Afgørelse om uopsættelig forhandling
Arias Cañete
Hr. formand, Fiskeriudvalget har besluttet at vedtage den uopsættelige forhandling og anmode om, at den opføres på dagsordenen med anvendelse af proceduren uden forhandling.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Formanden
Der stemmes således om betænkningen på fredag. Fristen for ændringsforslag fastsættes til onsdag kl. 12.00.

De Clercq
Fru formand, Udvalget om Eksterne Økonomiske Forbindelser har i går enstemmigt vedtaget uopsættelig forhandling, hr. Pex' betænkning, som De med rette bemærker. Vi håber, at plenum vil gøre det samme.
(Uopsættelig forhandling vedtoges)

Formanden
Også dette punkt opføres på dagsordenen for mødet fredag. Fristen for ændringsforslag fastsættes til onsdag kl. 12.00.

»Told 2000«
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40083/96) fra Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning (C4-0006/96-95/0087(COD)) om vedtagelse af et EFhandlingsprogram på toldområdet («Told 2000«)(Ordfører: von Wogau).

von Wogau
Fru formand, mine damer og herrer, vi stemmer i dag ved andenbehandling om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets beslutning om vedtagelse af et handlingsprogram for toldvæsenet i EF, «Told 2000«.
Formålet med programmet er at tilnærme og højne toldprocedurernes og toldadministrationernes effektivitet. Der er et presserende behov for en bedre koordinering af de nationale toldadministrationers til dels særdeles forskellige arbejdsmetoder og organisationer. Vi vedtog under førstebehandlingen en række ændringsforslag til programmet, som Kommissionen for en stor dels vedkommende overtog i sit ændrede forslag.
I sin enstemmigt vedtagne fælles holdning prioriterer Rådet imidlertid klart anderledes end Parlamentet. Forskellene begynder allerede i programmets titel. Rådet taler om et »EF-handlingsprogram på toldområdet«, mens den titel, som Kommissionen har foreslået, og som Parlamentet har støttet, derimod lyder »handlingsprogram for toldvæsenet i EF«. Vi har i udvalget haft en intens diskussion med Kommissionen og Rådet om spørgsmålet: Findes der et fælles toldvæsen i EF eller ej? Vi er af den opfattelse, at vi har den fælles tarif udadtil, og at man derfor absolut kan tale om et fælles toldvæsen i Den Europæiske Union. Dermed skal de ensartede toldbestemmelser og -mål på fællesskabsniveau understreges.
I den foreliggende indstilling ved andenbehandling er der bl.a. opstillet følgende prioriteringer: Der henvises til det europæiske indre markeds videre udvikling til et egentligt europæisk hjemmemarked med åbne indre grænser og en fælles ydre grænse. De associerede lande i Central- og Østeuropa skal vises særlig opmærksomhed.
Som forstadium til en senere fælles toldadministration skal toldembedsmændene i Fællesskabet synligt bære Fællesskabets symbol med de 12 stjerner med henblik på at tydeliggøre deres tilhørsforhold til en fælles toldadministration. På uddannelsesområdet foreslås der i selve beslutningen, at der oprettes et EFtoldakademi - ikke i stedet for uddannelsen i medlemslandenes toldadministrationer, men som supplement til uddannelsen i medlemslandene og med henblik på at sammenføre Unionens toldadministrationer.
Endelig foreslår vi som led i den presserende nødvendige automatisering af toldtjenesterne, at der gives adgang til visse data i medlemsstaternes databaser, og at der oprettes en fælles database. Det sidste punkt er efter min opfattelse af særlig betydning - navnlig også til beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser. Som følge af bedrageri, unddraget told osv. mister Fællesskabet indtægter af en betydelig størrelsesorden. Derfor har EuropaParlamentet også oprettet et undersøgelsesudvalg om fællesskabsforsendelse, hvor sådanne bedragerier opstår i særlig stort omfang.
Det er navnlig speditørerne, der er ramt af denne udvikling, som over for toldadministrationen som hovedansvarlige skal bære ansvaret for, at forsendelsesproceduren foregår på behørig vis. Her drejer det sig om meget store beløb. For at stå inde for dette ansvar, skal de stille en garanti hos toldkontoret. Tilfælde, hvor toldgebyrer ikke betales som følge af kriminelt misbrug, og som opdages af toldmyndighederne, medfører enorme afgiftskrav for speditørerne.
Alene i Nederlandene har speditørerne måttet betale sådanne beløb på næsten 900 mio ECU. I Tyskland skønnes dette beløb at være lige så stort. I hele Europa skønnes dette beløb at være på ca. 3 mia ECU, og det er beløb, som ofte mellemstore speditionsfirmaer må hæfte for. Enkelte firmaer er f.eks. blevet stillet over for krav på mere end 50 mio DEM. For talrige speditionsfirmaer kan dette betyde finansiel ruin.
Den hurtige og omfattende automatisering af toldadministrationerne, som Parlamentet kræver, er derfor et væsentligt bidrag til at undgå toldkriminalitet og til at beskytte arbejdspladser.

Caudron
Fru formand, kære kolleger, efter at være kommet til dette stadium i drøftelserne, efter vort Parlaments vedtagelse af en kraftfuld tekst i oktober sidste år og efter en temmelig udvandet og ikke særlig kraftfuld og stærk fælles holdning fra Rådet, har Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik ved at stemme for en lang række ændringsforslag ønsket atter at give dette handlingsprogram på toldområdet, «Told 2000«, en mere reel, direkte og kraftfuld mening. Med disse ændringsforslag ønsker vi bl.a. igen at stadfæste det hjemmemarkedskoncept, som vi finder vigtigt. Vi ønsker også at gøre begrebet fællesskabstold mere virkeligt med en lang række kendingstegn og symboler på dette område. Og vi ønsker endelig at begynde at sikre en virkelig mobilitet for toldembedsmænd mellem de forskellige medlemsstater, at sikre en fælles uddannelse og udvekslinger og naturligvis at harmonisere kontrollen både fra et kvantitativt og et kvalitativt synspunkt. På det lovgivningsmæssige område udfoldes der i øvrigt også harmoniseringsbestræbelser mellem medlemsstaterne, og selve fortolkningen af disse lovgivninger må naturligvis være præget af en vis ensartethed i de femten medlemsstater.
Men jeg vil - ligesom flertallet i Økonomiudvalget - først og fremmest fremhæve kampen imod enhver form for svindel, og især svindlen med transitgods. Som De ved, fru formand, kære kolleger, findes der et undersøgelsesudvalg imod svindel med fællesskabstransitgods, og det første arbejde fra dette undersøgelsesudvalg har allerede nu vist, at der foregår megen svindel, og at der ligger en stor indsats forude, når det gælder TIR-dokumenterne, datamatiseringen af fællesskabstransitordningen, udveksling af data og en effektiv kontrol med disse data.
Endelig har vi i Økonomiudvalgets ændringsforslag lagt vægt på en styrkelse af samarbejdet med tredjelande, og især landene i Central- og Østeuropa - bl.a. i form af uddannelsesprogrammer såsom MATTHAEUS-programmet. Og endelig fremhæver vi nødvendigheden af, at der da også bliver tildelt tilstrækkelige bevillinger inden for rammerne af dette program, således at hensigtserklæringerne omsættes til kendsgerninger.
Det var så resultatet af Økonomiudvalgets arbejde, og jeg vil gerne på dette stadium hylde det arbejde, der er udført af vor ordfører, formand von Wogau. Jeg vil slutte med ganske enkelt at anmode vort Parlament om at stemme for vore ændringsforslag, uden hvilke dette program, der selv om det er vigtigt, fordi det eksisterer, stort set ville risikere at fremstå som et selvbedrag. Hvis man ønsker at fremstå som troværdig, så må man, og jeg gentager, så må man kæmpe imod alle former for svindel, der er talrige inden for denne union, og som fremkalder nationalistiske reflekshandlinger.
Fru formand, et stort marked forudsætter en fælles beskyttelse. Denne fælles beskyttelse forudsætter en harmoniseret og stærk toldkontrol ved Unionens ydre grænser, og det er netop målet med denne betænkning, som vi ønsker at se styrket ved, at der bliver stemt for en række af vore ændringsforslag.

Jarzembowski
Fru formand, mine damer og herrer, lad mig på min gruppes vegne allerførst også sige tak til ordføreren. Han har gennem mange uger med stort engagement taget sig af denne udtalelse. Hans målsætninger, nemlig på den ene side at sikre det indre markeds eller, som hans siger, hjemmemarkedets funktion og på den anden side bedre at kunne bekæmpe bedragerier og ulovlig handel, er mål, som vi alle er enige i.
Jeg vil gerne endnu en gang tage to spørgsmål op: Med dette program må det efter min mening sikres, at toldkontrollen finder sted på et ensartet strengt niveau ved alle grænsesteder, herunder alle havne og alle lufthavne. Efter min mening skal De, hr. kommissær, i sidste instans sørge for, at dette sker. Borgerne har nemlig ingen forståelse for, at der muligvis som følge af en lemfældig kontrol ved visse grænsesteder i Fællesskabet går indtægter tabt, og at man medvirker til at fremme bedragerier. For så vidt skal Fællesskabet, når det har en ensartet toldlovgivning, også sikre, at toldkontrollen virkelig gennemføres alle steder på samme måde. Jeg mener, at det program, De har forelagt, vil være en hjælp i den forbindelse. Men De vil også skulle kontrollere det.
Det andet område, som jeg gerne vil tage op, vedrører en hel anden side af dette program. Jeg fandt det virkelig godt, at Kommissionen på eget initiativ har foreslået - Rådet har så også støttet dette forslag i den fælles holdning - at man ligeledes skal tage hensyn til behovene hos de erhvervsdrivende inden for udenrigshandel. Dvs. at im- og eksportørerne skal inddrages. Jeg finder det virkelig godt, at man vil se nærmere på og undersøge toldbestemmelserne med hensyn til, om de ikke kan forenkles. Jeg mener, at komplicerede toldbestemmelser snarere medvirker til at fremme overtrædelser eller bedragerier, og at en enklere toldkontrol ville være meget mere effektiv. At Kommissionen således har erklæret sig rede til at tage hensyn til im- og eksportørernes behov og overveje forenklinger af procedurerne er glædeligt.
Jeg finder det også udmærket, at medlemsstaterne i stedet for øvrighedsstatslige bestemmelser vil indgå aftaler med de økonomiske aktører - hvad enten dette nu er speditørerne eller im- og eksportørerne - nemlig med hensyn til, hvordan man ved hjælp af edb-støttede procedurer hensigtsmæssigt kan forenkle og også gennemføre kontrollen. Dette element af partnerskab mellem erhvervsliv og toldmyndigheder anser jeg for at være en udmærket ide. Dette bør gennemføres.
Endelig bør vi endnu en gang appellere til Rådet - såfremt det i det hele taget læser vore protokoller - og gøre det opmærksom på, at det heller ikke hjælper noget at forelægge en fælles beslutning til forbedring af toldvæsenet, hvis de enkelte medlemsstater efterfølgende ikke finansielt og teknisk sætter deres toldadministration i stand til også at gennemføre dette. Efter min opfattelse er der et stort efterslæb med hensyn til indførelse af fornuftige computersystemer i alle dele af Fællesskabet, ved enhver grænsekontrol. Her er medlemsstaterne forpligtet til også at gennemføre dette.

Garosci
Fru formand, det spørgsmål, vi har til andenbehandling i dag, og som vi håber at få afklaret, er særdeles vigtigt, for så vidt angår det indre marked.
Vi glæder os naturligvis over, at det netop er formanden for Økonomiudvalget, hr. von Wogau, der er ordfører - og vi tilsiger ham vores fulde støtte - for der er alt i alt internt i vores udvalg en bred konsensus med hensyn til de opstillede mål. Og jeg skal minde om, at det er mål, der er yderst vigtige i forbindelse med gennemførelsen af et veritabelt indre marked; der er nemlig tale om at iværksætte de fælles politikker, at styre og fremme handelen såvel inden for som uden for Fællesskabet, at opkræve told og skat, at sikre overholdelsen af lovgivningen inden for skattevæsen og statistik, at sikre beskyttelsen af Fællesskabets finansielle, økonomiske, handelsmæssige og industrielle interesser, at bekæmpe ulovlige transaktioner og især at sikre beskyttelsen af miljøet, kulturarven og forbrugerne i Fællesskabet.
Der er navnlig et bestemt aspekt - der i øvrigt allerede har været nævnt tidligere - som vi ønsker at fremhæve, nemlig betydningen af en nærmere identificering af de toldmyndigheder, som handlingsprogrammet »Told 2000« tager sigte på. Det er meget vigtigt med en nærmere definition af de beføjelser, der tillægges toldembedsmændene, som nødvendigvis bør udgøre en homogen gruppe inden for rammerne af Den Europæiske Union. Vi kan derfor kun glæde os over udsigten til en styrkelse og en automatisering af toldadministrationerne samt etableringen af et edb-system med en fælles databank med en dobbelt funktion: på den ene side fjerne den manglende kompatibilitet mellem de forskellige systemer ved udarbejdelsen af data og dermed lette toldformaliteterne - og på den anden side tjene som et nyttigt værktøj til bekæmpelse af bedragerier og ulovlige transaktioner, en opgave, der er blevet særdeles vigtig efter oprettelsen af det indre marked, og som toldmyndighederne i dag kan anvende alle ressourcer på, efterhånden som disse frigøres.
Vi er overbevist om, at dette program vil kunne udgøre et betydningsfuldt skridt i retning af gennemførelsen af det indre marked.

Hautala
Fru formand, Told 2000-programmet er særdeles vigtigt, og endnu vigtigere er det at få det gennemført med realistiske målsætninger. I denne sammenhæng følger Parlamentet måske lidt for ambitiøse mål for hurtigt. Det vil jo i lang tid snarere dreje sig om et samarbejde mellem toldvæsenerne end et egentligt fælles toldvæsen - ikke mindst fordi de ydre grænser altid er forbundet med ømtålelige spørgsmål. De Grønne ønsker at fremhæve betydningen af toldsamarbejdet med tredjelande, heriblandt dem, der grænser op til EU. Vi mener, at i hvert fald en femtedel af Told 2000-programmets midler skal bruges til at udvikle toldvæsenet i disse lande og øge samarbejdet med dem. Desuden vil vi erindre om, at når man opretter fælles databaser, der er nødvendige i bekæmpelsen af svig, er det også vigtigt at huske på, at der er brug for informationsbeskyttelse, for at disse databaser ikke skal komme uden for borgernes kontrol og bliver brugt imod dem.

Blokland
Fru formand, det foreslåede handlingsprogram og hr. von Wogaus indstilling skal vurderes med nogen ambivalens. Det fremgår af adskillige meldinger, at virkeliggørelsen af den fri bevægelighed for varer har vidtrækkende følger for omfanget af og størrelsesordenen på svindelen ved eksport, import og transit. Derfor bør der nu sættes ind på en hensigtsmæssig bekæmpelse af svindel. Herved har muligheden for udveksling af realtime information via automatiserede databanker og gensidigt tilgængelige edb-net førsteprioritet. Indsatsen til fordel for en fælles uddannelsesinstitution kommer for mit vedkommende i anden række.
Jeg forundres over forslagene om, at tolderne skal bære et EU-emblem på uniformen og over foranstaltninger til tilvejebringelsen af bevidstheden om én fælles EF-toldadministration. Det er ren symbolistisk politik, der hører ind under kategorien »window-dressing«.
Et sidste punkt. De central- og østeuropæiske landes planlagte tiltrædelse kræver en ekstra indsats fra Det Europæiske Fællesskab. Det er ønskeligt, at forberedelserne til et fremtidigt samarbejde med disse landes toldadministrationer allerede nu sættes i værk.

Wemheuer
Fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, hr. Jarzembowski fremhævede som noget positivt, at programmet indeholder en særlig inddragelse af de økonomiske aktører. Jeg siger helt klart til Dem, at hvis man hidtil ikke kun havde inddraget de økonomiske aktører, men også havde hørt på deres advarsler, ville T1-proceduren ikke nu blive udvidet til at omfatte Visegrad-staterne. Speditørerne, som netop blev omtalt her, og som i realiteten stilles over for kolossale økonomiske krav, som de imidlertid ikke selv har været skyld i, og deres foreninger har nemlig gang på gang advaret imod på nuværende tidspunkt at udvide T1-systemet til at omfatte Visegrad-staterne eller andre stater, og det skyldes ikke, at man nærer en særlig mistillid til disse stater, og heller ikke, at vi ikke vil have dem med. Grunden er heller ikke, at man ikke ved, hvor vigtige disse første skridt er med henblik på en udvidelse, men tværtimod den omstændighed, at T1-proceduren på nuværende tidspunkt heller ikke længere fungerer i Den Europæiske Union i samarbejdet med EFTA-staterne og ifølge Kommissionens udtalelser står foran et sammenbrud.
For at sige det helt klart: Der er intet formål med en dialog med erhvervslivet og de økonomiske aktører, der er intet formål med en dialog med toldmyndighederne, hvis der i sidste ende ikke drages de nødvendige konsekvenser af denne dialog. Hvis der i sidste ende igen af overordnede politiske grunde træffes en beslutning, som af saglige grunde ikke kan forsvares, er der intet formål med den bedste dialog. Alligevel glæder vi os naturligvis, hvis den fortsat bibeholdes i dette program.
Jeg vil imidlertid gerne komme ind på endnu et spørgsmål, som vedrører ændringsforslag nr. 16, og som blev misforstået, fordi det deri kræves, at den direkte toldkontrol skal prioriteres frem for alle andre metoder. Dette betyder naturligvis ikke, at enhver lastbils last læsses af ved grænsen eller ved bestemmelsestoldstedet. Det er meningsløst. Det ved enhver her, det ved jeg også. Men det, som Kommissionen gør i øjeblikket, som er Kommissionens og medlemsstaternes strategi, nemlig at forhøje kautionerne, kræve enkeltgarantier, at forlænge de tidsrum, hvor der kan gennemføres kontrol, med efterfølgende revisioner, i stedet for at forhindre bedrageri at føre statistik over det og så bagefter kræve pengene af de økonomiske aktører, som så tit har været omtalt, det er den forkerte strategi.
Det drejer sig ikke om at finde en eller anden syndebuk og gøre ham ansvarlig så længe som muligt. Det drejer sig om også at have afskrækkende og præventive strategier, og det går kun med kontrol. Det, der i de seneste uger er sket her, nemlig afskaffelsen af sikkerheden for visse produkter og indførelsen af enkeltgarantier for følsomme produkter, driver allerede nu erhvervsvirksomheder ud i ruin, og det er der ingen her, der kan ønske.

Rosado Fernandes
Fru formand, da man planlagde et program som Told 2000, må man have gjort sig klart, at alle, der deltog i gennemførelsen af det indre marked havde indset, at fjernelsen af toldskrankerne ville betyde mere bedrageri, illoyal konkurrence og mere økonomisk kriminalitet. Ingen kunne være uvidende herom. Og at pålægge toldembedsmændene at bære det romantiske symbol med de 12 stjerner vil helt sikkert ikke løse problemet.
I artikel 7 og 8 fastsættes det, hvilke foranstaltninger der bør træffes. Men vil de reelt blive truffet? Vil der reelt være interesse i medlemsstaterne for at indføre sådanne foranstaltninger? Vil mange højtplacerede embedsmænd i de forskellige stater mon ikke være interesseret i en vis frihed til at svindle af hensyn til konkurrencefordelene og salget af deres produkter? I hvor høj grad føler medlemsstaterne sig ansvarlige for, at de vedtagne foranstaltninger reelt gennemføres? Det egentlige problem består i at gøre medlemsstaterne ansvarlige, og ligesom der er europæiske borgere, der figurerer på sorte lister, vil det være nødvendigt at kunne vise, hvilke regeringer og administrationer der ikke opfylder de bestemmelser, der er fastsat i Rådet og Kommissionen. Uden et sådant tiltag vil programmet være virkningsløst, og Told 2000 vil blot være endnu et dokument fra Kommissionens og Rådets hånd.
Jeg ser derfor gerne, at den politiske vilje får bindende karakter, og at staterne stilles til regnskab, for, hr. formand, mine damer og herrer, uden disse staters medskyldighed ville der næppe kunne foregå svindel i et sådant omfang, som der rent faktisk gør.

