denne aftale. Der er enorme hindringer for fredsprocessen, der efter min mening primært skyldes den førte politik hos den israelske regering, der fortsætter med sine bosættelser, anneksioner og opførelser af mure. Hindringerne er imidlertid også resultatet af et stigende antal krænkelser af grundlæggende principper og humanitære folkeretlige regler i Israel og Palæstina. Jeg mener ikke, at vi skal give bistand, der tillader manglende fuldbyrdelse af indgåede aftaler.
Jeg vil også gerne se nærmere på grundene til, at Israel misligholder aftalen, der i artikel 2 indeholder en opfordring til Israel og EU om at respektere den. Vi er ansvarlige for at sikre, at vores forhold på baggrund af aftalen bygger på respekten for menneskerettighederne og ikke på en krænkelse af den humanitære folkeret. Jeg mener, at en politisk hensigtsmæssig og velovervejet reaktion fra EU på Israels fortsatte udstedelse af oprindelsescertifikater for produkter fra bosættelserne skal sikre, at ingen produkter fortsat kan få fortrinsbehandling ved import til EU. Hvis vi tager behørigt hensyn til Kommissionens erklæring om fortrinsbehandling af produkter, der importeres fra bosættelserne, vil vi se, at Kommissionen betragter Israels praksis med at udstede oprindelsescertifikater for disse produkter som en misligholdelse af aftalen. Ikke desto mindre fortsættes denne praksis. Aftalen håndhæves ikke resolut, hvilket Kommissionen også har sagt. Jeg vil gerne have dette spørgsmål om forbindelser og lovlighed til behandling, fordi vi har brug for at få standset den eksisterende "alt er tilladt"situation i Palæstina og Israel. Israel skal lære at håndhæve de aftaler, der underskrives.

Dhaene (Verts/ALE).
Hr. formand, EU vil gerne være gode venner med Israel, og som næstformand for Delegationen for Forbindelserne med Israel synes jeg, at dette er meget vigtigt. Men når venskabet trues af, at vigtige internationale regler ikke overholdes, hvordan står det så til med tilliden mellem os? Kommissionen har tidligere flere gange meddelt, at EU ikke accepterer Israels ulovlige besættelsespolitik. Kommissionen har også hele tiden været tydelig, hvad angår dens afvisning af den ulovlige anvendelse af associeringsaftalen. For nogle uger siden fik vi et svar fra kommissær Patten om, at medlemsstaterne har meddelt Kommissionen, at der i en række tilfælde er opkrævet importafgifter for varer, som kom fra bosættelserne og blev importeret med israelske oprindelsescertifikater. Alligevel fortsætter den ulovlige og ukorrekte praksis med at eksistere. Det er uacceptabelt. Associeringsaftalen med Israel er udarbejdet og skal overholdes med respekt for folkeretten og fundamentale værdier. Gode aftaler skaber gode venner, forudsat at disse aftaler overholdes korrekt.

Belder (EDD).
Hr. formand, den nederlandske udenrigsminister besvarede i begyndelsen af denne uge, i mandags, ni spørgsmål i det nederlandske parlamentet om mulig ukorrekt anvendelse af handelsaftalerne mellem EU og Israel. I hans afbalancerede og tydelige reaktion læser jeg, at Nederlandene, hvad angår langt de fleste af de produkter, der har et israelsk oprindelsescertifikat, kan gå ud fra, at det israelske toldvæsens konstateringer vedrørende oprindelsen er foretaget på en retsgyldig måde. Det betyder, at de opfylder alle betingelser i protokollen for oprindelsesregler. Hr. kommissær, tilslutter De Dem også denne konstatering for de øvrige EU-medlemsstater? Endvidere fastsætter artikel 79 i associeringsaftalen mellem EU og Israel, at de to involverede parter, såfremt en af dem eventuelt ikke overholder denne aftale, er tvunget til gennem associeringsrådet at nå frem til en gensidigt acceptabel løsning. Jeg stoler på, at Kommissionen vil gøre alt, hvad den kan for at opnå et forlig med Israel om fortolkningen af oprindelsesprotokollen.

Dupuis (NI).
Tak, hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg må først forklare, at jeg er en af underskriverne af dette spørgsmål. Jeg gjorde det som en demokratisk tjeneste for Ulla Sandbæk, som bad mig om det. Jeg er ikke enig med flertallet af talerne, men dette spørgsmål har været i omløb i lang tid her i Parlamentet, og det var vigtigt at rense luften og se klart i denne historie om anvendelse. Fru Morgantinis og andres spørgsmål drejer sig rent faktisk om anvendelse af aftalen og ikke om at sætte spørgsmålstegn ved den.
Kommissærens svar var meget præcist, og det blev suppleret af de vigtige præcisioner fra hr. Belder. Kommissæren nævnte, at anvendelsen hørte under medlemsstaternes toldmyndigheder. Hr. Belder nævnte et eksempel med en medlemsstat, der mener, at aftalen anvendes. Der eksisterer endvidere en appelprocedure, som er associeringsrådet. Hvis De har nærmere oplysninger, fru Morgantini, kan De fremsende dem til Kommissionen, som helt sikkert vil nævne dem i forbindelse med den næste associeringsaftale. Resten er ord og trusler, som ikke har noget grundlag.
Jeg er lidt bange for, hr. de Rossa, at De benytter lejligheden til at sætte spørgsmålstegn ved associeringsaftalen med Israel. Det er slet ikke formålet med denne debat. Jeg er også overrasket over, at De ønsker, at USA skal lægge pres på Israel for at få dem til at overholde menneskerettighederne bedre, hvorimod De ikke nævner det pres, som EU kunne og burde lægge på Den Palæstinensiske Myndighed for at få den til at standse terrorangrebene.
Vi har alle hørt Yassir Arafat beklage den nuværende situation og skyde hele skylden på Israel, idet han igen glemmer de morderiske angreb i de seneste uger. Nu ved vi alle, hvilken rolle Hamas spiller.
EU kunne ligesom Parlamentet give sin støtte til Abu Mazen ved hjælp af budgetmæssig støtte eller initiativer fra Parlamentet. Abu Mazen synes at vise et reelt ønske om at nå frem til en fredsaftale. Vi kan støtte ham i stedet for fortsat at støtte dem, der ligesom hr. Arafat mener, at terrorangrebene er en del af den normale politik i Palæstina på dets romantiske vej til frihed. Hvilken frihed? Det vil jeg lade Dem forestille dem.

Gahler (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, jeg indrømmer helt åbent, at jeg er noget splittet i dette spørgsmål. Ud fra et juridisk synspunkt er det entydigt: "Pacta sunt servanda" - folkeretlige traktater skal overholdes. Vi kender Israels internationalt anerkendte territorium, vi kender de besatte områder, og vi ved også, at der kan importeres varer fra Israel, og at der ikke kan importeres varer fra de områder, der er besat af Israel. 
I praksis er det meget svært at bevise. I praksis er det også meget svært at afgrænse. I Kommissionens svar hedder det herom: "These principles do not apply to products which have been sufficiently processed within Israel's internationally recognized borders" (Disse principper gælder ikke for varer, der er blevet tilstrækkelig forarbejdet inden for Israels internationalt anerkendte grænser).
Vil det nu i praksis betyde, at appelsiner, som er høstet på Vestbredden, forarbejdes til appelsinsaft og fyldes på flasker i Israel for derefter at blive eksporteret til EU? Er det "sufficiently processed"? Eller er det først "sufficiently processed", hvis man blander det til en multifrugtsaft, det vil sige med æbler og bananer, og andelen ligger under 50 %? Jeg mener, at det allerede her er tydeligt, hvor svært det er at finde en afgrænsning i praksis, også med hensyn til andelen.
Derfor bør man i denne sammenhæng stille sig selv det vigtige spørgsmål: Hvem gavner alt dette? Gavner det palæstinenserne, hvis en israelisk plantage eller en fabrik på Vestbredden bliver lukket? Arbejderne bliver afskediget, hvorefter den samme produktion genetableres i det israeliske kerneland med indvandrere fra Rusland. Naturligvis gavner det ikke palæstinenserne, men ud fra et retligt synspunkt er situationen så i det mindste entydig. Vi har så sikret retsstillingen, men ikke ubetinget hjulpet palæstinenserne.
Vi bør være opmærksomme på, at forholdet mellem Israel og palæstinenserne generelt ikke bliver belastet yderligere af Kommissionens eller EU's handlinger. Derfor går jeg ind for, at Kommissionen fortsat går forsigtigt og omhyggeligt frem i dette spørgsmål, som den har gjort det indtil nu, og altid holder sig den store sammenhæng i udviklingen i relationerne mellem Israel og palæstinenserne for øje.

Boudjenah (GUE/NGL).
Hr. formand, i juli sidste år stillede jeg et mundtligt spørgsmål til Kommissionen om fornyelse af den videnskabelige og tekniske samarbejdsaftale med Israel. Svaret var hovedsageligt, at Kommissionen mente, at udviklingen af forbindelserne med Israel ville være et betydeligt bidrag til fredsprocessen i Mellemøsten. De har sagt mere eller mindre det samme i dag, hr. Nielson. Selv om jeg kan tilslutte mig tanken om, at viden og udveksling af viden bidrager til at opbygge en bedre verden på samme måde som økonomisk samarbejde, er jeg særlig forbavset over dette svar. En sådan holdning ser fuldstændig bort fra Parlamentets beslutningsforslag fra april 2002, som det selvfølgelig er rigtigt at minde Dem om her i betragtning af overskriften på debatten. Vi ved alle, at i beslutningsforslagets stk. 8 opfordrede Parlamentet Rådet og Kommissionen til hurtigt at indkalde associeringsrådet, således at det kunne formidle sin holdning til den israelske regering ved at anmode sidstnævnte om at overholde FN-resolutionerne, og at det i denne forbindelse krævede, at associeringsaftalen skulle ophæves midlertidigt.
Hvor står vi nu halvandet år efter, at dette krav blev fremsat? Da aftalen trådte i kraft i 1995 lige efter processen i Oslo, betragtede mange den som en hjælp til at skabe fred. Situationen er imidlertid nu fuldstændig anderledes. Hvilken form for samarbejde taler Kommissionen om? Partnerskaber kan kun skabes på grundlag af gensidig tillid, fælles rettigheder og forpligtelser. Nu viser den israelske regerings forbryderiske holdning imidlertid hver dag, at den ikke blot lader hånt om EU's bekymringer, men også overbyder den anden part i den tragiske situation. I mere end et år har Israel nu været ved at opføre en mur på Vestbredden angiveligt af sikkerhedsgrunde. Det er i virkeligheden et jerntæppe, som ødelægger de palæstinensiske områder og fordriver titusinde indbyggere fra deres hjem. På denne måde annekteres nye områder.
Det er på tide at konkretisere Parlamentets beslutningsforslag. Der er fortilfælde. I 1990 vedtog Kommissionen Parlamentets anbefaling om, at det videnskabelige samarbejde skulle delvis fastfryses, indtil de palæstinensiske skoler og universiteter, som var blevet lukket unilateralt af de israelske myndigheder, var fuldstændig genåbnet og forblev åbne. Det varede mindst et par måneder, før det var muligt at genåbne dem. På hvilken måde er kravet om midlertidig ophævelse for meget i dag, hvor klausulen om overholdelse af de grundlæggende rettigheder er blevet groft misligholdt foran hele verden?
På hvilken måde er det for meget at anmode om, at lov og ret overholdes?
Hr. formand, til slut vil jeg sige, at jeg er klar over, at Rådet, som er så skammeligt fraværende i dag, har et enormt ansvar. Da EU teoretisk er medlem af kvartetten, har det midlerne til at veje tungt, men EU mangler den politiske vilje til at gøre det.

Lagendijk (Verts/ALE).
Hr. formand, kommissæren har ret. Det er toldvæsenets opgave i medlemsstaterne at kontrollere, om produkter kommer fra Israel eller fra israelske bosættelser i besatte områder. Men Kommissionen ved også, at hvis Israel først har sagt, at et produkt kommer fra Israel, er der intet toldvæsen, der kan ændre det, selv om man ved, at man, for at sige det plat, bliver fuppet. Medlemsstater er individuelt ikke i stand til at gennemtvinge det, som i mine øjne skal ske, og det er, at Israel ophører med at mærke produkter "fra Israel", når vi ved, at de kommer fra bosættelser. Hvor svært det er, viste sig igen i formiddags her i Parlamentet, da den israelske ambassadør ganske klart hævdede, at han anfægter EU's ret til at skelne mellem produkter fra Israel og produkter fra bosættelserne. Så længe denne situation varer ved, tror jeg ikke, det er medlemsstaterne, men Kommissionen, der skal tage kampen op med den israelske regering for at tvinge denne til at træffe foranstaltninger, hvilket medlemsstaterne ikke kan. Det er også Kommissionens opgave at drage konklusioner, hvis Israel viser sig ikke at være rede til at gøre, hvad det er forpligtet til ifølge EU-lovgivningen.

