Godkendelse af protokollen
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Spencer
Hr. formand, siden i går har vi fået at vide, at Ibrahim Rugova nu befinder sig i Rom, og jeg vil gerne høre, om De ikke kunne spørge formanden, om han på Parlamentets vegne vil sende vores bedste ønsker til hr. Rugova og hans familie. De husker sikkert, at Parlamentet under mødeperioden i april vedtog en beslutning, hvor vi indbød hr. Rugova til at komme og tale i Udenrigsudvalget. Det foreslås, at Udenrigsudvalget skal mødes den 21.-22. juni, hvor vi har en høring med den øverste ansvarlige. Men jeg mener, at vi i det mindste også bør indbyde hr. Rugova til at tale i udvalget. Hvad mener De om det forslag, og vil De bringe idéen videre til formanden?

Formanden
Hr. Spencer, mange tak for dette forslag. Vi har alle hørt, at hr. Rugova er kommet til Rom, lykkeligvis med sin familie, og jeg synes, det er helt oplagt, at han kommer her i Parlamentet. Jeg vil viderebringe Deres forslag til formanden, og jeg tror ikke, der er noget som helst i vejen for at indbyde ham til at komme til Parlamentet den 21. juni.

Maes
Hr. formand, i forvirringen i går under afstemningen om betænkningen af hr. Rothley, tog jeg ved den afgørende afstemning fejl. Jeg stemte for, men jeg ville stemme imod. Jeg anmoder Dem om at tilpasse protokollen i overensstemmelse hermed. Det forandrer ikke afstemningen, kære kolleger, men det var faktisk en forvirrende begivenhed. Jeg ønsker meget, at det sker, hvis det er muligt. Jeg anmoder Dem også om at notere, at jeg stemte på det tidspunkt, hvor der blev stemt om ændringsforslag 18 af hr. Fabre-Aubrespy, men min stemme blev ikke taget med i protokollen. Jeg stemte for.

Formanden
Fru Maes, vi har noteret, hvad De har sagt, og det vil blive ført til protokols.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, på side 8 i protokollen under overskriften »Valg af formand for Kommissionen« omtales Parlamentets afstemning i forbindelse med godkendelsen af stats- og regeringschefernes udnævnelse af hr. Prodi. Det fremgår, at formanden lykønskede den valgte formand.
Jeg mener, at man bruger de forkerte ord. For at der kan være tale om et valg, skal der være flere kandidater, der skal være en demokratisk proces. Jeg mener, at der er tale om en udnævnelse af formanden, der stadfæstes af Parlamentet - eller godkendes af dette - men for enhver pris at ville tale om en valgt formand, når denne er udnævnt, forekommer mig i strid med Amsterdam-traktaten.

Formanden
Jeg kan oplyse, hr. Fabre-Aubrespy, at den formulering, der er anvendt, er i overensstemmelse med forretningsordenen, men vi vil naturligvis checke det en ekstra gang. Det kan jeg love.

Soulier
Hr. formand, kære kolleger, i forbindelse med det, vores kollega Spencer sagde, og som jeg er meget glad for, mener jeg ikke, det er overflødigt at tilføje nogle få ord om den særlige omsorg, som vores Parlament har udvist for en person, der stod under dets beskyttelse, nemlig doktor Ibrahim Rugova.
Jeg ville gerne sige - ud over alle de kommentarer, som hans besøg i Rom naturligvis vil medføre - at vores største mål skal være, at alle hans landsmænd kan vende tilbage til deres hjemland. Jeg mener, at det er et velkomment forslag, at doktor Ibrahim Rugova, som har modtaget Sakharov-prisen fra vores Parlament, i juni måned kan komme og forklare sig i det omfang, det er nødvendigt.
Vi anmodede om tilladelse til at tage til Pristina. De serbiske myndigheder nægtede os det, idet de sagde, at de ikke kunne garantere for vores sikkerhed. Vi burde have insisteret. I dag kan vi heldigvis konstatere, at alle veje på ny fører til Rom. Det er nødvendigt, at hr. Rugova kommer, og så ser vi, hvad det drejer sig om. Det væsentlige er at skabe fred på Balkan, og at befolkningen kan vende hjem.

Formanden
Hr. Soulier, det tror jeg et meget bredt flertal kan tilslutte sig. Jeg mener også, at det er vigtigt, hvis formanden accepterer hr. Spencers forslag - hvad jeg er sikker på han gør - at det så bliver meddelt offentligt, at det nye Parlament som en af sine første handlinger vil modtage hr. Rugova.

Sarlis
Hr. formand, jeg står ikke på tilstedeværelseslisten fra gårsdagens møde. Så jeg vil bede om at få mit navn på tilstedeværelseslisten fra plenarmødet i går.

Formanden
Det har vi noteret, hr. Sarlis.

Elles
Hr. formand, under forhandlingen i går aftes om Colom i Naval-betænkningen om de finansielle overslag for 2000-2006, henledte man min opmærksomhed på, at det på den vejledende afstemningsliste for denne formiddag anbefales, at denne interinstitutionelle aftale vedtages med simpelt flertal. Budgetudvalget har skrevet til formanden og anbefalet, at det sker med kvalificeret flertal, idet vi overdrager en række beføjelser, hvis vi godkender denne aftale. Det er nødt til at ske med kvalificeret flertal.
På mange af kollegernes vegne vil jeg insistere på, at formanden udsender et notat, hvor han forklarer, hvorfor han anbefaler, at dette skal ske med simpelt flertal. Dette spørgsmål skal afklares inden kl. 11.00, da vi ellers får en gentagelse af de problemer, vi havde med afstemningen om Rotley-betænkningen i går.

Formanden
Jeg kan love Dem, hr. Elles, at parlamentsformanden er meget opmærksom på, at der skal træffes en afgørelse, og han vil selv sidde i denne stol fra kl. 11. Jeg skal nok meddele ham, hvad De har sagt, så at han er klar over, hvad De mener. Han vil som sagt træffe en afgørelse.

Imbeni
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig kollegerne Spencer og Souliers tilfredshed.
Jeg vil dog også gerne tilføje et andet arbejdsforslag, der ikke kun går ud på at invitere doktor Rugova til at besøge os, så snart det bliver muligt.
Da det er vores næstsidste arbejdsdag, vil jeg gerne opfordre vores formand Gil-Robles til sammen med formanden for Udvalget om Udenrigs-, Sikkerheds- og Forsvarsanliggender også at undersøge muligheden for straks, det vil sige i løbet af de næste par dage, at sende en lille delegation fra Europa-Parlamentet ud for at møde doktor Rugova i Rom, hvor han er nu, for jeg ved ikke, hvad der sker om en måned, halvanden måned eller to måneder.
Vi har muligheden for et hurtigt møde. Det kunne eventuelt være kollegerne Spencer og Soulier selv samt fru Pack, formanden for Delegationen for Forbindelserne med Sydøsteuropa, som fik til opgave at stå for dette møde, der kunne finde sted inden for de næste par dage.

Formanden
Hr. Imbeni, jeg vil overbringe formanden både hr. Spencers og Deres forslag, således at han - så vidt muligt senest i morgen - kan afgøre, hvorledes vi skal reagere på denne situation, der er opstået, efter at Rugova med sin familie er kommet til Rom.

Pack
Jeg vil gerne støtte dette og takker også kollega Renzo Imbeni for hans forslag. Jeg talte i telefon med Rugova i nat. Jeg anmoder om, at vi endnu inden juli har mulighed for at møde ham på udvalgsmødet, for der vil være brug for ham i de næste uger, og jeg er lidt bange for at blive misbrugt. Derfor mener jeg, det ville være vigtigt, at vi griber lejligheden til meget snart at tale med ham. Hvis De har mulighed for at viderebringe dette til formanden, ville vi sætte stor pris på det. Jeg ofrer gerne et par møder under valgkampen til fordel for dette.

Formanden
Fru Pack, tak for Deres støtte til både hr. Spencers og hr. Imbenis forslag.

Bianco
Hr. formand, jeg bad om ordet for at støtte vores kollega Imbenis forslag, men nu har fru Pack allerede talt. Jeg er enig. Det var alt.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg vil blot minde nogle kolleger og især hr. Elles om, at institutionernes handlefrihed i henhold til en meget konsolideret retspraksis fra Domstolen i Luxembourg ikke er et dispositivt område. Det er et offentligt spørgsmål, og det fremgår af traktaterne. Og i traktaterne står der, medmindre andet udtrykkeligt er anført, at Parlamentet tager beslutninger ved simpelt flertal, og der er tillige en overflod af retspraksis, der bestemmer, at retsakterne er, som de er, og ikke er noget, som en eller anden fortolkning kan udlede, også hvad angår følgerne af disse retsakter. Og det er ligegyldigt, hvor fornuftig en sådan fortolkning måtte være.
Og endelig ved hr. Elles, at Budgetudvalget - som er et meget respekteret og kompetent udvalg - overhovedet ikke er et internt organ med kompetence til at bestemme, ved hvilken type flertal beslutningerne skal tages i Parlamentet.

Formanden
Fru Palacio, jeg vil også referere Deres synspunkt til parlamentsformanden, som jo selv kommer her og leder mødet og afstemningen kl. 11.
Protokollen godkendtes

Schengen
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er mundtlig forespørgsel (B4-0336/99 - O-0045/99) af Voggenhuber og Andersson for Udvalget om Borgerlige Rettigheder og Indre Anliggender til Rådet om Schengen.

Voggenhuber
Hr. formand, mine damer og herrer. Rådsformandskabet er ikke udtrykkeligt blevet budt velkomment, og jeg ved ikke, hvilken repræsentant jeg for øjeblikket henvender mig til. Men jeg håber, formandskabet er til stede. Hr. formand, i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, på hvis vegne jeg nu taler, var der stor nervøsitet for, at man ikke rettidigt kunne nå til enighed i Rådet om beslutningerne om at optage Schengen-aftalen i Den Europæiske Union, og at dette retsområde derfor automatisk ville komme ind under den tredje søjle. Derfor udløste det en vis lettelse, at denne enighed var til stede, og at de pågældende beslutninger faktisk blev truffet. Det er den gode nyhed, som jeg kan nævne for rådsformandskabet. Den dårlige er, at et overvældende flertal af udvalget kraftigt har kritiseret, ja protesteret mod den måde, disse beslutninger og fastlæggelser er foregået på. Jeg håber, at Parlamentet deler denne protest, for den har stor betydning for spørgsmålet om den parlamentariske kontrol og Parlamentets medbestemmelse på området den indre sikkerhed.
Allerede i Amsterdam-traktaten blev inkorporeringen af Schengen-aftalen, de institutionelle spørgsmål, opdelingen og procedurerne reguleret på en yderst tvivlsom og vag måde, nemlig overhovedet ikke i traktaten, men kun i en protokol. Jeg mener, at for rigtigt at forstå udvalgets kritik og Parlamentets kritik, må man understrege betydningen af denne fremgangsmåde. Optagelsen af Schengen-aftalen i Den Europæiske Union er formentlig den mest betydningsfulde og komplekse konvertering af international ret til EU-ret. Den er en forudsætning for at virkeliggøre den frie bevægelighed for personer, en forudsætning for at virkeliggøre et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, og den er formodentlig den mest betydningsfulde kompetenceforøgelse på den indre sikkerheds område. Det er en overførsel, som massivt angår de grundlæggende rettigheder og borgernes rettigheder.
Jeg spørger på dette sted rådsformandskabet, hvordan de europæiske institutioner, hvordan først og fremmest de valgte europæiske parlamentsmedlemmer skal forklare Europas befolkninger, at et sådant forehavende kan gennemføres uden Parlamentets deltagelse, uden information og høring af Parlamentet. Hvordan skal vi forklare, at dette Parlament ikke engang har fået ret til at afgive en udtalelse, at der indtil dags dato ikke engang har foreligget detaljerede dokumenter og informationer om forløbet, og at Parlamentet skal diskutere dette uden egentlig at være informeret om detaljerne?
Jeg vil også gerne omtale den opfattelse, som deles af det absolutte flertal i udvalget, nemlig at det her ikke kun drejer sig om Parlamentets rettigheder, hvor vigtige de end er, men om at Parlamentet altid også har set sig selv som advokat for de grundlæggende rettigheder, borgernes rettigheder og de personlige frihedsrettigheder i Den Europæiske Union. Det er svært at varetage denne opgave som advokat for Europas borgere, når man på en sådan måde udelukkes fra Rådets planer, og især, når det efter vores mening sker i strid med traktatens bogstav. Det kan vi så formodentlig ikke blive enige om, men i hvert fald strider det fuldstændigt mod traktatens ånd.
Jeg skulle måske også her gøre opmærksom på, at der ved Rådets fremgangsmåde endnu en gang stiller sig det spørgsmål, om teorien om Rådets umiddelbare legitimation som lovgivende magt stadig er holdbar i betragtning af sådanne forløb. For ikke blot har Europa-Parlamentet her diskuteret uden dokumenter, og ikke blot er Europa-Parlamentet ikke blevet inddraget i Rådets beslutninger og forberedelser, men som vi ved, er heller ikke de nationale parlamenter blevet informeret fuldstændigt om disse forløb og først i allersidste øjeblik. Det vil sige, at der ikke mere er tale om en virkelig parlamentarisk kontrol på dette område, som angår den indre sikkerhed og politi- og retssamarbejdet. Det er baggrunden for udvalgets særlige protest, dets skarpe protest, som jeg her gør rede for, og jeg opfordrer også på udvalgets vegne rådsformandskabet til her at sørge for en fuldstændig ny kultur i samarbejdet med Parlamentet på et område, som angår yderst følsomme statslige magtmidler, yderst følsomme magtmidler i forhold til borgernes rettigheder og de grundlæggende rettigheder.

Schapper
Hr. formand, mine damer og herrer. Den 1. maj trådte Amsterdam-traktaten i kraft, og på denne dato blev Schengen-aftalen overført til Den Europæiske Union. Det tyske EU-formandskab har altid set det som en vigtig opgave at orientere Europa-Parlamentet om fremskridtene i forberedelserne til integrationen af Schengen-aftalen, og det glæder mig, at jeg også i dag har lejlighed til dette, da spørgsmålet om orienteringen og orienteringens form har spillet en så stor rolle. Hr. parlamentsmedlem, på baggrund af Deres udtalelser vil jeg også komme udførligt ind på dette.
Først vil jeg sige et par ord om fastlæggelsen og indplaceringen af de eksisterende Schengen-regler. Drøftelserne om fastlæggelsen af de eksisterende Schengen-regler og deres indplacering i EF-traktatens og EU-traktatens retsgrundlag er kommet et godt stykke videre og står umiddelbart foran deres afslutning. De tilsvarende udkast til rådsbeslutninger er taget til efterretning af Rådet (almindelige anliggender) på dets samling den 26. april og er blev fastfrosset. Efter den afsluttende drøftelse i går i De Faste Repræsentanters Komité tilstræber formandskabet, at de vedtages på ØKOFIN-Rådets samling den 10. maj.
Jeg lægger ikke skjul på, at vi er stolte af, at det er lykkedes det tyske formandskab i forståelse med vores partnere at give et svar på størstedelen af de indtil det sidste vanskelige indplaceringsspørgsmål, som var præget af meget forskelligartede politiske synspunkter. Vejen er nu banet for en vidtgående detaljeret gennemgang af de eksisterende regelsæt i overensstemmelse med de egentlige retningslinjer, som er fastsat i Amsterdam-traktaten. Der kunne dog ikke opnås enighed om placeringen af de bestemmelser, som angår Schengen-informationssystemet. Mens en gruppe af lande anbefaler en dobbelt indplacering i både den første og den tredje søjle, går en række lande ind for, at det udelukkende indplaceres i den tredje søjle. Et formidlende standpunkt, som også formandskabet støtter, foreslår en indplacering i den tredje søjle, for så vidt angår oprettelsen og driften af SIS og de fleste opgavekategorier, mens opgavekategorien nægtelse af indrejse samt de SIS-relaterede bestemmelser om databeskyttelse også skal være omfattet af den første søjle.
Trods meget store anstrengelser var det ikke muligt at nå til enighed om dette, og det ser heller ikke ud til at være muligt på kort sigt. På dette område - og kun på dette - indtræder derfor Schengen-aftalens forestilling om indplaceringen, hvorefter den tredje søjle indtil videre fastsættes som retsgrundlag. Vedtagelsen af beslutningen om indplacering hindres i øvrigt ikke heraf. Jeg mener, det er et anseligt resultat, som endnu mangler at blive endeligt bekræftet af Rådet. Hermed undgår man for vigtige dele af de eksisterende Schengen-regler utallige stridigheder i forbindelse med spørgsmålet om, hvilket retsgrundlag der skal gælder for den fremtidige videreudvikling af disse.
Det ville sprænge rammerne for mit indlæg, hvis jeg her i enkeltheder skulle redegøre for den respektive indplacering af de eksisterende Schengen-regler. Men jeg kan henvise til, at jeg for ca. en uge siden tilsendte Dem udkastene til de rådsbeslutninger, hvormed de eksisterende Schengen-regler i et første trin skal defineres og i et andet skal gennemgås grundigt. De bedes søge de detaljerede informationer i de to dokumenter.
Lad mig nu kort besvare spørgsmålet om Islands og Norges associering. Islands og Norges associering i forbindelse med gennemførelsen og videreudviklingen af de eksisterende Schengen-regler sker på grundlag af en associeringsaftale, som snart skal underskrives. Efter at eksekutivudvalget for de lande, der har underskrevet Schengen-aftalen, den 28. april, altså i forrige uge, holdt møde for sidste gang, og de eksisterende Schengen-regler dermed kan fastslås definitivt, er det også muligt at bestemme de områder, hvor samarbejdet med Norge og Island skal udmøntes i fremtiden. Drøftelserne herom står umiddelbart foran deres afslutning. Formandskabet regner med, at Rådet vil godkende aftalen på sin samling den 17.-18. maj, og at den kan underskrives som led i EØS-Rådets samling på samme tidspunkt.
Det centrale punkt i associeringsaftalen er skabelsen af et såkaldt blandet udvalg, som nedsættes på alle niveauer i EU's organhierarki, og hvori Norge og Island deltager i den såkaldte decision shaping . Inden for rammerne af Schengen-aftalen deltager disse to lande direkte i organernes arbejde, hvor de har taleret, men ingen formel medbestemmelsesret. En direkte overførsel af denne form for samarbejde til samarbejdet inden for EU's rammer er ikke mulig. Principielt har kun medlemsstater mulighed for at deltage i EU-organer. Andre former for deltagelse, som f.eks. observatørstatus, ville ikke opfylde Islands og Norges legitime behov for også i fremtiden at deltage i beslutningsprocessen om Schengen-emner. Derfor er associeringspartnerne enedes om at skabe en særlig organstruktur, hvis hovedopgave består i at være en platform for drøftelsen af forslag og initiativer med henblik på at videreudvikle de eksisterende Schengen-regler sammen med Norge og Island.
Kun i meget begrænset omfang skal det blandede udvalg tillægges beslutningskompetencer. Disse omfatter kun procedurespørgsmål, som angår selve det blandede udvalg og dets aktiviteter. De saglige beslutninger i forbindelse med videreudviklingen af de eksisterende Schengen-regler, som Island og Norge er bundet af, træffes udelukkende af EU's organer, altså Rådet og eventuelt De Faste Repræsentanters Komité.
Som supplement til den netop beskrevne associeringsaftale, hvis udkast jeg for nylig har sendt til Dem, forudser Schengen-aftalen, at der indgås en yderligere aftale, som fastlægger de retlige relationer mellem Norge og Island på den ene side og Storbritannien og Irland på den anden side i forbindelse med deltagelsen i de eksisterende Schengen-regler. Forhandlingerne herom er begyndt. Jeg regner med, at de snart kan afsluttes.
Lad mig også sige et par sætninger om integreringen af Schengen-sekretariatet. Rådet har den 1. maj 1999 i den skriftlige procedure besluttet at integrere Schengen-sekretariatets personale i Rådets generalsekretariat, og jeg håber, at der dermed kan sættes et punktum for den seneste tids debatter om dette emne, og at formandskabet, medlemsstaterne og også rådssekretariatets personale nu igen fuldt ud kan koncentrere sig om det saglige arbejde, som stadig ligger foran os i de resterende to måneder af det tyske EU-rådsformandskab.
I tiden op til denne rådsbeslutning var det tydeligt, at dele af rådssekretariatets personale dannede en regulær front imod at overtage Schengen-tjenestemænd, som ikke gennemgår den sædvanlige udvælgelsesprocedure. Det har jeg ingen forståelse for, for indlemmelsen af tidligere ansatte i Schengen-sekretariatet har intet med nepotisme at gøre. Den tjener tværtimod til at sikre eksistensgrundlaget for en gruppe personer, som i årevis har arbejdet intenst for Schengen-samarbejdet, og som ikke må påføres skade på grund af integreringen af Schengen-aftalen i EU. Endvidere drager EU nu også i fremtiden nytte af det kvalificerede Schengen-personales ekspertise og færdigheder.
Lad mig afslutningsvis sige noget om Europa-Parlamentets høringsprocedure i spørgsmål vedrørende overførslen af Schengen-aftalen til EU. Det tyske EU-formandskab anerkender uindskrænket, at overførslen af Schengen-aftalen til EU har stor betydning for Europa-Parlamentets fremtidige arbejde, og at Parlamentet har en berettiget interesse i de enkelte skridt, som er nødvendige med henblik på integreringen. Tyskland har altid taget hensyn til denne interesse ved en udførlig orientering om sagernes stilling. Minister Schily, medarbejdere i det tyske indenrigsministerium og også jeg har flere gange informeret Parlamentet og dets kompetente udvalg. Jeg må også henvise til, at minister Schily aflagde rapport her på plenarmødet den 14. januar, og at han aflagde rapport i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender den 19. januar og den 30. marts på ny i dette udvalg, jeg selv var den 23. november i Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender, og hr. Eisel, som sammen med mig er vicekontorchef for dette område, var ligeledes to gange i sidste uge i udvalget for at orientere dette. Jeg antager altså, at det, vi kunne gøre for at informere Parlamentet og dets udvalg, det er også blevet gjort.
Jeg gør dog opmærksom på, at der ikke eksisterer nogen retlig pligt til at gennemføre en formel høring i spørgsmål om integrering af Schengen-aftalen inden for EU's rammer. Grundlaget for at inddrage Schengen-reglerne i EU er udelukkende Schengen-aftalen, som ikke indeholder nogen bestemmelse om en formel høring. De høringsforpligtelser, som er fastsat i Amsterdam- og Maastricht-traktaterne, angår ikke overførslen af Schengen-aftalen. Men jeg forsikrer Dem endnu en gang om, at formandskabet også i fremtiden vil orientere Europa-Parlamentet intensivt om situationen for integreringen.

Van Lancker
Hr. formand, kære kolleger, hr. formand for Rådet, den aftale, som Rådet har lavet om integrationen af Schengen-aftalen i traktaten, er på ny sådan en typisk aftale, som Parlamentet har blandende følelser over for. Det er naturligvis fantastisk, at der er en aftale, og der var ingen, der havde turdet håbe, at den ville komme under det tyske formandskab. Parlamentet har den 14. januar i år i en beslutning udtalt sin bekymring om udeblivelsen af sådan en aftale. For i det tilfælde ville hele acquis communautaire falde ind under den tredje søjle. Det er en flot præstation, at der er lavet en aftale, og det vil jeg gerne takke det tyske formandskab for.
Aftalen sørger desuden for, at en stor del af bestemmelserne i Schengen-aftalen, nemlig bestemmelserne om den fri bevægelighed for personer, asyl, flytning og grænsekontrol for en stor del bliver fælles emner, hvilket betyder, at Parlamentet og Domstolen i fremtiden bliver involveret i politikken. Det er også en god ting. Men der er i denne sag en række ting, som står i stærk kontrast til Parlamentets udtalelser i januar.
For det første og især vil jeg vende tilbage til Parlamentets rolle, hr. rådsformand. Det er korrekt, at det tyske formandskab har haft mange drøftelser med Parlamentet. Det er korrekt, at Parlamentet har fået oplysninger i forhandlingsperioden, og det vil jeg gerne takke formandskabet for. Men De kan ikke benægte, at de endelige tekster først kom Parlamentet i hænde i mandags, og at vi først i mandags kunne diskutere om forhandlingernes endelige resultat, og oven i købet at høringen af Parlamentet er en vittighed, fordi alt allerede er blevet besluttet. Der er en politisk aftale, som kun skal bekræftes i Rådet den 10. maj.
De har ret. Formelt skal De ikke høre Parlamentet, men politisk er det ikke korrekt, fordi integrationen af Schengen-aftalen i traktaten og valget af retsgrundlaget fastlægger, hvordan den fremtidige acquis communautaire skal videreudvikles, og hvilken rolle Kommissionen, Parlamentet og Domstolen får. Det er altså en meget vigtig beslutning, som griber ind i Parlamentets rettigheder, og derfor mener vi, at vi skal høres på en ordentlig måde. Parlamenet udtalte i beslutningen af 14. januar, at hvis det ikke sker, vil Parlamentet overveje en procedure ved Domstolen, og jeg mener stadigvæk, at det kommende Parlament skal overveje dette.
Hr. formand for Rådet, det er ikke et spørgsmål om krænket stolthed, det drejer sig om demokratisk kontrol, for Parlamentet har også en række bemærkninger med hensyn til indholdet. For det første har rådsformanden indrømmet, at der ikke er nogen aftale om Schengen-informationssystemet. Det er bedre ikke at have en aftale, end at alt smides over i den tredje søjle, for det ville være en katastrofe. Men foreløbigt bliver Schengen-informationssystemet i den tredje søjle. Det er forkert, for Schengen-informationssystemet indeholder mange oplysninger, som vedrører flytning, asyl og visum, hvor der, hr. formand, dagligt dukker store problemer op. Jeg spørger derfor Rådet, hvad det kan gøre for at løse denne situation? I øvrigt er beskyttelsen af personlige oplysninger i Schengen-informationssystemet meget vigtig. Vi må ikke glemme, kære kolleger, at den fælles kontrolmyndighed har udarbejdet en sønderknusende rapport. Derfor anmoder jeg om at indgive et forslag på grundlag af artikel 286, som omfatter oprettelsen af et velfungerende tilsynsorgan. Jeg anmoder desuden om et forslag inden for rammerne af den tredje søjle om beskyttelsen af personlige oplysninger, for den tredje søjle indeholder endnu ikke sådan en garanti.
Til sidst, kære kolleger, henleder jeg opmærksomheden på Kommissionens initiativret i hele Schengen-aftalen. Kommissionen kunne sørge for en vigtig, fælles dynamik, men Rådet har i al sin visdom besluttet at opretholde det stående udvalg for gennemførelsen af Schengen-aftalen. Det kunne forsvares ved en udvidelse af Schengen-aftalen, men det er uacceptabelt, at dette udvalg har kompetence med hensyn til tilsynet med gennemførelsen af Schengen-aftalen. Jeg spørger derfor Rådet om at redegøre herom. Konklusionen er, at glasset ikke er halvfuldt, det er halvtomt. Jeg håber i det store og hele, at denne aftale sørger for, at både Parlamentet og den kommende Kommission bliver mere involverede i den politik, som tidligere hørte under Schengen-aftalen.

Cederschiöld
Hr. formand, først vil jeg hilse inkorporeringen af Schengen-reglerne i traktaten velkommen. Den fri bevægelighed for personer i hele EU bliver mulig i kraft af Amsterdam-traktaten, men det må naturligvis ikke føre til oprettelse af en frizone for kriminalitet. Beskyttelsen af borgerne må prioriteres. Idet Schengen-reglerne bliver en del af traktaten, skabes der jo nu en mere effektiv beskyttelse. Det har imidlertid været meget svært at finde frem til de tekniske løsninger. Det er jo klart, at vi fra Parlamentets side ikke kan være tilfredse med den manglende inddragelse af Parlamentet, der gør sig gældende på visse områder.
I Norden har vi længe haft fri bevægelighed, hvilket har lettet kontakten mellem de nordiske folk, præcis som Schengen-aftalen gør det mellem andre stater i Europa. Det er derfor glædeligt, at EU nu værner om den nordiske pasunion. Den nordiske lovgivning står vi nemlig vagt om i Norden, eftersom den har betydet virkelig meget for os.
Hvis den nordiske lovgivning skulle vise sig at være ude af overensstemmelse med Unionens - det hersker der nemlig delte meninger om - så må man naturligvis sørge for, at der finder en koordinering sted. Island og Norge får nu et langt større ansvar for grænsekontrollen, det vil sige for overvågning af Unionens ydre grænser. Det skal naturligvis ske på en effektiv måde, og man må stille samme krav til Norge og Island som til Unionens medlemsstater med hensyn til grænsekontrol og visse former for kriminalitetsbekæmpelse.
Formandskabet har haft god mundtlig kontrakt med udvalget i Schengen-spørgsmålene - vi er blevet informeret. Det er imidlertid utroligt vigtigt at påpege, at traktatens krav om høring af Europa-Parlamentet ikke må tilsidesættes. Borgernes repræsentanter i Parlamentet skal naturligvis deltage langt mere aktivt i dette spørgsmål end hidtil. Parlamentets rolle har været for svag. Desuden har der kun været yderst begrænset tid til behandlingen. Der har manglet oversættelser, og folk har knap nok vidst, hvad der er foregået i udvalget. Sådan kan man ikke behandle disse spørgsmål. Derfor håber jeg, at Rådet nu vil vise, at man deler vores synspunkt om, at der fremover skal være god tid til at behandle disse spørgsmål, og at der er behov for en reel meningsudveksling mellem Parlamentet og Rådet i disse følsomme spørgsmål.

Wiebenga
Hr. formand, vi er i gang med den sidste debat om den europæiske justitspolitik i denne valgperiode. Da vi begyndte i juli 1994, var Maastricht-traktaten netop trådt i kraft. Den Liberale Gruppe håbede, at Rådet ville give disse opgaver stor prioritet, for det er ikke uvigtigt at bekæmpe den omfattende internationale kriminalitet og at give den europæiske asyl- og flygtningepolitik form. Når man ser tilbage på denne valgperiode, kan man desværre konkludere, hr. formand, at Rådet ikke har gjort meget. For hvad har man egentligt opnået i disse fem år? I Kososvo er der 500.000 hjemløse, men er der en europæisk asylpolitik? Nej. Kommissionen faldt på grund af sager om svig. Er de fem aftaler om svig allerede trådt i kraft? Nej, heller ikke.
Hr. formand, det er ikke Parlamentets fejl. Parlamentet er næsten aldrig blevet hørt, og når det er sket, har det gennemført sit lovgivende arbejde i højt tempo for derefter at konstatere, at Rådet ignorerede det. Jeg vil sige til ministrene, men også til embedsmændene - selvom det er ikke er skik og brug: Mine damer og herrer, forandér Deres holdning og Deres mentalitet. Tag Parlamentet alvorligt, og stop Deres ignorante holdning, der virker hovmodig.
Hr. formand, Kommissionen kunne ærligt talt også have været mere aktiv på dette område. Man har gjort gode ting, men man kunne have gjort mere. Hr. formand, integrationen af Schengen-aftalen i EU er nu langt om længe gennemført. Man må sige, at det er positivt til trods for, at Parlamentet ikke blev hørt tilfredsstillende. Vi vil undersøge beslutningstagningen nærmere.
Til sidst, hr. formand, kan jeg desværre ikke takke Rådet på vegne af Den Liberale Gruppe for de gennemførte aktiviteter i den forløbne valgperiode, for resultaterne er, som jeg netop sagde, utilfredstillende. Jeg vil dog gerne takke fru Gradin, der desværre ikke er til stede, og hendes embedsmænd. Jeg vil først og fremmest opfordre Rådet og den nye Kommisson til at gøre topmødet i Tampere i oktober til en succes.

Pradier
Hr. formand, Gruppen Europæisk Radikal Alliance er nøjeregnende, når det kommer til spørgsmål om frihed. Schengen-aftalen vejer således fortsat tungt i vores bekymringer både med hensyn til den frie bevægelighed for Unionens borgere og med hensyn til den frihed, der ikke gælder for borgerne fra tredjelande, som bor fast i en af medlemsstaterne.
I denne forbindelse mener jeg, at man måske skulle kræve af de ministre, som deltager i Rådet, at de lægger pres på Frankrig for at få landet til at ophøre med at misbruge dispensationsklausulerne navnlig i forbindelse med kontrollen ved grænsen mellem Belgien og Frankrig. Jeg vil afslutte dette indskud med at sige, at eksekutivkomitén for Schengen-aftalen altså er blevet erstattet med Rådet. Rådets formandskab, der er stolt af denne nye ære, har fastslået, lovgivet om og indført retsgrundlag. Det har i fuldstændig isolation fastslået associationsmetoder uden at høre eller blot informere borgernes repræsentation, ikke engang hvad angår de endelige tekster.
Parlamentet er naturligvis ikke tilfreds med en sådan indstilling. Vi er endnu en gang i den position, at vi kan anmode om - eller måske kræve - at traktaten overholdes. Det er på høje tid, at det nye formandskab bøjer sig for dette krav. Det er på høje tid, at man skaber klarhed i politisamarbejdet og det retlige samarbejde, og at man ved præcist, hvem der gør hvad og inden for hvilke rammer.
Den nye Kommission har selv et stort arbejde foran sig med hensyn til at præsentere et sammenhængende projekt i Tampere, og for at Schengen-aftalen langt om længe munder ud i det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som alle åbenbart ønsker.

Krarup
Jeg har blot nogle få bemærkninger. Det er velkendt, at Folkebevægelsen mod EU, som jeg repræsenterer, er modstander af Schengen-systemet, personligt er jeg det overvejende af retssikkerhedsmæssige grunde. Jeg har ikke nogen tiltro til, at opbygningen af et overnationalt system af overvågningsbeføjelser gavner demokratiet i Europa. Målsætningen, at man ønsker at etablere en human flygtningepolitik, deler vi formentlig alle sammen mere eller mindre helhjertet, men jeg har den opfattelse, at demokratiet »ligger bedst i borgernes lommer«, for nu at bruge et dansk slagord. Schengen-aftalen er medtaget i Amsterdam-traktaten, og man har benyttet lejligheden til at snige Norge og Island, hvis befolkninger har stemt nej til Den Europæiske Union, ind i systemet. De har i kraft af associeringsaftalerne noget, der i virkeligheden svarer til 2/3 medlemskab af Den Europæiske Union uden nogen indflydelse. Det er en absurditet. Men når nu Schengen-systemet er skabt, ville jeg langt foretrække, at det blev bevaret i søjle tre, og undtagelsesvis er jeg i den situation, at jeg er i stand til at rose formandskabet for den usædvanlige mangel på effektivitet, der ligger i administrationen af disse regler. Jeg vil tilføje, at naturligvis er dette Parlament interesseret i - og det må jeg jo støtte - at der tilvejebringes størst mulig åbenhed omkring disse beslutninger. I denne henseende lader Rådets adfærd adskilligt tilbage at ønske, hvad enten traktaten tolkes på den ene eller den anden måde.

Andersson
Hr. formand, jeg vil starte med at lykønske formandskabet. Nu er det nemlig lykkedes at inkorporere Schengen-reglerne i traktaten og ligeledes at opnå en fornuftig fordeling mellem første og tredje søjle. Derfor mener jeg, at man med hensyn til det faktuelle må lykønske formandskabet. Få havde vel ventet, at det ville gå så hurtigt.
På den anden side er der en hel del at kritisere med hensyn til informationerne til Europa-Parlamentet og udnyttelsen af den viden, der findes i den direkte valgte forsamling. Det er indlysende, som en tidligere taler var inde på, at man må sondre mellem det formelle og det politiske. Jeg udelukker ikke, at Rådet har ret, når man siger, at man har fulgt de gældende regler for høring. Det er sandsynligvis korrekt, men vi må undersøge sagen. Men i et så politisk betydningsfuldt spørgsmål som inkorporeringen af Schengen-reglerne i traktaten og en associeringsaftale med to lande, som er noget meget specielt, mener jeg, at Rådet burde have lyttet til Parlamentet og taget hensyn til de synspunkter, Parlamentet kunne have bidraget med. Der mener jeg, at De har svigtet. De har været til stede i udvalget, vi har kunnet tale med Dem, men vi kunne være blevet hørt, så De havde fået vores synspunkter, også via betænkningen. På dette punkt mener jeg altså, at De har svigtet.
Jeg vil ikke tilføje så meget mere med hensyn til spørgsmålene om første og tredje søjle, blot vil jeg koncentrere mig om spørgsmålet om associeringen af Island og Norge. Den tidligere talers indlæg undrede mig. Jeg ved, at taleren bor i Helsingør. Jeg bor i Helsingborg, fire kilometer væk. Vi har levet med fri bevægelighed. Jeg har gjort det i stort set hele mit liv og set fordelene ved den fri bevægelighed og den nordiske pasunion. Jeg konstaterer med tilfredshed, at vi nu også får fri bevægelighed mellem andre lande. Det har fungeret godt mellem de nordiske lande. Jeg er sikker på, at det kommer til at fungere godt i Den Europæiske Union. Det er udmærket, at Norge og Island også kan tilknyttes denne aftale. At man kritiserer Norge og Island er jo helt utroligt, da det jo faktisk er deres parlamenter, der træffer beslutningen på demokratisk vis. Så vidt jeg forstår, vil disse parlamenter træffe denne afgørelse med stort flertal. De tvinges altså ikke ind i noget, men det er de demokratiske institutioner der, som beslutter, om man vil indgå i dette samarbejde. Derefter tror jeg, at Norge og Island vil skulle tilpasse deres lovgivning til disse bestemmelser i det omfang, det er nødvendigt. Det bliver ikke noget større problem. Det bliver det blandede udvalg heller ikke, men det kommer til at fungere således, at landenes stemme bliver hørt, selvom de ikke har nogen formel beslutningskompetence.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, siden jeg kom ind i Parlamentet i 1994, har det været helt tydeligt for forsamlingen, at Den Europæiske Unions fremtid er på spil her i dette grænseområde for den tredje søjle, området vedrørende rettigheder og frihedsrettigheder. Og lige siden jeg kom ind i Parlamentet, har vi anstrengt os for at udvide de meget snævre grænser i artikel K.6 i Maastricht-traktaten, grænser som vi selvfølgelig må anerkende er blevet passeret. Ikke bare på grund af overførelsen af en vigtig del af de gamle områder fra tredje søjle i EF-traktaten til første søjle, men også på grund af det relative fremskridt, som den gældende artikel 39 er et udtryk for.
Jeg skal sige, at Parlamentet i denne sag, i disse fremskridt, har spillet en vigtig rolle. I denne sag mener jeg, at både lyse og mørke sider skal frem. Og jeg mener, at det er nødvendigt at være konsekvent og loyal og udmærke sig med princippet om loyalt samarbejde mellem institutionerne og dermed anerkende det, som Rådet har gjort, særlig det, som det tyske formandskab har gjort. Jeg glæder mig naturligvis over det arbejde, der er blevet gjort for at udarbejde en fortegnelse over Schengen-reglerne, for vi ved alle, at Schengen-reglerne var et virvar af regler og desuden af offentlig folkeret, hvilket komplicerede tingene yderligere.
Og fremlæggelsen af dette dokument om retsgrundlaget for Schengen-reglerne - som jeg endnu ikke har haft tid til at gå i dybden med - er utvivlsomt vigtig.
Og samtidig med fremskridtene skal vi også være bevidste om og erkende de vanskeligheder, som Schengen-aftalens integration i Den Europæiske Union udgør, en aftale, der er en lukket verden, og som desuden oprettes uden for Den Europæiske Union for at kunne fungere. Og vi skal også huske, at det er dens oprindelse.
Når alt det er sagt, hr. formand, kan Parlamentet ikke holde sig i ro. Og det kan ikke holde sig i ro af de årsager, som allerede er blevet nævnt. Vi har et ansvar over for borgerne, som er drevet til det yderste på disse områder, hvor rettigheder og frihedsrettigheder er på spil, og naturligvis skal vi på et tidspunkt, hvor Schengen-aftalen integreres i unionstraktaten, have en holdning. Det er rigtigt, at vi juridisk set ikke har nogen ret, og der har været nogle - ikke på plenarmøder, men i udvalg - som har slået til lyd for, at vi gik til Domstolen. Vi har ingen formel ret, traktaten støtter os ikke, men der er ingen tvivl om, at vi set ud fra et politisk synspunkt skal være her, vi skal have oplysninger, og vi skulle naturligvis have været hørt i disse spørgsmål. Det har ikke været tilfældet. Det tyske formandskabs ord om, hvad det har tænkt sig at gøre, er ikke nok, og det skal vi give klart udtryk for.
Til sidst vil jeg tale om to aspekter, som det tyske formandskab er enigt i hører ind under den første søjle, og det er beskyttelsen af personlige oplysninger og spørgsmålet om visum. På det område vil De, mine damer og herrer, kunne forstå, at vi skal være særligt opmærksomme. Lad os også håbe, at de initiativer, der bliver taget, særligt Kommissionens, har nogle klare fremtidsperspektiver, som giver mulighed for at gøre nogle fremskridt ved det kommende topmøde i Tampere.

d'Ancona
Hr. formand, hr. formand for Rådet, som formand for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender er jeg ligesom de kolleger, der har talt, glad for, at det er lykkedes, og at det tyske formandskab har meddelt, at Schengen-aftalen er blevet integreret i unionstraktaten. Det præcise resultat er endnu uvist. Det ser ud til, at store dele af Schengen-aftalen er blevet flyttet over i den første søjle, men den præcise rækkevidde heraf er det i øjeblikket vanskeligt at vurdere.
Det er Rådets skyld, at man ikke kender eller kan vurdere det præcise resultat. Rådsformanden har sagt, at Rådet har været til stede mange gange, og det er korrekt. De har ofte været til stede, men det er noget andet end at informere. Det er noget andet end at involvere Parlamentet i beslutningerne. Det er ikke sket, og til trods for formandskabets løfter i marts 1998 er Parlamentet ikke en gang blevet informeret.
Parlamentet skal ikke desto mindre løse sin opgave og danne sig en juridisk og politisk mening om Rådets beslutninger. Jeg har et række spørgsmål: Hvilken juridisk status har den del, der anbringes i den første søjle? Er det i form af direktiver eller forordninger? Hr. formand, det er nødvendigt med klarhed for at undgå problemer ved Domstolen i eventuelle tilfælde.
Man må desværre konstatere, at der endnu ikke er truffet beslutninger med hensyn til Schengen-informationssystemet. Det falder midlertidigt ind under den tredje søjle. Men hvor længe er midlertidigt? Denne uklarhed er beklagelig, fordi der opstår et kompetenceproblem, hvis mangelen på klarhed ikke fjernes. Hvem kontrollerer systemets funktionsmåde? Hvem kontrollerer det? Kommissionen eller udvalget for gennemførelse af Schengen-aftalen?
Mit sidste punkt har hr. Wiebenga allerede nævnt. Det er meget nødvendigt, at man kan træffe beslutninger, for der er meget arbejde, der skal gøres. Hr. Monti kommer efter ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten så hurtigt som muligt med et nyt forslag om visum. Parlamentet er meget ivrig efter en aktiv asylpolitik og udviklingen af et instrument til at fastlægge krænkelserne af de grundlæggende rettigheder. Aktiveringen af traktatens artikel 286 er i den forbindelse en god retningsviser. Personlige oplysninger bliver beskyttet og naturligvis især de pågældende mennesker. De europæiske institutioner skal tilpasse sig dette.
Kort sagt, vi er glade for resultatet, for det er bedre end ingenting. Men der er endnu meget, der skal gøres, og jeg håber, at det sker i samarbejde og efter, at Parlamentet er blevet informeret tilstrækkeligt.

Schapper
Hr. formand, jeg må endnu en gang vedrørende Parlamentets inddragelse og fremsendelsen af dokumenter sige, at den politiske enighed kom i stand den 26. april, og jeg beder om forståelse for, at det heller ikke var muligt at fremsende dokumenterne før. Vi kunne jo selv først tilvejebringe denne enighed i sidste minut. Vi vil naturligvis også fortsat bestræbe os på at opnå enighed om indplaceringen af SIS, men jeg er ikke alt for sikker på, at det vil lykkes for os, for det tyske rådsformandskab. Men jeg vil gerne gøre opmærksom på, at SIS jo på grund af den automatik, der ligger i Schengen-aftalen, fra nu af er fuldstændigt indplaceret i den tredje søjle. Men det betyder, at selvfølgelig vil den fælles kontrolinstans, som jo også hidtil har overvåget, at Schengen-aftalen overholdes, fortsat være aktiv, og den vil fortsat våge over, at databeskyttelsen overholdes i Schengen-informationssystemet. Hvad indplaceringen af enkelte bestemmelser i den første søjle angår, fru d'Ancona, er de jo relateret til enkelte traktatbestemmelser i Amsterdam-traktaten, og dermed er de nu blevet en bestanddel af traktaten. For mig at se er det et helt klart resultat, der er opnået her.
Generelt vil jeg endnu en gang sige, at på trods af den betydning, de aktuelt opnåede resultater har, er den egentlige politiske beslutning truffet med Amsterdam-traktaten. Det, der er sket nu, er gennemførelsen. Det er glædeligt, at den er lykkedes nogenlunde.

Formanden
Mange tak, hr. Schapper.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag , fremsat i overensstemmelse med artikel 40, stk. 5, i forretningsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 11.00.