Wibe
Fru formand, jeg har blot nogle korte bemærkninger til en betænkning, hvis konklusioner jeg i alt væsentligt er enig i. Eftersom det drejer sig om ændringsforslag 5, som jeg stiller mig positivt til, anser jeg det for vigtigt at understrege, at i de tilfælde, hvor man på fællesskabsplan bliver enige om kriterier for omfanget af toldkontrollen, skal disse kriterier udtrykke et minimumniveau. Det betyder, at de enkelte medlemsstater forpligter sig til at opretholde en vis minimumstandard for kontrollen, men at de samtidig har fuld frihed til at indføre et strengere kontrolsystem, hvis de ønsker det. Under behandlingen i Økonomiudvalget bekræftede hr. von Wogau også, at kriterierne skulle have karakter af minimumbestemmelser.
Jeg vil gerne understrege, at man i mit hjemland er meget urolige for, at det indre marked skal forringe vore muligheder for at gennemføre en effektiv toldkontrol over for narkotikasmugling. En overvældende del af befolkningen ønsker, at vi kan indføre en strengere kontrol, hvis vi ønsker det. Derfor stiller jeg mig også kritisk over for formuleringerne i ændringsforslag 3. Jeg tror, at vi uden nødvendigvis at hindre varernes og tjenesternes fri bevægelighed kan opretholde en vis grad af kontrol ved de indre grænser, blot for at stoppe visse former for grænseoverskridende kriminalitet, for eksempel narkokriminalitet.
Endelig, fru formand, tvivler jeg også på værdien af, at toldembedsmændene på deres uniformer skal bære EU's logo med de tolv stjerner. Myndighedstegnet på for eksempel politi- og tolduniformer skal jo henvise til den underliggende juridiske magt, dvs. for svenske toldere er det den svenske stat og det svenske retssystem. De tolv stjerner ser jeg derfor som et symbol uden værdi. Men jeg vil indrømme, at dette spørgsmål er ganske uden betydning, og det påvirker ikke min positive grundholdning til hr. von Wogaus betænkning.

Monti
Fru formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil starte med at lykønske ordføreren, hr. von Wogau med den store indsats, han har ydet. Som det fremgår af betænkningen, er en fælles beskyttelse af de ydre grænser en væsentlig forudsætning for etableringen af et veritabelt Heimatmarkt .
Denne fælles beskyttelse bør udgøre en sikkerhed for de økonomiske aktører i Den Europæiske Union, bør beskytte Fællesskabets finansielle interesser og sikre alle - både den erhvervsdrivende og den almindelige borger - den samme behandling fra toldmyndighedernes side. For at gennemføre disse vigtige mål forelagde Kommissionen den 6. april 1995 denne tekst, som var genstand for en førstebehandling i Europa-Parlamentet den 25. oktober 1995. Af de 34 ændringsforslag, som Europa-Parlamentet stillede ved den lejlighed, overtog Kommissionen i det store og hele de 23 i sit ændringsforslag af 21. november, og af disse overtog Rådet de 14 i sin fælles holdning af 22. december 1995.
Som jeg understregede i Europa-Parlamentet under førstebehandlingen, er programmet »Told 2000« et led i Kommissionens politik siden 1993, som sigter mod at skabe en ramme, der fremmer samarbejdet mellem medlemsstaternes administrationer og Kommissionens tjenester for derigennem at forbedre styringen af det indre marked. Under hensyntagen til traktatens bestemmelser, som man naturligvis bør tage hensyn til, er målet ikke at overflytte ansvaret for gennemførelsen af fællesskabsforskrifterne og indkrævningen af de egne indtægter fra medlemsstaterne til Fællesskabet; målet er snarere at udvikle en form for konstruktivt samarbejde, der sikrer en bedre samordning af disse aktiviteter. Programmet »Told 2000« tager heller ikke sigte på at gribe ind i de offentlige myndigheders eller de nationale administrationers forvaltning eller intervenere direkte i toldsamarbejdet i snæver forstand, et område, hvor Kommissionen ifølge bestemmelserne i traktatens afsnit VI ikke har nogen initiativret.
På samme måde udgør den foreliggende tekst ikke i sig selv et hovedinstrument, Kommissionen har skabt for at løse alvorlige og specifikke problemer, som den identificerer i forbindelse med svindel, især hvad angår toldforsendelsesprocedurerne. Disse problemer vil blive gjort til genstand for en specialbehandling gennem særlige forslag i en anden sammenhæng.
Ikke desto mindre vil programmet »Told 2000« udgøre en ramme, der er specielt egnet til at udvikle en veritabel forebyggelsesstrategi til bekæmpelse af toldsvindel. Det er på baggrund af disse målsætninger, fru formand, at Kommissionen har vurderet de ændringsforslag, som Europa-Parlamentet har stillet i forbindelse med indstillingen ved andenbehandling.
Europa-Parlamentet foreslår at integrere 23 ændringsforslag i Rådets fælles holdning, som var genstand for en udtalelse fra Kommissionen den 11. januar. Mange af disse ændringsforslag er resultatet af drøftelser med repræsentanter fra Rådet og Kommissionen inden for rammerne af uformelle trepartsforhandlinger; andre ændringsforslag overtager ændringsforslag fra førstebehandlingen, som ikke blev godkendt af Rådet, og som i visse tilfælde heller ikke blev overtaget af Kommissionen. Endelig er visse ændringsforslag efter Kommissionens opfattelse ikke nødvendige, for de er allerede indeholdt i teksten til Rådets fælles holdning.
Følgelig kan Kommissionen i den nuværende udformning godkende ændringsforslag 1, 3, 5, 7, 9 (stk. 2), 15 21 og 23; Kommissionen kan endvidere - med forbehold af visse redaktionelle ændringer - godkende ændringsforslag 2, 4, 8, 10, 11 (stk. 1), 19 og 20. Kommissionen kan derimod ikke godkende de ændringsforslag, der efter dens opfattelse er i modstrid med nærhedsprincippet, og som på den ene eller den anden måde tager sigte på at overflytte ansvaret fra medlemsstaterne inden for området, som henhører under medlemsstaternes kompetence, til Kommissionen eller Fællesskabet; dette gælder ændringsforslag 6, 9 (stk. 1), 11 (stk. 2), 14, 17, 18, 22 og 25. Selv om de sidstnævnte ændringsforslag ikke i sig selv kan godkendes, finder Kommissionen, at de idéer, der ligger til grund for nogle af disse ændringsforslag, harmonerer med Kommissionens egne synspunkter. Ud fra denne betragtning forpligter Kommissionen sig til at lade disse idéer indgå i det arbejde, der vil blive udført i forbindelse med gennemførelsen af det foreliggende program.
Endelig forekommer tre ændringsforslag overflødige, da de svarer til ændringsforslag under førstebehandlingen, som Rådet - i det mindste i alt væsentligt - allerede har indarbejdet i den fælles holdning; det drejer sig om ændringsforslag 12, 13, 16 og 24.
Til allersidst vil jeg give udtryk for Kommissionens tilfredshed med den store interesse, som programmet »Told 2000« har vakt i Europa-Parlamentet, og med den aktive indsats, som Europa-Parlamentet løbende har ydet i denne sag.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær Monti!
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Industripolitikken inden for lægemiddelsektoren
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0104/96) af SoltwedelSchäfer for Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik om meddelelse fra Kommissionen til Rådet (KOM(93)0718 - C3-0121/94) og EuropaParlamentet om retningslinjer for industripolitikken inden for lægemiddelsektoren i Det Europæiske Fællesskab.

Soltwedel-Schäfer
Fru formand, jeg vil gerne i begyndelsen af mit indlæg vedrørende lægemiddelbetænkningen gøre det klart, at samarbejdet, navnlig i den seneste tid, da det drejede sig om afstemningen og kompromisrunderne i forbindelse med denne betænkning, var meget behageligt, og jeg vil gerne takke kollegerne for samarbejdet og kollegialiteten.
Mine damer og herrer, denne lægemiddelbetænkning indeholder ganske givet stof til store meningsforskelle med hensyn til den industripolitik, der skal følges inden for lægemiddelsektoren. Jeg har sikkert ikke fat i den gale ende med hensyn til denne vurdering af min betænkning, som støttes af en stor del af Parlamentet, og som Kommissionen, hvilket jeg har hørt fra hr. Bangemanns pressesekretær, ikke ser ud til at være særlig lykkelig over, da vi - citeret ordret - «giver Kommissionen overordentlig meget arbejde med denne betænkning«, dvs. meningsforskellene er åbenlyse.
Jeg vil gerne tage det op. Navnlig det kvalitative aspekt af innovationen i lægemiddelsektoren, patienternes interesse i objektive oplysninger om lægemidler samt etiske spørgsmål i forbindelse med lægemiddelgodkendelser og -produktioner behandler Kommissionens meddelelse, hr. Bangemann, desværre i helt utilstrækkelig grad. Vi, og jeg som ordfører for denne betænkning, ønsker og kræver, at der oprettes et etisk råd under Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering i London, og at der udnævnes patientrepræsentanter i styrelsesrådet og de videnskabelige udvalg i denne institution. Hr. Bangemann, vi sad sammen i London under EMEA-runden, og jeg går ud fra, at De som moderne forbrugertalsmand ligeledes støtter disse kriterier og krav.
Jeg vil gerne endnu en gang i særlig grad fremhæve de formuleringer, som denne betænkning indeholder, og som er blevet afsvækket som led i kompromiserne, for at der kunne opnås et flertal. Naturligvis er dette ikke heldigt for en ordfører, men det, der i sidste instans foreligger, er altid en kompromisformulering. Hvad angår området patentbeskyttelsesfrist for generika, understreges her ikke kun generikaens uomgængelige rolle i socialpolitisk henseende, men der tages også højde for den omstændighed, at flere og flere forskningsudøvende lægemiddelvirksomheder direkte eller gennem deltagelse selv i vidt omfang tager fat på generikaområdet.
Andre punkter i betænkningen, som flertallet af mine kolleger i udvalget har støttet, hvilket jeg er meget glad for, er kravene om en begrænsning af dyreforsøg, lettelse af adgangen til hele det europæiske marked for plantelægemidler og homøpatiske lægemidler samt en nøje overvågning af fusionsprocesser inden for lægemiddelsektoren, som har stor betydning for netop beskæftigelsen. I denne forbindelse er der kravet om en ansvarlig eksportpolitik inden for netop lægemiddelsektoren, som sikres gennem en »code of conduct«.
Jeg er meget tilfreds med, at Rådet på sin seneste samling i slutningen af marts i år vedtog en resolution om gennemførelse af retningslinjer for en industripolitik inden for lægemiddelsektoren, hvori der åbenbart allerede er optaget visse incitamenter, og hvori Kommissionen anmodes om - jeg ville være Dem taknemlig, hr. Bangemann, hvis De kom ind på dette i Deres redegørelse - at forelægge forslag til mere gennemsigtighed inden for lægemiddelsektoren og en bedre hensyntagen til interesserne blandt producenter af generiske lægemidler og plantelægemidler. Jeg er meget glad for det, fordi disse indhold, som også tillægges særlig betydning i denne betænkning, er moderne indhold, som lytter til patienternes og forbrugernes behov og ikke kun er rent industriorienterede, men derimod tager hensyn til begge sider.
Jeg vil gerne afslutningsvis endnu en gang sige, at jeg anser holdningen i den konservative og i den liberale gruppe, som gennem sine ændringsforslag til dels igen forsøger at få holdninger ind i denne betænkning, som ville være i strid med denne modernitet, for at være tilbageskuende og ukritisk over for en aktiv lobby på lægemiddelområdet. Lad mig sige det helt klart. En moderne industripolitik må hverken været orienteret efter ressort- eller klientelpolitik. Den skal åbne sig over for samfundet, den skal være lydhør over for dette samfunds berettigede behov og - hr. Bangemann - den skal frem for alt have mod til at skabe noget nyt!
Jeg mener, at betænkningen bør vedtages således, som den nu foreligger. Jeg går ud fra, at Parlamentet har mod til at skabe noget nyt, og at Parlamentet og mine kolleger her påviser forskellen mellem et jo særdeles stærkt industriorienteret kommissionsforslag og et meget gennemtænkt forslag, som hele udvalget støtter. Jeg ønsker en bred støtte hertil, og jeg ville være meget taknemlig, hvis vi dermed på patientbeskyttelsesområdet kunne vinde borgernes og Europas tillid.

Alan Donnelly
Fru formand, jeg vil gerne begynde der, hvor ordføreren slap. Som kommissær Bangemann ved, er der ingen, der har kæmpet hårdere for det industripolitiske princip i Parlamentet i de seneste tre år end jeg og nogle af de andre medlemmer, der vil deltage i denne forhandling. Vi må imidlertid erkende, at ideen om at have en industripolitik til lægemiddelindustrien er meget forskellig fra de andre industrier, vi har beskæftiget os med tidligere.
Vi må erkende, at lægemiddelindustrien er snævert forbundet med sundhedsspørgsmål og vore medlemsstaters nationale socialsikringssystemer. Når vi fastlægger en industripolitik - hvilket vi bør gøre inden for lægemiddelsektoren - er vi nødt til at erkende, at det er en meget bredere sektor end de andre sektorer, vi har behandlet tidligere. På et tidspunkt, hvor regeringerne forsøger at nedskære deres budgetunderskud, er vi nødt til at se nærmere på omkostningerne i forbindelse med købet af lægemidler med henblik på vore nationers sundhed. For at sikre, at vi har sunde borgere, er vi nødt til at sikre, at lægemidlerne er så billige som muligt.
Den Socialistiske Gruppe støtter en industripolitik. Vi mener ikke, vi bør plukke noget ud. Vi ønsker en omfattende industripolitisk strategi i Den Europæiske Union, og vi mener ikke, at vi kun bør se på industrier, der er i tilbagegang. Vi glæder os derfor over Kommissionens forslag om at se nærmere på lægemiddelindustrien. Vi ønsker faktisk, at Kommissionen i en meget nær fremtid forelægger en ny meddelelse om lægemiddelindustrien, der er baseret på de høringer, den har afholdt i forbindelse med forslaget fra 1994, og som tager højde for den hastige udvikling, der finder sted i denne sektor.
Der er en global konkurrence i denne sektor. Vi erkender, at med globale markeder er vi nødt til at se nærmere på denne nøgleindustri og sikre, at den er konkurrencedygtig i Den Europæiske Union. Det er derfor, at den betænkning, vi har udarbejdet, tager en række centrale spørgsmål op. Vi ønsker at tilskynde til innovation. Vi ønsker en tilstrækkelig beskyttelse af nye lægemidler. Vi ønsker, at lægemidlerne er tilgængelige for borgerne i hele Den Europæiske Union. Men derudover - og vi ser ingen selvmodsigelse her - ønsker vi, at der udvikles en EU-baseret generisk lægemiddelindustri som et positivt bidrag til konkurrencen. Der er ikke tale om nogen selvmodsigelse, hvis vi erkender, hvilken betydning lægemiddelindustrien har for vore borgeres sundhed og for vore nationale socialsikringssystemer.
Vi ønsker også en nøje kontrol med fusioner, særlige aktioner i forbindelse med nye aktiviteter, der fremkommer, såsom bioteknologi, som vi for øjeblikket forsøger at samarbejde med kommissær Bangemann om for at sikre hensigtsmæssige forslag til Den Europæiske Union, og vi mener selvfølgelig, at en ansvarlig selvmedicinering bør fremmes. Vi ønsker således en velafbalanceret industripolitik, men vi vil gerne sikre, at denne balance erkender det ansvar, som lægemiddelindustrien har i Europa. Den har et ansvar i industriel henseende, men også et ansvar over for hver eneste borger, som måtte få brug for at anvende disse produkter i fremtiden.

Langen
Fru formand, mine damer og herrer, Kommissionens meddelelse har eksisteret i mere end to år, og vi har i disse to år behandlet den meget intenst i Parlamentet. Når fru Soltwedel-Schäfer i dag taler om formuleringer, som er blevet afsvækket, for at der kunne opnås et kompromis, passer det ganske givet med hensyn til det ene eller andet punkt, fordi de forslag, hun i begyndelsen forelagde, var fuldstændig ubrugelige. På den anden side er vi ikke indforstået med en lang række detaljer i denne betænkning, og jeg mener, at det er for let at sige, som fru Soltwedel-Schäfer gør, at ethvert sagligt argument fra industriens side automatisk er tilbageskuende. Det er den forkerte vej.
Vi har nu efter en intens debat i alt fire punkter, hvor vi sammen med de liberale har formuleret forslag: For det første området og problemstillingen »Hvordan kan man sikre, at sektoren har et fremtidsperspektiv - gennem mere konkurrence eller gennem mere regulering?«, for det andet spørgsmålet om genteknologiens og bioteknologiens rolle i forbindelse med udviklingen af lovende lægemidler, navnlig med hensyn til hidtil uhelbredelige sygdomme, og for det tredje spørgsmålet om forskning og udvikling af innovative produkter og nært forbundet hermed for det fjerde spørgsmålet om generika og selvmedicinering.
Vi mener, at Kommissionens meddelelse giver et relativt rammende billede, men at der med hensyn til forslagene stadig vil skulle gøres visse ting. For så vidt er vi på dette punkt enige i Den Socialistiske Gruppes analyse. Men jeg tror ikke, at man gennem priskontrol og andre konkurrencebegrænsende foranstaltninger kan sikre fremtidsperspektivet, men tværtimod gennem andre foranstaltninger, som tillader en stærkere konkurrence og dermed giver virksomhederne mulighed for selv i det lange løb at sikre deres innovationsevne på dette grundlag og tilbyde menneskene bedre og mere lovende lægemidler.
Der er en vis kontrovers om genteknologiens og bioteknologiens fremtidige rolle, og med hensyn til nødvendigheden af at vurdere menneskenes bekymringer og frygt på passende måde har politikken efter min opfattelse til opgave ikke ganske enkelt af afvise dette vigtige område. Vi skal foretage en omhyggelig analyse, og vi må heller ikke med hensyn til den europæiske industris konkurrenceevne blot sige: «For os er det hele alt for farligt«, i modsat vil industrien om kort tid være udvandret til USA.
I udvalget var det mest kritiske område problemstillingen i forbindelse med generika. Her kan industrien fremvise en betydelig lobbyaktivitet. Vi mener, at man bør holde fast ved det tidligere fundne kompromis, nemlig at man alt i alt ganske vist bør fremme ordineringen af generika, men at man ikke må bringe industriens, den innovative industris forskningsintensitet i fare, og derfor bør de aftalte beskyttelsesfrister bibeholdes. Det er dog muligt, at man kan standardisere fristernes forskellige længder. For øjeblikket gælder der i Europa tidsrum mellem 6 og 36 måneder for generika - i gennemsnit 18 måneder efter patentbeskyttelsens udløb. På dette område kan man gøre noget, og jeg anser dette for at være den rigtige vej til at opnå mere gennemsigtighed og konkurrence på dette marked.

Kestelijn-Sierens
Fru formand, kolleger, hr. kommissær, Den Liberale Gruppe mener, at en fornuftig politik inden for lægemiddelsektoren bør tage sit udgangspunkt i en sund ligevægt mellem på den ene side den offentlige sundheds tarv og på den anden side betydningen af en konkurrencedygtig lægemiddelindustri som trumf for den europæiske økonomi. Desværre har jeg i de forløbne uger måttet konstatere, at visse medlemmer af dette Parlament kun har regeringernes besparelsesforanstaltninger inden for sundhedsforsorgen som bevæggrund for politikken inden for lægemiddelsektoren i Unionen, og at de betragter generiske lægemidler i Unionen som den bedste løsning. På den måde overser de dog adskillige faktorer.
For det første vigtigheden af terapeutiske fremskridt. En vandtæt patentbeskyttelse er en absolut nødvendig forudsætning for lægemiddelindustriens forskningsindsats og terapeutisk fremgang. En periode på ti til tolv års eneret er bydende nødvendigt, når man ved, at der ud af titusinde virksomme stoffer kun er et til to, der fører til, at et lægemiddel sættes i produktion.
For det andet må vi ikke glemme, at markedet for generika er rent kommercielt. Det begrænser sig udelukkende til kommercielle succeser.
For det tredje halter sammenligningen med situationen i De Forenede Stater. De Forenede Stater kender ikke til prisreguleringer, hvilket vil sige, at deres lægemiddelindustri hurtigere kan få forskningsomkostningerne tjent ind igen. Det samme gælder Det Forenede Kongerige, Nederlandene, Danmark og Tyskland, der takket være deres frie prisfastsættelse allerede har et blomstrende marked for generiske lægemidler, medens et sådant marked stort set ikke findes i hverken Belgien eller Frankrig. Vi bør, ærede kolleger, snarere få problemet løst ved fri prisfastsættelse end ved en udhulning af patentbeskyttelsen.
Desuden er det amerikanske marked ikke fragmenteret, i modsætning til Unionen, hvor beskyttelsesfristen beregnes på grundlag af den første tilladelse, der gives i ét af medlemslandene.
Endelig er det frem for alt i den innovative lægemiddelindustri, at der skabes job. Den har en meget større multiplikatoreffekt på andre sektorer og beskæftiger i Europa 530.000 mennesker, hvoraf 80.000 højt kvalificerede medarbejdere.
Ud over svækkelsen af patentbeskyttelsen er jeg meget foruroliget over ordførerens standpunkter med hensyn til bioteknologi og genterapi. Jeg spekulerer på, hvad der er mest eller mindst etisk, at fremme videnskabsfolks genetiske forskning i sygdomme, der endnu ikke bliver behandlet, eller at vi, politikerne, mener at kunne vurdere, hvordan denne genetiske forskning skal udvikle sig eller bremses. Jeg håber, at De, ærede kolleger, ved afstemningen vil give hensynet til terapeutiske fremskridt og en konkurrencedygtig lægemiddelindustri i Europa førsteprioritet.

