Stamceller fra navlestrengsblod (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om stamceller fra navlestrengsblod.
John Dalli
Hr. formand, mine damer og herrer! De videnskabelige fremskridt i de seneste årtier har medvirket til en stigning i anvendelsen af stamceller fra navlestrengsblod til medicinske formål. Anvendelse af disse celler har ført til positive resultater ved behandling af patienter med blodsygdomme såsom leukæmi.
Stamceller fra navlestrengsblod kan i fremtiden muligvis anvendes til at behandle andre lidelser, navnlig genetiske sygdomme. På tilsvarende måde ser potentialet for stamceller fra voksne også lovende ud. Forskningen mangler dog stadig at give bevis for disse potentielle fordele for begge former for stamceller. Transplantation af stoffer af human oprindelse, herunder celler, rummer risici for sygdomsoverførsel, og der findes derfor et europæisk lovgrundlag for at sikre kvaliteten og sikkerheden af humane væv og celler i hele EU.
Lad mig slå helt fast, at medlemsstaterne alene træffer afgørelse om, hvorvidt og hvordan man vil gøre brug af stamceller fra navlestrengsblod. Det ligger uden for EU's kompetence at harmonisere anvendelsen celler. I direktivet om væv og celler nævnes det udtrykkelig, at EU ikke skal blande sig i nationale afgørelser vedrørende anvendelse eller ikkeanvendelse af særlige typer af humane celler. Hvis en medlemsstat beslutter at anvende celler fra navlestrengsblod, skal man imidlertid opfylde direktivets krav om kvalitet og sikkerhed, beskytte folkesundheden og garantere, at de grundlæggende rettigheder overholdes.
Jeg er enig i, at det er vigtigt at give borgerne korrekte og objektive oplysninger om fordelene og begrænsningerne ved at anvende stamceller fra navlestrengsblod. Men igen hører det under medlemsstaternes kompetence at give sådanne oplysninger. Kommissionen opmuntrer medlemsstaterne til at træffe de pågældende foranstaltninger, og nogle har rent faktisk også allerede gjort det.
Endelig kan jeg berolige med, at Kommissionen løbende holder øje med, hvordan direktivet om væv og celler bliver gennemført. Faktisk vedtog Kommissionen en meddelelse om anvendelse af direktivet, der blev sendt til Parlamentet i januar 2010.
Peter Liese
Hr. formand! Det er godt at se, at kommissæren selv i denne sene aftentime tager sig tid til at være med i forhandlingerne her i Parlamentet om dette vigtige spørgsmål. Stamcelleforskning giver store muligheder for patienter, som vi i øjeblikket ikke kan give tilstrækkelig hjælp. Meget befinder sig på dette område stadig på grundforskningsniveau og er stadig usikkert, men der er alligevel over 70 sygdomme, hvor man på en eller anden måde kan give hjælp til de pågældende patienter ved hjælp af stamceller fra voksne og celler fra navlestrengsblod.
Celler fra navlestrengsblod anvendes på nuværende tidspunkt overvejende til allogene transplantationer, dvs. navlestrengsblodet kan anvendes til at hjælpe børn - fra hvem blodet ikke kommer - med lidelser såsom leukæmi. Der findes dog også autologe terapiteknikker, hvor det barn, hvorfra navlestrengsblodet stammer, allerede kan få gavn af dette i dag på nogle få snævert afgrænsede områder. Jeg er derfor af den opfattelse, at politikken skal indrettes på en sådan måde, at der inden for vores kompetenceområder frem for alt ydes støtte til offentlige navlestrengsblodbanker. Vi kan opfordre til det, men vi kan ikke diktere det. Når det så er sagt, skal vi heller ikke forbyde autolog behandling og de pågældende tiltag. I sidste ende skal forældrene selv bestemme dette, men den statslige politik skal være at informere dem om chancer og risici.
Vi har brug for klare standarder for kvalitet og sikkerhed. Vi skal hele tiden være på vagt med hensyn til, at der ikke tilbydes celler, som på grund af manglende overholdelse af kvalitets- og sikkerhedsstandarder ikke længere kan bruges på brugstidspunktet. Vi skal opprioritere forskningen på dette område, da det viser sig, at denne slags forskning er noget meget patientnært. Desuden skal vi sikre, at forældre er i stand til at beslutte, at navlestrengsblodet ikke blot skal smides ud, da det muligvis kan blive værdifuldt i fremtiden for andre børn eller endda for deres eget barn. Vi skal indrette os efter forholdene - og som sagt inden for vores kompetenceområder - men der er meget på dette område, som vi allerede kan gøre.
