Erklæring fra formanden
Formanden
Mine damer og herrer! Formandskonferencen har anmodet mig om at fremsætte en erklæring om begivenhederne i Mellemøsten. Forhandlingen finder sted onsdag eftermiddag under tilstedeværelse af Rådets formand for udenrigsministrene, den tjekkiske udenrigsminister Schwarzenberg. Jeg nævner dette, fordi det ikke fremgik tydeligt. Vi har ydet en stor indsats for, at han kunne deltage, og han er særdeles villig til at deltage, selv om han er nødt til at rejse til Sydafrika samme dag. Så selv om det er for et begrænset tidsrum, vil jeg gerne benytte lejligheden til dybt at takke det tjekkiske formandskab for dette.
Mens vi holder et plenarmøde i dag ved årets begyndelse, er der igen mennesker, som dør i Mellemøsten.
Personligt, og jeg er sikker på, at det gælder for os alle, har jeg en smertelig fornemmelse af et déjà vu, når jeg ser billederne i fjernsynet.
På vegne af Parlamentet vil jeg gerne udtrykke min dybeste beklagelse over optrapningen af Gazakonflikten mellem Israel og Hamas.
Jeg siger kategorisk: Vi kan ikke acceptere, at mennesker lider, at volden fortsættes, og at FN's medarbejdere kommer under beskydning. Hvor længe skal denne voldsspiral fortsætte, inden fornuft og besindelse får overtaget?
Volden må straks ophøre på begge sider. Hamas' affyring af raketter mod israelske byer er fuldstændigt uacceptabel og må fordømmes på det kraftigste, og vi må ikke glemme, at det var Hamas, der afbrød våbenstilstanden. Proportionaliteten af de midler, der anvendes som svar, må dog ikke tilsidesættes.
Alle mennesker i Mellemøsten er lige meget værd. En stats umistelige ret til at beskytte sig selv berettiger ikke til voldelige aktioner, som først og fremmest forårsager lidelser blandt den civile befolkning.
Indbyggerne på Gazastriben skal omgående have hjælp. En palæstinenser er lige så meget værd som en israeler eller en europæer eller en amerikaner - alle mennesker på jorden er lige. Vi må ikke tillade, at den humanitære situation forværres!
Som ansvarlige politikere skal vi være parate til at yde et afgørende bidrag til inden for kort tid at finde en permanent løsning på denne voldsspiral.
Ethvert forsøg på at reducere sikkerhed til udelukkende militære forhold er efter min mening dømt til at mislykkes. Problemet i Mellemøsten kan derfor ikke løse med militæret alene. Vi skal i sidste ende opnå en politisk løsning. Frem for alt betyder det, at vi skal tage ved lære af den tidligere tilgangs fiasko. Der skal derfor træffes foranstaltninger, som ikke kun er levedygtige, men som først og fremmest er bæredygtige.
I de sidste par dage har jeg været i telefonisk kontakt med Israels præsident, Shimon Peres, Den Palæstinensiske Myndigheds premierminister, Salam Fayyad, Knessets formand, Dalia Itzik, og selvfølgelig EU's højtstående repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, Javier Solana, som nu har været i regionen i nogen tid.
Jeg har også været i kontakt med næstformanden for Den Parlamentariske Forsamling for Euro-Middelhavs-partnerskabet, fordi jeg i øjeblikket er formand for denne forsamling, formanden for det jordanske parlament, Abdel Hadi Al-Majali, formanden for det italienske deputeretkammer, Gianfranco Fini, og formanden for det marokkanske parlament, Mustapha Mansouri.
Jeg har i disse samtaler hele tiden gjort det klart, at Parlamentet fuldt ud støtter de krav, som Rådet har formuleret på EU's vegne, og som blev bekræftet af FN's resolution i Sikkerhedsrådet den 8. januar 2009.
Det er nedslående, at denne juridisk bindende resolution fra Sikkerhedsrådet, hvor amerikanerne undlod at stemme, så den kunne blive gennemført, ignoreres af begge parter i konflikten, dvs. både Israel og Hamas.
En omgående og permanent våbenhvile skal træde i kraft. Denne våbenhvile skal opnås med Egypten som mægler og med inddragelse af alle parter. Omgående og uhindret adgang til humanitær hjælp skal sikres, og FN's Hjælpeorganisation for Palæstinaflygtninge i Mellemøsten (UNRWA) skal have mulighed for at udføre det humanitære arbejde uden hindringer. Og jeg vil gerne sige: ikke kun i tre timer om dagen!