Sandbæk (EDD).
Hr. formand, det er et faktum, at den definition på territorialitet, som Israel bruger til at fastsætte oprindelsen af eksporten til EU, ikke er lovlig. Kommissionen har offentligt bekendtgjort, at Israel uretmæssigt udsteder oprindelsesbeviser for varer fra bosættelser. Men hvorfor har Kommissionen ikke gjort noget effektivt ved det?
De lovlige bosættelser er den største hindring for fred. I øjeblikket er det kun muligt for de medlemsstater, der ikke ønsker at overtræde handelsaftalen ved at give præferencebehandling til eksportvarer fra sådanne ulovlige bosættelser, at inddrive begrænset told, fordi de primært stoler på, at Israel afstår fra at besvare kontrolspørgsmålene.
Hvorfor har Kommissionen ikke givet medlemsstaterne klar besked om, at Israel anvender en ulovlig definition på territorialitet? Først når det sker, kan medlemsstaterne drage den logiske konklusion, at de skal bede om at få verificeret alle de israelske produkter, der eksporteres til EU.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, den første frihandelsaftale mellem EF og Israel blev underskrevet i 1975, og i 20 år blev der aldrig sat spørgsmålstegn ved eksportvarernes oprindelse. Nu bruges det imidlertid som et politisk instrument til at straffe Israel og bosættelserne. Forfatteren til den mundtlige forespørgsel er gået så vidt som til at bede om at få ophævet den senere aftale fra 1995, skønt Kommissionen på kontroversiel vis har givet hende medhold og lagt told på varer, der angiveligt eksporteres fra bosættelser i de besatte områder. Det er en teknisk handelsstrid, og skønt jeg er ven af Israel, støtter jeg en mulig tostatsløsning og en afvikling af de fleste af disse bosættelser.
Palæstina er endnu ikke en stat, der kan indgå egne handelsaftaler, hvilket EU noget kontroversielt ratificerede i 1994. Kommissionen gjorde dette trods det faktum, at Israel havde en skriftlig aftale med Den Palæstinensiske Myndighed om, at Israel i toldsager havde ansvaret for eksportvarer fra bosættelserne. Ikke desto mindre findes der også en frihandelsaftale mellem EU og Palæstina. Uanset hvordan man ser på det, bør disse varer således have toldfri adgang til EU, da de stammer fra områder, der er omfattet af den ene eller den anden frihandelsaftale.
I alle handelsaftaler henvises der til det område, hvor varerne er fremstillet, ikke til producenternes nationalitet eller religion. Hele striden er nu genstand for en teknisk resolution baseret på associeringsaftalens artikel 79, hvor den retmæssigt hører til. Den skal ikke gøres til genstand for politisk manipulation her i Parlamentet.
Forhandlingen skaber yderligere modvilje mod handel med Israel og underminerer Israels tro på EU's upartiskhed som en vigtig komponent for kvartetten i dens stræben efter at følge køreplanen for fred og gøre en ende på terrorismen. Jeg er sikker på, at det er noget, som alle her i Parlamentet ønsker.

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Hr. Nielson, jeg vil benytte lejligheden til at minde om, at Parlamentet den 10. april stemte om et beslutningsforslag om at fastfryse associeringsaftalen. Nu halvandet år senere ignorerer man stadig dette beslutningsforslag. Kan vi opfatte dette som en uforbeholden støtte til den israelske stats politik på trods af dens krænkelser af menneskerettighederne og folkeretten?
Det kan vi, for vi taler om økonomiske aftaler, handelsaftaler og økonomiske interesser, men lad os også tale om retten til at eksistere. Denne kololonikrig kræver flere og flere ofre. Selv om køreplanen for fred fastsatte bestemmelser om, at bosættelserne skulle lægges på is, bliver der flere og flere jødiske bosættelser, og der bygges stadig veje rundt omkring dem. Situationen er tragisk i Israel. Der sker en større og større forskelsbehandling af visse israelere. De forfølges og nægtes visse rettigheder, fordi de er arabiske israelere. Knesset har vedtaget en lov, der skal forhindre palæstinensere i at få israelsk statsborgerskab gennem ægteskab. Det er en diskriminerende og racistisk lov. I en nylig rapport fra FIDH, den internationale sammenslutning for menneskerettigheder, afsløres en moderne form for slaveri over for indvandrere. Selv Abraham Burg, som er tidligere formand for Knesset, har slået alarm. Han har sagt, at Israel er ramme for korruption, som er baseret på undertrykkelse og uretfærdighed, som gør Israel til en kolonistat, der ledes af en gruppe individer uden moral, som står over loven og er korrupte.
I de besatte områder er situationen tragisk. En skammens mur gør apartheid og uretfærdighed håndgribelig, og det palæstinensiske samfund oplever en tragedie. Vi vil selvfølgelig ikke tælle de døde. Hvem er imidlertid ofrene for terrorismen for denne statslige terrorisme, som hver dag dræber flygtninge?
Hr. formand, som konklusion vil jeg sige, at vi ikke kan forholde os tavse. Har vi ikke pligt til at lægge pres på den israelske regering med alle de midler, som vi har til rådighed, herunder økonomiske og handelsmæssige midler? Hvorfor ikke lamme associeringsaftalen, som vi så modigt gjorde tidligere i Sydafrika mod apartheid?

Gutiérrez-Cortines (PPE-DE).
Hr. formand, min holdning er ret forskellig fra visse af de holdninger, der her er blevet udtrykt. Jeg mener, at dette parlamentariske spørgsmål er uhensigtsmæssigt og uklogt. Vi befinder os i en fredsproces, EU er en del af kvartetten, og jeg mener, at vi i Europa-Parlamentet og institutionerne burde støtte en tilnærmelse mellem landene og ikke søge konfrontation mellem parterne, hvis vi virkelig føler os solidariske med den udøvende magt og med hr. Solanas rolle som "hr. FUSP", vores repræsentant.
Endvidere må vi ikke glemme, at dette spørgsmål indebærer en direkte fordømmelse af de besatte områder. Det har vi allerede alle gjort i Europa-Parlamentet, det er almindeligt accepteret, og vi ved også, at i henhold til Taba-aftalerne om tilbagelevering af områderne vil mange af disse områder, som før var ørken, og som nu er beboelige områder, overgå til palæstinenserne.
Det, der især bekymrer mig, er, at dette indlæg går imod Den Palæstinensiske Myndighed. Hvis Arafat og Abu Mazen konstant kræver, at Europa skal have en stærkere holdning i fredsprocessen, og denne ikke må efterlades i USA's hænder, og hvis Europa, som hr. Solana siger, virkelig er en af dem, der har bidraget mest til at skabe figuren Abu Mazen, hvorfor støtter vi så ikke Abu Mazen og hans politikker, hvorfor støtter vi ikke fastholdelsen af EU's prestige over for den anden part i stedet for at skabe konfrontation mellem parterne?
Jeg tror ikke, det på nogen måde gavner fredsprocessen, at en af parterne bliver uvenner med en anden. Hvorfor beder vi ikke hr. Solana og Den Palæstinensiske Myndighed om at styrke administrationen af sidstnævnte og hjælper dem begge med at opnå det? Hvorfor kræver vi ikke - og hvorfor støtter Europa ikke - flere offentlige sundheds- og uddannelsestjenester, så uddannelsen ikke overvejende er i hænderne på en fordømt terrorgruppe som Hamas?
Hvorfor bidrager vi ikke virkelig til at styrke Den Palæstinensiske Myndighed? Det ville være løsningen. Jeg ville gerne kende virkningen af dette spørgsmål, eftersom det sikkert går imod mange palæstinensiske arbejdere i de besatte områder.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, Kommissionens erklæring er en bekræftelse af EU's målsætning om at bevare et fredeligt og stabilt forhold til landene i Mellemøsten. Det er den eneste mulige tilgang, og den hindrer ikke EU i at præsentere egne udtalelser og mål inden for rammerne af det globale partnerskab. I praksis er der tale om komplicerede forhold. Det er vigtigere at forstå de almindelige basismekanismer, der enten hindrer eller fremmer stabiliteten, sådan som hr. Schuman gjorde, da han udarbejdede sin geniale skabelseshistorie for Fællesskaberne, der skabte grundlaget for EU.
I denne forbindelse vil jeg gerne fremhæve en basismekanisme, der har en effekt på stabilitet og fred: et rent miljø. Som man kunne se i Jordan for nylig, er rent vand en nødvendighed, og for at skaffe det skal alle landene i områderne omkring Vestbredden finde en løsning både individuelt og i fællesskab. Desværre er det internationale samfund endnu ikke opmærksom på de miljøødelæggelser, der finder sted på Vestbredden. Overdrevent vandforbrug, overførsel af ubehandlet spildevand til Jordan samt ukontrolleret dumpning af samfundets affald har skabt utrolige sundhedsrisici og vandmangel.
Miljøprojektet for Vestbredden er et multikulturelt og multilateralt projekt, der har til formål at løse de store problemer, der truer indbyggernes sundhed og velfærd i regionen. Der er imidlertid ikke gjort tilstrækkelige fremskridt under projektet. Det skyldes ikke manglende finanser, knowhow eller teknologi. Det skyldes primært, at der for et projekt i en region, der er besat af tre lande, ikke findes noget politisk forum, hvor man kan nå til enighed om praktiske problemer af betydning for projektets gennemførelse, skønt alle de involverede parter i princippet er enige om behovene og de nødvendige foranstaltninger.
Man kan uden overdrivelse sige, at EU i øjeblikket er den eneste aktør i verden, der kan tilbyde et politisk forum for forsøg som f.eks. miljøprojektet for Vestbredden på at skabe stabilitet og fred gennem handling fra indbyggerne i området. Der er behov for en neutral mellemmand til at træffe beslutninger, der tilsidesætter politiske kontroverser. Hvis ikke der fandtes eksempler på en frivillig indsats som f.eks. miljøprojektet for Vestbredden, ville alt det øvrige arbejde, som EU gør for at gennemføre fredsplanerne i Mellemøsten, være forgæves.

Banotti (PPE-DE).
Hr. formand, det var interessant at høre hr. Tannock minde os om, at aftalerne mellem Det Europæiske Fællesskab og Israel har eksisteret siden 1975. Jeg har siddet i Europa-Parlamentet i 19 år, og spørgsmålet er jævnligt dukket op som politisk sprængstof. Det var faktisk et af de første alvorlige emner, da jeg startede i Europa-Parlamentet i 1984, og vi har fortsat ikke fundet frem til en tilfredsstillende løsning. Men som flere talere allerede har sagt, er vi ikke samlet i dag for at skændes om, hvem der er mest skyldig i dette triste og meget tragiske land.
Jeg har besøgt Gaza, fordi min datter arbejdede der i adskillige år for FN, og jeg ved, at når der opstår sådanne problemer, som alle i Israel lider under nu, hvor grænserne lukkes, så slipper ingen palæstinensiske produkter ud fra Gazastriben. Jeg har tidligere talt i Parlamentet om det syn, der mødte mig på gaderne i Gaza by, hvor dyrene spiste de blomster og jordbær, der var en del af den palæstinensiske eksport fra Gaza til Europa. Der er et skønt klima. Det er en potentielt rig kilde af stor økonomisk værdi for det palæstinensiske folk, men så snart der var problemer, blev grænserne lukket, og varerne lå og rådnede op i Gazas gader. Det er forskellen i forhold til varer, der stammer fra de israelske bosættelser - og det er en meget betydelig forskel.
Kun de israelske myndigheder har midlerne til at eliminere de betydelige forvridninger af oprindelsesreglerne, der vedrører varer fra bosættelser, uden at skabe mere besvær for EU, medlemsstaterne, erhvervsdrivende i Fællesskabet samt israelske eksportører. Hvis ikke Israel samarbejder, vil den eneste lovlige og effektive løsning for EU - bortset fra en ophævelse af aftalen - være, at medlemsstaterne sætter spørgsmålstegn ved praktisk taget al israelsk eksport.

Nielson
Hr. formand, jeg vil starte med en generel bemærkning. Sådan som jeg ser det, fører vi disse forhandlinger som generaler, der udkæmper en allerede overstået kamp. Jeg er enig i, at der gik et stykke tid, inden EU nåede frem til en korrekt anvendelse af reglerne. Men det skal understreges, at reglerne nu er blevet overholdt i et stykke tid. Jeg vil også tilføje, at det politiske behov for at bruge mere tid og energi på emnet mere handler om, hvad man nu skal gøre, end om udgangspunktet for diskussionen, der handlede om forvaltningen af toldregimet.
Som medlem af Kommissionen genkender jeg ikke noget fra Kommissionens diskussioner om eller håndtering af sagen, der ligner noget af det, der er blevet sagt i dag om manglende enighed i Kommissionen vedrørende denne sag. Det har aldrig været et kontroversielt spørgsmål i Kommissionen. Andre har nævnt, at medlemsstaterne skal være enige. Det er helt rigtigt.
Fru Sandbæk spurgte, hvorfor Kommissionen ikke officielt har informeret medlemsstaterne om dette, samt hvad den agter at gøre. Jeg vil gentage, hvad jeg sagde under mit første bidrag til denne forhandling, nemlig at Kommissionen, efter at Israel bekræftede, at dets toldmyndigheder attesterede varer fra bosættelserne som værende af israelsk oprindelse, udsendte en meddelelse til importørerne i De Europæiske Fællesskabers Tidende i november 2001 for at informere dem om situationen. Det er således næsten to år siden, Kommissionen gjorde, hvad fru Sandbæk har bedt om. Det er et element, som jeg baserede mine første bemærkninger på. Det lyder til, at denne forhandling handler om en krig, der blev udkæmpet for et stykke tid siden. 
I februar i år - hvor medlemsstaternes interne toldmyndigheder sidst behandlede dette spørgsmål - var der opkrævet 100.000 euro som permanente toldafgifter på disse produktkategorier siden starten af 2003. Vi forventer at få adgang til nye tal ved udgangen af denne måned, når det næste møde finder sted. Dengang havde EU's toldmyndigheder garantier for disse produkter på hele 1,7 millioner euro.
Når vi er sikre på, at varerne stammer fra bosættelser, opkræver medlemsstaterne straks told af dem. Hvis der er tvivl, eller hvis der foreligger uklare eller utilstrækkelige oplysninger fra de israelske myndigheder, opkræver vi også told, når vi har kontrolleret, hvad vi kan. Det revideres regelmæssigt af medlemsstaterne i toldudvalget, der holder møde igen sidst på måneden. Det er noget, der ikke blot sker gennem en meddelelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende. Det er en aktiv og vedvarende proces.
Endelig spurgte hr. Gahler til modaliteter og principper for vurdering af akkumulationen samt om, hvor meget forarbejdning der skal til, før noget bliver til et israelsk produkt. Det er ikke det eneste sted i verden, hvor vi skal træffe sådanne afgørelser. Vi følger generelle principper og kriterier vedrørende forarbejdede produkters oprindelse. Der findes ingen særregel for Israel.