Retlige aspekter af elektronisk handel
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0248/99) af Oddy for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om visse retlige aspekter af elektronisk handel i det indre marked (KOM(98)0586 - C4-0020/99-98/0325(COD)).
Ordførere for udtalelser (Hughes-proceduren): Hoppenstedt, Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og IndustripolitikWhitehead, Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse

Oddy
Hr. formand, først vil jeg gerne takke mine kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder for deres fremragende indsats. Jeg har udsat medarbejderne og mine kolleger for et utroligt pres for at få dette igennem under mødeperioden i maj. Jeg vil især gerne takke de medarbejdere, der har måttet arbejde fantastisk hårdt. Jeg vil også gerne sige, at mine kolleger har været bemærkelsesværdigt venlige og har deltaget i drøftelserne i en atmosfære af samarbejde og imødekommenhed. Derfor har vi kunnet gøre arbejdet færdigt til tiden.
Dette er et meget vigtigt område. Elektronisk handel er et vækstområde. Det bør kunne skabe langt mere fremgang for Den Europæiske Union. Det er nyttigt for både forbrugere og virksomheder. Forbrugerne nyder godt af det, fordi de kan handle på Internettet i fred og ro hjemmefra og få varerne leveret hjemme. Det er hurtigere og enklere, og forbrugerne kan meget nemmere undersøge markedet for de varer, de ønsker.
Virksomhederne har også fordele, fordi de har kontrakter af stor betydning. Det åbner for markeder på tværs af grænserne og giver forbrugerne langt større valgfrihed, fordi det er lettere at få varer - hvis man f.eks. er britisk - fra Frankrig, Tyskland eller Grækenland.
Men der findes nogle ulemper. Vi er nødt til at sikre, at den lovgivning, vi indfører, er tydelig og enkel, og at det er nemt at rette op på problemerne. Vi må sikre, at forbrugerne kan have tillid til, at de ikke handler med svigagtige virksomheder, og at de rent faktisk også modtager varerne, når de indtaster deres kreditkortnummer i computeren, og ikke bare finder ud af, at virksomheden er forsvundet. Ved afstemningen i udvalget lagde vi stor vægt på adfærdskodekser til regulering af branchen og på et bedre forbrugersamarbejde. Jeg mener, at dette er vigtigt.
Når man ser på de nærmere detaljer i forslaget, må man konstatere, at det er vanskeligt at forsøge at harmonisere det, der rent faktisk er aftaleret i 15 lande. Kommissionen var ivrig efter at sikre, at det stod klart, når en aftale blev indgået med et tredje klik. Det bekymrer Retsudvalget, fordi det virker unødigt besværligt og med større sandsynlighed vil medføre fejl.
Med hensyn til konflikt mellem lovgivninger, som er et skrækkeligt vanskeligt juridisk spørgsmål, må vi sikre, at reglerne er klare. Jeg kan godt lide Kommissionens tanker om sikkerhed for, at det er hjemlandets lovgivning, der er gældende. Dette giver en fordel, fordi det er enkelt og klart. Men igen må vi være klar over, at forbrugerne har brug for beskyttelse.
Der har været megen diskussion om spørgsmålet om copyright og ulovligt materiale. Vi er nødt til at finde den rette balance mellem borgerlige frihedsrettigheder, folks frihed til at lægge det, de ønsker, ud på Internettet, ikke mere myndighedssnuseri på Internettet, end der findes for breve eller telefonsamtaler, i forhold til det andet argument om, at virksomhederne ikke kan have, at folk overtræder deres copyright, ulovligt anvender deres logo og foregiver, at de er en virksomhed, som de ikke repræsenterer. Det er et virkeligt stort problem for kendte virksomheder, at andre virksomheder stjæler deres design og idéer.
Jeg mener, at vi mere eller mindre har nået den rette balance i Retsudvalget. Igen på grund af mine kollegers velvillige indstilling til drøftelsen, hvor man forsøgte at nå frem til en tilfredsstillende og enkel løsning.
Den sidste ting, jeg vil nævne, er spamming , uopfordret elektronisk post. Jeg mener ikke, at de forbrugere, der ønsker at forbyde al uopfordret elektronisk post, har ret. Som forbruger kan jeg selv godt lide at få elektronisk post om mine interesseområder som f.eks. oplysning om, hvad der går i teatret. Jeg ønsker ikke et totalforbud. Jeg ønsker en mulighed for at sige fra.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne rette en meget varm lykønskning til min kollega fru Oddy for denne betænkning, som hun på karakteristisk vis har fået igennem i Parlamentets sidste dage i et udvalg, hvor der også var andre ting på dagsordenen, og hvor der var enorme juridiske og tekniske komplikationer. Det er ikke noget let emne, og nogle af os føler, at det var lidt for tidligt at tage det op i de sidste par måneder af samlingen, når der var behov for betydelige overvejelser og undersøgelser. Ikke desto mindre har vi afgivet udtalelse, og jeg mener, at Parlamentets udvalg i fællesskab har forsøgt at skabe lidt fornuft i denne vanskelige sag.
Jeg er enig med fru Oddy i to af de nøglespørgsmål, hun har taget op i dag. For det første spørgsmålet om hjemland. Det er sund fornuft. Jeg ved, at nogle af forbrugerbevægelserne er uenige med mig, men dette er den eneste måde, hvorpå man kan holde rede på ansvaret.
Det andet område, hvor jeg er enig med hende, er i spørgsmålet om at sige til eller sige fra, hvor vi må give forbrugeren ret til at sige fra. Men at foreskrive, hvad man må eller ikke må lægge ud på Nettet, vil betyde en så kraftig restriktion på udvidelsen af denne trafik, at det ville være skadeligt for selve det indre marked.
Vi må også være meget omhyggelige med at finde den rigtige balance mellem frihed på den ene side og tilladelser på den anden, mellem de private rettigheders verden og de offentlige forpligtelsers verden.
Det eneste område, hvor jeg og Miljøudvalget, hvis udtalelse jeg fremlagde, er uenige med vores venner og kolleger fra Retsudvalget, er i spørgsmålet om, hvorvidt vi er gået i den rigtige retning med hensyn til forbrugerbeskyttelse. Efter min mening er det ikke tilfældet på alle områder. Jeg mener ikke, at ændringsforslaget, hvor man søger at få sendebestemmelser gjort til noget, der i bund og grund er en transaktion mellem enkeltpersoner, er rigtigt. Det ændringsforslag bør forkastes.
Vi er også gået for vidt med hensyn til at inddrage spørgsmålet om copyright i diskussionen, hvor det slet ikke hører hjemme. Efter min mening vil det være langt bedre at følge linjen i de forslag, som oprindeligt kom fra Kommissionen i denne sag.

Hoppenstedt
Hr. formand, kære kolleger. Elektronisk handel, E-Commerce , begreberne svirrer gennem verden. USA, Europa, Japan, men også Kina beskæftiger sig dels med realiteter, dels imidlertid for øjeblikket stadig med visioner. Visionerne skal blive til virkelighed om to til tre år i den form, at man, hvis man kan tro tallene, i år 2001 allerede vil benytte 110 millioner pc'er til elektronisk handel med et handelsvolumen på USD 200 milliarder. Det er et enormt beløb. Det er så let at sige, men mange spørgsmål er stadig ikke besvaret. En stor del af spørgsmålene besvares i Kommissionens forslag og i betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, og jeg mener, at begge parter her har gjort et fremragende stykke arbejde. Men jeg må i al beskedenhed tilføje, at også Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik genkender sin udtalelse, som jo kører efter Hughes-proceduren, i denne betænkning.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe og store dele af Retsudvalget støtter derfor udkastet fra Kommissionen. Men vi har visse betænkeligheder ved nogle ændringsforslag, som bl.a. angår formidlernes ansvar. Her skal nævnes tre eller fire ændringsforslag fra hr. Barzanti og et ændringsforslag fra hr. Glante. Jeg mener, at disse ændringsforslag gør strukturen og konstruktionen i hele denne betænkning usikker. Derfor vil vores gruppe stemme imod disse ændringsforslag.
Et meget vigtigt og meget farligt element er ændringsforslag 63 fra hr. Glante, hvori det drejer sig om på ny at opregne undtagelser fra definitionen af radio. Vi har i fjernsynsdirektivet i artikel 1 meget klart sagt, hvad nye tjenester betyder, og hvordan nye tjenester skal defineres. Vi har også udtalt os meget klart, idet vi har sagt, at vi vil lade disse nye tjenester udvikle sig, og vi vil på ny diskutere rammerne for en revision af fjernsynsdirektivet i år 2002. At vi i Parlamentet naturligvis også af Kommissionen forventer den lovede store diskussion om, hvad der så udspiller sig inden for de audiovisuelle tjenester i de nye systemer, er en selvfølge. Det er også et af løfterne. Hvornår disse løfter bliver indfriet, er ukendt. Men jeg mener, man bør nævne det her, for det har været et af de punkter i artikel 1, hvor det har været en balancegang, om man skulle stemme for det.
Derfor stemmer en stor del af vores gruppe imod dette forslag, fordi det efter min og vores mening ikke passer ind her. At først og fremmest de tyske delstater internt presser på for at undtage radiolignende tjenester - som det her er formuleret - fra den elektroniske handels anvendelsesområder, kan forklares ud fra den interne tyske situation. Jeg tror, at den offentligretlige radio, som jo også er en særdeles stærk partner i disse ændringsforslag, absolut bør se fortrøstningfuldt på den fortsatte diskussion mellem Kommissionen og os. Jeg har en bøn, og den har jeg inkorporeret i vores ændringsforslag, nemlig at bilag 2 afstemmes således, som det er besluttet i Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik, fordi jeg mener, at det fælles marked, det indre marked bedre kan udvikle sig med dette bilag 2, sådan som vi har formuleret det i Økonomiudvalget. Det er jo også forbrugerbeskyttelse. Det er jo også til gavn for forbrugeren, når vi her ser, at der også for forbrugeren udvikles positive elementer i det store opgør mellem den traditionelle handel og handlen på de elektroniske net. Salgsoplevelsen skal gives en ny form, og hermed er vi efter min mening på en god kurs.

Heinisch
Hr. formand, kære kolleger. Dette direktiv er i princippet et godt instrument til at skabe en minimalistisk regulering på den elektroniske handels område. Betænkningen af Oddy trækker også en klar linje i forhold til Kommissionens tekst. Jeg takker hende også hjerteligt for at have overtaget Kulturudvalgets forslag.
Desuden vil jeg gerne berøre nogle punkter. Ved de nye informationstjenester er det nødvendigt at sikre den frie meningsytring. Jo mere åbne Nettene bliver, desto større er den kulturelle mangfoldighed, som vi kan glæde os over. Ikke desto mindre skal direktivet sikre et højt beskyttelsesniveau på de områder, hvor det er påkrævet at handle på fællesskabsplan, især ved beskyttelsen af ungdommen og beskyttelsen af den menneskelige værdighed. Unionens borgere vil benytte den elektroniske handels instrument, for så vidt dette konkret viser sig nyttigt med henblik på dagliglivets behov. Men Internettet skal også være tilgængeligt for alle. En tidlig tilegnelse af disse nye teknologier, men også videreuddannelsestiltag skal forhindre, at europæiske borgere udelukkes fra disse informationsteknologier.
Ét punkt vil jeg endvidere som apoteker og også som medlem af Kulturudvalget berøre i forbindelse med den elektroniske handel og lægemidler. For lægemidler har der i over 30 år eksisteret et komplekst regelsystem, som først og fremmest tjener til at beskytte patienterne og forbrugerne. Der findes strenge kontroller af marketing, reklame og salg af lægemidler både på nationalt og på europæisk plan. Internettet ville delvist kunne sætte disse bestemmelser ud af kraft. Der hersker betænkeligheder med hensyn til sikkerheden, afviklingen, betalingen, behandlingen af fortrolige oplysninger, misbrug af personlige data, produkternes kvalitet og den manglende rådgivning. For at beskytte patienterne, altså forbrugerne, og her tænker jeg især på vores unge, skal det ubetinget sikres, at Rådets direktiv 92/28/EØF af 31. marts 1992 om reklame for humanmedicinske lægemidler finder anvendelse, også på området elektronisk handel med lægemidler.

Barzanti
Hr. formand, dette længe ventede direktiv beriger Den Europæiske Unions efterhånden imponerende lovsamling, der tager sigte på at fastlægge reglerne for mange aspekter af informationssamfundet. Der er uden tvivl tale om en af de mere vanskelige tekster. Med præciseringerne, tilføjelserne og ændringerne fra Retsudvalget synes direktivet helt klart at være hensigtsmæssigt og acceptabelt.
Der er ikke tale om, at man overbebyrder tjenesteudbyderne med abnorme og upassende omkostninger eller med urimelige kontrolopgaver. De fastsatte ansvarsbegrænsninger skaber et forenklet retsgrundlag, hvor man dog er klar over de alvorlige problemer, der eksisterer. Jeg vil gerne understrege, at det er hensigtsmæssigt, at disse ansvarsbegrænsninger er udtømmende, da det kun er på denne måde, at direktivet vil få en sand harmoniseringseffekt.
Kære kolleger, hvis vi ønsker at bekæmpe de tiltagende ulovligheder, er det nødvendigt, at dem, der udbyder tjenester på Nettet, er i stand til at give alle de oplysninger, der kan tjene til at finde og identificere dem, som udbreder ulovligt indhold, idet man naturligvis overholder fællesskabsrettens bestemmelser om beskyttelsen af personlige oplysninger. Det er nødvendigt med nogle overvågningsmetoder fra rettighedshavernes side, med strategier, der tager sigte på at bekæmpe ulovlige handlinger, og med brugen af underretnings- og sletningsprocedurer ved hjælp af egnede elektroniske instrumenter.
Direktivet har ikke til formål - og det kan det i øvrigt heller ikke - at sætte spørgsmålstegn ved det, vi har opnået med lovgivningen om ophavsret og beslægtede rettigheder, som blev vedtaget for kort tid siden. Og jeg vil navnlig gøre vores kollega Hoppenstedt opmærksom på, at direktivet ikke gælder for det, vi allerede har lovgivet om og harmoniseret med direktivet »Fjernsyn uden grænser«, samt at det ikke ændrer de definitioner, der er fastlagt heri.
Direktivet har et andet og ganske særligt anvendelsesområde, og jeg tror ikke, at der er nogen, som ønsker at skabe en uhensigtsmæssig forvirring i den forbindelse. Det skal slås fast, at der er en grundlæggende forskel mellem teknologier samt teknisk administration af netværkene og beskyttelse og fremme af indholdet og værkerne. Dette er den vigtigste konklusion, der kan drages af den lange og heftige debat om konvergensen af teknologier og budskabernes udsendelsesmetoder, som har været ført længe. Cyberspace er ingenmandsland. Det har jeg sagt før, og jeg vil gerne sige det igen.
Hr. formand, ærede kolleger, jeg nævnte direktivet »Fjernsyn uden grænser« her i mit sidste indlæg som medlem af Europa-Parlamentet. I 1988 udarbejdede jeg min første betænkning om dette direktiv. Hvis jeg skal prøve at finde den røde tråd i min beskedne, men stædige og lidenskabelige indsats i de 15 år, jeg har arbejdet her i Parlamentet, tror jeg, at den må være i ønsket om at bidrage til at give Europa, vores elskede Europa, nogle effektive instrumenter for at sikre en flersidig information, beskyttelse af kreativiteten, støtte til de europæiske værkers bevægelighed og et nyt opsving i den audiovisuelle produktion, idet vi udnytter de skarpe forskelle mellem kulturerne og gør en tilsyneladende svaghed til en styrke.
Jeg vil gerne takke alle dem, som med deres samarbejde har givet mig mulighed for at få en så givende og for mig uforglemmelig erfaring, og jeg håber, at man vil fortsætte med at give disse emner den vigtige plads, de fortjener, med den beslutsomhed og konsekvens, som alle tillægger vores Parlament.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, når jeg tager ordet for sidste gang på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe for at svare hr. Barzanti, som tidligere tog ordet på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe, kan jeg blot med en enkelt sætning sige det, som jeg tror, at vi er mange, der føler, og det er, at vi vil savne ham meget. Jeg tror, at hele denne instititution og naturligvis vi, der har haft æren af at arbejde sammen med ham, vil savne ham meget. Vi vil savne ham meget her, omend jeg håber, at vi fortsat kan trække på hans viden og på hans råd.
Hr. formand, med hensyn til dette direktiv mener jeg, at der i dag allerede er blevet talt om nogle af de vigtigste problemer, som det forårsager. Det er et forslag til direktiv, hvor det er vanskeligt at finde en ligevægt, ligevægt mellem leverandører af tjenester og leverandører af indhold, ligevægt mellem forbrugere og sælgere, i det store hele ligevægt mellem de interesser, som findes på markedet, og de er alle værdige til beskyttelse.
På basis af det mener jeg, at Europa-Kommissionens store arbejde skal anerkendes. Det store arbejde med at vide, hvor man skal stoppe, for dette direktiv har en særlig karakter, og det er, at det ikke skal fastsætte regler for alt, men de regler, der fastsættes, skal være fornuftige, og der skal være en idé med dem, en ledende idé, og jeg tror ikke, at Parlamentet ville stå sig ved at ændre denne ligevægt, det ville gøre forkert i at forsøge at ændre den meget vanskelige situation, og det er efter min beskedne mening rent ud sagt flot, at ligevægten er blevet opnået.
Eftersom min kollega, hr. Hoppenstedt, i høj grad, og fordi der er samarbejdet i et og alt, har talt på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe om bestemte ændringsforslag, vil jeg blot sige, at jeg som talskvinde for gruppen kan tilslutte mig alt, hvad han har sagt, og jeg skal, særligt hvad angår ansvar, komme med nogle præciseringer.
Det Europæiske Folkepartis Gruppe stemmer imod nogle af Retsudvalgets ændringsforslag vedrørende ansvar, specielt ændringsforslag 45, 46, 47, 48 og 50 til 54. Og vi stemmer imod, fordi vi mener, at de ødelægger denne ligevægt, fordi jeg til trods for det, hr. Barzanti har sagt, som vi grundlæggende er enige om, mener, at der gives en dårlig service til leverandørerne af indhold, generelt til forfatterne, på andre områder - dette er et svar til hr. Whitehead - til forbrugerne, hvis vi indfører juridisk frivillighed. Særligt mener jeg således ikke, at det er fornuftigt at knytte begrænset ansvar sammen med en bestemt adfærd eller bestemte aktiviteter for leverandøren af tjenesters vedkommende og heller ikke at vente til der f. eks. findes notifikationer fra kompetente myndigheder.
Alt i alt, hr. formand, støtter Det Europæiske Folkepartis Gruppe i det store og hele betænkningen fra Retsudvalget, gruppen støtter nogle ændringsforslag fra Den Liberale Gruppe og bortset fra dem, som såvel hr. Hoppenstedt som jeg selv har nævnt, stemmer vi for dem alle sammen.

Thors
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, ud af alle de mange betænkninger om regler for informationssamfundet er dette den allervigtigste, hvilket også fru Oddy påpegede. Men i modsætning til det, der skete med direktivet om copyright i informationssamfundet, har vi på kort tid haft en diskussion, der har givet flere oplysninger. Desuden mener jeg, at diskussionen om copyright var mere præget af ophidselse og iver end af fremlæggelse af nye oplysninger.
Jeg vil gerne takke fru Oddy for hendes arbejde. Vi kommer til at savne hendes åbne holdning og skabende, selvstændige væsen i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder - selvom vi har været uenige om min brug af hendes modersmål, engelsk.
Som mange andre talere vil jeg sige, at Kommissionens forslag efter min mening har været mere afbalanceret. Det gælder f.eks. overvågningspligten, spørgsmålet om teknik og neutralitet med hensyn til anvendelsen af forskellige standarder. Min gruppe vil også stemme imod mange af ændringsforslagene om dette punkt. Jeg anmoder derimod om de øvrige gruppers støtte til en teknisk neutral løsning også med hensyn til indgåelse af aftaler. Retsudvalget har indført betydelige forbedringer i forslaget, men jeg mener, at der fortsat mangler noget - at vi tænker alt for meget på den nuværende situation, at man skal »klikke«. Jeg går ud fra, at man vil kunne indgå aftaler inden for elektronisk handel på mange andre måder.
Så en tanke, jeg først fik for nylig. Jeg tror, at det, at man bruger udtrykket elektronisk handel, betyder, at rigtig mange ikke ved, hvad der egentlig er tale om. Vi bør derfor finde et bedre udtryk, da der er tale om meget mere end bare handel, f.eks. ansvar og grundregler for hele informationssamfundet.
Desuden må jeg med stor sorg i hjertet konstatere, at ingen er profet i sit fædreland. Det forslag, som blev fremsat i Retsudvalget om det såkaldte spamming, er mit forslag, men min gruppe vil stemme for et andet forslag. Jeg mener endda, at diskussionen har vist, at mit forslag har gode muligheder for at gå igennem. Jeg mener desuden, at man gør livet alt for let for visse teleselskaber, hvis man vedtager det stillede ændringsforslag. Jeg beklager, at situationen tegner sig således.

Sandbæk
Hr. formand, den internationale forbrugerdag i marts blev markeret under temaet elektronisk handel og forbrugerbeskyttelse. Handlen på Internettet rejser ikke i sig selv nye forbrugerpolitiske problemstillinger, men da der er tale om et nyt medie, er der behov for, at der etableres tryghed og tillid. Handel via digitale net bør være mindst lige så tryg og sikker som handel i den fysiske verden. Det er derfor uacceptabelt, at Kommissionens forslag vil stille danske forbrugere ringere ved handel via digitale net end ved handel i den fysiske verden. Et af de største problemer i direktivet er, at det er afsenderlandets regler, der gælder. Det vil medføre, at lande med et højt beskyttelsesniveau kan risikere at blive oversvømmet med reklamer og markedsføring fra firmaer og fra lande med et lavere beskyttelsesniveau. Beskyttelsesniveauet i de nordiske lande er generelt højere end i andre lande, især når det gælder markedsføring over for børn. Det vil kunne resultere i konkurrenceforvridning, hvor udenlandske firmaer kan benytte metoder, som danske firmaer ikke må ifølge den danske markedsføringslov.
Baggrunden for princippet om at bruge afsenderlandets regler er, at det er for besværligt for erhvervslivet at have kendskab til samtlige medlemslandes lovgivninger på området. Men konsekvensen er, at denne byrde blot lægges på forbrugernes skuldre. Handel på Internettet får således for forbrugerne næsten karakter af russisk roulette. Hvilke regler gælder, og hvilke rettigheder har vi, hvis noget går galt?
Jeg støtter de ændringsforslag, som forbedrer direktivet, men jeg kan ikke støtte hele lovteksten, og JuniBevægelsen kan ikke støtte hele lovteksten, fordi den fortsat tager afsæt i princippet om afsenderlandet.

Hager
Hr. formand, også for at sikre det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne er det absolut nødvendigt at skabe en fælles retlig ramme for den elektroniske handel. Fælles regler udgør netop på dette område en vigtig forudsætning for en effektiv afvikling af forretningsaktiviteterne. Men her skal man i tilsvarende grad være opmærksom på sikkerhedsaspektet, beskyttelse mod ulovlige aktiviteter og sundhedsmæssige farer.
Regelmæssigt og erhvervsmæssigt misbrug af Internettet udgør desværre en iøjnefaldende del af det virtuelle rums virkelighed. Derfor er effektive kontrolmekanismer nødvendige. For det første skal udviklingen af programmer til identifikation af illegalt indhold fremmes, for at disse kontroller ikke kun bliver tomme løfter. Støtten til sådanne forskningsprojekter skal derfor fremskyndes. Men for det andet bør det efter min mening også overvejes, om den sandsynligvis eneste effektive kontrol, nemlig den, der udføres af selve udbyderen, ikke i fremtiden kan udføres på en måde, der er teknisk og økonomisk rimelig. Den offentlige adgang til de informationer, der stilles til rådighed af udbyderen, berettiger til, at denne har et særligt ansvar.
Men tillad mig at komme ind på endnu et specielt detailproblem. Det indkøb af lægemidler via Internettet uden rådgivning af en fagmand, som direktivudkastet åbner mulighed for, udgør - som også fru Heinisch sagde - en potentiel sundhedsmæssig risiko, som ikke bør undervurderes. Derudover giver Internettet også mulighed for stort anlagt bedrageri til skade for patienterne, hvilket også WHO igen og igen advarer imod. Disse aspekter skal man have for øje. Alt i alt udgør det foreslåede direktivudkast imidlertid et skridt i retning mod et Internet, som er nyttigt for samfundet, men målet er langt fra nået endnu.

Medina Ortega
Hr. formand, det er et held, at det netop er Dem, der fører forsædet i Parlamentet i dette øjeblik, for dette er en af de sidste betænkninger, hvis ikke det er den sidste, fra Retsudvalget, og De har i mange år været et meget dygtigt medlem af dette udvalg. Dagens møde er nostalgisk, fordi vi er ved afslutningen af en valgperiode, og nogle kolleger kommer ikke tilbage, andre kommer måske igen, men under alle omstændigheder opløses det siddende Parlament, og der er et nostalgisk element, en skumringsstemning over dette møde.
Jeg vil benytte lejligheden til at sige, at Retsudvalget altid har været karakteriseret af det store interne arbejde, den store koordineringsindsats, som vi alle gør, og dette arbejde er blevet udført af mange af dem, som taler her i dag og især af vores ordfører, fru Christine Oddy, som med sin gode indflydelse har lettet og altid letter arbejdet i vores udvalg.
Vi forhandler nu om et direktiv vedrørende visse retlige aspekter af den elektroniske handel i det indre marked, som går ud på at harmonisere visse aspekter af medlemsstaternes lovgivning ved hjælp af denne procedure - et direktiv - aspekter som i realiteten er privatretlige. Jeg mener, at hvad angår elektronisk handel, elektroniske aktiviteter i forbindelse med intellektuel ejendomsret, elektronisk signatur, altså alt hvad der vedrører informationstjenester deriblandt intellektuel ejendomsret, er vi inde på et område, hvor nationalstaterne er blevet for små. Og ikke kun medlemsstaterne i Den Europæiske Union, men hele verden er blevet lille, for ved en hastighed på 300.000 kilometer pr. sekund har grænser ingen betydning.
Hvis Den Europæiske Union ikke fandtes, ville det have været nødvendigt at opfinde den bare på grund af det. De 15 eller et par og tyve medlemsstater, som Den Europæiske Union muligvis kommer til at bestå af, kan ikke have forskellige lovbestemmelser, men skal skabe en samlet, konkret og korrekt ret, og naturligvis mener jeg, at på dette område kan subsidiaritetsprincippet pr. definition ikke gøres gældende.
Det er helt sikkert, at på det elektroniske område betyder den store krænkelse af privatlivets fred, som det kan være, at vi får computere ind i vores hjem, og at vores børn, venner og familie kan blive udsat for et muligvis uønsket bombardement af informationer fra skærmen, at der skabes principper om varetagelse af almenvellets interesser. Det er imidlertid mit indtryk, at vi overdriver de kulturelle særpræg i Den Europæiske Union. Til trods for at der stadig er nationale kulturelle traditioner, er de grundlæggende principper, principperne om varetagelse af almenvellets interesser, principperne om beskyttelse af moralen, om ret og om mindreårige, hvad enten det er godt eller skidt, fortsat gældende i Den Europæiske Union af i dag, og derfor mener jeg, at et direktiv som dette virkelig vil lette integrationen af vores lovbestemmelser, ved at visse fælles principper forsvares over for alle medlemsstater.
Derfor giver jeg som medlem af Den Socialdemokratiske Gruppe min støtte til forslaget til direktiv med de ændringer, som fru Oddy har foreslået.

Cassidy
Hr. formand, som det er tilfældet for mange andre, er dette helt sikkert min sidste optræden i Parlamentet. Jeg vil gerne lykønske ordføreren, som jeg ved har arbejdet meget hårdt med dette forslag. Det er en sag med mange detaljer, en sag, hvor der har været kraftig lobbyvirksomhed, hvilket jeg selv har oplevet. Som altid når der udøves heftig lobbyvirksomhed, er et af problemerne, at lobbyerne ophæver hinanden, hvilket viser, hvordan medlemmerne af Europa-Parlamentet skal kunne håndtere lobbyister, ligesom de skal kunne håndtere journalister.
Vi må ikke glemme, at dette er et forslag fra Kommissionen. Jeg vil gerne lykønske Kommissionen, fordi den har frembragt en meget praktisk tekst. Rent faktisk så praktisk, at jeg trak alle mine ændringsforslag til nogle af de kontroversielle artikler, 12, 13, 14 og 15, tilbage og stillede et forslag - som til min overraskelse blev afvist - om, at kolleger som hr. Barzanti med flere også skulle trække deres ændringsforslag tilbage. Men da de ikke gjorde det, vil PPE-gruppen nu stemme imod en række ændringsforslag, som blev vedtaget i udvalget.
Et, som jeg især har meget stærke følelser for, er ændringsforslag 45, som hr. Barzanti oprindeligt stillede i udvalget, og som ville gøre det muligt at gøre overvågningsmetoderne operationelle på grundlag af lovgivning eller adfærdskodekser. Det er jeg meget lidt begejstret for.
Hr. Barzanti fortalte os, at han i sine 10 år som medlem af Europa-Parlamentet har koncentreret sig om europæisk kultur og beskyttelsen af den. Fint. I mine 15 år her har jeg arbejdet for, at Europa skulle være åbent for verdenshandlen og navnlig for liberalisering. Kommissionen har fremlagt et forslag til liberalisering. Det ville være meget uheldigt, hvis Europa-Parlamentet viste sig at være mindre liberalt end Kommissionen, idet vi skal huske på, at der er tale om et meget højteknologisk område i rivende udvikling, hvor Europa er i alvorlig fare for at sakke længere og længere agterud i forhold til USA.

Watson
Hr. formand, jeg vil gerne tale om junk mail eller spamming . Junk mail med posten er besværligt, men junk mail , som modtages ad elektronisk vej eller pr. telefax kommer rent faktisk på modtagerens telefonregning. Derfor er der behov for særlig lovgivning. Jeg har modtaget 42 junk mails alene i sidste uge, og jeg kan fortælle Dem, at det er en forbandet plage. Jeg har ikke selv modtaget noget anstødeligt, men jeg ved, at en række af mine vælgere har, og 10 % af den uopfordrede e-mail er nu pornografisk.
Der findes programmer, som giver virksomheder mulighed for at hente navne fra Internettet og udsende store mængder elektronisk post til virksomheder. En rapport fra Novell sidste år viste, at junk e-mail har kostet britiske og irske virksomheder GBP 5 milliarder om året. Det blokerer ligeledes Nettene. Der er retssager, der føres af Virgin Net i Det Forenede Kongerige og Bibliotech i USA, hvor kampen mod spammerne føres ved domstolene.
I sidste måned blev der afleveret 23.000 underskrifter på et andragende til Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder her i Parlamentet. Man opfordrede til et forbud mod junk e-mail . Opt-out -registret virker ikke. Der findes et i USA. Det har vist sig umuligt at anvende i praksis. Jeg er uenig med fru Oddy. Jeg mener, at det sømmer sig dårligt for os som lovgivere at legitimere en praksis, hvor annoncører kan invitere sig selv til at bruge andre menneskers telefonregninger og bruge internetudbyderens infrastruktur til at betale for deres markedsføring.
Der er al mulig grund til, at et opt-out -register kan virke. Det giver forbrugeren mulighed for at bede om de reklameoplysninger, de ønsker. Det giver annoncørerne mulighed for at målrette deres budskaber mod de mennesker, der ønsker at modtage dem. Det giver internetudbyderne, som giver adgang til Nettet, mulighed for at tilbyde hurtig, effektiv og sikker elektronisk post.
Derfor opfordrer min gruppe til at stemme for ændringsforslag 70 til denne betænkning.

Blokland
Hr. formand, nu, hvor man kan forvente, at elektronisk handel får større og større betydning, er det vigtigt, at der kommer en god, juridisk ramme. Denne ramme skal også give forbrugerne tilstrækkelig beskyttelse. Kun på den måde kan forbrugerne få den nødvendige tillid til at deltage i denne handel. Desuden skal forbrugerne være i stand til at afværge uønsket elektronisk, kommerciel kommunikation. Beskyttelse af mindreårige og den menneskelige værdighed er også meget vigtigt.
Det er endvidere vigtigt, at ulovlige aktiviteter på Internet forhindres. Mit spørgsmål til hr. Liikanen er imidlertid, om måden, hvorpå dette beskrives i ændringsforslag 48 fra Retsudvalget, er acceptabel? Bliver internetudbyderne hermed ikke til censorer? Jeg er ikke imod censur, men den skal udøves af politi og retsvæsen.
Til sidst, hr. formand, vil jeg sige, at jeg under læsningen af ændringsforslagene har fået stor respekt for Retsudvalget, for f.eks. i ændringsforslag 23 med hensyn til overvejelse 22 er der en sætning på 88 ord, som jeg i hvert fald hverken kan få hoved eller hale på.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, dette er et vigtigt direktiv, og et lille stykke af det bygningsarbejde, som det elektroniske samfund baserer sig på. Christine Oddys betænkning er efter min mening sagkyndig, yderst lødig og professionel. Det er vigtigt også at tage hensyn til, at vi ikke ved af stifte love skaber flaskehalse for forretningsvirksomhed på et område i hastig vækst.
Efter min mening er internetinformationssamfundets store problem individets beskyttelse og frihed. Omfanget af disse problemer er endnu ikke blotlagt. Det er en historisk epoke, hvor menneskelig målfølgning på globalt niveau er blevet mulig, og for første gang er borgerrettighederne ikke beskyttet ved hjælp af grænser som tidligere. I den forstand er vi trådt ind i en ny tid, derfor skal opting in og opting out være mulig. Jeg har også selv fået meget forstyrrende post, endda på et sprog, som jeg ikke forstår. Der kom af en eller anden grund en del på spansk fra en bestemt afsender. Under sådanne omstændigheder bør man kunne gribe ind. Jeg ser det ikke som politivirksomhed, hvis man gør det.
Jeg synes også, at Unionen burde være aktivt med til at få skabt en effektiv og god bevægelse til sikring af borgerrettigheder og sikkerhed i forbindelse med Internettet. Jeg vil gerne spørge kommisæren, om noget sådant har været diskuteret? Det drejer sig om at anspore medborgerne til deltagelse på europæisk plan, og om at sikre menneskerettighederne, således at denne negative udvikling ikke får fodfæste. En handelsplads skal kunne være et sikkert sted, derfor er det også i forretningsvirksomhedens interesse. Der bør findes et forbryderregister. Det er ikke en politiopgave. Postvæsenet leder også efter bomber, når man har mistanke om noget sådant. Det samme gælder Nettet. Hvis nogen anmelder noget, må det selvfølgelig først stå for anmelderens regning, og så, når forbrydelsen er begået, for forbryderens.

Lulling
Hr. formand, min kollega hr. Hoppenstedt har allerede - og endda meget godt - redegjort for min gruppes holdning til betænkningen af fru Oddy, som jeg takker. Men i den meget livlige diskussion, der udviklede sig i forbindelse med den elektroniske handel i Europa og de vanskelige spørgsmål omkring indholdet af de oplysninger, der findes online, samt oprindelse, modtagere og de retlige aspekter, mener jeg at kunne sige - og jeg understreger dette - at der bør være plads til ytringsfriheden på offentligt tilgængelige net som Internettet.
Jeg ville gerne koncentrere mig om et aspekt, der navnlig vedrører udbyderne med hensyn til satellitter. Hvad angår internetudbydernes ansvar, gøres der i Kommissionens oprindelige forslag, uden at man fornægter problemerne om det manglende retlige aspekt, forskel på de forskellige aktørers ansvar alt efter deres egentlige aktivitet. Det er efter min mening unødvendigt at ændre det. Med hensyn til transmission af forskellige informationer pr. satellit, kabel eller ad anden vej, er udbyderne, som er mellemhandlere, ikke ophavsmænd til indholdet. De kan se sig nødsaget til efterfølgende at påtage sig et ansvar for de informationer, de giver plads for, de kan også foretage en kontrol først og fremmest på anmodning fra de nationale myndigheder, men i meget specielle tilfælde.
Til gengæld kan de ikke sikre en vedvarende kontrol af al information, der er frit tilgængeligt på Internettet, som de vil tilbyde adgang til. Internetudbyderne udbyder tekniske tjenester og har ikke et formidleransvar. De har på en måde en funktion som trykkere, hvilket ikke vil sige, at de kan trykke alt, men deres ansvar er ikke ubegrænset. Nettet er et fantastisk værktøj for alle virksomheder og alle personer, der ønsker at give sig til kende. Det er et værktøj, der fortjener at blive udviklet og ikke censureret. I lighed med min gruppe stemmer jeg ikke for ændringsforslag 45, 46, 48 og 51, som slet ikke hører hjemme her, og som vil føre til en censur, der er umulig at håndhæve.

Plooij-van Gorsel
Hr. formand, jeg vil især rette mig til hr. Liikanen, og kære kolleger, elektronisk handel kan give økonomien vinger og dermed skabe mange nye arbejdspladser, hvilket Europa har så hårdt brug for. Det foreliggende direktiv fjerner mange hindringer og usikkerheder og giver retssikkerhed og sikkerhed til alle involverede, men især til forbrugerne. Der er imidlertid et andet problem ved siden af problemet om spamming , som blev behandlet af hr. Graham Watson. Afdeling 4, artikel 12 og 13 i dette direktiv bestemmer, at en internetudbyder ikke er ansvarlig for indholdet, hvis han kun passivt videregiver information. Han fungerer i det tilfælde kun som mellemled.
Herunder falder også lagring af information på netværket, den såkaldte cashing. Begrænsningen af ansvaret omfatter alle ulovlige onlineaktiviteter udført af tredjepersoner, såsom unfair konkurrence, vildledende reklame, men også piratkopier med hensyn til ophavsret, hvilket står i kommentaren til Kommissionsforslaget.
Men, kære kolleger, Parlamentet har for to måneder siden vedtaget et ændringsforslag til artikel 5, stk. 1, i direktivet om ophavsret, som fastlægger, at cashing er omfattet af ophavsdirektivet, nemlig under beskyttelse af ophavsretten, mens cashing som sådan ikke indeholder særskilt udnyttelse af den videregivne information. Alt dette modsiger hinanden. Jeg har et spørgsmål til kommissæren, hr. formand. Bestemmelserne er i strid med hinanden ....
Formanden afbrød taleren

Formanden
Frue, jeg er ked af det, men jeg er nødt til at afbryde Dem på grund af den begrænsede taletid. Jeg beklager.

Bru Purón
Hr. formand, jeg vil også fremføre en slags svanesang. Jeg har i mange år - omend i forskellige perioder - været medlem af Parlamentet, og nu tager jeg afsked med det, ikke med hjertet, som det altid vil stå nær, men hvad angår min sædvanlige tilstedeværelse. Jeg husker mange stunder i Retsudvalget og deriblandt dem, som jeg har delt med fru Oddy, som jeg altid er kommet til enighed med om emner, der startede i den foregående valgperiode vedrørende de nye teknologier og deres uforenelighed med ophavsretten.
Jeg lykønsker ordføreren, og jeg lykønsker også mine kolleger, der har stillet ændringsforslag, f.eks. nr. 45, som min værdsatte og kære kollega hr. Cassidy kritiserer. Hr. Cassidy, jeg tror på frigjorthed for mænd og kvinder. Man skal passe på med udjævnende, mekaniske teknikker, som ikke tager højde for den menneskelige natur. Der er ingen grund til, at Nettet undertrykker behovet for en vis kontrol, såvel for vores børns som for vores egen skyld.
Octavio Paz sagde, at vi ikke er skabt til et samfund, der har til formål at producere for at forbruge og forbruge for at producere. Det at sende meddelelser for at skabe et kunstigt forbrug er ofte forvanskende for personligheden, f.eks. pornografi osv. Jeg mener, at alt det skidt skal kontrolleres. Og derfor mener jeg, at der skal være en vis kontrol midt i Nettet, således at forbrugeren - som ud over at være forbruger er mand eller kvinde - kan afsløre ondets rod. Og at kontrollere det er at give plads til retfærdigheden, og retfærdigheden skal naturligvis gå forud for simpel teknik.

Cederschiöld
Hr. formand, om blot nogle få år spås 500 millioner mennesker at være koblet på Internet. Der har åbnet sig et helt nyt marked, som hr. Hoppenstedt netop beskrev så udmærket. Dermed lægges grundlaget for en kommende vækst i Europa. Vækst skabes ikke af politikere, men af virksomheder. Politikere skaber forudsætningerne og klimaet for vækst. Elektronisk handel rummer et enormt potentiale for den europæiske industri. Derfor må vi sørge for, at der ikke tages politiske beslutninger, der tvinger internetudbydere til at etablere sig uden for Unionen.
I ændringsforslag 36 foreslås det, at »tjenesteydere, som udbyder informationssamfundets tjenester, skal opbevare alle oplysninger, som er nødvendige for efterforskning og identifikation af leverandører, der udbyder ulovligt materiale«. Men det er et spørgsmål om kriminalitetsbekæmpelse, og ansvaret for kriminalitetsbekæmpelse påhviler staten. Præcis som i konkurrencelandet USA bør det også her være således, at staten bærer udgifterne til kriminalitetsbekæmpelse, men ligeledes træffer beslutning om de meget stramme regler og tekniske muligheder, der kan være nødvendige for at bekæmpe tilfælde af meget grov kriminalitet.
En gennemførelse af ændringsforslag 36 vil tvinge visse internetudbydere til at etablere sig uden for Unionen, hvilket ikke ville være nogen hensigtsmæssig udnyttelse af vækstpotentialet i den nye internetøkonomi. Det ville være en typisk politisk sammenblanding af borgernes forskellige interesser, meget ulykkeligt og for mig at se forårsaget af manglende viden om området.
Kandidaten til posten som formand for Kommissionen, Romano Prodi, talte i tirsdags om højteknologiens betydning for udviklingen i Europa. Han har ret - det er af største betydning, at de økonomiske forudsætninger for vækst inden for IT-industrien ikke forværres, men videreudvikles, navnlig for de små og mellemstore virksomheder, så disse ikke stilles dårligere, fordi de skal afholde udgifterne til lagring. Respekten for integritet er ligeledes vigtig, hvilket også berører de små virksomheder.

Herman
Hr. formand, kære kolleger, udviklingen af den elektroniske handel vil have en betragtelig indvirkning på hele vores samfund. Det lover godt med hensyn til udbytte og således også beskæftigelse. Desuden er det et globalt og verdensomspændende fænomen, og det er utænkeligt, at vi skulle kunne holde os udenfor, og at Europa på denne måde skulle styres som en ø midt i et stort hav. Vi må altså efter min mening ikke påtvinge os selv regler og krav, der vil betyde, at vi afskærer os selv fra denne fordelagtige udvikling.
Jeg er dog fuldt ud klar over den risiko, det medfører, og det drejer sig om at fjerne den eller lære at beherske den. Når dette er sagt, forekom Kommissionens forslag mig i denne forbindelse meget velafbalanceret. Jeg er blevet i tvivl - efter alt det jeg har hørt, set og observeret - om hvorvidt Retsudvalgets ændringsforslag ikke ødelægger denne nødvendige ligevægt. Som de fleste talere fra min gruppe har gjort opmærksom på, tror jeg ikke, at man med henblik på at beskytte forbrugeren - en bekymring, der i øjeblikket er velbegrundet - ved samme lejlighed skal frarøve ham muligheden for alle de fordele og alt det gode, som denne udvikling kan medføre både med hensyn til beskæftigelse og økonomi.
Derfor forekommer det mig vigtigt at bevare denne ligevægt. Det er grunden til, at jeg og mine kolleger stemmer for visse ændringsforslag, der sigter mod at forbedre situationen, og at jeg stemmer mod visse andre, der på den anden side forekommer mig at ødelægge ligevægten.

Garosci
Hr. formand, når man har talt her i Parlamentet i fem år, burde man ikke længere blive bevæget, men tanken om, at det i dag praktisk taget er den sidste dag i denne mødeperiode, gør mig alligevel en smule rørt. Og eftersom »ingen kender dagen i morgen«, sådan som en berømt forfatter fra mit land har sagt, vil jeg gerne benytte mig af lejligheden til at takke og sige farvel til alle de kolleger, tjenestemænd og tolke, som jeg har været sammen med i de sidste fem år, der har været vigtige for den europæiske konstruktion. Det har været mig en ære at arbejde sammen med mange af Dem.
Også det emne, som vi drøfter nu, er et af de mere vigtige emner, når det gælder dets økonomiske og sociale betydning, både fordi det er særligt rettet mod de unge, og fordi det kan skabe mange arbejdspladser.
Så sent som i går vedtog Parlamentet min betænkning om hvidbogen om handel, der også omtaler den elektroniske handel positivt og meget.
Jeg vil også gerne takke Kommissionen, der har holdt sit løfte om inden for samme mandat at udarbejde grønbogen og hvidbogen om handel, så institutionerne for første gang behandler handelssektoren samlet.
I hvidbogen har vi opnået, at Kommissionen foretager nogle støtteaktioner til fordel for virksomhederne, og vi har samtidig opnået en beskyttelse af de endelige brugere.
De juridiske aspekter, der analyseres i dag, udgør et uundværligt grundlag for lovgivningen og harmoniseringen i forbindelse med de elektroniske kontrakter, brugsretten og udviklingen i fremtiden, under forudsætning af at Internettet er tilgængeligt for alle, nemlig tilgængeligt, men reguleret, så man beskytter de mest udsatte grupper, navnlig børnene, samt beskytter mod elektroniske ulovligheder og hacking, men fremmer alt det, der kan skabe arbejdspladser og øge vores viden. Som den store formand Delors mindede om, vil Europa nemlig ikke kunne eksistere uden viden.
Selvom der stadig er meget, der skal gøres på Fællesskabets nye marked, har vi vist, at det er muligt at varetage de erhvervsdrivendes, de handlendes og navnlig de små og mellemstore virksomheders interesser og samtidig at beskytte borgerne i deres egenskab af forbrugere, hvilket er formålet og målsætningen med såvel offentlige som private virksomheders arbejde. Lad os fortsætte i den retning!

Klaß
Hr. formand, hr. kommissær. Vi lever i informationssamfundets tidsalder, og til stadighed åbnes der nye metoder til kommunikation for os. Jeg mener, at med den rigtige håndtering er der her enorme muligheder, som skal udnyttes, og som også vil styrke det europæiske erhvervslivs konkurrenceevne. Men her har vi også brug for en fælles retlig ramme. I onlineverdenen modtager forbrugeren en strøm af informationer. Medlemsstaterne kan ikke henholde sig til deres nationale lovgivning, for den elektroniske handel kender ikke til nationale grænser.
Med hensyn til forbrugerbeskyttelsen skal medlemsstaterne og Kommissionen henvise til, at der udarbejdes adfærdskodekser. Et meget vigtigt punkt er her den uopfordrede kommercielle kommunikation. Den skal tydeligt kunne identificeres af modtageren, og der skal være mulighed for at nægte at modtage den, især også med henblik på de omkostninger, som jo i så fald kunne opstå for modtageren. På dette punkt skal der opnås en større gennemsigtighed. Ved denne tydelige mærkning skal det overlades til forbrugeren frit at bestemme, hvordan han udnytter disse tjenester.