Når selv de humanitære organisationer og FN er tvunget til at indstille arbejdet, fordi de krigsførende parter ikke respekterer deres neutralitet, har vi nået et uacceptabelt lavpunkt med hensyn til international lov og menneskelighed.
Det tredje krav er at intensivere fredsprocessen. Det eneste levedygtige grundlag for permanent fred er og bliver en tostatsløsning med Israel og Palæstina som suveræne stater inden for sikre grænser.
EU skal sammen med medlemmer af Mellemøstkvartetten, moderate arabiske partnere og alle deltagere i konflikten tilvejebringe en hurtig genoptagelse af fredsforhandlingerne i FN-regi. En omfattende løsning kræver dog tydeligvis også forsoning og navnlig forsoning mellem de palæstinensiske faktioner.
Vi må i dag sætte spørgsmålstegn ved den metode, vi hidtil har benyttet i det, vi har kaldt "fredsprocessen". Indtil for få uger siden kunne vi stadig antage, at vi var på rette spor med hensyn til forhandlingerne trods det velkendte vanskelige miljø og det knapt mærkbare fremskridt. Det internationale samfund og først og fremmest vi, som EU, har støttet disse forhandlinger gennem vores stærke engagement, og vi har ydet økonomisk støtte for at etablere de grundlæggende forudsætninger for etableringen af en palæstinensisk stat.
Men var dette engagement stærkt nok politisk set? Det skal vi spørge os selv om. I mellemtiden oplever igen, at situationen eskalerer. Det er forståeligt, at vi i krisetider ofte tænker kortsigtet. Omgående våbenhvile og fuldstændig tilbagetrækning af de israelske styrker er faktisk påkrævet lige nu, som det også kræves af FN's Sikkerhedsråd.
Erfaringerne fra de seneste årtier har vist, at fred i Mellemøsten ikke kan skabes i regionen alene. Men det er heller ikke muligt uden forsoning mellem de stridende parter i konflikten.
Det internationale samfund skal derfor mere end nogensinde før være klar til at fremme fred i Mellemøsten, så de bitre begivenheder i de forgangne årtier ikke vil stå tilbage som bitre erfaringer i de kommende årtier.
Internationale styrker kan og skal hjælpe med at sikre en våbenhvile. Vi skal derfor alle yde en indsats for at sikre, at den egyptisk-franske plan om at etablere en international mekanisme, der kan sikre Gazas grænser, kan gennemføres, og den skal selvfølgelig først og fremmest være betinget af, at smuglingen af våben og raketter til Gazaområdet bringes til ophør. EU har allerede i handlingsstrategidokumentet ved indledningen af Annapolisprocessen bekendtgjort, at man er parat til at blive inddraget på denne måde.
Men lad mig især fremhæve én ting: Indsættelse af europæiske og internationale sikkerhedsstyrker vil ikke nødvendigvis sikre våbenhvile på kort sigt. Vi skal forfølge et klart politisk mål med at skabe den nødvendige tillid til gennemførelsen af fredsforhandlinger ved at garantere både israelernes og palæstinensernes sikkerhed. Det betyder, at den politiske indsats ved indsættelse af styrker, hvilket kun er muligt på et solidt mandat, vil blive styrket på alle sider med henblik på at finde en fredelig løsning.
Vi har brug for ikke kun en fornyet forpligtelse til at skabe fred, hvilket så ofte før har været målet. Vi har også brug for en vilje ikke kun til at stræbe mod fred, men til at opnå den, faktisk inden det had, der er opbygget over årtier, eskaleres yderligere og udmønter sig i en egentlig verdensbrand.
Til sidst vil jeg gerne minde om, at 2008 var det europæiske år for interkulturel dialog. Jeg vil også gerne minde om, hvor meget vi i Parlamentet har gjort for at gøre dette år til håbets år, og at vi fastlægger politiske prioriteter, der understreger, at kultursammenstød ikke er en naturlov.
Reaktionerne fra hele verden på krigen i Gaza viser, hvor hurtigt alle forsøg på interkulturel dialog kan ødelægges, når de overhales af virkeligheden på de billeder, vi ser i de daglige nyheder. Endnu værre er det, at denne virkelighed går ekstremisternes og fundamentalisternes ærinde, fordi deres mål ikke er fred, men en fortsættelse af denne konfrontationsspiral.
Vold avler vold. Dét kan ikke gentages ofte nok. Dialog og forhandlinger er den eneste vej ud af denne krise. Begge dele er ikke mål i sig selv, men skal gennemføres tappert, så befolkningerne i Israel og Palæstina kan leve i reel sikkerhed, fred og med respekt for deres værdighed.
(Bifald)