Formanden.
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Patakis (GUE/NGL).
 Israels fortsatte besættelse af områder, den israelske hærs gentagne morderiske operationer, dens terroristiske tilstedeværelse i Palæstina og de vilkårlige arrestationer og barske tilbageholdelsesbetingelser samt benægtelsen af en palæstinensisk stat og den vedholdende krænkelse af nationens selvbestemmelsesret har skabt en eksplosiv situation i Mellemøsten samt et udbredt klima af ustabilitet og usikkerhed, der fastholdes og anspores af USA's og EU's imperialistiske optræden, hvilket afføder berettigede reaktioner fra palæstinenserne og intensiverer selvmordsangrebene.
Proklamationen af en uafhængig palæstinensisk stat med Jerusalem som hovedstad er sine qua non for reelle bestræbelser på at skabe fred og genskabe et klima af sikkerhed for palæstinensere og israelere.
Medlemmerne af Europa-Parlamentet fra Grækenlands Kommunistiske Parti støtter uforbeholdent den kæmpende palæstinensiske befolkning og fordømmer bestræbelserne på at bevare den aktuelle situation og bibeholde problemet, der er indeholdt i kvartettens køreplan, som åbenlyst er brudt sammen.
Europas folkeslag kæmper for fred mod en imperialistisk militær intervention som f.eks. i Jugoslavien, Afghanistan og Irak og imod et samarbejde med og støtte til Israel i dets krigeriske strategi, der krænker palæstinensernes rettigheder, og med deres kamp vil de standse den militarisering af Europa, der vil betyde en yderligere styrkelse af imperialismen mod befolkningerne.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0164/2003) af Fernández Martín for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet om særlig ramme for bistand til traditionelle AVS-bananleverandører (Rådets forordning nr. 856/1999) - Kommissionens toårige rapport 2002 (KOM(2002) 763 - 2003/2091(INI)).

Fernández Martín (PPE-DE)
Hr. formand, denne meddelelse fra Kommissionen opfylder bestemmelserne i Rådets forordning om en særlig ramme for bistand til traditionelle AVS-bananleverandører, hvis formål er at øge konkurrenceevnen og støtte diversificeringen af landbrugsproduktionen i disse lande.
Jeg vil gerne fremhæve, at denne bistand omfattede væsentlige beløb, omkring 44 millioner euro - både i 2001 og i 2002 - og at Kommissionen har meddelt os resultaterne af programmet i løbet af disse to år. Her glæder det mig for det første, at indsatsen for at diversificere produktionen er øget, og for det andet at denne indsats har været baseret på projekter for landbrug og udvikling af landdistrikter. I begge tilfælde opfyldes eller udtrykkes ønsker, som både Kommissionen og Europa-Parlamentet har fastsat som mål ved vedtagelsen af dette program.
Imidlertid må jeg gøre opmærksom på, at der er opstået nogle problemer - som Kommissionen uden tvivl er vidende om - hvis løsning kræver hurtig vedtagelse af visse korrigerende handlinger. For det første er der flere gange i løbet af disse år registreret tilfælde af store forsinkelser i udbetalingen og anvendelsen af bevillingerne, hvilket ikke skyldes nogens bevidste ønske. Men disse forsinkelser har generelt skabt vanskeligheder for producenterne i de bananproducerende lande, hvoraf nogle er blandt klodens 40 fattigste lande.
Nogle af disse producenter har udtrykt deres tvivl over for os og i nogle tilfælde deres uenighed - især producenterne fra Vestafrika - om de metoder, som Kommissionen bruger til at vurdere producenternes konkurrenceevne, som er Kommissionens grundlag for tildeling af bistand. Denne vurderingsmetode er baseret på gennemsnitsomkostningerne for produktionen, forsikringer og transportudgifter som oplyst af Eurostat.
Men disse tal svarer ikke til en entydig definition, hvilket giver fejl, der i visse tilfælde er omfattende. I nogle tilfælde er det væsentlige fejl, som er til skade for visse af disse lande.
Hr. kommissær, jeg er bekymret, fordi denne bistand er blevet skåret ned i budgettet for 2003, især fordi vi nærmer os overgangen fra den nuværende model til en tarifikationsordning, som kan have meget negative virkninger ikke kun for de traditionelle AVS-bananleverandører, men også for Europas egne bananproducerende regioner, hvis vi ved overgangen fra det nuværende system til tarifikationsordningen ikke har været i stand til at træffe de nødvendige forholdsregler.
Jeg slutter med at opfordre til to konkrete ændringer, som er meget vigtige for Europa-Parlamentet og forhåbentlig også for Kommissionen: en større indsats for fra nu af at undgå enhver forsinkelse i udbetalingen af bevillingerne og en vurdering af dyrknings- og produktionsmetoderne for at undgå finansiering af projekter med negative virkninger ikke kun for miljøet, men også for helbredet for de mennesker, der arbejder i banansektoren i de bananproducerende lande. Anvendelsen af biologisk nedbrydelige stoffer til dyrkning af bananer bør prioriteres her.

Nielson
Lad mig begynde med at sige noget om udviklingen af betalingerne. Jeg er enig i, at dette har været noget af et problem i startfasen, men jeg kan også fortælle Dem, at det beløb, der blev faktureret i 2002, var på næsten 41,5 millioner euro. Det er næsten syv gange mere end det beløb, der blev faktureret i 1999, og mere end tre gange så meget, som der blev faktureret i 2001.
Selv om vi ikke kan drage klare konklusioner endnu for indeværende år, er den generelle tendens ganske positiv, og der forventes lignende betalinger på ca. 40 millioner euro for dette år som helhed.
Vi er nu på et aktivitetsniveau, der svarer meget godt til det forventede. Alt dette er ganske kompliceret. Der er så mange forskellige interesser, der fortjener beskyttelse, og der er mange historiske og sociale og politiske faktorer i alt, hvad der vedrører bananer. Kommissionen er udmærket klar over vanskelighederne ved at forene principperne om ligelig adgang til markederne med hensyntagen til de strukturelle problemer, som små, sårbare økonomier står over for. Den særlige ramme for bistand skyldes disse bekymringer og tager fat på dem på en håndfast måde. Man bør også notere sig, at dette ikke er noget, som vores partnere på dette område er blevet påtvunget, men afspejler grundige forhandlinger.
Efter de ubestridelige vanskeligheder i startfasen kan man nu se, at der sker betydelige fremskridt med hensyn til gennemførelsen af ordningen. Jeg har lige givet tallene. Nu har vi nået et tilfredsstillende niveau, når det gælder betalinger. Som svar på de gentagne henstillinger fra Kommissionen er adskillige leverandører af bananer inden for AVS ved at ændre deres strategi og søge mere finansiel bistand til at finansiere diversificering dér, hvor banandyrkningen ikke mere er bæredygtig. Det forventes, at denne proces vil fortsætte, sådan at de mindst konkurrencedygtige leverandører af bananer udelukkende vil benytte de midler, der er til rådighed, til diversificering og sociale kompensationer.
For så vidt angår den mulige forøgelse af importen i forlængelse af udvidelsen, hvilket er en vigtig diskussion, blev der ved topmødet i København opnået enighed om, at der skulle tilvejebringes passende ordninger for at sikre en tilstrækkelig forsyning af bananer til EU's forbrugere i overensstemmelse med WTO's bestemmelser. Enhver forøgelse af banankvoterne, der ville skulle forhandles inden for rammerne af WTO, ville tage hensyn til disse producenters interesser.
Kommissionen er udmærket klar over de forpligtelser, den har i henhold til Cotonou-aftalen, herunder dem, der drejer sig om at sikre fortsat afsætning af AVS-bananer til det europæiske marked, og vi er naturligvis indstillede på at gøre alt, hvad vi kan, for at respektere dette.

Medina Ortega (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe takke hr. Fernández for den betænkning, som han har udarbejdet - det er ikke en lovbetænkning, men snarere en vurdering - og jeg takker også kommissær Nielson for hans erklæring.
Som ordføreren påpegede, nærmer bananbeskyttelsesordningen sig sin afslutning - den slutter den 31. december 2005 - og EU har forsøgt at bibeholde 12 små landes præferencestilling, som hr. Fernández sagde. Nogle af disse lande er blandt de fattigste i verden, f.eks. Somalia, Jamaica og Dominica, og de har derfor brug for vores hjælp.
Den 31. december 2005 ligger ikke langt væk. Der er en garanti og en toldpræference i henhold til Cotonou-aftalen, som skal overholdes. Men det står klart, at disse bananleverandører vil få vanskeligheder, når datoen nærmer sig. Der er altså en meget stor mulighed for, at markedet i EU bliver oversvømmet med bananer fra de multinationale selskaber. Der er især en anden fare, som ordføreren også fremhævede, nemlig at udvidelsen vil blive brugt til at berettige endnu større præferencer til disse multinationale selskaber, idet vores markeder vil blive åbnet på en måde, der vil skade både EU's egne producenter og de traditionelle AVS-producenter.
Jeg tror, at kommissær Nielson på nuværende tidspunkt er klar over disse problemer. Han nævnte, at bistandsbeløbet holdes på nogenlunde samme niveau som de seneste år - omkring 40 millioner euro - og jeg ved ikke, i hvilken grad dette beløb kan tilpasses til de behov, der nødvendigvis vil opstå, når bananordningen overgår fra en beskyttende ordning til et åbent marked, der kun er begrænset af en toldsats.
Jeg gentager derfor min gruppes støtte til hr. Fernández' betænkning og håber, at Kommissionen stadig vil beskytte denne lille gruppe meget fattige lande.

Casaca (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, bananer er et vigtigt produkt for visse europæiske regioners økonomi og arealudnyttelse, navnlig i de atlantiske øgrupper i Makronesien, men de er ganske afgørende for visse mindre udviklede lande, over for hvilke vi har uafviselige forpligtelser af både juridisk og politisk art.
Jeg vil derfor gerne takke ordføreren, Fernando Fernández Martín, og give min støtte til hans konklusioner og synspunkter i denne sag, en tak, som jeg også gerne vil rette til min ven og partifælle, Medina Ortega, ordførerens landsmand, for i særlig grad at have rettet fokus mod de alt for få midler, der er stillet til rådighed for denne forordning.
Jeg vil dog gerne benytte denne anledning til at fremhæve nogle væsentlige punkter angående den proceduremæssige gennemsigtighed og klarhed i forbindelse med gennemførelsen af denne lovgivning. Det er ikke acceptabelt, at allokeringen af de midler, som der her er tale om, sker ved beslutninger i Kommissionen, der ikke offentliggøres, og som forudsætter et unødvendigt kompliceret udregningssystem, der hviler på temmelig tvetydige begreber og henviser til data af tvivlsom præcision og sammenlignelighed, og som fordeler sig på to forordninger og adskillige bestemmelser og bilag.
EU's lovgivning må være klar i sine mål, så enkel som mulig i sin udformning og gennemsigtig i sin gennemførelse. Som banan- og ananasproducenternes sammenslutning i Elfenbenskysten har påpeget, opfylder denne lovgivning ikke disse krav.
Jeg håber derfor, at Kommissionen vil oplyse Parlamentet om de beslutninger, som den har truffet vedrørende finansieringen af organisationer i de forskellige modtagerlande, og om de udregninger, den har foretaget, og de data, den har benyttet, samt om retsgrundlaget og den måde, hvorpå den har anvendt de resterende midler under den tidligere budgetpost B7-8710. En enkel og gennemsigtig retsramme er et uundværligt redskab på dette som på andre områder til at opbygge et positivt og varigt tillidsforhold mellem EU's institutioner og dets partnere.