Liikanen
Hr. formand, Kommissionen er meget glad for, at fru Oddys betænkning, som er meget grundig, har samme fremgangsmåde og følger hovedlinjerne i Kommissionens forslag. Det er særligt vigtigt hvad angår den enstemmige opbakning til principperne for det indre marked, som ligger til grund for forslaget.
De fleste ændringsforslag til fru Oddys betænkning forklarer og forbedrer det oprindelige forslag, og det glæder mig at meddele, at Kommissionen vil acceptere ændringsforslag 1, 2, 4, 6 - sidstnævnte kun på engelsk - 7, 12, 13, 16-20, 22, 24, 32-34, 37, 40, 41, 43, 55-57, 62, 65-67. Hvis de omformuleres, kan Kommissionen ligeledes acceptere ændringsforslag 3, 5, 11, 15, 25, 29 og 35 samt dele af ændringsforslag 9, 14, 38, 51, 69 og 73.
Der er imidlertid en række ændringsforslag, som Kommissionen ikke er i stand til at acceptere af en af følgende fire grunde.
For det første fordi målsætningen med dem og formuleringen ikke er tilstrækkeligt tydelig, hvilket kan føre til juridisk usikkerhed. Det er tilfældet for ændringsforslag 8, 24, 26, 30, 39, 58, 59, 60, 64 og 72. Ændringsforslag 42 kan ikke accepteres som sådan. Men Kommissionen erkender, at artikel 11, stk. 1, om tidspunktet for indgåelse af onlineaftaler, skal revideres. Kommissionen accepterer hensigten med Parlamentets ændringsforslag om en forenkling af aftaleprocessen og vil tage spørgsmålet op i det ændrede forslag.
For det andet på grund af manglende overensstemmelse med andre fællesskabsdirektiver eller med fællesskabslovgivningen. Dette er tilfældet for ændringsforslag, der kan fortolkes som værende i strid med reglerne om beskyttelse af personlige data eller med principperne for fællesskabslovgivningen: ændringsforslag 10, 28, 36, 70 og 76. Dette er også tilfældet for ændringsforslag, hvor man søger at ændre direktivets anvendelsesområde på en måde, der ikke er forenelig med andre direktiver for informationssamfundet (ændringsforslag 27 og 63) og ændringsforslag 31, der medfører en ændring af den foreslåede definition af kommerciel kommunikation.
For det tredje fordi de ville forstyrre ligevægten mellem forskellige interesser på en række områder, hvor der er opnået ligevægt i det oprindelige forslag. Ændringsforslag 48 hører til denne gruppe. Der var et spørgsmål angående dette.
Det er tilfældet for ændringsforslagene om formidleransvar fra 44 til 54 og 75. Det er et meget vigtigt og følsomt område, hvor man i det oprindelige forslag havde bestræbt sig meget på at nå til en fornuftig kompromisløsning, hvor der tages hensyn til alle involverede interesser. Det samme er tilfældet for ændringsforslag 71 om indskrænkning af listen over kontrakter, der opstilles i forslagets artikel 9.
For det fjerde fordi det ville være for ambitiøst på nuværende tidspunkt i lyset af niveauet for fællesskabslovgivningen. Dette er tilfældet med ændringsforslagene, der har til formål at indskrænke undtagelserne i bilag to til forslaget (ændringsforslag 21, 68 og 74) og ændringsforslag 61 vedrørende retssager, selvom Kommissionen med hensyn til sidstnævnte erkender, at der er behov for at forbedre mulighederne for klageadgang, navnlig i grænseoverskridende kontrakter.
Jeg vil gerne slutte med igen at takke Parlamentet for dets arbejde med og støtte til forslaget. Det vil få fundamental betydning for Europa og Europas borgere, så de kan få det fulde udbytte af den elektroniske handel, og med henblik på at styrke Europas stilling i en global sammenhæng. Jeg er enig med hr. Paasilinna i, at alle ikkeoffentlige aktiviteter i denne sammenhæng er velkomne.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Eftersom dette er afskedens time, vil jeg også sige farvel. Jeg vil navnlig gerne fortælle mine kolleger i Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, hvor meget jeg har værdsat det arbejde, De har udført i løbet af de sidste fem år, og jeg ønsker Retsudvalget held og lykke for den næste valgperiode.

Formanden
Jeg giver ordet til fru Gebhardt, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Gebhardt
Hr. formand, jeg vil hermed give udtryk for min vrede. Jeg mener, det er en uforskammethed, når man udsætter en betænkning, som - i det mindste ifølge mine oplysninger - var fastsat til i formiddags, da jeg stemte om dagsordenen i mandags.
Betænkningen fra et forligsudvalg, hvor det drejer sig om anerkendelse af unge menneskers eksamensbeviser for erhverv, er en ganske vigtig sag. Når jeg i morges tilfældigt fik at vide, at denne betænkning først behandles i aften kl. 18.00 og sættes til afstemning i morgen tidlig, så er det en behandling, som denne betænkning ikke har fortjent, for det drejer sig her om mennesker, om unge mennesker. Vi har i Parlamentet sagt, at det er en af de ting, vi prioriterer højest i den europæiske politik. Hermed ønsker jeg at sige, at jeg ikke accepterer den måde, hvorpå man behandler denne betænkning, som i forligsudvalget - også i forligsudvalget med Rådet - var en meget, meget vanskelig sag.

Formanden
Fru Gebhardt, fredag er en mødedag, der - så længe intet andet er bestemt - er lige så gyldig som enhver anden dag. Denne sag blev opført på dagsordenen for fredag af Formandskonferencen for flere møder siden, og den er aldrig blevet planlagt til et andet tidspunkt. De skulle have talt med Deres gruppeformand for at finde ud af, om det var muligt at finde et andet tidspunkt.
Under alle omstændigheder er der i morgen, fredag, intet særligt krav til beslutningsdygtighed, og der kan i fred og ro blive stemt om den, da der heller ikke er nogen ændringsforslag. Det drejer sig blot om at sikre sig, at der er enighed, og til det formål er fredagen lige så gyldig og lige så vigtig, som enhver anden dag.

Medina Ortega
Hr. formand, en bemærkning til forretningsordenen. Nemlig vedrørende afstemningsrækkefølgen i dag.
Der plejer at blive stemt om de betænkninger, der kræver kvalificeret flertal først. Altså burde betænkning af McCarthy/Hatzidakis - om de generelle bestemmelser om strukturfondene - sættes under afstemning før gennemførelsesbetænkningerne, altså før betænkning af Varela Suanzes-Carpegna og de andre gennemførelsesbetænkninger for den generelle betænkning om strukturfondene.

Formanden
Hr. Medina, det De foreslår er, at vi benytter den fremgangsmåde, vi plejer: at stemme om de betænkninger, som kræver kvalificeret flertal, i dette tilfælde betænkningen af hr. Pronk, før vi begynder med blokken under Agenda 2000.

Medina Ortega
Hr. formand, jeg taler om blokken med betænkningerne af Varela Suanzes-Carpegna, Jöns, Kellett-Bowman, Colom i Naval og McCarthy/Hatzidakis. Betænkning af McCarthy/Hatzidakis, som er en generel betænkning om disse fire betænkninger, burde sættes under afstemning efter betænkning af Bösch og før betænkning af Varela Suanzes-Carpegna. Det er bare et spørgsmål om rækkefølge, eftersom den generelle betænkning og de fire andre er gennemførelsesbetænkninger for den betænkning.

Formanden
Nej, det er den normale rækkefølge, der er blevet fulgt for denne blok. Førstebehandlinger, andenbehandlinger, samstemmende udtalelser og høringer. For hvis vi begyndte at diskutere, hvilken der er den generelle, ville vi løbe ind i store vanskeligheder. Rækkefølgen er allerede fastlagt, og nu ville enhver ændring blot skabe vanskeligheder.

Lulling
Hr. formand, jeg befinder mig i samme forlegenhed som fru Gebhardt. Jeg er fuldt ud klar over, at fredagen er en dag som alle de andre, og jeg har altid været til stede om fredagen. Men De er ved at skabe en farlig præcedens, fordi dette Parlament bør have en mulighed for med 314 stemmer at forkaste resultatet af et forlig. Dette vil ikke være muligt. Vi har allerede gjort det en gang i forbindelse med Rothley-betænkningen. Der blev iværksat en forligsprocedure. Vi var enige om det fælles udkast, men Parlamentet forkastede det. Det vil Parlamentet imidlertid ikke kunne gøre fremover, og derfor protesterer jeg. Vi burde have behandlet forligsbetænkningerne i morges og stemt om dem i dag.

Formanden
Frue, jeg beklager, men afstemningen om Deres betænkning kræver simpelt flertal og ikke kvalificeret flertal, ellers ville den være sat til afstemning i dag. Derfor kan vi sagtens stemme om den i morgen.

Lulling
Hr. formand, jeg vidste ikke, at man kunne behandle forligsbetænkningerne forskelligt alt efter hvilket emne, der er tale om. Det tror jeg ikke er tilfældet.

Formanden
Nej, der er ikke tale om at behandle dem forskelligt alt efter emne. Desuden blev Rothley-betænkningen forkastet med simpelt flertal.
Hvis man vil drage sammenligninger, må man først være ordentlig informeret.

Pack
Hr. formand, jeg vender tilbage til en sag, som vi drøftede i morges kl. 9.00. Som alle blev klar over, er Sakharov-prismodtageren, dr. Ibrahim Rugova, tilbagevendt til Italien fra Kosovo sammen med sin familie. Vi anmodede også i morges i Deres fravær om, at formanden og Præsidiet skulle tillade, at en delegation fra Parlamentet i løbet af de næste dage opsøger Rugova i Rom. Vi foreslog i morges, at formanden for Udenrigsudvalget, formanden for underudvalget om menneskerettigheder, Europa-Parlamentets næstformand, Renzo Imbeni, og formanden for Sydøsteuropa-delegationen skulle tage ned til ham for af ham selv at få at vide, hvordan der ser ud i Kosovo, hvad der er sket ham, og hvordan det skal gå videre i fremtiden. Vi beder om at modtage denne tilladelse fra Dem meget snart, så vi kan planlægge denne rejse i dag.

Formanden
Fru Pack, som De og alle Deres kolleger ved, er det Formandskonferencen, der har bemyndigelse til at give tilladelse til den rejse. Formandskonferencen holder møde i aften, og jeg vil forelægge den denne anmodning og henstille, at den bliver godkendt. Det kompetente organ træffer altså en beslutning i aften.
Jeg giver ordet til hr. Falconer, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Falconer
Hr. formand, til forretningsordenen. Kan De fortælle mig, om de mennesker med telelinser har Præsidiets tilladelse til at tage billeder fra tilhørerpladserne? Har de fået tilladelse til at tage disse billeder?
Spørgsmålet blev taget op under sidste mødeperiode, og disse mennesker blev fjernet fra tilhørerpladserne, hvilket kun er ret og rimeligt.

Formanden
Hr. Falconer, Parlamentets tjenestegrene meddeler mig, at den fotograf, der fotograferer, har fået udtrykkelig tilladelse til det, og derfor bærer han en badge med tilladelsen. Hvis de kompentente tjenestegrene har givet ham tilladelsen, er det fordi, det falder inden for grænserne af, hvad der er tilladt.

McCarthy
Hr. formand, jeg er ikke enig i Deres fortolkning af, hvordan vi skal gennemføre afstemningen om strukturfondprogrammet, fordi den generelle forordning er den forordning, der styrer alle andre aspekter af gennemførelsesforordningerne. Hvis Parlamentet ikke vedtager den generelle forordning, kan de forordninger, der følger af den, heller ikke vedtages. Af hensyn til den lovgivningsmæssige logik er De nødt til at tage den generelle forordning først, selvom det kun drejer sig om en samstemmende udtalelse, og så tage forordningerne derefter.
De behøver blot at bytte McCarthy og Hatzidakis ud med Varela Suanzes-Carpegna, og derefter kan vi fortsætte i logisk rækkefølge.

Formanden
Fru McCarthy, jeg mener, at det er fuldstændig ligegyldigt, men for ikke at miste tid vil vi stemme, som De har anmodet om, og dermed undgår vi at bruge mere tid på en diskussion, der er fuldstændig meningsløs.

Afstemning
Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ændring af direktiv 97/117/EØF om beskyttelsesforanstaltninger over for specifikke zooneser og specifikke zoonotiske agenser hos dyr og i animalske produkter for at forhindre levnedsmiddelbårne infektioner og forgiftninger (KOM(99)0004 - C4-0068/99-99/0003(COD) - tidligere 99/0003(SYN))

Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til fælles holdning fastlagt af Rådet med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om fastlæggelse af en række aktioner og foranstaltninger med henblik på at sikre interoperabilitet mellem og adgang til transeuropæiske net til elektronisk dataudveksling mellem administrationerne (IDA) (KOM(97)0661 - C4-0067/98-97/0341(COD) - tidligere 97/3415(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til fælles holdning fastlagt af Rådet med henblik på vedtagelse af Rådets afgørelse om fastlæggelse af en række aktioner og foranstaltninger med henblik på at sikre interoperabilitet mellem og adgang til transeuropæiske net til elektronisk dataudveksling mellem administrationerne (IDA) (13491/2/98 - C4-0012/99-97/0341(COD) - tidligere 97/3415(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af et flerårigt program til fremme af vedvarende energi i Fællesskabet - Altener II (KOM(97)0550 - C4-0071/98-97/0370(COD - tidligere 97/0370(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets beslutning om vedtagelse af et flerårigt program for fremme af energieffektiviteten (1998-2002) (KOM(97/0550 - C4-0072/98-97/0371(COD) - tidligere 97/0371(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets direktiv om ændring af Rådets direktiv 93/104/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, således at sektorer og aktiviteter, der var udelukket fra direktivet, bliver omfattet (KOM(98)0662 - C4-0715/98-98/0318(COD) - tidligere 98/0318(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets direktiv om tilrettelæggelse af arbejdstid inden for vejtransport for mobile arbejdstagere og selvstændige chauffører (KOM(98) 0662-C4-0716/98-98/0319(COD) - tidligere 98/0319(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets direktiv om håndhævelse af søfareres arbejdstid på skibe, der anløber EU-havne (KOM(98)0662 - C4-0717/98-98/0321(COD) - tidligere 98/032(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets forordning om en revideret EF-ordning for tildeling af et miljømærke (KOM(96)0603 - C4-157/97-96/0312 (COD) - tidligere 96/0312(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets direktiv om udrangerede køretøjer (KOM(97)0358 - C4-0639/97-97/0194 (COD) - tidligere 97/0194(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets direktiv om adgang til forbrugeroplysninger om brændstoføkonomi i forbindelse med markedsføring af fabriksnye personbiler (KOM(98)0489 - C4-0569/98-98/0272 (COD) - tidligere 98/0272(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets direktiv om forbrænding af affald (KOM(98)0558 - C4-0668/98-98/0289(COD) - tidligere 98/0289(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets forordning om organisationers frivillige deltagelse i en fællesskabsordning for miljøledelse og miljørevision (KOM(98)0622- C4-0683/98-98/0303(COD) - tidligere 98/0303(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Forslag til Rådets forordning om det finansielle instrument for miljøet (Life) (KOM(98)0720 - C4-0074/99-98/0336(COD) - tidligere 98/0336(SYN))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges
Anden betænkning (A4-0266/99) af Cox for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om forslag til Rådets direktiv om ændring af direktiv 77/388/EØF hvad angår merværdiafgiftssystemet for telekommunikationsydelser (KOM(97)0004 - C40100/97-97/0030(CNS))
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges

Formanden
Det bliver gjort, hvis ændringsforslaget vedtages.
Før vi går over til afstemning og i medfør af forretningsordenens artikel 72, stk. 5, anmoder jeg Kommissionen om at tilkendegive sin holdning til ændringsforslagene.

Wulf-Mathies
Hr. formand, vi accepterer de ændringsforslag, som er aftalt mellem Rådet, Kommissionen og Deres repræsentant, hr. Varela.

Repræsentanten for Rådet
Hr. formand, også Rådet er som aftalt indforstået med ændringsforslagene.
Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt

Wulf-Mathies
Det er det samme som før. Det, som er aftalt i fællesskab, og som blev sagt i debatten i går af fru Jöns, støttes kraftigt af Kommissionen.

Repræsentanten for Rådet
Hr. formand, jeg tilslutter mig kommissæren.
Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt

Samland
Hr. formand, jeg vil gerne gøre opmærksom på en nødvendig tilføjelse. Under samrådet og på trepartsmødet aftalte vi for ændringsforslag 2, artikel 1 og 2, at det i fremtiden i teksten skal hedde: »This limit may be increased up to 2 %« . Den samme aftale gælder for ændringsforslag 1, stk. 4. Men i teksten er dette ord »up« kun indsat én gang. Jeg beder Dem om, at vi, når vi nu har stemt, derefter tilpasser dette således, at dette ord »up« også indsættes i ændringsforslag 1. Det svarer til aftalen mellem Kommissionen og Rådet.

Formanden
Godt, er ordføreren enig? Fint, hr. ordfører.
Vi går nu over til Kommissionens og dernæst Rådets holdning til ændringsforslagene.
Jeg giver ordet til hr. Liikanen på vegne af Kommissionen.

Liikanen
Det er korrekt, hvad hr. Samland sagde. Kommissionen er enig.

Formanden
Og Kommissionen accepterer også ændringsforslagene?

Repræsentanten for Rådet
Hr. formand, jeg er ligeledes indforstået, som det blev aftalt på trepartsmødet.
Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt

Samland
Hr. formand, i perioden op til denne afstemning har man i Parlamentet diskuteret spørgsmålet om, med hvilken flertalsform den nye interinstitutionelle aftale og det dermed forbundne finansielle overslag skal vedtages her i Parlamentet.
Jeg ved, at De har bedt Den Juridiske Tjeneste om at finde en afklaring. Jeg vil gerne på vegne af Budgetudvalgets medlemmer her sige følgende: Indtil dette tidspunkt har Parlamentet principielt truffet beslutning om de interinstitutionelle aftaler med kvalificeret flertal. Det betyder, at vi i henhold til artikel 203, stk. 9, sidste afsnit, træffer afgørelsen på følgende måde, nemlig ved at Rådet vedtager med kvalificeret flertal, Europa-Parlamentet med et flertal af dets medlemmers stemmer, nemlig når det angår spørgsmålet om maksimalsatsen.
De ved ligesom jeg, at der hverken i traktaten eller i vores forretningsorden - heller ikke i den nye - findes nogen bestemmelse vedrørende spørgsmålet om afstemningsprocedure ved interinstitutionelle aftaler. Med denne interinstitutionelle aftale og fastlæggelsen af det finansielle overslag fastsætter vi jo maksimalsatsen for de næste syv år. Dermed træffes der indirekte en afgørelse, for hvilken traktaten eksplicit fastsætter et absolut flertal. Derfor vil jeg ikke blot af den grund, men også ud fra den politiske nødvendighed, at en sådan afgørelse har en ekstrem bindende virkning for Rådet, for Kommissionen og også for Parlamentet, bede om, at vi går ud fra, at denne afstemning kræver et kvalificeret flertal. Jeg vil bede Dem om at bekræfte dette.

Formanden
Mange tak, hr. Samland. Jeg kan ikke bekræfte det, De siger. Jeg har faktisk gennemgået Budgetudvalgets betænkning meget grundigt, og jeg har bedt Den Juridiske Tjeneste om en rapport. Som De også selv har sagt - og det fremgår af det notat, som Deres udvalg har sendt, og som jeg har studeret nøje - står der hverken i traktaterne eller i vores forretningsorden, at interinstitutionelle aftaler kræver absolut flertal. Desuden er der, som De alle sammen ved en - allerede gammel - dom fra Domstolen fra 23. juli 1988, der siger, at beslutninger om, hvilken type flertal der skal kræves, ikke tilkommer de enkelte institutioner. Det var den, der gjorde det nødvendigt i vores egen forretningsorden at ændre det absolutte flertal, der var fastsat for afgørelse af decharge, til simpelt flertal. For vi nåede til den konklusion, at det ikke var muligt at holde fast ved absolut flertal, når det ikke fremgik af traktaterne. Det ville være et tilstrækkeligt argument i dette tilfælde.
Jeg har også analyseret Deres argument om, at denne beslutning i sig selv forårsager budgetmæssige beslutninger, og Den Juridiske Tjeneste har også analyseret det meget grundigt, altså om den forårsager budgetmæssige beslutninger, som i henhold til artikel 272 ville kræve kvalificeret flertal. Den Juridiske Tjeneste kommer til den konklusion - som jeg er enig i - at den ikke erstatter de budgetmæssige beslutninger, for aftalen er hverken en regel eller en budgetmæssig beslutning i sig selv. Når budgettet vedtages hvert år, er det formandens opgave at undersøge, om der er tilstrækkeligt flertal. Det er når det årlige budget skal godkendes, at beslutningen tages med de nødvendige flertal. Og der kan teoretisk set tages en modsat beslutning, selvom institutionerne indbyrdes har indgået en aftale - som ikke har lovværdi, men er underlagt lovgivningen - om ikke at overskride visse linjer. Men dette er en aftale baseret på institutionernes gode vilje, og den har ikke lovværdi.
Uden hverken lovværdi eller budgetværdi kan det flertal altså ikke kræves. Der er domme fra Domstolen - som der også henvises til i rapporten fra Den Juridiske Tjeneste, som jeg stiller til Deres rådighed - der kan bekræfte dette.
Når disse kendsgerninger tages i betragtning og for ikke at begå en fejl, der kunne føre til en sag ved Domstolen, som vi kunne tabe - som det allerede er sket ved en anden lejlighed - ser jeg ingen anden udvej end at fastholde Den Juridiske Tjenestes synspunkt om, at denne afstemning kræver simpelt flertal, og beslutningen træffes med simpelt flertal.

Palacio Vallelersundi
Hr. formand, jeg er naturligvis enig i disse synspunkter, som jeg selv - på baggrund af egne undersøgelser - har fremlagt her til morgen og i går for Det Europæiske Folkepartis Gruppe.
Jeg vil minde hr. Samland, som har brugt et ikke juridisk, men politisk argument, om, at Parlamentet mange gange har bedt Rådet om at gå bort fra enstemmighed og kvalificeret flertal til fordel for flertalsafgørelser.
Det er en underlig politik, at vi beder Rådet om at gå i en retning, som vi tilsyneladende ikke selv ønsker at følge ved at vende os imod traktaterne, imod vores egen forretningsorden, imod Domstolens retspraksis og imod den sunde fornuft, som siger, at juridisk set er en retsakt en retsakt og har værdi af en formel retsakt. Ikke værdi af nogle følger, som faktisk eksisterer, men som på et tidspunkt får den rette juridiske form med de flertal, der kræves i henhold til traktaten.

Formanden
Dette formandskab tager ikke del i politiske standpunkter. Formandskabet skal holde sig til lovgivningen og forretningsordenen.

Dell'Alba
Hr. formand, først og fremmest vil jeg takke Dem for denne præcisering: Vi må basere os på lovgivningsmæssige og retlige aspekter. Man skal passe meget på, for hvis man baserer sig på politiske overvejelser, forandrer man alt, man kan sige alt og det modsatte af alt. Det har vi set i løbet af denne uge.
Jeg mener, at man må overveje dette element: De interinstitutionelle aftaler ændrer ordningen - med institutionernes samtykke - om budgettets etårighed og er en gyldig del af den budgetforudsigelse, som vi har accepteret i en fælles aftale.
I betænkningen af Colom i Naval er der et afsnit og et ændringsforslag 27, som henviser direkte til artikel 12 i den interinstitutionelle aftale, som ændrer den maksimale stigning for en periode på syv år. Dette er en meget vigtig og stærk retsakt fra denne institution. I bilag IV til vores forretningsorden, artikel 3, stk. 8 og 9, fastsættes et kvalificeret flertal blandt medlemmerne. Jeg mener, at hr. Samlands indvending er velbegrundet. Det er med henblik på at beskytte os selv over for Rådet, at kravet om kvalificeret flertal opstår.
Bifald

Müller
Hr. formand, kære kolleger. Jeg vil også endnu en gang støtte Detlev Samlands argumentation, nemlig med følgende henvisning. Den retspraksis, som De citerer, hr. formand, er jo en retspraksis, som siger, at institutionerne ikke kan ændre de flertalsformer, der er aftalt i traktaten, i nedadgående retning. Men det betyder ikke, at institutionerne ikke er så autonome, at de i en bestemt situation kan beslutte eventuelt at forhøje et flertal, som er fastsat i traktaten, netop for at dokumentere den bindende virkning, som i artikel 203 er knyttet til maksimalsatsen. Det er et yderligere argument for at støtte Budgetudvalgets opfattelse. Vi foretager her en ændring og fastlægger maksimalsatsen for de næste syv år. Det ville være godt, hvis Parlamentet mobiliserede et kvalificeret flertal hertil.

Colom i Naval
Hr. formand, først vil jeg bemærke, at Den Juridiske Tjeneste og formandskabet - ifølge Dem - tog fejl i 1988 og 1993, fordi der begge gange efter Den Juridiske Tjenestes rapport på det tidspunkt blev fortolket og truffet afgørelse ved kvalificeret flertal. Men det, der bekymrer mig nu - for jeg ville naturligvis være rede til at rette fejlen - er den måde, hvorpå De fortolker spørgsmålet. For den aftale, som vi stemmer om, kræver, sådan som den er udformet nu, kvalificeret flertal ved afstemningen om revision af selve de finansielle overslag. I Deres udlægning ville retsakten være ugyldig og i modsætning til den dom fra 1988, som De har henvist til. Derfor kunne vi ikke vedtage en retsakt, som ifølge Dem i henhold til dommen fra juli 1988 er ugyldig.

Bourlanges
Hr. formand, først og fremmest vil jeg hylde formand Samland, som vi ved er positivt indstillet over for en interinstitutionel aftale, og som for sit vedkommende først og fremmest bekymrer sig om det juridiske aspekt og den politiske myndighed i de interinstitutionelle aftaler.
Hr. formand, hvis Deres fortolkning er korrekt, kan den interinstitutionelle aftale ikke vedtages, fordi den indeholder en samling bestemmelser, der foreskriver anvendelsen af kvalificeret flertal. Hvis det virkeligt er nødvendigt, at der i traktaten til enhver lejlighed kræves kvalificeret flertal, og at traktaten begrænser en udvidelse af kvalificeret flertal, er denne interinstitutionelle aftale, som hr. Colom i Naval netop har foreslået, uantagelig. Den er ugyldig, og De bør trække den tilbage.
Mere grundlæggende mener jeg, at det væsentlige i denne sag er, at Parlamentet i sidste øjeblik agter at indføre - for sin efterfølger og dennes efterfølger - en grundlæggende begrænsning af budgetbeføjelserne, der er fastsat i traktaten, og som Parlamentet for størstedelens vedkommende anvender med et kvalificeret flertal. Det er totalt ufornuftigt og strider mod traktaten at udtale sig med simpelt flertal, for det er traktaten, som foranstalter, at vi har de budgetbeføjelser, som vi anvender med kvalificeret flertal. Vi kan ikke binde det kommende Parlamentet og forhindre Parlamentets anvendelse af budgetbeføjelserne ved hjælp af en aftale, der er vedtaget med simpelt flertal.
Jeg vil tilføje, at denne aftale er en følge af den interinstitutionelle aftale fra 1993, som blev vedtaget med kvalificeret flertal, og som udtrykkeligt fastsætter, at forkastelse skal ske med kvalificeret flertal. Imidlertid forudsætter denne nye aftale opsigelse og udskiftning af den gamle aftale, og skal derfor vedtages med kvalificeret flertal.
Endelig, hr. formand, tror jeg med hensyn til det politiske og juridiske aspekt, at De stærkt undervurderer det, som de interinstitutionelle aftalers opståen betyder for vores system. Domstolen, som De har citeret, anerkender i stadig højere grad - i den ene dom efter den anden - de interinstitutionelle aftaler som grundlæggende standard. Det, at De gennemfører denne lov med simpelt flertal, vil fremover betyde, at Parlamentet en fredag morgen på en tåget dag med et flertal på 48 mod 47 vil kunne ophæve og ødelægge ikke bare de finansielle overslag, men hele det interinstitutionelle samarbejde, der er iværksat gennem de sidste 20 måneder.
Bifald
De har ikke ret til, hr. formand, på denne måde at ødelægge et af fundamenterne for vores gode interinstitutionelle funktion, nemlig disse aftaler, der er udarbejdet gradvist og i gensidig tillid. Vi må bevare det kvalificerede flertal. Det gælder kvaliteten og det loyale samarbejde mellem institutionerne, som det er beskrevet i traktaten og stadfæstet af Domstolen.
Kraftigt bifald

Formanden
Der er mange, som har bedt om ordet, men jeg mener ikke, at vi skal have en akademisk debat, men at vi skal stemme. Nogen skal bestemme, og det er min opgave. Jeg har analyseret spørgsmålet til bunds, og jeg er meget ked af det, fru Müller, men lovgivningen siger lige det modsatte af det, som De påstår. Lige det modsatte: at vi ikke kan hæve flertallene. Det er ikke sådan, at vi ikke kan sænke dem, men at vi ikke kan hæve dem. Og hvor de ikke er, kan vi altså ikke fastlægge dem, og det er desværre sådan, til trods for at Parlamentet nogle gange gør sig illusioner om, at det kan være anderledes. På baggrund af den beslutning kan jeg ikke gøre andet end at holde fast ved det synspunkt, som jeg var nået frem til. Og vi træffer afgørelserne ved simpelt flertal.
Vi går over til forslaget til beslutning. Nej, hr. Elles, beslutningen er truffet. Jeg beklager. Hvis nogen skriftligt anmoder om det, vil jeg forelægge spørgsmålet for Udvalget for Forretningsordenen med henblik på fremtiden, men nu har det været nødvendigt med en beslutning, det hviler på mig, og jeg har truffet beslutningen. Der bliver ikke afstemning om dette spørgsmål.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, inden vi kommer til afstemningen om ændringsforslag 27, vil jeg gerne stille et spørgsmål om dets antagelighed. Jeg har således på fornemmelsen, at dette ændringsforslag ved at fastsætte vedtagelsen af et udkast til en interinstitutionel aftale i form af et bilag hverken juridisk eller i praksis opfylder det, der forventes inden for disse rammer.
Da vi således skulle udtale os om interinstitutionelle aftaler, havde vi en betænkning, og vi havde godkendelsen, der var foreslået inden for rammerne af denne betænkning, af den interinstitutionelle aftale. Jeg diskuterer ikke flertalsspørgsmålene. Jeg havde lejlighed til at udtale mig i forbindelse med den interinstitutionelle aftale om FUSP, og jeg har ikke ændret holdning.
Men når det derimod gælder om at vedtage en aftale ved hjælp af ændringsforslag efter en betænkning med en anderledes titel - en aftale, som i øvrigt i betydelig grad ændrer store dele af betænkningen, ikke kun begrundelsen, men også visse afsnit - mener jeg ikke, at dette ændringsforslag er antageligt. Dette var i øvrigt Deres holdning i en lignende situation i forbindelse med et ændringsforslag, som jeg selv havde indgivet.

Samland
Hr. formand, Budgetudvalget traf i mandags på sit ordinært fastsatte og af Dem godkendte møde den principielle beslutning om at vedtage eller afvise den interinstitutionelle aftale. Et flertal stemte for den interinstitutionelle aftale. Da vi først kunne stemme om de deraf følgende ændringsforslag i mandags, og De derfor gav særlig tilladelse til, at vi kunne holde møde på dette tidspunkt, fordi vi først i sidste uge havde trepartsmøde herom og på dette forhandlede om Rådets resultater, vedtog udvalget umiddelbart efter sin principielle afstemning de pågældende ændringer, som er baseret på den principielle beslutning. Der blev behørigt stemt om disse og de blev rettidigt tilsendt Parlamentet. For så vidt forholder Parlamentet sig absolut korrekt, når det nu foretager den endelige afstemning.

Formanden
Hr. Fabre-Aubrespy, faktisk ser jeg ingen bestemmelser i forretningsordenen, der hindrer denne fremgangsmåde, som vi har anvendt mange gange. Altså at vedlægge en tekst til et ændringsforslag. Derfor sætter jeg ændringsforslag 27 under afstemning.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, De må undskylde, at jeg igen tager ordet, men inden den endelige afstemning og i overensstemmelse med artikel 129 i forretningsordenen vil jeg gerne anmode om en henvisning til fornyet udvalgsbehandling af Colom i Navals betænkning.
Jeg mener således, at den diskussion, der fandt sted lige før, de argumenter, der er blevet fremstillet, og de betingelser, under hvilke afstemningen er forløbet, taler for en udvalgshenvisning. Vi har således muligheden for at lade det næste Parlament beslutte, hvad der skal ske i de kommende syv år straks efter valget.
Vi vil i mellemtiden få mulighed for at løse det juridiske spørgsmål, der er rejst af flere talere, og som Jean-Louis Bourlanges netop fremsatte ganske glimrende. Jeg foreslår altså Parlamentet at stemme for en udvalgshenvisning med hensyn til betænkningen af Colom i Naval.

Formanden
Udmærket, vi vil diskutere dette spørgsmål med en ordfører for og en imod. De var for. Hr. Samland er imod, tror jeg.

Samland
Hr. formand, i to år har vi diskuteret denne betænkning i det kompetente udvalg. I to år! Vi har fremlagt langt over 20 arbejdsdokumenter til denne betænkning. I mandags havde vi på ny en fire timers debat i Budgetudvalget, som hr. Fabre-Aubrespry foretrak ikke at deltage i. I går diskuterede vi udførligt denne betænkning her i Parlamentet. Altså sagt i al venskabelighed, man kan være for den eller imod den, men at ville henvise denne betænkning til fornyet udvalgsbehandling, det ville virkelig være en hån mod det arbejde, som ordføreren og Parlamentet har ydet. Jeg beder om, at der stemmes.

Elles
Hr. formand, vi hørte i går aftes under forhandlingen om denne betænkning, at vores ordfører ikke selv er for netop denne betænkning. Vi har haft afstemning her til formiddag under den nye Amsterdam-procedure, hvor vi ikke har haft mulighed for at antage individuelle ændringsforslag som ændringsforslag 28, hvor der opfordres til en revisionsklausul for dette overslag, der - som nogle talere allerede har været inde på her til formiddag - strækker sig over syv år uden revision. Et nyt Parlament og en ny Kommissionen får ikke mulighed for at udtale sig om dette spørgsmål.
Jeg støtter derfor hr. Fabre-Aubrespys forslag om at henvise det til fornyet udvalgsbehandling. Vi befinder os i en forhandlingsproces. Vi kan afklare, hvad der er i Parlamentet interesse. Jeg er bange for, at hvis vi træffer den endelige beslutning nu, hr. formand, vil De sidde tilbage med en fornemmelse af at have handlet på vegne af interesser uden for dette Parlament og ikke i medlemmernes egen interesse.
Utilfreds mumlen

Formanden
Vi tager afstemningen, hr. Elles. Jeg er den eneste, der kender mine egne følelser. Dem har De ikke nogen indsigt i.
Fornyet udvalgsbehandling af betænkningen forkastedes
(Forslaget til beslutning vedtoges)

Jarzembowski
Hr. formand, jeg beder om, at afstemningen udsættes, i det mindste til i morgen formiddag, og endnu bedre til september, fordi der stadigvæk er to juridiske mangler ved forslaget. For det første er det stadigvæk uklart, om Regionsudvalget er blevet inddraget. Jeg anser det personligt for uforståeligt, at Rådet forelægger os sin ændrede holdning, før det har afklaret med Regionsudvalget, hvordan det vil inddrage dette. Det er en juridisk fejl, som vi ikke kan acceptere. For det andet var det i morges stadigvæk ikke muligt i dokumentsamlingen at få den rigtige udgave af min betænkning. Den udgave til andenbehandlingen, som forelå i dokumentsamlingen i morges, havde stadigvæk det forkerte retsgrundlag, nemlig Maastricht-traktaten. Jeg beder Dem altså, hr. formand, om at udsætte forelæggelsen i det mindste til i morgen og at pålægge Den Juridiske Tjeneste, som allerede har arbejdet med det siden i mandags, at afklare, om der i morgen foreligger et forslag til afstemning, som er frit for juridiske fejl og også er til rådighed i dokumentsamlingen.

Swoboda
Hr. formand, jeg værdsætter absolut kollega Jarzembowski, først og fremmest værdsætter jeg den vedholdenhed, hvormed han forfølger sine målsætninger. Efter at han ikke har fået gennemført dem indholdsmæssigt, fordi vi med stort flertal har afvist alle hans forslag i udvalget, forsøger han det naturligvis ad juridisk vej, og det kan jeg absolut acceptere. Nu er det blot sådan, at den juridiske situation er entydigt afklaret, også af Den Juridiske Tjeneste. Man har også båret sig sådan ad, som kollega Jarzembowski har tilrådet i udvalget, selv har anbefalet og selv har forlangt det, nemlig at vi endda godkendte førstebehandlingen allerede i udvalget. Tingene er færdigdiskuteret, hr. formand. Jeg anser det for rigtigt, at vi stemmer om det i dag, som De foreslår, og jeg beder Dem om at holde fast ved dette standpunkt, og at vi stemmer om det i dag.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg støtter hr. Jarzembowskis forslag om henvisning til fornyet udvalgsbehandling, ikke kun på grund af hans juridiske argument, som er rigtigt, men også for at det næste udvalg kan lave noget, der er mere fornuftigt end det, hr. Jarzembowski har lavet nu.
Munterhed

Formanden
En mulighed kunne være at vedtage betænkningen nu og tilbageholde meddelelsen til Rådet, indtil Regionsudvalget har besluttet, om det vil udtale sig eller ej om spørgsmålet, og en anden mulighed ville være at udsætte afstemningen til i morgen, for det lader til, at Regionsudvalget kan udtale sig i morgen.

Hoff
Hr. formand, jeg ledede plenarmødet onsdag aften, da denne debat fandt sted, og jeg foranledigede onsdag aften, at det blev undersøgt, om der stemmes om det i dag eller ikke. Der har altså været tilstrækkelig tid til at konstatere dette, og jeg mener, at vi derfor bør stemme i dag.

Formanden
For at undgå risikoen for at vores afstemning bliver ugyldig, i og med at Regionsudvalgets udtalelse endnu ikke er kommet, foreslår jeg at udsætte afstemningen til i morgen.
Forslaget vedtoges

Pronk
Hr. formand, vi behandlede dette forslag i går aftes, og hr. Flynn, den ansvarlige kommissær, meddelte på vegne af Kommissionen, at han i hvert fald går ind for alle ændringsforslag. Det står altså i protokollen fra i går. Det problem er løst. Jeg mener ikke, at det er nødvendigt, at Rådet skal vedtage dem, for det vender vi tilbage til senere.

Formanden
Ordførerens holdning er meget fornuftig. Vi går nu over til afstemning.
Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt

Watson
Hr. formand, med dette ændringsforslag søger man at beskytte borgerne mod uopfordret elektronisk post, som de kommer til at betale for i form af telefonudgifter. Ved afslutningen af forhandlingen i formiddags fortalte kommissær Liikanen os, at Kommissionen ikke ville acceptere dette ændringsforslag, selvom det vedtages her i Parlamentet.
Jeg vil gerne have det ført til protokols, at mange af hos her i Parlamentet finder det uacceptabelt, at Kommissionen af tekniske grunde nægter at acceptere et ændringsforslag, som er en klar tilkendegivelse af Parlamentets politiske vilje. Vi må ikke give annoncørerne lov....
Formanden afbrød taleren

Formanden
Hr. Watson, dette er ikke i sin orden. Vi har ikke en forhandling nu. Jeg kan give Dem ordet til forretningsordenen, men ikke for at holde en sådan tale.
Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges

Kreissl-Dörfler
Hr. formand, kære kolleger. Ja, nu kommer der igen liv i forsamlingen, og det er jo også godt nok. Jeg må desværre i henhold til forretningsordenens artikel 129 anmode om, at betænkningen henvises til fornyet udvalgsbehandling. Det drejer sig ikke om, at der ikke skal være nogen aftale med Mexico, men det drejer sig om Parlamentets selvopfattelse. Vi besluttede for et år siden at stemme for en interimsaftale, for at den globale aftale kunne forhandles færdig. Vi sagde dengang udtrykkeligt, at vi først ville stemme for den globale aftale, når alle elementer var forhandlet færdig. Men lige præcist dét er endnu ikke tilfældet. Hvis vi virkelig vil varetage vores kontrolfunktion, også i forhold til vælgerne, så er det jo overhovedet ikke noget problem, at vi nu udsætter denne betænkning og stemmer om den, når alle elementer foreligger i deres helhed. Også det mexicanske parlament har kun stemt for den under den forudsætning, at det skal høres endnu en gang til sidst, når det hele foreligger. Det angår vores selvopfattelse her i Parlamentet, og jeg beder Dem om at følge mit forslag.

Formanden
Jeg sætter anmodningen om fornyet udvalgsbehandling til afstemning.
Forslaget forkastedes

Formanden
Så går vi over til afstemning.
Forslaget til afgørelse vedtoges

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, da jeg for et øjeblik siden anmodede om fornyet udvalgsbehandling, som jeg har ret til i medfør af artikel 129 i forretningsordenen, troede formand Samland, at han kunne bringe mig i miskredit ved at beklage mit fravær på Budgetudvalgets møde mandag aften. Dette er et lidt tyndt argument, lidt tyndere i øvrigt end den jakke, formanden har på i dag.
Jeg vil gerne sige, at jeg naturligvis er meget glad for, at man bemærker mit fravær. Det er et bevis på en vis aktivitet, når jeg er til stede. Men i det pågældende tilfælde mandag aften var der flere vigtige møder, bl.a. mødet i Retsudvalget, og jeg var ikke til stede på mødet i Budgetudvalget, fordi jeg deltog i dette møde. Jeg vil desuden tilføje, at jeg deltog i det foregående møde, der nævntes i betænkningen, nemlig mødet den 29. april, og at jeg stemte mod betænkningen af Colom i Naval, der ikke blev ændret særligt meget på udvalgsmødet mandag aften.

Titley
Jeg vil stemme for, at vi ikke skal vise nogen form for tolerance over for nogen former for svig, som jeg selv og mine Labour-kolleger har gjort det konsekvent, hver gang vi har skullet tage stilling til sådanne spørgsmål. Tilfælde af fejladministration, uærlighed, korruption - uanset hvad man vælger at kalde det - er måske sjældne. Prisen skal imidlertid ikke kun hentes op af mine, mine vælgeres og andres lommer- selvom det er slemt nok. Prisen skal i sidste ende betales af hele Den Europæiske Union, som befolkningen betragter som anløben og kalder for en hyggeklub for svindlere.
Labour-regeringen skulle ikke bruge meget tid på at indføre nye standarder i det offentlige liv i Storbritannien, da den kom til magten for to år siden. På det tidspunkt havde 18 års konservative skandaler svækket selve det fundament af befolkningens tillid, som understøtter det britiske demokrati. Som led i denne udvikling begyndte Labour også at uddelegere beføjelser fra Westminster og bringe dem nærmere befolkningen. I dag skal vælgerne således vælge det første parlament i Skotland i næsten 300 år og det første parlament for hele Wales nogensinde. I min egen region kan den nye North West Regional Assembly en dag danne grundlaget for en regionalregering for befolkningen i det nordvestlige England - hvis den selv ønsker det.
Labour vil konstant presse på for at opnå de højest mulige standarder inden for det offentlige liv både i London, Bruxelles, Edinburgh og Manchester. Labour vil også fortsætte med at argumentere for, at beslutningerne skal træffes så tæt på befolkningen som muligt, hvad enten der er tale om Storbritannien eller Europa.
Henstilling af McCarthy og Hatzidakis (A4-0264/99)

Caudron
Den 28. april vedtog Europa-Kommissionen et udkast om Den Europæiske Unions budgetforslag for år 2000, der er det første år i de nye finansielle overslag.
De foreslåede forpligtelsesbevillinger til strukturelle aktioner er i overensstemmelse med Rådets afgørelse. De andrager EUR 32, 678 milliarder, som fordeles på strukturfondene (30 milliarder) og Samhørighedsfonden (2, 6 milliarder), hvilket repræsenterer et fald på 7 % i forhold til 1999. Dette er meget og i visse sammenhænge for meget.
Med henblik på at kompensere for denne budgetnedgang er det nødvendigt at øge strukturfondenes og Samhørighedsfondens effektivitet.
Dette er formålet med de udkast til forordninger, som vi diskuterer i dag.
Med hensyn til Samhørighedsfonden indtager denne en særlig plads, fordi pengene her fordeles pr. projekt og ikke pr. program. Det er sandt, at den indtager en særlig plads, men den har især en afgørende rolle, fordi den åbner op for den økonomiske og sociale samhørighed, der er en af Den Europæiske Unions opgaver. Dette er grunden til, at man skal ændre dens basisforordning, navnlig ved - som det fremgår af Rådets forslag - at påbegynde en omdefinering af de vigtigste betingelser og navnlig af, hvad der forstås ved begrebet projekt. Jeg tilslutter mig i øvrigt idéen om en forenkling af den finansielle forvaltning. Det forekommer mig ligeledes uundværligt at gøre medlemsstaterne ansvarlige og kontrollere anvendelsen af den tilkendte støtte fra disse fonde, for uden en sådan kontrol vil risikoen for svindel mangedobles.
Med hensyn til strukturfondene generelt fastsattes der i Rådets forordning kun tre fællesskabsinitiativer (Interreg, Leader og Equal). Det lykkedes Europa-Parlamentet at opnå et kompromis med Rådet om indførelsen af et fjerde initiativ, Urban. Jeg glæder mig over dette. Dette initiativ, der så dagens lys for flere år siden, har vist sig at være uundværligt i de kriseramte byzoner.
Mere specifikt med hensyn til Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) stemte ordføreren for en rimelig løsning, der ikke skulle ændre førstebehandlingen af Rådets forslag. Til Deres information agter Europa-Parlamentet efter ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten og udvidelsen af medbestemmelsen at ændre holdning vedrørende 49 førstebehandlinger om samarbejde og vedrørende 15 sager, der blev vedtaget ved førstebehandlingen i henhold til samarbejdet. Europa-Parlamentet agter kun at bevare sin udtalelse om tre forordninger, der er et resultat af Agenda 2000, bl.a. den vi debatterer i dag. Dette kan forklares med behovet for at gå hurtigt frem. I samme forbindelse har ordføreren foreslået kompromisændringsforslag for at undgå at blokere reformen. Jeg mener, at disse ændringsforslag (foranstaltninger til fordel for øregionerne, udvidelsen af EFRU's undersøgelsesområde, EFRU's støtte til fællesskabsinitiativer som Urban og Interreg) er relevante, og jeg støtter dem. Jeg håber, at Rådet vil stadfæste dem hurtigt, for vi kan ikke længere tillade os at spilde tiden.

Costa Neves
Jeg har stemt imod forslaget til forordning om udvikling af landdistrikter, fordi der ikke er nogen som helst omtale af specifikke programmer for de yderste randområder (POSEIMA)!
Jeg har stemt imod forslag til forordning om generelle bestemmelser om strukturfondene, fordi det ikke hænger sammen, hvad angår de yderste randområder, således som man kan konkludere af den væsentligste omtale heraf i artikel 3, der siger, at de yderste randområder også er omfattet af mål 1, hvis BNP pr. indbygger udgør mindre end 75 % af fællesskabsgennemsnittet. Jamen, det gælder jo for dem alle! Så hvad skal dette betyde?
Efter så meget arbejde med at få de yderste randområder formelt anerkendt i unionstraktaten måtte jeg simpelthen stemme imod disse forordninger, der til fulde vidner om de tabte muligheders historie.
Samtidig vil jeg gerne opregne Europa-Parlamentets omfattende bidrag til en forbedring af Agenda 2000:
strukturaktionerne står for 0, 46 % af EU's BNI; -mål 1 råder over 2/3 af de samlede antal bevillinger til fondene, hvad der bidrager til, at de koncentreres der, hvor der er størst behov; -det vigtigste kriterium for tildeling af fondsmidler er stadig udviklingen i den enkelte region og ikke i en anden ...!-Portugal, Spanien og Irland kan stadig nyde godt af Samhørighedsfonden, selvom de indgår i eurozonen; -ngo'ernes rolle i regionaludviklingen anerkendes; -partnerskabsprincippet er klargjort og styrket, hvilket sikrer deltagelse og åbenhed; -de perverse virkninger af mistede ubrugte fondsmidler er mildnet, fordi de nu kan tilbageføres til den samme medlemsstat; -den reserve, der ikke ab initio er fordelt af medlemsstaterne, skæres ned fra 10 % til 4 %, hvad der præmierer dem, der administrerer midlerne bedst; -fællesskabsinitiativet Urban for byerne er sikret; -Den Europæiske Fond for Regionaludvikling kan nu støtte turisme og kulturelle initiativer; -de transeuropæiske transportnet skal bidrage til bedre forbindelser mellem øerne og de fjerntliggende områder og de centrale dele af EU.Sikke mange mål, der er nået!
Blot synd, at det ikke er lykkedes at undgå, at de yderste randområder er blevet overset!