Frédérique Ries
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Jeg vil også gerne sige tak til mine medspørgere og især til hr. Liese, der lige havde ordet, og hr. Peterle, for dette meget tilfredsstillende udspil om donation af navlestrengsblod - altså en donation af liv - hvilket er en teknik, som har givet mulighed for, at der i løbet af de sidste 20 år er sket usædvanlige og betydelige medicinske fremskridt takket være transplantation af de talrige beholdninger af stamceller. De anvendes i dag ved behandling af mere end 80 sygdomme og især forskellige former for kræft - hjernekræft, blodkræft, leukæmi og lymfom - anæmi, autoimmune sygdomme samt visse sjældne sygdomme. Og listen bliver ved med at vokse.
På trods heraf bliver kun 1 % af dette navlestrengsblod, der rummer så mange muligheder og løfterige perspektiver, gemt i Europa, dvs. blod fra 1 % ud af mere end 15 mio. fødsler om året. Desuden er der enorme forskelle fra land til land: 7 000 registrerede donationer i Belgien og 7 000 i Frankrig, selv om befolkningstallet dér er seks gange højere end i nabolandet mod nord.
Vi opfordrer derfor til, at Kommissionen naturligvis sammen med de 27 medlemsstater - sådan som kommissæren nævnte - iværksætter en oplysningskampagne rettet mod vordende forældre, således at disse donationer bliver en realitet, om ikke en nødvendighed. Velinformerede mødre i Europa vil helt klart gerne give liv to gange.
Jeg og vi mener derfor, at det ud over ensartet gennemførelse af direktivet fra 2004 om kvaliteten og sikkerheden ved donation m.v. af væv og celler, hvilket allerede er blevet nævnt, og som er emnet for vores andet spørgsmål, er særdeles vigtigt, at Europa kraftigt opfordrer medlemsstaterne til at forenkle deres procedurer og systemer til godkendelse af fødeklinikker. Antallet af fødeklinikker, der er godkendt til at opbevare navlestrengsblod, er stadig alt for lavt, hvilket tallene beviser. Vi kan ikke længere lade den lidenskabelige debat - som vi ikke er her for at få afklaret - og polemik i forbindelse med formålet med og anvendelsen af dette blod - det være sig om det ender i offentlige eller private blodbanker - reelt afskære os fra at tale om denne teknik, og det er opfordringen fra professor Eliane Gluckman, der har viet hele sin karriere til at gøre donation af navlestrengsblod til en donation af liv.
Margrete Auken
Hr. formand! Jeg er også naturligvis på linje med, hvad der er blevet sagt om betydningen af, at vi får opbygget disse cellebanker med navlestrengsblod til både forskning og behandling. Disse stamceller er lette at få fat i, hvis man indstiller sig på det, og jeg personligt mener ikke engang, at man skal behandle det som et transplantationsspørgsmål. Jeg mener i og for sig, at man ganske simpelt kan tage det, og at forældrene så kan modsætte sig dette, men ikke behøver at give samtykke. Jeg synes, at det aspekt er mindre væsentligt.
Derimod synes jeg, at det er vigtigt, at vi - ud over de sikkerhedsforanstaltninger, som bl.a. Peter Liese gjorde opmærksom på - husker, at vi endnu ikke ved ret meget om udviklingsmulighederne på dette felt. Derfor er det vigtigt, at vi har disse banker. Jeg mener først og fremmest, at bankerne naturligvis bør være offentlige, da det er noget, man skal kunne bruge til hinanden. Det vil være langt det største anvendelsesområde, at man bruger det til behandling af andre mennesker. Men det er også vigtigt, at vi gør opmærksom på, at der ligger fælder her. Vi har set eksempler på, at man prøver at få forældre til at betale for en slags sikkerhed for deres barn, sådan at de kan få en "reservedel" til barnet sat i banken og på den måde kommer til at betale unødigt.
Det er ganske sjældent, at man kommer til at skulle få sit eget barn behandlet på denne måde, og jeg mener bestemt, at motivet for at få dette bygget op først og fremmest skal være almindelig forskning og almindelig behandling. Det skal være den åbning, vi satser på. Ja, jeg føler lidt, at man kan komme til næsten at narre forældrene, hvis man tror, at de kan komme til at investere meget i deres eget barns sikkerhed. De skal investere navlestrengsblod i den fælles sikkerhed, og jeg håber meget, at vi får større tilgængelighed. Det er en skam, at et så stort et materiale, som vi har i øjeblikket, bare går til spilde, fordi der er for lidt opmærksomhed omkring det.