Nielson
Hr. formand, som svar på de sidste bemærkninger fra hr. Casaca, svarer dette ikke til den måde, vi gør disse ting på. Ingen af modtagerne har nogensinde betvivlet, at beregningerne af de enkelte årlige beløb var korrekte. Det bliver også drøftet ved møder med repræsentanter fra disse lande. Jeg vil tilføje, at repræsentanterne for producenterne fra Côte d'Ivoire ved et af disse møder gav udtryk for, at Kommissionen efter deres opfattelse havde anvendt den metode, der er foreskrevet i Kommissionens forordning, på en korrekt og fair måde.
Hvis disse kriterier er komplicerede, afspejler det kun den kendsgerning, at vi er der, hvor vi er, som følge af forhandlinger, hvor mange og modstridende særinteresser har måttet forenes. Det er årsagen til komplikationerne. For en gangs skyld er det noget, som vi i Kommissionen ikke er skyldige i.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted efter forhandlingerne i dag.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0190/2003) af Fernández Martín for Udvalget om Udvikling og Samarbejde om Kommissionens meddelelse til Rådet og Europa-Parlamentet - Afbinding: Forbedre bistandens effektivitet (KOM(2002) 639 - 2002/2284(INI)).
Fernández Martín (PPE-DE)
Hr. formand, verden er i dag langt mere indbyrdes afhængig end nogensinde før. Problemerne er fælles: fattigdom, sult, militærkonflikter, indvandring, overførbare sygdomme, økologiske katastrofer osv. Indsatsen for at løse disse problemer bør koordineres og deles af alle.
I denne sammenhæng er spørgsmålet om udviklingsbistand blevet vigtigere end nogensinde før. Og derfor kommer Kommissionens meddelelse til Rådet og til Europa-Parlamentet, som vi i dag drøfter, efter min mening på det helt rigtige tidspunkt.
Den betænkning, som jeg i dag fremlægger for Udvalget om Udvikling og Samarbejde, er resultatet af arbejde og bidrag fra både de politiske grupper og mine kolleger, som jeg alle takker og sætter stor pris på.
EU og medlemsstaterne er som bekendt verdens største donorer af offentlig udviklingsbistand. Den traditionelle europæiske bistandsmodel har dog ikke gjort det muligt helt at nå de ønskede mål. Det er vanskeligt for os at overvåge midlerne og at evaluere resultaterne korrekt, fordi programmerne og projekterne er spredt blandt nationale samarbejdsorganer og bestemte fremgangsmåder, som på en eller anden måde gør modtagelsen af bistand betinget af køb af varer og tjenesteydelser i donorlandene.
Ifølge Verdensbankens skøn - som vi kender her i Europa-Parlamentet takket være Verdensbankens formand, hr. Wolfensohns tale - kan fuld afbinding af bistand sænke omkostningerne i forbindelse med bistandstransaktioner med op til 25 %. Vi glæder os derfor over Kommissionens initiativ, som kan bidrage til at puste liv i debatten om dette spørgsmål, der i dag foregår både medlemsstaterne imellem og i de forskellige multilaterale organer, hvor man i øvrigt er langt fra at nå en aftale, der forpligter alle parter, især de vigtigste donorer.
Jeg er af den faste overbevisning, at det i denne forhandling er nødvendigt at fastholde idéen om, at bistandens prioritering bør svare til modtagerlandenes interesser. Det er noget, der synes næsten indlysende for enhver, men som på nuværende tidspunkt ikke gennemføres i praksis. Der er derfor nogle europæiske lande, der spiller en væsentlig rolle som donorer af officiel udviklingsbistand, men de penge, som de tjener ved at give denne bistand, overstiger deres bidrag til disse programmer og i nogle tilfælde endda væsentligt. Jeg tror, det er noget, vi alle kender til, og det er et tydeligt tegn på en vis kynisme hos donorlandene, altså vores egne lande. Derfor er det nødvendigt, at vi gør en indsats for at forsøge at afhjælpe denne situation.
Naturligvis sker tingene ikke på den måde på grund af et bevidst og ondskabsfuldt ønske om, at det skal gå dem dårligt, men af mange årsager, som ikke kan analyseres her. Det vigtigste er, at vi støtter anvendelsen af disse idéer på baggrund af vores erfaringer under hensyntagen til visse betragtninger, f.eks. afsnit 4 i betænkningen, med henblik på at sikre opfyldelsen af vores mål og forhindre disse uønskede virkninger. Jeg henviser f.eks. til, at Kommissionen bør tage hensyn til nødvendigheden af ligebehandling i forhold som både horisontale og geografiske eller regionale budgetposter med henblik på at indføre og sikre åbne og gennemsigtige licitationer, som ikke altid finder sted. Licitationer for alle medlemsstater og ansøgerlande, for alle udviklingslande og alle industrialiserede lande, på betingelse af at de gengældes af tredjelandene og godkendes af modtagerlandene.
Jeg vil slutte med udtrykkeligt at nævne et ønske, som gentagne gange har været fremsat af udviklingslandene og af ngo'erne. Ønsket er, at der ved tildeling af kontrakter gives prioritet til lokale leverandører og udbydere af tjenesteydelser både i modtagerlandet og i nabolandene i samme region, forudsat at de sikrer tilstrækkelig uddannelse, så projekterne gennemføres tilfredsstillende og ikke på frustrerende vis efterlades uafsluttet. Årsagerne hertil er mange og indlysende. Det ville næsten være alt for indlysende at opremse dem, men de kan opsummeres ved at minde om det ønskværdige i at bidrage til udviklingen af lokale markeder i disse lande.

Nielson
Meddelelsen om afbinding af bistanden går tilbage til den 18. november 2002, og vi har stadig en hel del arbejde at gøre, selv om vi har gjort gode politiske fremskridt vedrørende denne sag siden sidste år.
Dette spørgsmål kan forekomme at være meget teknisk og vanskeligt at tage fat på, men det kan have en ganske vigtig indvirkning på de områder, der vedrører effektivitet, hvad vi får for vores bistandspenge, og ligeledes dynamikken i samarbejdet med vores partnerlande - på nøjagtig den måde, hr. Fernández Martin har forklaret.
Jeg er taknemmelig for det arbejde, han har gjort vedrørende dette emne. Hans betænkning afspejler bred enighed mellem os. Vi har nået enighed i Rådet om afbinding af fællesskabsbistanden, og med dette beslutningsforslag i Parlamentet kan vi begynde at arbejde på gennemførelsen.
Vi vil fokusere på konkrete forslag om at ændre de forskellige relevante juridiske instrumenter. Forslaget om at gennemføre forandringer i de eksisterende forordninger vil falde ind under proceduren med fælles beslutningstagning, og derfor vil Parlamentets rolle i forbindelse med fremme heraf være afgørende. Jeg ser frem til at drøfte det med Parlamentet i løbet af det kommende år.
Vi vil fortsætte vores arbejde med at fastslå de kendsgerninger, der har med afbindingen at gøre. Et af problemerne er, at det er meget vanskeligt at finde konkrete, pålidelige data om virkningerne af afbinding. Vi vil begynde at studere dette inden årets udgang.
Vi vil forsøge at overbevise andre donorer, der stadig er betænkelige ved at slutte sig til os, i særdeleshed gennem arbejdet i OECD's Komité for Udviklingsbistand og dens nye arbejdsgruppe om bistandseffektivitet.
Samtidig med at vi glæder os over Rådets tilslutning til afbinding af fællesskabsbistand, vil jeg gerne give udtryk for min skuffelse over den modvilje, visse medlemsstater - og i særdeleshed en medlemsstat - har udvist med hensyn til at afbinde bilateral bistand. Der er to dimensioner i dette. Den ene er den klassiske diskussion af, om officiel udviklingsbistand og indkøbene i denne forbindelse er en del af det indre marked. Det er en intern EU-diskussion. Efter Kommissionens opfattelse er svaret klart ja. Direktivet om offentlige indkøb dækker faktisk udviklingsbistand.
Nogle lande, der i årenes løb har betvivlet dette, herunder mit eget, tvivler øjensynlig ikke længere. Men en medlemsstat opretholder stadig en anden opfattelse. Mit svar vil være: "Okay, så ses vi i retten".
Det andet element, hvor diskussionen er mere åben og mere legitim, er, hvad medlemsstaterne gør inden for den bredere globale drøftelse af rammerne for OECD med hensyn til afbinding af bistand. Der har vi en aftale om at afbinde bistand til gruppen af mindst udviklede lande. Omfanget af det, der er opnået enighed om, svarer til ca. 2 % af den globale udviklingsbistand - ikke ret meget.
Kommissionen bøjer sig, og gør faktisk mere, end der kræves med hensyn til, hvad den skal gøre for at gennemføre denne aftale. Men vi har en anden opfattelse. En grund hertil er, at vi ikke ønsker at diskriminere mellem de mindst udviklede lande og resten. Vi er parat til at afbinde al bistand, og vi har juridiske forpligtelser over for f.eks. AVS-landene, hvilket betyder, at de som gruppe har adgang til at byde på hvad som helst, der har med alle 78 lande at gøre.
Under forberedelserne til Monterey-konferencen om finansiering af udvikling forpligtede medlemsstaterne sig til at fortsætte drøftelsen af yderligere afbinding af bilateral hjælp. Kommissionen erkender, at vi har behov for både at forøge omfanget af bistanden og dens effektivitet gennem foranstaltninger som dem, vi drøfter i dag. Det glæder mig virkelig meget at få dette signal fra Parlamentet, og jeg ser frem til at gå videre med dette.
Det er sandt, at vi må insistere på en vis gensidighed, fordi dette spørgsmål også drejer sig om at sørge for, at der åbner sig handelsmuligheder for os, hvis USA f.eks. ikke gør det samme. Det er klart ikke noget, vi har mandat til at gøre. Vores politik er nu klar: Vi ønsker at gå efter den store løsning på dette problem.

McNally (PSE)
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere ordføreren for en udmærket og betimelig betænkning. Som han har sagt, lever vi nu i en verden, der er helt indbyrdes afhængig, og det ene lands problemer er problemer for os alle, problemer såsom fattigdom, sult, sygdomme, miljøkatastrofer, og kriminalitet. Det er vores fælles ansvar at løse disse problemer og at arbejde hen imod en konsekvent og sammenhængende strategi.
Udviklingsbistand kan spille en afgørende rolle med hensyn til at arbejde hen imod løsninger, men kun hvis den er fri for handelsforpligtelser. De forslag, vi har fået forelagt, er positive skridt i retning af at få større effektivitet i udviklingsbistanden. At afbinde bistanden er en direkte måde at forøge denne effektivitet på, men vi må erkende, at som kommissæren har forklaret, er det stadig almindelig praksis blandt visse medlemsstater at binde bistanden. Vi må derfor øjeblikkelig gå i aktion for at tage fat på det, der er utilstrækkeligt i vores nuværende praksis. Må jeg sige mere magt til Dem, hr. kommissær, når De mødes med de genstridige medlemsstater i retten, for vi kan ikke have, at én medlemsstat spiller et andet spil end de andre? Vi har, som De siger, et fælles marked.
Jeg er enig i, at der er behov for reformer. Det vil føre til øget gennemskuelighed og ansvarlighed. Det er en kompliceret proces, og vi glæder os over Kommissionens hensigt om at fremsætte lovforslag og ændre den nuværende lovgivning, idet vi håber, at det ikke vil føre til mere bureaukrati.
Jeg vil gerne understrege, at denne afbinding af bistanden fra handel ikke er et endeligt skridt, men et middel til at forøge effektiviteten af at bevillige bistand. Det vigtigste formål med at bevillige bistand er reduktion af fattigdom. Så det er ikke en isoleret idé, men en del af en igangværende debat, som i nogen udstrækning vil blive fortsat i Cancún i næste uge.

Korhola (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil oprigtigt takke min kollega, Fernando Fernández Martín, for den fyndige, men velafbalancerede betænkning, han har udarbejdet. Jeg vil også bede kommissær Nielson om at videregive min tak til de personer, der har været med til at udarbejde Kommissionens meddelelse. Teksten er velskrevet og ædelmodig i sin tone.
Praksis med at binde bistand kan i teorien vende udviklingsbistanden helt på hovedet, så den gavner donoren, mens modtagerlandet bliver fattigere end nogensinde tidligere. Skønt dette ekstreme paradoks, der er velkendt i økonomiske teorier, ikke nødvendigvis er praktisk gennemførligt, er det ikke desto mindre en påmindelse om de former for reduceret effektivitet og forvanskning af bistanden, der fortsat forekommer, og som tillades i det virkelige liv.
Ifølge skøn fra Verdensbanken og OECD kan der spares omkring 25 % ved en øget effektivisering. Vores ordfører skønner, at nettobesparelsen ved afbinding kan beløbe sig til hele 5 milliarder USD. Da vi ved, at selv små pengebeløb kan udvirke mirakler i udviklingssamarbejdet, er en stigning på adskillige milliarder euro ganske overvældende. EU's villighed til at tage initiativet i denne sag er betydningsfuld, da EU og medlemsstaterne i fællesskab tegner sig for halvdelen af verdens udviklingsbistand. Reduceret effektivitet i udviklingssamarbejdet er derfor absolut ingen bagatel målt i faste priser.
Det er vigtigt, at konklusionerne fra Barcelona hurtigt gennemføres. Det skulle være umiddelbart indlysende, at simple markedsøkonomiske principper dikterer, at EU's medlemsstater skal afbinde donorstøtten. De centrale konkurrenceprincipper, der er vedtaget i EU, vil gavne udviklingslandene på dette område. Det vil også blive muligt at udnytte lokal finansiering og finansiering fra andre udviklingslande, sådan som vi allerede har set, hvilket skaber en multiplikatoreffekt, for så vidt angår bistandens effektivitet.
Ud over fordelene i form af øget velfærd i udviklingslandene vil en liberalisering af tilbudsgivningen også være vigtig i EU, fordi den praksis med at binde bistand, der fortsat eksisterer i mange medlemsstater, også virker konkurrenceforvridende mellem medlemsstaterne og i strid med konkurrencereglerne i EF-traktaten.