Cunha
Jeg har ikke stemt for det sidste beslutningsforslag om den fælles landbrugspolitik af følgende grunde:
1.Det sikrer ikke en intern ligevægt mellem den fælles landbrugspolitiks forskellige bestanddele eller en større lighed mellem forskellige landmænd, afgrøder og områder.2.Det bidrager ikke til den økonomiske og sociale samhørighed i de europæiske landdistrikter, da der - til forskel fra det, der blev vedtaget af Europa-Parlamentet - ikke er blevet skabt mekanismer til produktivitetsberegning, der er fordelagtige for landmænd med lavere indkomster.3.Der er ingen særlig foranstaltning til støtte for de små landbrug, der er de mest sårbare og i størst fare for at blive forladt.4.Det styrker ikke i tilstrækkeligt omfang politikken til fordel for udvikling af landdistrikter og sikrer derfor ikke den praktiske implementering af den europæiske landbrugsmodel og den multifunktionalitet, som den står for.5.Det forsvarer ikke det europæiske landbrug op til forhandlingerne i den ny WTO-runde.6.Det behandler ikke de væsentlige problemer for det portugisiske landbrug, nemlig at de strategiske kvoter ikke er blevet sat op for overrisling eller for okse- og svinekød, at det ikke er lykkedes at hæve referenceproduktiviteten for korn og olieplanter, og at der ikke er blevet opnået fællesskabesfinansiering til omstrukturering af mælkesektoren.7.Sluttelig fordi det er blevet en reform, der bevarer status quo, uden politisk mod, ude af stand til at forberede det europæiske landbrug på globaliseringens øgede udfordringer og mere vendt mod de mest effektive landmænd og landbrug.Det er med andre ord en reform, der i alt væsentligt er gået imod de generelle principper for en reform, som Europa-Parlamentet vedtog med sin overordnede betænkning af juni 1998.

Darras
Den stædighed og udholdenhed, som medlemmerne af Europa-Parlamentets Udvalg om Regionalpolitik og vores to ordførere har udvist, betaler sig endelig. Det glæder jeg mig over, og jeg takker vores kolleger for deres overtalelsesindsats.
Efter konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Berlin burde Udvalget om Regionalpolitik kæmpe på en front, der er vigtig for alle europæiske borgere, nemlig for oprettelsen af et fjerde fællesskabsinitiativ, Urban, til økonomisk og social genoprettelse af kriseramte byer og bysamfund med henblik på at fremme en bæredygtig udvikling.
Dette var en af prioriteterne fra De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Det lykkedes os at få det vedtaget på Parlamentets møde den 19. november 1998, og vi mangler nu Kommissionens og Rådets godkendelse. Det var Parlamentets troværdighed og vores forpligtelser over for borgerne, der stod på spil. Det var nødvendigt, at Unionen også hjælper de mennesker, der ikke vil være omfattet af et sådant område eller regionalt mål. Det var vores solidaritetspligt, der stod på spil, og vores opfattelse af Europa, der blev sat på prøve.
Vores synspunkt er blevet anerkendt. Derfor stemmer jeg for betænkningen og alle de betænkninger, der udgør Agenda 2000. De finansielle overslag for 2000-2006 kan nu præsenteres. Parlamentet afslutter således valgperioden med at afrunde denne sag, der er meget vigtig for vores fremtid, for Europas fremtid og for udvidelsen. Det blev en lang og sej kamp, der sommetider var fyldt med faldgruber, men altid spændende, og jeg er glad for at have deltaget.

des Places
Reformen af strukturfondene genopretter ikke på nogen måde manglerne i regionalpolitikken. Den bidrager ikke til at forbedre den økonomiske og sociale samhørighed. Den vil medføre et brud, der er særlig skadeligt for regionalpolitikken og navnlig for de mange franske landdistrikter.
Vi vil ikke komme nærmere ind på overvejelserne og vurderingerne af alle disse bestemmelser, der er mere eller mindre heldige, og som fremgår af de almindelige bestemmelser. Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa agter at stille spørgsmålstegn med hensyn til den formodede nytte af de kostbare strukturfonde, der er Kommissionens demagogiske instrumenter og tjener til et centralistisk Europas fordel.
I denne henseende viser opgørelsen med hensyn til reformen af strukturfondene en ny finansiel inflation: ECU 195 milliarder for den strukturelle politik, 18 milliarder for Samhørighedsfonden, 49 milliarder for førtiltrædelsesinstrumenterne. Regionerne inden for mål 1 tager broderparten med 69, 7 % af strukturfondene mod 11, 5 % for mål 2.
Alle konkurrerer på veltalenhed for at opnå flere bevillinger, uden at nogen stiller spørgsmål om effektiviteten i anvendelsen af pengene. Hvad er der at sige med hensyn til den budgetmæssige foranstaltning, som består i at fastsætte et mål for omkostningerne i stedet for et loft for udgifterne, og for enhver pris at søge efter projekter for at anvende de tildelte bevillinger, i stedet for at give bevillingerne til allerede eksisterende projekter? At bruge pengene bliver et mål i sig selv og en sikkerhed for, at et program er vellykket.
Desuden kan det forekomme mærkeligt, at mål 2 til fordel for industri- og landbrugsregioner, der er under økonomisk genopbygning, under forhandlingerne blev ofret til fordel for mål 1 og 3. For perioden 1999-2006 er dets ramme på ECU 22, 5 milliarder, hvilket er et tal, der mere eller mindre ligner tallet fra perioden 1994-1999. I de landbrugsregioner, der er støtteberettigede i medfør af mål 5b, vil der komme mange ofre for denne situation. I Frankrig vil en tredjedel af dem, der er støtteberettigede i medfør heraf, ikke længere modtage penge fra strukturfondene efter overgangsperioden.
Fremtiden for landbruget ser så meget desto mere usikker ud, eftersom Kommissionen og Parlamentet, der altid gerne vil tilegne sig nye kompetenceområder, agter at udvikle en integreret bypolitik til trods for subsidiaritetsprincippet. Orlando-betænkningen, der blev vedtaget i hast i tirsdags, endda uden at blive sat til afstemning, er et ekko af formand Prodis indsættelsestale med henblik på at kræve denne europæiske bypolitik. Endnu en gang gentager Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa sit ønske om, at Den Europæiske Union bruger sine kræfter på eksisterende fælles politikker (fælles landbrugspolitik, fælles fiskeripolitik), snarere end at brede sig over stadig flere områder, med fare for at øge spredningen, der nødvendigvis er ineffektiv, af offentlige midler og fremme en inflation, der altid er ødelæggende, i de offentlige udgifter.
Dette er ikke det eneste usunde i reformen af strukturfondene. Således nyder flere regioner godt af særbehandlinger, der er frugten af politiske studehandler, og som gør det muligt for dem at omgå de fælles beslutninger. Kun tre lande er holdt udenfor: Luxembourg, Finland ... og Frankrig. Tilfældet med den belgiske del af Hainaut er typisk. Denne landsdel opnår en fuldstændig ramme på ECU 15 millioner som kompensation for tabet af støtteberettigelse i medfør af mål 1, mens den tilgrænsende franske del af Hainaut intet får. Det er en diskrimination, der hverken kan begrundes med BNP eller arbejdsløshedsprocenten i de to områder.
Eksemplet illustrerer meget godt Frankrigs holdning med hensyn til forhandlingerne om Agenda 2000. Frankrig er svækket af Tyskland i forbindelse med landbrugsspørgsmål, og landet ser sine holdninger forlise i forbindelse med det regionale område, uden at det er lykkedes at bevare dets holdninger med hensyn til den fælles landbrugspolitik.
Reformen af strukturfondene er en fiasko. Det er en fiasko for Europa og for Frankrig. Derfor kan Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa kun forkaste McCarthy/Hatzidakis-betænkningen.

Klaß
Strukturpolitikken har efterhånden udviklet sig til en vigtig faktor i Fællesskabets politik. Ca. en tredjedel af Fællesskabets budget går til strukturstøtteforanstaltninger.
Vi er alle enige i spørgsmålet om, at europæisk strukturstøtte ikke kan forsyne alle Europas regioner efter princippet om, at alle skal have. Det betyder, at de støtteberettigede regioner og dermed målområderne reduceres.
Det er en god ting, at vi har skabt en udfasningsperiode for de regioner, som i fremtiden ikke mere skal støttes (mange mål 2-områder), hvorved der forhindres en brat afbrydelse af programmer, der er godt påbegyndt. Hvad der ikke er opnået, er den støtte til landdistrikterne, som vi krævede. Vi har ganske vist fået fællesskabsinitiativet Leader, men det er kun en dråbe i havet. At benytte høje befolkningstal som måleenhed for landdistrikterne i Europa er den forkerte metode. Her skal man benytte manglende infrastruktur og strukturbetingede ulemper som målestok. Der, hvor disse ting ikke er til stede, opstår der en ond cirkel. Hvis der mangler infrastruktur, mangler der også arbejdspladser. Denne onde cirkel kan befolkningen ikke selv bryde ved egen kraft.
Vi har diskuteret Restruct eller Recover og får Urban som det fjerde fællesskabsinitiativ.
Mindre og mellemstore byer måles efter et befolkningstal på over 50.000. Det betyder endnu en gang en udstødelse af mindre strukturer, også landlige strukturer i Europa. Vi ønsker at tilnærme de fattigste regioner til de rigere regioner i Europa.
Lad os imidlertid undgå, at landdistrikter med svag infrastruktur falder gennem sikkerhedsnettet.

Napoletano
Den beslutningsproces, der har ført til fastlæggelsen af de nye forordninger for strukturfondene, er blevet fulgt opmærksomt af Europa-Parlamentet.
Selvom der i det endelige resultat ikke tages 100 % højde for Parlamentets krav, har Parlamentet dog haft en stor indflydelse på dette resultat via det arbejde, som Udvalget om Regionalpolitik, ordførerne og den gruppe, der har ført forhandlingerne, har udført.
Jeg har deltaget i hele forløbet og erklærer mig delvist tilfreds med beslutningen om at forlænge Urban-programmet.
Dette resultat er særligt vigtigt for byerne, da det styrker den handlingsplan for en bæredygtig by, som Kommissionen fremlagde i Wien i november, og gør denne mere troværdig, og da det styrker de instrumenter, der allerede er indeholdt i strukturfondenes mål 1 og 2 til fordel for byerne.
Endelig vil jeg gerne takke ordførerne for rammeforordningen for at have været så venlige at tage spørgsmålet op om en italiensk region, som ligger os meget på sinde. Det drejer sig om Abruzzi, der holdt op med at høre under strukturfondenes mål 1 i 1994. Det er den eneste region i Europa, som ikke har kunnet nyde godt af nogen af de ledsageforanstaltninger, de nye forordninger tager højde for med hensyn til regioner, der ikke længere vil høre under mål 1.
Det Europæiske Råd i Berlin nævnte denne situation i de særtilfælde, som er bilag til den betænkning, vi skal vedtage. I punkt 44 i Rådets konklusioner gøres det dog ikke klart, hvori den særlige opmærksomhed består, som Rådet med rette agter at vise denne region.
Jeg håber, at Europa-Parlamentets opfordring får både Rådet og Kommissionen til at sætte tal på finansieringsrammen og/eller det tilladte befolkningsantal samt muligheden for at kunne iværksætte statsstøtte, der ikke strider mod konkurrencevilkårene i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), sådan som det er sket med de andre såkaldte særtilfælde.

Schroedter
Jeg stemte for betænkningen. Europa-Parlamentet har på afgørende måde forbedret Kommissionens forslag. De positive ændringer kommer først og fremmest de europæiske borgere i regionerne til gode. Deres medbestemmelsesrettigheder er blevet afgørende styrket. Det er meget trist, at Rådet har tøvet med at acceptere disse vidtgående bestemmelser.

Titley
Jeg vil stemme entusiastisk for denne betænkning i dag. Tony Blair byggede videre på Labour-gruppens medlemmmer af Europa-Parlamentets arbejde og opnåede en hel del for Storbritannien - og den nordvestlige del i særdeleshed - på Berlin-topmødet. Resultatet er, at der fortsat vil strømme EU-midler til den nordvestlige del af Storbritannien som hjælp til at bekæmpe arbejdsløshed, social udstødelse og miljøforurening. Det er blot endnu et eksempel på Labours positive indstilling til, at EU kan levere konkrete resultater til den britiske befolkning.
EU-midler har allerede medført en varig forbedring af hverdagen for befolkningen i den nordvestlige del. I min egen del af verden i Manchester har EU pumpet GBP 13 millioner ind i den »lette« jernbane Metrolink. EU har også hjulpet med ved bygningen af industriområdet Trafford Park, hvor man har skabt mere end 15.000 arbejdspladser. EU-midler spillede også en central rolle ved omdannelsen af de gamle dokker ved Salford Quays i Manchester til et levende handelscenter, hvor man har skabt mere end 4.000 arbejdspladser. Der er ligeledes brugt EU-midler ved omdannelsen af Manchester til et vigtigt kultur- og turistcenter, ved bygningen af G Mex Exhibition Centre, Bridgewater Concert Hall, The Manchester Museum of Science and Industry og Imperial War Museum (North).
De EU-rabiate konservative - det vil sige dem, der anføres af William Hague - vil have os til at tro, at EU ikke giver os andet end bureaukrati og utidig indblanding. Med en positiv indfaldsvinkel kan EU imidlertid yde et reelt bidrag til mange almindelige menneskers dagligdag i den nordvestlige del. Mens de konservative har taget fri til at få udbedret splittelsen i partiet, arbejder Labour hårdt for at få Bruxelles til at arbejde for Storbritannien.

Trizza
På Den Nationale Alliances vegne vil jeg gerne give udtryk for vores tilfredshed med, at Parlamentet før sin opløsning har udtalt sig om strukturfondene. De gentagne uenigheder med Kommissionen og Rådet risikerede at gå ud over resultatet af anstrengelserne, så forhandlingerne blev reduceret til styrkeprøver mellem institutionerne.
Vi glæder os over, at vi samtidig med teksterne til de nye forordninger har skabt et udgangspunkt, der medfører et aktivt samarbejde om administrationen af fondene, også ved hjælp af adfærdskodeksen mellem Kommissionen og Parlamentet om gennemførelsen af strukturpolitikkerne. Dette vil give Parlamentet mulighed for at spille en hovedrolle i reformen, også i gennemførelsesfasen og i løbet af hele programperioden.
At Urban igen er blevet medtaget blandt fællesskabsinitiativerne er en sejr for alle europæiske borgere. Man skal anerkende by- og storbyområdernes nøglerolle i den regionale udvikling.
En harmonisk og yderligere vækst i by- og landområderne er vigtig for den økonomiske og regionale udvikling. Det er i den forbindelse nødvendigt at styrke samarbejdet på alle niveauer med de regionale og lokale myndigheder samt med de socioøkonomiske aktører, som er dem, der er tættest på udviklingen i regionerne. Man skal dog tage højde for de skævheder, der forårsages af regionernes uens konkurrenceevne, og som skyldes forskellene i beskæftigelsesniveauet, infrastrukturernes kvalitet, det naturlige miljø og udviklingen, navnlig i den vanskelige fase, der nu begynder med fastlæggelsen af de regioner, som kan medtages under mål 2.
Vi går principielt ind for reformen, men vi må dog give udtryk for vores forbehold over for visse aspekter, der endnu ikke er blevet uddybet tilstrækkeligt, f.eks. konsekvenserne for de regioner, der på grund af koncentrationsprincippet risikerer en foreløbig standsning af deres udviklingsproces. Det vil gå ud over befolkningen i disse områder, og det tjener ikke til at vise, at Den Europæiske Union arbejder for en udvikling af de ugunstigt stillede regioner.
Også Italien risikerer at blive straffet ved beregningen af loftet for de finansielle midler til det nye mål 2. Regionerne med landbrugsmæssig og industriel nedgang (tidligere mål 2 og 5b) vil få reduceret deres finansieringsandel i forhold til den tidligere programperiode, nemlig med et garanteret reduktionsloft på 33 % af den berørte befolkning. Til denne procentdel skal man dog lægge den, der skyldes medtagelsen af de områder, som ikke længere vil høre under mål 1, hvilket medfører, at disse regioner bliver endnu hårdere ramt. Og så har jeg endda ikke nævnt Abruzzi, der er den eneste europæiske region, som er holdt op med at høre under mål 1 før afslutningen på den nuværende programperiode. Abruzzi svinger mellem overgangsstøtte og medtagelse under mål 2 og risikerer ikke at få en retfærdig plads inden for rammerne af denne reform.
Betænkning af Colom i Naval (A4-0230/99)

Bourlanges
Hr. formand, afstemningen om Colom i Navals betænkning foregik under de betingelser, vi kender. Jeg vil gerne sige, at selvom jeg ikke var enig i dette, er jeg - som ordfører for Budgetudvalget og hvis fremtiden viser, at jeg skal fortsætte i dette job, hvilket kun Gud og vælgerne ved - og resten af udvalget selvfølgelig parate til at udvise en interinstitutionel samarbejdsånd, der er så loyal som overhovedet muligt. Vores tøven med hensyn til aftalen er ikke et udtryk for en manglende samarbejdsvilje. Det er et udtryk for vores uvilje mod et risikabelt syvårigt finansprogram, der er overdrevent krævende.
Jeg gentager det, jeg sagde lige før. Jeg beklager blot, at afstemningen foregik under sådanne betingelser. Disse betingelser skæmmer aftalen og overlader dens skæbne til en tilfældig afstemning i Parlamentet. Jeg mener fortsat, hr. formand, at De ikke gjorde det interinstitutionelle samarbejde en tjeneste, da De gav en afstemningsregel efter Deres valg forrang.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, jeg har stemt mod Colom i Navals betænkning navnlig af de proceduregrunde, der blev nævnt under afstemningen, og som jeg selv nævnte.
Det er ikke tilladeligt, at betænkningen, som den er fremstillet af Budgetudvalget, omfatter et ændringsforslag, der går længere end til emnet for selve betænkningen i en sådan grad, at denne ikke er til at regne med, eftersom der, da vi undersøgte den i Budgetudvalget den 29. april, ikke på dette tidspunkt var tale om at godkende teksten i aftalen.
Til det, hr. Bourlanges netop har sagt, vil jeg tilføje, at man ikke kan betragte de interinstitutionelle aftaler separat. Det er den samlede procedure, der er forkert. Den er forkert, fordi der på den ene side ikke er et absolut flertal, som De selv gjorde opmærksom på i forbindelse med den interinstitutionelle aftale af 17. juli 1998 om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, en aftale som jeg og min gruppe har bekæmpet, og på den anden side fordi de nationale parlamenter ikke på nogen måde har ratificeret tekster, der tilføjer, ændrer eller supplerer traktaterne i væsentlig grad.
Derfor er det, hr. Bourlanges sagde for lidt siden om det budgetmæssige aspekt, til dels sandt, men hans kommentar burde gælde alle de interinstitutionelle aftaler.

Andersson, Hulthén, Lööw, Palm og Sandberg-Fries
Vi hilser en ny interinstitutionel aftale om budgetdisciplin for de kommende syv år velkommen. Erfaringerne fra budgetplanen for perioden 1988-1999 viser, at det har været muligt at gennemføre de årlige budgetter uden konflikter. Man har ligeledes kunnet godkende budgetter, som har ligget langt under loftet for egne indtægter, det vil sige EU-budgettets indtægtsside. Vi anser det for værdifuldt, at der opstilles en finansiel ramme for den årlige budgetprocedure, navnlig med tanke på de nødvendige foranstaltninger forud for tiltrædelsen. Det er vigtigt, at EU sikrer de økonomiske midler til de central- og østeuropæiske landes samt Cyperns tiltrædelse.
Vi støtter det foreliggende forslag om et lavere finansielt loft end det, der fastlægges i retningslinjerne for den fælles landbrugspolitik. EU bruger alt for mange penge på en landbrugspolitik, der er alt for reguleret og ikke tilstrækkeligt tilpasset de nye miljøkrav. Den Europæiske Union må fortsætte reformerne af den fælles landbrugspolitik. Vi mener endvidere, at den bedste måde at effektivisere finansieringen af den europæiske politik på vil være at koncentrere finansieringen om de absolut vigtigste foranstaltninger i stedet for at oprette minibudgetter, der sluger alt for mange af medlemsstaternes penge. Vi støtter derfor Rådets bestræbelser på at operere med et stramt budget for hele perioden.

Cederschiöld og Virgin
Da vi ønsker tilbageholdenhed med hensyn til EU's budget samt en budgetplan, der kendetegnes af velfunderede prioriteringer, er vi imod de foreslåede forhøjelser af de kommende års EU-budget, og vi stemte for henvisningen til fornyet udvalgsbehandling. Finansielle overslag for syv år uden mulighed for justering i hele perioden er en urimelig tidsramme, når økonomien kan nødvendiggøre andre rammer.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, tillad mig at stille et enkelt spørgsmål. De udskød lige før afstemningen om en betænkning, fordi vi ikke har modtaget en udtalelse fra Udvalget om Regionalpolitik. Det forekommer mig, at det samme argument må gælde for McCarthy-betænkningen. Kan De bekræfte dette? Og hvis det er tilfældet, hvorfor har man så ikke udskudt afstemningen? Jeg mener ikke, at vi har modtaget en udtalelse fra Udvalget om Regionalpolitik om disse generelle bestemmelser vedrørende strukturfondene?

Formanden
Embedsmændene har oplyst mig om, at udtalelsen fra Udvalget om Regionalpolitik om denne betænkning ikke var nødvendig, og ingen havde bedt om den under proceduren, som det var tilfældet med den anden betænkning, De nævner.
Nu, hvor afstemningen har fundet sted, er det en smule sent at undre sig over, om en udtalelse var påkrævet eller ej. De skulle have stillet spørgsmålet tidligere.

des Places
I Collins-betænkningen foreslås en forlængelse af Samhørighedsfonden for de fire lande, der nyder godt af den, nemlig Spanien, Portugal, Grækenland og Irland.
Samhørighedsfonden blev navnlig indført med henblik på at fremme visse medlemsstaters tiltrædelse til den fælles mønt, det vil sige, at fællesskabsmannaen bidrog til at støtte den budgetmæssige slankekur, der blev påtvunget i forbindelse med Maastricht-kriterierne.
For at lette byrden for de fire stater, der nyder godt af Samhørighedsfonden, lod man således de andre stater, herunder Frankrig, betale dobbeltpris for konvergenskriterierne. Det skal tilføjes, at fonden havde en finger med i udførelsen af den tryllekunst, der gjorde det muligt for nogle stater at fremstå som Den Monetære Unions mirakler.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa, som bekæmpede selve princippet om den fælles mønt, kan derfor kun være reserveret over for denne fond og den måde, den anvendes på. Når omfordelingspolitikken når en sådan grad, bliver den kvælende for økonomien, fordi de obligatoriske bidrag går ud over det private initiativ.
Desuden har Samhørighedsfonden alvorlige fejl, bl.a. anfægtelig effektivitet og finansielle uregelmæssigheder navnlig i anvendelsen af bevillingerne.
Derudover er det et instrument til en føderalistisk omfordeling, hvis formål i højere grad er at indlemme de begunstigede stater og deres befolkninger under Kommissionen end at give dem mulighed for at overvinde deres vanskeligheder.
Det eneste gode ved Samhørighedsfonden er, at den tildeles staterne og ikke regionerne i modsætning til strukturfondene.
Indførelsen af den fælles mønt risikerer at forværre den uligevægt, der er mellem staterne, ved at fremme virksomhedsflytninger til enten stater eller regioner, der er mere konkurrencedygtige end andre, eller fra kriseramte regioner til de dominerende økonomiske områder, som vi allerede har set tegne sig (det nordøstlige Tyskland, Benelux-landene, Ile-de-France og Norditalien). I denne sammenhæng vil Samhørighedsfonden måske kunne begrænse ØMU'ens ødelæggelser, men der vil ikke desto mindre være meget på spil.
Derfor stemmer Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa ikke for Collins-betænkningen.

Schroedter
Gruppen De Grønne stemmer imod henstillingen om forordningen for Samhørighedsfonden, fordi man ikke har taget hensyn til de fleste af de nyskabende ønsker, som Europa-Parlamentet udtrykte ved førstebehandlingen med henblik på at styrke og integrere Samhørighedsfondens rolle i den europæisk strukturpolitik i den nye forordning. Parlamentet havde faktisk givet udtryk for følgende:
det modsatte sig betingelserne i Samhørighedsfonden i forhold til stabilitetspagten, fordi det mener, at Samhørighedsfonden skal betragtes som et strukturinstrument i enhver henseende; -det mente, at Samhørighedsfonden skal være underlagt de samme partnerskabsregler, som gælder for strukturfondene, og at fondens virkeområder planlægges inden for integrerede rammer sammen med de strukturelle virkeområder, hvilket også omfatter regionale og lokale myndigheder. Parlamentet ønskede ligeledes, at der blev taget hensyn til horisontale temaer som beskæftigelse og lige muligheder i Samhørighedsfonden på samme måde som i strukturfondene; -det anmodede om, at der anvendes samhørighedsfondsmidler inden for transport og mobilitet til at finansiere projekter, der styrker den regionale og interregionale samhørighed, interoperabilitet og intermodalitet, og at de på miljøområdet anvendes til at finansiere projekter til bevarelse og genoprettelse af biodiversitet og bevarelse af naturressourcer; -det understregede betydningen af at kunne samle mindre projekter til en større enhed og anmodede derfor om, at omkring 5 % af de samlede midler blev stillet til rådighed for projekter af denne art.Gruppe De Grønne anser disse krav for at være fundamentale og er derfor ikke tilfreds med aftalen i Rådet om at bevare Samhørighedsfonden uden at gennemføre nogen tilbundsgående reformer.
Da man i teksten til den forordning, der blev vedtaget af Ministerrådet, ikke tager hensyn til alle disse punkter, kan vi ikke støtte gennemførelsen af Samhørighedsfonden.
Anden betænkning af Görlach (A4-0229/99)

Querbes
De europæiske befolkninger har i mange år i stadig tydeligere vendinger forkastet de ultraliberale politikker og de ødelæggelser, disse forårsager med hensyn til beskæftigelsen, indkomsten, de sociale sikringsordninger og de offentlige tjenester, samt med hensyn til miljø og fysisk planlægning.
Befolkningen ønsker derimod en drejning mod europæiske politikker, der som mål og middel har en social og demokratisk fremgang samt indførelsen af et internationalt gensidigt fordelagtigt samarbejde.
Disse krav kommer til udtryk gennem kampe og demonstrationer på europæisk og national plan. De har fundet genklang selv i Berlin, hvor Kommissionens mest liberale projekter er blevet gennemført. Men ikke desto mindre er det de store europæiske og internationale økonomiske og finansielle erhvervsdrivendes interesser, der forsvares mest.
Men debatten forbliver desuden åben, fordi valget til Europa-Parlamentet gør den vedkommende for alle i Unionen. Det er fremover dem, der skal udtale sig om reformen af politikker og den europæiske konstruktion.
Jeg vil, ved at stemme mod de ultraliberalistiske bestemmelser i Agenda 2000, give folket alle muligheder for at gribe ind.
Anden betænkning af Görlach, Mulder, Graefe zu Baringdorf, Garot, Goepel, Fantuzzi, Philippe A. Martin (A4-0229/99, A4-0213/99, A4-0231/99, A4-0212/99, A4-0232/99, A4-0215/99, A4-0223/99)

Barthet-Mayer
Forhandlingerne om Agenda 2000 har varet mere end et år og har været en væsentlig del af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikters arbejde. Her ved mit mandats udløb i maj 1999 er min holdning til disse samfundsspørgsmål - som landbruget, fødevarer og udvikling af landdistrikter jo er - stadig den samme. Reformen af den fælles landbrugspolitik var nødvendig, men ikke i den udformning, der af Europa-Kommissionen foreslås i Agenda 2000. I vores forhandlinger har der vist sig en vis enighed i forbindelse med det, man nu vil kalde »den europæiske landbrugsmodel«, som på mange punkter står i modsætning til de ultraliberalistiske idéer, der er fremsat af landene i Cairns-gruppen og af USA.
Jeg har altså stemt mod de betænkninger, der ikke var ændret nok af Parlamentet, og som derfor er betydnings- og indholdsløse. Denne holdning deles i øvrigt af flere ordførere.
1.Görlach-betænkningen gør det ikke - i den nuværende udformning og på grund af et for svagt budgetmæssigt bidrag - muligt at iværksætte en veritabel politik til udvikling af landbruget, der dog mere end nogensinde er nødvendig for at sikre en værdig og bæredygtig fremtid for Unionens landområder (der udgør 80 % af Unionens territorium).2.I Mulder-betænkningen omtales i et punkt muligheden for samfinansiering, som vi havde bekæmpet, fordi det på sigt ville betyde en ødelæggelse af den fælles landbrugspolitik og målene i traktaten.3.Graefe zu Baringdorf-betænkningen gjorde det ikke muligt at fremsætte en sammenhængende mekanisme til omlægning og begrænsning af landbrugsstøtten ifølge sociale og miljømæssige kriterier, og efter de ændringsforslag, der er vedtaget i udvalget, vil ordføreren selv sandsynligvis ikke anerkende en ændret tekst, der adskiller sig alt for meget fra den oprindelige tekst.4.Med hensyn til Goepel-betænkningen om mælk sikres ganske vist en delvis opretholdelse af status quo, men muligheden for at ophæve mælkekvoterne overvejes.Til gengæld stemte jeg for de betænkninger, hvor Parlamentets bestemte holdning på bemærkelsesværdig vis resulterede i mindre uforsonlighed og utilnærmelighed i Kommissionens forslag.
5.Garot-betænkningen, hvor ordførerens kompetence og stædighed muliggjorde en bevarelse af en del af oksekødssektoren, navnlig for ammekvæg, som vedligeholder landskabet, strukturerer de landbrugsmæssige produktioner og sikrer indkomsterne til kvalitetsproduktioner, der ikke anvender hormoner, og som bevarer miljøet.6.Martin-betænkningen, hvor mine kolleger og jeg grundlæggende ændrede forslaget i en retning, der var mere favorabel for alle dele af vinsektoren - nogle har endda gjort os opmærksomme på det - navnlig med henblik på definitionen af vin, forbud mod at udvikle europæisk vin med importeret ugæret vin fra tredjelande og opretholdelsen af traditionelle ønologiske metoder og således den kvalitet, som er grundlæggende for vores europæiske kulturelle identitet.7.Fantuzzi-betænkningen om visse afgrøder, selvom behandlingen af oliefrø stadig er langt fra tilfredsstillende.Jeg er overbevist om, at de europæiske landmænd og forbrugere således vil forstå idéen bag mine udtalelser, og at de er klar over den kamp, vi endnu har foran os, med henblik på at give den europæiske opbygning en fremtid på dette område.

Gahrton, Holm og Schörling
Vi har stemt hverken for eller imod ved afstemningerne om betænkningerne af Görlach, Graefe zu Baringdorf, Garot, Goepel, Fantuzzi og Philipe-Armand Martin, da vi mener, at EU's landbrugspolitik skal afvikles helt og ansvaret for en effektiv, økologisk landbrugspolitik føres tilbage til medlemsstaterne.
Anden betænkning af Graefe zu Baringdorf (A4-0231/99)

des Places
Som medlem af Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter og som koordinator for Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har jeg stemt mod alle de ændringsforslag, der blev fremsat i udvalget af vores ordfører, hr. Graefe zu Baringdorf, fordi hans forslag var fuldstændig usammenhængende, når man tager hensyn til den økonomiske situation, som det europæiske landbrug står i. Det er med tilfredsstillelse, at jeg har kunnet konstatere, at flertallet af mine kolleger i Udvalget om Landbrug og Udvikling af Landdistrikter er kommet til samme resultat som mig. Dette er grunden til, at ingen af Kommissionens ændringsforslag er blevet vedtaget i udvalget.
Alle franske medlemmer af Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa har stemt mod den lovgivningsmæssige beslutning, der gør det muligt på dette punkt at stadfæste Berlin-kompromiset.
Det europæiske landbrug befinder sig i en meget vanskelig situation. Således falder prisen på landbrugsvarer regelmæssigt, efterhånden som Fællesskabets præferenceprincip bortfalder. Internationaliseringen af handlen med landbrugsvarer er ikke blot nogle ord, men en virkelighed, der rammer landmændene.
De kommende forhandlinger inden for rammerne af WTO får mig til at frygte det værste for de kommende år. Sagde kommissær Fischler ikke i går i Parlamentet, at han overvejer en ny reform af den fælles landbrugspolitik i 2003? Sammenfaldet af de datoer, der nævnes i denne udtalelse, og afslutningen på forhandlingerne i 2003 er næppe en tilfældighed.
Den direkte støtte til landmændene er nødvendig og uundværlig for visse dele af landbruget. F.eks. er fåreavl i dag den mest understøttede produktion. At ville begrænse støtten og nedsætte den regelmæssigt er en kæmpe vildfarelse med hensyn til opdrætternes indkomst. I Frankrig har fåreavlerne den laveste indkomst i landbruget.
En generaliseret og lineær nedsættelse af støtten vil således ødelægge ligevægten i den europæiske landbrugsproduktion. Kun de på verdensplan mest konkurrencedygtige europæiske produktioner vil blive bevaret. Miljøbalancen, ligevægten med hensyn til fysisk planlægning og anvendelse af landbrugsområdet ødelægges totalt i de kommende år, hvis den ødelæggelse af den fælles landbrugspolitik, der begyndte i 1992, fortsætter.
Anden betænkning af Philippe-Armand Martin (A4-0223/99)

Lulling
Politik er som bekendt det muliges kunst. Fordi det er sådan, må jeg også tvinge mig selv til endeligt at stemme for betænkningerne om reformen af den fælles landbrugspolitik som led i Agenda 2000 og dermed give grønt lys for, at landbrugsministrenes og Berlin-topmødets politiske beslutning kan vedtages af Ministerrådet i form af lovgivning.
Jeg er naturligvis ikke begejstret for resultaterne af topmødet i Berlin med hensyn til reformen af de fællles markedsordninger for mælk, oksekød og korn. Men de er det mindste onde i sammenligning med kommissionsforslagene og endda et fremskridt i forhold til resultatet af drøftelserne i Rådet (landbrug). Om den europæiske landbrugsmodel er reddet med dette kompromis, er desværre uvist.
Hvad reformen af markedsordningen for vin angår, kan jeg leve med den, men ville endnu bedre kunne leve med den, hvis kompromisforslagene i den anden betænkning af Martin havde vundet gehør i Ministerrådet.
Det kan jo ikke være rigtigt, at der med ét skal være vindyrkningszoner i Irland, Danmark og Sverige, så der er fare for, at der her i fremtiden produceres vin med importeret most, som markedsføres som vin, der er produceret i Fællesskabet.
Det er også synd, at det udmærkede kapitel »Vinprodukter og sundheden«, som vi fik indført i vores betænkning, ikke er blevet bibeholdt. Vi indfører det igen i den anden betænkning af Martin, for vi kan jo ikke opgive håbet om, at det af hensyn til folkesundheden i Den Europæiske Union vil lykkes at formidle de positive virkninger af et moderat vinforbrug til de folkestammer, som ikke ved, at vin egentlig er den bedste og behageligste forebyggende medicin mod Alzheimers sygdom, kræft, senilitet, for blot at nævne disse.
Indstilling ved andenbehandling af Pronk (A4-0155/99)

Skinner
Labour-gruppen i Europa-Parlamentet er imod ændringsforslag 7 til betænkningen, da det er en unødig gentagelse af den eksisterende EU-lovgivning og savner specifik klarhed vedrørende spørgsmålet om tilpasning af maskiner eller udskiftning af alle maskiner, uanset om dette er praktisk muligt eller ej.
Betænkning af Oddy (A4-0248/99)

Iversen, Kirsten Jensen og Sindal
De danske socialdemokrater har stemt for et forslag om elektronisk handel, der skal sikre forbrugernes interesser på Internettet og samtidig fjerne hindringer for tjenesteydere, der er etableret i EU. Vi har stemt for en lang række konkrete krav til en bedre sikring af forbrugernes interesser.
Princippet om, at afsenderlandets regler skal være gældende ved internethandel, har både fordele og ulemper. Det er en fordel for internetindustrien, at de er underlagt bestemmelser i hjemlandet, for så kender de reglerne. Omvendt kan det være et problem, at forbrugerne så ikke kender reglerne. Derfor har vi stemt for en stramning af forbrugerrettighederne, herunder at medlemslandene skal vedtage foranstaltninger for at sikre, at forbrugerne kan lade sig registrere i et opt-out-register, som tjenesteyderen så skal kontrollere regelmæssigt. Som generelt princip arbejder de danske socialdemokrater på at sikre så stærke EU-minimumskrav til markedsføring på Internettet som muligt. Hvis det lykkes at få vedtaget fælles regler, der hæver forbrugerbeskyttelsesniveauet i alle lande, bliver det mindre vigtigt, om det er afsenderlandets eller hjemlandets regler, der gælder.
Henstilling af Miranda de Lage (A4-0220/99)

Bonde, Lis Jensen, Krarup og Sandbæk
Når vi i dag har undladt at stemme for Ana Miranda de Lages betænkning vedrørende forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af aftalen om økonomisk partnerskab og politisk samordning og samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og De Forenede Mexicanske Stater på den anden, skyldes det flere ting. Forhandlingerne mellem aftalens parter afsluttes først sidst på året. At acceptere Kommissionens forslag til aftalens indhold på nuværende tidspunkt vil derfor svare til at give Rådet og Kommissionen en blankocheck til forhandlingerne. Vi ønsker at se det endelige resultat, før vi tager stilling til, hvorvidt vi kan støtte det.
Kommissionens forslag til aftale er en klar forbedring i forhold til den nuværende rammeaftale om samarbejde fra 1991, som den skal erstatte. Specielt demokratiklausulen (artikel 1) er et vigtigt fremskridt. Der mangler imidlertid en klar specifikation af, hvilke mekanismer der skal anvendes til overvågning af, hvorvidt parterne overholder menneskerettighederne. Uden en sådan er klausulen i princippet nyttesløs. Med Mexicos stadige overtrædelser af menneskerettighederne in mente, er det helt uacceptabelt. Forslaget mangler endvidere henvisninger til, hvordan inddragelsen af det civile samfund kan fremmes, og respekten for arbejdstageres rettigheder sikres.

Howitt
Samtidig med, at jeg lykønsker og støtter ordføreren og min ærede kollega fru Miranda de Lage for hendes arbejde for Mexico og for Latinamerika som helhed, vil jeg også give udtryk for mine personlige grunde til at stemme imod ratificeringen af denne aftale.
Det er mindre end et år siden, at Parlamentet ratificerede interimsaftalen ud fra en betragtning om, at den menneskerettighedsklausul, den indeholdt, ville gøre det muligt at afprøve, hvorvidt den mexicanske regering mente det alvorligt med at sikre det samarbejde om menneskerettigheder, som var centralt for forholdet til EU. Vi forventede ligeledes, at menneskerettighedsspørgsmålene ville spille en central rolle i forhandlingerne mellem mexicanerne og Kommissionen.
Samtidig bliver menneskerettighedskrisen i Chiapas i det sydlige Mexico værre og værre, og vi har ingen sikkerhed for, at forhandlingerne om entydige mekanismer for anvendelse og overvågning af demokrati og menneskerettigheder havde været en del af forhandlingerne.
Vores søsterparti PRD i Mexico og de ngo'er, der kæmper for menneskerettigheder, mener, at det er for tidligt for Parlamentet at ratificere hele aftalen. Jeg deler deres synspunkt.

van Dam
Situationen omkring Mexico-betænkningen har skuffet os meget. Ved at behandle forslaget nu har Parlamentet ikke holdt sig til tidligere udtalelser. I betænkningen fra april 1998 siger Parlamentet, at det ikke går ind for en global aftale, førend aftalens præcise indhold kendes. I øjeblikket er EU i gang med forhandlinger med Mexico. Først ved årets afslutning fastlægges indholdet af en række bestemmelser i den globale aftale. Vi mener, at Parlamentet handler uansvarligt ved at stemme om betænkningen allerede nu. Vi har givet en blankocheck og har ingen indflydelse længere.
Udover denne proceduregrund har vi også stemt imod aftalen med Mexico på grund af betænkningens indhold. Ordføreren giver nemlig et fortegnet billede af menneskerettighedssituationen i Mexico. Hun taler om nylige fremskridt med hensyn til menneskerettigheder og nævner i den forbindelse en række formelle skridt, som Mexico har taget. I praksis mangler der både det ene og det andet med hensyn til beskyttelsen af menneskerettighederne i Mexico. Herom vidner de ulovlige henrettelser og de fortsatte bandeaktiviteter i Chiapas. I den globale aftale mangler der mekanismer til at aftvinge overholdelsen af menneskerettighederne.
En anden indvending, som også vedrører indholdet, er naturpolitikken i Mexico. Det taler ordføreren ikke om, selvom hun har fået oplysninger herom af os. Den planlagte bygning af et nyt, gigantisk saltudvindingsanlæg truer både et beskyttet (Unesco) naturreservat og mange dyrearter, bl.a. den sorte hval, som her har en af sine vigtigste ynglepladser. Hvis Mexico fastholder disse skadelige planer, skal en handelsboykot i form af et importforbud mod salt fra Mexico fortsat være mulig, til trods for handelsaftalen.
Betænkning af Aglietta (A4-0169/99)

Berthu
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa stemte ikke for betænkningen af Aglietta om fastsættelse af de nærmere vilkår for udøvelsen af de gennemførelsesbeføjelser, der tillægges Kommissionen, navnlig fordi Europa-Parlamentet forsøger at ændre visse nye bestemmelser i Amsterdam-traktaten med henblik på at ændre den institutionelle ligevægt til egen fordel.
Selvom Amsterdam-traktaten således medførte en udvidelse af medbestemmelsesområdet mellem Rådet og Europa-Parlamentet, er dette på ingen måde sket i forbindelse med fællesskabslovgivningens beslutningsprocedure. Den har hverken ændret artikel 4 i EU-traktaten, som gør Rådet (og således hierarkiet i de forskellige Råd) til primus motor i forbindelse med Unionens politikker, eller artikel 202 i EU-traktaten, hvori kun Rådet betroes fastsættelsen af gennemførelsesbeføjelserne, der overdrages til Kommissionen. Under disse betingelser, og selv hvis Europa-Parlamentet øger sin styrke, er det klart, at traktaterne altid vil placere Rådet i centrum af det institutionelle system.
Aglietta-betænkningen, der kræver, at Europa-Parlamentet får ret til at gribe ind i gennemførelsesforanstaltningerne, navnlig ved tildeling af en beføjelse til at tilbagekalde en afgørelse, forekommer os således at stride mod filosofien i de nuværende institutioner i Unionen.
Man kan endda spørge sig selv, om det er i Parlamentets interesse at kræve en sådan ret. Europa-Parlamentet er allerede på grund af en manglende skelnen mellem lov og forordning på europæisk niveau, tvunget til at ofre temmelig meget tid på ubetydelige emner. Hvis Parlamentet derudover skal deltage i gennemførelsesbeføjelserne, vil situationen blive endnu værre.

Bonde
Først og fremmest vil jeg lykønske fru Aglietta for kvaliteten af hendes arbejde og for de resultater, som hun har opnået med henblik på at gennemføre åbenhed i de forskellige udvalg, der deltager i vedtagelsesprocessen med hensyn til gennemførelsesforanstaltninger.
Den kamp, jeg har ført siden jeg blev valgt ind i Parlamentet, har for længst givet resultater takket være udholdenheden fra en ordfører, der altid er parat til at lytte, og som jeg har den store glæde at arbejde sammen med.
Således forbedrer de ændringsforslag, der er givet af Kommissionen, og som Rådet erklærer sig villig til at acceptere, i betydelig grad adgangen til information om de fælles beslutningsprocedurer, der er alt for hemmelige, uanset om det drejer sig om udvalgsarbejde, fremlagte dokumenter, dagsordener, deltagerlister eller endda tidsfrister for udvalgenes arbejde.
Desuden lægger jeg særlig vægt på den regel, der fastsætter princippet om åbenhed, og at fortrolighed skal være en undtagelse (ændringsforslag 31). Jeg håber ikke, at mangelen på seriøse begrundelser med hensyn til fastsættelse af fortrolighedsgraden vil føre til, at dette princip reduceres til ingenting.
Men der findes andre kritisable aspekter i betænkningen. Det er de samme som i en uendelighed udvider fællesskabslovgivningens område, og som i dag på grund af en bureaukratisk og administrativ kvælning, som dette har medført, kalder på en forenkling af de eksisterende procedurer. Dette er en lektie, man skal huske på ved den næste ændring af traktaterne, og man bør én gang for alle blive enige om fællesskabskompetencerne.
Overholdelsen af subsidiaritetsprincippet ville være et skridt i denne retning, men dette fremgår ikke af betænkningen. Tværtimod er denne påståede forenkling et påskud til en styrkelse af den overstatslige dimension i EU. Kommissionen, der allerede har initiativmonopol, vil således tilegne sig den udøvende magt i Europa og blive Den Europæiske Unions regering, mens Rådet vil blive reduceret til en rolle som et andet kammer, der afgiver flertalsudtalelser.
Det er et fremskridt, at udvalgene arbejder for åbning og gennemsigtighed, men at tage deres opmærksomhed fra den nationale virkelighed i udførelsen af deres opgave for dernæst at placere dem i Kommissionens hule hånd er et fejltrin, som jeg tager afstand fra.
Fælles beslutning om Kosovo

Berthu
Hr. formand, vi er, som mange franskmænd og europæiske borgere, forfærdede over omfanget af kosovoalbanernes masseudvandring og samtidig omfanget af NATO's bombning.
Denne forfærdelige udvikling, der er i strid med alle de forsikringer, vi fik i begyndelsen af denne krig, og med krigens humanitære mål, kan kun øge tvivlen med hensyn til den anvendte strategi, som vi har givet udtryk for lige fra starten.
Vi mener, at Europa er ved at tilføje endnu en fejl til denne grundlæggende fejltagelse. En fejl, der vil få store konsekvenser i fremtiden. Når jeg lytter til indlæggene fra medlemmerne i løbet af debatten her i Parlamentet, og når jeg lytter til indlæggene fra den franske præsident, forbavser det mig at måtte konstatere, at man i forbindelse med denne katastrofe begrænser sig til skyde skylden på Slobodan Milosevic, hans familie og hans betroede. Skønt deres ansvar ikke kan benægtes, kan man ikke begrænse årsagerne til konflikten til dem. Det er tværtimod tydeligt, at den er opstået af meget gamle stridigheder, der er dybt rodfæstet i de forskellige involverede folkeslag.
Men det er endnu mere alvorligt, at denne vurderingsfejl risikerer at lede os mod forkerte slutninger. Når man udelukkende anklager Slobodan Milosevic og hans omgivelser, giver man udtryk for, at det vil være nok at vælte dem for at genoprette ordenen, for at kosovoalbanerne kan vende hjem og for at alle kan leve i harmoni i et multietnisk Kosovo. Dette er efter vores mening en illusion, eller vil i hvert fald være en meget langvarig og meget dyr løsning. Hvis man derimod anerkender, at der er dybe folkelige konflikter, der er svære at løse på kort tid, kommer man frem til den konklusion, at man også må prøve at undersøge andre muligheder, f.eks. en deling af Kosovo.
Vi opfordrer således stats- og regeringscheferne i de europæiske lande til at overveje deres strategi og ophøre med at indordne sig under USA.