Ribeiro
Fru formand, i forbindelse med behandlingen af den foreliggende betænkning er det vigtigt at understrege lægemiddelsektorens helt særlige karakter, idet den er snævert forbundet med den offentlige sundhed, og en industripolitik på dette område skal følgelig, som det anføres i punkt E, først og fremmest sikre forsyningen af befolkningen med sikre, effektive lægemidler.
Denne absolutte prioritet skal ses i sammenhæng med de eksisterende forskelle i medlemsstaternes sundheds- og sociale sikringsordninger og nationale særegenheder. Endvidere er det en sektor, der i ekstrem og modsigelsesfyldt form illustrerer den stigende tendens til grænseoverskridende fusion med den heraf følgende nedlæggelse af nationale industrier til følge. Teknisk og laboratoriemæssigt veludstyrede fabriksanlæg er således som resultat af hovedsagelig økonomiske transaktioner blevet bortrationaliseret eller omdannet til mellemlagre eller steder for udskiftning af etiketter.
Portugal er en eksemplarisk illustration af denne hastige og skæve udvikling, som har medført, at fremstillingen og salget af lægemidler er blevet helt afhængig af udlandet. Man må spørge, hvorledes det, som det antydes i punkt I, skulle være muligt at undgå, at der sker det samme for den europæiske lægemiddelindustri, som der er sket for nogle nationale sektorer, idet Europa, som det påpeges i udtalelsen fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, er det største verdensmarked for lægemidler.
Sådanne betragtninger bliver særligt relevante i forbindelse med en krise, som den, der aktuelt er fremkaldt af kogalskaben, og som får nyhedsmedierne og offentligheden generelt til at fokusere på spørgsmålet om kontrollen med lægemidler, en kontrol, som den transnationale kapitals akkumuleringsinteresser gradvis har ophævet og gjort det vanskeligt at få genindført.
Lægemiddelindustrien kræver selvsagt store investeringer, ikke mindst på grund af den yderst omkostningskrævende forskning, og det er vigtigt at undgå, at forskningen og udviklingen heraf udelukkende tjener private interesser og ikke en menneskeværdig sundhedspolitik.
Disse spørgsmåls følsomhed og størrelsen af de involverede interesser afspejles i betænkningen, som burde have fokuseret mindre på markeds- og prisaspekterne. Men sådan er det nu engang.
Vi skal ikke undlade at understrege, at forslaget til beslutning blev vedtaget med 26 stemmer mod 24, og at nogle af ændringsforslagene klart prioriterer det merkantile aspekt på bekostning af den absolutte prioritet, der burde være lægemiddelindustriens, og som er selve dens eksistensberettigelse - nemlig at bidrage til at forbedre den offentlige sundhed.

Wolf
Fru formand, mine damer og herrer, det drejer sig her egentlig om på europæisk plan at udvikle en industripolitik til en særlig sektor. Inden for lægemiddelsektoren må vi forene en række interesser. Det drejer sig for det første om kategorien menneskehedens fælles arv med hensyn til biologisk diversitet og også om de hidtil opnåede videnskabelige resultater, som naturligvis udgør en væsentlig forudsætning for udviklingen af lægemidler. For det andet drejer det sig om de fælles interesser i vore samfund, hvor det overordnede prisniveau i denne sektor er bestemmende for socialsikrings- og sundhedssystemerne. For det tredje drejer det sig om hele samfundets interesse i en bæredygtig fremtidsorienteret innovation, hvortil der altid behøves såvel en entrepreneur som den udfordring, som vedkommende står over for. Det er ikke tilstrækkeligt, at der er store overskud; hvis det forholdt sig således, skulle vi i de seneste år have oplevet en bølge af industriel innovation i Europa, hvilket imidlertid ikke har været tilfældet. Interessen i, at den kapital, der blev investeret i denne sektor, er rentabel, er naturligvis legitim. Det er fuldstændig korrekt.
Soltwedel-Schäfer-betænkningen, som udvalget har vedtaget den, har praktisk anvendelige kompromiser som grundlag. Jeg vil gerne advare imod, at man igen opløser disse kompromiser til fordel for en strategi, der siger: Hvis vi igen lader industrien gøre, som den ønsker, skal det nok blive en god industripolitik. Det drejer sig ikke om på dette følsomme område at indføre en industripolitik efter den tyske model med erhvervslivets selvforvaltning, som Deutsche Bundesbank engang har kaldt det, derimod drejer det sig om på demokratisk vis at forlige interesserne, hvilket så rent faktisk også stiller lægemiddelindustrien over for udfordringer og på denne måde, tror jeg, vil fremme den nødvendige innovation.

de Rose
Fru formand, kære kolleger, selv om overskriften er forvirrende, fortjener denne betænkning ros. Minder industripolitikken for lægemiddelsektoren i dette tilfælde ikke om forne tiders planlægning i jerntæppelandene? Argumentationen uden polemik er af samme kaliber. Det er visselig umuligt at ensrette politikkerne til forvaltning af lægemiddelsektoren, men der er nogen væsentlige særegenheder, som denne betænkning går udenom.
Lad os, hvis De ikke har noget imod det, tale om det, man under en fællesbetegnelse kalder »orphan drugs«, dvs. lægemidler, der trækkes ud af handelen på grund af manglende rentabilitet, idet de kvantiteter, der forbruges, er for små. Det er absolut nødvendigt med en særlig indfaldsvinkel til denne problematik, eftersom der hele tiden dukker nye former for sygdomme op af ikkeepidemisk art. Et lægemiddel eksisterer, fordi det helbreder, uanset om det er rentabelt eller ej.
Japan og USA har indført særlige regler for disse orphan drugs og har givet dem en særstatus. I Europa er der et juridisk vakuum i den henseende. I USA nyder orphan drugs via deres juridiske status godt af en favorabel behandling i relation til kliniske forsøg (clinical trials), skattekreditter m.v. De bliver ikke trukket ud af handelen; man ophører ikke med at producere dem; de markedsføres ikke, men overlades til lægernes disposition.
Gennem problematikken omkring orphan drugs fremtoner problematikken omkring selve begrebet folkesundhed. Vort Europa bør bestræbe sig på at lægge særlig vægt på en beskyttelse af livet på alle niveauer uden at udelukke de såkaldte risikogrupper eller folk med sjældne sygdomme. En sund opfattelse af folkesundheden skulle gøre det muligt for alle at pleje deres sundhed i overensstemmelse med deres reelle behov.
Denne meddelelse fra Kommissionen synes at ville undersøge, hvordan man kan indskrænke sundhedstilbuddet. Og det er ikke acceptabelt. Denne betænkning har i sin konklusion et vist anstrøg af drengespejderentusiasme, for den foreslår en industripolitik til denne sektor, der igen slår sig på at etablere et Europa i flere hastigheder helt ud til sundhedsplejens område, dvs. ud til den enkelte borger. Hvis man tilsætter en manglende forståelse af markedsøkonomien, kan drikken kun blive bitter. Et lille ekstra spørgsmål: hvad mener man om fusionen mellem Ciba-Geigy og Hoffmann-Laroche, er den en følge af denne betænkning?

Read
Fru formand, jeg vil gerne takke ordføreren for hendes vigtige arbejde i forbindelse med denne væsentlige industrisektor i Den Europæiske Union.
Det problem, som Udvalget om Økonomi, Valutaspørgsmål og Industripolitik har haft med denne betænkning, og som ordføreren og hr. Donnelly hentydede til, er, at vi ikke har nogen kontekst, vi kan placere dette arbejde i. Vi har ingen virkelig folkesundhedsstrategi i Den Europæiske Union, og dette er en vigtig forsømmelse, som vi måske kan rette op på gennem andet arbejde.
Ordføreren har med rette gjort opmærksom på nogle af problemerne i sektoren og navnlig på den måde, hvorpå virksomheder i Amerikas Forenede Stater på mange måder opnår fortjenester. Hun har gjort opmærksom på de beskæftigelsesmæssige følger af fusioner og andre ændringer, og hun har med rette gjort opmærksom på problemerne med hensyn til eksporten til fattigere lande af lægemidler, som ikke må sælges i Den Europæiske Union.
Det område, jeg navnlig gerne vil koncentrere mig om, er ansvarlig selvmedicinering. Det er et vanskeligt område, fordi Parlamentet på den ene side gerne vil støtte patienternes ret til enten at vælge eller at blive inddraget i valget af, hvilken lægemiddelbehandling der er den mest hensigtsmæssige for dem. Der er også et vigtigt omkostningselement her, og undertiden kan disse to parallelle målsætninger være i modstrid med hinanden. I hele Den Europæiske Union - ja, i hele verden - er beslutningstagerne meget optaget af omkostningerne ved sundhedsvæsenet, og man fristes til at gøre lægemidler, som mere behørigt kun burde ordineres af en læge eller en farmaceut, ikkereceptpligtige.
Dette fører mig til farmaceutens vigtige rolle i forbindelse med salg og ordinering af ikke-receptpligtige lægemidler. Vi behøver en effektiv mærkning, en effektiv og omfattende afprøvning og lægemiddelinformation, hvis patienterne skal kunne foretage et reelt, oplyst valg i forbindelse med ikke-receptpligtige lægemidler. Det er vanskeligt at finde en balance mellem behovet for en tilstrækkelig regulering og sikringen af patienternes rettigheder.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på den del af betænkningen, hvori det hedder, og jeg citerer: «Vækst [i lægemiddelindustrien] kan ikke være et politisk mål i sig selv, eftersom der ikke er nogen direkte forbindelse mellem mængden af de lægemidler, der indtages, og befolkningens sundhed.« Denne ville måske være endnu mere spinkel, hvis vi så på det i en international sammenhæng. Men at se på lægemiddelindustrien og dens effektivitet uden at sætte den i relation til sammenhængen mellem fattigdom og sundhed, mellem boligforhold og sundhed, mellem beskæftigelse og sundhed, mellem uddannelse og sundhed, er absolut en alvor forsømmelse.
Jeg glæder mig over betænkningen. Jeg glæder mig over fornyelsen. Jeg er ikke enig i, at vi behøver en lægemiddelindustri med en priskontrol, som den findes for øjeblikket, men dette er et vigtigt bidrag til udviklingen af en politik for en nøglesektor.

Heinisch
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, som praktiserende apoteker og med forskningserfaring inden for lægemiddelindustrien vil jeg gerne tage stilling til to spørgsmål. Jeg har tilkendegivet og krævet i et forslag vedrørende selvmedicinering, at lægemidler, som ikke længere kræver recept, fortsat kun må kunne sælges på apoteket og kun må udleveres, efter at en apoteker har rådgivet patienten.
Til de lægelige professioners selvforståelse hører først og fremmest at rådgive patienten og på ansvarlig måde støtte ham i selvmedicineringen. I forbindelse med overgangen fra receptpligtig ordinering fra lægens side til den ikkereceptpligtige udlevering skal der tilvejebringes kontinuerlige overgange. Dette vil jeg navnlig gerne sige på baggrund af de fenacetinafhængige patienter, som indtager hovedpinetabletter ofte just for fun . Den nuværende, ofte ukontrollerede indtagelse af acetylsalicylsyre, som anses for at være et universallægemiddel, giver yderligere signaler, man bør være opmærksom på.
Endvidere vil jeg gerne udtale mig om spørgsmålet om støtten til generika. Det er vigtigt for mig endnu en gang at understrege, at generika tillægges væsentlig betydning, men at der skal gælde lige konkurrencevilkår for innovative lægemidler og generika. En tidligere godkendelse af generika kan man kun støtte, hvis man ikke gør sig klart, hvilke kolossale forskningsomkostninger nye lægemidler kræver. Det må gøres klart, at man ikke kan retfærdiggøre sammenligningen med USA. Det er allerede blevet sagt, at der i USA er sikret en landsdækkende patentbeskyttelsesfrist på 16 år, og at denne først kan træde i kraft i Europa efter godkendelse i de enkelte forskellige lande.
Jeg vil også gerne udtale mig kritisk med hensyn til fremme af generikaordinering, og jeg ønsker ikke at fastsætte dette, men derimod overlade det til markedet. I forbindelse med den genteknologiske produktion af lægemidler ser jeg snarere de muligheder, som denne giver, og vi bør først diskutere risiciene, når vi kan vurdere fremskridtene i forbindelse med behandlingen af sygdomme, som udgør større plager for menneskeheden.

Watson
Fru formand, der er få betænkninger, der har været genstand for en så intens lobbyisme fra den berørte industris side, og jeg mener, at dette altid er lærerigt. Jeg har været en del af et mindretal - men et betydeligt mindretal - i den liberale gruppe, som har glædet sig over denne betænkning, selv om jeg mener, at kritikken af Kommissionen i punkt 3 og 4 måske er uberettiget skarp.
Det er beklageligt, at der ikke findes et frit marked for lægemidler. Det er uhensigtsmæssigt for virksomheder, som producerer forskningsbaserede innovative lægemidler; det er uhensigtsmæssigt for forbrugeren, som har et mindre udvalg, og det er uhensigtsmæssige for samfundet, som i sidste ende betaler en højere pris i form af en svagere industri og færre arbejdspladser. Jeg har en formodning om, at omkostningerne ved at oprette et frit marked ville være meget lavere, end vi forestiller os, men når psykologien bag begrænsede markeder først har fået fodfæste, er det selvfølgelig vanskeligt at sætte sig ud over dette.
Men hvis vi behøver et frit marked, behøver vi også normale patentprocedurer. Hvorfor kan vi ikke, som de gør i De Forenede Stater, tillade virksomheder, som producerer generiske lægemidler, at påbegynde deres udviklingsarbejde forud for patenternes udløb? Vi ved, at dette arbejde gøres for europæiske virksomheder i f.eks. Tyrkiet og Island. Det koster os arbejdspladser her i Den Europæiske Union. Der findes ikke så lidt hykleri blandt de store lægemiddelvirksomheder, hvoraf de fleste har generiske datterselskaber. De ønsker at bære kappen på begge skuldre.
I De Forenede Stater betragtes sektoren for generiske lægemidler som en vigtig jobskabende sektor. Denne betænkning kræver, at sektoren åbnes. Den kræver også andre vigtige ændringer: etablering af et etisk råd under Det Europæiske Agentur for Lægemiddelvurdering, foranstaltninger til at begrænse antallet af forsøg på levende dyr, fremme af alternative behandlingsmetoder, navnlig meget vigtigt på det homøopatiske område, samt ansvarlig selvmedicinering, forbud mod eksport til udviklingslandene af lægemidler, vi ikke vil tillade her, samt harmonisering af registreringskravene for lægemidler. Alt dette ville føre til et mere sikkert og sundere samfund med en mere bæredygtig lægemiddelpraksis og en lægemiddelindustri, der er bedre gearet til at tage de fremtidige udfordringer op.

Kouchner
Fru formand, kære kolleger, en væsentlig del af vor europæiske identitet støtter sig på vort sociale sikringssystem og fremfor alt på vort sygesikringssystem. Til trods for de forskelle, der stadig måtte være mellem medlemsstaterne, er vort sygesikringssystem et af de mest udviklede systemer i verden og i en sådan grad, at det er et referencepunkt for den halvdel af planetens indbyggere, for hvem udsigten til sygdom stadig fremstår som et drama. Ud fra dette synspunkt har fru Soltwedel udarbejdet en meget klar og meget detaljeret betænkning, der fortjener vor ros.
Internationalt gennemlever lægemiddelsektoren en periode med mange omvæltninger, idet den er fanget i saksen mellem en globalisering af konkurrencen og omkostningsreducerende foranstaltninger i de offentlige sundhedssystemer. Samtidig med at Europa er et stort lægemiddelmarked, så har det også - og det er heldigt - en lang videnskabelig og industriel tradition: det er det, man kalder den gode produktion, og det er en forestilling, der bør bevares.
Lægemidler er en af de væsentligste faktorer til sundhedsbeskyttelse. Deres tilgængelighed, kvalitet, effektivitet og sikkerhed bør forbedres - og betænkningen er kategorisk på dette punkt, således at man kan garantere alle behandling, ja endog helbredelse men også forebyggelse. Lad os i den forbindelse ikke glemme information og den absolut uundværlige sundhedsmæssige sikkerhed, som man ikke insisterer nok på. Enhver tilnærmelse på dette område bør bandlyses. Vi bør gennemtvinge strenge regler og ikke lade markedet anvende sine egne. Hvad angår reagenserne, der for nylig var under debat her, bør vi naturligvis nævne den triste sag med Abbot- AIDS-testerne. Jeg gentager: det er absolut nødvendigt at forebygge enhver regression og indføre en tilstrækkelig sundhedssikkerhed ikke blot blandt medlemsstaterne men overalt.
Lad os tage ved lære af den situation, der opstod i forbindelse med BSE-sagen. Lad os ikke begrænse de offentlige myndigheders indgreb på området, lad os ikke kun afgrænse lægemiddelsektoren inden for industripolitikken. Det gælder sundheden og menneskenes liv. Endnu en gang har vi det, sundhedssikkerheden.
Vi bør også bestræbe os på at øge prisernes transparens, og jeg ved, at traktaterne desværre endnu ikke gør det muligt at anspore regeringerne og laboratorierne til at gøre en indsats på dette område. Jeg er visselig for en anvendelse af generiske lægemidler, men lad os ikke sløjfe patentbeskyttelsen, uden hvilken der hverken ville være forskning eller investeringer, som bliver tungere og tungere. Hvad angår de bløde lægemidler og homøopati, så frister de mig, men jeg er stadig skeptisk.
Som formand for Udvalget om Udvikling vil jeg gerne tilføje et par ord om nødvendigheden af, at de offentlige myndigheder støtter de såkaldte orphan drugs og hele den række af sygdomsbehandlinger, der er absolut uundværlige i tredjeverden - herunder vacciner - men som ikke er rentable nok for laboratorierne til, at de vil gå i gang med at fremstille dem eller i øvrigt forske i dem inden fremstillingen.
Endelig hylder jeg, som det sig hør og bør, oprettelsen af Lægemiddelagenturet. Jeg finder, at det er et fremragende første skridt henimod en regulering på fællesskabsplan. Jeg vil slutte med en bemærkning om nødvendigheden af bioetik, og jeg vil gerne tilføje, at den medicinering af livet, som vi oplever i Europa, forekommer mig uhyggelig. Der er lande, som stopper sig med beroligende piller, og dog kender jeg hverken til piller imod ulykker eller arbejdsløshed. Man må henlede befolkningernes opmærksomhed på den rigtige anvendelse af lægemidler, på information og måske på forskellen mellem det, man lærer på de lægevidenskabelige fakulteter og virkeligheden, som har ændret sig.

Valverde López
Fru formand, allerførst vil jeg gerne give udtryk for, at meddelelsen fra Europa-Kommissionen om industripolitikken inden for lægemiddelsektoren er relevant og afbalanceret, selv om den i fremtiden bør komme med mere ambitiøse forslag til en styrkelse af innovationen. Meddelelsen ønsker at gøre regeringerne og offentligheden opmærksom på nødvendigheden af et socialt klima, der gavner lægemiddelforskningen.
Visse fejlslagne videnskabelige, økonomiske og sociale politikker har ført til, at den europæiske lægemiddelindustri i løbet af de sidste 25 år har mistet næsten 25 % af konkurrenceevnen, hvad angår bidrag til nye lægemidler på verdensmarkedet.
Vi kan ikke støtte den betænkning, ordføreren har udarbejdet. Derfor har Det Europæiske Folkepartis Gruppe fremlagt en samling ændringsforslag, som det efter vores mening er vigtigt at få vedtaget.
Styrkelsen af innovationen er det bedste redskab til at opnå terapeutiske fremskridt - det kan man ikke komme uden om - og til i fremtiden at lette byrden på socialsikringssystemerne. Den bedste beskyttelse af patienternes interesser som forbrugere er at have lægemidler med garanti for kvalitet, sikkerhed og effektivitet. Man glemmer, at et lægemiddel er en aktiv substans plus en farmakologisk og klinisk forskningsproces plus information og derudover et civilretligt og strafferetligt ansvar. Dette medvirker de såkaldte »generiske« lægemidler ikke til, eftersom de ikke bidrager med noget til det terapeutiske eller sociale fremskridt. Det er kun en selvregulerende faktor og skal betragtes som sådan.
I mange af de indlæg, de ærede kolleger er kommet med om denne betænkning, glemmer man, at der eksisterer en meget omfattende juridisk statut i Den Europæiske Union, og at denne meddelelse kun omhandler fremtidsudsigterne for en politik inden for lægemiddelindustrien. Hvis vi havde koncentreret os om dette emne, var vi muligvis kommet frem til et bedre resultat og en næsten total støtte til Europa-Kommissionens forslag.