Martínez Martínez (PSE).
Hr. formand, udviklingsbistand, der er betinget af køb af varer eller tjenesteydelser fra donorlandet, er gentagne gange blevet fordømt som umoralsk og ineffektiv af modtagerlandene og de mest berørte ngo'er og også generelt af de fleste organisationer, herunder mange mellemstatslige, som beskæftiger sig med udviklingsbistand.
Allerede i 1996 belyste OECD's Komité for Udviklingsbistand i strategidokumentet Shaping the 21st Century: The Contribution of Development Cooperation fremgangsmåden med at stille betingelser for udviklingsbistanden som uforligelig med den nye filosofi, som bør gælde for initiativer på dette område.
Denne filosofi er efterfølgende blevet konkretiseret og er blevet udtrykt i en række vigtige erklæringer og beslutninger - jeg kan nævne Komitéen for Udviklingsbistands henstilling om afbinding af den offentlige udviklingsbistand til de mindst udviklede lande, som blev vedtaget i maj 2001.
Det vigtigste var, at det internationale samfund vedtog Monterrey Consensus ved den internationale konference om udviklingsfinansiering i marts 2002 og dermed forpligtede sig til at støtte initiativer til afbinding af udviklingsbistanden.
I Kommissionens meddelelse af november 2002 med titlen Afbinding: Forbedre bistandens effektivitet reagerer Kommissionen netop på denne forpligtelse fra Monterrey og går endda videre end OECD's Komité for Udviklingsbistands beslutning, eftersom den udvider nødvendigheden af afbinding af udviklingsbistanden til at gælde alle udviklingslande og ikke kun de mindst udviklede og til alle bistandssektorer, også fødevarebistand.
Alle disse henstillinger vinder stadig terræn under stærkt pres fra det civile samfund og ngo'erne. De er dog ikke blevet særligt godt modtaget i et stort antal lande, som fortsat praktiserer skjult eller camoufleret binding af bistanden. Dette gælder desværre også for flere af EU's medlemsstater, hvilket afspejler et væsentligt misforhold mellem den politik, som støttes af Parlamentet og gennemføres af Kommissionen, og den politik, som praktiseres af visse medlemsstater, f.eks. Spanien under José María Aznars regering.
Det overrasker ikke, at den betænkning, der er fremlagt af hr. Fernández Martín, parlamentsmedlem fra Folkepartiet i mit land, udviser visse forbehold over for den progressive indgangsvinkel og afbinding af udviklingsbistanden, som Kommissionen taler for. Imidlertid må det siges til ordførerens fordel, at han har udvist forståelse og fleksibilitet ved at acceptere de ændringsforslag, der blev fremsat til hans første forslag, og som væsentligt har forbedret den endelige tekst.
Vi er dermed nået frem til et beslutningsforslag, der er vedtaget af Udvalget om Udvikling og Samarbejde, og som vi med rimelig tilfredshed vil stemme for, eftersom det går ind for en total afbinding af udviklingsbistanden, både den, der gives af EU, og den, der gives af de enkelte EU-medlemsstater.

Nielson
Hr. formand, jeg vil gerne fremsætte bare et par enkelte bemærkninger. Med hensyn til fru Korholas kommentarer er det rigtigt, at Verdensbanken og FN for mange år siden sagde, at op imod 25 % af udviklingsbistanden blev spildt fra modtagerlandets synsvinkel, fordi den var bundet til donorlandene. Dette tal er ikke acceptabelt for Kommissionen, for vi har åben konkurrence mellem de 15 medlemsstater, og at tilføje en 16. ændrer faktisk ikke på spillets regler, når det gælder at sikre konkurrencedygtighed ved licitationer. Derfor er dynamikken i dette i hovedsagen forbundet med en klassisk situation med et enkelt bilateralt donorland, som enten binder eller ikke binder sin bistand. For Kommissionen er dynamikken i dette økonomisk set ikke fantastisk.
Jeg vil gerne tilføje, at disse lande som følge af tiltrædelse til AVS-landene har ret til at byde på alt, hvad vi udbyder, som har noget at gøre med dem. Ca. 25 % af alle licitationer vindes nu af tilbudsgivere fra AVS-landene. Det er godt, og det er en del af, hvad hr. Fernández Martin talte om som noget, der var vigtigt at nå.
Endelig er det sandt, at fødevarebistanden og transporten af fødevarebistand - på grund af USA's insisteren og via en beslutning i OECD's Komité for Udviklingsbistand - er blevet udelukket fra, hvad der burde dækkes af afbinding af bistand. Det er meget trist, og det er derfor, vi specifikt henviser til dette problem som et af elementerne i det bredere emne, der vedrører afbinding af bistand.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted efter forhandlingerne i dag.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om bombeattentaterne i Mumbay:
B5-0371/2003 af Collins for UEN-Gruppen;
B5-0376/2003 af van den Bos for ELDR-Gruppen;
B5-0379/2003 af Lambert og Messner for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0381/2003 af van den Berg og Carrilho for PSE-Gruppen;
B5-0386/2003 af Di Lello Finuoli og Seppänen for GUE/NGL-Gruppen og
B5-0387/2003 af Tannock m.fl. for PPE-DE-Gruppen.

MacCormick (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg er overrasket over, at min politiske gruppe for en gangs skyld er den første, der får ordet under debatten. For nylig havde jeg en lang og interessant samtale i Skotland med generalkonsulen for Indien, og vi talte om problemerne med at skabe et politisk system, som er kontinentalt i omfang og flersproget af karakter med borgere af mange forskellige trosretninger eller uden nogen tro, som har erindringer om historiske modsætninger mellem religiøse samfund, og som forsøger at opretholde en funktionsdygtig demokratisk forfatning og at leve i fred med sine naboer.
Vi tænkte både på Europa og Indien, og det er ydmygende for os i EU, nu hvor vi arbejder på at forbedre vores forfatning, at tænke på, at Indien har opnået dette flersprogede demokrati, der dækker et kontinent med en verdslig statsdannelse, for mere end 50 år siden. Vi har meget at lære af Indien, og vi bør gå til dagens debat med en vis følelse af ydmyghed i denne forbindelse.
Men det er klart, at de skrækkelige begivenheder i Mumbay viser os, at ikke alt står vel til i Indien. Spørgsmålet om evnen til at opretholde en verdslig stat med religiøs tolerance ligger nu foran os, og det samme gør spørgsmålet om, hvorvidt spændingerne i forhold til Pakistan vil blive reduceret, og om forbindelsen mellem samfundene i Indien vil blive fredelig.
Det danner baggrund for dette fortræffelige beslutningsforslag, som vi har fået forelagt i dag. Noget af det giver på en måde kun udtryk for det indlysende. Naturligvis fordømmer vi bombeattentaterne i Mumbay, naturligvis beklager vi, at civile er gjort til mål, og naturligvis føler vi stor sympati for ofrene. Vi støtter den indiske regering i dens kamp mod terrorismen, men der er mere at sige end dette, og noget af det siges i min gruppes ændringsforslag til beslutningsforslaget, hvori vi opfordrer til, at der træffes yderligere foranstaltninger til ordentlig gennemførelse af den indiske forfatning og forhindring af etnisk vold i Indien. Vi er f.eks. meget opmærksomme på rapporter fra Amnesty International for nylig vedrørende problemer i Gujarat og reaktionen på massakren der i 2002. Den Nationale Indiske Menneskerettighedskommission har selv efterlyst en forstærket overvågning fra de indiske myndigheders side og effektive foranstaltninger vedrørende forfatningsmæssige rettigheder. Samtidig glæder vi os over den pakistanske regerings forsikring om, at den også beklager dette og på ingen måde støtter terrorhandlingerne i Mumbay.
Det er kritisk, men vi må også være kritisk og sympatisk indstillet over for den indiske stat. Når tingene går så galt, er det nødvendigt, at Indien beslutter sig til at forbedre dem. Vi bør vedtage det beslutningsforslag og de ændringsforslag til det, der er stillet på vegne af min gruppe og ELDR-Gruppen.

Van den Bos (ELDR).
I lang tid var Indien et stabilt land, hvor hinduer og muslimer levede fredeligt sammen. Terrorangrebene i Mumbay i sidste uge kunne meget vel, men det håber jeg ikke, være begyndelsen til tiltagende vold mellem repræsentanter for religiøse grupper. En af de mistænkte har allerede tilkendegivet, at han med denne handling ville hævne de antimuslimske uroligheder sidste år i Gujarat, hvor 2.000 muslimer blev dræbt. Udviklingen i Indien i de forløbne 50 år har været præget af kulturel mangfoldighed og et heterogent samfund. De sidste 10 år har vi imidlertid set en tiltagende fremmedgørelse mellem muslimer og hinduer. Anledningen er spørgsmålet om guden Rams tempel. Men den dybere årsag ligger dog mere i den stigende hinduistiske nationalisme, hvor tro og national identitet falder sammen. Muslimer og kristne frygtes af hinduerne, især i demografisk henseende.
Endelig er forholdet med Pakistan naturligvis konstant en stor belastning for forbindelserne, også i Indien. Den indiske regering bør tage disse problemer alvorligt og ser også ud til at gøre det nu. En eskalering må absolut undgås. Jeg har stillet et ændringsforslag, hvori den indiske regering opfordres til at udarbejde en handlingsplan herom. Indien er ikke det eneste land, som konfronteres med spændinger mellem religioner. Næsten halvdelen af de seneste voldelige konflikter i verden har en religiøs dimension. Jeg har derfor i mit beslutningsforslag om menneskerettigheder udtrykkeligt anmodet om, at der sættes fokus på dette. Der bør komme en institutionaliseret dialog mellem verdens vigtigste religioner. EU bør også tænke over dette problem. Indien har i lang tid været et godt eksempel på religioners fredelige sameksistens. Landet må gøre alt for igen at blive det fredelige, stabile land, som det har været så længe.

Casaca (PSE).
Hr. formand, først vil jeg gerne på egne og min gruppes vegne over for den indiske regering og ofrenes familier udtrykke vores dybe sorg over det forfærdelige attentat, der har ramt Mumbay, som det allerede her er blevet nævnt. Jeg vil også gerne benytte denne anledning til at sige, at der rigtig nok - som Neil MacCormick har sagt - vil være andet at sige end dét, selv om det må være netop det, han sagde. Dette andet behøver dog efter min mening ikke bestå i at rejse andre spørgsmål, om end reelle nok, om menneskerettighederne i Indien. Det synes mig ikke at være hverken det rette tidspunkt, den rette måde eller det rette sted at gøre det, fordi det ikke drejer sig om at retfærdiggøre nogen form for terror mod civile, som det her var tilfældet. Det drejer sig om at fordømme alle sådanne terrorhandlinger, hvad enten det er attentatet i Mumbay, dem, der ulykkeligvis systematisk bringer sorg til Israel, eller f.eks. det, der fandt sted i Buenos Aires, og som de britiske justitsmyndigheder først nu har til behandling, på en så forbilledlig måde, at det burde danne skole og blive den standard, som alle europæiske politimyndigheder skulle følge. Desværre foregår det ikke altid sådan.
Vi må uden tøven og noget forsøg på retfærdiggørelse fordømme terrorhandlinger af denne art. Vi må fordømme fanatismen klart, utvetydigt og resolut. Det er det budskab, som jeg gerne vil give udtryk for tydeligt som muligt, og jeg vil gerne sige, at det er derfor, at jeg ikke anser de ændringsforslag, som Den Liberale Gruppe og De Grønne har stillet, for passende.