Ripa di Meana
Hr. formand, jeg stemte nej.
Når det gælder denne krig, er det løgn, ensidig propaganda, fortielse og undladelse, der er dominerende. Først og fremmest er der den sproglige forvirring, hvor luftkrigen over hele Jugoslavien betegnes som »situationen i Kosovo«. NATO's luftangreb på civile mål - elektricitetsværker, tv-stationer, skoler og busser - kaldes »ufrivillige fejl« eller »indirekte skader«. De gensidige etniske grusomheder tilskrives altid kun den ene part og ikke også de andre parter. I de dokumenter, som flertallet i dette Parlament har vedtaget, er der intet spor af den terroristvirksomhed, der udøves af UCK, som statssekretæren Madeleine Albright har godkendt politisk og forsynet med våben, midler og oplysninger.
Selvom der med Ibrahim Rugovas frie rejse til Rom og frigivelsen af tre amerikanske soldater synes at være opstået en vis forhandlingsåbning i de sidste par dage, vælger Parlamentet således i sine sidste arbejdstimer - med denne afstemning om Kosovo - den skuffende løsning med NATO-propaganda og lever ikke op til sin politiske rolle.

Castagnetti
Jeg stemte nej til denne beslutning, da den ikke indeholder noget bidrag fra Europa-Parlamentet til at holde op med denne undgåelige, frygtelige og oven i købet ineffektive krig.
I beslutningen er der end ikke nogen som helst hentydning til den forsigtige åbning mod en forhandlingsløsning, der er opstået på det seneste. Der mangler en vurdering af den absolut ubetydelige rolle, som Europa har spillet.
Endelig indeholder beslutningen ikke den opfordring til en målrettet standsning af bombeangrebene, som der blev givet udtryk for under parlamentsdebatten.

Eriksson, Sjöstedt og Svensson
Vores parti tager kraftigt afstand fra Milosevic-regimets etniske udrensning i Kosovo. Milosevic bærer et frygteligt ansvar for den forfølgelse, som kosovoalbanerne udsættes for. NATO's bombninger har imidlertid blot forværret og vanskeliggjort situationen. Vi mener, at bombningerne må indstilles straks, samtidig med at de serbiske styrker trækker sig tilbage fra Kosovo. Alle flygtninge skal have ret til at vende tilbage under beskyttelse af FN-styrker bestående af tropper med fredsbevarende opgaver fra alliancefrie stater. Derefter skal der indkaldes til en international Balkan-konference under FN's og OSCE's auspicier med henblik på at stabilisere situationen i regionen og garantere Kosovo et omfattende selvstyre inden for de eksisterende grænser.
Ud fra denne principielle holdning har vi valgt at stemme imod beslutningsforslaget, som på nogle vigtige punkter ikke er i overensstemmelse med vores holdning.

Papakyriazis
Jeg stemmer imod beslutningsforslaget om Kosovo, da jeg slet ikke mener, det bidrager til en politisk løsning og øjeblikkelig afslutning på denne absurde krig - og navnlig i dag, hvor der efter 45 dages krig begynder at kunne skimtes et håb om at komme ud af denne tragiske og fastlåste situation.
Min holdning bygger bl.a. på følgende:
1.Mit spørgsmål til Rådet nr. Ç-0387/22-4-99 blev (ganske korrekt set udelukkende ud fra forretningsordenen) betragtet som omfattet af den almene forhandling om Kosovo. Jeg har imidlertid endnu ikke fået svar på mit spørgsmål, som lød således: Har Rådet kendskab til, at NATO's bombardementer og krigen i Jugoslavien ifølge anklager og oplysninger i de internationale medier har forvoldt ødelæggelser eller uoprettelige skader på mindesmærker, der indgår i den europæiske kulturarv - bl.a. på kristne (ortodokse) klostre og kirker?
Hvis disse oplysninger viser sig at være sande:
a)Hvad har Rådet da til hensigt at gøre for at hindre, at der fortsat sker uoprettelige tab?b)Hvad har det til hensigt at gøre for - så vidt det er muligt - at genoprette skaderne?Dette spørgsmål vedrører med al tydelighed konkret en krigsforbrydelse mod kulturen, som finder sted i Europa, i Jugoslavien - hvor der ligeledes sker en krigsforbrydelse mod miljøet.
Krigen i Jugoslavien, som med et topmål af hyklerisk eufemisme bliver kaldt en »humanistisk krig« (!!!), har forårsaget store tab af ubevæbnede civile og har forværret flygtningetragedien. Dette er selvfølgelig det væsentligste spørgsmål og den væsentligste grund til, at bombardementerne øjeblikkelig må indstilles, og at man på ny må søge en politisk løsning.
2.Det samme gælder for mit forslag til beslutning af 24. april 1999, som lyder: Europa-Parlamentet:
1.Fordømmer i de stærkeste vendinger bombardementet, der ødelagde tv-stationen i Beograd (22. april 1999).2.Beklager dybt de store menneskelige tab (10 døde og snesevis af sårede) blandt medarbejderne på nyhedsstationen.3.Betragter det som et groft overgreb på menneskerettighederne, udtryksfriheden og pressefriheden.4.Finder enhver påkaldelse af »militære« eller »humanitære« formål og krav uacceptabel i dette tilfælde!!!5.Pålægger sin formand at sende denne beslutning til Rådet, regeringerne i medlemslandene, regeringen i Jugoslavien, det internationale journalistforbund og NATO.Fælles beslutning om Det Europæiske Råd i Köln

Palm
Med denne stemmeforklaring ønsker jeg kort at markere, at jeg ikke går ind for WEU's videre integration i EU og ej heller, at Schengen-aftalen inkorporeres i den tredje søjle.
Beslutning B4-0428/99

Berthu
Hr. formand, Europa-Parlamentets beslutning vedrørende den metode, der skal følges i forbindelse med en reform af de europæiske institutioner efter Amsterdam-traktaten, medfører efter vores mening ingen forbedring i forhold til tidligere, og vil som sædvanligt føre til reformoperationer fra oven, stort set uden initiativ eller deltagelse af Europas befolkninger.
Beslutningens første idé består i at sikre Kommissionen en stærk drivkraft, der vil betyde, at den kan - og jeg citerer - «sikre sammenhængen i det europæiske politiske projekt - en opgave som ingen andre vil kunne påtage sig - « citat slut. Det begynder ikke godt. Det er en typisk teknokratisk reaktion at tro, at hvis de ikke griber ind, vil alt falde fra hinanden. Det falder ikke Kommissionen ind, at der kunne findes andre løsninger end dens bureaukratiske løsninger, f.eks. en demokratisk løsning. På dette falske grundlag foreslås det i Europa-Parlamentets beslutning, der især drejer sig om det indledende arbejde i forbindelse med den kommende reform, at Kommissionen skal iværksætte og dernæst styre processen, og at den, uden at kunne frasige sig sit såkaldte politiske ansvar, skal kunne betro udarbejdelsen af det første oplæg til en ekspertgruppe, en metode, der allerede blev anvendt i forbindelse med forberedelserne til Maastricht.
Vi er stærkt uenige i denne løsning. Disse eksperter, der i beslutningen kaldes uafhængige, vil som sædvanligt blive udvalgt, så deres konklusioner går i en føderalistisk retning, og under alle omstændigheder er selve metoden med anvendelse af ekspertgrupper - føderalistisk eller ej - kritisabel, eftersom gruppens oplæg vil tjene som grundlag for forhandlingerne, og dette er ensbetydende med en ulempe for dem, der måtte være uenige.
Gruppen af Uafhængige for Nationernes Europa mener absolut, at man må vende perspektivet om og lige fra reformens forberedelsesstadium give ordet til folket.
For det første burde alle nationale parlamenter høres, og alle deres samlede forslag burde tjene som grundlag for det basisdokument, medlemmerne skal diskutere i de efterfølgende forhandlinger. Kommissionen, de såkaldte eksperter og Europa-Parlamentet, som alle bliver medskyldige i en lidt større udplyndring af de nationale demokratier og deres beføjelser, har intet at gøre i denne forbindelse.

Delcroix
Det er lykkedes hr. Biagio De Giovanni, formand for Udvalget om Institutionelle Spørgsmål, i nogle få afsnit at udtrykke det væsentligste vedrørende det, der bør siges i forbindelse med den næste institutionelle reform. Det er en bedrift, jeg lykønsker ham for, idet den eftertragtede kortfattethed ikke går ud over indholdet.
Jeg glæder mig navnlig over, at han begynder med at minde om vigtigheden af indsættelsen af formanden for Kommissionen. I tiden mellem Maastricht og Amsterdam er der sket vigtige ændringer i traktaterne, som Europa-Parlamentet skal holde nøje regnskab med for at føre konsekvenserne helt ud i livet. Under den forudgående debat konstaterede jeg, at Parlamentets nye rolle i denne indsættelse endnu ikke var gået op for nogle af vores kolleger. Det samme gjaldt et antal medlemmer af de nationale parlamenter. Heldigvis skete der gradvist en bevidstgørelse i løbet af forhandlingerne og kontakterne. Derfor er jeg glad for, at der her endnu en gang bliver mindet om det vigtige.
Med den nye rolle, som formanden spiller med henblik på at udforme kommisærkollegiet, minder han om det, vi i Belgien kalder »en skaber«. Hans synspunkt vil tælle på lige fod med medlemsstaternes synspunkt. Dernæst er den nye formand på grund af kravet om at fremsætte sine politiske retningslinjer for Europa- Parlamentet - det, som hr. Romano Prodi netop har kaldt sit regeringsprogram - tvunget til at opnå et flertal i Parlamentet, der støtter ham i hans handling. Med denne nye praksis nærmer vi os den situationen, som gælder i vores lande, og dette vil af borgerne blive opfattet som et skridt mod mere demokrati.
Med hensyn til den næste institutionsreform er det ønskeligt, at Parlamentets stemme høres bedre, og at reformen - i modsætning til den gamle metode, som var en stor skuffelse - sker på grundlag af en veritabel interinstitutionel dialog, hvilket udtrykkes ganske glimrende i beslutningens punkt 8 og 12. Det er vigtigt, at Unionens to lovgivende institutioner kommer med ens udtalelser, og at det beslutningsmæssige tyngdepunkt således placeres i lige stor afstand fra Rådet og Europa-Parlamentet.

Palm
Jeg mener, at EU skal være et mellemstatsligt samarbejde. I denne betænkning anbefales der en langt højere grad af overstatslighed. Dette er ikke foreneligt med mine synspunkter, og jeg kan derfor ikke stemme for betænkningen.

Willockx
Jeg har stemt imod den interinstitutionelle aftale af følgende grunde. For det første giver de finansielle udsigter for de kommende syv år os utilstrækkelige finansielle midler for det præsterende, sociale og demokratiske Europa, som vi ønsker.
For det andet overtages fleksibiliseringsinstrumentet, der er det centrale i betænkningerne af ordfører Juan Colom i Naval, kun i et lille omfang og kan kun bruges ved hjælp af et kvalificeret flertal i Rådet.
For det tredje er Parlamentet i øjeblikket ikke i stand til at lave en IIA med en Kommission, der går af.
Til sidst den måde, som formanden ændrede afstemningen om ændringsforslag 27 fra et kvalificeret flertal til et almindeligt flertal på, bekræfter hans ry som manipulator.
Mødet udsat kl. 13.31 og genoptaget kl. 15.00

Formanden
Jeg giver ordet til fru Oddy, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Oddy
Hr. formand, jeg vil gerne komme med en personlig erklæring. Som De ved, har jeg netop fremlagt min betænkning, som Parlamentet vedtog i formiddags. I aften skal jeg tale om Malangré-betænkningen som PSE-gruppens ordfører. Da jeg kom tilbage til mit kontor efter afstemningen, fandt jeg en fax fra mit kontor i Coventry. Det var et brev fra Labour-partiets generalsekretær afsendt i går, hvor han meddelte mig, at jeg var blevet ekskluderet af mit parti. Jeg er totalt forbløffet over dette, jeg kender ikke grundene til det og forstår ikke, hvad man mener, at jeg har gjort forkert.
Derfor har jeg brug for en øjeblikkelig redegørelse fra formanden vedrørende mine rettigheder og pligter som medlem af Parlamentet. Jeg vil gerne forsikre formanden om, at jeg opfatter min fornemste pligt som værende over for Parlamentet og mine vælgere, og at jeg vil varetage mit hverv efter bedste evne.
Bifald

Formanden
Fru Oddy, som De ved, er medlemmernes ansvar individuelle. De problemer, der måtte være i de enkelte grupper, eller i de enkelte grupper i forhold til de partier, som de blev valgt ind med, er spørgsmål, som falder uden for Parlamentets virke. Jeg må derfor sige til Dem, at Deres ansvar her er helt individuelle, og at De udøver Deres hverv, så længe De ikke indgiver Deres afskedsbegæring. Det er en kendsgerning, som fremgår af forretningsordenen, fru Oddy.
Jeg giver ordet til fru Pailler, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Pailler
Hr. formand, da forhandlingen om aktuelle og uopsættelige spørgsmål i høj grad vil vedrøre menneskerettighedspørgsmål, vil jeg her gerne gøre opmærksom på en ret alvorlig hændelse, som en fransk statsborger, fru Danze-Serfaty, har været ude for i Marokko.
Hændelsen indtraf efter den lovmæssige indgivelse af aktuelle og uopsættelige spørgsmål, og derfor omtaler jeg det i dag. Fru Danze-Serfaty er gift med hr. Abraham Serfaty, der har været spærret inde i 17 år i et fangehul i Tazmamart som politisk fange. Efter frigivelsen, der bl.a. skyldes Parlamentets indgriben og beslutninger, fik han en ærefuld modtagelse her i Parlamentet, men hr. Abraham Serfaty kan ikke vende hjem til Marokko, selvom der ikke længere er nogen anklager imod ham.
Fru Danze-Serfaty tog til Marokko for at tale med landets myndigheder, og for at få tilladelse til, at hendes mand kunne vende tilbage til sit land og tilbringe resten af sit liv der. Hun blev udvist, så snart hun ankom til lufthavnen. Jeg anmoder Parlamentets formand om at henvende sig til de marokkanske myndigheder og protestere mod denne udvisning af en fransk statsborger og kræve, at Abraham Serfaty får tilladelse til at vende tilbage.

Formanden
Fru Pailler, som De ved, har debatten om uopsættelige spørgsmål nogle tidsfrister i henhold til forretningsordenen. De har af indlysende årsager ikke kunnet overholde disse frister. Deres ord vil fremgå af protokollen, men jeg kan ikke love mere på nuværende tidspunkt.

Aktuel og uopsættelig debat
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er debatten om aktuelle og uopsættelige spørgsmål af væsentlig betydning.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0459/99 af Newens m.fl. for PSE-gruppen; -B4-0467/99 af Maes og Dupuis for ARE-gruppen; -B4-0470/99 af Pasty m.fl. for UPE-gruppen; -B4-0474/99 af Miranda m.fl. for GUE/NGL-gruppen; -B4-0478/99 af Bertens for ELDR-gruppen; -B4-0494/99 af Cunha m.fl. for PPE-gruppen; -B4-0510/99 af Hautala m.fl. for V-gruppenom situationen i Østtimor.

Newens
Selvom vi i kølvandet på præsident Suhartos tilbagetræden havde store forhåbninger om, at vejen i det mindste ville være åben for en fredelig løsning på problemerne på Østtimor efter et kvart århundredes blodsudgydelser, hvor en tredjedel af befolkningen var død som følge af den indonesiske invasion i 1975, er disse håb ikke blevet til virkelighed.
Militsgrupper bevæbnet af det indonesiske militær, som kæmper imod uafhængighed, har skabt kaos og dræbt et stort antal mennesker i et desperat forsøg på at undertvinge kravet om selvbestemmelse. Den indonesiske hærs tilstedeværelse har langt fra været nogen sikkerhed imod vold, men fortsat været årsagen til problemet. Hvis resultatet af folkeafstemningen om selvstyre for Østtimor, der er planlagt til den 8. august med støtte fra FN, skal kunne accepteres, må afstemningen være retfærdig og fri, og det kan man ikke tiltro de indonesiske styrker at garantere.
Volden synes desværre at tage til i hele regionen, og rapporter i denne uge om endnu en massakre begået af den indonesiske hær bekræfter endnu en gang dennes ry for at være skånselsløst voldelig. Der er behov for en uafhængig, FN-støttet styrke for at sikre, at valghandlingen ved folkeafstemningen på Østtimor kan foregå uden vold og trusler.
Politiske fanger er endnu ikke løsladt, hr. Xanana Gusmão, en af uafhængighedsbevægelsens ledere, skal løslades betingelsesløst. Østtimors befolknings ret til at afvise selvstyre og kræve fuld uafhængighed må sikres fuldt ud.
I Europa-Parlamentet har vi i årenes løb konsekvent fordømt undertrykkelsen af befolkningen på Østtimor og de lidelser, som det indonesiske regime påfører den.
Ved afslutningen af denne valgperiode er det vigtigt, at vi igen bekræfter vores støtte til disse mennesker og deres rettigheder, og jeg er stolt af at kunne gøre netop det i min sidste tale her.

Formanden
Mange tak, hr. Newens. Vi er sikre på, at De, selvom dette er Deres sidste tale her, vil fortsætte med at være lige så positiv i udførelsen af Deres opgaver, som formanden har konstateret, at De har været i denne valgperiode.

Girão Pereira
Hr. formand, ærede medlemmer, Europa-Parlament kan godt - synes jeg - være stolt over den rolle, som det har spillet i denne valgperiode, og over den betydning, som det har haft, for at der kunne findes et løsning på Østtimor-problemet. Dette problem har i denne periode ofte været genstand for diskussion her i salen, og det er måske den sag inden for international politik og menneskerettigheder, der har fået den mest omfattende behandling i Parlamentet.
Jeg tror, at Parlamentet har vundet anseelse og har støttet Timors sag, og det er interessant nok netop ved afslutningen af denne valgperiode, at der synes at kunne skimtes en løsning for Østtimor for enden af tunnellen. Den aftale, der i går under FN's bevågenhed blev underskrevet i New York mellem Portugal og Indonesien giver et lille håb om en løsning på dette forpinte folks problemer.
Men hvis det fremgår tydeligt af denne aftale, at retten til selvbestemmelse og uafhængighed for Timor nu takket være Indonesien anerkendes for første gang, så vil jeg gerne fremhæve et aspekt, som bør fremhæves, fordi det er en vigtig politisk ændring i holdningen til Østtimor, som jeg ærligt hilser velkommen, nemlig, at der også er en god portion hykleri, sådan som det allerede før er blevet nævnt her.
Hykleri, fordi den indonesiske hær, militserne og sikkerhedsstyrkerne samtidig med denne holdningsændring fortsætter med at bevæbne mænd, der for enhver pris forsøger at hindre selvbestemmelsen. Hvis de politiske ledere stadig dræbes, hvis befolkningen er nødt til at flygte op i bjergene og er bange for at stemme, hvis tusinder af proindonesiske mennesker, der i det seneste år er blevet flyttet til Timor, får ret til at stemme, hvis politiske ledere som Xanana Gusmão stadig er i fængsel, tror jeg ikke, at det vil være muligt at gennemføre en fri og retfærdig folkeafstemning for Østtimor.
Dét er den store udfordring for verdenssamfundet. Indonesien påtog sig i den i går underskrevne aftale ansvaret for befolkningens sikkerhed og sikkerheden under folkeafstemningen. Jeg har mine tvivl. Indonesiens opførsel i den seneste tid giver os ikke mange forhåbninger. FN og EU har, hr. formand, en vigtig rolle at spille, for at Timor-problemet kan få en retfærdig afslutning.

Ribeiro
Hr. formand, Europa-Parlamentet har utvetydigt støttet det timoresiske folk og dets umistelige ret til selvbestemmelse og uafhængighed, og det har hele tiden bidraget afgørende til, at dets kamp ikke er blevet fortiet, af hvilken grund det glæder sig over at afslutte denne valgperiode med at bekræfte sine holdninger samtidig med, at virkeliggørelsen af dem kan skimtes. Det er særlig lykkeligt at kunne gøre det på dette afgørende punkt i processen, hvor der i FN's regi er blevet undertegnet en aftale, der vil muliggøre, at det timoresiske folk frit kan afgøre sin fremtid.
Vi glæder os over denne sejr for det timoresiske folk, og vi er stolte over vores beskedne, men vedholdende og solidariske bidrag, som andre sent, belejligt og opportunistisk har tilsluttet sig, fordi det har kunnet være nyttigt. Vi forlader Parlamentet med den følelse, at vi i det mindste i dette tilfælde har opfyldt vores pligt som folkevalgte. Det timoresiske folks sag er et eksempel på, at det betaler sig at kæmpe, at det betaler sig at gøre modstand. Tilfredsstillelsen er imidlertid mindre på grund af den manglende tillid til Indonesiens politik og den frygt, som den afstedkommer. Vi må fortsat være på vagt og ikke glemme, at folkeafstemningen mere end en lykkelig afslutning kun er endnu et skridt, godt nok et afgørende, på den lange march, der endelig efter århundreders portugisisk kolonisering og et kvart århundredes brutal indonesisk besættelse skal gøre Østtimors befolkning til herre over sin egen skæbne.
Det er nødvendigt stadig at kræve, at de indonesiske myndigheder lader denne diplomatiske beslutning følge af konkrete foranstaltninger. Det er nødvendigt straks at indlede processen med at afvæbne og opløse de prointegrationistiske militser, og der må absolut ske en demilitarisering af området fra Indonesiens side, således at folkeafstemningen kan foregå frit og demokratisk, og at den sikres og gøres troværdig af FN. Det må kræves, at alle fængslede timoresiske modstandsfolk sættes på fri fod, ikke mindst Xanana Gusmão, og at deres deltagelse i denne proces sikres samtidig med, at alle, der befinder sig i landflygtighed, kan vende hjem i sikkerhed. Der må igen ske fordømmelse af de lande, der på hyklerisk vis bliver ved med at påkalde sig menneskerettighederne, men ikke tøver med stadig at sælge våben til et regime, der er skyldig i folkemord. Det vil vi forpligte os til at gøre i og uden for Parlamentet.

Bertens
Hr. formand, for ikke så længe siden drøftede Parlamentet Indonesien. Jeg sagde dengang, at ikke kun Østtimor, men også mange andre områder i det største islamitiske land i verden bekymrer os. Jeg håber, at EU og USA kan give en hjælpende hånd til hvilken som helst regering i Indonesien.
Østtimor har naturligvis på grund af sin fortid en særlig situation og er eksplosiv, men derfor er den bekymring, som vi havde, måske blevet lidt mindre gennem den gentagne gange nævnte New York-aftale mellem Portugal og Indonesien. Folkeafstemningen den 8. august er meget vigtig, og både EU og USA skal sørge for, at den forløber fair og ordentligt. FN-politistyrken ser ud til at være en nødvendighed. Den skal ikke kun sørge for stabilitet på Østtimor, men også have en positiv indflydelse i regionen, i hvert fald på de små Sundaøer, som Østtimor er en del af.

Mendes Bota
Hr. formand, undertegnelsen af aftalen mellem Portugal og Indonesien, der i går under FN's bevågenhed skete i New York med henblik på en folkeafstemning i Østtimor om det timoresiske folks selvbestemmelse, er et historisk øjeblik, som fortjener vores bifald. Denne aftale er kulminationen på 15 års diplomatiske anstrengelser, og den bliver til 23 år efter den voldelige indlemmelse af denne tidligere portugisiske koloni, hvor hundrede tusinder af mennesker er døde, ofre for borgerkrig og den indonesiske hærs brutale undertrykkelse. Verdenshistorien er imidlertid fuld af aftaler og traktater, der er blevet brudt, og som det ikke har været muligt at føre ud i livet.
På grund af den indonesiske regerings stædige modstand er spørgsmålene omkring sikkerhed og skabelse af et fredeligt klima uden tvang mod befolkningen ikke blevet tilfredsstillende løst. Gruppen af 600 repræsentanter for FN, der skal organisere og overvåge folkeafstemningen, består af ubevæbnede civile, eventuelt forøget med 250 ligeledes ubevæbnde politifolk, der ikke vil være i stand til at forsvare nogen som helst, ikke engang sig selv, over for de prointegrationistiske militsers ustraffede aktivitet, der spreder terror i Dili og det øvrige Østtimor.
Sådan som Østtimors naturlige leder, Xanana Gusmão, straks har påpeget, vil det være en historisk fejl at betragte de indonesiske væbnede styrker som en neutral styrke. Alle uafhængige iagttagere er enige om at anklage den indonesiske hær for at handle i overensstemmelse med de væbnede proindonesiske militser og for at være deres vigtigste inspirator og leverandør af våben og ammunition. Hvis der ikke sikres en neutral militær styrke på Timor, vil folkeafstemningens reelle valg ikke være mellem autonomi og uafhængighed, men mellem integration og livet. I øvrigt er påvirkningskampagnen allerede begyndt: Splinternye indonesiske flag oversvømmer husene i Østtimor, indbyggerne tvinges til at benytte kendemærker med de indonesiske farver og underskrive prointegrationistiske erklæringer. Med en pistol mod tindingen er der ikke noget valg.
FN, EU og det internationale samfund i almindelighed må opretholde presset på Indonesien, så det accepterer en militær tilstedeværelse, der kan sikre folkeafstemningens neutralitet, og som forhindrer, at den bliver til en farce med uoverskuelige, blodige konsekvenser.
Hr. formand, kære kolleger, jeg holder i dag mit 150. indlæg i denne forsamling, og det bliver også det sidste. Tillad mig i dette afskedens øjeblik at overbringe alle dem, der som jeg ikke mere skal indtage deres plads i Europa-Parlamentets sal, de bedste ønsker på det personlige, faglige og politiske plan. Og alle dem, der fortsætter, ønsker jeg, at de må have den glæde til september at kunne fejre en stor sejr for det timoresiske folk, når det har udtrykt sin fri vilje til at træffe beslutning om dets egen fremtid ved folkeafstemningen den 8. august.

Formanden
Mange tak, hr. Mendes Bota, jeg er sikker på, at vi alle ønsker i september at kunne fejre det, som De nævnte sidst i Deres indlæg, og tillad mig, da De har meddelt, at dette bliver Deres sidste indlæg her i mødesalen, at ønske Dem alt godt i fremtiden, og jeg håber også, at vi fortsætter med at have et godt forhold, så vi, uanset hvor vi er, kan samarbejde i kampen for at få gennemført Den Europæiske Union og solidaritetsarbejdet over for de folk, der har behov for det. Held og lykke, hr. Mendes Bota.

Hautala
Hr. formand, i år er der sket klare internationale gennembrud i Østtimors situation. Det er ganske rigtigt, som mine kolleger her har sagt, at også Europa-Parlamentet ved sin beslutsomhed har haft indflydelse på dette. Alligevel er der grund til i dag at konstatere, at situationen måske er mere sprængfarlig end før, fordi den kommende folkeafstemning er i fare på grund af halvmilitær aktivitet. Vi vil sikkert allesammen appellere til Europa-Kommissionen om at gøre alt, hvad den kan, for at dæmpe situationen i Østtimor, således at man kan afholde folkeafstemningen den 8. august under rolige forhold. Dette kræver, at Den Europæiske Union deltager i en international aktion med det formål at garantere international tilstedeværelse på Østtimor. Australien har taget et bemærkelsesværdigt initiativ i denne sag til støtte for FN, og har lovet at finansiere tilstedeværelsen. Vores opgave er nu at overveje, hvad dette vil sige: FN-kontrollerede politistyrker eller måske fredsbevarende tropper, og jeg ville være meget interesseret i at høre kommissærens syn på denne sag.
En anden vigtig ting er, at der snart er parlamentsvalg i Indonesien, og der forbereder man sig til folkeafstemningen i Østtimor. Der er sikkert også behov for at sende valgobservatører til disse begivenheder, ikke kun officielle observatører, men også repræsentanter for ngo'er. Jeg vil gerne høre, om Kommissionen er indstillet på dette.
Til sidst vil jeg gerne konstatere, at samarbejdet mellem medlemmerne af Europa-Parlamentet i Østtimor-spørgsmålet har været upåklageligt. Forhåbentlig fortsætter dette også i den næste periode, og forhåbentlig opnår Østtimor selvstændighed.

Maes
Hr. formand, Østtimor er én af de symbolsager, hvori menneskerettighederne står på spil, og hvori det dagligt viser sig, at mangelen på borgerrettigheder og rigtig anerkendelse af folkeslagenes selvbestemmelsesret fører til store dramaer. Jeg håber, at den nye aftale betyder et gennembrud, men samtidigt vil jeg ligesom den foregående taler insistere på meget konkrete foranstaltninger også fra Unionens side, så det virkelige pres udøves på den rigtige måde. Det er vigtigt, at man sender observatører, men det er også vigtigt, at FN er til stede med et mandat, som passer til forholdene, for det mangler af og til, og det medfører tit ubehagelige overraskelser.
Jeg håber, at loven vender tilbage efter så mange års lidelser, at selvbestemmelsesretten bliver en kendsgerning, samt at udsigten til folkeafstemningen giver mulighed for rigtigt demokrati i stedet for øget vold, hvilket er tilfældet i mange dele af Indonesien.
Hr. formand, jeg ved ikke, om dette er min sidste valgperiode. Jeg ved ikke, om jeg holder min sidste tale, men jeg vil i hvert fald fortsætte med at yde en indsats for dem, der kæmper for folkeslagenes selvbestemmelsesret og menneskererettigheder overalt, ligegyldigt hvor jeg er, for Østtimor er kun ét af disse områder. Det er kun ét af de mange lande, hvor vi ikke har kunnet undgå en krig. Jeg håber, at Østtimor er en undtagelse og vil få sin uafhængighed.

Barros Moura
Hr. formand, kære kolleger, jeg tror, at vi frem for alt skal hilse den aftale velkommen, der i går blev undertegnet mellem Portugals regering og Indonesien om Østtimor. Den er virkelig kulminationen på en lang proces, hvor Parlamentet og Den Europæiske Union har spillet sin rolle, hvor Østtimors folk med dets kamp helt sikkert har spillet en afgørende rolle, men hvor vi ikke kan undlade at pege på betydningen af den diplomatiske succes, som Portugals regering i går opnåede i New York.
Det er med udgangspunkt i denne aftale og dens seriøse gennemførelse, at vi derefter skal sikre de ønskede resultater, nemlig, at Østtimors folk faktisk i frihed kan udøve sin ret til selvbestemmelse og frihed. Det er derfor, at vi - til forskel fra nogle kolleger - ikke kan lade være med at værdsætte den forpligtelse, som i går blev undertegnet om, at folkeafstemningen den 8. august skal foregå under FN's og Sikkerhedsrådets bevågenhed, og at det ud over den politistyrke, som her har været nævnt, også vil være muligt at indsætte en sikkerhedsstyrke.
Jeg mener, at denne sag bekræfter den gode diplomatiske brug af et argument, der nylig er fremkommet på den internationale politiske arena: Det internationale samfund må ikke være dobbeltmoralsk, og det internationale samfund må, når det kræver respekt for menneskerettighederne i Kosovo, være konsekvent i kravet om deres overholdelse også andre steder i verden. Jeg ved, at den portugisiske regering har forstået at bruge dette argument på udmærket vis, og den bør blive ved med at bruge det, ligesom vi bør blive ved med at bruge det, så Den Europæiske Union griber ind med alle sine politiske muligheder og med økonomisk hjælp for at sikre, at processen i Østtimor kan gå videre og dét på en god måde.
Dette er den n'te gang, vi diskuterer Timor-problemet her i Europa-Parlamentet, men jeg mener, at vi i dag gør det i et særlig vigtigt politisk klima, fordi det ikke blot drejer sig om et menneskerettighedsspørgsmål, men om en politisk sag. Jeg vil gerne takke min kollega fra Socialdemokraternes Gruppe, hr. Stanley Newens, hvis vedholdenhed har gjort, at dette punkt i dag er kommet på dagsordenen.

van Bladel
Hr. formand, jeg må sige hr. Barros Moura imod. Der tales i FN-aftalen ikke om sikkerhedsstyrker, men kun om et borgerpoliti.
Folkeafstemningen på Østtimor den 8. april finder sted under en ny regering. Med forkastelsen af autonomi og integration kommer perspektivet for uafhængigheden tættere på. Xanana Gusmão vil gerne have det sådan, og sådan vil alle gerne have det, og han har allerede sagt, at han vil anmode om megen hjælp. Hvem han vil spørge, ved jeg ikke, måske Australien, som allerede nu tømmer de territoriale farvande for mineraler.
Spørgsmålet er stadigvæk, om det er det bedste for befolkningen på Østtimor på langt sigt. I tilfælde af uafhængighed mener jeg, at det er klart, at man skal vende tilbage til situationen i 1975, hvorved Portugal igen får ansvaret for øen, som det i sin tid overlod til sin skæbne, og hvorved Østtimor får status som departement d'outre mer, ligesom Guadeloupe og Martinique. På den måde kan Østtimor indirekte profitere af EU.
Lige et par generelle iagttagelser. Lad os efter Jugoslaviens splittelse, kurdernes ønsker og den klare revival af mindretal og folkeslag ikke gøre os nogle forestillinger om det, som skal føre til Østtimors uafhængighed i Indonesien og den asiatiske region. Hvis det ikke lykkes den nye indonesiske regering at holde øerne sammen, opnår man af sig selv instabilitet, hvorved Kina bliver en dominerende faktor i regionen, og landene i regionen vil opruste yderligere. Kort sagt, hr. formand, et uafhængigt Østtimor ser romantisk ud. Jeg mener også, at befolkningen på Østtimor skal have det, den fortjener, men geopolitisk er det ikke i balance. Glem ikke, at den største kirkegård for allierede soldater ligger i det indonesiske område, i Dili, og denne kirkegård fra Anden Verdenskrig viser, hvor strategisk øen er. Jeg mener endvidere, at folket skal have sin ret, og jeg mener især, at Parlamentet efter alle de mange beslutninger skal sende observatører afsted.

Barros Moura
Mange tak, hr. formand, for at have erindret mig om forretningsordenens bestemmelser. Fru van Bladel omtalte et punkt i mit indlæg vedrørende den styrke, som FN vil placere i Østtimor. Det er rigtigt, at det er en politistyrke, men jeg vil gerne bemærke, at det forhold, at hele folkeafstemningsprocessen er under FN's Sikkerhedsråds ansvar, gør det obligatorisk, at passende sikkerhedsstyrker kan gribe ind, hvis Indonesien ikke opfylder sin pligt og afvæbner militserne og sikrer, at processen foregår uden indblanding fra terroristiske og væbnede grupper. Der er derfor, at jeg fortolker og mener, at vi bør fortolke den undertegnede aftale på denne positive måde, og det vil jeg gerne oplyse min kære kollega van Bladel om.

Marín
Hr. formand, Kommissionen er naturligvis glad for det historiske fremskridt, der blev opnået i den sidste runde af trepartsforhandlingerne, som blev afholdt under FN's auspicier i New York mellem den portugisiske og den indonesiske regering med det formål at løse det gamle, vanskelige og dramatiske problem om Østtimor.
Kommissionen glæder sig ligesom Dem over undertegnelsen i morges af en aftale, der fastlægger rammerne for selvstyre i regionen, betingelserne for og organiseringen af folkeafstemningen og også bestemmelserne vedrørende sikkerhed.
På baggrund af dette mener Kommissionen, at Indonesiens præsident Habibies godkendelse af tilstedeværelsen af observatører fra FN, som skal overvåge den afstemning, som de indonesiske myndigheder organiserer i Østtimor, er et fremskridt, og den har tillid til, at denne tilstedeværelse sikrer, at denne folkeafstemning afholdes under fredelige forhold med upartiskhed, frihed og sikkerhed.
Kommissionen ser også positivt på FN's etablering af en transfund til denne folkeafstemning, og i den forbindelse skal jeg meddele Dem, at Den Europæiske Unions finansielle deltagelse i denne transfund vedtages endeligt i denne uge, sandsynligvis i morgen, sikkert med EUR 1 million, som netop skal bruges til at undersøge de forskellige muligheder for Den Europæiske Unions integration i processen. De spurgte om Europa-Parlamentet som sædvanlig skal deltage som observartør ved folkeafstemningen. Dette spørgsmål skal i princippet afgøres af Ministerrådet, som inden for rammerne af FN og under hensyntagen til betingelserne i aftalen mellem Indonesien og Portugal fastlægger, hvordan deltagelsen skal finde sted. Den Europæiske Unions finansielle deltagelse er i hvert fald sikret i denne transfund .
Det er ligeledes klart, hr. Mendes Bota - De og andre medlemmer har nævnt det, særlig hr. Newens - at vi også er bekymrede over tilstedeværelsen af bevæbnede militser, som tydeligvis skaber forstyrrelser i denne politiske proces, der skal føre til gennemførelsen af folkeafstemningen. Som en taler sagde, skal vi undersøge mulighederne for at løse dette problem, om end jeg skal understrege, at der i selve aftalen er særlige bestemmelser om, hvordan sikkerheden garanteres og udvikles. Det er FN's ansvar, og jeg forestiller mig, at det på basis af dialogen, organiseringen og selve indførelsen af aftalens politik vil være muligt at bestemme, hvordan den deltagelse, der skal garantere sikkerheden, iværksættes.
Hvordan? En af forpligtelserne i FN's aftale er netop afvæbning af militserne, som hr. Barros Moura nævnte. At afvæbne militserne er en forpligtelse på sikkerhedsområdet. Vi er overbeviste om, at Indonesien må sætte alt ind på at få afvæbnet militserne, og afhængigt af hvordan denne indsats bliver vurderet internationalt, kan der introduceres justerende foranstaltninger, som bestemmer, at der ikke er politi nok, at der skal sendes mere, at der skal sendes en større international mission. Det er altså før den 8. august vanskeligt at sige, hvordan den aftale, der blev underskrevet i New York i morges, udvikler sig.
Men hvad angår Den Europæiske Union, har jeg allerede sagt til Dem, at der er truffet beslutninger, og jeg kan desuden fortælle Dem, at vi netop på anmodning af den portugisiske regering er gået i gang med at arbejde med de forskellige hypoteser, med behovet for at forbedre samarbejdet med området og naturligvis under hensyntagen til befolkningens vilje.

Formanden
Tak, hr. Marín.
Jeg giver ordet til fru Maes, som har en bemærkning til forretningsordenen.

Maes
Hr. formand, jeg ville have spurgt hr. Marín, om han henviser til overvejelserne i forbindelse med budgettet som en eventuel forberedelse af uafhængigheden, hvis et flertal i befolkningen udtaler ønske herom.

Formanden
Fru Maes, tillad mig at gøre opmærksom på, at dette ikke er en bemærkning til forretningsordenen. Det er et tillægsspørgsmål. Jeg håber at hr. Maríns velkendte imødekommenhed betyder, at han vil besvare det, og at Parlamentets imødekommenhed medfører, at en bemærkning til forretningsordenen kan ændres til et tillægsspørgsmål.
Hr. Marín, jeg beder Dem besvare fru Maes' spørgsmål.

Marín
Hr. formand, jeg ville ofre mit liv for Parlamentet.
Munterhed
Der er ikke noget problem. Der er tale om to beslutninger. Den første beslutning er en transfund oprettet af Kofi Annan for at udvikle hele folkeafstemningsprocessen på basis af aftalen mellem Indonesien og Portugal. Ministerrådet bad Kommissionen om at udarbejde en hastebevilling. Denne hastebevilling er på EUR 1 million, og den vil blive forelagt i næste uge, så den kan blive operationel. Jeg regner med, at der også vil være bidrag fra medlemsstaterne, USA, Japan og andre lande. Med den transfund skal sikkerheden garanteres, folkeafstemningen organiseres, valgkollegierne forberedes og de internationale observatører placeres. Hvis FN vurderer, at der skal være europæiske observatører, vil det skulle finansieres gennem denne transfund .
Samtidig er der i løbet af disse to år og på basis af Ministerrådets fælles holdning blevet udarbejdet et program for humanitær bistand og hasterehabilitering med udgangspunkt i Caritas, fordi den katolske kirke havde stor betydning i Østtimor og særlig nobelpristageren ærkebiskop Belo. Det var udelukkende et program for humanitær bistand til hasterehabilitering. Uanset udfaldet den 8. august, er Kommissionen allerede ved at overveje et hypotetisk samarbejdsprogram, der øger vores deltagelse.

Formanden
Tak, hr. Marín, for Deres velkendte generøsitet.
Jeg, hr. Marín, ved udmærket, at De er rede til ofre Deres liv for Parlamentet, men faren er ikke at miste livet. Faren består i at miste huden. Der findes parlamenter, der flår huden af en. Derfor siger jeg med min store erfaring til Dem, at De skal være besindig, hr. Marín. Vær besindig.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0460/99 af Colajanni og Swodoba for PSE-gruppen; -B4-0479/99 af Bertens for ELDR-gruppen; -B4-0486/99 af Pasty for UPE-gruppen; -B4-0488/99 af Wurtz m.fl. for GUE/NGL-gruppen; -B4-0495/99 af von Habsburg m.fl. for PPE-gruppen; -B4-0503/99 af Gahrton m.fl. for V-gruppenom fredsprocessen i Mellemøsten og fristen den 4. maj 1999.

Colajanni
Hr. formand, hr. kommissær Marín, først vil jeg gerne give udtryk for min anerkendelse over for Det Palæstinensiske Nationalråd, som har flyttet datoen for den unilaterale uafhængighedserklæring, der var planlagt til den 4. maj. Det har foretaget en politisk langsigtet og unilateralt storsindet handling, når det gælder fredsprocessen, og det har undgået en dramatisk overgang, en negativ indflydelse på valget i Israel og en alvorlig krise i fredsprocessen, med fare for en militær genoptagelse af konflikten.
Dette er, hvad Parlamentet bad om i sin beslutning, der blev vedtaget den 11. marts, og hvor Parlamentet anså det for vigtigt - idet det anerkendte det palæstinensiske folks grundlæggende ret til at oprette sin egen stat - at de internationale garanter for Oslo-aftalerne højtideligt gentog deres løfte om at gennemføre alle fredsprocessens målsætninger og således sikrede Den Palæstinensiske Myndighed den nødvendige støtte til at begrunde en forlængelse af overgangsaftalens gyldighedsperiode ud over den 4. maj 1999.
Det er det, som Det Palæstinensiske Nationalråd har gjort. Det har det også gjort, fordi der foruden den anmodning, som Parlamentet fremsatte, blev givet et løfte på Det Europæiske Råds møde i Berlin. Jeg citerer: Vi glæder os over »Det Europæiske Råds Berlin-erklæring om fredsprocessen, og navnlig over bekræftelsen af palæstinensernes ubetingede ret til selvbestemmelse, herunder også retten til at oprette en stat, som EU erklærer sig villig til at overveje anerkendelse af til sin tid, samt over de forpligtelser, som EU har indgået i forbindelse med den fremtidige håndtering af konflikten«.
Alt dette er efter min mening vigtigt. Jeg mener, at disse løfter er bindende, og det skal vi huske på. Løfterne skal holdes, og de vil kræve et stærkt politisk initiativ fra Den Europæiske Union og USA efter valget i Israel.

Bertens
Hr. formand, de palæstinensiske myndigheder skal have ros for deres beslutning om at vedtage overgangsperioden til efter den 4. maj. Ved at gøre det viser palæstinenserne, at de stadigvæk tror på Oslo-aftalerne og Wye Plantation -memorandummet. De har også villet undgå, at fredsprocessen kører fast. En eskalation af konflikten var at forvente, og palæstinensernes beslutning kan måske styrke den gensidige tillid, som er nødvendig for varig fred. Vi er også glade for Rådets udtalelser fra Berlin, hvilket hr. Colajanni allerede har sagt, og sådanne klare, politiske signaler kan måske føre til mere indflydelse for Unionen i Mellemøsten. På grund af intern uenighed i fortiden har Unionens politiske indflydelse været meget lille. Dog har Unionen i længere tid været den største finansielle støtte, men at give penge er åbenbart lettere end at blive enig om en fælles politisk holdning. Det er vigtigt, at aftalen af 23. oktober 1998 viste, at konstant, eksternt pres på parterne er nødvendigt for at holde gang i fredsprocessen. Siden interimsaftalen har der fra begge sider været alt for mange forkerte signaler, og de fleste, må jeg sige, kom fra Israel, og tilladelsen til at bygge flere huse i Har Homa og Hebron er et eksempel herpå.
Til sidst, hr. formand, vil jeg spørge Kommissionen og i dette tilfælde hr. Marín, hvordan det ser ud med sygehuset i Gaza, som blev bygget for EU-penge. I en tidligere debat fortalte Kommissionen, at der var sendt et managementteam afsted for langt om længe at åbne sygehuset. Jeg har netop været dernede, hr. kommissær, men det har jeg ikke set noget til.

van Bladel
Hr. formand, allerførst vil jeg også gerne vide det, som hr. Bertens spurgte om, nemlig hvordan det står til med sygehuset, for jeg har også set det, og det har stået tomt alt for længe, og det er der ingen, der har noget ud af. Det kan vi heller ikke forsvare over for vælgerne.
Jeg er glad for, at palæstinenserne har brugt deres sunde fornuft og har undladt at udråbe en selvstændig stat den 4. maj. Generelt kan man i de sidste par uger konstatere megen lidt vold i regionen og heller ingen bombeattentater, som eventuelt kunne føres tilbage til Hamas. Det ser ud til, at volden i Balkanlandene har fået parterne i Mellemøsten til at tage den med ro, og alle indser, at en lignende eskalation kan føre til en uforudsigelig situation. Kort sagt, foreløbigt bruger begge parter deres sunde fornuft.
Den palæstinensiske holdning kræver imidlertid en umiddelbar og positiv fortsættelse af forhandlingerne med Israel efter valget. Jeg mener fortsat, at et endeligt og positivt resultat mellem disse grupper kun kan opnås efter aftaler med Syrien og Libanon.
I øvrigt, hr. formand, har jeg i denne uge indgivet et skriftligt spørgsmål, hvori jeg anmoder om amnesti for 250 ikkedømte fanger i det palæstinensiske område, men jeg har fra Deres tjeneste hørt, at besvarelsen ikke længere finder sted og heller ikke offentliggørelsen heraf. Nu håber jeg, at repræsentanten fra de palæstinensiske områder på tilhørerpladserne hører mit indlæg, og at disse mennesker stilles for retten.
I den forløbne tid har vi under ledelse af hr. Colajanni ofte besøgt de palæstinensiske områder. Der er gjort fremskridt, men desværre ikke nok. Efter valget skal der hurtigt tages initiativ til at få dette ordnet.