Marisa Matias
Hr. formand, hr. kommissær! Jeg vil også gerne sige, at jeg mener, at dette spørgsmål er alt for vigtigt til, at vi kan blive ved med at leve på den løgn, som vi har levet på her i Europa. Det er en løgn eller et falsk løfte, eller hvad man nu måtte ønske at kalde det, idet vi fortsætter med at handle, især vedrørende indsamling af stamceller fra navlestrengsblod, ud fra misvisende oplysninger.
Som vi udmærket ved, og som det allerede er blevet nævnt, når indsamlingen af stamceller fra navlestrengsblod i Europa knap nok op på 1 %. Vi ved imidlertid også, at potentialet ved behandling af sygdomme kan være uendelig stort - sygdomme som f.eks. de allerede nævnte: kræft, Alzheimers og sjældne sygdomme. Mulighederne er enorme.
Men det, vi har ladet ske, er, at der er blevet etableret en række private cellebanker, og forældre har fået at vide, at de kan få opbevaret deres nyfødte børns celler, og disse celler kan derefter om nødvendigt anvendes til kommende behandling af de pågældende børn.
Vi skal efter min mening udvise langt større ansvar end dette, da sandsynligheden for, at dette vil ske, jo er meget ringe. Dette falske løfte, der bliver solgt til forældrene, koster dem penge. F.eks. koster dette falske løfte i Portugal tre og en halv gang så meget som den månedlige minimumsløn.
Løsningen er altså tydeligvis at etablere offentlige stamcellebanker, da det kun er med offentlige banker, at vi kan garantere lige anvendelse, lige adgang, effektiv medicinsk behandling og mere forskning, der er lige adgang til for alle, og ikke bare behandle stamceller som en slags råvare eller et forretningsområde, der vokser, men som kun er for en lille privilegeret gruppe.
Jeg synes derfor, at solidaritet, sund fornuft og saglige oplysninger, når alt kommer til alt, ikke er noget, der kan klassificeres som et ekstra krav. Vi har ikke beføjelse til at pålægge nogen dette, men vi har beføjelse til at fremme dette. Det ligger inden for vores kompetence, og jeg mener, at vi skal gøre det i ligestillingens navn.
Alojz Peterle
(SL) Hr. formand! Det glæder mig, at kommissæren skænker vores spørgsmål opmærksomhed. Det, vi gør sammen, er efter min mening, at vi opnår nærhed eller større borgernærhed.
Jeg var en gang ordfører i forbindelse med godkendelsen af brintdrevne motorkøretøjer, og jeg mener, at vi skal skænke stamceller fra navlestrengsblod mindst lige så stor opmærksomhed. Faktisk nævnte kommisæren jo selv, at han helt klart var imponeret, da det er et område, der vækker begejstring, ikke bare hos de syge eller hos forældre, men også hos forskere, som finder frem til et stadig større antal anvendelsesmuligheder.
Det, kommissæren sagde omkring, at Kommissionen skal opfordre medlemsstaterne til at træffe nogle foranstaltninger desangående, er særdeles vigtigt. Det ser virkelig ud til, at det, vi i vid udstrækning betragter som affald i dag, senere kan gå hen og blive en kilde til vores eller andres sundhed.
Jeg mener i den forbindelse, at vi har brug for en strategi. Vi er nødt til at vide, hvad vi opfordrer til, hvilke oplysninger, vi giver til forældre og andre mennesker, og naturligvis hvilken forskning, vi udfører. Jeg er overbevist om, at vi her har alle tiders mulighed for at bevise over for folk, at vi er på deres side, og at vi bakker op om den rette vej fremad.
Antonio Cancian
(IT) Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! Selv om vi forhandler om dette i en sen aftentime, mener jeg, at der her er tale om en vigtig drøftelse, som man bør sætte stor pris på, fordi den terapeutiske anvendelse af stamceller fra navlestrenge bør opretholdes, ligesom man på ethvert plan - og så meget desto mere på europæisk plan - skal opfordre til og fremme initiativer og oplysningskampagner om at gøre muligheden for at donere stamceller mere udbredt.
Kommissæren hævdede lige, at alt dette ikke ligger inden for EU's kompetenceområde. Men kunne man med gennemførelsen af direktiv 2004/23/EF ikke fastsætte standarder for kvaliteten og sikkerheden ved donation, testning, opbevaring og distribution af selvsamme celler?
Det er under alle omstændigheder nødvendigt at sikre, at de forskelligartede nationale love finder anvendelse på en konsekvent måde i alle de forskellige EU-lande for at garantere, at alle europæiske patienter og forældre har de samme rettigheder og er underkastet identiske regler.