Tannock (PPE-DE).
Hr. formand, som grundlægger af gruppen Europa-Parlamentets Venner af Indien er dette beslutningsforslag tænkt som en solidaritetsgestus med Indiens folk og regering over for den meningsløse vold, som et lille antal fanatiske islamiske ekstremister har udøvet. De mener, at drabene i Mumbay med terrorbombning af uskyldige, herunder børn og tilhængere af deres egen muslimske religion, kan retfærdiggøres og er en metode, hvormed man kan destabilisere den største multikulturelle demokratiske succes i verden.
Jeg vil også komplimentere myndighederne for deres professionalisme, ikke blot ved deres hurtige succes med at pågribe de mistænkte og forhåbentlig med tiden få dem dømt, men frem for alt ved at forhindre, at volden mellem samfundsgrupperne optrappes yderligere.
Jeg glæder mig også over den pakistanske regerings reaktion, men den må slå hårdt ned på Lashkar-e-Toiba, hvis der kommer nogen beviser for forbindelse hertil, og hvis nogle af dens operationer påvises at være iværksat fra pakistansk territorium. Men jeg glæder mig meget over deres fordømmelse af dette bombeattentat.
Det er afgørende nødvendigt, at Indiens politiske stabilitet som en regional atombevæbnet supermagt bliver forsvaret af alle EU's medlemsstater og alle andre demokratiske nationer i verden. Indien er et land, hvor alle grupper er repræsenteret på de højeste poster, hvilket man ser af, at dets nuværende præsident og statsoverhoved er muslim. Inden 20 år vil det være det land i verden, der har den største befolkning, idet det vil overhale Kina.
Terrorismen er en fornægtelse af alle de værdier, som de, der vil bygge hellere end ødelægge, sætter pris på. Parlamentet fordømmer den overalt og i hele verden.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, bombeattentaterne ved Gateway of India og Zaveri-basaren i Mumbay den 25. august 2003 dræbte og sårede snesevis af uskyldige civile. Disse ødelæggende og feje terrorangreb minder os alle om, at terrorismens svøbe er en trussel, som alle demokratier står over for. Det er en udfordring, vi sammen må tage op ved at intensivere det sikkerhedsmæssige samarbejde på bilateral og multilateral basis. Det Forenede Kongerige i særdeleshed har stærke historiske bånd til Indien. Jeg stoler på, at den britiske regering vil tilbyde Indien al den støtte, den kan, til bekæmpelse af terrorismen.
De indiske myndigheder og den indiske befolkning har vist en forbilledlig beherskelse over for disse sidste krænkelser. Det er naturligvis den rigtige reaktion. Terroristerne forsøger at oppiske yderligere had og fjendtlighed og underminere ikke blot det verdslige demokrati, som har været en del af vores arv til Indien og Indiens store styrke og eksempel, men også de lovende tegn på gensidig tilnærmelse, som man i den senere tid har set mellem Indien og Pakistan.
Pakistan bør nu klart demonstrere sin villighed til i samarbejde med de indiske sikkerhedsmyndigheder at gøre noget effektivt imod terroristerne ved dets grænser til Afghanistan og nu, hvad der er endnu mere påtrængende, ved dets grænser til Indien, før volden flammer op igen.

Ford (PSE).
Hr. formand, jeg taler på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne. Vi støtter det fælles beslutningsforslag, men samtidig vil jeg tilslutte mig hr. Casacas kommentarer om, at vi ikke bør udvide dette beslutningsforslag, så det går ud over sine oprindelige formuleringer. Derfor vil vi ikke støtte de to ændringsforslag fra De Liberale og De Grønne.
Naturligvis fordømmer PSE-Gruppen det feje bombeattentat i Twin Tower-stil på Gateway of India og Zaveri-basaren i Mumbay den 25. august 2003, hvor så mange mennesker blev dræbt og såret. Et terrorangreb rettet mod civile, så uskyldige liv går tabt, kan under ingen omstændigheder accepteres af det internationale samfund. Disse terrorbomber var helt klart beregnet til at dræbe så mange civile som muligt for at destabilisere det indiske samfund og svække den indiske økonomi. Men både hinduer og muslimer i Indien døde under dette angreb, og disse befolkningsgrupper arbejdede også sammen under redningsarbejdet. Vi har set et mådehold, som vi må glæde os over.
Samtidig glæder vi os over udtalelsen fra Pakistans udenrigsminister, der gav udtryk for medfølelse med ofrene og deres familier. Vi opfordrer Kommissionen, Rådet og Parlamentet til at gøre alt, hvad de kan, for at sikre, at den nuværende tilnærmelse mellem Indien og Pakistan ikke skades ved disse begivenheder.

Beysen (NI).
Hr. formand, kære kolleger, det siger sig selv, at terrorangrebene i Mumbay ikke vil blive forbigået i tavshed i EU. Disse bombeangreb, som ramte Indiens finanscentrum, kostede ikke blot 52 mennesker livet, men risikerer også at bringe fredsprocessen i området i fare. Det er beklageligt, at de sker netop nu, hvor de bringer fredsforhandlingerne mellem Indien og Pakistan om Kashmir, som begge lande stærkt ønsker, i fare. Indien har i nogen tid gjort sig store bestræbelser på at bringe denne konflikt til ophør. Den indiske regering fører jo en politik, som går ud på at skabe fredelig sameksistens for de forskellige befolkningsgrupper. Det kan illustreres gennem antallet af muslimer, som beklæder høje regeringsstillinger. Desuden er Indien det eneste land i Sydasien, som har valgt en verdslig og pluralistisk statsmodel. Et sådant valg er et tydeligt udtryk for tolerance for de forskellige befolkningsgrupper. Selvfølgelig drejer det sig her om et meget vigtigt emne, som skal betragtes i forhold til Indiens betydning, ikke blot i Asien, men også i resten af verden. Vi må jo ikke glemme, at Indien er en stormagt, som råder over et stort økonomisk potentiale, og at landet ligeledes er en vigtig handelspartner for EU. Volden havde til formål at destabilisere samfundet og rette et slag mod den indiske økonomi. Det internationale samfund bør lægge større vægt på den tiltagende islamiske fundamentalisme i verden. Det seneste attentat på FN's hovedkvarter i Irak er et dramatisk eksempel herpå. Denne episode understreger endnu en gang den enorme trussel, der udgår fra den stadig tiltagende fundamentalisme. Jeg mener, at EU og Europa-Parlamentet har al mulig grund til fortsat at støtte Indien, som er en retsstat, hvor hinduer og muslimer behandles på lige fod, i bestræbelserne på at sikre respekt for de demokratiske principper.

Nielson
Kommissionen er enig i Parlamentets bekymringer og deler dets opfattelse af alvoren af de terrorbomber, der for nylig er eksploderet i Mumbay. Disse angreb er et bevis på, at terrorismen kan slå til i en hvilken som helst del af verden og få katastrofale konsekvenser. Kommissionen har så stærkt som muligt fordømt de attentater, der forårsagede omfattende tab af liv og mange sårede i Mumbay den 25. august 2003.
Hr. Prodi reagerede øjeblikkelig ved at sende et budskab til den indiske premierminister, hr. Vajpayee. Han fordømte attentatet og kondolerede og forsikrede Indien om EU's støtte i kampen mod terrorisme.
EU og Indien har stået og står side om side i deres kamp mod terrorismen, som det er formuleret i detaljer i den fælles erklæring fra topmødet i Delhi i 2001. Samarbejdet på dette område er en del af vores normale politiske dialog på alle niveauer, og vi har nedsat en arbejdsgruppe, der allerede har holdt fire møder siden maj 2001.
Et stærkt signal fra Europa-Parlamentet er således et velkomment bidrag til EU's solidaritetserklæringer over for Indien. Det vil understrege vores fælles beslutning om at bekæmpe terrorismen, hvor den forekommer, og hvad dens motiver end er.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted efter forhandlingerne i dag.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om situationen i Liberia:
B5-0372/2003 af Andrews for UEN-Gruppen;
B5-0375/2003 af van den Bos og André-Léonard for ELDR-Gruppen;
B5-0380/2003 af Maes, Rod og Isler Béguin for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0382/2003 af van den Berg for PSE-Gruppen;
B5-0385/2003 af Morgantini for GUE/NGL-Gruppen og
B5-0388/2003 af Corrie og Posselt for PPE-DE-Gruppen.
Ford (PSE).
Hr. formand, De Europæiske Socialdemokraters Gruppe glæder sig over fredsaftalen, der blev underskrevet i Accra den 18. august 2003 under forsæde af ECOWAS, det økonomiske fællesskab af vestafrikanske stater. Vi er bekymrede over, at mens dette foregår i hovedstaden, er der stadig problemer i landområderne med rapporter selv i dag om titusinder af mennesker, der flygter ind i Monrovia fra Totota i det centrale Liberia. Det er næppe overraskende med de påstande om massakrer på hundreder og muligvis tusinder af civile, der er foregået i Nimba-provinsen lige siden undertegnelsen af aftalen.
14 års vold og dårligt styre i Liberia har ført til enorme menneskelige lidelser blandt de civile, såvel som grove krænkelser af menneskerettighederne, et sammenbrud af de sociale og økonomiske strukturer, og til at 85 % af befolkningen nu lever under fattigdomsgrænsen.
Ankomsten af den fredsskabende styrke har gjort det muligt for den fredsskabende proces at gå i gang, men der er stadig lang vej tilbage. Vi ser frem til og opfordrer alle parter i aftalen til at gennemføre den med god vilje og etablere en overgangsregering som lovet den 14. oktober 2003. Det vil forhåbentlig føre til frie og retfærdige valg. Vi glæder os over, at Den Europæiske Union til dato har givet støtte til denne proces i et omfang af 15 millioner euro. Vi erkender, at der kan være behov for mere.
Problemet er, at fredsaftalen i øjeblikket holder i Monrovia, men mindre godt udenfor. En del af dette problem er, at der stadig er mangel på tropper på stedet. Der er kun 1.500 ud af de lovede 3.500. Disse tropper er der brug for så snart som muligt.
Vi beder også om, at alle stater i regionen afholder sig fra nogen handling, der kan bidrage til ustabiliteten i Liberia og ved grænserne mellem Guinea, Sierra Leone og Côte d'Ivoire. Vi beder om, at disse nabostater handler forsigtigt.

Khanbhai (PPE-DE).
Hr. formand, korrupte og samvittighedsløse diktatorer fortsætter med at udnytte og forarme mange lande i Afrika. Årtier med international bistand, især fra EU, er blevet ødelagt og tilintetgjort. Som følge heraf er der millioner, der lider under sygdomme, som kunne undgås, eller som bliver lemlæstet og skudt. EU må fordømme disse diktatorer og være parat til at handle omgående. Det gælder i tilfælde som Liberia, hvor ECOWAS og Nigeria har taget initiativet. Jeg håber, EU vil gøre mere end bare at stille de 15 millioner euro til rådighed, som den nu har lovet.
Det glæder mig naturligvis, at EU er involveret, og jeg vil gerne forsikre om, at Parlamentet er opmærksom på de fortsatte problemer i Afrika, for det er europæiske skatteydere, som i sidste instans bliver utålmodige, hvis det ses, at vi ikke gør det nødvendige.
Jeg håber, hr. Nielson vil gøre sit bedste og holde Parlamentet underrettet, for vi må vise, at Liberia kan komme sig og måske blive et forbillede for andre afrikanske lande. Vi må opbygge det på ny og sikre, at der kommer velstand og fred.