Elmalan
Hr. formand, i lighed med mine kolleger vil jeg sige, at palæstinenserne med henblik på at sikre fredsprocessen har accepteret - og herved udvist velvilje - at udsætte datoen for udråbelsen af en palæstinensisk stat, som var fastsat til den 4. maj i Oslo-aftalerne. Samtidig fortsætter den israelske regering med at overtræde sine forpligtelser og mangedoble sine provokationer over for palæstinenserne. Den har således besluttet at lukke Østens Hus i Østjerusalem, og den opmuntrer til bosættelser på Vestbredden. Kaldte udenrigsministeren, Ariel Sharon, således ikke bosættelserne for en tilegnelse af nogle bakker for at skabe fait accompli? Han blev tydeligvis hørt, for der sker ustandseligt nye bosættelser.
Ved bevidst at overtræde Wye Plantation -aftalen af oktober 1998, som forbyder alle ensidede foranstaltninger, der kan vanskeliggøre forhandlingerne om en endelig aftale om områderne, fortsætter den israelske regering sin overlagte strategi, der består i at tømme en fremtidig forhandling for indhold og opsplitte Vestbredden med henblik på at forhindre en fremtidig palæstinensisk stats levedygtighed.
Den Europæiske Union bør ikke forholde sig passivt over for denne situation. Jeg glæder mig - ligesom mine kolleger - over, at Rådet i Berlin har anerkendt palæstinensernes ret til selvbestemmelse og en stat. Men man må gå endnu længere og anvende alle politiske, økonomiske og handelsmæssige midler for at udøve pres på Israel og tvinge landets regering til at respektere sine forpligtelser, så de to stater endelig kan leve i fred.

von Habsburg
Hr. formand, jeg vil her først og fremmest tale som en, der mener om sig selv, at han er en virkelig ven af staten Israel. En europæer, som har oplevet Anden Verdenskrig og Hitlertiden, vil altid have en dyb følelse for de forfulgte jøder, specielt fordi jeg havde så mange venner, som mistede livet under denne katastrofe.
Jeg vil imidlertid på den anden side sige, at min politik orienterer sig efter den tanke, at i Mellemøsten må noget sådant ikke mere ske. Vi vil aldrig opnå det med vold. Vi skal altså gøre alt, for at jøderne og araberne forsones. Det er absolut muligt, for der findes en hel række arabiske stater, som f.eks. Marokko, hvor forståelsen mellem jøder og arabere fungerer perfekt. Jeg har selv oplevet, at de mange marokkanske jøder i Israel i dag er den bedste bro til den islamiske stat Marokko. Derfor er det meget fornuftigt, at vi indgiver et sådant beslutningsforslag i dette øjeblik.
Man har nu talt særdeles meget om, at den 4. maj skulle den palæstinensiske stat proklameres, og jeg er lykkelig over, at hr. Arafat, som har vist store statsmandsevner i denne situation, har erklæret sig villig til at udsætte det. På den anden side må vi imidlertid ikke glemme, at der også skal være valg i Israel, og at det vil have ganske afgørende betydning for fremtiden. Vi har israelske statsmænd, som faktisk har erkendt den situation, at Israel ikke kan leve uden venskab med araberne, men at landet før eller siden vil blive ødelagt, hvis det ikke tilvejebringer dette. Her har en person som f.eks. Simon Peres eller andre af hans medarbejdere i Arbejderpartiet faktisk været talsmænd for en klar politik, og derfor bør vi nu udtrykke det håb, at det også fra israelsk side absolut klart tilkendegives, at man ønsker denne fred, og at man ikke vil fortsætte de forskellige undertrykkende forholdsregler, som desværre igen og igen har fundet sted, siden Netanyahu overtog magten og blev udnævnt til ministerpræsident. Vi håber, at de personer, som kommer til magten i Israel, på baggrund af denne situation virkelig vil bruge alle kræfter på at skabe forsoning mellem Israel og palæstinenserne. Deri ligger denne regions fremtid.
Jeg mener, at de, der kender denne region, også ved, at hvis forsoningen lykkes, vil regionen blomstre op, og så vil de forskellige spændinger, som findes nu, i fremtiden være en erindring om en sørgelig fortid.
Bifald

Gahrton
Hr. formand, palæstinenserne udviser virkelig en beundringsværdig tålmodighed, når de nu afstår fra at udråbe den stat, som de har al mulig ret til at udråbe i henhold til de indgåede aftaler. Det er nu mere end 50 år siden, at palæstinenserne blev udsat for mere eller mindre det samme, som kosovoalbanerne udsættes for i dag i Kosovo: hundredetusinder blev fordrevet. De fik aldrig lov at vende tilbage, de fik aldrig den stat, som FN i 1947 besluttede, at de skulle have ved siden af den jødiske stat Israel.
I mange årtier levede palæstinenserne i den illusion, at deres befrielse skulle komme gennem indgriben fra udenlandske hære eller gennem deres egen langvarige militære kamp. Det mislykkedes. Først da palæstinenserne gik over til ikkemilitære metoder, til civil ulydighed gennem intifadaen og til tålmodige forhandlinger med en fjende, som de betragtede som fascistisk og racistisk - først, da de gjorde dette, begyndte de at gøre fremskridt og få gang i en fredsproces, som nu har medført, at størstedelen af verden er parat til at støtte deres retmæssige krav om en selvstændig stat.
Jeg mener, at dette er en lektie at huske på, og jeg håber, at de små folks befrielse også fremover vil ske gennem den palæstinensiske metode - at den bliver normalen, og at Kosovo-metoden bliver en beklagelig undtagelse i verdenshistorien.
Palæstina-spørgsmålet er et af de spørgsmål, som jeg som EU-kritiker mener, at EU har håndteret på en konstruktiv og positiv måde. Jeg noterer med tilfredshed, at man nu i princippet har sagt, at man vil anerkende en palæstinensisk stat. Jeg håber, at man også gør det, så snart palæstinenserne selv vælger at udråbe denne stat.

Swoboda
Hr. formand, palæstinenserne har truffet en modig beslutning, og jeg ville ønske, at også den israelske regering - den nuværende og forhåbentlig også den kommende - træffer lignende modige beslutninger. For vi har behov for en suveræn palæstinensisk stat, vi har behov for fuld respekt for Libanons og Syriens suverænitet og naturligvis også for Israels suverænitet og sikkerhed i forsoningens ånd, som også Otto von Habsburg sagde. Jeg er ikke altid fuldstændig enig med ham, men i dag er jeg det 100 %.
Jeg har imidlertid bedt om ordet, fordi jeg på min gruppes vegne vil takke to mænd i denne sal, som utrætteligt har kæmpet for palæstinensernes rettigheder, netop i denne ånd. Det er for det første næstformand Marín, som vi ikke altid har gjort det helt let for her i Parlamentet - heller ikke Rådet har altid gjort det helt let for ham. Men han har klart truffet sine beslutninger og har fulgt sin kurs, og det vil jeg sige ham en meget, meget hjertelig tak for.
Særligt vil jeg takke Luigi Colajanni, som på min gruppes vegne har gjort særdeles meget for palæstinenserne, og som vi vil savne, netop for hans engagement for palæstinenserne. På min gruppes vegne ønsker jeg ham alt muligt godt i hans fremtidige arbejde.
Bifald

Vallvé
Hr. formand, jeg ser meget positivt på denne erklæring og på den palæstinensiske regerings beslutning om ikke ensidigt at erklære oprettelsen af en stat i begyndelsen af maj.
Jeg tror, at det ville have skabt store forstyrrelser i den valgproces, der foregår i Israel. Lad os håbe, at denne proces munder ud i en demokratisk regering, som den landet har haft hidtil, så der kan ske en fortsættelse af de forhandlinger, der skal få fredsprocessen til at lykkes.
Jeg er sikker på, at Det Europæiske Råds beslutning på mødet i Berlin har været positiv, hvad det angår, og hvad angår Den Europæiske Unions fortsatte indflydelse i området. Men det er også nødvendigt, at der meget snart afholdes et nyt valg i Palæstina - Den Europæiske Union var til stede ved valget i 1996 - for der vil være gået fire år. Kun da kan vi virkelig tale om en ægte dialog mellem demokratiske stater.

Marín
Hr. formand, Europa-Kommissionen mener også, at de ansvarsbevidste palæstinensere har truffet en god beslutning i det palæstinensiske folks interesse ved at udsætte udråbelsen af staten, der var bebudet til den 4. maj. Desuden mener Kommissionen, at denne positive beslutning til dels blev muliggjort på grund af det mod, som Det Europæiske Råd udviste, da det vedtog den såkaldte Berlin-erklæring om Mellemøsten. Vores fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik har fungeret korrekt i dette tilfælde, for denne erklæring var vigtig for at sikre en fredelig og konstruktiv fortsættelse af fredsprocessen til trods for udløbet af den første overgangsperiode, der blev fastlagt i Oslo-aftalerne.
Som De ved, talte Kommissionen allerede for, at Unionen skulle have en større politisk og økonomisk rolle i Mellemøsten i sin meddelelse fra januar 1998. Det er dog klart, at en stiltiende forlængelse af overgangsperioden ikke er nogen løsning på langt sigt. På det område har Den Europæiske Union givet udtryk for sin overbevisning om, at skabelsen af en suveræn, demokratisk, levedygtig og fredelig palæstinensisk stat på grundlag af eksisterende aftaler og gennem forhandling vil udgøre den bedste garanti for Israels sikkerhed og for regional accept, hvorfor den har erklæret sig villig til at overveje anerkendelsen af en palæstinensisk stat til sin tid.
På kort sigt er Den Europæiske Union - som det også fremgår af Berlin-erklæringen - fortsat bekymret over stilstanden i fredsprocessen, og på det punkt er det vigtigt, at parterne efter valget i Israel øjeblikkeligt vender tilbage til en fuldstændig opfyldelse af de løfter, der blev givet i Wye Plantation -memorandummet. Det ville give mulighed for samtidig at fremskynde forhandlingerne om de spørgsmål, der vedrører den endelige statut med henblik på at afslutte dem inden for den tilstræbte frist på et år.
Under forudsætning af at parterne viser den fornødne politiske vilje til at gøre fremskridt, vil Den Europæiske Union fortsat støtte dem for at fremme en snarlig afklaring af alle de uafgjorte spørgsmål. Der skal gøres alt for at undgå, at Wye Plantation -aftalen bliver endnu en israelsk eller palæstinensisk aftale, som ikke overholdes.
I den forbindelse skal der ikke gøres forsøg på at stille nye betingelser. Desuden er vi enige i USA's holdning om, at Den Palæstinenske Myndighed har opfyldt og fortsat opfylder størstedelen af sine løfter. Derfor afventer vi opmærksomt de næste faser i tilbagetrækningen fra Jordanflodens vestbred og betydelige frigivelser af fanger. Vi opfordrer ligeledes Israel til at udvise fleksibilitet, hvad angår de grundlæggende spørgsmål, som er blevet udskudt i lang tid, f.eks. sikkerheden på gennemkørselsvejene mellem Jordanflodens vestbred og Gaza og anlæggelsen, åbningen og anvendelsen af selve havnen i Gaza. På det område fortsætter Kommissionen sit tætte samarbejde med Den Europæiske Unions særlige udsending, hr. Moratinos, som er ansvarlig for den fælles dialog.
Vi mener, at en genoplivning af den israelsk-palæstinensiske vej i fredsprocessen også ville fremme den længe ventede genoptagelse af den multilaterale vej. Og på det område vil Den Europæiske Union, selvom den ved, at det er meget vanskeligt, fortsætte med at genoplive og iværksætte dette samarbejde. Det betyder samtidig, at vi ser frem til en snarlig genoptagelse af forhandlingerne vedrørende det syriske og libanesiske aspekter i fredsprocessen.
Hvad angår det spørgsmål, som hr. Bertens og fru van Bladel har rejst om hospitalet, kan jeg sige, at hospitalet i Gaza er UNRAC's, det er ikke Den Europæiske Unions eller opført af Den Europæiske Union, det er UNRAC's hospital. Men i de seneste måneders guerillakrig har Kommissionen fået skylden for alt det dårlige, der sker i verden. Nej, det er et hospital, der er opført af UNRAC uden bidrag fra Fællesskabets budget.
Desuden er der nationale bidrag fra Danmark, Tyskland, Østrig, Spanien, Sverige og Belgien. Hvad er der sket? Hospitalets åbning er blevet forsinket i 12 måneder. Det er et problem, der allerede er løst, for der må være sammenhæng i det, De beder Kommissionen om, og De må huske, at vi har besluttet ikke at betale flere driftsudgifter. Kommissionen skal gøre det, som den er god til. Europa-Kommissionen er ikke leder af hospitaler, og den kan ikke administrere et stort hospital, der ligger tusinder af kilometer væk. Derfor har Den Palæstinensiske Myndighed fået teknisk bistand i form af et internationalt hold, som i to år skal samarbejde med de palæstinensiske myndigheder med det formål, at Den Palæstinensiske Myndighed overtager ansvaret for ledelsen af hospitalet. Dette problem er heldigvis løst.

Formanden
Mange tak, hr. Marín.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0461/99 af Swoboda m.fl. for PSE-gruppen; -B4-0473/99 af Dupuis m.fl. for ARE-gruppen; -B4-0475/99 af Manisco for GUE/NGL-gruppen; -B4-0480/99 af Cars for ELDR-gruppen; -B4-0496/99 af Lenz, Soulier og Oomen-Ruijten for PPE-gruppen; -B4-0502/99 af Aglietta og Orlando for V-gruppenom dødsstraf og vedtagelse af et universelt moratorium for dødsstraffe;
B4-0465/99 af Swoboda for PSE-gruppen; -B4-0481/99 af Bertens for ELDR-gruppen; -B4-0490/99 af Vinci m.fl. for GUE/NGL-gruppen; -B4-0493/99 af Pasty og van Bladel for UPE-gruppen; -B4-0509/99 af Aelvoet, Tamino og Ceyhun for V-gruppenom retssagen mod Öcalan og det kurdiske spørgsmåls fremtid i Tyrkiet;
B-0462/99 af Harrison m.fl. for PSE-gruppen; -B4-0491/99 af Pasty og van Bladel for UPE-gruppen; -B4-0506/99 af Telkämper for V-gruppenom politisk misbrug af retssager i Malaysia;
B4-0463/99 af Berès og Vecchi for PSE-gruppen; -B4-0468/99 af Pradier og Hory for ARE-gruppen; -B4-0477/99 af Wurtz for GUE/NGL-gruppen; -B4-0482/99 af Fassa for ELDR-gruppen; -B4-0497/99 af Lehideux for PPE-gruppen; -B4-0504/99 af Telkämper og Aelvoet for V-gruppenom menneskerettighedssituationen i Djibouti;
B4-0466/99 af Swoboda m.fl. for PSE-gruppen; -B4-0469/99 af Dupuis m.fl. for ARE-gruppen; -B4-0476/99 af Sierra González for GUE/NGL-gruppen; -B4-0483/99 af Cars for ELDR-gruppen; -B4-0492-B4-0498/99 af Oostlander m.fl. for PPE-gruppen; -B4-0501/99 af Aglietta m.fl. for V-gruppenom ratificering af statutten for Den Internationale Straffedomstol;
Dødsstraf

Imbeni
Hr. formand, for nogle dage siden modtog jeg et brev fra en komité, der er blevet oprettet til støtte for et initiativ for at redde Greg Sommers liv. Han er en af de mange dødsdømte, der venter på at blive henrettet. Jeg ville naturligvis have svaret positivt - og det tror jeg også, at mange af mine kolleger ville - både i dette tilfælde og med hensyn til andre dødsdømte i Kina, Iran, USA og mange andre lande. Vi mener dog, at øjeblikket er inde til en særlig handling. Vi ønsker nemlig at benytte os af det berømte år 2000 - et år, der har en stor symbolsk værdi for alle verdens lande, og ikke kun for de lande, som har en bestemt tradition, historie og religion - til at foretage en særlig handling.
Når nu år 2000 har en stor symbolsk værdi, så lad os for alvor benytte os heraf til at sende et budskab med universel karakter, nemlig budskabet om et moratorium for alle de tilfælde, hvor der allerede er afsagt en dødsdom. Lad os med andre ord indstille alle dødsdomme!
Det er det krav, vi fremsætter med denne beslutning, som jeg tror vil blive vedtaget af alle grupperne i Parlamentet. Vores gruppe støtter den i hvert fald fuldstændigt. Vi ønsker således at sende et præcist budskab til Rådet i Köln, nemlig at det tyske formandskab skal anmode om at få dette emne opført på dagsordenen for FN's næste Generalforsamling, og at det skal pålægges det finske formandskab at gennemføre denne beslutning, så dette emne bliver opført på dagsordenen inden august, og så man rent faktisk kan behandle emnet på FN's næste Generalforsamling. Hvis man virkelig traf denne beslutning om et moratorium på FN's næste Generalforsamling, tror jeg, at vi ville sende et positivt budskab til alle verdens lande, og at vi også ville rejse spørgsmålet i de lande, der nægter definitivt at beskæftige sig med dette emne.
Dødsstraf er ikke retfærdighed, men hævn! Det er nødvendigt, at man endelig bliver klar over dette i alle verdens lande.

Dupuis
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg synes, at vores kollega Imbeni meget fint opridsede betydningen af denne beslutning. Man skal huske på, at FN's Menneskerettighedskommission tre gange i træk - i 1997, 1998 og 1999 - har vedtaget beslutninger, der går i denne retning.
Som vores kollega Imbeni minder om, er tiden inde til, at vi også benytter os af år 2000 til at foretage dette kvalitetsløft og fremsætte et forslag om global afskaffelse på FN's generalforsamling. Der findes - og det er ikke et teoretisk flertal, eftersom de vedtagede traktater om de konstitutionelle ændringer, der foretages i mange lande viser det - et flertal på 101 lande ud af de 190 lande i det internationale samfund, der går ind for en verdensomspændende afskaffelse.
Alle betingelserne er altså til stede til at foretage en offensiv, der ganske sikkert ikke bliver endelig, men som vil være et afgørende skridt i retningen af en endelig ophævelse af dødsstraffen i hele verden. Jeg sender hermed en opfordring til Rådet og til Kommissionen om at tage et skridt i denne retning.
Tillad mig at oplyse om en fejl - mere formel end politisk - i beslutningsteksten. Jeg beklager dette og vil indgive et mundtligt ændringsforslag med henblik på at ophæve ordene »i modsætning til de resolutioner, Kommissionen allerede havde vedtaget om menneskerettigheder« i punkt E, fordi dette ikke er formelt korrekt. Hvis kollegerne ikke har indvendinger, vil jeg indgive dette mundtlige ændringsforslag ved afstemningen om lidt.

Cars
Hr. formand, Europa er nu et kontinent næsten uden dødsstraf, hvilket jeg betragter som et stort fremskridt for civilisationen. Denne udvikling havde ikke været mulig uden Den Europæiske Unions klare stillingtagen, og den fortjener global opmærksomhed. Det er et budskab, som Europa bør bringe ud med stolthed.
Også i verden uden for Europa går udviklingen i den rigtige retning, ikke mindst i Latinamerika. I ikkedemokratier som Kina, Saudi-Arabien, Iran og Irak er dødsstraf derimod hyppigt forekommende. Men også i et stort demokrati henrettes, dræbes mange. Det er alvorligt i sig selv, men også med tanke på de konsekvenser, det får, da lande som Kina og de øvrige, jeg nævnte, kan sige, at »så længe man fortsætter med at henrette i USA, kan vi give pokker i, hvad Europa tænker«.
Vi europæere bryder os ikke om at kritisere USA, hvilket der er gode grunde til. Men i spørgsmålet om dødsstraf er vi nødt til det. Vi må hæve stemmen, argumentere for vores holdning med større styrke og kraft, men aldrig - hvilket jeg kraftigt vil understrege - med en holdning af moralsk overlegenhed, men som bekymrede og engagerede venner.

Lenz
Hr. formand, nu i eftermiddag på denne torsdag ved den aktuelle og uopsættelige debat holder mange af os her åbenbart vores sidste tale om emnet menneskerettigheder. Vi har gjort det i over 20 år, og det har været et godt samarbejde. Det er måske en lille tilfredsstillelse - og her tilslutter jeg mig også kollegernes indlæg - at vi netop her endnu en gang har set en positiv effekt i forbindelse med emnet dødsstraf. Måske har vi også bidraget til, at der i Genève for tredje gang kræves et globalt moratorium for dødsstraffen.
Det er virkelig også vores gruppes ønske, at Rådet sætter et sådant forslag på dagsordenen for FN's generalforsamling. For kun i så fald vil også de lande, som netop blev nævnt af hr. Cars, måske endelig indse, at dødsstraf virkelig er det dårligste middel til at hjælpe mennesker til menneskeværdighed igen, for ethvert menneske skal også have chancen for at gøre de ting godt igen, det har begået. Denne mulighed er uigenkaldeligt forbi - helt bortset fra, at der i mange tilfælde absolut er tale om, at dødsstraffen misbruges.
Hvis vi her i Europa-Parlamentet har bidraget til at udbrede denne bevidsthed, ikke kun ved kollega Dupuis' opfordringer til hver gang at sætte dødsstraffen på dagsordenen, men i det hele taget ved igen og igen på Parlamentets vegne at fremdrage en række forhold, så har vi måske ydet et lille bidrag til menneskerettighederne.
Lad mig slutte med det, hr. formand. Det er mit store ønske - De vil jo opleve det - at det næste Parlament fortsætter denne diskussion, at det ikke lader den forsvinde under økonomiske emner, under nok så vigtige udvidelsesemner, men at det ser temaet menneskerettigheder som et politisk anliggende, der skal fremmes med Den Europæiske Unions politik, med dens udenrigspolitik, med dens udvidelsespolitik. Her er dødsstraffen et vigtigt emne. Der er mange andre, men jeg ønsker stærkt, at det vil være sådan.
Bifald

Formanden
Mange tak for Deres ord, fru Lenz. På kollegernes vegne vil jeg også gerne takke Dem for den indsats og dygtighed, De har udvist som tidligere formand for Underudvalget om Menneskerettigheder, og med hvilken De har fortsat med at give Deres store bidrag til dette underudvalg. Jeg tror virkeligt, at Deres erfaring vil være nyttig for os i hele vores kommende arbejde. Tak, fru Lenz.

Holm
Hr. formand, målet er naturligvis at afskaffe dødsstraffen. Intet land i verden burde have dødsstraf. Vi må alle kritisere både USA, Kina og mange andre lande, som åbenlyst krænker den menneskelige værdighed ved fortsat at tillade dødsstraf. I denne sammenhæng har mange af EU's medlemsstater en vigtig rolle at spille. Vi har alle været forkæmpere for dødsstraffens afskaffelse. Det er naturligvis et skridt i den rigtige retning at kræve et verdensomspændende moratorium, der skal føre til en fuldstændig afskaffelse af dødsstraffen.
Rådet må bane vejen for, at dette spørgsmål tages op ved næste samling i FN's generalforsamling. Både det tyske og det finske formandskab må sørge for, at dette sker, så vi kan få afskaffet dødsstraffen.

Pailler
Hr. formand, jeg er meget glad for, at mit sidste indlæg under Deres formandskab handler om dette emne, for De har ligeledes hjulpet os meget. Vi må gøre os klart, at vi stadig har et stort arbejde foran os på vejen mod et humant menneskesyn, når vi endnu i 1999 kræver en global ophævelse af dødsstraffen.
Jeg vil gerne tale om USA, dette store land, der påstår at være verdens politibetjent og et eksempel på demokrati, frihed og på det moderne samfund. Jeg besøgte som det første medlem i Europa-Parlamentets historie dødsgangene den 21. april - for to uger siden - for at møde Mumia Abu Jamal, en dødsdømt politisk fange, som vores parlament ofte har vedtaget beslutninger om. Jeg efterlod noget af mig selv i dette fængsel i Green, hvor 111 ud af 600 ventede på at blive henrettet.
Dele af mig selv blev tilbage i fængslet. Dette er ikke blot et billede, det er meget fysisk. Det gør ondt. Tanken om hans henrettelse er uudholdelig, det samme er tanken om de tusinder, der dømmes til døden, hvoraf jeg så nogle gå forbi Mumia Abu Jamal i deres blå og hvide fængselstøj.
Mumia Abu Jamal fortalte mig først om dramaet i Denver - det var sket dagen før - om Kosovo, om den dødskultur, der underminerer det amerikanske samfund. Så jeg vil nu stille USA et spørgsmål. Det er jeres egne børn, der nu slår jeres børn ihjel. Vil I opdrage dem ved at sætte dem i den elektriske stol? Nej. Volden er netop et svar på den statslige vold - som dødsstraffen er - men også på den racistiske og den klasseinddelte domstol, der dømte Mumia.
For at overbevise Rådet og mine kolleger om aldrig at give efter på dette punkt vil jeg komme med en lille anekdote. Om morgenen - inden jeg ankom til fængslet, til dødsgangene - holdt jeg en pressekonference. En journalist rejste sig og sagde: »Vi har netop fået et telegram om, at navnene på tre personer, der skal henrettes i maj, er offentliggjort. Opfatter De dette som et svar på deres handling i dag i USA?«.
Først knækkede min stemme, men derefter samlede jeg mig. Dette var en uudholdelig tanke. Når jeg fortæller Dem det nu, er det for at sige til Dem, at min stemme ikke vil knække igen, men at denne fornemmelse vil blive ved, indtil det lykkes os at afskaffe dødsstraffen, at gå bort fra fortidens veje, barbariets veje og fortsætte ad fremtidens og humanismens vej.
Jeg vil afslutte dette sidste indlæg, dette nødråb for dem, der ikke selv kan, ved at gøre tegnet på forening mellem de sorte, som i dag bekæmper dødsstraffen i USA - og de er mange - sammen med hvide, indere, indianere og folk fra Mellemamerika og sige: »On the move!« .
Kurderne

Swoboda
Hr. formand, min damer og herrer, hr. kommissær, endnu en gang taler vi her i Parlamentet om Tyrkiet, og endnu en gang er det med meget blandede følelser, for der findes negative tegn, der findes nogle få positive tegn, og vi ved stadig ikke, i hvilken retning Tyrkiet går. For det første skal Öcalan-sagen for retten. Vi har faktisk ikke en fornemmelse af, at det er en fair, åben og gennemskuelig retssag. Vi har ikke nogen god følelse i denne sag, og det skyldes det vi hidtil har drøftet, nemlig at dødsstraffen i Tyrkiet nu igen er gjort populær og respektabel, netop i sagen for eller imod Öcalan. For det andet er vi meget påvirket af, at et ekstremt nationalistisk parti har opnået en væsentlig tilvækst ved sidste valg, et parti, der har et program, der ikke går ind for en forsoning med den kurdiske befolkning, men snarere imod.
For det tredje opnåede HADEP et godt valgresultat, specielt i det kurdiske område. Der er 41 borgmestre. Men vi er i tvivl om, hvorvidt disse borgmestre er i stand til at udøve deres demokratiske ret, som folkets valgte repræsentanter. Vi modtager stadig flere informationer om, at man faktisk ønsker at fratage disse borgmestre denne ret. Vi ved, at mange, snesevis, ja, hundredvis af personer lige som før sidder i fængsel, netop også funktionærer fra dette parti, uden at komme for en domstol, uden retssag, uden dom. Hvad sker der med dem? Hvornår bliver de mon løsladt? Hvornår kommer de for en ordentlig ret? Hvorfor tør man ikke indlede en retssag mod disse personer? Måske foreligger der i virkeligheden ikke noget.
For det fjerde er der Akin Birdal, som jeg besøgte få dage efter, at han var blevet udsat for et attentat i Ankara, som vi alle eller mange af os kender meget godt, en opret kæmper for menneskerettighederne. Han synes at være kommet sig så meget, at han kan blive sat i fængsel, og han skal om få dage starte sin afsoning. Vi ved på den anden side, at den omsorg, pleje og terapi, som er nødvendig for virkelig at få ham sund og rask, næppe er mulig i de tyrkiske fængsler. Et alvorligt spørgsmålstegn!
For det femte, måske det mest positive i hele udviklingen. Der findes en formand for forfatningsdomstolen, der først for et par dage siden klart og tydeligt sagde, at mange lovbestemmelser i Tyrkiet skal ændres, fordi de går imod menneskerettighederne, fordi de går imod de rettigheder, der findes i et demokratisk land. Jeg håber, at disse tendenser langsomt slår igennem. Det er en vanskelig konflikt, og jeg håber, hr. kommissær og hr. næstformand, at De på Kommissionens vegne, på Den Europæiske Unions vegne vil hjælpe med, at disse tendenser vinder anerkendelse, for i øjeblikket bevæger Tyrkiet sig væk fra Europa og ikke mod Europa. Hvis vi så i denne sal og i Den Europæiske Union gør noget for kurderne, gør vi det faktisk for Tyrkiet og for Tyrkiets tilnærmelse til Europa.

Bertens
Hr. formand, den 24. februar havde Parlamentet i Bruxelles en debat om hr. Öcalans arrestation. Jeg udtalte mig ved den lejlighed kritisk om terrororganisationen PKK og hr. Öcalan. Vi har aldrig villet forsvare hans handlinger og hensigter. Vi håber kun, at den tyrkiske regering sørger for, at der finder en åben og retfærdig proces sted, men desværre er vores anelser ikke særligt beroligende. Hr. Öcalans advokater har næsten ikke adgang til processen, og domstolen for statssikkerhed er efter min mening heller ikke det rette sted, og man tillader ingen internationale observatører. Jeg håber, at den nye tyrkiske regering forstår, at den i hvert fald skal give Öcalan en retfærdig proces, hvis den vil løse det kurdiske problem.
Hr. formand, dette er afskedens dag og uge. Desværre kan vi ikke sige farvel til de problemer og emner, som var på dagsordenen under den aktuelle og uopsættelige debat. Jeg håber heller ikke, at De siger farvel til den aktuelle og uopsættelige debat, for i de sidste 10 år i Parlamentet har jeg hver måned hørt, at det var den sidste gang, at vi havde en aktuel og uopsættelig debat. Jeg har regnet ud, at jeg har taget ordet 428 gange under den aktuelle og uopsættelige debat. Jeg ved ikke, om det har ført til noget, men lad min, Deres og kommissærens efterfølgere vide, at det er den eneste mulighed for Parlamentet for at vise, at det også har tanke for mennesker uden for Parlamentet og Europa, og at vi også tænker på andet end vores løn og pension. Tak skal De have, og lev vel. Det var alt.
Bifald

Formanden
Hr. Bertens, De er normalt meget rolig og fattet i Deres indlæg, selv i de indlæg, der drejer sig om nogle mere følsomme emner. Jeg tror, at jeg forstår Deres sindstilstand og grundene til, at De hævede stemmen en smule denne gang for at fremsætte et krav, som alle kollegerne uden tvivl støtter, i det mindste alle de kolleger, der er til stede i salen lige nu.

Papayannakis
Hr. formand, Öcalan vil ikke få en åben og retfærdig retssag, sådan som vi ønsker det i vores beslutninger. Jeg har her pressemeddelelsen fra den offentlige anklager ved den statslige sikkerhedsdomstol i Ankara, undertegnet af Tzerdet Volkan, offentlig anklager, og denne meddelelse forbyder alle observatører fra institutioner og organisationer at være til stede under retssagen, men tillader almindelige borgeres tilstedeværelse, i det omfang pladshensyn tillader dette. Tilladelsen skal indhentes fra et særligt domstolskontor, men man kan ikke få lov at være til stede under hele retssagen.
Tyrkiet har naturligvis ikke været udsat for noget alvorligt pres - og jeg tænker selvfølgelig ikke på de grusomme bombardementer, som andre oplever - for at indordne sig under de gældende regler for en moderne europæisk retsstat. Årsagerne hertil har Rådet, som er så følsomt og uforsonligt i andre tilfælde, endnu ikke kunnet gøre rede for!
Den manglende redegørelse drejer sig ikke kun om Öcalan, men om det langt større spørgsmål om alle tyrkiske borgeres menneskerettigheder og borgerrettigheder og navnlig det store kurdiske mindretal i Tyrkiet. Der er ingen anerkendelse af dette mindretals identitet, sprog, uddannelse og politiske udtryk. Partiet HADEP forfølges brutalt, Leyla Zana, som vi har tildelt Sakharov-prisen, sidder fængslet, og vi gør ingenting.
Kan Rådet ikke, sådan som det gør i andre tilfælde, officielt fordømme denne undertrykkelse af kurdernes politiske og borgerlige rettigheder? Hvordan agter Rådet - og Kommissionen for øvrigt - at øve indflydelse for at opnå reformer og forbedringer af de regler og den praksis, der anvendes mod kurderne?
Når det kommer til stykket, indgår Tyrkiet og dets befolkning, uanset etniske og sproglige tilhørsforhold, i den europæiske vision og er også omfattet af de »humanitære« og »frihedselskende« erklæringer, som de fleste EU-regeringer, som også er NATO-medlemmer, hævder at ville gennemføre i hele vores område.
Kan man fra Rådets eller Kommissionens side sige noget overbevisende om disse spørgsmål?

van Bladel
Hr. formand, hr. Öcalans advokater fortalte i Parlamentet i morges, at de ikke kan udføre deres arbejde, og at de endda trues. Det er med rette, at Parlamentet fortsat insisterer på en korrekt proces for hr. Öcalan. Men vi må ikke glemme, at vi har sendt hr. Öcalan fra det ene land til det andet, fordi vi selv ikke var i stand til at dømme ham inden for vores retsstat - selvom der forelå en arrestordre.
Men bortset fra det, når man ser på toldunionen med Tyrkiet, må man konstatere, at siden vi har lavet den, har Tyrkiet trukket sig mere og mere væk fra os, og det nylige valg har vist, at det trækker sig ind i sig selv, altså bliver det mere og mere nationalistisk, og med situationen i Balkanlandene i nærheden vil der ikke være megen plads til kurdernes grundlæggende følelser og rettigheder, eller måske alligevel. Måske er der en fornuftig mand i Ankara, der tænker: Nu skal der forhandles med kurderne for at opnå et nyt forhold. Men det kræver en international tillidsplan med tidsfrister, og det har jeg ikke hørt noget om endnu. Jeg håber, at der et eller andet sted er en politiker eller måske en tidligere kommissær, der kan udarbejde sådan en plan for efter sin embedsperiode langt om længe at hjælpe kurderne med at komme tættere på tyrkerne. De forstår mig, hr. formand, en plan med tidsfrister, som kan genoprette tilliden, for at modtage en kurder på kontoret hver dag er meget sjovt. Jeg nyder det, men det hjælper ikke kurderne.

Ceyhun
Hr. formand, det drejer sig ikke kun om Öcalan, eller om han skal have en retssag eller ej. Jeg kommer fra Tyskland, og i mit land ville hr. Öcalan have fået en retssag. Det drejer sig derimod om, at vi med det, som vi oplever i Tyrkiet i de næste dage eller måneder, med rette forventer af Tyrkiet, at denne retssag afvikles retsstatsligt og i overensstemmelse med retsstatsprincippet. Det er også med rette Europas forventning til Tyrkiet, et land, der har en stor interesse i at blive medlem af Den Europæiske Union.
Når det er sådan, at Tyrkiet ønsker at blive medlem af Den Europæiske Union, må Tyrkiet også vise os, hvorledes man behandler en anklaget i overensstemmelse med retsstatsprincippet. Det er det, det drejer sig om i dette forslag, som vi behandler i dag, og som vi sandsynligvis vedtager i morgen. Europas forventning må ikke blive misforstået i Tyrkiet. De tyrkiske retsmyndigheder og de øvrige tyrkiske myndigheder, der har med denne retssag at gøre, har nu omsider fået en meget vigtig opgave. Hvis man i Tyrkiet virkelig vil gennemføre en fredelig løsning for det kurdiske spørgsmål, må man altså også behandle hr. Öcalan som en anklaget. Så længe det ikke er bevist ved en domstol, kan man ikke sige, at han er skyldig. Han skal under alle omstændigheder have en fair behandling, og Öcalans advokater må ikke udsættes for chikane, fordi de repræsenterer ham.
Når Tyrkiet hævder, at det er et europæisk land, et land, der er egnet til at blive optaget i Den Europæiske Union, må disse europæiske værdier, vestlige normer også gennemføres i Tyrkiet. Mere forlanger vi ikke, og derfor bør Europa-Parlamentets bestræbelser i denne sag heller ikke blive misforstået af Tyrkiet.
Malaysia

Holm
Hr. formand, retsvæsenet i Malaysia er helt klart gennemråddent. De ting, der sker der, er ikke et demokrati værdigt, da man helt tydeligt ikke respekterer de grundlæggende menneskerettigheder i landet. At mennesker, som på fredelig vis giver udtryk for en politisk eller religiøs overbevisning, fængsles og arresteres og ikke nyder en ordentlig retssikkerhed, er ikke værdigt for et demokrati, som Malaysia siges at være.
Det må vi naturligvis tage op og forsøge at få de malaysiske myndigheder til at forstå. Vi må også tage spørgsmålet om Malaysias behandling af homoseksuelle op. At man kan få en straf på op til 20 år for at have haft et homoseksuelt forhold, er uværdigt. Det er et brud på de grundlæggende menneskerettigheder. Så længe der er tale om to personer, der er enige om at have et homoseksuelt forhold, er der ingen grund til at dømme nogen for et sådant forhold. Det må vi fortsat argumentere for og sørge for, at homoseksuelle ikke behandles på denne måde.
I den forbindelse er det beklageligt, at vi ikke fik lov at se den berømte udstilling Ecce homo her i Parlamentet - netop for at vise større forståelse for homoseksuelle forhold.

Ford
Hr. formand, på PSE-gruppens vegne vil jeg gerne støtte det fælles beslutningsforslag om politisk misbrug af retssager i Malaysia, og jeg vil sige til de malaysiske myndigheder, at det er meget svært for os at have nogen som helst forståelse for deres seneste handlinger.
For det første fastholder de deres lov om indre sikkerhed, der i strid med enhver normal opfattelse af menneskerettigheder giver mulighed for at arrestere mennesker, der fredeligt udtrykker både religiøse og politiske holdninger, der strider mod regeringens. De nægtes også ordentlig advokatbistand og en retfærdig retssag.
For det andet har de en straffelov, der - som hr. Holm var inde på tidligere - forbyder homoseksuelle forhold mellem samtykkende voksne, og hvor straffen er piskeslag og op til 20 års fængsel.
For det tredje tyder alt på, at retssagerne mod både Anwar Ibrahim og Lim Guan Eng var politisk motiverede. Vi ved, at Anwar Ibrahim blev fysisk mishandlet forud for retssagen. Han fik seks års fængsel for korruption efter noget, som de fleste udenforstående observatører betragtede som en farce af en retssag, en travesti på enhver opfattelse af retfærdighed. Og alligevel fortsætter de med at forfølge ham med trusler om endnu flere retssager.
Sammenfattende må vi opfordre de malaysiske myndigheder til at erkende, at udviklingen af et yderligere politisk og økonomisk samarbejde mellem Den Europæiske Union og Malaysia i høj grad vil afhænge af, at der indledes en seriøs dialog, der kan føre til ændringer i Malaysia i retning af overholdelse af de grundlæggende menneskerettigheder i landet.
Djibouti

Vecchi
Hr. formand, desværre skal vi nu endnu en gang - ligesom i december 1997 - beskæftige os med overtrædelserne af menneskerettighederne i Djibouti, og særligt med situationen for de politiske fanger, der ikke alene er blevet udsat for en ulovlig og for os utilladelig fængsling, men som også udsættes for overgreb af enhver art, som i nogle tilfælde har medført døden for nogle af dem. Dette er desværre kun et af aspekterne i en strategi med etnisk og politisk undertrykkelse, der fratager en stor del af landets befolkning de grundlæggende rettigheder. Med vores beslutning agter vi derfor at henvende os til de djiboutiske myndigheder, først og fremmest til præsident Guelleh, så der bliver gjort noget ved denne uacceptable situation.
Jeg vil gerne minde om, at hele Afrikas Horn hærges af konflikter af enhver art. Det tilkommer nu Djiboutis myndigheder at bestemme, om deres land skal bryde sammen i vold, ustabilitet og ulovlighed, eller om de i stedet ønsker at genskabe betingelserne for sameksistens på et nyt grundlag.
Efter vores opfattelse afhænger også genoptagelsen af en freds- og stabilitetsproces i hele området delvist heraf. Vi anmoder derfor om, at enhver mishandling af de politiske fanger bringes til ophør, at de får adgang til den nødvendige pleje og behandling, og at de får en retfærdig retssag og bliver sat på fri fod. Overholdelsen af menneskerettighederne skal dog genindføres og garanteres for alle, og det er især nødvendigt at få enhver etnisk diskrimination til at høre op.
Djiboutis regering har også forpligtet sig til at overholde disse principper via sin deltagelse i Lomé-konventionen. Der står i Lomé-konventionens artikel 5, at alle de underskrivende parter skal overholde principperne om respekt for menneskerettighederne og demokratisering af deres eget land. Jeg mener, at den nævnte artikel 5 bør overvejes, for hvis man ikke først og fremmest gør noget ved de politiske fangers uvisse situation og mere generelt ved menneskerettighedssituationen, bør anvendelsen af denne artikel og af de heri omtalte foranstaltninger være en mulighed, der skal tages i betragtning.

Formanden
Tak for Deres ord, hr. Vecchi, og tak for det engagement, med hvilket De har fulgt problemerne i AVS-landene, samt for Deres engagement i udvalget, der har fulgt alle udviklingens og samarbejdets aspekter.

Maes
Hr. formand, for 10 år siden drøftede Parlamentet krænkelserne af menneskerettighederne i Kosovo, og i dag er der krig i landet. I dag taler vi om Djibouti og andre lande. Jeg er overbevist om, at hvis vi i dag træffer de nødvendige foranstaltninger, kan vi hjælpe de lande med at udvikle sig i en fredelig retning uden krig.
Man har valgt en ny præsident i Djibouti. Det er et godt tidspunkt til at minde om, at man skal stoppe krænkelserne af menneskerettighederne, den umenneskelige behandling af politiske fanger, fangernes retsløshed, og at de efterlades uforsørget i fængslerne. Vi siger naturligvis ikke, at der ikke er en væbnet opposition i Djibouti, men der er også ubevæbnede, politiske modstandere, der kun af den grund smides i fængsel, og det er ikke korrekt.
Djibouti tilhører de lande, som har skrevet under på Lomé-aftalen. Man skal se den aftale som en kontrakt, som landene skal overholde. Det skal være dem klart, at vi absolut ikke kan give finansiel hjælp, hvis de misbruger aftalen til at bevæbne sig til at føre krig og til at undertrykke deres egne borgere, særligt Afar-befolkningen.
Den elendighed, som en krig medfører, er velkendt. Vi må ikke glemme disse ting, blot fordi Djibouti ligger langt væk, for så er det også der for sent.

Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, der var allerede nogle af de kolleger, som talte før mig, der mindede om artikel 5 i Lomé-konventionen, som også Djibouti har skrevet under på. Den fastlægger et sandt forhold med gensidige forbindelser og en praktisk sammenhæng mellem respekten for og opnåelsen af de politiske og civile rettigheder, menneskets grundlæggende frihedsrettigheder samt udviklingsstøtten.
Jeg tror, at vi skal slå dette punkt meget kraftigt fast. Vi kan ikke nøjes med det svar, at det netop er et lands dårlige økonomiske betingelser, der forhindrer indførelsen af et fuldstændigt demokrati. Det er nærmere det modsatte, der er tilfældet! I udviklingslandene og i de lande, som har skrevet under på Lomé-konventionen, ser vi faktisk mange gode eksempler på lande, som netop er kommet i gang med den økonomiske udvikling på grund af genindførelsen af de demokratiske regler, og det er netop derfor, at vi skal slå det endnu kraftigere fast over for Djibouti, at landet skal overholde denne sande aftale, som det har indgået med sine europæiske partnere.

Lehideux
Hr. formand, til tider er det svært at finde andre eller nye ord til at udtrykke, hvad vi mener om disse overtrædelser af menneskerettighederne, som vi taler om på alle møder her i Parlamentet.
Vi er enige i alt det, de foregående talere har sagt, uanset hvilken gruppe de tilhører. Jeg mener således, som fru Maes sagde, at vi bør benytte os af valget for nyligt af præsident Guelleh til meget klart, utvetydigt og skarpt at gøre rede for Unionens holdning og oplyse, at vi vil overvåge, at den berømte artikel 5 gennemføres inden for den korte tidsfrist.
Vi er klar over alt det, der sker: arrestationen af et antal oppositionsledere uden for Djiboutis grænser, navnlig i Etiopien og Yemen, udvisningen til Djibouti og den efterfølgende fængsling, de vilkår, de er fængslede under, ingen retssag, ingen advokatbistand, en vanskelig og smertefuld tilbageholdelse. Alt dette ved vi godt, og vi kan naturligvis ikke tillade det. De djiboutiske ledere skal vide, at vi vil handle hurtigt, og at vi vil gøre de tekster, som deres land har underskrevet, gældende.
Hr. formand, jeg tror således, at vi, hvis vi tøver, om nogle måneder risikerer at blive konfronteret med en endnu mere smertelig situation og en endnu vanskeligere situation, hvis det ellers er muligt, når man tager de menneskers skæbne, vi her taler om, i betragtning.
Derfor anmoder jeg på vegne af min gruppe Kommissionen og Rådet om at handle klogt og omgående - så hurtigt som muligt - således at vores hensigt straks bliver kendt.
Den Internationale Straffedomstol

Barros Moura
Hr. formand, jeg tror, at vi alle vil anerkende, at vedtagelsen på konferencen i Rom den 18. juli 1998 af statutten for Den Internationale Straffedomstol udgør et fremskridt for de internationale institutioner og den internationale retsorden for menneskerettigheder. Domstolens faktiske igangsættelse afhænger af mindst 60 landes ratificering af dens statut. Med Senegal, Trinidad og Tobago og San Marino som rosværdige undtagelser har ingen andre stater i verdenssamfundet endnu ratificeret den, selvom nogle har påbegyndt ratificeringsproceduren.
Det beslutningsforslag, som vi har fremlagt, har som mål at få mindst 60 lande til at ratificere inden år 2000, så Den Internationale Straffedomstol kan begynde sin virksomhed samme år, og det appellerer til Rådet om, at dette mål kommer på dagsordenen på Det Europæiske Råds møde i Köln. Jeg mener, at det i en tid, hvor man diskuterer retten til humanitær indgriben, i en tid, hvor det anerkendes, at den internationale orden bør råde over instrumenter, der gør det muligt at forsvare de grundlæggende menneskerettigheder, hvor de bliver groft krænket, er det virkelig paradoksalt, at der er forsinkelser i oprettelsen af det, som vi netop kan se som en juridisk retlig instans for denne ret til at gribe ind, og at det netop er lande, som er i færd med at praktisere den såkaldte »humanitære indgriben«, der har fremført flest forbehold over for godkendelsen af Den Internationale Straffedomstols statut, idet det her skal bemærkes, at denne statut indeholder en uantagelig eksklusivbestemmelse. Jeg mener derfor, at det er vigtigt at rette en appel til landene, især EU's medlemsstater og de store lande, om at ratificere statutten og eksplicit give afkald på eksklusivbestemmelsen om krigsforbrydelser, således at der på den måde oprettes en virkelig bindende juridisk instans, gennem hvilken en ret til indgriben kan legitimeres.