Det er især vigtigt, at navlestrengsblod opbevares i offentlige banker på nationalt og europæisk plan, således at det på en effektiv måde kan gives til alle de patienter, der virkelig har behov for det, hvormed man kan hindre dødsfald og forsøge at sikre de samme rettigheder for alle.
Seán Kelly
(EN) Hr. formand! Ved det seneste valg i Irland var forskning i stamceller fra embryoner et enormt kontroversielt emne. Denne gang tales der dårlig nok om lægevidenskab i valgkampen. Økonomien er selvsagt et helt centralt punkt, men det lægevidenskabelige område har også udviklet sig. Vi er meget heldige med den kvalitetsprægede medicinske forskning, vi har i de forskellige institutioner i hele EU, og også med lægernes kvalitet.
Stamceller fra navlestrengsblod er et eksempel på, hvor der er sket fremskridt. Det er blevet nævnt, at denne forskning vil kunne være til hjælp ved behandling af 70 til 80 sygdomme. Det er noget, som vi skal fremme, og det er derfor vigtigt, at der bliver givet adgang til denne type forskning og facilitet - naturligvis med nogle etiske begrænsninger. Som kommissæren påpegede, kommer meget af dette til at afhænge af medlemsstaterne selv, både for så vidt især anvendelse og også opfølgning til sin tid angår.
Nicole Sinclaire
(EN) Hr. formand! Som mange af mine kolleger allerede har bemærket, er dette en utrolig vigtig forhandling og en problemstilling, der skal drøftes ikke bare her i Parlamentet i EU, men på en så vidtgående måde som muligt. Det er en problemstilling, hvor jeg selv skal have valgt side. Jeg bliver ved med at svinge frem og tilbage. På den ene side er der min katolske opvækst, og på den anden side er der den moderne videnskab og de fordele, det måtte indebære.
Når det så er sagt, vil jeg vistnok for første gang gerne rose en kommissær. Det, han sagde, var fuldkommen rigtigt, nemlig at det fortsat skal være op til medlemsstaterne. De kulturelle og religiøse forskelle i EU skal respekteres, og denne sag skal under ingen omstændigheder tages væk fra medlemsstaterne.
Miroslav Mikolášik
(SK) Hr. formand! Jeg vil gerne sige noget om spørgsmålet om indsamling og opbevaring af navlestrengsblod, der er den vigtigste kilde til stamceller. Via indsamling af det navlestrengsblod ved fødslen, man førhen plejede at kassere med moderkagen, kan man skaffe sig en væsentlig kilde til udifferentierede stamceller uden at genere moderen eller barnet, og disse celler kan moduleres og anvendes med held på et hvilket som helst tidspunkt i fremtiden til behandling af leukæmi og mindst 70 andre lidelser. Jeg vil gerne spørge om, hvorfor vi i Europa indsamler mindre end 1 % af stamcellerne ved fødslen, og jeg er naturligvis enig med kommissæren, der siger, at det hovedsagelig er op til medlemsstaterne at fastsætte bestemmelser om dette, selv om Kommissionen sammen med medlemsstaterne helt sikkert kan være med til at forbedre formidlingen af information til forældre om fordelene ved stamceller i lyset af udviklingen inden for stamcelleterapi og regenerativ medicin. Jeg siger dette som tidligere ordfører for direktivet om avancerede terapier.
Brian Crowley
(EN) Hr. formand! Jeg vil også gerne sige tak til kommissæren for hans bidrag til denne forhandling.
I kraft af de betænkeligheder, der er blevet fremført, kunne det dog måske være en løsning, at det nationale register over blodbanker blev anvendt som den registrerende myndighed, den ressource, hvor man opbevarer stamceller fra navlestrengsblod med henblik på fremtidig anvendelse. Man ville dermed komme ud over nogle af de problemer og vanskeligheder, som nogle af mine kolleger allerede har nævnt, for så vidt angår udgifterne til opbevaring.
Samtidig med det har vi i forvejen et system i de eksisterende nationale blodbanker, som kan regulere og kontrollere kvaliteten af disse beholdninger. Det kunne være en god måde, hvorpå man kan få løst nogle af problemerne. Jeg mener i lighed med mange kolleger, at anvendelse af stamceller har et enormt potentiale for den fremtidige sygdomsbehandling.
Vi skal dog også være varsomme med at give falske forhåbninger, for vi har ikke bare med stamceller, men også med bioteknologi på andre områder, alt for ofte hørt om mennesker, man giver falske forhåbninger. Vi har brug for centrale videnskabelige tal og central videnskabelig forskning for at sikre, at man rent faktisk kan levere de resultater, som man hævder at kunne.