Peijs
Fru formand, også jeg er et ganske vist lille, men særdeles sprælsk mindretal inden for Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Medicinalforskning er lige så bekostelig som tidkrævende. Det varer cirka ti til tolv år før et nyt lægemiddel kan markedsføres. For 1993 anslås de gennemsnitlige omkostninger for forskning og udvikling til 275 millioner ECU. Fru formand, De kan forestille Dem, at beløb i den størrelsesorden udelukkende kan tilvejebringes af virksomheder, der har tilstrækkelig med cash flow i de ti år, det nye produkts udviklingsfase varer. Udgifterne er udover at være store også belagt med risiko. Alt dette gør, at det kun er de helt store virksomheder, der kan frigøre de nødvendige midler for forskning og udvikling.
Det fremgår af Kommissionens dugfriske rapport om situationen inden for den europæiske industri, at den europæiske lægemiddelindustri er mindre end de amerikanske konkurrenter. Jeg må altså konkludere, at det er meget mere problematisk for europæisk industri at finansiere forskning og udvikling. Så sent som for tyve år siden udvikledes 50 % af alle nye lægemidler i Europa mod p.t. kun 30 %. Om det er en årsag til eller en konsekvens af forskellen i markedsandelen, skal jeg lade være usagt. De kan nok forstå, at jeg ikke vil give en ekstra belønning til den amerikanske patentindehaver, efter at patentet er udløbet. Patentets løbetid er den belønning, vi tidligere i GATT-sammenhæng har givet for de af industrien foretagne investeringer med henblik på udvikling af et nyt produkt. Samtidig foreligger risikoen, at teknologisk viden flyttes til Amerika og Japan, hvor man i modsætning til Europa kan indlede sine undersøgelser inden udløb af et patent, hvis ikke vi tillader det samme i Europa. Vi er altså nødt til i Europa at tillade, at der indledes laboratorieundersøgelser for generiske lægemidler også inden udløb af patentet. Et produkt vil nemlig blive udviklet der, hvor produktudviklingen kan indledes først, og hvor det kan markedsføres først med henblik på hurtigst muligt at indtjene produktionsudgifterne.
Fru formand, hvis ikke vi med Parlamentet støtter punkt 17, bliver vi skyld i, at vores egen industri bliver sejlet endnu længere agterud. Fabrikanterne i Asien og Amerika, hvor laboratorieundersøgelser kan indledes inden udløb af patentet, vil få et større forspring i forhold til vor europæiske industri, således at vi om ti år måske skal læse i en meddelelse fra Kommissionen, at vi kun udvikler 10 % af produkterne.

Bangemann
Fru formand, denne forhandling har vist, at vor meddelelse er nødvendig, og at en yderligere debat efter min opfattelse også er nødvendig. Vi må yderligere uddybe spørgsmål, som blev taget op her.
Kommissionen føler sig - hr. Watson har vist ret, når han forsvarer os - alligevel ikke ramt af ordførerens konstateringer, nemlig at vi, som hun siger i punkt 3 og 4, ikke har beskæftiget os med denne industris særegenhed og forventer enhver redning i konkurrencen. Det fremgår allerede ved en læsning af denne meddelelse. Lad mig anbefale ordføreren måske endnu en gang at læse begyndelsen af vort kapitel 2, hvori vi har sagt: Selv om Fællesskabet skal bestræbe sig på at bibeholde og styrke lægemiddelindustriens konkurrenceevne, skal der ved fastsættelsen af betingelserne for de nødvendige foranstaltninger tages hensyn til denne sektors særegenheder, som Alan Donnelly og andre også henviste til - nemlig for det første fordi dennes produkter spiller en væsentlig rolle med hensyn til folkesundheden, for det andet fordi finansieringen af lægemiddelforbruget har umiddelbare følger for medlemsstaternes socialsikringsbudget.
Fællesskabets industripolitik inden for lægemiddelsektoren skal tage hensyn til de to aspekter »folkesundhed« og »socialsikring« uden i den forbindelse at sætte spørgsmålstegn ved medlemsstaternes kompetencer. Hvordan man så alligevel kan komme til denne mening, ved jeg ikke, men jeg gør det som sagt ikke til genstand for vor diskussion, fordi det jo måske også sætter liv i debatten, hvis man lige angriber Kommissionen. Det er rigtigt, og det er vi jo også vant til.
Hvilke problemer drejer det sig om her? Det drejer sig for det første om en industri, nemlig en industri, der - som fru Peijs helt rigtigt sagde - indtil for kort tid siden var førende i verden og også på forsknings- og udviklingsområdet samt med hensyn til skabelse af nye arbejdspladser har spillet en fremtrædende rolle. Vi havde jo, hvad angår beskæftigelsen, i 1980'erne en gennemsnitlig årlig vækst på over 2 %. I 1993 blev denne tendens langsommere og stagnerede, og siden 1994 har vi kunnet registrere et fald i arbejdspladser på dette område: minus 1, 8 % i 1994 og minus 2, 8 % i 1995.
Heller ikke hvad angår patenterne - fru Peijs har allerede gjort opmærksom på det, og det er måske også grunden til faldet i antallet af beskæftigede - ser situationen særlig godt ud. Vi havde i årene 1975-1979 61 % nye lægemidler, som blev udviklet af den europæiske industri, og denne procentsats faldt i perioden 1990-1994 til 48 %, dvs. til mindre end halvdelen. I den samme periode steg De Forenede Staters andel fra 26 % til 31 % og Japans fra 11 % til 31 %. Hvis De så også medtager bioteknologien, som naturligvis er et af de vigtige områder med hensyn til innovationer, og som vil være særligt vigtig i de kommende år, ser det endnu værre ud. Patenter, der befinder sig i fasen med klinisk og forklinisk udvikling, udgør hos amerikanske virksomheder henholdsvis 58 % og 48 %, dvs. praktisk talt allerede over halvdelen eller halvdelen. De europæiske virksomheders andel udgør derimod kun henholdsvis 26 % og 16 %. Dvs. at vi i industripolitisk henseende har at gøre med en situation, hvor en også internationalt meget konkurrencedygtig industri er på tilbagetog.
Dette beskæftiger meddelelsen sig naturligvis også med. Det er nemlig en meddelelse om industripolitikken. Selvfølgelig har fru Read ret, når hun siger, at der til sundheden hører spørgsmål om, hvordan man bor, hvor man bor, hvordan omgivelserne er, hvordan de sociale forhold er - det er alt sammen rigtigt. Ernæring er også en del heraf, osv. Blot er dette ingen sundhedspolitisk meddelelse. Jeg ville ikke have kompetence i den forbindelse. I øvrigt har Unionen heller ikke kompetence i alle sundhedspolitiske spørgsmål. Det er et af de problemer, jeg vil komme ind på senere.
Meddelelsen er derimod inden for rammerne af min kompetence en problemstilling og et forsøg på et første svar på, hvordan man kan styrke den europæiske industris konkurrenceevne, for at sundhedsvæsenet i Unionen og dermed naturligvis også forbrugernes interesser på dette området bedre kan beskyttes. Det er en selvfølge, da man nemlig ikke kan have en lægemiddelindustri, hvis man ikke opbygger et fornuftigt forhold til sundhedsvæsenet, navnlig til socialsikringerne.
Men omvendt er det også rigtigt, fru Soltwedel-Schäfer, at De ikke har noget fornuftigt tilbud til forbrugerne, dvs. i dette tilfælde til syge mennesker, hvis De ikke sørger for en konkurrencedygtig industri. Tingene er således uløseligt forbundet med hinanden her, og vi må forsøge at finde løsninger. Vi har som det første foreslået, at vi også etablerer det indre marked på dette område. Det er i øvrigt noget, som ikke er blevet bestridt. Farmaceutiske produkter, dvs. lægemidler, bør være underlagt det indre markeds regler ligesom andre produkter.
Det betyder ikke, at de i alle tilfælde behandles som andre produkter. Vi har jo allerede truffet en række foranstaltninger - fru Soltwedel-Schäfer har jo også allerede været sammen med mig hos agenturet i London - vi begynder jo ikke først i dag og stiller os op og spørger, hvad vi skal gøre, derimod har vi beskæftiget os med det i mange år. Således blev agenturet i London oprettet. Vi har tilvejebragt en godkendelsesprocedure, som efter min mening i hvert fald har overstået de første ildprøver. Vi får at se, hvilke erfaringer vi gør. Det var jo også af denne grund, vi var hos agenturet.
Jeg har overhovedet intet imod, at man i forbindelse med vurderingen af disse resultater og i forbindelse med vurderingen af lægemidler og godkendelser også inddrager forbrugere og andre organisationer. Jeg har heller intet imod et etisk råd, fru Soltwedel-Schäfer. Men hvis De har et, bør De så også tage dettes resultater alvorligt, også selv om det på et tidspunkt ikke stemmer overens med Deres egen mening. Det er så nemlig ikke tilfældet, hr. Langen. Jeg er jo et meget åbent menneske, og det burde De også virkelig vide. Jeg har jo endog venskabelige forbindelser til Dem, og det er et bevis på min åbenhed.
Men jeg kan ikke udstå det, hvis man kræver et uafhængigt etisk råd og så ikke accepterer dets resultater. Vi har jo et sådant etisk råd på områderne levnedsmiddelproduktion og mærkning. Lad mig minde Dem om, at dette etiske råd støttede vor opfattelse. Vi bad det ikke om at gøre det, vi drev ikke lobbyisme. Damerne og herrerne dér er fuldstændig uafhængige, og de sagde, ja, Kommissionen har ret. I dette tilfælde har et sådant resultat så relativ lidt gyldighed i dele af Parlamentet, og det er egentlig beklageligt. For hvis De kræver et sådant råd, så ønsker De det jo, fordi De tilskriver det en vis objektivitet og neutralitet, og så bør man også acceptere, hvis resultaterne ikke er i overensstemmelse med det, man selv vil.
Men jeg har intet imod, at man styrker dette område. Men vi har agenturet. Vi har en godkendelsesprocedure, som sørger for, at disse lægemidler for det første har en chance på markedet og for det andet også forud må gennemgå en streng godkendelsesprocedure. Vi har behandlet spørgsmålene om selvmedicinering. Vi har i forbindelse med godkendelsen opdelt lægemidlerne i receptpligtige lægemidler, lægemidler, der kun kan fås på apoteker, og frit omsættelige lægemidler. Dvs. hele dette system er etableret til hele Unionen. Vi har også - hvilket er særligt vigtigt for innovationerne - til dels allerede tilvejebragt den retsbeskyttelse, der blev krævet her.
Patenterne kan med hensyn til deres beskyttende effekt udvides, således at den beklagelige tilstand ikke længere findes, nemlig at afprøvningstiden skal fratrækkes patenternes løbetid. Dette er reguleret, det behøver vi slet ikke længere diskutere. USA og Japan har endog fulgt vort eksempel. Kort sagt begynder vi således ikke på bar bund, men skal derimod overveje, hvad der nu skal gøres. Der er to problemer - eller egentlig de fire problemer, hr. Langen anførte. Det sammenfatter det meget fint.
For det første spørgsmålet: Kan man forvente mere af konkurrence eller mere af en stærkere regulering? Jeg mener, at en rigtig blanding er det, der lover det bedste resultat, og det såvel for industrien som for spørgsmålet om en dæmpning af omkostningerne og for forsyningen af forbrugerne. Selvfølgelig går dette ikke uden regulering. Men man kan heller ikke sige, at vi her ønsker at tilbagetrænge de offentlige myndigheders indflydelse osv. Vi behøver de offentlige politiske myndigheders indflydelse. Det er fuldstændig rigtigt. Blot har De heller ikke her nogen garanti. Hvis De f.eks. tager BSE: En af de væsentlige grunde til, at BSE blev et så stort problem i Storbritannien, er den omstændighed, at offentlige myndigheder havde sænket temperaturen ved opvarmning af foder, der blev fremstillet af rester fra dyr. Det har konkurrencen ikke gjort, det har Kommissionen heller ikke gjort, men derimod har offentlige myndigheder tilladt det. Påstanden om, at hvis vi overdrager noget til en offentlig myndighed, vil alt være i sin bedste orden, passer desværre ikke og er desværre ikke i overensstemmelse med de erfaringer, vi gør. Men det betyder naturligvis ikke, at vi ikke også har brug for det offentliges deltagelse på dette område.
Jeg vil gerne foretage en sammenligning i denne forbindelse - det er altid det bedste: Prædikener kan altid kun formidle en begrænset viden, fordi en del af de mennesker, man prædiker for, allerede er troende, og den anden del, som man måske kunne overbevise, slet ikke kommer i kirken. Derfor er erfaringer efter min mening det allerbedste. Man behøver kun se på det andet spørgsmål, hr. Langen rejste, nemlig generika og selvmedicinering. Også fru Read henviste til selvmedicinering. Hvordan ser det egentlig ud her? Der er i nogle lande mulighed for, at generika også som selvmedicinering er tilgængelige for forbrugeren direkte uden ordinering, og i så fald gennem priskonkurrence. Generika har nemlig kun en chance, hvis de gennem priskonkurrence så at sige kan fortrænge de dominerende produkter. De steder, hvor priskonkurrencen ikke er mulig, fru Soltwedel-Schäfer, f.eks. i Spanien, hvor lægemidlerne er forsynet med mindstepriser, findes der praktisk talt ingen generika. 90 % af markedet for generika er koncentreret om fire medlemslande: Tyskland, Storbritannien, Nederlandene og Danmark, fordi der dér kan konkurreres om prisen, og så har generika en chance.
Dvs. at den, der nu ønsker en dæmpning af omkostningerne, den, der ønsker lavere priser til forbrugeren, behøver ikke gøre sig den illusion, at fastsatte mindstepriser opnår dette. Det modsatte er tilfældet, fordi forbruget nemlig også stiger med fastsatte mindstepriser. Dvs. at de samlede udgifter, fru Soltwedel-Schäfer, er større med fastsatte mindstepriser, end hvis der via priskonkurrence opnås differentierede priser og en tilsvarende adfærd blandt forbrugerne. Det er den banale sandhed i forbindelse med markedet, men det er gang på gang vanskeligt at henholde sig til det, fordi man tror, at man er prisgivet en mekanisme, og mekanismen fører til dårlige resultater.
Det passer ikke! Fru Read har ret. Lad os blot lige tage spørgsmålet om lægemidlernes andel af sundhedsvæsenets samlede omkostninger, som for få år siden udgjorde 14 % og er faldet til 12 %. I nogle medlemsstater er den endog lavere, dvs. lægemidlernes andel er meget lav. Størstedelen af omkostningerne inden for sundhedsvæsenet kan henføres til hospitalerne, idet disse omkostninger dog er faldet. Hvis De tænker på, at mange sygehusbehandlinger bliver overflødige gennem en fornuftig brug af lægemidler, er lægemidlernes omkostningsdæmpende effekt helt entydig. Derfor bør man også i relation til en omkostningsdæmpning koncentrere sig om, hvordan det kan fungere bedre.
Dermed er jeg kommet til spørgsmålet om, hvordan forholdet er mellem vore foranstaltninger og medlemslandenes socialsikringssystemer. Rådet forholder sig absolut helt tavs i dette spørgsmål, og hvis De stiller det dette spørgsmål, er det ikke rede til at besvare det, og det af en simpel grund. De ved naturligvis, at en indgreb i disse systemer har meget store politiske følger. Men vi ønsker heller ikke at harmonisere medlemslandenes sundhedssystemer. Vi ønsker derimod, at prisfunktionen frigøres fra socialsikringssystemernes mekanismer, og muligheden for, at denne funktion gør sig gældende på markedet. Dette resulterer nemlig i en kombination, som medfører to ting: lave, konkurrencedygtige priser og samtidig en fornuftig social sikring af patienterne. Hvis dette lykkes os - og dette har vi opfordret medlemslandene til i en særlig protokol til denne drøftelse i Rådet - ville der være vundet særdeles meget.
Spørgsmålet om bioteknologi er her af helt afgørende betydning. Vi vil senere skulle behandle det i forbindelse med teknologiske opfindelsers patentbarhed. Jeg håber, at vi nu er kommet videre her, og at Parlamentet kan acceptere forslaget. Der foreligger nemlig en akut fare her. Jeg fremhæver ikke denne fare, fordi jeg på utilstedelig vis ønsker at påvirke Dem, men fordi dette er en kendsgerning: Folk tager til USA, fordi de er trætte af de dårlige betingelser i Europa, og jeg ved ikke, om det er til nogen nytte for os, hvis vi så skal anvende amerikanske lægemidler, hvis priser vi ikke kan påvirke, og som hos os skal betales af patienterne i dyre domme. Hvad der skal være godt ved det, forstår jeg ikke. Arbejdspladser skaber dette heller ikke hos os. Nogen bør forklare mig, hvad en sådan politik er godt for. Bioteknologi er således et vigtigt spørgsmål.
Afslutningsvis, fru formand, vedrørende spørgsmålet om generiske lægemidler og plantelægemidler. Vi har i vor godkendelsesprocedure i agenturet for første gang i Den Europæiske Unions historie sørget for, at homøopatiske lægemidler kan godkendes som lægemidler, og det i fuldt omfang efter de kriterier, hvorefter lægemidler godkendes. Skyd derfor ikke på pianisten! Det er nemlig mig, og jeg skyder igen!
Men nu til spørgsmålet om generika og patentbeskyttede lægemidler. Også dette er et spørgsmål om sameksistens. Der vil ikke være nogen generika, hvis der ikke er nogen innovationer. Naturligvis er generika vigtige, for at innovationer ikke bliver så uoverkommelige, at de i sidste instans ingen betydning har for sundhedssektoren. Det drejer sig her om en symbiose, hvori begge lever side om side. Jeg kan ikke forlige mig med den tanke, at det skal være muligt at gennemføre laboratorieforsøg med beskyttede patenter allerede inden patentets udløb. Et patent dækker kun en del af de mulige omkostninger, som i dag opstår i forbindelse med forskning. Disse omkostninger er enorme. En eller anden har også sagt, hvor få lægemidler der i sidste ende kommer ud på markedet fra forskningen. Derfor har vi brug for innovationer, og de skal beskyttes. Derefter kan priskonkurrencen begynde med generika.
En sidste bemærkning vedrørende koncentration. Vi nævner det i øvrigt også i vor meddelelse. Naturligvis skal man gennemføre konkurrencereglerne her. Da vi så på Sandoz-Ciba Geigy-sagen, efter at de to virksomheder havde meddelt, at de ville fusionere, var vi forbavsede over, at disse to virksomheder, der var store i Europa, men også internationalt, til sammen kun har 4, 8 % af verdensmarkedet. Den største lægemiddelvirksomheds andel ligger på lige under 10 % af verdensmarkedet. Selv blandt disse store virksomheder er spredningen jo stadig så stor, at man fortsat kan regne med konkurrence.
Fru formand, det var mit svar på indlæggene. Vi vil jo skulle behandle disse spørgsmål yderligere. Vi vil også fortsat følge agenturets udvikling, og hvis vi så virkelig tager fat på spørgsmålet, og det på grundlag af fakta og ikke altid kun på grundlag af visse indstillinger, som man kan have eller ej, så vil vi også udvikle en fornuftig politik til denne industri. I hvert fald er det en del af vor industri, som det kan betale sig at kæmpe for. Det forholder sig ikke således, at vi her har en industri, som man skal hjælpe med subventioner. Gudskelov ønsker den det ikke selv. Men det er en industri, som mister konkurrenceevne, og derfor skal vi handle, hvis vi ønsker at undgå det.