Posselt (PPE-DE).
Hr. formand, Vestafrika er et eksempel på, hvor splittet denne region er. På den ene side er de bedste chancer for etableringen af et regionalt marked til stede, og nogle stater har - efter afrikanske forhold - på en god måde forstået at skabe fremskridt i de senere år. På den anden side er der stater - eksempelvis Sierra Leone, men også Liberia - hvor ikke kun staten er havnet i en krise, men hvor enhver statslighed er truet på sin eksistens. Vi skal overveje, hvordan vi vil forholde os over for denne situation. Vi skal være klar over, at Liberia allerede havde en fejl ved fødslen, fordi efterkommerne af de sorte afrikanere, som vendte tilbage fra Amerika, allerede fra starten havde en heftig konflikt med urbefolkningen, og denne stat aldrig er vokset sammen indadtil. 
I dag er der desuden heftige konflikter, organiseret kriminalitet, massive råstofinteresser, og der er fare for, at der til trods for alle de nuværende bestræbelser måske kan opnås en vis periode uden krig, men at der imidlertid ikke tages fat i det egentlige problem, nemlig oprettelsen af et nogenlunde fungerende statsvæsen. Det gøres ikke alene med soldater, hvor vigtige de end er. Vi har her brug for sådan noget som en statsopbygning, en institutionsopbygning, og at der ikke automatisk opstår en stat, kan vi se i Somalia, hvor der overhovedet ikke har været nogen statslighed i 10 år.
Det er en typisk europæisk forestilling, at der altid og overalt skal være en statsorden, men vi har også efter Trediveårskrigen måttet bruge årtier på at opbygge en statsorden igen, som fungerer. Derfor bør vi for det første ikke gå til sagen med arrogance og for det andet med en sund realisme. Først skal vi have stoppet voldshandlingerne, og vi skal have lindret den værste nød. Men derefter startes så en proces, som vil tage årtier, med at opbygge halvvejs fungerende politiske institutioner igen. Det kan ikke lykkes uden vores massive hjælp. Men det kan imidlertid heller ikke lykkes uden befolkningens vilje til selvhjælp. Og det kan ikke lykkes uden støtte fra nabostaterne, uden regionalt samarbejde, uden oprettelsen af et regionalt fællesskab i Vestafrika. Ikke desto mindre er der også to sider af den sag, fordi der ikke er sammenfald mellem statsgrænserne og de etniske grænser. Der er således fare for, at nabohjælp misbruges, som det også er tilfældet i Congo, for at styrke de pågældende folkeslag på den anden side af grænsen indenrigspolitisk og forrykke balancen mellem nationaliteterne.
En sund blanding af hjælp udefra, hjælp til selvhjælp og regionalt samarbejde er den eneste chance for denne kriseramte region for i det mindste på mellemlang sigt at komme på benene igen. 
Nielson
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over fredsaftalen, der er underskrevet af de krigsførende parter, det civile samfund og de politiske partier i landet den 18. august 2003.
Vi er stadig bekymrede over de igangværende kampe. Det er meget vigtigt, at ECOWAS fuldt ud mobiliserer sine fredsskabende styrker for at sikre, at fredsaftalen bliver respekteret på stedet.
Det tal, jeg har fået opgivet med hensyn til, hvor mange soldater der faktisk er kommet, er 2.127. ECOWAS gør, hvad de forventes at gøre. Vi håber, at denne styrkes tilstedeværelse vil muliggøre en genoptagelse af den humanitære bistand og gøre en ende på de forfærdelige grusomheder, der er sket i Liberia, og som særlig har ramt kvinder og børn.
Vi har fået at vide af ECOWAS, at udstationeringen af tropper skulle være afsluttet den 9. september 2003. De har udpeget en særlig repræsentant for Liberia til at føre kontrol med den fredsskabende styrkes opførsel og overvåge gennemførelsen af fredsaftalen.
ECOWAS er ikke i stand til at bære den finansielle byrde ved disse operationer alene, og i forlængelse af forslaget fra Kommissionen har Rådet besluttet at stille 50 millioner euro til rådighed for fredsprocessen generelt i Liberia. Disse penge kommer fra bevillinger til Liberia, som aldrig er blevet udnyttet, for på grund af situationen kunne vi ikke arbejde normalt der. For både Den Syvende og Ottende Europæiske Udviklingsfond var Liberia mere eller mindre ude af cirkulation. Visse ting var mulige, men kun meget lidt.
Omkring 8 millioner euro af de 50 millioner er øremærket til støtte for ECOWAS' fredsskabende operation og til oprettelse af et embede som særlig repræsentant. De øvrige midler bør anvendes til et hjemsendelses- og reintegrationsprogram for de kæmpende, såvel som til opbygning af institutioner og genoprettelse af demokratiske strukturer.
I denne forbindelse glædede det mig at høre hr. Posselts indlæg. Det var kloge ord, der advarede mod den arrogante holdning, der tager det for givet, at det er nok med en hurtig gennemførelse af valg. Det er desværre ikke tilfældet.
Vi må være pragmatiske og igen opdage den praktiske værdi af begrebet styring. Først stabilitet eller fred, så styring, så demokratisering og så reelt demokrati. Vi må være pragmatiske og ikke give efter for fristelsen til at foreskrive alle de rare ting, som vi tager for givet her i vores omgivelser. Vi må vise tillid og være en mere realistisk partner. Liberia har gennemlevet de mest forfærdelige og traumatiske tider.
Vi glæder os også over beslutningen i FN's Sikkerhedsråd om at etablere en stabiliseringsstyrke til Liberia til at overtage ansvaret fra ECOWAS fra den 1. oktober 2003. Bidragene fra Sverige, Nederlandene og Det Forenede Kongerige til den fredsskabende styrke i Liberia er også meget velkomne, og vi ser al mulig grund til at mobilisere, hvad jeg nu ville kalde partnerskabsudholdenhed. Vi har i årenes løb forsøgt at udrette noget meningsfyldt i Liberia, men så længe hr. Taylor var der, var det næsten umuligt. Regionalt er det yderst vigtigt, at vi ikke lader den mulighed, der nu frembyder sig, gå fra os.
Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted efter forhandlingerne i dag.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag om Burma:
B5-0374/2003 af van den Bos og André-Léonard for ELDR-Gruppen;
B5-0378/2003 af McKenna og Isler Béguin for Verts/ALE-Gruppen;
B5-0383/2003 af Barón Crespo m.fl. for PSE-Gruppen
B5-0384/2003 af Eriksson og Bertinotti for GUE/NGL-Gruppen og
B5-0389/2003 af Van Orden m.fl. for PPE-DE-Gruppen.

Van den Bos (ELDR).
I Burma har generaler i årevis sigtet mod deres egen befolkning og holdt oppositionen fængslet. Hvis den nye premierminister, general Khin Nyunt, virkelig mener det alvorligt med køreplanen for demokrati, løslader han øjeblikkeligt Aung San Suu Kyi og hendes kolleger og giver dem en vigtig rolle i denne proces. For nogle dage siden præsenterede han denne køreplan bag lukkede døre, uden mediers og udenlandske diplomaters tilstedeværelse. Planen er formentlig at nedsætte et forfatningskonvent, som skal føre til retfærdige og frie valg. Der blev ikke givet nogen information om, hvordan og hvornår denne plan skulle gennemføres. Jeg kan heller ikke drage nogen anden konklusion, end at militærregimet forsøger at aflede Vestens opmærksomhed, og at det håber at bryde ud af isolationen. Men det må naturligvis ikke ske. Derfor støtter jeg Rådets beslutning om at skærpe sanktionerne. Alle resterende forretningsforbindelser bør fuldstændigt afbrydes. Kommissionen og Rådet bør i samarbejde med FN fortsat opfordre til øjeblikkelig løsladelse af Aung San Suu Kyi og hendes kolleger. I mere end tre måneder har de været ulovligt tilbageholdt. Hun er i mellemtiden gået i sultestrejke. Det internationale samfund skal gøre de burmesiske myndigheder ansvarlige for hendes helbred. Røde Kors skal have adgang til hende. Presset fra de omkringliggende lande i ASEAN skal øges, især fra Kina, Indien og Japan. Heldigvis har også USA udtalt sig i meget stærke vendinger om den nuværende situation og udtrykkeligt givet tilsagn om støtte til Aung San Suu Kyi. Burma er stadig en paria i det internationale samfund. Militærjuntaen synes, at håndhævelse af dens egen magt er vigtigere end det burmesiske folks lidelser. Generalens køreplan mod demokrati har indtil nu kun ført til fængslet. Det drejer sig ikke kun om befrielsen af Aung San Suu Kyi, men også om befrielsen af hele det burmesiske folk.

Ford (PSE).
Hr. formand, jeg har haft to muligheder for at besøge Burma, siden jeg blev medlem af Parlamentet. Ved første lejlighed medbragte jeg et brev fra hr. Hänsch, der underrettede Aung San Suu Kyi om, at hun havde fået Sakharov-prisen for tankefrihed. Khin Nyunt, den nuværende premierminister, spillede en central rolle for at sikre, at jeg ikke fik mulighed for at overbringe dette brev personligt.
Ved den anden lejlighed fik jeg mulighed for at mødes med Aung San Suu Kyi i hemmelighed. Ved den lejlighed kunne mine kolleger og jeg få hendes klare støtte til sanktioner mod militærregimet i Burma. Jeg håber, at Rådet og Kommissionen anerkender, at det er den opfattelse, Den Nationale Liga for Demokrati har.
Den 30. august markerede tre måneders tilbageholdelse i forlængelse af 13 års åbent fængsel for Aung San Suu Kyi og andre medlemmer af Den Nationale Liga for Demokrati. Det Nationale Råd for Fred og Udvikling - det tidligere SLORC - har pint og plaget Burmas befolkning, Den Nationale Liga for Demokrati og Aung San Suu Kyi.
Sidste gang hun fik besøg var i juli. Den 31. august rapporterede USA, at hun var i sultestrejke. Det benægter regimet. Hvis det er tilfældet, er det absolutte minimum, myndighederne kan gøre, at sætte det internationale samfund i stand til selv at overbevise sig om, at hun har det godt.
Hvad angår frie og retfærdige valg, er problemet i Burma ikke frie og retfærdige valg - de fandt sted for 13 år siden - men at militærregeringen ikke er parat til at acceptere det burmesiske folks vilje.
Vi glæder os over, at ASEAN begyndte at involvere sig i denne proces ved sit ministermøde i juni. Vi glæder os over det pres, de lagde på Burma, og noterer os, at det nuværende militærregime har nægtet at give dem mulighed for at mødes med Aung San Suu Kyi.
Vi forlanger, at hun øjeblikkelig afbindes, og at det samme sker med alle politiske fanger, hvilket ville være et væsentligt fremskridt i retning af genindførelse af demokratiet. Vi opfordrer Rådet og Kommissionen til at vise, at de i samarbejde med USA er parat til at hjælpe den nationale forsoningsproces i Burma i gang. I mellemtiden opfordrer vi Rådet til at indføre endnu flere skrappe foranstaltninger rettet mod regimet, dets medlemmer og deres interesser. Der bør indføres smarte sanktioner, som gør ondt på magthaverne. Vi opfordrer Rådet og medlemsstaterne til at anmode FN's Sikkerhedsråd om straks at se på situationen i Burma.

Boudjenah (GUE/NGL).
Det er nu mere end tre måneder siden, Aung San Suu Kyi, som har fået Nobels fredspris og Sakharov-prisen, blev tilbageholdt af juntaen i Burma, som for at sige det ligeud kidnappede hende. FN's udsendinge og repræsentanterne for Røde Kors har ikke haft mulighed for at besøge hende regelmæssigt. I juli sidste år var en delegation fra Røde Kors' internationale komité formodentlig den sidste kontakt, som Aung San Suu Kyi havde til verden udenfor. Siden har ingen set hende.
I dag benægter de burmesiske myndigheder, ligesom diktatoren benægtede den hemmelige tilbageholdelse af den unge kvinde, at hun sultestrejker, som det amerikanske udenrigsministerium offentliggjorde den 31. august. Fængslingen og anholdelsen af tilhængere af Den Nationale Liga for Demokrati i maj vakte med rette mange følelser rundt omkring i verden. USA benyttede lejligheden til at øge de økonomiske sanktioner mod styret i Rangoon.
I dag kan den utvivlsomt demagogiske anvendelse af USA's meddelelse imidlertid ikke skjule, hvor hensynsløst eller hyklerisk det burmesiske styre er, når det lover en officiel køreplan til genopbygning af demokratiet. Denne plan, som omfatter "retfærdige og frie valg og en ny forfatning" indeholder stadig ikke en tidsplan og siger intet om løsladelse af lederen af oppositionen. Den kom efter, at juntaen viste sin manglende vilje til at opfylde folkets demokratiske krav, og det er et dårligt varsel. Resultaterne af valget i 1990, som, lad os ikke glemme det, var en jordskredssejr for Aung San Suu Kyis parti, blev ikke anerkendt af de væbnede styrker.
Sammenslutningen af Stater i Sydøstasien truer nu med at udelukke Burma som medlem. Man havde håbet, at Aung San Suu Kyi ville blive løsladt før det næste topmøde i Bali i oktober. EU bør gøre alt for at tvinge militærjuntaen til at løslade vinderen af nobelprisen. Rådet og Kommissionen bør nu i samarbejde med FN vise, at de er fast besluttet på at gøre noget konkret for demokratiseringen af Burma gennem strenge sanktioner. Det politiske pres skal øges. Burmeserne har brug for al vores solidaritet under en af de grusomste diktatorers styre, og da det er i hænderne på en regeringschef, som har været chef for afdelingerne for militære oplysninger i 40 år. Bekymringen for damen fra Rangoon er ægte. Lad os lytte til oppositionen, som lige har erklæret, at sultestrejken er et varsel om, at de burmesiske generaler langsomt, men sikkert forgifter hende.

Van Orden (PPE-DE).
Hr. formand, i dag har Parlamentet fået forelagt et beslutningsforslag om Burma, der er udarbejdet med støtte fra alle store politiske grupper i Parlamentet og derfor støttes af repræsentanter for alle 15 lande i Den Europæiske Union.
Det er helt klart i sit krav om øjeblikkelig løsladelse af Aung San Suu Kyi. Jeg håber, at dette budskab bliver hørt af det burmesiske regime. Aung San Suu Kyi er symbol på modstanden mod tyranni og personificerer Burmas befolknings håb om frihed. Hun har tilbragt otte af de sidste 13 år under en eller anden form for tilbageholdelse og restriktioner, og den 30. maj 2003 blev hun igen pågrebet og er blevet tilbageholdt næsten uden mulighed for at kunne kommunikere med omverdenen, idet hun i praksis er kidnappet af regimet og tilbageholdt i en kaserne i Ye Mon-distriktet i Rangoon.
For fire dage siden blev det rapporteret, at hun var gået i sultestrejke, og at hendes tilstand var alvorlig. Det Internaionale Røde Kors må straks have adgang til hende for at bidrage til, at der omgående fremskaffes hjælp. I betragtning af Røde Kors' politik om ikke at afsløre de betingelser, hvorunder de fanger, de besøger, bliver tilbageholdt, bør Aung San Suu Kyi også besøges af den italienske ambassadør, hr. Miniero, på vegne af Den Europæiske Union, eller af den britiske ambassadør i Burma, Vicky Bowman.
Det bør blot være begyndelsen på hendes løsladelse og løsladelsen af snesevis af andre medlemmer og organisatorer af Den Nationale Liga for Demokrati, valgte parlamentsmedlemmer, ledende partifunktionærer og studerende, der tilbageholdes efter det voldsomme angreb på oppositionelle elementer den 30. maj 2003. Hvert medlem af Det Nationale Råd for Fred og Udvikling, som styrer Burma, må personligt holdes ansvarlig for Aung San Suu Kyis helbred, sundhed og velbefindende.
De må underrettes om, at man vil indlede aktioner imod dem. General Khin Nyunt, den nyligt udnævnte premierminister, har talt om en køreplan for demokratiet. Lad ham vise, at han mener det alvorligt, hæve vejspærringerne, reagere på vores opfordringer til at løslade Aung San Suu Kyi og andre politiske fanger og anerkende resultatet af valgene i 1990, der gav en jordskredssejr til Den Nationale Liga for Demokrati. For at opmuntre ham hertil, bør der gøres meget mere for at forøge presset på hans militærdiktatur i Burma. Der bør nu gøres noget for at styrke EU's sanktioner, der vil forhindre det burmesiske diktatur i at få den hårde valuta, det bruger til at finansiere sin undertrykkelse.
Som vi har set i andre lande såsom Zimbabwe, virker det stille diplomati ikke. Nabolande fra ASEAN må gøre mere for at tilvejebringe en ændring i Burma. Jeg opfordrer Rådets formandskab og Kommissionen til straks at tage initiativ til at besøge Aung San Suu Kyi, til at få hende sat fri omgående og i tilfælde af, at Det Nationale Råd for Fred og Udvikling ikke reagerer positivt, at formulere nye foranstaltninger, der hurtigt kan træffes mod det burmesiske regime.