John Dalli
Hr. formand! Det er tydeligt, at der generelt sættes stor pris på de fremskridt, der er blevet gjort vedrørende anvendelse af stamceller til terapeutiske formål. Vi er enige i, at man skal tilskynde til dette.
De problemstillinger, der nævnes af parlamentsmedlemmerne, drejer sig for det første om information og for det andet om opbevaring.
For så vidt angår information, er det vigtigt - sådan som vi alle er enige om - at give korrekte og objektive oplysninger til forældre og til den brede befolkning om fordelene og begrænsningerne ved anvendelse af stamceller, herunder stamceller fra navlestrengsblod. Det ligger inden for medlemsstaternes kompetence at give disse oplysninger, og medlemsstaterne har nogle gange forskellige holdninger og politik vedrørende fordelene og begrænsningerne ved samt anvendelsen af stamceller. Mange medlemsstater fører allerede oplysningskampagner og foretager andre oplysningsaktiviteter. Kommissionen opfordrer medlemsstaterne til at iværksætte sådanne aktiviteter.
For så vidt angår opbevaring, ved vi, at private virksomheder allerede tilbyder forældre at opbevare celler fra navlestrengsblod. Adskillige medlemsstater har dog etableret offentlige navlestrengsblodbanker på baggrund af altruistiske og frivillige donationer af navlestrengsblod.
EU-lovgivningen om væv og celler indeholder bestemmelser for alle vævscentre, uanset om de er offentlige eller private. Den indeholder nærmere bestemmelser om frivillig og vederlagsfri donation, anonymitet, donors altruisme og solidaritet mellem donor og recipient. I 2004 anbefalede Den Europæiske Gruppe vedrørende Etik at opbevare navlestrengsblod i offentlige banker for at sikre solidaritetsbaseret adgang for trængende patienter.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (forretningsordenens artikel 149)
Elena Oana Antonescu
Værdien af det globale marked for stamceller fra navlestrengsblod var ca. 3,34 mia. EUR i 2010. Prognoser med udgangspunkt i en årlig stigningstakt på omtrent 27 % i de kommende år viser, at dette tal vil komme op på 11 mia. EUR inden udgangen af 2015. I en tid, hvor stamceller tilsyneladende er det nye "eldorado" inden for medicinsk forskning, har mange forskere travlt med at komme over i dette nicheområde, uden at man sikrer sig, at de opfylder alle de kvalitets- og sikkerhedsstandarder, der er nødvendige i forbindelse med disse fremgangsmåder. Kommissionen skal efter min mening intensivere sin indsats med hensyn til at informere patienter og medicinsk personale om fordelene ved at udtage stamceller fra navlestrengsblod. Den skal dog også gøre en særlig indsats for at sikre, at minimumsstandarderne for kvaliteten og sikkerheden ved donering, udtagning, testning, behandling, præservering, opbevaring og distribution af humane væv og celler overholdes og vil blive overholdt i alle medlemsstater.
Anna Záborská
Kommissær Dalli har fortalt os om Kommissionens meget forsigtige holdning vedrørende forskning i stamceller fra navlestrengsblod. Det er næppe overraskende. Kommissionen foreslog og fik i det syvende rammeprogram vedtaget en enorm støttepakke til den omstridte forskning i stamceller og er bange for at indrømme, at denne forskning ikke levede op til forventningerne. Desuden er det nu klart, at forskningen i stamceller fra ufødte børn ikke gav noget resultat, der var nær så godt som resultaterne af forskningen i celler fra navlestrengsblod. Indtil for nylig blev dette blod betragtet som biologisk affald. I lyset af de seneste rapporter om vellykkede eksperimenter og endda behandlinger under anvendelse af stamceller fra navlestrengsblod hvordan kan Kommissionen så forsvare den moralsk forkastelige anvendelse af humane embryoner til forskningsformål? Og hvorfor har kommissær Dalli i dag ikke fremlagt en konkret plan på Kommissionens vegne om at øge procentdelen af navlestrengsblod, der indsamles ved fødslen, i stedet for en meningsløs udtalelse? Jeg håber, det er fordi hans personale stadig arbejder hårdt på en sådan plan. Jeg går ud fra, at Kommissionen vil foreslå en ordning i planen, der vil fritage forældrene for den byrde at skulle betale for indsamlingen og den efterfølgende opbevaring af navlestrengsblod. Jeg forventer også, at planen omfatter en revurdering af prioriteringerne vedrørende stamcelleforskning.