Soltwedel-Schäfer
Hr. formand, De tillader, at jeg stiller endnu et spørgsmål eller supplerer noget, fordi hr. Bangemann som kommissær fik fem gange så lang tid, som jeg havde til rådighed.
Jeg vil imidlertid gerne, inden jeg kommer direkte til lægemiddelbetænkningen, dog foregribe en ændring - jeg vil ikke sige forfalskning - af historien i forbindelse med BSE. Det vedrører ikke Dem direkte, hr. Bangemann, fordi det ikke er Deres forretningsområde. Men da jeg i oktober var hos monsieur Marchand fra Kommissionen for at drøfte europæiske foranstaltninger med hensyn til BSE, kendte man allerede til meget af det, der først seks måneder senere kom til offentlighedens kendskab. Jeg mener ikke, at det kun drejer sig om tilfælde, hvor temperaturen i forbrændingsovnene til dyrekadaverne sænkes, fordi de offentlige institutioner ikke er i stand til at håndtere det rigtigt, derimod blev der frem for alt udøvet et meget stærkt pres fra kødlobbyens side. Jeg mener, hr. Bangemann, at her er der sammenhænge, som vil blive mere og mere synlige.
Men nu tilbage til lægemiddelbetænkningen. Jeg vil gerne som det første udtrykke min glæde over, hr. Bangemann, at De er meget positivt indstillet over for etableringen af et etisk råd, næsten allerede støtter den, og det samme gælder, har jeg også forstået, de foranstaltninger, der er anført i vor betænkning, og som udvalget har vedtaget, og oprettelsen af det såkaldte management board . Jeg glæder mig meget over det, og jeg mener, at man i denne henseende så også kan udvide beskyttelsen af patienterne og forbrugerne.
Jeg har ikke forstået helt så klart - her vil jeg gerne nu stille et tillægsspørgsmål - om De virkelig nu helt alvorligt ikke kan acceptere det kompromis, der er opnået med betænkningen, nemlig at patentbeskyttelsen for generikaprodukter allerede kan gælde tidligere, og tiden kan udnyttes til at gå i gang med forskningen. Her vil jeg gerne have et klart ja eller et klart nej. Jeg mener egentlig, at De er forpligtet til over for os klart at udtale Dem herom og ikke altid henholde Dem til hr. Langen, men selv indtage et standpunkt.
Det sidste spørgsmål, hr. Bangemann, vil sandsynligvis også være meget vigtigt for os. Hvilken follow-up kommer der på baggrund af meddelelsen til lægemiddelindustrien? Vil der komme regulære direktiver, eller medfører dette en endnu stærkere bindende karakter for lægemiddelindustrien i de kommende seks eller tolv måneder, eller begrænser man sig nu i første omgang kun til en meddelelse?

Bangemann
Hr. formand, fru Soltwedel-Schäfer, hvis De husker min bemærkning til spørgsmålet om opvarmning rigtigt, vil De vide, at jeg dermed kun svarede på en bemærkning om, at når statslige myndigheder beskæftiger sig med sådanne spørgsmål, må man forvente, at der kommer fornuftige løsninger ud af det. Ikke andet! Jeg udtalte mig ikke om den overordnede BSE-strategi. Naturligvis kunne vi føre en lang debat om det. Jeg sagde kun, at eksemplet viser, at det ikke altid er tilfældet.
Jeg mener, at vor forhandling måske ville være noget mere frugtbar, hvis De ikke altid pådutter mig, at jeg vil noget andet, end jeg siger. Jeg er kun i særdeles få tilfælde ondskabsfuld. Det meddeler jeg så altid i forvejen, så De kan indstille Dem på det. Jeg sagde derfor også helt klart - jeg ved slet ikke, om jeg behøver at gentage det endnu en gang - at jeg ikke er indforstået med, at producenter af generika inden patentbeskyttelsens udløb begynder at forske eller eksperimentere med de angivelser, der er beskyttet i dette patent, med henblik på ved patentbeskyttelsens udløb at være klar til markedsføringen. Det sagde jeg helt klart og betingelsesløst. Jeg har nu gentaget det endnu en gang.
Naturligvis danner en sådan meddelelse altid grundlag for yderligere foranstaltninger. Jeg tror ikke, at vi vil forelægge direktivforslagene med det samme, derimod agter vi i første omgang på grundlag af fakta at føre en drøftelse med medlemsstaterne om spørgsmålet om, hvorvidt det er muligt at tage prisfunktionen ud af socialsikringssystemerne, således at vi virkelig kan oprette det indre marked for lægemidler og ikke til stadighed behøver at beskæftige os med problemer som parallelimport osv. Det bliver formentlig den næste aktion. Dvs. vi vil først lige klarlægge nogle spørgsmål, som blev taget op her, inden vi så igen forelægger forslag.
Men vi har også forslaget om patentbarhed. Det forekommer mig at være et vigtigt forslag. Når vi har det bag os, kan vi også drøfte, hvad der i øvrigt vil være nødvendigt.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i dag kl. 12.00.

Forebyggelse af narkotikamisbrug
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A40093/96) fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Rådets fælles holdning fastlagt med henblik på vedtagelse af EuropaParlamentets og Rådets afgørelse om et fællesskabshandlingsprogram for forebyggelse af narkotikamisbrug som led i indsatsen inden for folkesundhed (1996-2000) (C4-0008/96-94/0135(COD)) (Ordfører: Burtone).

Burtone
Hr. formand, ærede kolleger, også for andenbehandlingens vedkommende har vi lagt nogle fundamentale faktorer til grund for vores stillingtagen, herunder først og fremmest at narkotikamisbruget ikke længere kan betragtes som et marginalt fænomen. Desværre er det et fænomen, der er udbredt i alle samfundslag, og som går på tværs af politiske tilhørsforhold; det findes i alle europæiske byer i såvel rige kvarterer som i bydele præget af dårlige boligforhold.
En anden faktor, vi har lagt til grund, er, at narkotikamisbrug ikke bør tilskrives en enkelt årsag, men flere årsager: nedbrydningen af det traditionelle familiemønster, forkastelsen af de traditionelle værdier, samfundsmønsteret og en lang række andre grunde af forskellig art. Stofmisbrugerne er altså ikke marsboere; der er desværre tale om vore egne børn. Og med denne indstilling som udgangspunkt findes der ikke noget enkelt, forenklet og overfladisk svar. Der er derimod brug for en hård konfrontation, men også for evnen til at føre en dialog. Vi bør således ikke forskanse os bag politiske eller tekniske-videnskabelige argumenter, men bør være i stand til at kommunikere med dem, der arbejder i marken, og som virkeligt forsøger at bekæmpe narkotikamisbruget.
Det stykke arbejde, vi som udvalg i al ydmyghed har forsøgt at gøre, risikerer at blive sat over styr. Jeg vil gerne understrege dette over for forskellige elementer i min gruppe; jeg tager klart afstand fra en række ændringsforslag, som også er blevet stillet af Det Europæiske Folkepartis Gruppe. Jeg tager afstand fra dem, der i god tro ikke er enige med hensyn til den indfaldsvinkel, der er anlagt i min betænkning, fordi deres gennemgang af betænkningen har været overfladisk, forsimplet og måske præget af en række forestillinger, der alene bygger på nationale erfaringer. Jeg tager især afstand fra dem, der her i Parlamentet i ond tro ønsker at torpedere et livsvigtigt projekt, og det efter ordre fra visse regeringer. Vi fordømmer frem for alt den overfladiske optræden hos dem, der handler på grundlag af Hörensagen , og som springer fra den ene betænkning til den anden uden at fordybe sig i problemerne. En så overfladisk og destruktiv holdning er helt utilladelig i en sag, der har så alvorlige konsekvenser for narkomanerne, deres familie og samfundet. Vi bør - således som vi har foreslået - basere bekæmpelsen af narkotikamisbruget på en dialog og undgå enhver form for ekstremisme; det bør understreges, at vi har sagt »nej« til en frigivelse eller legalisering af alle former for narkotika, og vi har argumenteret med videnskabelig stringens for dette synspunkt med stor respekt for dem, der havde en anden opfattelse; vi har nævnt den fysiske skade, men også den psykiske effekt, som alle narkotiske stoffer medfører, og det såvel bløde som hårde stoffer, men vi har også sagt »nej« af etiske grunde, fordi vi er modstandere af offentlig uddeling af narkotika.
Det er også med samme styrke og energi, at vi siger »nej« til frigivelsen og liberaliseringen af narkotika og »nej« til kriminaliseringen af narkomaner, fordi fængsling ikke hjælper narkomanen med at blive stoffri og rehabiliteret; fængsling gør ofte kun problemet værre; det er netop sådan, at fængselsmiljøet meget ofte er grobund for en yderligere spredning af narkotikamisbruget.
Når narkomanen bliver pusher, er det naturligvis rigtigt og nødvendigt, at vedkommende betaler prisen og stilles for retten. Men det ændringsforslag, der blev fremsat i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, havde til formål også under disse omstændigheder at lægge vægten på behandling og rehabilitering og ikke på afstraffelse. Det viste sig derfor bydende nødvendigt at foretage nogle prioriteringer.
Men jeg vil kraftigt understrege, at det, der forbavser mest, er, at de samme personer, der hævder, at de vil bekæmpe narkotikamisbruget, er modstandere af behandling, rehabilitering og reintegrering, på samme tid som projekterne - ud over den primære forebyggelse - inddrager andre målsætninger og ikke begrænser sig til at forsøge at nedbringe efterspørgslen efter narkotiske stoffer, som er enorm inden for Fællesskabet, men gennem oplysnings- og uddannelsesforanstaltninger ønsker at nå ud til de unge med henblik på at få en dialog i stand, og undgå at narkotika får så stor en udbredelse blandt de unge.
Vi har derimod med vores program villet se problemets alvor i øjnene, og vi er fordomsfrit gået ind for enhver form for indsats, der tager sigte på at behandle, rehabilitere og reintegrere, da vi er overbevist om, at det væsentlige i forbindelse med narkotikamisbruget også er at gøre sig klart, at desværre er der nogen, der indtager stoffer, og at vedkommende bør reddes.
Som konklusion, hr. formand, siger vi derfor »nej« til en frigivelse, men samtidig siger vi »nej« til en kriminalisering af de unge narkomaner. Vi ved ikke, hvad udfaldet af afstemningen bliver; vi ønsker helt klart at udsende et budskab, et særdeles stærkt budskab, nemlig at det er muligt at komme ud af narkotikamisbruget, og et ungt menneske, der redder sig ud af misbruget, bliver et levende eksempel for dem, der ønsker at påberåbe sig det i forbindelse med udarbejdelsen af programmer for primær forebyggelse.
Jeg opfordrer derfor til, at man afviser nogle af de ændringsforslag, som Det Europæiske Folkepartis Gruppe har stillet, fordi det dybt tragiske problem, som narkotikamisbruget udgør, ikke bør behandles overfladisk. Vi udkæmper en krig, hvori vi alle bør deltage, fordi vi føler, at det vedkommer os.

De Coene
Hr. formand, ærede kommissær, kære kolleger, jeg vil eftertrykkeligt opfordre medlemmerne af Parlamentet til at stemme for hr. Burtones indstilling og Kommissionen og Rådet til fuldt ud at tage hensyn til denne indstilling.
Det er jo lykkedes for hr. Burtone at udarbejde en pragmatisk og realistisk approach uden nogen form for slagord. Jeg ønsker i denne sammenhæng at understrege, at Burtone-indstillingen ved førstebehandlingen blev vedtaget med et særdeles stort flertal i dette Parlament, og at nærværende indstilling også kunne regne med et stort flertal i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse. I den senere tid har der dog verseret særdeles mange forvrøvlede historier om denne handlingsplan og i særdeleshed om Burtoneindstillingen.
Lad mig derfor gøre det helt klart, denne indstilling drejer sig ikke om legalisering eller liberalisering af nogen form for narko. Fra Sverige er der udgået en aktion, hvor ordføreren, jeg selv og en del andre, der støtter denne indstilling, oversvømmes med en masse postkort, som påstår, at vi går ind for liberalisering. Men uanset om vi skulle gå ind for liberaliseringen eller ej, er det ikke, hvad det drejer sig om her. Dette er en rapport inden for folkesundheden, som jo ingenlunde sorterer under den tredje søjles ansvarsområde. Stop altså dette sludder. For det andet bliver brug af narko ikke billiget noget som helst sted i denne rapport. For det tredje understreger indstillingen vigtigheden af harm-reduction i forebyggelsen. Harm-reduction er ikke ensbetydende med defaitisme. En accept af harm-reduction indebærer ikke, at man anser kampen mod brug af narkotika for tabt, men at den aktuelle virkelighed kræver uopsættelige og fornyende foranstaltninger til både beskyttelsen af individets sundhed og sikring af et samfund, der er værd at leve i. Og hvad er den aktuelle virkelighed?
På trods af den såkaldte »war on drugs« er antallet af stoffer, der udbydes til salg, ikke faldet, tværtimod. På trods af de mange milliarder, der anvendes på bekæmpelsen, er produktionen af narkotika ikke gået ned, og både mængden af stoffer og antallet af arter er steget. Det er højt sat 10 % af det stigende udbud af narko, der beslaglægges. Med andre ord, narko kan fås, narko kan fås mere og mere. Lad os bruge det som udgangspunkt, og lad os ikke bevare illusionen om, at vi på sigt kan få et narkofrit samfund, hvor gerne visse personer her også måtte ønske det. Når man tør se denne virkelighed i øjnene, kan det forebyggende arbejde gøres meget mere effektivt, og det i alle stadier.
Nogle mener, at politiet bør spille en større rolle. All right, jeg citerer én fra politiet og ikke hvem som helst, Raymond Kendall, generalsekretær hos Interpol. Han peger på, at der for at nedsætte kokainforbruget med 1 % skal investeres 35 millioner dollar i harm-reduction mod 246 millioner dollar i politimæssige foranstaltninger, harm-reduction er altså med andre ord i det her tilfælde syv gange mere effektiv. Kendall siger klart og tydeligt, at narkoudbuddet bør bekæmpes, men at man ikke må forvente, at det giver resultat på gadeplan, heller ikke på lang sigt. Paul Cook, politifunktionær i Manchester, talte samme sprog under en narkokonference arrangeret af Europa-Kommissionen for nylig i Bruxelles under det spanske formandskab. Lad os ikke kun invitere disse folk til vore egne konferencer, men lad os i praksis rette os efter det, de fortæller os.
Der findes folk her i Parlamentet, der påstår, at metadon-terapi, kontrolleret sprøjteudlevering, ambulant bistand, en fornuftig primær prævention, at disse foranstaltninger faktisk fungerer som frit lejde for afhængighed, og at det udelukkende fremmer forbruget af narkotika. Jeg ønsker at pege på, at terapi, hvor der udleveres erstatningsmidler, resulterer i, at brugen af opiater begrænses til et minimum, at kriminaliteten aftager, at forbruget af narkotika hos tredjemand aftager, og at ny afhængighed altså modvirkes, at reintegrering i samfundet fremmes, og at risikobetonet adfærd i almindelighed aftager, og overførsel af virusbårne infektioner undgås.
Også kontrolleret sprøjteudlevering er omgærdet af fordomme, men pålidelige undersøgelser har vist, at der ikke kommer nye brugere, at der ikke sprøjtes mere men mindre, og at stiknarkomaner ikke får tilbagefald. Med andre ord kun gode resultater.
Jeg synes, det er særdeles kedeligt, at visse personer nu i tolvte time føler sig kaldet til at underminere dette brede kompromis, hr. Burtone har arbejdet på i flere måneder, og jeg håber, at det ved den snarlige afstemning er den sunde fornuft, der sejrer, fru Oomen-Ruijten, over slagordene og over hysteriet.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, jeg selv og hele min gruppe nærer stor respekt for ordfører Burtone, som på meget sagkyndig vis fører os igennem første- og andenbehandlingen af denne indstilling.
Forebyggelse er det centrale tema. Hvordan undgår man, at unge mennesker begynder at tage narko? Hvordan hjælper man narkomaner ud af deres stofmisbrug? Hvordan begrænser man helbredsrisiciene? De midler, der er afsat, 12, 5 millioner gylden om året er ikke mere end en dråbe i havet, og de vil derfor desværre udelukkende kunne anvendes på udveksling af erfaringer.
Konkret finansiering af projekter som for eksempel metadon som erstatningsmiddel eller udlevering af sprøjter kan være et bidrag til en bedre omsorg for narkomaner, men de kan ingenlunde finansieres af Den Europæiske Union. Det er fortsat en opgave for medlemsstaterne selv. Vi siger ja til en udveksling af erfaringer, men nej til europæisk projektfinansiering. På dette punkt, og jeg vil mene, at det er det, hr. de Coene refererer til, har vi stillet et antal ændringsforslag.
Narkotikapolitikken er under debat, og det er en debat, hvor bølgerne går højt. Det er dødtrist, at vi ikke tager ved lære af hinanden og går sammen om at sætte en stopper for den fortsatte anvendelse navnlig blandt de unge af stadig nye rusmidler som extasy med en stadig farligere sammensætning. Beslutningstagerne gør egentlig ikke andet end at bekæmpe hinanden.
Den tolerante nederlandske narkopolitik er ikke nogen løsning. Det gør det kun nemmere at få fat i narko, og det udøver samtidig en magnetisk tiltrækningskraft på udenlandske narkomaner. Det øger således kriminaliteten i stedet for at bremse den. Kriminalisering af narkoarbejdet virker heller ikke.
Vi støtter eftertrykkeligt den såkaldte harm reduction -strategi, som indstillingen giver udtryk for. Det betyder, at vi er helt enige i, at der ikke skelnes mellem blød og hård narko. Vi har dog svært ved at acceptere det fatalistiske postulat, fremsat af hr. de Coene, som påstår, at kampen mod narkoudbuddet må anses for at være tabt.
At tolerere eller liberalisere narko er ikke nogen løsning. Det fører til en ond cirkel, som tvinger samfundet til hver gang at tillade lidt mere. Socialdemokraternes formand Tobback udtalte i søndags i nederlandsk fjernsyn: «Hvad har den nederlandske narkopolitik ført til? Jeg, Tobback, er borgmester i en by med 35.000 studerende, og jeg har ikke et eneste narkodødsfald.« PPEgruppen ønsker, at Kommissionen og Rådet nu på kort sigt udarbejder et program, som tager behørigt hensyn til også det svenske narkobekæmpelsesprogram, som vor gruppe foretrækker, og måske er det løsningsmodellen, måske er det vejen frem for et større antal lande i Europa.

Eisma
Hr. formand, med hensyn til handlingsprogrammet for forebyggelse af narkotikamisbrug har alle politiske grupper i Parlamentet et flertalsstandpunkt og et mindretalsstandpunkt. Når jeg udtrykker min påskønnelse af Burtone-indstillingen, taler jeg på vegne af Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe.
Vi bør i denne sammenhæng være klar over, at denne indstilling og handlingsprogrammet ikke omhandler kampen mod narkohandelen, men de aspekter af narkospørgsmålet, der vedrører den offentlige sundhed. Her bør udgangspunktet være, at forebyggelsen er bedre tjent med en human, tolerant og pragmatisk approach - medens jeg udtaler disse ord, kan jeg se, at fru Oomen forlader salen, hvilket er en skam - end med en striks, repressiv approach til narkomaner.
Det er bedre at reservere denne repressive approach til den omfattende narkohandel og organiserede kriminalitet. Den er ikke til hjælp for narkomanerne. Det er også et rigtigt udgangspunkt, at det er illusorisk at stræbe efter et narkofrit samfund. Det er lige så realistisk som erkendelsen af et samfund med tobak og alkohol. Og som hr. Burtone påpeger, er her ikke tale om marsmænd.
Jeg beklager dog, at Burtone-indstillingen ikke skelner mellem bløde og hårde stoffer. Denne sondring ligger i vort land, Nederlandene, til grund for narkotikapolitikken og skaber sammenholdt med andre europæiske lande gode resultater inden for offentlig sundhed. Hos os er antallet af stofbrugere, AIDSsmittede og dødsfald relativt lille, og desuden viser statistikkerne, at der sammenholdt med andre europæiske lande er relativt få unge, der går fra blød til hård narko, og at anvendelsen af hård narko sågar er i aftagende.
Hr. formand, der er heldigvis et antal ændringsforslag, der peger i denne retning, når der nu slås til lyd for uddeling af desinfektionssæt og sterile sprøjter og nåle med henblik på bekæmpelsen af infektionssygdomme som AIDS. Vi konstaterer også med tilfredshed, at der slås til lyd for at anerkende erstatningsmidler som metadon, jævnfør ændringsforslag 23.