Sierra González
Hr. formand, de eksisterende vanskeligheder med at straffe personer, som har gjort sig skyldige i forbrydelser som folkedrab, krigsforbrydelser og forbrydelser imod menneskeheden i almindelighed har til overmål vist behovet for indførelse af en international straffedomstol, som kan gå i gang med arbejdet hurtigst muligt og er i stand til at fungere effektivt i forfølgelsen af disse forbrydelser, så de ikke kan fortsætte ustraffet.
Derfor er det beklageligt, at ingen af medlemsstaterne i Den Europæiske Union har ratificeret statutten for denne domstol, især når vi tænker på, at Unionen har forsøgt på at karakterisere sig selv som et ikke blot pluralistisk og forskelligartet område, men særlig et retsfællesskab. Ratificeringen af statutten for domstolen uden undtagelser for dens funktion ville vise, at overholdelse af lovgivningen og forsvaret af frihedsrettighederne og menneskelivet er mål, som Unionen prioriterer lige så højt som de handelsmæssige.
Derfor anmoder jeg i dag Rådet og Kommissionen om, at det fastsættes som et politisk mål for Unionen, at statutten for Den Internationale Straffedomstol ratificeres. For hvis man taler om ret til indblanding, legitimerer Parlamentet indblanding, når den er militær, men ellers ikke.

Cars
Hr. formand, formålet med Parlamentets beslutning er at understrege, at vi her i Parlamentet lægger stor vægt på en hurtig ratificering af den internationale krigsforbryderdomstol, så den kan blive oprettet snarest. Intet af det, der er sket i Kosovo eller andetsteds, har mindsket betydningen af dette. Den Liberale Gruppe står enstemmigt bag kravet om en sådan domstol.
I tre indlæg i løbet af denne uge - mine sidste i Europa-Parlamentet - har jeg haft den glæde at få lov til at tale for frihed og fred i Kosovo, for EU's kamp imod dødsstraf og for en domstol for krigsforbrydelser. I disse tre spørgsmål genfinder man også nogle af de grundtanker, der præger Unionen: frihed for de undertrykte, retsstaten, folkestyre og medmenneskelighed.
Som studerende fra et land, der ikke deltog i krigen, blev jeg forskrækket over det had, som krigen havde skabt. Også for mig blev den europæiske integration midlet til at overvinde hadet og skabe en ny og bedre ordning for et helt og helet Europa. I Parlamentet har jeg mødt mange, der føler på samme måde, og som derfor er blevet mine venner.
I min levetid har jeg set meget mere virkeliggjort end det, jeg som ung kun turde drømme om. Men der er lang vej endnu. Jeg ønsker at tro, at der altid findes mennesker med drømme og håb om et bedre Europa og en bedre verden - og med beslutsomhed og kraft til at gøre drømmene til virkelighed.

Habsburg-Lothringen
Hr. formand, jeg tror, at det egentlig er meget betegnende, når Parlamentet, der i den grad har drøftet menneskerettighedsspørgsmål, som sidste hastesag, hvad angår menneskerettigheder, i denne parlamentssamling atter har spørgsmålet om Den Internationale Straffedomstol på dagsordenen. Jeg tror, at Parlamentet også har arbejdet meget i den retning via Europa-Parlamentets tværpolitiske gruppe, der har det meget betegnende navn: No peace without justice ! En ting må vi i den forbindelse være helt klar over, tror jeg: Denne tværpolitiske gruppe, der drøfter Den Internationale Straffedomstol, siger helt klart, at der skal findes retfærdighed - min kollega Dell'Alaba er en af de førende i denne tværpolitiske gruppe - der bygger på et retsgrundlag. Vi har gudskelov et retsgrundlag i de fleste tilfælde for forskellige indsatser, således som vi f.eks. i øjeblikket oplever det i Kosovo. Vi har det på internationalt niveau via FN eller netop også i en sammenslutning som NATO, vi har det på nationalt niveau, vi har det på regionalt niveau, hvor man faktisk kan gennemføre en sådan ret.
Et område, hvor vi desværre fuldstændig mangler det, er området for etniske grupper og minoriteter. Jeg tror, at det er en af grundene til, at de mange konflikter, vi har oplevet i de sidste 10-15 år, gang på gang er blevet udkæmpet med våben i hånden og ikke for en domstol og en straffedomstol. Jeg tror derfor, at det er helt specielt vigtigt, at vi som Europæisk Union massivt går i spidsen og siger: Vores medlemslande bør være blandt de første til at ratificere statutten for Den Internationale Straffedomstol og gøre en indsats for, at dette bliver gennemført, så vi ikke overlader det til nogle andre lande, der med meget prisværdig ildhu er gået til sagen, som netop San Marino, Senegal og andre. Vi bør her sætte et eksempel. Europa-Parlamentet med sin tradition inden for menneskerettigheder kan virkelig fremvise meget på dette område.

Holm
Hr. formand, oprettelsen af Den International Straffedomstol haster mere, end det har gjort meget, meget længe. Udviklingen i de seneste år har netop vist, at det, vi har talt om så mange gange her i Parlamentet, er vigtigere end nogensinde før.
Der er behov for en rigtig international organisation, der kan behandle disse spørgsmål, så vi kan gribe ind, før de militære midler tages i brug, så de kan afgøres på en værdig måde. Det var et vigtigt skridt frem, da man i juli sidste år vedtog denne statut. Det er beklageligt, at ingen af EU's medlemsstater endnu har ratificeret den, hvilket burde have gået meget hurtigere, end tilfældet har været. Det er godt, at hele 82 lande har undertegnet denne statut, men det er beklageligt, at kun 3 lande har ratificeret den.
Jeg håber virkelig, at vi alle her kan rejse hjem til vores medlemsstater og sørge for, at de respektive regeringer vedtager og ratificerer denne statut hurtigst muligt. Det må vi gøre for det næste årtusinde.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg er særligt glad for, at mit sidste indlæg i denne valgperiode drejer sig om Den Internationale Straffedomstol. Jeg vil gerne rette en stor tak til Karl Habsburg for at have mindet om den tværpolitiske gruppes rolle; en gruppe, som vi har oprettet sammen med rigtig mange kolleger. Det tværnationale radikale partis aktion »Non c'è pace senza giustizia « («Ingen fred uden retfærdighed«) har givet et lille bidrag til, at man nåede videre med det, der efter min mening er et af de vigtigste budskaber, vi kan viderebringe her ved slutningen af et århundrede, som har været det blodigste i historien. Kun tre lande har allerede ratificeret Straffedomstolens statut, men der er andre lande, som snart gør det. Vores land, hr. formand, ratificerer den måske ved udgangen af maj, og Frankrig er nået et godt stykke vej. Det er virkeligt nødvendigt, at man sender et stærkt signal på mødet i Köln, så de 15 lande, der var afgørende for Rom-konferencens succes, sender et signal til de andre lande og er de første til at ratificere statutten.
Det er ikke tilfældigt, at det er et afrikansk land, et vestindisk land og San Marino, som har ratificeret den først. Europa er en smule bagud, men skal nu viderebringe dette budskab! Jeg håber, at Parlamentet giver kraftigt udtryk for dette bagefter.

Rübig
Hr. formand, mine ærede damer og herrer, når vi i dag taler om retfærdighed og sikkerhed, kan vi begynde med os selv som eksempel. For få uger siden blev en kvinde myrdet foran Parlamentets porte i Bruxelles. Det er vigtigt, at gerningsmanden hurtigt bliver anholdt, stillet for retten og får sin retfærdige straf. På samme måde er det med de internationale menneskerettigheder. Vi kan ikke tolerere og acceptere, at menneskerettighederne krænkes. Vi har brug for, at gerningsmændene udleveres og drages til ansvar. I sidste ende er retfærdighed og sikkerhed en af de væsentlige og bærende søjler for vores Europa, men ikke kun for Europa, men derimod også for de tilslutningsvillige lande og resten af verden. Vi må kæmpe for, at vores 15 stater anerkender denne domstol, og at også resten af verden bekender sig til disse principper, nemlig retfærdighed og sikkerhed.

Marín
Hr. formand, jeg vil viderebringe Europa-Kommissionens reaktioner på de forskellige punkter, som er blevet behandlet i denne uopsættelige forhandling om menneskerettigheder.
Hvad angår spørgsmålet om dødsstraf og vedtagelse af et universelt moratorium for dødsstraffe, tog Den Europæiske Union den 28. april, som De ved, initiativ til at forelægge Menneskerettighedskommissionen et forslag til beslutning om dødsstraf.
Denne beslutning blev vedtaget af 30 af de 53 medlemsstater i denne kommission, og den er blevet støttet af 72 stater, syv flere end ved det foregående møde. Det betyder, at man på internationalt plan er ved at blive bevidst om denne situation, og der er ingen grund til at fortvivle, for den type slagsmål, som De nævnte, og det plejer at være tilfældet med alle problemer, der vedrører menneskeheden, det er på grundlag af en daglig og vedvarende kamp, at man til sidst opnår resultater.
Altså er der ingen tvivl om, at der sker fremskridt i forbindelse med førnævnte situationer. Naturligvis er det på initiativ fra medlemsstaterne, at De Forenede Nationers generalforsamling vedtager eller forkaster en beslutning. Hvis det var op til Kommissionen, ville der ikke være noget problem i at fremme den.
Om det kurdiske spørgsmål og sagen med Öcalan kan jeg sige følgende: Som De ved, vedtog Den Europæiske Union en erklæring om fængslingen af Abdullah Öcalan og den retssag, der snart skal finde sted. Og Kommissionen tilslutter sig naturligvis fuldt ud denne erklæring fra Unionen.
Særligt lægger Kommissionen vægt på, at retssagen skal være offentlig i henhold til retsstatsprincippet og foregå ved en uafhængig domstol med ret til en forsvarer valgt af hr. Öcalan og med internationale observatørers tilstedeværelse. Kommissionen beklager svaret fra de tyrkiske myndigheder, hvor de ikke vil tillade internationale observatører, og bemærker, at det garanteres, at retssagen bliver offentlig. Vi beklager også dybt den private anklagers påstand om dødsstraf. Kommissionen følger nøje retssagen og de procedurer, der følges under sagen.
Med hensyn til Malaysia er Kommissionen enig i Deres holdning om, at de malaysiske myndigheder skal sikre sig, at retssystemet ikke misbruges af politiske grunde. I henhold til denne holdning og i bevidstheden om, at hr. Anwar Ibrahim allerede har været fængslet i næsten seks måneder uden at kunne regne med nogen mulighed for at kunne blive løsladt mod kaution, mener Kommissionen, at den retssag, som forsvarerne allerede har bebudet, skal gennemføres i henhold til de internationalt anerkendte kriterier for retfærdig rettergang.
Kommissionen forventer også, at der træffes de fornødne retlige foranstaltninger for at få afklaret, hvem der er ansvarlige for den dårlige behandling i ord og handling, som hr. Anwar Ibrahim er blevet udsat for. Alt det gør det også indlysende, at denne begivenhed har at gøre med den debat, der i øjeblikket finder sted i Malaysia, om reformen af netop politiet.
Kommissionen er fortsat bekymret over muligheden for, at den vedvarende begrænsning i de grundlæggende menneskerettigheder, som retten til fredelig forsamling og ytringsfriheden, udmønter sig i ustabilitet og social uro i Malaysia.
Hvad angår Djibouti, er Kommissionen bevidst om fængslingen af nogle politiske aktører i Gabodé-fængslet, og den deler Deres bekymring for de politiske fangers skæbne. I alle Kommissionens kontakter med myndighederne i landet har den gentaget sin holdning med hensyn til overholdelsen af de grundlæggende frihedsrettigheder og retsstatsprincippet. Kommissionen har også bemærket Djiboutis regerings nylige forslag om at give Røde Kors eller enhver anden uafhængig organisation tilladelse til at foretage kontrolbesøg i fængslerne. Og vi ser naturligvis positivt på den holdning hos den nye regering i Djibouti.
Der er taget kontakt med Den Internationale Røde Kors Komité og med medlemsstaterne for at indlede de fordrevnes og flygtningenes tilbagevenden under hensyntagen til deres rettigheder i hjemlandet.
Med hensyn til ratificering af statutten for Den Internationale Straffedomstol mener jeg naturligvis, at De har nævnt et fornuftigt punkt: Jo før denne domstol begynder at fungere, desto lettere bliver det at tage fat på at løse problemer, som det på Balkan - for at henvise til det mest aktuelle tilfælde, Kosovo - og andre rundt omkring i verden.
Men det er klart, at vi også mener, at især vores medlemsstater skulle foregå med et godt eksempel og hurtigt fremskynde deres ratificeringsprocesser i de forskellige nationale parlamenter.
Jeg vil også gøre Dem opmærksom på, at Den Internationale Domstol for det tidligere Jugoslavien igennem flere år har modtaget økonomisk støtte fra Fællesskabet. Og Kommissionen har planer om at bibeholde denne støtte i henhold til den forordning, som Rådet har vedtaget, hvorefter der skabes et retsgrundlag, som tillader at gennemføre aktiviteter på menneskerettighedsområdet.

Formanden
Tak, kommissær Marín.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0487/99 af Pasty, Andrews og Girão Pereira for UPE-gruppen; -B4-0507/99 af Corrie for PPE-gruppen; -B4-0508/99 af Hory for ARE-gruppenom situationen i Comorerne.

Lehideux
Hr. formand, i forbindelse med det fælles forslag til beslutning om situationen i Comorerne, som naturligvis må indledes med en fordømmelse af det statskup, der fandt sted for nyligt, et nyt statskup, eftersom guderne skal vide, at Comorerne har oplevet en del betydningsfulde statskup siden uafhængigheden - det er det 18. registrerede statskup - vil jeg gerne komme med et par bemærkninger.
Der er fremkommet en del kommentarer om det ansvar, man kan tillægge løsrivelsesbevægelsen på øen Anjouan med hensyn til de nuværende vanskeligheder. Problemet er lidt som med ægget og hønen. Med andre ord er spørgsmålet, hvem der er de hovedansvarlige for de opståede vanskeligheder. Der er ingen tvivl om, at grunden til, at vi har kunnet konstatere en forværring og en gentagelse af visse problemer i hele området, sandsynligvis er, at der ikke er taget tilstrækkelig hensyn til en vis del af befolkningen, som har deres egne vanskeligheder og deres egne problemer, navnlig på øen Anjouan, men også på øen Moheli.
Hr. formand, der er nogle her, som kender dette område, og de problemer, der opstår, meget bedre end jeg - jeg ved, at hr. Hory vil tage ordet om lidt. Det, vi blot kan håbe på, er, at vi virkelig finder - og Unionen må bidrage hertil - en løsning, som muliggør en stabilisering af forholdene mellem de tre øer, hvis dette er muligt og - dette er i hvert fald vores ønske - som tager hensyn til de specifikke behov navnlig i befolkningerne på alle disse øer, som, selvom de ikke ligger ret langt fra hinanden, har de særegenheder, jeg har omtalt.
Hr. formand, personligt må jeg sige, at jeg beklager, at punkt G i den fælles beslutning lader tvivl om de kommentarer, som Parlamentet kunne fremsætte med hensyn til de initiativer, der er taget af formanden for Udvalget om Udvikling og Samarbejde, hr. Michel Rocard. For mit vedkommende er jeg enig, og jeg støtter dem.

Hory
Hr. formand, som vidne til den politiske opsplitning i Comorerne kunne man tro, at dette er skæbnebestemt. Det er det dog slet ikke tilfældet, og hvis man ser objektivt på situationen, vil der klart vise sig tre ansvarsniveauer.
For det første - og selvom det næppe falder i god jord at komme med sådanne udtalelser her - Comorernes eget ansvar eller rettere deres lederes ansvar. I det 19. århundrede kaldte man Comorerne de krigeriske sultaners ørige, fordi Comorerne og Anjouan er domineret af nogle familier, der kalder sig adelige, og som har kæmpet om magten i århundreder. De gennemtvinger deres privilegier over for en stor del af befolkningen ved at bevare de store sociale forskelle, uberettigede økonomiske monopoler og en temmelig middelalderlig samfundsorganisation. Her ligger det største ansvar.
Dernæst må man understrege Den Afrikanske Enhedsorganisations ansvar i den nuværende krise - og det er heller ikke særlig velset at nævne dette - hvis teoretiske opgave er at få Comorerne og befolkningen på Anjouan til at enes efter øen Anjouans løsrivelse.
Imidlertid er det eneste Den Afrikanske Enhedsorganisation foretager sig, om ikke dens eneste eksistensgrundlag, tilsyneladende at forsvare de gamle kolonigrænser mod alt og alle og selv mod det, der forekommer selvfølgeligt. Den Afrikanske Enhedsorganisation blev derfor med god grund beskyldt for at være partisk, eftersom den ignorerede de mest velbegrundede krav fra Anjouan og Moheli.
Endelig er det næppe nødvendigt at fremhæve Frankrigs ansvar, der på nærmest komisk vis ses af sammenfaldet mellem det 18. statskup i Comorerne og indledningen i Paris af processen mod lejesoldaten Bob Denard, der i 1975, 1978, 1989 og 1995 var ophavsmand til fire statskup i Moroni og mistænkt for mord på to comoriske statschefer. I dag får vi at vide, at en tidligere fransk samarbejdsminister skal vidne til hans fordel. Det siger vist alt.
Når disse ansvar er fastlagt, mener jeg, at Den Europæiske Union har et ansvar til afhjælpe den manglende kapacitet hos de sædvanlige parter på den comoriske scene ved at foreslå et politisk initiativ til et forlig mellem øerne, en betragtelig humanitær hjælp navnlig til Anjouan og en original plan til økonomisk nødhjælp til Comorerne.
For mit vedkommende vil jeg, og det er min konklusion, understrege dette behov med et særligt synspunkt. Hr. Lehideux var så venlig at sige det. Tilfældet vil, at mit sidste indlæg i Parlamentet handler om et emne, der vedrører mig personligt. Siden 1997 har krisen i Comorerne medført en massiv og kunstig flygtningestrøm til Mayotte, der heldigvis er forblevet fransk, som hverken det offentlige, den lokale økonomi eller befolkningen kan klare meget længere. En stabilisering af Comorerne er altså en forudsætning for fred i hele regionen.

Vecchi
Hr. formand, det er med en vis bevægelse, at jeg holder min sidste tale her i Parlamentet.
Den Islamiske Republik Comorerne er en stat, som i mange år - faktisk lige fra uafhængigheden - har oplevet en meget alvorlig institutions- og systemkrise, sådan som det blev sagt af de kolleger, der talte før mig. Og det er selve landets enhed, nemlig de tre øer, som landet består af, der konstant sættes spørgsmålstegn ved.
For et par dage siden nåede man frem til en rammeaftale, som også formanden Michel Rocards beskedne, men meget vigtige arbejde, bidrog til, og det vil vi gerne takke ham for. Denne rammeaftale var og er et godt grundlag for at genskabe de betingelser, der muliggør en sameksistens mellem de forskellige øer og selve eksistensen af en stat i Comorerne.
Det militære statskup, som vi naturligvis fordømmer, skete efter nogle alvorlige hændelser på Grande Comore, der gik ud over personer fra Anjouan, og det skete også på grund af, at de civile myndigheder reelt ikke var i stand til at sikre statens genforenings- og fredsproces.
Nu er det efter min mening nødvendigt, at der sker to ting, og det er for det første uden tvivl en genoprettelse af den juridiske og civile orden samt en ende på statskuppet, der - som kollegerne mindede om - er det attende statskup siden midten af 70'erne. For det andet - og samtidig med - er det nødvendigt at fortsætte den nationale aftaleproces, også med hensyn til de kræfter, der ikke bare er militære, og som ønsker at fastholde en af øernes befolkningsgruppers overherredømme i forhold til de andre.
Det er derfor vigtigt, at man giver repræsentanterne for Anjouan mulighed for at høre befolkningen og for at tilslutte sig den aftale, som alle de andre allerede havde tilsluttet sig før statskuppet. Det er desuden nødvendigt, at det internationale samfund - også via Den Afrikanske Enhedsorganisation, men med en aktiv rolle til Den Europæiske Union - sikrer denne aftale og arbejder for forberedelsen af et program med økonomisk støtte, der både er øjeblikkelig og langsigtet, og som også giver mulighed for en økonomisk genopbygning af øen. Såfremt denne aftale kommer i stand, vil den i øvrigt ligeledes være et godt eksempel for andre afrikanske lande, som oplever nogle lignende ordens- og systemkriser.

Fassa
Hr. formand, ærede kolleger, som der står i det første stykke i beslutningens indledning, og som vores kollega Lehideux mindede om, er det nu det attende statskup i Comorerne i løbet af de sidste 24 år. Der finder således gennemsnitligt et statskup sted for hvert år og fire måneder. Denne statistiske oplysning er tilstrækkelig til, at man forstår den vanskelige situation i et område, som i sig selv havde alle muligheder for i stedet for at slå ind på den rigtige vej mod demokrati og udvikling. Tænk f.eks. på øen Mauritius, der har mange lignende kulturelle og geopolitiske egenskaber.
Efter vores beskedne mening - nemlig min personlige mening og meningen hos den gruppe, jeg repræsenterer - bliver det således nødvendigt med en klar, præcis og samstemmende aktion fra EU's side. De personlige aktioner og de enkelte landes eller enkelte politikeres aktioner er væsentlige, men det er kun en samlet indsats fra Unionens side, der vil kunne forbedre en situation, som i øjeblikket er fuld af mangler og vanskeligheder.
Og med dette håb, hr. formand, vil jeg gennem Dem gerne takke Præsidiet for det arbejde, der er blevet udført i disse fem år. Jeg vil ligeledes gerne takke kollegerne, og navnlig dem, der deltager i møderne om menneskerettigheder og uopsættelige spørgsmål, for det arbejde, der er blevet udført her, og for alt det, som jeg har kunnet lære af dem.

Marín
Hr. formand, Europa-Kommissionen er enig med Europa-Parlamentet i dets bekymring over situationen i Comorerne som følge af statskuppet begået den 30. april 1999.
Som De ved, reagerede Kommissionen prompte ved at give generalstabschef, oberst Azali Assoumani, besked om Den Europæiske Unions fordømmelse og gøre ham opmærksom på principperne for vores samarbejde, hvis væsentlige elementer er overholdelse af menneskerettigheder, demokrati og retsstatsprincippet. Desuden har Europa-Kommissionen foreslået medlemsstaterne at anvende den procedure, der er fastlagt i Lomé-konventionens artikel 366, hvorefter samarbejdet med Comorerne kan afbrydes.
Samtidig er Kommissionen sammen med medlemsstaterne ved at undersøge muligheden for at træffe diplomatiske foranstaltninger med tanke på anvendelse af den aftale, der blev indgået på Madagascar den 29. april 1999 under OAU's auspicier. Siden 1998 har Kommissionen finansieret humanitære hjælpeprogrammer for EUR 1 million for at forbedre situationen for befolkningen på Anjouan med hensyn til ernæring og sundhed, og Kommissionen har lige vedtaget et nyt program til en værdi af EUR 730.000 til primær sundhedspleje, og vi undersøger det hensigtsmæssige i at bevilge endnu et humanitært hjælpeprogram i betragtning af de behov, der er på de tre øer på grund af den politiske ustabilitet.
Kommissionens kontor i Comorerne følger udviklingen nøje, og ifølge de seneste oplysninger er der roligt, og hæren har indledt de første kontakter til dannelse af en overgangsregering i henhold til den aftale, der blev indgået på Madagascar.

Formanden
Tak, kommissær Marín.

Hory
Hr. formand, i henhold til forretningsordenen vil jeg præcisere, men det har alle nok gættet, at den tidligere samarbejdsminister, der vidner til fordel for lejesoldaten Bob Denard, ikke er hr. Jean-Pierre Cot.

Formanden
Tak, fordi De præciserede dette.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 17.30.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende beslutningsforslag:
B4-0457/99 af Stenzel m.fl.; -B4-0458/99; -B4-0464/99 af Swoboda m.fl. for PSE-gruppen; -B4-0484/99 af Frischenschlager og Eisma for ELDR-gruppen; -B4-0489/99 af Manisco og Marset Campos for GUE/NGL-gruppen; -B4-0499/99 af Chichester m.fl. for PPE-gruppen; -B4-0500/99 af Weber og Hudghton for ARE-gruppen; -B4-0505/99 af Voggenhuber m.fl. for V-gruppenom Temelin-atomkraftværket.

Flemming
Hr. formand, om få dage skal den tjekkiske regering træffe sin afgørelse om færdigbygningen af atomkraftværket i Temelin. I den internationale Temelin-kommissions beretning hedder det, at der for tiden er en overskydende produktionskapacitet, og at elektriciteten fra atomkraftværket i Temelin ene og alene kan udelukke produktion i andre ressourcer. Enhver løsning for Temelin-projektet har i dag flere negative end positive aspekter. Færdiggørelsen kan føre til endnu større økonomiske tab, end der ville opstå i forbindelse med et byggestop. Økonomisk er det altså meget problematisk for ikke at sige tåbeligt. Alligevel forsøger vestlige industrier at tjene penge her, og de skammer sig ikke over muligvis at bringe en ung, demokratisk stat, der, som jeg håber, meget snart hører til Den Europæiske Union, i økonomiske vanskeligheder.
Den Internationale Atomenergiorganisation formulerer helt præcise, tekniske sikkerhedskrav til nuklearanlæg, som til enhver tid er minimumskrav, som selv atomkraftværker i den tredje verden kan opfylde. Det er velkendt. Dette citat stammer ikke fra mig, men derimod fra meget højtstående diplomater og videnskabsfolk. Jeg anser det for at være en fornærmelse mod den tjekkiske regering, men også for en fornærmelse mod den tjekkiske befolkning. Rådets konklusion vedrørende den nukleare sikkerhed af 7. december 1998 taler i modsætning til Den Internationale Atomenergiorganisation om high level of nuclear safety. Det er noget helt andet!
Jeg citerer endnu en gang Temelin-beretningen: »Frigørelse af radioaktive stoffer bliver i tilfælde af en atomulykke forhindret af en enkelt betonkappe!« Hvor enkelt! »Langtidslagring af det radioaktive affald sikres senere.« Hvornår og hvor, om jeg må spørge? Jeg takker under alle omstændigheder alle kolleger, specielt dem fra min gruppe, der vil stemme for denne beslutning i dag.

Graenitz
Hr. formand, kære kolleger, for Europa-Parlamentet har atomsikkerhed altid været et meget vigtigt emne, da vi alle ved, at en ulykke på et atomkraftværk ikke kun berører de mennesker, der arbejder på stedet og lever i nærheden, men alle mennesker, der lever i Europa, og at vi derfor skal være særligt opmærksomme på sikkerheden.
Som den foregående taler allerede har sagt, står regeringen i Tjekkiet i disse uger over for beslutningen, om byggeriet af atomkraftværket i Temelin skal færdiggøres eller ej. Et atomkraftværk, der lige siden Den Tjekkiske Republiks grænser blev åbnet til mit land har vakt stor undren, for det skulle have været færdigt for mange år siden. Gang på gang hed det sig, at det nok skulle blive gjort, men det er stadigvæk ikke blevet til noget. Jeg mener, man må være meget opmærksom på alle disse punkter, og at man ikke på grund af de penge, der allerede er givet ud, bygger noget færdig, der hverken er sikkert eller rentabelt.
Jeg vil i øvrigt i den forbindelse også gerne komme ind på et andet punkt. For min gruppe drejer det sig ikke kun om at gøre opmærksom på vores bekymring for menneskenes sikkerhed i Den Europæiske Union og i den Tjekkiske Republik og i de omkringliggende lande, men også om at kunne tilbyde hjælp til forandring, til en anden form for energiproduktion, energiindvinding, en anden form for energieffektivitet end den, man kan opnå med et atomkraftværk og et tilsvarende spild af elektrisk energi.
Det er vigtigt for os at tilbyde løsninger, der både er økologisk og økonomisk forsvarlige, og som kan give menneskene vedvarende energi. Jeg vil gerne, også fordi det er min sidste tale i Parlamentet gøre opmærksom på, at jeg selv er startet med et initiativ under sloganet: »Byg med solen i Oberösterreich og i Sydbøhmen«, der opfordrer borgmestre, administratorer, ingeniører og arkitekter til at arbejde sammen på projekter for at bygge bedre med solen, som jo er vores allesammens »energidonor«, i stedet for at bygge på en måde, så man bruger meget strøm fra atomkraft til at varme op med.

Eisma
Hr. formand, i de fleste mellem- og østeuropæiske lande er atomkraft et accepteret middel til at opfylde energibehovet. Det er velkendt, men vi ved også, at de vesteuropæiske lande ser lidt mere nuanceret herpå. Man må naturligvis konstatere, at de forældede russiske atomkraftværker simpelthen skal lukkes. Men det atomkraftværk, som vi behandler nu, i Temelin, er et moderne, russisk atomkraftværk, som skal opvurderes til de internationale sikkerhedskrav. Jeg mener, at vi skal undersøge, hvilken mulighed der er den bedste i hvert enkelt land. Af og til er der en anden mulighed end et atomkraftværk. Hvis der kan findes en lige så billig måde, skal man vælge den. Men hvis det viser sig, at den eneste mulighed er opvurdering af de forældede atomkraftværker, skal EU arbejde på dette sammen med ansøgerlandet, som i dette tilfælde er Tjekkiet. Fordi man har sat spørgsmålstegn ved Temelins økonomiske muligheder, mener jeg ikke, at vi på dette tidspunkt kan træffe et valg, og at vi i stedet for skal finde frem til den rigtige løsning sammen med den tjekkiske regering. Jeg håber, at Kommissionen i den kommende tid gør en indsats i den forbindelse.

Mombaur
Hr. formand, det er ethvert lands suveræne ret selv at bestemme, hvilke primære energiformer man vil benytte. Det gælder også for Tjekkiet. Men Europa-Parlamentet må påpege følgende: Alle disse anliggender har også en fællesnævner, der vedrører os alle. Når det drejer sig om energianlæg, specielt atomkraftværker, er det sikkerhedsstandarden for byggeriet, driften, brændstofkredsløbet og bortskaffelsen, og alt dette er også vigtigt for udvidelsen, for vi kan ikke optage lande, der har en lavere sikkerhedsstandard end den, der nu en gang er vedtaget politisk i Vesteuropa. For det andet handler det om det frie energimarked og de fremtidige deltagere på dette energimarked. Vi kan naturligvis ikke tolerere fri strømforsyning fra producenter, der ikke overholder den fælles sikkerhedsstandard, og derved opnår konkurrencefordele på en måde, som vi ikke kan acceptere. Dette er de to fællesskabsaspekter, der må bringes på tale her i Parlamentet. Derfor er beslutningen også rigtig. Derfor er det rigtigt, når Kommissionen tager stilling, også til de betænkninger, der foreligger, for vi er forpligtet over for den europæiske offentlighed til at skabe offentlig gennemskuelighed for Europa i dette vigtige spørgsmål. Det drejer sig altså slet ikke kun om Tjekkiet og Østrig, men derimod om den europæiske offentlighed, og således lever vi op til vores vælgeres forventninger.

Weber
Hr. formand, jeg besøgte Temelin-atomkraftværket, da det var under opførelse. Jeg besøgte det som borger fra et land, der har fire store atomkraftværker ved sine grænser, bl.a. atomkraftværket Cattenom, der ligger på fransk jord. De franske ingeniører har altid forsøgt at overbevise os om, at franske atomkraftværker er fuldstændig sikre og har et meget højt sikkerhedsniveau. Imidlertid er dette ikke tilfældet. Der er altid en risiko, og det er en risiko, folk i Luxembourg ikke vil leve med.
Jeg mener ikke, at østrigerne, der er naboer til tjekkerne, skal udsættes for den risiko, der er ved et atomkraftværk, hvor faren for en ulykke er endnu større. Jeg mener, at Unionen burde hjælpe Tjekkiet til at indføre et andet energiproduktionssystem, der anvender bløde energier. Unionen bør ikke give bevillinger til det sovjetiske atomkraftssystem VVER 1000, der efter min mening er meget farligt.

Voggenhuber
Hr. formand, Østrigs væsentligste bidrag i de sidste årtier til en fælles fremtid for Europa var befolkningens beslutning mod atomenergi. Hvad mange af Dem dengang anså som en fremskridtsfjendtlig holdning, har for længst vist sig at være indsigt i atomenergiens uløselige problemer, det uløselige sikkerhedsspørgsmål, bortskaffelsesspørgsmålet og også omkostningsspørgsmålet.
Europa-Parlamentet har i de seneste år i stadigt stigende omfang vist sig som forbundsfælles i vores søgen efter nye, fremtidsorienterede energiformer. Parlamentet har indset, at risikoen ved atomenergien i Mellem- og Østeuropa har fået en helt ny dimension, men også at optagelsesforhandlingerne har givet os en ny mulighed. Kraftværket i Temelin er en prøvesten for dette Parlaments troværdighed. Men grupperne står som hidtil splittet. Atomlobbyens indflydelse på Parlamentet er stadig ulidelig stor. Jeg ville ønske, at mange af dem, der i dag har afleveret en beslutning, specielt Det Europæiske Folkepartis Gruppe, havde støttet os mere beslutsomt før i tiden, og at mange af dem, der underskriver beslutningen, havde ydet en større indsats for at overbevise deres egne grupper. Så ville der ikke ligge en svag lugt af valgkamp over diskussionen i dag.
Men desværre er Parlamentet endnu ikke i stand til at drage konsekvenserne af sin egen indsigt og gøre Europas udtræden af atomenergien til en af sine vigtigste opgaver. Men der er en opgave, som Europa-Parlamentet ikke kan komme uden om i dag: i stedet for den farlige og vanvittige ud- og ombygning af atomenergi i Central- og Østeuropa at gøre det muligt for disse lande at skifte til en alternativ energipolitik.

Oostlander
Hr. formand, sammen med mange andre glæder jeg mig over den kommende tiltrædelse af nye medlemsstater til EU, og det gælder især Tjekkiet. Samtidigt mener jeg, at vi skal indtage en nøgtern og ofte streng holdning med hensyn til opfyldelsen af de aftalte politiske og økonomiske kriterier. Det drejer sig jo om, at den udvidede Unionen fungerer godt. Denne klare omhyggelighed må dog ikke føre til, at ordningen af bilaterale problemer kan aftvinges under pres af eller med en subtil henvisning til tiltrædelsesprocessen. Ansøgerlandene er den svage part i forholdet til Unionen, og jeg tror ikke, at jeg behøver at overbevise nogen om, at én af politikkens vanskelige opgaver er at sørge for, at den svage part kommer til sin ret. Når det drejer sig om de indvendinger, som især Østrig har imod atomkraftværker generelt set og særligt det i Temelin, vil jeg bemærke, at der er adskillige nye kraftværker i Central- og Østeuropa, hvoraf mange er betydeligt farligere end f.eks. det i Temelin. Temelin-atomkraftværket opfylder oven i købet de anerkendte internationale minimumskrav, og det gælder absolut ikke for mange andre kraftværker. Derfor mener mange i min gruppe ikke, at det er rimeligt, at det særligt er Tjekkiet, der står for skud, og slet ikke fordi dette spørgsmål allerede er blevet behandlet meget bedre og i et bredere perspektiv i betænkningen af hr. Adams. Der er ikke nogen grund til netop at trække Tjekkiet frem og slet ikke Temelin. Derved undervurderer man farerne ved mange andre kraftværker. Vi skal have forståelse for den tjekkiske regering, som ikke har så mange alternativer til energivinding. Jeg gruer for alternativer som brunkul til energi, for det har virkelig skadet miljøet meget. Vi skal altså have en mere positiv holdning med hensyn til den tjekkiske regering.

Amadeo
Hr. formand, når det gælder tiltrædelsen, er sikkerheden i de eksisterende atomkraftværker og i de atomkraftværker, der er under opførelse, en meget vigtig målsætning, hvilket i øvrigt er blevet understreget flere gange af Parlamentet, af Kommissionen i forbindelse med Agenda 2000 og af Rådet med hensyn til atomsikkerheden i forbindelse med de kommende udvidelser af Unionen.
Hvad angår det tjekkiske Temelin-atomkraftværk, lader det overhovedet ikke til, at man kan stole på opnåelsen af det høje sikkerhedsniveau for atomkraftværker, der forlanges af ansøgerlandene. Og det er navnlig på baggrund af de tjekkiske myndigheders planlagte brug af nogle sovjetiske reaktortyper - de såkaldte VVER 100 - der præsenteres som det sidste nye udstyr, men som er modeller, der efterhånden har vist sig ikke at være særligt pålidelige.
Dette udstyr forekommer os ikke at have det høje sikkerhedsniveau, som vi bliver nødt til at kræve på nuværende tidspunkt, og vi tvivler på dets rentabilitet med hensyn til den energiydeevne, man har forsvaret så stærkt.
I betragtning af, at man i Adams betænkning om atomsikkerhed, som Parlamentet vedtog her i marts måned, bl.a. bad om en begrænsning af brugen af RBMK-reaktorer, men også af de sovjetisk byggede VVER-vektorer, som de tjekkiske myndigheder nu agter at bruge i Temelin, vil vi gerne slå de konklusioner fast, der blev fremsat af vores ordfører for udtalelsen og delegationsleder fra Den Nationale Alliance, og som ledsagede Adams betænkning: For det første er sikkerheden hovedelementet i førtiltrædelsesstrategien, for det andet skal vi styrke den internationale lovgivning om sikkerhedssystemer, og for det tredje skal gennemførelsen af denne lovgivning kontrolleres af et uafhængigt organ.
Ud fra den betragtning godkender vi det fælles beslutningsforslag, der fremlægges for os i dag, idet vi navnlig er opmærksomme på miljøbeskyttelsesbestemmelserne, der i øvrigt er den eneste garanti for en bevarelse og beskyttelse af borgernes sundhed.

Sichrovsky
Hr. formand, vi hilser dette fælles beslutningsforslag velkomment og vil også give det vores støtte, også selvom denne brede opbakning, som en af de foregående talere mener, jo minder os om, at vi befinder os i en valgkamp. Som umiddelbart naboland er vi i Østrig særlig berørt af den planlagte risikoreaktor. Vi repræsenterer imidlertid en mening, der rækker ud over dette forslag, nemlig at det inden for rammerne af Den Europæiske Unions udvidelse mod øst under forhandlingerne klart kommer til udtryk, at en optagelse ikke er mulig uden en fuldstændig ændring af den risikofyldte atompolitik hos ansøgerlandene.
Jeg henviser f.eks. til, at lignende reaktorer i det tidligere DDR blev lukket ved genforeningen. Vi mener, at en finansiering af eller en kreditgivning til denne reaktor med Unionens midler både af økonomiske og økologiske grunde er det samme som at begå underslæb.
Tilråb
Ellers har De ikke noget at bemærke til atomkraftværket? Så vigtigt er dette emne for Dem? Det er derimod helt legitimt at hjælpe disse lande økonomisk med opbygningen af et vedvarende energisystem. Tak, hr. formand, og tak til den herre, der råbte op, fordi han i forbindelse med et så vigtigt emne følte sig tvunget til at gøre sig bemærket, så han kan blive nævnt i avisen i morgen.

Marín
Jeg skal gøre det kort, hr. formand. Kommissionen mener, at reaktorerne på Temelin er af en type, som i princippet kan forbedres for at opnå en acceptabel sikkerhed, og som det fremgår af Agenda 2000 og af meddelelsen fra marts 1998, er det Kommissionens generelle mål, hvad denne type reaktorer angår, at sikre, at de forbedringer, som landene udfører, iværksættes hurtigt og effektivt og fører til tilfredsstillende resultater.
Der skal imidlertid tages højde for to ting. Ansvaret for den nukleare sikkerhed på atomkraftværkerne påhviler myndighederne i det land, hvor de befinder sig. Høj nuklear sikkerhed prioriteres i tiltrædelsesprocessen, og Kommissionen er villig til at samarbejde med alle ansøgerstaterne for at hjælpe med at forbedre den nukleare sikkerhed ved at sikre, at de teknologiske sikkerheds- og funktionsniveauer tilpasses den praksis, der er gældende i Unionen, hvad angår sikkerhed. I Den Tjekkiske Republik er der ydet støtte inden for rammerne af Phare-programmet til de myndigheder, der er ansvarlige for nuklear sikkerhed, og til at forbedre sikkerheden på atomkraftværket i Duckovani.
I det konkrete tilfælde med Temelin har Kommissionen ikke oplysninger nok om, hvordan arbejdet udvikler sig. På nuværende tidspunkt er der ikke en formel aftale med de tjekkiske myndigheder omkring Phare, der kan sikre, at Den Europæiske Unions tekniske organer inden for sikkerhed kan gennemføre en samlet sikkerhedsvurdering. Kommissionen har noteret sig holdningen til Temelin i den rapport, der er offentliggjort af WENRA. Rapporten giver ikke oplysninger nok til, at der kan drages en endelig konklusion om det opnåede sikkerhedsniveau.
Hvad angår de økonomiske aspekter af Temelin-projektet, støtter Kommissionen udarbejdelsen af en energistrategi, der tager højde for energieffektiviteten og spredningen af kilder, og Phare har støttet denne holdning i forskellige projekter.

Formanden
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted om et øjeblik.

Katiforis
Hr. formand, med Deres tilladelse. Dette er strengt taget ikke til forretningsordenen, men det drejer sig om begivenheder, der har fundet sted siden i morges. Jeg beder om, at vi reagerer på dem på den ene eller anden måde.
De ved måske, at G8-ministrene har udsendt en erklæring, hvori de opstiller betingelser for en løsning i Kosovo, der er langt mere lempelige end de fem betingelser, man har insisteret på hidtil, og som i høj grad inddrager Sikkerhedsrådet på ny. I lyset af dette er de beslutningsforslag, vi har fremsat i ugens løb, helt ude af trit med begivenhederne og giver indtryk af, at Parlamentet er ude af trit med det, der sker.
Hr. formand, jeg ved ikke, hvad der skal gøres rent proceduremæssigt, men jeg beder Dem med Deres overlegne viden om procedurerne hitte på en måde, så vi kan tage højde for denne begivenhed og vise, at vi følger med i denne levende proces og ikke hænger fast i dogmatiske holdninger, der ikke bidrager med noget nyt til løsningen af denne tragedie.

Formanden
Jeg er bange for, at der ikke findes nogen procedurer, der giver os mulighed for at ændre holdning til dette spørgsmål. Hvis begivenhederne har udviklet sig, før vi når frem til afstemningen, er der ikke noget, vi kan gøre ved det.

Afstemning (fortsættelse)
Wolf
Ordføreren har ret i, at det foreliggende forhandlingsresultat fra arbejdsmarkedets parter har så alvorlige mangler, at det seriøst rejser spørgsmålet om det demokratiske underskud, når der lovgives ved hjælp af den sociale dialog.
Manglende konsekvens i gennemførelsen af princippet om ikkediskrimination, et kraftigt indsnævret personligt og sagligt anvendelsesområde og mangelfuld bindende virkning er tilstrækkelige grunde til at rejse det spørgsmål, hvordan Europa-Parlamentet kan optræde som garant for minimumsstandarder og minimumsforpligtelser over for de berørte, når deres interesserepræsentationer taber en forhandling på gulvet.
Dette er ingen grund til hellere at have slet ingenting end den smule, der her er opnået. Og da slet ikke nogen grund til at glæde sig i de medlemsstater, for hvem selv dette er »alt for forpligtende«. Kommissionen og Parlamentet skal ubetinget udfylde de huller i den europæiske sociale rammelovgivning, som bevirker mangler i beskyttelsen af atypisk beskæftigede. De skal hurtigt gå i gang med at løse det demokratiske underskud i dette spørgsmål, nemlig ved en interinstitutionel aftale, som foregriber den næste traktatsændring.
For øvrigt har også de europæiske fagforeninger et presserende behov for at lære at repræsentere deres kvindelige medlemmers interesser bedre og med større energi.

Anerkendelse af eksamensbeviser for visse liberale erhverv
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Gebhardt (A4-0253/99) for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om indførelse af en ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering og om overgangsforanstaltninger, og til supplering af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser (3612/99 - C4-0209/99-96/0031(COD)).

Gebhardt
Hr. formand, kære kolleger, jeg er glad for, at mit sidste indlæg i denne valgperiode indeholder en god nyhed. Anerkendelsesdirektivet for handels-, håndværks- og industrierhverv har klaret skærene. Vi kan med god samvittighed stemme for det resultat, som er fremkommet i intensive forligsforhandlinger mellem Parlamentet og Rådet. Selvom Europa-Parlamentet ikke har kunnet komme 100 % igennem med de beslutninger, der var vedtaget med stort flertal i to behandlinger, har vi nået det centrale mål.
Dette primære mål er, at en erhvervsuddannelse, som er gennemført i en medlemsstat, skal være lige så meget værd i de øvrige EU-stater. Det er den i fremtiden, selvom vi fik et par skrammer i spørgsmålet om kvalifikationsbeviset. Det vigtige er imidlertid, at vi har gjort noget for den frie bevægelighed for folk inden for handel, håndværk og industri og for etableringsfriheden i Den Europæiske Union. Direktivet kommer ikke til at udløse nogen stor folkevandring. Men især for unge mennesker er det meget værdifuldt. I forbindelse med et mål, hvor stor arbejdsløshed tynger os som næppe noget andet problem, spiller en retfærdig fordeling af det eksisterende arbejde en enorm rolle.
Med det tredje anerkendelsesdirektiv yder vi et bidrag til en retfærdig fordeling af arbejdet. Nu kan især nyuddannede, som ikke er bundet til et bestemt sted på grund af familie, rejse hen, hvor der er brug for deres arbejde. De behøver ikke blive dér, hvor de har lært deres fag, men hvor der aktuelt ikke er nogen efterspørgsel. Jeg mener, at til gengæld for styrkelsen af borgernes ret til fri bevægelighed og etableringsfriheden kan vi nok tage en lille dråbe malurt med i købet. Den lille dråbe malurt er det forhold, at den vandrende arbejdstager i det modtagende land ikke altid står helt frit, når han skal dokumentere sin viden og sine faglige kvalifikationer. Han kan ikke i alle tilfælde vælge mellem en egnethedsprøve og en prøvetid.
Denne frihed ville vi som Parlament give mennesker inden for handel, håndværk og industri uden begrænsninger. Vi var og er fortsat af den opfattelse, at enhver bedst selv ved, hvordan han kan dokumentere sine kvalifikationer. Ethvert begrænsende reglement er i vores øjne en overflødig bureaukratisk forhindring. Rådet har en anden opfattelse, og det var også vanskeligt at få det til at acceptere kompromiset, som blev opnået gennem lange, intensive forhandlinger. Rådet var helt tydeligt under pres fra håndværkets sammenslutninger. De så sikkert helst, at man i forbindelse med årtusindeskiftet kunne genoplive de gamle lavsordninger. Så vidt kom det ikke.
Europa-Parlamentets forhandlingsdelegation bevarede med sin konsekvente, men også kompromisvillige holdning samtalepartnerne fra Rådet fra at falde tilbage til fortiden. Jeg går ikke ud fra, at Rådet ved næstkommende lejlighed vil takke os for dette ved at vise større fleksibilitet. Men jeg er sikker på, at Parlamentet vil vedtage det, som vi har opnået for unge mennesker og deres faglige udfoldelse. Et stort flertal ville være et signal til de borgere, som det vedrører, om, at vi med det tredje anerkendelsesdirektiv hurtigt vil gøre noget for deres faglige fremtid.
Bifald

Caudron
Hr. formand, fru ordfører, kære kolleger, først og fremmest vil jeg gerne lykønske Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, og navnlig vores kollega Gebhardt, for det enestående arbejde, de har udført, og for den udholdenhed, de har udvist i forligsproceduren. Forhandlingerne med Rådet har således ikke været lette, de førte dog til et kompromis, som jeg personligt finder ganske tilfredsstillende.
På dette område må man således anerkende, at selvom der er opnået fremskridt efter ca. 30 år ved at gå fra sektordirektiver til mere generelle horisontale direktiver - navnlig nøgledirektiverne fra 1989 og 1992 - er der og vil der fortsat være lang vej endnu. Jeg støtter derfor selvfølgelig de forslag, der sigter mod at ophæve de sektordirektiver, som blot skulle være midlertidige, og som i mange tilfælde har varet længere end nødvendigt, hvilket har betydet alvorlige forhindringer for den frie bevægelighed og for europæiske borgeres mulighed for at slå sig ned overalt i Unionen.
Mere generelt går jeg med hensyn til anerkendelsen af eksamensbeviser også ind for en forbedring og en styrkelse af anerkendelsen af kvalifikationer, for selvom der i teorien findes tilfredsstillende muligheder for at få anerkendt eksamensbeviser, sker dette ikke i tilstrækkelig grad i virkeligheden. De europæiske borgere støder alt for ofte på vanskeligheder, når de vil gøre deres kvalifikationer gældende, og de oplever ofte, at de får afslag med den begrundelse, at de ikke har tilstrækkelige kvalifikationer. Eftersom jeg er valgt i en grænseregion, sidder jeg i en position, hvor jeg næsten dagligt behandler denne type problemer i Frankrig og Belgien.
Som afslutning vil jeg sige, at denne situation er vanskelig, for den ødelægger selve tanken om statsborgerskab. Det er umuligt at overbevise europæerne om, at der findes et europæisk statsborgerskab, hvis man den ene gang efter den anden nægter dem en grundlæggende rettighed, nemlig retten til at arbejde. Derfor, hr. formand, vil jeg gentage mine lykønskninger til ordføreren og sige, idet jeg bemærker fremskridtene, at vores kamp er langt fra afsluttet også på dette område.