Mann, Thomas (PPE-DE).
Hr. formand, hvad medfører Parlamentets uopsættelige forhandlinger og menneskerettighedsresolutioner? I Burmas tilfælde meget lidt. I juni krævede vi en hurtig overgang til demokrati og øjeblikkelig løsladelse af San Suu Kyi, som var fængslet på et dengang hemmeligt sted. Siden 1988 har hun kæmpet for mere demokrati, og hun modtog Europa-Parlamentets Sakharov-pris i 1990 og Nobels fredspris i 1991. Det var dog muligt for repræsentanter fra Den Internationale Røde Kors Komité at besøge hende, hvilket også var en følge af pres fra vores side. 
En hurtig demokratisering er imidlertid ikke i sigte. Den nye burmesiske premierminister, general Khin Nyunt, søsatte ganske vist en køreplan for frie og hemmelige valg den 30. august, men der mangler konkrete datoer. Mine kolleger har ret i, at løfter om demokrati, f.eks. indkaldelse af forfatningskonventet, kan man ikke bruge til så meget, når alle vigtige spørgsmål afgøres af militæret, og det har han overhovedet ingen indflydelse på. Aung San Suu Kyi har sultestrejket siden den 31. august for indtrængende at protestere mod sin fængsling.
Lad os også droppe de halve løsninger! Det visaforbud, som EU har udstedt, og indefrysningen af burmeseres formuer i udlandet, som kan relateres til regimet, er langtfra nok. Som et værdifællesskab, der gør overholdelsen af demokrati og menneskerettigheder til det øverste princip, skal EU vise standhaftighed over for juntaen i Rangoon. Aung San Suu Kyi og hendes tilhængere skal omsider løslades fra fængslet. Resultatet af de frie valg i 1990 skal anerkendes, og magten skal overgives til de demokratiske kræfter. Og køreplanen skal gennemføres. Ganske vist under internationalt opsyn. Jeg opfordrer Dem, hr. Nielson, til at gå i brechen for, at foranstaltningerne endelig bliver skærpet, og at der indføres yderligere sanktioner! Hertil hører efter min mening også et importstop for varer fra Burma og boykot af rejser til Burma. Måske er det et sprog, man vil forstå.
Sandbæk (EDD).
Hr. formand, da vi alle er dybt bekymrede for Aung San Suu Kyis personlige sikkerhed, må vi huske hendes egne ord: "investment that only goes to enrich an already wealthy elite bent on monopolising both economic and political power cannot contribute towards egality and justice, the foundation stones for a sound democracy" (investeringer, der kun gør en allerede rig elite, som vil monopolisere både den økonomiske og politiske magt, endnu rigere, kan ikke bidrage til ligeret og retfærdighed, hvilket udgør grundvolden for et sundt demokrati).
Meddelelsen fra Det Nationale Råd for Fred og Udvikling om, at det nationale konvent skal åbnes igen, hvilket ville føre til frie og retfærdige valg, må modtages med forsigtighed. I de 15 år, dette regime har styret Burma, er der ikke sket en eneste demokratisk reform. Faktisk er menneskerettighedssituationen i Burma blevet værre.
Der må komme et klart budskab fra Den Europæiske Union om, at der vil blive udøvet et nådesløst pres på det burmesiske regime. Aung San Suu Kyi og de andre politiske fanger må straks frigives. Vi bør være parate til at styrke vores sanktioner for at opmuntre Det Nationale Råd for Fred og Udvikling til at løsne grebet om magten og fuldt ud respektere resultaterne af det sidste valg. Eksporten af olie, gas, ædelsten, mineraler og tømmer, som leverer hovedparten af regimets indtægter, bør rammes. Og ligeledes bør man nægte visa og indefryse værdier. Diktatorer og deres regimer og familier bør ikke have lov til at forlade deres land for at skaffe sig nye værdier i udlandet.
Ud over at forøge sanktionerne mod regimet er det afgørende, at EU forsøger at sikre samarbejde og støtte fra de asiatiske lande, i særdeleshed Burmas nabolande. Det er nødvendigt med internationalt pres for at tvinge regimet til at reagere positivt.
Nu hvor det meddeles, at Aung San Suu Kyi er i sultestrejke, bør EU straks intensivere sine aktioner for at sikre hendes løsladelse og løsladelse af de andre tilbageholdte medlemmer af Den Nationale Liga for Demokrati og støtte demokratiske forandringer i Burma. Vi bør benytte vores frihed til at fremme deres.

Nicholson (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at sige, at jeg støtter, hvad hr. Van Orden har sagt. Han har formuleret problemet udmærket. Der er klart et meget alvorligt problem, og Aung San Suu Kyi bør straks løslades. Det er uacceptabelt, at en delegation fra Parlamentet ikke får - og er blevet nægtet - tilladelse til at besøge hende.
Der er et stort behov for, at de andre stater i regionen udøver det størst mulige pres for øjeblikkelig løsladelse af hende, og for at sikre, at der samtidig hermed holdes frie valg. Jeg må spørge, hvor længe Den Europæiske Union og De Forenede Nationer vil trække tingene i langdrag, før de forøger presset for en hurtig løsladelse af de fængslede. Der er et skrigende behov for øjeblikkelig handling. Det er let at bruge ord, men det, vi nu har brug for, er, at køreplanen gennemføres.

Nielson
Hr. formand, Kommissionen er dybt bekymrede over rapporterne om, at Aung San Suu Kyi, lederen af Den Nationale Liga for Demokrati, måske er i sultestrejke.
En udtalelse fra Udenrigsministeriet i Rangoon afviser disse oplysninger som "grundløse". Men andre kilder tyder på, at lederen af bevægelsen for demokrati faktisk er i sultestrejke. Derfor er det af største vigtighed, at et uafhængigt organ får mulighed for straks at besøge Aung San Suu Kyi.
Tilbageholdelsen af Aung San Suu Kyi er helt uacceptabel. Regimets argument om, at denne tilbageholdelse af hende var "midlertidig" og "tjente til beskyttelse", savner enhver troværdighed.
EU har gentagne gange forlangt øjeblikkelig og betingelsesløs frigivelse af Aung San Suu Kyi og andre ledende repræsentanter for Den Burmesiske Nationale Liga for Demokrati, og det vil vi fortsætte med at gøre. Juntaen må forstå, at løsladelse af hende vil tjene regimets interesser, da det har erklæret sit ønske om at gå videre i processen mod national forsoning.
EU har erklæret sig parat til aktivt at støtte den nationale forsoningsproces i Burma/Myanmar. Men så længe Aung San Suu Kyi og andre aktivister fra Den Nationale Liga for Demokrati forbliver i fængsel, er de grundlæggende betingelser for denne proces ikke til stede.
Enhver seriøs plan om at tilvejebringe politiske forandringer i Burma må inkorporere en tidsramme, der giver et klart perspektiv for processen med national forsoning. Vi er helt enige med de ærede medlemmer fra Parlamentet i, at denne proces også vil behøve støtte fra det internationale samfund. I denne forbindelse vil vi gerne gentage vores støtte til de bestræbelser, som FN's særlige udsending, ambassadør Razali, har gjort sig.
Det er på høje tid, at regimet i Rangoon gør noget. Hvis den nye regering under premierminister Khin Nyunt virkelig har til hensigt at arbejde hen imod demokrati og politiske reformer, vil det første skridt være at løslade Aung San Suu Kyi nu og øjeblikkelig at indlede en dialog med de forskellige berørte parter.

Formanden.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er afstemningen.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning, fordi jeg mener, at vi som et redskab til at øge effektivitet, gennemsigtighed og sammenhæng i bistandsbevillingerne bør bestræbe os på at give alle udviklingslandene mulighed for at allokere den modtagne bistand, som de finder bedst, for så vidt de opfylder krav om gennemsigtighed, adækvans og proportionalitet. Da der jo ikke foreligger endelige konklusioner om virkningerne heraf, er der først og fremmest tale om en tillidserklæring, hvad angår modtagerlandenes ansvarlighed.
Denne fremgangsmåde vil tillade, at disse lande, hvis de ønsker det, kan lægge op til konkurrence mellem leverandører af varer og tjenesteydelser og derved om muligt nedbringe de ekstraomkostninger eller den risiko for korruption, der ligger i bundet bistand.
Trods denne principielle holdning tilråder jeg, at fremgangsmåden anvendes forsigtigt, gradvist og i faser, da man måske kan afstedkomme, at nogle stater, der ellers er beredt til at yde bistand til udviklingslandene, vil være tilbageholdende dermed, fordi de ikke kan gøre det uden modydelser.
Jeg antager, at visse regeringers og offentlige administrationers uklare natur vil betyde, at den korruption, som man søger at undgå med den foreslåede afbinding, finder andre veje. Jeg anbefaler derfor, EU overvåger og nøje følger op på afbindingens praktiske gennemførelse, grundigt vurderer dens hensigtsmæssighed og forebygger eventuel misbrug.

Ribeiro e Castro (UEN)
Jeg har stemt for denne betænkning, fordi jeg mener, at det er vigtigt at bibeholde præferenceadgangen for AVS-landenes bananer til EU's markeder, og at disse landes økonomiske afhængighed af indtægterne fra disse frugter bør mindskes i kraft af mere differentierede afgrøder.
Jeg bemærker og deler ordførerens bekymringer for miljøet, men jeg vil dog foreslå, at støtten til de "ikke-miljøvenlige" bedrifter fjernes gradvist og med omtanke. Jeg er enig i hans opfordring til Kommissionen om særlig at imødekomme de landes behov, der som Kap Verde ikke engang udnytter de midler, som de har ret til, og bananproducenterne i medlemsstaterne, der fortsat bør modtage støtte.

Bordes (GUE/NGL)
Der er to grunde til, at vi afholdt os fra at stemme. For det første går beskyttelsen i form af begreber som "beskytte AVS-bananer" eller "leverandørlandene" i virkeligheden til den kapital, der er investeret i denne sektor, ofte gennem store koncerner i Storbritannien eller moderlandet Frankrig. Der er derimod intet, der beskytter de egentlige producenter, som er bananarbejderne, mod lave lønninger, der påtvinges dem under konkurrencepåskud, eller mod afskedigelser, som både vinderne og taberne af handelskrigen foretager.
For det andet er formålet med denne afstemning i sidste ende at få os til at tage parti for den ene eller anden aktør i den globale konkurrence i denne sektor. Vi nægter at støtte en af lejrene i denne rivalisering, hvor vinderen hverken bliver et af de multinationale selskaber og bestemt ikke arbejderne i denne sektor eller forbrugerne eller skatteyderne.

Formanden.
Jeg erklærer Europa-Parlamentets session for afbrudt.

Van Orden (PPE-DE)
Delegationen fra det britiske konservative parti støtter fuldt ud veldefinerede menneskerettigheder, og den bifaldt meget af indholdet i betænkningen - i særdeleshed kravet om en mere effektiv og vedholdende indsats over for lande som f.eks. Zimbabwe. Vi undlod imidlertid at stemme på grund af udeladelser og mange nyttesløse elementer som f.eks.:
i betænkningen (bortset fra i begrundelsen) står der ikke noget om behovet for god forvaltningspraksis eller om det faktum, at korrumperede regeringer i sammenbrudte stater ofte er den primære kilde til menneskerettighedskrænkelser.
vi går stærkt ind for at forbyde den frygtelige udnyttelse af børn som børnesoldater, men vi kan ikke støtte et forbud mod hvervelse af soldater under 18 år i vores egne lande (punkt 183);
mange af vores medlemmer støtter dødsstraf under visse omstændigheder, og under alle omstændigheder er det et samvittighedsspørgsmål (punkt 164-170);
vi er ikke enige i kritikken af USA's politik over for Den Internationale Straffedomstol, og vi deler heller ikke begejstringen for denne domstol, der let kan blive til et politisk instrument, der gør vores eget regerings- og militærpersonale sårbart over for skadelige handlinger, og hvis jurisdiktion i forhold til virkelige menneskerettighedskrænkere såsom terrorister er uklar (punkt 155-160).
(Indlægget forkortet i henhold til forretningsordenens artikel 137, stk. 1)