González Álvarez
Hr. formand, jeg tror, at det grundliggende problem er indeholdt i en betænkning af Sir Jack Stewart-Clark fra Udvalget om Borgerlige Frihedsrettigheder og Indre Anliggender. I denne betænkning siges det, at der i Europa og USA ifølge G7's finansielle gruppe flyttes 120 mia. dollars ved narkotikasalg, hvoraf 85 mia. hvidvaskes i finansieringsinstitutioner. Dette er efter min mening det væsentlige problem, som alle de institutioner, herunder Europa-Parlamentet, der ønsker at imødegå et så forfærdeligt problem som narkotikamisbruget, står overfor.
Vi er enige i hr. Burtones betænkning og i, at han igen har inkluderet ændringsforslagene fra førstebehandlingen. Det er meget vigtige ændringsforslag, eftersom de i høj grad omhandler forebyggelsen, opdragelsen og uddannelsen. Og i de tilfælde, hvor forebyggelsen ikke er effektiv, omhandler de rehabiliteringen og behandlingen af narkotikamisbrugere. Disse ændringsforslag tager også højde for de socialt udstødte personers sociale situation og fattigdomssituation, som i mange tilfælde, men ikke i alle, fører de unge ud i narkotikamisbrug. Derfor mener vi, at betænkningen uanset andre ændringsforslag, som vi ikke er enige i, bør vedtages i Europa-Parlamentet måske med det samme overvældende flertal, som det blev vedtaget med i Miljø- og Sundhedsudvalget: 28 for, 1 imod og 3 hverken eller.
Vi vil også gerne understrege, at i betænkningen betragtes narkotikamisbrugerne og narkotikamisbruget som et offentligt sundhedsproblem og ikke som individer, der skal udsættes for repressive midler. Det, som betænkningen undlader at komme ind på, er, at de repressive midler bør rettes mod de store narkotikahandlere, som er dem, der flytter de 120.000 millioner dollars, og ikke mod den lille forbruger, hvis situation blot forværres i fængslet. I mit land stammer 60 % af de indsatte fra narkotikamisbrug, og af disse 60 % er 40 % AIDS-smittede. Derfor er forebyggelsen helt essentiel, og derfor er to andre ændringsforslag efter vores mening vigtige: For det første at sørge for tilstrækkelige menneskelige og økonomiske ressourcer til Overvågningscentret i Lissabon, således at det kan få en nøjagtig opgørelse over de data, der findes i hele Europa, om hvilken form for indsats, der har været den mest effektive. Og for det andet at man gennemfører den af ordføreren foreslåede konference i 1996 under FN's, EuropaParlamentets og Kommissionens auspicier, hvor man skal vurdere erfaringerne fra alle de europæiske lande - ikke kun inden for de sidste tyve år - for når man ved, hvilke aktioner, der har været de mest effektive, kan man bagefter træffe de mest hensigtsmæssige beslutninger på dette område.

Cohn-Bendit
Hr. formand, hr. ordfører, mine damer og herrer, jeg er en af disse personer, som De tilsyneladende respekterer, men som De ikke er enig med, og som udtaler sig om en positiv regulering af narkotika, dvs. det, De kalder en »legaliseret liberalisering«.
Jeg ved, at der på nuværende tidspunkt ikke er flertal for dette i Parlamentet. Jeg vil tilføje, at jeg ikke er helt enig med hr. De Coene: selv om man rejser problemet om folkesundheden, vil en positiv regulering af de bløde stoffer alligevel lette sundhedspolitikken. Det samme gælder alkohol, når blot man vil tage fat på problemet. Hvorom alting er, ønsker jeg ikke at indlede debatten herom som følge af de styrkeforhold, der eksisterer her.
Der er noget, der bekymrer mig. Der har i de senere måneder fundet en ganske utrolig debil debat sted i Europa. Jeg er bestyrtet over, at præsidenten for en republik, som jeg holder meget af, har kunnet sige sådanne ting - jeg vil ikke sige »dumme« ting, for jeg ønsker ikke at fornærme ham - men så lad os sige ligegyldige og unøjagtige ting om narkotika. Det gør mig bange, for ganske vist er jeg for en behandling af narkotika- og folkesundhedsproblemet på europæisk plan, men hvis der er tale om en behandling som den, hr. Chirac foreslår, så siger jeg: «Fingrene af fadet! Hvor er vi på vej hen?« Det ville være en katastrofe, når man tager i betragtning, at det land, som hr. Chirac tager sådan på vej imod, det land som han hader (på grund af dets narkotikapolitik naturligvis, for bortset fra denne er hollænderne venner), kort sagt at dette land har det meget bedre på folkesundhedsområdet end det Frankrig, som hr. Chirac har det politiske ansvar for. Så her har vi altså en herre, der vover at give råd til folk, der har det bedre end visse andre, og som siger til dem: «Hvis De kommer til os, vil De få det værre, men hos os er det bedre«. Det er trods alt en smule groft at lade passere...
Derfor bør vort Parlament vedtage betænkningen af Burtone. Jeg er ikke enig i alt, hvad der står i denne betænkning, men det er bedre end så meget andet. Parlamentet bør også klart og tydeligt sige til de politisk ansvarlige og til Rådet, at vi er imod de politikker, som den franske regering slår på tromme for, ikke fordi det er den franske regering, men fordi det er politikker, der i høj grad er skadelige for folkesundheden i Europa. Hr. Chirac er hvad folkesundhed og narkotika angår en virkelig fare for sine omgivelser. Man må sige det venligt til ham, for han er en ven, der fra tid til anden begår fejl: det gjorde han med kernevåbenforsøgene, og han fortsætter nu med narkotikaspørgsmålet, men det vil gå over med alderen. Han vil forstå det til slut som i øvrigt resten af verden.

Hory
Hr. formand, kære kolleger, den betænkning, som hr. Burtone har forelagt os, imødekommer endnu en gang en lang række bekymringer, der er rejst af vort parlament under førstebehandlingen og overset i den fælles holdning. Jeg kan således gå ind for den generelle ånd i denne betænkning og så godt som alle ændringsforslagene med undtagelse af nr. 8, der fra et forebyggelsesmæssigt synspunkt afviser at skelne mellem bløde og hårde stoffer. Hvad resten angår, har jeg dog, når jeg læser ændringsforslag 1 og 4, der henholdsvis sætter spørgsmålstegn ved hele det repressive maskineri og ved narkotikamisbrugets sundhedsmæssige aspekt, et indtryk af, at vi på én gang er bange for ordene og virkeligheden.
Den virkelighed, som alle kan konstatere, og som skyldes en i bund og grund repressiv politik, der er dikteret af de internationale forbudskonventioner og visse staters forudsatte ideologier, nemlig Frankrig og USA - denne virkelighed er følgende: uafbrudt vækst i illegal handel og forbrug, en eventyrlig stor finansiering af organiseret kriminalitet, destabilisering af banksystemerne, korruption af hele stater, udvikling af kriminalitet afledt af finansieringsbehov og spredning af AIDS i forbuddets og hykleriets navn. Det er den særlige opbyggelige status over repressionspolitikken.
Men jeg foreslår alligevel ikke, at man som modsætning til det principløse repressionsdogme opstiller et diametralt modsat dogme til fordel for en liberalisering, der er blottet for målsætning med hensyn til folkesundheden. Vor pragmatiske holdning er baseret på fire enkelte ideer, der reelt er afpasset situationen: afkriminalisering af alle former for stofmisbrug; kontrolleret legalisering af ikke-afhængighedsskabende produkter; offentlig international kontrol med udbuddet af og handlen med hårde stoffer ved en aftale mellem Den Europæiske Union, USA, de andre forbrugerlande og producentlandene og endelig mere generelle politikker til nedsættelse af risikoen og behandling med erstatningsmidler.
Dette er en enkel, klar og læselig politik. Så længe man ikke modigt går ind på denne vej, vil kriminaliteten trives på individuelle tragedier.

Blokland
Hr. formand, vi nærmer os vedtagelsen af programmet for forebyggelse af narkotikamisbrug. Rådets fælles holdning indeholder et anseligt antal forbedringer, som er resultatet af Europa-Parlamentets ændringsforslag. Det har højnet dens kvalitet. Det bliver nemmere at bevilge midler dertil, idet der nu nævnes konkrete aktioner. Det er til gavn for såvel Kommissionen som medlemsstaterne.
Der er et antal ændringsforslag, som ikke er overtaget af Kommissionen og Rådet. Det beklager jeg ikke. De ændringsforslag, der er genfremsat i indstillingen ved andenbehandling, bærer præg af defaitisme. Noget i retning af, at der alligevel kun er lidt at stille op, lad os nu blot begrænse de værste skader. Denne holdning går narkohandlernes ærinde. Disse handlere har indirekte ødelæggelsen af deres medmennesker på samvittigheden. Vi afviser principielt en grundholdning à la harm reduction og accept af afhængighed som samfundsfænomen. Med denne holdning fjerner man selv legitimeringen til at yde hjælp. Af den grund er jeg også imod de ændringsforslag, der eftertrykkeligt tager sigte på denne skadesbegrænsningsstrategi.
Afvænning er en prekær sag, som ikke bør være underlagt en fællesskabsstrategi. Desuden er det ikke forebyggelse, men behandling, og det er ikke det, nærværende handlingsprogram handler om.
Konklusion: Jeg bifalder den fælles holdning, men jeg vil stemme imod Burtoneindstillingen.

Blot
Hr. formand, kære kolleger, jeg vil først gerne protestere imod den propaganda, der i form af flyveblade er opslået i Parlamentets gange, og som Burtones betænkning i øjeblikket er genstand for. Jeg finder, at denne fremgangsmåde er fuldkommen og i bund og grund latterlig og uantagelig fra et properhedssynspunkt, og jeg spørger mig selv, hvor dette Parlament ville være henne, hvis der for alle betænkninger systematisk blev anvendt propagandateknikker af denne art i Europa-Parlamentets lokaler. Så jeg anmoder om, at man i Parlamentets interesse så vidt det overhovedet er muligt fjerner disse dokumenter, der er hængt op næsten overalt.
Men nu til sagens kerne. Jeg ved, at ordføreren har haft et vanskeligt arbejde, for så vidt som vi lige fra starten har fundet det ret så kunstigt at skelne mellem prævention og regression. Det er indlysende, at repression i mange tilfælde udgør den bedste prævention. Jeg må også konstatere, som det fremgår ret så implicit af betænkningen og yderst eksplicit af en række af de fremsatte ændringsforslag, herunder især ændringsforslag 2 og 3, at der ligger en kapitulationsånd til grund for denne narkotikabekæmpelse, hvilket er helt og holdent uantageligt. Her tænker jeg især på ændringsforslag 2, hvori man siger, at et fuldstændigt narkofrit samfund er en utopisk vision og ændringsforslag 3, hvori man siger, at målet bør være at begrænse de skadelige følger af narkotikamisbrug. Ja, jeg sagde »begrænse«.
Jeg vil gerne komme med et eksempel fra økonomiens verden, og det er inflationen. Under foregivende af, at en inflation på 0 % er så godt som uopnåelig i forbindelse med økonomisk vækst, har visse økonomer altid ment, at man officielt burde anerkende en politik med svag inflation. Og det er på sæt og vis det, man forsøger at gøre på narkotikaområdet ved at sige, at man, eftersom man ikke kan udrydde misbruget totalt, officielt må anerkende en politik, der begrænser skaderne. Lige som i inflationseksemplet mener jeg, at det er en tydelig psykologisk fejl, man her begår. I dag ved man bestemt, at man, når man vil bekæmpe inflationen, skal sigte på at nå en inflation på 0 %. Selv om man godt er klar over, at man ikke kan nå dette mål, bør man forsikre om denne intention, således at man kan påvirke de økonomiske aktørers forventninger, der heri ser en sand vilje hos regeringerne til at ville bevare prisstabiliteten. Og på narkotikaområdet er det lidt det samme, der gør sig gældende. Man må således forsikre om sin vilje til at bekæmpe problemet.
En anden fejl er, at ændringsforslag 4 for eksempel angiver, at narkotikamisbrugere frem for alt er personer med et sundhedsmæssigt problem. Det er ikke korrekt. Der er visselig et sundhedsmæssigt problem, men der er også et moralsk problem, som man ikke kan se bort fra. Sofokles skrev det allerede for 2400 år siden i Antigone, at det kloge menneske frit kan vælge mellem det gode og det onde. Jeg tror ikke, at man hjælper narkomanerne ved at medicinere problemet fuldstændigt og fratage dem ansvaret. Jeg tror tværtimod, at det udgør et yderligere handicap for dem, når de ønsker at komme ud af det. Derfor finder jeg, at det er en grundlæggende filosofisk fejl at tro, at man kan klare sig uden repression på dette område. Den menneskelige hjerne er ikke fuldstændig rationel. Det ved man i dag takket være det arbejde, der er gjort af frenologer som MacLean, og en kollektiv repression viser sig absolut uomgængelig nødvendig. Man påstår, at man i dag fører krig imod narkotikaen med milliarder, men det er ikke rigtigt, for krig forudsætter, at man tør dræbe fjenden, og hvis man ikke tør idømme dem, der handler med narkotika, dødsstraf, er krigen mod narkotikaen tabt på forhånd. Det er således formålsløst at hælde disse penge ud, hvis man ikke har dette moralske mod. Når narkotikaen breder sig, så er det, fordi dette samfund er dekadent på det etiske plan. At afvise den moralske dimension og kun se de sundhedsmæssige og sociologiske aspekter af dette drama, det er at dømme sig selv til at mislykkes. Det er ikke at gøre narkomanerne en tjeneste. Det er hyklerisk at lade dem, der handler med narkotika, råde. Hvad ønsker de, der handler med narkotika? De ønsker faktisk, at den nuværende situation varer ved.

Kouchner
Hr. Burtone, De har været meget modig. De har via Deres gruppe stødt på en lang række hindringer. Jeg har haft en følelse af, at De har måttet balancere mellem de to yderpunkter.
At tale om risikoforebyggelse er ganske væsentligt. Men det er ikke tilstrækkeligt. For når alt kommer til alt, er det nødvendigt, at vi her, hvor det er stedet at gøre det, og hvor vi faktisk kan drage fordel af de erfaringer, andre har gjort, gør os klart, at vi ikke bevæger os fremad, og at vi endog bevæger os tilbage. Overvågningscentret i Lissabon leverer os tragiske tal. Ganske vist finder der nogle anholdelser sted, der finder nogle beslaglæggelser sted, men narkotikaen fortsætter med at komme ind på territoriet i stadig større mængder for hvert år, der går. Det mindste, man kan sige uden at afsige en moralsk dom er, at den repressive politik ikke fungerer. Jeg er vel at mærke ikke af den grund fortaler for, at man giver frit løb. Men hvis De i samme grad afviser dem, der vil liberalisere, og de andre der kun tror på repression, så tror jeg ikke, at De vil komme tilstrækkelig langt. Jeg sætter stor pris på Deres mod og denne betænkning, men det er ikke tilstrækkeligt.
Lad os gøre det helt klart: der er en stofracisme. Når jeg hører, at skaderne i forbindelse med de bløde stoffer er tragiske, tænker jeg på alkohol og tobak. Undskyld mig, men det er vore stoffer. Tobakken fører til en afhængighed, der er ansat til 25-35 %. Hvad gør De ved det? Det er dog staten, der sælger den. Jeg for min del taler fra et folkesundhedssynspunkt, om man vil, og dernæst fra et moralsk og politisk synspunkt. Hvad angår folkesundheden, er det alkohol og tobak, der forårsager de største skader. Lad os gøre os dette klart, og lad os ikke være diabolske over for andres stoffer! Vi har vore egne.
I realiteten er det absolut nødvendigt med en økonomisk tilgang til problemet. Vi bør have mod til at sige, at det er nødvendigt at regulere og ikke kun afkriminalisere stofmisbrug. Ligesom man ikke har lov til at køre, når man har drukket for meget, således bør man heller ikke have lov til at køre, når man har røget for meget. Men når man tænker på, at der bare i mit land er fem millioner cannabisbrugere, må jeg spørge mig selv om, hvad man vil gøre for at kaste dem alle i fængsel. I dette Parlament står vi over for nødvendigheden af at tale meget mere med hinanden. Vi kommer i karambolage med de andres erfaringer i stedet for at lytte til dem. Karikatureksemplet er helt klart mit lands holdning til Holland, der i grunden, idet det ved sin teknik har afgrænset HIV-tilgangen og -smitten hos brugerne af hårde stoffer, er et godt eksempel i det mindste at lytte til og se nærmere på. Derfor bør vi tale mere sammen og drage nytte af nationale erfaringer - både de negative og de positive. Jeg tror, at dette ville være et fremskridt, og den konference, som De nævner, og som vi anråber om, i 1996 forekommer mig en god anledning.
Og endelig lad os ikke diabolisere nogen erfaringer eller forsøg - hverken negative eller positive. Lad os til at begynde med lytte til det, der er blevet gjort for at forebygge, og lad os forsøge at gå videre til det, der synes at være et problem forbundet med vore samfund og ikke kun med moralsk forfald. Jeg tror, at narkotikaen og de narkotikahandlende vil fortsætte med at have kronede dage, hvis vi ikke foreslår noget andet til vor ungdom, der ikke har nok drømme, ikke nok eventyr og ikke nok sikkerhed.

Reding
Hr. formand, narkotikamisbruget er en svøbe, der ødelægger vore familier og dræber vor ungdom. For at imødegå denne katastrofe har EuropaParlamentet nu i mange år koncentreret sig om tre aktioner. For det første forebyggelse af narkotikamisbrug, for det andet bekæmpelse af illegal narkotikahandel og den dermed forbundne kriminalitet og for det tredje hjælp til narkotikamisbrugerne til at komme ud af deres misbrug.
I dag er det den første streng, der interesserer os. Den er i mine øjne den vigtigste. For hvis narkotikaen mister sin tiltrækningskraft hos de unge, hvis ungdommen mener, at alle stoffer og rusmidler udgør en trussel mod individets frihed, så vil den illegale handel med stoffer automatisk reduceres. På forebyggelsesområdet er det således meget vigtigt at nå frem til en fælles indsats på europæisk plan, at udveksle positive og negative erfaringer på området, medtage narkotikaforebyggelse i de forskellige fællesskabsprogrammer for unge og finansiere lovende projekter.
Men frem for alt må vi hjælpe forældrene, der så ofte står magtesløse over for de farer, der lurer på deres børn, såvel som lærerne og pædagogerne og især dem, der arbejder i risikomiljøer. Og lad os endelig ikke glemme et væsentligt princip, og det er, at programmer lavet af unge ofte er meget mere effektive end programmer lavet for unge. At give ansvar til de nærmest berørte og lade dem deltage forekommer mig at være en gylden regel på narkotikaforebyggelsesområdet.

Caccavale
Hr. formand, ærede kolleger, jeg vil gerne takke hr. Burtone for det arbejde, han - især i den seneste tid - har ydet for at finde en bedre - men også mere realistisk - løsning på problemet. Det, at man endelig begriber, at narkotikaproblemet ikke kan løses med repressive midler, forekommer mig allerede at være et stort skridt fremad; på samme måde som man nu begriber, at problemet bør løses gennem forebyggende foranstaltninger.
Men jeg må dog sige, at - når alt kommer til alt - må man konkludere, at det er som »at fange lopper med en høtyv«, hvilket - og det bør understreges - imidlertid ikke rokker ved den store og helhjertede indsats, som min ven Burtone samt alle de andre, der har arbejdet på betænkningen, har ydet.
Forholdet er det - således som hr. Hory og hr. Kouchner nævnte - at den repressive approach er slået helt fejl, og at den modstander, vi står over for, er en kæmpe, der i dag opererer inden for rammerne af den globale økonomi, en kæmpe med hvem det er umuligt at tage kampen op, medmindre man anvender tanks og helikoptere; jo mere man undertrykker, jo mere spredes brugen af narkotika på det internationale og det globale plan.
Dette er sandheden. Derfor bør vi ændre fremgangsmåden radikalt, og vi bør alle gøre det, idet vi begynder at drøfte indbyrdes, hvad der indtil i dag har været resultatet af den prohibitive og repressive politik. Derfor er det vigtigste ændringsforslag ændringsforslag 32, hvor der opfordres til afholdelsen af en konference, hvor man videnskabeligt drøfter de katastrofale resultater af den prohibitive politik og går i gang med en revision af de internationale FNkonventioner.