Malangré
Hr. formand, kære kolleger, som indledning til det, som jeg vil sige, vil jeg også gerne udtrykke min tak og min respekt for og anerkendelse af ordførerens arbejde. I et meget positivt samarbejde, også med formanden for forligsmøderne, fru Fontaine, har hun med meget kloge arbejdsmetoder, en fast hånd og en utrættelig vedholdenhed opnået, at dette kompromis er kommet i stand. Det er et virkelig godt stykke arbejde, der er præsteret her.
Hvor vanskeligt det er at få Rådet til at flytte sig og se nuanceret på det, har alle, som har deltaget i møderne, kunnet opleve. Det er virkelig en stor præstation, vores ordfører har ydet. Sagen drejer sig, som det allerede er blevet fremhævet, om fri bevægelighed i Fællesskabet. Denne frie bevægelighed ville være en ren farce, hvis man ikke havde mulighed for at udøve sit erhverv i det nye land, man har valgt. I denne forbindelse må det netop ikke dreje sig om fri bevægelighed for mindre kvalitet, tværtimod er det indre markeds succes og successen for de unionsborgere, der arbejder i det, afhængig af, at den frie bevægelighed er af høj standard. Det er det centrale i det foreliggende direktiv.
Kvalifikationer skal kunne erhverves og anvendes. Vi har i sidste ende fundet frem til den måde, det skal gøres på, ikke den perfekte måde, men det er med rette blevet sagt, i et acceptabelt kompromis, som har givet mulighed for en fælles vej, som alle kan gå. Min gruppe vil derfor gerne støtte betænkningen og stemme for den. Endnu en gang hjertelig tak for det arbejde, De har udført!

Marín
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over vedtagelsen af et fælles forslag om anerkendelse af eksamensbeviser fra Forligsudvalget, og på Kommissionens vegne vil jeg især takke fru Gebhardt samt formanden for og medlemmerne af Europa-Parlamentets delegation i dette forlig for den store indsats, de har gjort i de seneste fire måneder, for at opnå dette fælles udkast. Tillykke med det.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Statistikker over udveksling af goder mellem medlemsstater
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Lulling (A4-0226/99) for Europa-Parlamentets delegation til Forligsudvalget om Forligsudvalgets fælles udkast til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) om ændring af Rådets forordning (EØF) nr. 3330/91 om statistikker over udveksling af goder mellem medlemsstater, for at begrænse omfanget af oplysninger, som skal indberettes (3608/99 - C4-0172/99-97/0155(COD)).

Lulling
Hr. formand, i 1993 betød ikrafttrædelsen af det indre marked og ophævelsen af grænsekontrollen en ophævelse i momsdeklarationen af statistikker vedrørende vareudveksling mellem medlemslandene, der blev foretaget af toldpolitiet. Eftersom man altid har haft behov for statistikker om vareudveksling inden for Fællesskabet, blev Intrastat oprettet, og virksomhederne blev tvunget til at levere de nødvendige oplysninger med henblik på at gøre det muligt for denne organisation at udarbejde statistikkerne. Naturligvis blev virksomhederne - specielt SMV - ikke lykkelige.
I juni 1997 fremlagde Kommissionen to forslag for os med henblik på at forenkle forordningen fra 1991 med det formål at lette virksomhedernes forpligtelser - navnlig med henblik på SMV - med hensyn til erklæringerne og nedsætte omkostningerne for afgiftspligtige. Allerede under førstebehandlingen måtte vi konstatere, at medlemsstaterne i Rådet ikke selv var klar til at følge disse forslag, der dog var lette i forhold til resultaterne af den første undersøgelse, der blev foretaget inden for rammerne af SLIM-initiativet.
På trods af alt dette fremsatte vi til førstebehandlingen ændringsforslag til begrænsning af den afgiftspligtige byrde for at fjerne informationer, der ikke er relevante, f.eks. transportmåder, og de frivillige oplysninger for at begrænse antallet af SMV, der er forpligtet til at levere detaljerede statistiske oplysninger og også for at forenkle anvendelsen af den kombinerede nomenklatur, idet man bevarer en fælles nomenklatur for handlen inden for Fællesskabet og handlen med tredjelande.
Vi havde præciseret, at alt dette kun udgjorde et enkelt skridt i den rigtige retning, idet vi afventer en mere radikal forenkling, især fordi troværdigheden af Intrastats statistikker desværre er omvendt proportional med de omkostninger, der dækkes af de 450.000 virksomheder, som skal levere oplysninger.
Med hensyn til de ændringsforslag, der blev vedtaget enstemmigt ved førstebehandlingen, fik vi - på nær med hensyn til en detalje - Kommissionens godkendelse. Men så fremlagde Rådet en fælles holdning, som i endnu højere grad svækkede Kommissionens oprindelige forslag, et forslag, der allerede var svækket i forhold til resultatet af SLIM-undersøgelserne, og som vi ønskede at styrke gennem vores ændringsforslag. Desuden ville denne fælles holdning føre til en forøgelse af virksomhedernes deklarative forpligtelser. Rådet gik så langt som til pure at nægte vedtagelsen af en fælles holdning om en forordning om nomenklaturen.
Vi nægtede at give efter over for en så negativ indstilling fra Rådet. Vi bevarede vores ændringsforslag ved andenbehandlingen, og vi indgik forlig. Vi har fundet følgende kompromis: Fordi der ikke er en fælles holdning til nomenklaturen, har vi kunnet opnå en erklæring fra Rådet, der lover at undersøge holdningen om nomenklatur, idet der tages stilling til Parlamentets ændringsforslag og de resultater af de nuværende forhandlinger, der er ført inden for rammerne af den anden SLIM-periode.
Vi nåede til dette resultat, fordi jeg i forliget kunne konfrontere Rådets delegation med ØKOFIN-Rådets beslutninger af 18. januar 1999, hvori det konstateres - som ved skæbnens ironi - at det nuværende Intrastat-system indeholder flere detaljer end nødvendigt, at det bør forenkles, samt at man bør begrænse omkostningerne og ændre forordningerne af 1991.
Jeg troede, at jeg drømte, da jeg læste dette. I juli sidste år sendte Rådet os en »lightudgave« af den fælles holdning om forslaget om en ændring af forordningen af 1991. I december 1998 bevarede vi vores ændringsforslag mod den fælles holdning, og nu opdager Rådet i januar 1999, at man må ændre forordning 330/91, skønt den ændring, der var foreslået af Kommissionen, havde været fremme siden den 2. juni 1997, og vi havde haft to behandlinger.
Er det, fordi Rådets højre hånd ikke ved, hvad den venstre laver? Er det et billede på dårlig politisk funktion inden for Rådet? Hvordan kan Rådet i januar 1999 kræve en mere vidtgående forenkling af Intrastat-forordningen, end den forkastede i juli 1998, hvormed den tvang os til at indgå et forlig? Forstå det, hvem der kan! Under alle omstændigheder glæder jeg mig over at have været vedholdende ved andenbehandlingen, og jeg glæder mig også over Kommissionens erklæring, hvori den lover at fremlægge en rapport om Intrastat-systemet for os.
Hvis jeg skal bedømme arbejdsomkostningerne siden 1997, vil disse ganske givet være omvendt proportionale med resultaterne, der endnu er for små i forhold til ambitionerne ved den første SLIM-undersøgelse og med hensyn til vores ambitioner om at reducere virksomhedernes byrder. Men i det mindste har modsætningerne i Rådet gjort det muligt at tage et nyt udgangspunkt, som vi håber er mere lovende end det, som vi har haft på dette område gennem de seneste år.

Paasilinna
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil gerne lykønske ordføreren og Forligsudvalgets delegation med et vellykket stykke arbejde. Det er vældig rart at konstatere på en dag som denne, den næstsidste mødedag. Efter min mening er man under forhandlingerne nået frem til et kompromis, som viser både formålstjeneligheden ved den fælles beslutningsprocedure og Parlamentets magt, som her har fungeret godt.
Det direktiv, som har været under forhandling, er vigtigt for de små virksomheder og derigennem for beskæftigelsen. I den Europæiske Union har vi ca. 18 millioner små og mellemstore virksomheder og næsten 17 millioner arbejdsløse. Allerede denne ligning fortæller os, at vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at netop de små virksomheders sektor slipper fri fra bureaukratiets og kompleksitetens byrde. At nedsætte antallet af data i statistikkerne over udveksling af goder er vigtigt netop for de små og mellemstore virksomheder, som ikke har ressourcer til at skabe komplekse statistikker og til at vedligeholde dem. Det kompromis, som er blevet godkendt under forhandlingerne, letter byrden for de små virksomheder, hvilket forhåbentlig så får de små virksomheder til at anvende denne del af sin indsats til bedre og beskæftigelsesfremmende formål.
I Den Europæiske Union og i medlemslandene må man betragte især de arbejdskraftintensive mindre virksomheders rolle som central for beskæftigelsens fremme. Det er en god ting, hvis vi kan fortsætte med at forenkle de aktiviteter, som har at gøre med barrierer og forhindringer for de mindre virksomheder. Euroen er således en væsentlig faktor for de mindre virksomheder, fordi den eliminerer den interne valutaveksling inden for det indre marked. De mindre virksomheder har generelt ikke midler eller sagkundskab til at følge valutasituationen, således at de kan følge valutaernes opførsel tilstrækkeligt sikkert. Under disse omstændigheder er en fælles mønt en stor fordel for de små og mellemstore virksomheder, når man medregner de risici, som de støder på i deres virke inden for det indre marked.
Ved forhandlingen havde Parlamentet også mulighed for at sende et politisk budskab til Kommissionen om en anden sag, som er under forberedelse. Dette peger også på den fælles beslutningsprocedures magt. Nu hvor Amsterdam-traktaten har været i kraft i en lille uge, og den fælles beslutningsprocedures rolle vokser mærkbart, har vi måske grund til at glæde os over også os selv, Parlamentet og demokratiets sejr.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, først vil jeg gerne sige tak til fru Lulling, som her virkelig har ført en engageret kamp for middelstanden og for virksomhederne. Hun har rigtigt erkendt, at det for virksomhederne drejer sig om at lette sig for bureaukratiet, så de får tid til kunderne, og at der dermed er mulighed for at skabe nye arbejdspladser. Jeg vil også gerne takke hr. Paasilinna, som altid har støttet dette initiativ, og hr. Paasilinna har vist os, i hvilken retning det går. Jeg vil imidlertid også gerne takke Kommissionen, for den undersøgelse, som vi har fået lovning på om SLIM-Intrastat-initiativet med særligt henblik på kvaliteten og byrderne for erhvervslivet, er særligt vigtig.
Hr. kommissær, denne undersøgelse er vigtig for os i Europa! Vi taler hele tiden om lettelser, om bureaukratilettelser, om støtte til virksomhederne for at skabe nye arbejdspladser. Her er der virkelig en chance for at finde nye veje. Jeg tror også, det er meget vigtigt, at vi har sat os for at nedbringe antallet af oplysningspligtige, ikke bare at reducere byrden, men antallet af oplysningspligtige i det hele taget. Desuden ønsker vi naturligvis et acceptabelt informationsniveau, det vil sige, vi ønsker et godt costbenefitforhold. Dette costbenefitforhold vedrører også rentabiliteten. I Østrig vil vi snart udskille det statistiske centralkontor og gøre det til en selvstændig og økonomisk organiseret virksomhed. De, som har brug for data, kan roligt betale noget for dem. For hvis data er noget værd, er de også deres pris værd.
Desuden vil jeg gerne understrege, at vi også har gjort os stor umage for at give intra- og ekstrahandlen et fælles nomenklatur, og at vi nedskærer posterne fra otte til seks. Jeg tror, det er meget vigtigt. Vi har brug for data, som er overskuelige. Det skal ikke være så detaljeret, men alligevel give et indblik i markedet.
Vi bør også rose, at transportmåde og leveringsbetingelser er blevet strøget. For os handler det om hurtigt at få virkelig effektive data. Data bør så vidt muligt indsamles elektronisk. De bør, hvis det er muligt, også indsamles frivilligt i form af incitamenter og ikke med straf, og vi bør være opmærksomme på at anvende de nyeste statistiske metoder som stikprøver, markedsforskning og opinionsundersøgelser. Så tror jeg, vi kommer meget tættere på borgerne, bliver accepteret i virksomhederne, får større spillerum for at agere på verdensmarkedet og dermed skaber nye arbejdspladser.

Marín
Hr. formand, inden for rammerne af SLIM-initiativet forelagde Kommissionen den 30. maj 1997 to forslag til forordning, der havde til formål at forenkle de grundlæggende regler for Intrastat-systemet. Det var formålet at lette byrden for personer, som skal indberette oplysninger.
I det første forslag blev listen over de oplysninger, der skal indberettes i erklæringerne, begrænset, og i det andet blev varenomenklaturen, der anvendes til at klassificere de udvekslede produkter, forenklet.
Hvad angår det første forslag om begrænsning af antallet af oplysninger, gjorde forligsproceduren det muligt at nå frem til et tilfredsstillende resultat i forhold til Kommissionens indledende forslag. Dette resultat blev opnået ved Parlamentets og Rådets fælles anstrengelser, hvilket vi glæder os over.
Det fælles udkast, der blev opnået på denne måde, er en vigtig etape i indsatsen for at lette den byrde, der hviler på virksomhederne, og især på de små og mellemstore virksomheder. Fra 1. januar 2001 fritages de små og mellemstore virksomheder for at give fem oplysninger, selvom medlemsstaterne bibeholder retten til at anmode om oplysningerne »leveringsbetingelser«, »transportform« og »statistisk ordning« fra virksomheder, der overskrider en vis tærskel.
Med hensyn til forslaget om forenkling af nomenklaturen konstaterer Kommissionen med tilfredshed, at alle institutionerne erkender vigtigheden af at forenkle Den Kombinerede Nomenklatur. Det ses tydeligt i det fælles udkast, der har en betragtning om netop det spørgsmål.
I øvrigt husker Kommissionen, at Rådet i dets erklæring har udtrykt vilje til igen at gennemgå forslaget til forordning på dette område.
I det hele taget er Europa-Kommissionen tilfreds med disse konkrete forenklinger, som virksomhederne snart vil få glæde af, og den lykønsker helt specielt ordføreren, fru Lulling, med den fremragende betænkning.
Dette er imidlertid blot den første etape. Kommissionen har forpligtet sig til at fortsætte med SLIM/Intrastat-initiativet og EDICOM-aktiviteterne til fordel for virksomhederne i henhold til Rådets holdning om informationsbehovet inden for rammerne af Den Økonomiske og Monetære Union.

Lulling
Hr. formand, jeg protesterede i morges mod, at denne betænkning skulle behandles i aften, og at vi skal stemme efter tredjebehandlingen i morgen fredag.
Jeg ved, at fredagen er en almindelig arbejdsdag for alle medlemmerne, men desværre er det dårlige fremmøde fredag morgen berygtet. Jeg vil gerne understrege, at i de 10 år, jeg - her i anden omgang - har været medlem af Parlamentet - jeg var også medlem fra 1965 til 1974 - har jeg været til stede ved alle fredagsmøderne, og hvis jeg bliver genvalgt den 13. juni, vil jeg udvise den samme disciplin.
Men ikke desto mindre - eftersom dette altså er situationen - beklager jeg, at Parlamentet skaber en farlig præcedens ved at afholde afstemning efter en tredjebehandling fredag morgen. En sådan afstemning skulle efter min mening ske med kvalificeret flertal med henblik på at være på højde med de beføjelser, som Parlamentet har kæmpet så hårdt for. Jeg ved, at simpelt flertal er fastsat, men det er fuldstændigt ulogisk. Hvis vi ved andenbehandlingen stemmer med kvalificeret flertal, bør vi også gøre det ved tredjebehandlingen. Også på dette område er der endnu et stykke arbejde, der skal udføres med hensyn til forretningsordenen, og jeg mener virkelig ikke, at vi gavner nogen ved at skabe denne præcedens i morgen. Jeg håber, at dette snart laves om. Jeg ved, hr. formand, at alt ikke drejer sig om statistikker, men de 450.000 virksomheder skal trods alt betale mere end EUR 500 millioner for at levere disse oplysninger, og det er trods alt en indsats, der er lige så vigtig som andre forligsprocedurer.

Formanden
Jeg forstår Deres argument, men der er ikke vores forretningsorden, men derimod traktaten, der bestemmer, at vi kræver simpelt flertal ved tredjebehandling. Jeg forstår, hvad De siger om fredag, men på Parlamentets mødeplan er der tale om en normal arbejdsdag.

Lulling
Hr. formand, jeg håber, at vi også næste gang, en meget kontroversiel forligsprocedure er til debat, stemmer en fredag morgen - med 20 stemmer mod 18 eller noget i den stil!

Formanden
Jeg er blot Parlamentets tjener. Jeg følger blot dagsordenen.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Insolvensprocedurer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Malangré (A4-0234/99) for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder om konventionen om konkurs af 23. november 1995.

Malangré
Hr. formand, kære kolleger, denne initiativbetænkning er et bidrag fra Parlamentet, som skal lukke et følsomt hul i lovgivningen om det indre marked. På store områder af dette lovgivningsfelt »Fællesskabets frie indre marked« er man, som vi ved, kommet langt - heldigvis! Men på trods af tre forsøg er det ikke lykkedes at finde en løsning på en fælles insolvenslovgivning. Det er imidlertid den nødvendige bagside af succesmedaljen »det indre marked«. Som vi ved og med tilfredshed kan konstatere, benytter mange virksomheder med rette det store marked til at agere grænseoverskridende og råder efterhånden over betragtelige formueværdier i diverse lande i Unionen.
Når der indtræder insolvens, giver den forvirrende lovgivningssituation med p.t. 15 forskellige konkurslove imidlertid et stort spillerum for manipulationer, den forårsager uhyrlige omkostninger i komplicerede retssager og gør det særdeles vanskeligt at foretage en retfærdig fordeling af konkursmassen. Vi må klart konstatere, at det heller ikke her er lykkedes at finde en løsning ved hjælp af mellemstatslige aftaler med udelukkelse af Parlamentet. I denne forbindelse vil jeg ikke undlade at nævne, at jeg indholdsmæssigt har stor sympati for Kommissionens forsøg fra begyndelsen af firserne. Indholdsmæssigt ja, men ikke ved hjælp af mellemstatslige aftaler.
Kommissionens forslag er en glimrende juridisk tekst, som er udarbejdet med stor ekspertise, men den blev ikke accepteret. Heller ikke de følgende forsøg, Istanbul-aftalen eller det seneste, som led skibbrud i 1995, har forsøgt at gå andre veje. Heller ikke de førte til målet. Hvorom alting er: Vi har behov for en fællesskabsløsning, og derfor kræver vi med det forslag, der nu er fremsat, at der forelægges et forslag til et direktiv eller en forordning, og det hurtigt! Det er på høje tid at få det på bordet. Forarbejdet er også for størstepartens vedkommende allerede gjort i de tre udkast. Hvis vi går frem på denne måde med at forlange direktiver eller forordninger, sikrer vi på den måde, at Parlamentet medvirker, og at der findes en løsning ved flertalsafstemning. Efter de erfaringer, vi hidtil har gjort med denne sag, er det åbenbart nødvendigt.
Den betænkning, som jeg får lov at fremlægge, indeholder i forhold til den aftaleprocedure, der sluttede i 1995, nogle saglige forslag til forbedringer, som vi beder Dem være opmærksom på. Jeg tror, det er vigtige forbedringer, som kan indarbejdes. Jeg vil gerne takke for Retsudvalgets engagerede medvirken. Vi har gennemført en høring, hvis resultat var entydigt, og som enstemmigt krævede en løsning på dette insolvensområde.
Jeg vil blot tilføje, at der blev stillet fire ændringsforslag i udvalget, som var positive og støttede betænkningens linje. Jeg indarbejdede dem derfor med glæde og kan nu fremlægge et forslag, som støttes af det samlede Retsudvalg. Jeg beder om, at det må få en positiv bedømmelse og blive vedtaget i morgen.

Oddy
Tak, hr. formand. Jeg er enig med ordføreren i, at dette er en vigtig betænkning, og jeg er enig i hans forslag. Jeg beklager ligeledes, at ikke alle medlemsstater har ratificeret konventionen, og jeg vil understrege, at vi må finde en løsning på dette meget alvorlige problem. Jeg støtter ordførerens krav om, at der udarbejdes en forordning eller et direktiv om grænseoverskridende insolvens.
Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at vi har behov for en løsning, hvor der tages rimelige hensyn til både kreditorer samt arbejdsgivere og ansatte. De ansatte har behov for en eller anden form for beskyttelse af den optjente løn, og kreditorerne har brug for en fornuftig løsning, der sikrer dem den bedst mulige tilbagebetaling af gælden omstændighederne taget i betragtning.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på et punkt, som min kollega hr. Falconer, var inde på. Jeg er sikker på, at han ikke har noget imod, at jeg siger dette her. Han lægger særlig vægt på, at når nogen i en insolvenssituation udvikler en arbejdssygdom, må der findes en løsning, så den pågældende kan få kompensation for de problemer, som arbejdssygdommen forårsager.
Jeg er enig i, at dette er en relevant betænkning, og det er vigtigt at finde frem til en løsning hurtigt. For at vise, hvor meget det haster, kan jeg nævne, at jeg var udsat for lobbyvirksomhed om dette spørgsmål ved et internationalt bankmøde i Paris i foråret 1994. Det viser, hvor længe dette spørgsmål har været fremme.
Jeg taler på PSE-gruppens vegne. Min gruppe vil støtte betænkningen, og jeg vil gerne takke ordføreren for hans hårde arbejde. Det har været yderst behageligt at arbejde sammen med hr. Malangré igennem de år, hvor vi begge har siddet i Parlamentet.
Bifald

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg begynder, hvor den forrige taler slap, og jeg vil gerne udtale min respekt for hr. Malangré. Han har udarbejdet en betænkning, der er så solid som et hus, som man siger i Nederlandene. Jeg har et personligt forhold til den sag, som nu er på dagsordenen. Min allerførste betænkning, en ændring af traktaten om Den Europæiske Kul- og Stålunion, drejede sig om Ferrovie San'Annas konkurs, hvilket dengang var usædvanligt. Det var et stålfirma, som gik konkurs. Den Høje Myndighed, som man betalte de sociale bidrag til, stod sidst på listen, mens staten og derefter de sociale forvaltninger, leverandørerne, bankerne og alle mulige andre først tog, hvad der var tilovers efter konkursen. Herom sagde jeg til hr. Christoffersen, at sådan kan det ikke fortsætte, for der er så mange forskellige konkurssystemer i EU, at det er på høje tid, at der, hvor vi får mulighed for at oprette europæiske aktieselskaber, ikke kun sammen ordner begyndelsen, men også slutningen på de europæiske aktieselskaber.
Hr. formand, i mit sidste indlæg på det sidste møde, som jeg deltager i som medlem af Parlamentet, er konkurser stadigvæk på dagsordenen, og det er stadigvæk ikke blevet ordnet. I hr. Malangrés kommentar, der som sagt er meget god, står der, at det er på høje tid, at der i europæisk sammenhæng gøres noget ved konkurser i Fællesskabet. For der er 12 forskellige systemer for betalingsstandsning i Italien, og i Danmark bliver alle kreditorer behandlet på samme måde, inklusive staten og den sociale beskyttelse. Det skal harmoniseres, for ellers får alle initiativer til at etablere en europæisk, grænseoverskridende virksomhed ikke en chance. Jeg støtter betænkningen af hr. Malangré, som jeg har bidraget til med en række ændringsforslag i Retsudvalget, som er blevet overtaget. Jeg anbefaler betænkningen, og det støtter min gruppe helt.

Marín
Hr. formand, Kommissionen glæder sig over Parlamentets vilje til på fællesskabsplan at støtte vedtagelsen af en lovgivning, der gør det muligt at bestemme de retlige og økonomiske virkninger af konkurs for virksomheder, der opererer på det indre marked. En sådan lovgivning eksisterer ikke i dag. Virkningerne af en insolvensprocedure, der er indledt i en medlemsstat vedrørende formuegenstande eller personer i en anden medlemsstat, afhænger af den nationale lovgivning og de bilaterale aftaler mellem medlemsstaterne.
Fællesskabet har altid forsøgt at udfylde dette tomrum for at sikre, at det indre marked kan fungere tilfredsstillende, og derfor blev der i firserne iværksat to typer initiativer:
På den ene side begyndte medlemsstaterne på basis af den tidligere artikel 220 i EF-traktaten at forhandle om en konvention, der havde til formål horisontalt at regulere virkningerne af konkurs inden for Fællesskabet ved at bestemme retternes kompetence og den lov, der skal tages i anvendelse for at erklære en virksomhed konkurs. Forhandlingen mundede ud i undertegnelsen af konventionen om konkurs fra 1995, som er grundlaget for forhandlingen i dag.
På den anden side forelagde Kommissionen to direktiver om likvidation af forsikrings- og kreditvirksomheder. Disse forslag er baseret på princippet om, at kompetencen ligger hos myndighederne i det land, hvor virksomheden har tilladelse til at operere.
Kommissionen ønsker, at de to direktiver vedtages hurtigst muligt. Til dato er ingen af de to direktiver imidlertid blevet en succes. Vedtagelsen er stillet i bero.
Konventionen om konkurs fra 1995 er ikke blevet undertegnet af alle medlemsstaterne inden Amsterdam-traktatens ikrafttræden, og den er derfor ikke gældende.
Idet Kommissionen forbeholder sig udøvelsen af initiativretten, er den i gang med at undersøge, hvordan den tekst, som medlemsstaterne blev enige om i 1995, kan træde i kraft inden for rammerne af Amsterdam-traktaten.

Wijsenbeek
Hr. formand, jeg beklager, at jeg lige må føle kommissæren på tænderne. Han siger, at vi har konventionen af 1995, som ikke er underskrevet af alle medlemsstater, og Kommissionen nu overvejer at tage initiativet. Kan kommissæren love, at Kommissionen kommer med et eget initiativ til enten et direktiv eller en forordning - det er op til Kommissionen - så vi ikke skal vente på de tøvende medlemsstater?

Formanden
Hr. Wijsenbeek, jeg har været meget tolerant, men jeg kan ikke lade denne dialog fortsætte. Vi er nødt til at afslutte forhandlingen. Jeg vil gerne udtrykke min egen personlige tak til hr. Malangré for alt det arbejde, han har gjort i Parlamentet, og vi ønsker ham al mulig succes fremover.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00.

Lovlig aflytning af telekommunikation
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning af Schmid (A4-0243/99) for Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender om udkast til Rådets resolution om lovlig aflytning af telekommunikation med særligt henblik på ny teknologi (10951/2/98 - C4-0052/99-99/0906(CNS)).

Schulz
Fru formand, mine damer og herrer, før jeg beskæftiger mig med selve sagen, vil jeg sige et ord til Dem, hr. kollega Malangré. De forlader Parlamentet efter 20 års medlemskab. De ved, at det er af personlige grunde, at jeg henvender mig til Dem. Vi er, om man vil, politiske konkurrenter, vi kommer begge fra Aachen-området. De har gennem 16 år været borgmester i den betydelige europæiske by Aachen og sideløbende hermed medlem af Europa-Parlamentet gennem 20 år. Jeg var kun borgmester i nogle få år i Deres lille naboby, som gjorde sig ærlig umage for at snuppe erhvervsskatten fra Dem ved at hugge store industrivirksomheder fra Dem. Det slog ingen skår i vores venskab og fælles arbejde for Europa. Jeg tror, at jeg på vegne af mange kolleger i min gruppe kan sige, at De har været en af Parlamentets mest agtværdige samarbejdspartnere og mest troværdige europæere. Mange tak for Deres arbejde!
Bifald
Betænkningen af Schmid berører et yderst følsomt emne, nemlig det moderne kommunikationssamfund på tærskelen til det 21. århundrede. Menneskets privatsfære er et værdifuldt gode. I alle demokratiske stater beskytter lovgivningen borgerne mod vilkårlige indgreb i deres privatsfære fra statens side. Derfor må politiet kun aflytte telefoner og læse telefaxer eller breve på grundlag af en lov, og da kun i strengt begrænsede tilfælde og med en dommerkendelse. Forudsætningerne for sådanne aktioner er reguleret i den nationale lovgivning, og det er godt.
Denne nationale lovgivning berøres heller ikke af forslaget til Rådets beslutning om lovlig aflytning af telekommunikation. For beslutninger inden for den tredje søjle - om man nu beklager det eller går ind for det, vil jeg lade stå åbent - har nu en gang den karakter, jeg netop beskrev. Fremover vil de ganske vist i henhold til Amsterdam-traktaten mere præcist blive kaldt »fælles holdning«, men de udgør nu som før ikke nogen bindende retsakt. De betyder derimod, at medlemsstaterne aftaler en fælles fremgangsmåde. Med en sådan beslutning blev det i 1995 aftalt, hvad man i teknisk henseende skal forstå under aflytning, f.eks. om det kun er en telefonsamtales indhold, der registreres, eller om også klokkeslættet og modpartens telefonnummer registreres.
Disse aftaler mellem medlemsstaterne, som gælder for telefon og telefax, har to årsager. Etablering af aflytningsmuligheder er ensbetydende med en omkostning for operatøren af telefonnettet. I det indre marked skal en sådan belastning imidlertid udformes, så den er sammenlignelig, så man undgår konkurrenceforvridninger. Det skal altså ikke være sådan, at én stat pålægger sine operatører omkostninger, som en anden stat ikke opkræver.
For det andet bør det i forbindelse med grænseoverskridende retsanmodninger være præciseret, hvad der forstås ved aflytning. Det beslutningsforslag, som nu foreligger, udvider denne aftale til at omfatte mobiltelefoner og kommunikation via Internettet. Og dermed er vi nået til et ekstremt følsomt punkt. Udvidelsen er logisk, for vi beskytter menneskenes privatsfære, men vi beskytter ikke et bestemt teknisk middel til kommunikation. Det må man skelne nøje imellem!
Nu findes der en vis modstand mod disse aftaler og mod de planlagte fremgangsmåder, og den er interessant, den må man se nøje på! Der er nogle internetfreaks, som er bekymrede og tror, at man fremover vil til at blande sig i deres frie kommunikation, og at den frie kommunikation er truet. Til dem skal det siges, at Internettet ikke er noget lovløst område, netop i det demokratiske samfund kan der ikke være zoner, hvor man kan gøre, hvad man vil. Jeg var ordfører her i Parlamentet, da der skulle udformes fælles initiativer til bekæmpelse af børnepornografi. Jeg kan sige Dem, at hvad der sker på Internettet på det område, kræver og skriger på regulering, hvor svært det end kan være at gennemføre det!
For det andet har udbyderne betænkeligheder, fordi det medfører omkostninger for dem. I betænkningen tager vi højde for disse betænkeligheder med et ændringsforslag. Derudover er der ikke nogen fast tidsramme for gennemførelsen. Det er en svaghed. Der er også modstand fra kredse, som har en interesse i hvidvaskning af penge og skatteunddragelse. Ordføreren for Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, hr. kollega Florio, har ytret sådanne betænkeligheder. Han har fortjenstfuldt åbent ytret bekymring for, at en aflytningsanordning også kunne vedrøre banktransaktioner på Internettet. Den tyske avis Handelsblatt , som ikke er under mistanke for at være en socialistisk avis, skrev i december sidste år, jeg citerer: »Internettet er det ideelle medium for skatteunddragelse«. Et firma ved navn Privacy Solutions reklamerer således åbent på Internettet med følgende sætning: »Deres kontor ligger i cyberspace, ingen skattemyndighed vil finde det!« Beskyttelse af privatsfæren er en borgerlig rettighed, men kriminalitet, hvidvaskning af penge og skatteunddragelse er ikke nogen borgerlig rettighed!
Den, som totalt afviser lovlig aflytning af den moderne kommunikation, som vi har hørt det i nogle taler, gør sig - måske ubevidst, men alligevel konsekvent - til håndlanger for kriminelle. Lige så svært som det kan være at komme fra fælles aftaler til konkret, gennemførlig handling, lige så uomgængeligt nødvendigt er det samtidig, at vi i forbindelse med den frihed, som de nye telekommunikationsmuligheder giver, erkender, at denne frihed stadig er en frihed, som kan misbruges. Det er på den ene side en appel til ansvarsbevidstheden hos dem, som kan udnytte denne frihed. Men det er på den anden side også en opfordring til statslige organer til at finde intelligente løsninger på, hvordan man kan begrænse misbrug af disse friheder til skade for samfundet og især til skade for skatterne og skatteopkrævningen. Det er det, min kollega Schmid forsøger at yde et bidrag til med sin betænkning.
Bifald

Cederschiöld
Fru formand, telefonaflytning er et følsomt emne, da det berører den enkelte borgers integritet. Man må afveje den evige balancegang mellem effektivitet i kriminalitetsbekæmpelsen og beskyttelsen af den enkeltes personlige integritet. Ingen ønsker en »orwellsk kontrolstat«, men få vil udsætte borgerne for nogen som helst forbrydelser. Her drejer det sig blot om en ajourføring af en gældende beslutning, som tilpasses moderne teknologi, det vil sige ikke nogen ny lovgivning som sådan. Vi taler her om en meget svag retsakt. Den udgør ikke et brud på nogen national lovgivning, medlemsstaterne gennemfører den kun, hvis de vil, og på den måde, de ønsker.
Det er statens opgave at bekæmpe kriminalitet, som begås inden for landets grænser. Staten har ansvaret for al kriminalitetsbekæmpelse og har ligeledes ansvaret for udgifter, der opstår i denne forbindelse. Sådan er løsningen også i USA. Den udgift, der opstår i forbindelse med aflytning af kommunikation, påhviler og skal påhvile staten. Det er særligt vigtigt at påpege dette nu, hvor telemarkederne privatiseres. Øgede udgifter ville nemlig vanskeliggøre situationen for små internetleverandører, hvilket ville skade vores europæiske konkurrenceevne. Internetudbyderer kan jo etablere sig hvor som helst i verden, og de skal ikke drives ud af Unionen på grund af øgede udgifter.
Fremskridt inden for højteknologi er centralt for udviklingen i Europa. De økonomiske forudsætninger for vækst inden for IT-industrien må ikke forringes. IT-industrien har mulighed for at udvikle sig. Dette gælder navnlig de små og mellemstore virksomheder - som netop ville lide skade, hvis de skulle afholde udgifterne til en generel lagring.
Når man diskuterer forholdsregler over for kriminalitet, skal den personlige integritet være en stadig vigtigere faktor, f.eks. i form af en stærk datainspektion. Der er imidlertid også behov for forebyggende foranstaltninger for at forhindre, at Internettet bliver et fristed for kriminelle.
Generel lagring af al information leder naturligvis tankerne hen på Orwell, men et statsligt udgiftsansvar bidrager til, at kun de absolut nødvendige oplysninger vil blive lagret. Der bør være krav om en retskendelse, specifikation af, hvilke oplysninger man søger, muligheden skal naturligvis kun anvendes ved meget kraftig mistanke om meget alvorlige lovovertrædelser, og man må ikke kunne anvende overskydende information. Af gode grunde er reguleringen af dette meget restriktiv i næsten alle de lande, hvor systemet findes. Jeg ser derfor ingen grund til, at Parlamentet forhindrer dette. Tværtimod mener jeg, at Parlamentet skal gå forrest for at klare balancegangen med det frie informationssamfund, men uden at lade Internettet blive et marked for kriminalitet, som hr. Schulz var inde på. Så af hensyn til kriminalitetsbekæmpelsen støtter jeg dette forslag.

McKenna
EU's FBI-telekommunikationsovervågningssystem er i hastig udvikling gennem to separate, men dog meget nært forbundne initiativer. For det første har Rådet foreslået et nyt udkast til Rådets resolution om udvidelse af 1995-resolutionen til at omfatte ny teknologi, Internettet og satellitbaseret telekommunikation. Og for det andet er man i Rådet tæt på at blive enige om en formulering, der skal udgøre retsgrundlaget for fjernadgang til en jordstation for satellitter i Italien gennem en ny klausul i udkastet til konvention om gensidig bistand i straffesager.
Dette udkast til konvention vil udgøre den juridiske ramme for aflytning af alle former for telekommunikation i EU, hvilket er nødvendigt for at gennemføre EU's FBI-overvågningssystem. Begge foranstaltninger ventes vedtaget på Rådets (retlige og indre anliggender) møde den 27.-28. maj.
Det, vi drøfter her i dag, i de udgaver, der drøftes i Europa-Parlamentet, er ændringer af kravene fra 1995, så disse kommer til at omfatte oplysninger om internetbrugere såsom IP-adresse, den elektronisk adresse, der tildeles en abonnent, kontonummer og e-mailadresse (ENFOPOL 10951/98 REV2).
Det er rent faktisk blevet ændret. Det, vi drøfter nu, er ikke den faktiske ordlyd, for det, man siger i stedet, er: »IP-adresse« og i stedet for »kontonummer« siger man »kreditkortnummer og e-mailadresse«.
Det er meget foruroligende, at et sådant emne drøftes på en torsdag aften, hvor der er meget få til stede, afstemningen finder sted i morgen, og der har ikke været nogen ordentlig drøftelse i de nationale parlamenter om dette emne. Der har helt klart ikke været noget drøftelse i det irske parlament, og jeg tror ikke, at der har været drøftelser i mange af de øvrige parlamenter.
Hvis det er muligt at overvåge kommunikation på denne måde, får man mulighed for at se, hvor en person er, hvornår de er der, hvilke hjemmesider de kigger på, hvilke elektroniske meddelelser de sender, hvilke elektroniske betalinger de foretager, man ved praktisk taget alt om personens privatliv.
De Grønne opfatter dette som et alvorligt angreb på privatlivets fred, og der er ikke tilstrækkelig sikkerhed med hensyn til databeskyttelse og demokratisk kontrol. Det er noget, der rent faktisk blev taget op i Retsudvalget, hvor man stillede sig meget kritisk over for dette. Det er uheldigt, at ordføreren for udtalelsen ikke er til stede, for det er utroligt vigtigt at fremhæve dette punkt.
Reglerne for telefonaflytning kontrolleres f.eks. nationalt. Dette følger helt faste procedurer og kræver tilladelse. Forslaget her er faktisk en omgåelse af den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder samt bestemmelsen om beskyttelse af privatlivets fred i artikel 8. De tilsidesættes her, og en offentlig myndigheds indgriben bør være underlagt utroligt strenge restriktioner. Der bør tages hensyn til holdningen i Retsudvalget.
Den anden ting, jeg gerne ville sige, er, at hele dette spørgsmål blev behandlet ved en procedure, der var en skriftlig procedure, ikke på et møde i Rådet (retlige og indre anliggender). Efter min mening er spørgsmålet ikke blevet behandlet i henhold til de korrekte demokratiske procedurer. Det er ikke blevet drøftet i de nationale parlamenter. Jeg betragter det også som meget uheldigt, at spørgsmålet sættes på dagsordenen torsdag aften, hvor alle er på vej hjem for at føre valgkamp. Der er absolut ingen til stede for at høre, hvad der sker. Det er et alvorligt slag imod folks ret til privatliv og personlig frihed.
Det har altid været tilfældet i alle Den Europæiske Unions medlemsstater og rundt om i hele verden, at undertrykkende lovgivning indføres ved hjælp af argumentet om, at vi er nødt til at bekæmpe alvorlig kriminalitet. En af talerne nævnte f.eks. pædofili og den slags på Internettet. Det betyder ikke, at man skal overskrive folks grundlæggende ret til privatliv. Det er det, der er ved at ske her. Vi har behov for langt mere debat om disse spørgsmål, ikke kun her i Europa-Parlamentet, men også i de nationale parlamenter. Jeg vil gerne vide, hvorfor disse spørgsmål er blevet tromlet igennem på denne måde uden ordentlig demokratisk kontrol og uden en ordentlig offentlig debat.

Nassauer
Fru formand, mine damer og herrer, alene det at nævne begrebet aflytning af telekommunikationen er nok til i visse kredse at fremkalde begreber som politistat og overvågningsstat, på samme måde som spyttet hos Pawlows hunde. Det, som Retsudvalget har produceret her, er i den grad en gang hjerneløst sludder, at man højst ville lade en studerende på 1. semester slippe af sted med at udbrede det; fra og med 2. semester er det ren ondsindethed. Kollega Schulz gjorde absolut rammende opmærksom på, og kollega Schmid har skrevet det, at Rådets henstilling ikke ændrer en tøddel ved lovgivningssituationen i medlemsstaterne.
De juridiske forudsætninger for at gribe ind i telefonkommunikationen, for aflytning, for kontrol af internetadgangen fastlægges før og efter denne beslutning udelukkende af den nationale lovgivning. Denne beslutning vil harmonisere de tekniske normer, og det er nødvendigt for at have mulighed for aflytning for at forebygge organiseret kriminalitet.
Jeg vil give Dem et eksempel. Ved hjælp af en virtuel bankkonto er det muligt at inddrive f.eks. afpresningspenge. En afpresser etablerer en virtuel bankkonto og får pengene på denne måde, og hvis adgangen ikke kan kontrolleres, kan han ikke stilles til regnskab eller ansvar. Derfor er det absolut nødvendigt, at disse muligheder gribes nu. Rådet er kommet med en henstilling; her foreligger en beslutning. Den er nødvendig for at bekæmpe den organiserede kriminalitet.
Alle de retsstatslige forudsætninger, som skal være til stede for, at man kan protokollere noget så følsomt som et indgreb i en telefonsamtale eller i internetadgangen, vil sikkert blive opretholdt af medlemsstaterne. Men der må tages højde for mulighederne for at bekæmpe den organiserede kriminalitet.

Schulz
Fru formand, jeg vil ikke overskride tiden unødigt. Men fru McKenna sagde to ting, som jeg er nødt til kort at kommentere. Hr. kollega Schmid, som jeg repræsenterer her, er ikke fraværende af ond vilje. Hans betænkning var sat på dagsordenen for i formiddags, og i eftermiddag havde han ikke en politisk, men en privat aftale, som ikke kunne udsættes. Jeg beder Dem derfor undskylde ham og går ud fra, at fru McKennas kritik af hans fravær skyldes ukendskab til denne omstændighed.
Det andet punkt er, at der er én ting, som jeg på det bestemteste på tilbagevise. Det ansvarlige udvalg i Parlamentet hedder Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. Jeg vil vove at påstå, at man i intet andet parlament i verden er så intensivt og omhyggeligt opmærksom på listen over frihedsrettigheder og menneskerettigheder, som det er tilfældet i Europa-Parlamentet, når der diskuteres indgreb i borgerlige frihedsrettigheder i forbindelse med opbygningen af et retligt område i Europa, og De ved, fru kollega McKenna, at jeg ud over den kendsgerning, at jeg fungerer som indenrigspolitisk ordfører for min gruppe, også er næstformand i underudvalget om menneskerettigheder. Jeg afviser simpelthen på det bestemteste, at det omhyggelige arbejde, vi yder, om det nu er kollega Nassauer, jeg selv eller kollega Schmid, pisker noget igennem i modstrid med garantierne for borgerlige frihedsrettigheder for den enkelte i Den Europæiske Union. Jeg må sige, at det er temmelig stærk tobak, og jeg vil bede Dem om, netop fordi De er en skattet kollega, at overveje, om De kan fastholde det i den form.

McKenna
Fru formand, til forretningsordenen. Jeg kritiserede ikke hr. Schmid, fordi han ikke er til stede. Jeg nævnte ham ikke ved navn. Jeg talte om hr. Florio, fordi han var ordfører for udtalelsen fra Retsudvalget. Retsudvalget mener det modsatte af Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender.

Marín
Fru formand, først vil jeg lykønske hr. Schmid med den fremragende betænkning om lovlig aflytning af telekommunikation.
Kommissionen er enig med Parlamentet i betydningen af dette spørgsmål, især når man tænker på, at telekommunikationsområdet i Europa konstant undergår hurtige og revolutionære forandringer.
På den ene side skal der tages hensyn til de retshåndhævende myndigheders forståelige bekymringer. Udviklingen i telekommunikation via Internettet kan ikke mindske medlemsstaternes kompetence til at bekæmpe forbrydelser og bevare den nationale sikkerhed. På den anden side er der en imponerende stigning i telekommunikationstjenesterne, særlig internettjenester. Informationsvirksomhederne bidrager allerede med mere end 5 % af Den Europæiske Unions bruttonationalprodukt. De beskæftiger mere end fire millioner mennesker, og de skaber nye arbejdspladser i en takt, der er meget højere end takten i en hvilken som helst anden sektor inden for Den Europæiske Union. Derfor er der en stor interesse i Unionen, for i informationsalderen står Unionen naturligvis i forreste linje.
Desuden er det magtpåliggende at kunne sikre brugernes tillid til telekommunikationstjenesterne, for at denne sektors udvikling kan fortsætte. Europa-Kommissionen mener derfor, at det er afgørende at sikre en korrekt ligevægt mellem de forskellige interesser. Dette kan efter vores mening kun gøres gennem en åben dialog mellem de retshåndhævende myndigheder, operatørerne og industrien.
Som det understreges i såvel betænkningen af hr. Schmid som i udtalelsen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Borgernes Rettigheder, er der en række aspekter, som der skal gås i dybden med. Det er f.eks. nødvendigt at klarlægge operatørernes forpligtelser og fortrolighed i telekommunikation.
Kommissionen ønsker at starte en bred debat om de nødvendige krav og om muligheden for at opfylde dem bedst muligt. En sådan debat kunne give anledning til, at Kommissionen stillede forslag på området og dermed fuldt ud udnyttede de nye muligheder, som Amsterdam-traktaten giver. Kun på den måde kan vi beskytte informationssamfundets udvikling.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 9.00
Mødet hævet kl. 19.00