Olsson
Hr. formand, hr. Burtone har udført et stort stykke arbejde, og hans engagement i kampen mod narkotika er tydeligt, men jeg vil samtidig sige, at jeg ikke deler alle hans synspunkter. Inden for vores gruppe taler jeg for noget, vi kalder for mindretallet, men jeg tror faktisk, at det er større end flertallet i dette tilfælde. Mit parti i Sverige, Centerpartiet, kan lige som de fleste svenske politikere aldrig gå til valg på, at det narkofri samfund er en uopnåelig utopi.
Jeg bliver meget oprørt af at se et næsten fælleseuropæisk program til forebyggelse af narkotikamisbrug blive forvansket til ukendelighed af kolleger her i Parlamentet, som har givet op over for narkoproducenter og narkoliberale. Det er helt forkert at fremstille en restriktiv politik over for al narkotika som en modsætning til en politik, som begrænser lidelserne og skadevirkningerne som følge af narkotikamisbrug. Jeg vil gerne indbyde alle tvivlrådige narkoliberale i Europa-Parlamentet til at komme på studiebesøg i Sverige og se, hvordan vi forener et meget restriktivt syn på narkotika med en human forsorg for ofrene for disse dødbringende stoffer.
Europa-Parlamentets forslag har imidlertid ingen indvirkning på svenske love og bestemmelser, idet der er tale om henstillinger i et forebyggelsesprogram. Men desværre medvirker denne type af beslutning til at udhule Europa-Parlamentets legitimitet og borgernes tillid. Det er en ulykkelig konsekvens af dagens forhandling. Denne forhandling bestyrker mig også endnu mere i min overbevisning om, at det strafferetlige område skal forblive et nationalt anliggende.

Sjöstedt
Hr. formand, hr. Burtones betænkning indeholder flere forskellige dele. Der er dele, som jeg kan støtte, for eksempel betydningen af det forebyggende arbejde og behovet for en god forsorg og revalidering for at hjælpe narkomanerne ud af deres misbrug. Men der er også dele af betænkningen, som bestemt ikke er acceptable. Den indeholder en række narkoliberale formuleringer, hvor den skadesbegrænsende politik, den såkaldte »harm reduction«, nævnes. Det er udtryk for en filosofi, som bygger på at begrænse skaderne som følge af misbruget - ikke på, at det skal bekæmpes og ophøre.
Betænkningen indeholder også krav om en overstatslig narkotikapolitik og en revision af eksisterende internationale konventioner. Det er uacceptabelt. FN's narkotikakonventioner burde tværtimod anvendes til punkt og prikke i EU-landene som led i kampen mod narkotika. I dag er visse EU-landes politik på narkotikaområdet i realiteten ren sabotage mod det internationale samarbejde mod narkotika.
I betænkningen behandles narkotikaspørgsmålet som et sundhedsspørgsmål og afhængigheden som en sygdom. Men narkotikaspørgsmålet er i højeste grad et socialt og politisk spørgsmål. Grunden til narkotikamisbrug er den sociale situation, udstødelse, arbejdsløshed og manglende fremtidsmuligheder for de unge. Kampen mod arbejdsløsheden, den sociale uretfærdighed og isolationen er dermed en vigtig del af kampen mod narkotikamisbruget - den vigtigste del. Der er også behov for en god politik for den eksisterende forsorg og revalidering. En del af denne helhed er også, at samfundet ikke kan acceptere handel med og besiddelse af narkotika - det skal være ulovligt. Der skal også være en folkelig modstand mod narkotikaen samt en fast og konsekvent indgriben fra politi og toldvæsen. Denne politik danner en helhed, hvor alle dele er nødvendige.
Hr. formand, som socialist anser jeg ligeværd for alle mennesker som noget helt centralt. Jeg kan ikke acceptere, at mennesker synker til bunds i narkotikamisbrug. Derfor ønsker jeg en konsekvent helhedspolitik med et narkofrit samfund som målet.

Pradier
Hr. formand, det hører sig til at rose en ordfører. Men i dette tilfælde vil jeg gerne rose ham helt særligt, for det er sjældent at se så intelligente og så modige tekster fremsat for denne forsamling, hvilket i øvrigt kan ses af antallet af parlamentsmedlemmer, der er til stede i salen.
Denne betænkning går imod den dominerende opfattelse og den blindhed, der for hver dag der går forværrer en situation, der allerede i sig selv er yderst foruroligende. Den sætter fingeren på de manglende resultater af de repressive politikker, der griber til mere og mere omfattende midler, i mindre grad i Europa og i ekstrem grad i USA, - et land, som vi følger i hælene på, medens vi samtidig ser en parallel forøgelse i antallet af forbrugere, antallet af risici, de løber og i antallet af ulykker, som de er ofre for.
Det, det drejer sig om i dag, er således forebyggelse. Det er naturligvis i særdeleshed på sin plads at praktisere denne forebyggelse over for de hårde stoffer og fokusere på stiknarkomanien. Og man må indføre den på forskellige niveauer: i hjemmet, på skoler, på universiteter, i foreninger, kommuner og værksteder. Det er på alle disse fronter, at vi må sætte ind, for - for at sige det lige ud - der er tale om en sygdom, som vi må bekæmpe, og det er syge, vi har at gøre med - fuldstændig ligesom en med alkoholisk skrumpelever og en ryger med lungekræft er syge.
Vi skal således imødegå en sygdom og dens komplikationer - hvilket i sandhed er et betydeligt element - hvad enten der er tale om en virusinfektion, dvs. i særlig grad leverbetændelse og AIDS eller sociale infektioner i form af familiedramaer, marginalisering og udstødelse/forladthed eller en retslig infektion som følge af den afledte kriminalitet.
Alt dette bør gøres til genstand for en evaluering. Hvorfor forskanser alle sig i deres lejre uden at ville se på de resultater, der er opnået i forbindelse med en række foranstaltninger - og her tænker jeg især på anvendelsen af erstatningsmidler, hvis resultater man ikke har undersøgt i tilstrækkelig grad?
I øvrigt drejer det sig om at få gang i den kollektive bevidsthed, offentlighedens bevidsthed, vore staters og vore regeringers bevidsthed - og her taler jeg som følge af min nationalitet med sagkundskab - såvel som hele den internationale opinions bevidsthed. I den anledning ville indkaldelsen af en konference, der fører til, at der sættes spørgsmålstegn ved det internationale samfunds stillingtagen, være yderst velkommen.

Hulthén
Hr. formand, der er her tale om et af de absolut vigtigste spørgsmål i Europa og hele verdenssamfundet. Det drejer sig om, hvordan vi bedst og mest effektivt skal kunne bekæmpe narkotikaens svøbe. Det er en opgave, som forpligter, og som kræver, at vi som parlamentarikere er ansvarlige og ikke bare lader stå til.
Den opfattelse, som kommer til udtryk i Burtone-betænkningen, er en opfattelse, som gør mig urolig. Den bekræfter, at der er en omvurdering på vej af den traditionelle narkotikapolitik, som tidligere var holdepunktet i Europa og også ledestjernen i det internationale arbejde og bekæmpelsen af narkotika. Den emmer af opgivenhed og mangel på entusiasme. Dens budskab er, at narkoen ikke kan bekæmpes. Men det er forkert.
Vi ved, at en restriktiv narkotikapolitik kombineret med en veludbygget revalidering giver resultater. Vi ved, at jo færre unge, som aldrig nogensinde prøver narkotika, jo færre unge havner i et misbrug. Derfor er den forebyggende indsats rettet mod de unge. Det er vor absolut vigtigste indsats. Det er det vigtigste, vi kan gøre for at mindske antallet af misbrugere fremover.
En politik, som udelukkende går ud på at mindske skadevirkningerne af et allerede påbegyndt misbrug, er et helt forkert signal at udsende og styrer ressourcerne imod helt forkerte mål. »Harm reduction«-politikken er den negative tilpasnings politik. Det en opgivende politik.
Hvis det skal lykkes os at bekæmpe narkomisbruget, må vi ikke skelne mellem brug og misbrug. Vi må heller ikke skelne mellem bløde og hårde stoffer. Der er altid en risiko - uanset hvad vi vælger at kalde det - en overhængende risiko for, at den enkelte kommer ud i et misbrug. Derfor kan jeg ikke støtte Burtonebetænkningen, og jeg håber, at vi her i Parlamentet kan bidrage med en mere positiv og mere aktiv politik på narkotikaområdet.

Heinisch
Hr. kommissær, mine damer og herrer, allerførst mange tak, hr. Burtone, for Deres betænkning. I henseende til narkotikasituationen i Tyskland i 1995 vil jeg frem for alt gerne kræve narkotikapolitiske foranstaltninger med hensyn til oplysning om risiciene ved de stoffer, som desværre stadig alt for ofte bagatelliseres som partystoffer, men også med hensyn til årsagsorienteret forebyggelse. Det er forfærdende, så stor en stigning der har været i efterspørgslen efter syntetiske stoffer og navnlig ecstasy, og med hvilken sorgløshed man omgås disse dopingstoffer uden at tænke på, hvor farlige disse stoffer er. Man må håbe, at man med en effektiv forebyggelse af narkotikamisbrug kan opnå et fald i efterspørgslen som i forbindelse med heroin.
Endvidere vil også jeg gerne udtale mig imod en liberalisering af narkotika for at modvirke en forventet stigende efterspørgsel. Europa anses stadig for at være et lukrativt marked med gode indtjeningsmuligheder. Tilmed indeholder enhver liberaliserings- og legaliseringstendens en bagatellisering af illegale stoffer og er det største problem for en vellykket forebyggelse. Under disse debatter henvises der altid samtidig til følgerne af alkohol- og nikotinmisbrug. Man bør ikke kun henvise til problemerne, men tage disse som en klar advarsel for ikke at få de samme problemer ved frigivelse af bløde stoffer.
Som praktiserende apoteker går jeg imod alle forsøg på at udlevere hash eller marihuana via apoteker, da stofferne dermed sidestilles med lægemidler. Til gengæld går jeg ind for nye modeller og fremskridt med hensyn til hjælp og terapi samt erstatningsmidler som metadon, men kun sammen med terapeutiske og psykosociale ledsageforanstaltninger. Rådgivnings- og behandlingstilbuddet til udsatte og afhængige persongrupper samt deres pårørende skal udbygges og differentieres.
Lad os støtte et liv uden stoffer og rusgifte og ikke bagatellisere disse problemer i forvirrende debatter!

Donnay
Hr. formand, kære kolleger, jeg er meget glad for, at fællesskabshandlingsprogrammet vedrørende narkotikamisbrug er oppe til debat i vor forsamling i dag.
Jeg er så meget desto mere tilfreds, som vi meget snart skal drøfte forslaget til Rådets forordning om Nord-Syd-samarbejdet om bekæmpelse af narkotika og narkotikamisbrug, der således kompletterer forebyggelsesaspektet i denne sag.
Lige nu i forbindelse med åbningen af regeringskonferencen, som især har sat sig som mål at bringe Europa nærmere til borgerne, imødekommer det spørgsmål, vi drøfter, vore borgeres konkrete og desværre daglige bekymring.
Som valgt i en region, der er særlig berørt af denne svøbe, og som ligger 100 km fra Holland, kender jeg de ødelæggende konsekvenser for vore samfund af dette fænomen, der desværre udvikler sig mere og mere - især hos de unge, og jeg vil endog sige undertiden hos børnene. Således er 90 % af stofmisbrugerne i min region under 30 år.
Vi må have stoppet denne hane, der til stadighed står åben. Vi må naturligvis forbedre og styrke behandlingsprogrammerne. Jeg glæder mig over de forslag, der er indeholdt i Rådets fælles holdning, der fastsætter en række aktioner, der er ret så meget mere omfattende og mere præcise end Kommissionens oprindelige forslag.
Indsatsen bør fortsættes i denne retning. Vi bør især øge de midler, der er helliget behandling med henblik på helbredelse. Vi må også fremme et bedre samarbejde mellem medlemsstaterne og de kompetente fællesskabsorganer på dette område. Ville det i øvrigt ikke være klogt at integrere alle de fællesskabsorganer og -agenturer, der er beskæftiget med dette spørgsmål, i ét eneste organ? Det er kun ved en sådan synergi af al energi, at vi effektivt vil kunne bekæmpe og få held til at eliminere denne svøbe.

Banotti
Hr. formand, jeg har arbejdet med narkotikaspørgsmålet siden det allerførste undersøgelsesudvalg, som jeg var medlem af sammen med Sir Jack Stewart-Clark. Jeg har oplevet at blive trukket i forskellige retninger gennem årene. Meget tit er det aldrende liberale fra 1960'erne, ligesom jeg selv, der går ind for liberalisering, legalisering af narkotika. De argumenterer meget ofte meget godt for det. Men generelt er de personer, der indtager dette standpunkt, ikke selv narkomaner, er ikke selv særlig tit i direkte kontakt med de kolossale problemer i forbindelse med narkotikamisbrug, og det drejer sig om komplekse problemer. Arbejdsløsheds- og fattigdomselementet er selvfølgelig meget markant her. Hele spørgsmålet om, hvorfor nogle personer vælger at leve livet gennem narkotikaens tåger, hvorfor nogle personer bliver afhængige og andre ikke gør det, er også en del af det, vi skal tage fat på.
Vi bør give vore fængsler særlig opmærksomhed. I modsætning til det, den tidligere taler sagde, glæder det mig at fortælle Dem, at der er blevet åbnet en særlig afdeling i fængslerne i Dublin. Jeg er sikker på, at mange kolleger fra andre lande har oplevet det samme problem, nemlig at fængslede unge, som måske ikke er narkomaner, når de kommer ind, meget tit kommer ud som narkomaner. Det er derfor vigtigt, at man har en afdeling i fængslerne, hvor fangerne selv kan sige nej til narkotika. Man vil se, at et stort antal af dem sandsynligvis vil gøre det. Selv om 80 % af personerne i vore fængsler er der som følge af narkotikarelateret kriminalitet, er nogle af dem det ikke. Dette er en smitsom sygdom, lige så smitsom som tuberkulose var i 1940'erne og 1950'erne. Vi er nødt til at behandle den på samme måde.
Vi må også erkende, at vore afvænnings- og behandlingsprogrammer ikke kun skal indeholde afvænning, men også et element af bibringelse af livsfærdigheder. Man kan ikke rehabilitere personer, hvis mange af dem aldrig er blevet habiliteret i første instans.

Sir Jack Stewart-Clark
Hr. formand, jeg ved, at kommissær Flynn sammen med os beklager, at vi ikke har fuldstændig kompetence i alle spørgsmål vedrørende narkotika. Den omstændighed, at lov og orden findes som led i den tredje søjle, er beklageligt. Men vi har uddannelse - uddannelse til unge, til lærere, til forældre, sundhed, vi har rehabilitering, og vi har skadesbegrænsning, og der er en hel del, vi kan gøre i denne henseende. Denne fælles holdning er derfor et godt første skridt. Hr. Burtone har udarbejdet en ganske god betænkning, og vi bør i det store og hele støtte denne.
Det er min opfattelse, at nationalstaterne selv skal træffe afgørelse om deres egen narkotikapolitik. Hvis vi ser på mit land, er der i Skotland og England faktisk to separate narkotikapolitikker. Skotland er mere optaget af skadesbegrænsning end England. Og her har Narkotikaovervågningscentret efter min opfattelse en absolut afgørende rolle. Det er op til dette nye udvalg, som er blevet oprettet med medlemmer fra de nationale regeringer, og som kommissær Flynn uden tvivl vil blive formand for, at foretage behørige sammenligninger af, hvad der finder sted i hvert land, at se på, hvilke metoder der anvendes til at hjælpe narkotikamisbrugere, at informere narkotikamisbrugere, at få narkotikaproblemet løst og så henvende sig til Fællesskabet, til Parlamentet, med en henstilling til, hvad der bør gøres. Det er dets værdi.
Når jeg støtter denne forhandling og det, hr. Burtone har forelagt, anmoder jeg derfor Kommissionen om at vende tilbage til Parlamentet og fremkomme med specifikke henstillinger på grundlag af udvalgets arbejde og på grundlag af det, Narkotikaovervågningscentret anbefaler.

Cederschiöld
Hr. formand, ærede kolleger, unionsborgernes sundhed er noget, som vi bekymrer os om, når der er tale om levnedsmidler og forbrugsvarer. Hvorfor skulle vi så ikke også bekymre os om medborgernes sundhed, når det gælder narkotikamisbrug, virkningerne på hjerne, lunger og forplantningsorganer?
Narkotikapolitikken skal gribes an fra forskellige sider. Der findes ingen enkle løsninger. Målet må være et samfund uden narkotika. Vi må finde fælles og nationale metoder, som er effektive. Vi må koncentrere os om forebyggelse og bekæmpelse af narkotikahandel, mens behandling og forbud hører under den nationale kompetence.
Hvis vi ønsker borgernes støtte, kan vi ikke bruge EU-midler til at finansiere kontroversielle projekter som for eksempel ordinering af heroin. Men også programmer med metadonindsprøjtning er kontroversielle. 5 % af dem, som har deltaget i metadonprogramer i løbet af ti år er sluppet fri af misbruget - det er ikke særlig effektivt.
Vi bør dog i fællesskab vurdere vore nationale særprogrammer. Derved kan vi også finde frem til en fælles politik, som kan vokse frem af de resultater, resultater, som naturligvis skal føre til en lavere efterspørgsel. Alternativet til denne politik er, at misbruget breder sig, at narkohandlerne begunstiges. Det gælder nu om at udvise vilje til kompromis. Det er det, som er forudsætningen for, at vi kan gennemføre en fælles forebyggelse.
Jeg vil også takke hr. Burtone for hans engagement i dette spørgsmål og påpege, at jeg synes, at Kommissionen og Rådet er slået ind på en realistisk og fornuftig vej, som Parlamentet bør følge. Det er ikke narkohandlerne, men vore kolleger i de europæiske institutioner, som vi skal støtte.

Liese
Altid når det i Den Europæiske Union drejer sig om narkotikaspørgsmålet, går bølgerne højt, således også for øjeblikket mellem Frankrig og Nederlandene. Jeg finder det i den forbindelse forfærdende, hvordan de forskellige eksponenter udbasunerer deres egen mening som den eneste rigtige. Denne bebrejdelse rettes ofte mod hr. Chirac. Men den holder efter min erfaring mindst lige så meget stik i forbindelse med liberaliseringsfetichisterne i og uden for Parlamentet. For PPE-Gruppen eksisterer den ofte fremførte modsætning mellem hjælp og straf ikke. Begge dele er nødvendige for virkelig effektivt at gå i lag med problemet.
Mest vellykket ser efter min opfattelse den svenske model ud til at være for øjeblikket. Jeg har under hele forhandlingen i dag og også andre dage ikke hørt noget virkelig godt argument imod den svenske model, og jeg ved ikke, hvorfor det ikke skulle være en model til hele Europa. På baggrund heraf ærgrer diskussionen mellem mit land - Tyskland - og Nederlandene mig også. Vor udenrigsminister, hr. Kinkel, erklærede for kort tid siden i Haag, at man ikke ville blande sig i Nederlandenes narkotikapolitik. Forbundsregeringen som helhed ser i øvrigt anderledes på dette. Jeg spørger mig selv, om hr. Kinkel har glemt, at vi lever i år 3 efter Maastricht. Dialogen om narkotikabekæmpelsen er ikke nogen indblanding, men derimod europæisk indenrigspolitik. Der skal tages fat på narkotikaproblemet på europæisk plan. For det første gennem forebyggelse, som vi behandler det i dag, for det andet gennem et forbedret politisamarbejde som led i Europol og for det tredje gennem en fælles udviklingspolitik med henblik på at skabe alternativer i producentlandene.
Det tredje punkt finder jeg i særlig grad vigtigt. Jeg håber, at alle, der nu følger denne forhandling, også lytter på torsdag, når det drejer sig om dette spørgsmål, ikke fordi det er min betænkning, men fordi der uden alternativer i producentlandene ikke findes nogen effektiv bekæmpelse af narkotikaproblemet.

Flynn
Hr. formand, jeg takker først og fremmest alle dem, der har bidraget på en så oprigtig og engageret måde. Det er klart en forhandling, som optager en masse mennesker i Parlamentet.
Den tekst, De har fået forelagt i dag til denne andenbehandling, er Rådets fælles holdning vedrørende det første fællesskabshandlingsprogram for forebyggelse af narkotikamisbrug. Vi er alle enige i behovet for et sådant program og behovet for at vedtage konkrete foranstaltninger til bekæmpelse af narkotikamisbrug på europæisk plan. Jeg vil gerne sige tak til hr. Burtone, Deres ordfører, for de meget betydelige bestræbelser, han har udfoldet med hensyn til at undersøge den fælles holdning, teksten i dag, og det ændrede forslag forelagt af Kommissionen efter Deres førstebehandling.
Det oprindelige forslag er som bekendt blevet udvidet efter optagelse af omkring 21 ændringsforslag, som Parlamentet havde stillet, og som Kommissionen støttede fuldt ud eller til dels. Rådet accepterede mange af ændringsforslagene, undertiden, må jeg sige, i en anden form. Jeg mener, at der er gjort betydelige fremskridt med hensyn til at opnå en tekst, som kan accepteres af alle fællesskabsinstitutionerne. Jeg er enig i, at der er behov for, at der gøres noget mere, således at vi kan finde en løsning på de forskelle, der findes. Kommissionen kunne på sin side ikke acceptere Rådets fælles holdning af to principielle grunde. Der er blevet henvist til begge her.
Rådet ønsker at nedskære det samlede budget til det femårige program fra 28, 5 mio ECU til 27 mio ECU. Kommissionen finder dette uacceptabelt i betragtning af, at den fælles holdning, Rådet har fastlagt, i vidt omfang udvider det oprindelige forslags anvendelsesområde. Det ønsker at udvide anvendelsesområdet og nedskærer samtidig midlerne. Det finder vi uacceptabelt. For det andet er forvaltningskomiteen, en struktur foreslået af Rådet, ikke på sin plads til et program i så lille målestok. Kommissionen går ind for, at der oprettes et rent rådgivende udvalg, både som et principspørgsmål og for at undgå unødvendige administrative byrder. Jeg er fortsat af denne opfattelse, uanset de afgørelser, der er truffet i forbindelse med udvalgsstrukturen til de tre øvrige sundhedsprogrammer, der for nylig blev vedtaget som led i den fælles beslutningsprocedure.
Jeg vil gerne vende mig til Kommissionens holdning til de 32 ændringsforslag, ordføreren har stillet ved andenbehandlingen. Kommissionen kan acceptere tolv af dem, hr. Burtone, fuldt ud eller til dels. Det drejer sig om nr. 3, 6, 7, 10, 12, 15, 16, 17, 26, 27, 28 og 31. Med hensyn til de resterende ændringsforslag kan Kommissionen ikke støtte forslagene af følgende grunde: Ændringsforslag nr. 1, 2, 8, 11, 14 og 30 og de nye ændringsforslag nr. 33-36. Disse ligger uden for Fællesskabets beføjelser i henhold til artikel 129 eller behandler spørgsmål, som falder inden for andre af traktatens søjler, netop det, Sir Jack StewartClark sagde for lidt siden.
Ændringsforslag nr. 4: dette er allerede omfattet af betragtning 1 i den fælles holdning og af ændringsforslag nr. 6. Ændringsforslag nr. 5: Ændringsforslag nr. 7 beskriver programmets målsætninger mere detaljeret uden henvisningen til målsætningerne for en politik over for narkotikamisbrug. Ændringsforslag nr. 6: Den første udtalelse er fuldt ud acceptabel, eftersom den bekræfter folkesundhedsstrategien over for denne svøbe, men den anden del ligger uden for Fællesskabets beføjelser i henhold til artikel 129. Ændringsforslag nr. 9 er allerede omfattet af ændringsforslag nr. 7. Ændringsforslag nr. 13: Indholdet i dette ændringsforslag er omfattet af ændringsforslag nr. 15, som Kommissionen kan acceptere. Ændringsforslag nr. 18: EMCDDA's opgaver behandles i den forordning, der ligger til grund for det, og kan ikke ændres gennem dette program. Ændringsforslag nr. 19, 20 og 21: Jeg har allerede understreget Kommissionens holdning til arten af det udvalg, der er fastsat i artikel 5 i den foreslåede afgørelse. Endvidere vil jeg gerne påpege, at ændringsforslag nr. 19 og 21 ikke er i overensstemmelse med de afgørelser, der er truffet i de tre sundhedsprogrammer, som blev vedtaget i begyndelsen af indeværende år. Ændringsforslag nr. 22 og 37: de aktiviteter, der er fastsat i disse ændringsforslag, er ikke i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet og ville overskride programmets budgetmæssige muligheder. Ændringsforslag nr. 23: Kommissionen støttede en evaluering og erfaringsudveksling på de områder, der er nævnt i ændringsforslaget, og dette er blevet optaget i den fælles holdning. Ændringsforslag nr. 24: Kommissionen fandt, at disse aktiviteter allerede er omfattet af den fælles holdning under fællesbestemmelserne. Ændringsforslag nr. 25: Den første del af dette ændringsforslag er allerede omfattet af den fælles holdning, mens anden del, som vedrører organisationen af sociale og sundhedsmæssige tilbud, er de nationale myndigheders anliggende. Ændringsforslag nr. 29: Forebyggelse af narkotikamisbrug og dermed forbundne risici, som iværksættes af relevante organer, er hovedformålet med programmet, og det er allerede understreget i Rådets tekst. Ændringsforslag nr. 32: Afholdelsen af en europæisk konference er ikke foreslået, eftersom der allerede i december sidste år var en europæisk konference om narkotikapolitik, som var koordineret og arrangeret i fællesskab af Parlamentet, Rådet og Kommissionen, med en specifik workshop vedrørende forebyggende politikker og aktiviteter. Efter at have set nærmere på disse forskellige ændringsforslag, der var stillet, vil jeg gerne igen tilkendegive min påskønnelse af arbejdet i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse.
Kommissionens rapport om evalueringen af Den Europæiske Narkotikabekæmpelsesuge i 1994, som for nylig blev fremsendt til Parlamentet, bekræfter, at de, der til daglig har at gøre med narkotikarelaterede problemer, er interesserede i et samarbejde på europæisk plan. Jeg håber, at vedtagelsen af dette program til sin tid vil støtte, iværksætte og fungere som en katalysator for en fælles indsats med henblik på at forebygge narkotikamisbrug og hjælpe stofmisbrugerne.

Burtone
Hr. formand, jeg tager ordet ganske kort for at udtrykke min påskønnelse af den indsats, kommissæren har ydet med henblik på at bringe Kommissionens og Europa-Parlamentets synspunkter i harmoni. Der resterer imidlertid stadig store uoverensstemmelser i forhold til Kommissionen, men også i forhold til dem, der har stillet ændringsforslag - bl.a. på vegne af PPE - som spolerer det arbejde, der er præsteret indtil nu.
Jeg ønsker at slå fast, at vi har fulgt en konsekvent linje, hvilket ikke har været let; vi har imidlertid forsøgt at komme med en løsning på det skæbnesvangre problem, som narkotikamisbruget i Europa udgør. Vi har sagt klart og tydeligt, at vi er imod enhver form for frigivelse eller liberalisering af narkotika, men samtidig siger vi også klart »nej« til enhver form for kriminalisering; den unge narkoman bør nemlig ikke marginaliseres, men reddes med alle midler. Derfor skal jeg gentage, hr. formand, at det er vigtigt med en plan for primær forebyggelse, en plan, der går ud på at forsøge at nedbringe efterspørgslen efter narkotiske stoffer inden for Fællesskabet, men det kunne samtidig - ja ville bestemt - være utilstrækkeligt, hvis man ikke også forsøger sig med behandling, rehabilitering og reintegrering af narkomanen i samfundet. Dette er de hovedsynspunkter, vi har gjort gældende i debatten, som har været vanskelig, og som vi har fremført i Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse og dernæst her i forsamlingen. Der er nogen, som - om end i god tro - ikke har fattet vores synspunkter, men der er også dem, der i ond tro forsøger på alle måder at spolere et arbejde, der tager sigte på seriøst at bekæmpe narkotikamisbruget i Europa.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted kl. 12.00.

Afstemning
Pompidou
Vi vil gerne, fru formand, anmode om delt afstemning om ændringsforslag 5 og 6.

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg havde den opfattelse, at vi var blevet enige om, at vi, såfremt vi ønsker en delt afstemning om noget, meddeler det i forvejen. Jeg er naturligvis enig med hr. Pompidou, men jeg synes dog, at der skal være en streng linie i dette, ellers kan vi ikke opretholde ordningen.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, De har ganske ret - i det tilfælde, hvor der foreligger en indstilling fra det kompetente udvalg. Det var derfor, jeg til at begynde med præciserede, at der ikke var nogen indstilling fra det kompetente udvalg om disse ændringsforslag. Der er således ikke noget problem.

Pompidou
Undskyld mig, at jeg endnu en gang tager ordet, men vi vil også gerne anmode om delt afstemning om ændringsforslag 22 og 23.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Oomen-Ruijten
Delt afstemning om nr. 16, fru formand.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, det korresponderende udvalg har i dette tilfælde anmodet om blokafstemning om ændringsforslag 12, 16, 19 og 21. Desuden synes Deres anmodning om delt afstemning ikke at være nået frem til os inden for den frist, der er fastsat i artikel 116 i forretningsordenen. De forstår nok min vanskelige stilling.

Oomen-Ruijten
Fru formand, jeg kigger bagud, men hvis jeg husker rigtigt, blev der allerede i sidste uge udarbejdet en liste over den måde, vi skulle stemme på og ifølge mine oplysninger, men jeg kan ikke se vedkommende medarbejder, er denne liste også indkommet hos sekretariatet. Den er fulgt til punkt og prikke, fru formand.

Formanden
Fru Oomen-Ruijten, som De har kunnet konstatere her til formiddag, tager vi et system i brug, som er lad os sige noget mere muskelstærkt og stramt end det sædvanlige. Jeg mener, at man må være pragmatisk, og at vi må bevæge os henimod en mere stram anvendelse af dette system, idet vi dog bør tillade os en vis smidighed, for vi er ikke stemmemaskiner. Derfor vil jeg lade afholde delt afstemning om ændringsforslag 16.
Hr. Anastassopoulos, når De er formand, står det Dem frit at anvende den strenghed, De måtte finde for godt.

Pompidou
Af retfærdighedshensyn anmoder vi, fru formand, om, at man, hvis man afholder delt afstemning om nr. 16, gør det samme om nr. 19 og 21.

Formanden
Hr. Pompidou, De drager på skammelig vis nytte af situationen!

Pompidou
Nej, fru formand, det er af retfærdighedshensyn.

Formanden
Jeg er sikker på, hr. Pompidou, at De vil frafalde denne anmodning, og at det var for at komme med et lille humørfyldt indslag i denne afstemning.

Pompidou
Nej, fru formand, min gruppe står bag mig. Jeg kan ikke alene beslutte, om vi skal frafalde denne anmodning.
(Formanden erklærede den ændrede fælles holdning for godkendt)

Soulier
Fru formand, jeg vil lige sige et ord om dette punkt, for jeg har på ny forelagt den tabel, der desværre på én stemme nær ikke vandt Kommissionens tilslutning. Men jeg vil gerne henlede opmærksomheden på, at vi, eftersom vi har godkendt den foregående tekst, vil være i strid med os selv, hvis vi ikke stemmer for det ændringsforslag, som jeg har fremsat. I går påviste kommissær Papoutsis, der var til stede her, rent faktisk sammenhængen mellem den tekst, som vi lige har stemt om, og den tabel som jeg foreslår. Derfor opfordrer jeg Dem til at stemme for mit ændringsforslag, al den stund vi - Kommissionen og Parlamentet - skal have held til at overbevise Rådet.

Lange
Fru formand, jeg vil gerne stemme for forslaget. Jeg mener heller ikke, det er nogen selvmodsigelse. Udvalget vedtog tabellen enstemmigt, fordi der i tabellen meget klart fastsættes prioriteringer, måske noget tydeligere prioriteringer end i den noget bredere formulerede tekst. Men det er som sagt ingen selvmodsigelse, og udvalget støttede denne tabel enstemmigt.

Formanden
Tak, kære kollega. Forsamlingen er nu tilstrækkelig oplyst til at kunne stemme med fuld viden om sagen.
Efter vedtagelsen af »tabel«-delen af ændringsforslag nr. 27

Lange
Fru formand, jeg mente naturligvis udvalgets tabel og ikke den tabel, hr. Soulier og PPE-Gruppen har forelagt. Det er jo fuldstændig klart, da udvalget har forelagt og støttet denne tabel og ikke den tabel, PPE-Gruppen har forelagt. For så vidt anmoder jeg om, at denne afstemning foretages igen, fordi jeg via min fremstilling åbenbart har fremkaldt en vis forvirring. Altså: Udvalgets tabel er en anden tabel end PPE-Gruppens tabel, for endnu en gang at præcisere det!

Formanden
Hr. Lange, jeg tror, at der rent faktisk er en vis forvirring omkring dette. Jeg mener for min del at have udtrykt mig meget klar. Jeg har sat ændringsforslag 27 fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe under afstemning. Ordføreren har så anmodet om ordet for at forklare, hvorfor han var for dette ændringsforslag, og hvorfor han havde fremsat det. De har bedt om ordet og har ladet forstå, at De støttede det, men det er Deres sag. Dette ændringsforslag er igen blevet sat under afstemning, og jeg har klart præciseret, hvilket det drejede sig om.
Vi vil ikke genoptage denne afstemning. Det ville ikke være korrekt. Jeg mener, at alt har været tilpas klart.

Dankert
Jeg vil gerne nedlægge en protest. Det er jo normal praksis, at en ordfører taler på udvalgets vegne. Men i dette tilfælde er vi blevet vildledt af den meget enkle grund, at ordføreren ikke talte på sit udvalgs vegne men på sin gruppes vegne. Og det er absolut ikke normalt.

Formanden
Hr. Dankert, jeg lyttede meget opmærksomt til ordføreren, så meget desto mere som han udtrykte sig på mit eget sprog, og der kan således ikke være sneget sig nogen fejl ind i forbindelse med oversættelsen. Jeg hørte absolut ikke hr. Soulier nævne PPE-gruppen. Jeg var virkelig meget opmærksom, og jeg siger Dem dette uden omsvøb. Vi genoptager ikke denne afstemning, det ville ikke være korrekt. Det hele har været meget klart.

Desama
Jeg vil blot sige dette, fru formand. Hr. Soulier har ment, at han som ordfører burde gengive ændringsforslag 27, der var blevet fremsat af hans parti og netop under hensyntagen til konklusionerne af den debat, vi har haft i denne uge - en debat tjener undertiden et formål - og til de svar, som kommissær Papoutsis gav.
Under hensyn til dette var det således at foretrække at støtte hr. Souliers ændringsforslag nr. 27 fremfor at fastholde Forskningsudvalgets ændringsforslag nr. 26. Jeg kan forsikre medlemmerne af min gruppe om, at tingene er foregået på hel normal vis.

(Forslaget til lovgivningsmæssig beslutning vedtoges)

Bloch von Blottnitz
Fru formand, salen er ganske vist tom, og bag mig er der en enorm masse larm, men alligevel er jeg meget glad for, at Parlamentet har støttet mig, og at vi har vedtaget de lovgivningsmæssige foranstaltninger i SAVE-programmet. Jeg vil gerne indtrængende opfordre Kommissionen til her i dette tilfælde for en gangs skyld at støtte Parlamentet, da vi jo har set, at der uden lovgivningsmæssige foranstaltninger overhovedet ikke sker noget, hvilket viser sig i forbindelse med nedsættelsen af CO2 udledningen og i forbindelse med energieffektiviteten. Med hensyn til THERMIE II-programmet, som forhindres af Rådet, og som egentlig var et program for vedvarende energi, er der ikke sket noget. I strid med sine egne flotte politiske udtalelser overalt i verden, og selv om det har underskrevet i Rio, selv om det har underskrevet i Berlin, blokerer Rådet det eneste program, nemlig THERMIE II, hvor det drejer sig om vedvarende energi.
Derfor er det så meget desto vigtigere, at vi som Parlament gennemfører det og tvinger Rådet og Kommissionen til omsider at lade handling følge på ord. I modsat fald bliver vi som EU virkelig efterhånden til grin! Jeg ønsker ikke at sige, at vi er løgnere, men der sker jo ikke noget! Det fortælles vidt og bredt med flotte ord, at vi har brug for energieffektivitet, at vi har brug for en nedsættelse af CO2 -udledningen, men der gøres ikke noget! Der er kun tomme ord! Derfor har Udvalget om Forskning, Teknologisk Udvikling og Energi medtaget det lovgivningsmæssige element i SAVE II. Mit råd endnu en gang til Rådet og Kommissionen: Følg udvalget, det gør De klogt i! I modsat fald vil vi forvolde vanskeligheder via budgettet!

Rovsing
Det foreliggende forslag til rådsbeslutning vedrører et i såvel økonomisk som miljømæssig og forsyningspolitisk henseende overordentlig vigtigt område for Unionens medlemslande, nemlig fremme af energieffektiviteten. Det turde således være indlysende, at EU-medlemsstaterne gennem større energieffektivitet vil blive i stand til at nedsætte deres energiforbrug, udnytte en række ikke-varige energikilder mere rationelt, mindske deres afhængighed af energiimport og nedbringe mængden af CO2 -emissionerne, som udgør den væsentligste årsag til drivhuseffekten.
Der er således i allerhøjeste grad brug for en videreførelse af SAVE-programmet for en ny femårig periode med henblik på at sikre en mere rationel udnyttelse af vore sparsomme energiressourcer. På denne baggrund er det naturligvis glædeligt, at det afsatte beløb på 150 mio ECU til gennemførelsen af SAVE IIprogrammet udgør en væsentlig forhøjelse af den beskedne bevilling, der var afsat til SAVE I. Den androg kun 35 mio ECU. Ordføreren for den foreliggende betænkning har imidlertid ret i, at der i tilknytning til gennemførelsen af SAVE II er behov for iværksættelse af bindende foranstaltninger i EU-landene for at sikre, at målsætningen om nedbringelse af energiforbruget bliver opfyldt. At afstå fra lovgivning på dette område - under henvisning til subsidiaritetsprincippet - giver ingen mening som følge af CO2 -problemernes grænseoverskridende karakter.
Af samme årsag mener jeg, at EU - i overensstemmelse med målsætningen i SYNERGYprogrammet - bør stille alle brugbare data og erfaringer med hensyn til en effektiv udnyttelse af energiressourcerne, der er indvundet inden for rammerne af SAVE-programmerne, til rådighed for udviklingslandene, hvis forbrug af først og fremmest fossile brændstoffer forventes at stige eksplosivt i årene frem mod år 2020 - med en betragtelig stigning i verdens samlede udledning af CO2 til følge.
Indstilling ved andenbehandling/von Wogau
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Theorin og Wibe
Vi går ud fra, at programmet Told 2000 går ud på, at vi på fællesskabsplan bliver enige om kriterier for det minimale omfang af de kontroller, der skal gennemføres.
Eftersom der i dag findes forskellig lovgivning i medlemsstaterne for eksempel inden for narkotika- og våbenkontrol, mener vi ikke, at man kan foretage en fælles tolkning af toldmyndighedernes beføjelser.
Vi mener, at de enkelte medlemsstater selv skal beslutte, i hvilket omfang der skal gennemføres kontroller ved grænserne til andre EU-lande.

Berthu
Ved vort indlæg ved førstebehandling af EFhandlingsprogrammet på toldområdet glædede vi os meget over dette initiativ, der sigter på en bedre samordning af de nationale toldvæseners kontrol ved Unionens ydre grænser, men samtidig foruroligedes vi over Europa-Parlamentets indstilling: dets ændringsforslag havde rent faktisk en tendens til at gøre de nationale toldvæsener til et »fællesskabsanliggende« og fremme målet om et endnu mere standardiseret »hjemmemarked« end det nuværende indre marked, der praktisk taget berøver nationerne enhver form for spillerum i deres lovgivning.
Vi glæder os således i dag over ved andenbehandlingen at se, at Rådet i mellemtiden har fulgt den samme linje som vi og har afvist de mest omtvistede af de ændringsforslag, som Parlamentet havde fremsat. For at understrege sin intention har det endog omdøbt programmet, der ikke længere sigter på »toldvæsenet i EF« men kun på »et EF-handlingsprogram på toldområdet«, hvilket vi synes er helt perfekt.
Som man kunne forvente det, har Europa-Parlamentet gjort et nyt forsøg med ændringsforslag, som min gruppe ikke har stemt for. Vi finder rent faktisk, at Fællesskabet systematisk vælger den forkerte kurs under pres fra føderalistiske grupper som dem i vor forsamling: først sløjfede vi varekontrollen ved de indre grænser uden endog at have harmoniseret kontrollen ved de ydre grænser, hvilket var en fejl, som vi betaler dyre penge for i dag.
Og nu foreslår man os under foregivende af at ville forbedre kontrollen ved de ydre grænser at gøre toldområdet til et fællesskabsanliggende. Det er endnu en fejl. Og det er der tre grunde til. For det første bør hver enkelt medlemsstat som princip bevare sit toldvæsen, der også varetager rent nationale opgaver, herunder i øvrigt anvendelsen af eventuelle beskyttelsesklausuler (lad os i den anledning mindes den lære, vi har uddraget af erfaringen med den »gale ko«). For det andet mener vi, at det for effektivitetens skyld - her såvel som udenfor - vil være bedre at støtte sig på de gamle nationale administrationer, der fungerer, fremfor at etablere nye europæiske strukturer (vi foretrækker partnerskab frem for sammenlægning). Og for det tredje, for hensigtsmæssighedens skyld mener vi, hvis det skulle være nødvendigt at komme med endnu en grund, at der som følge af de dominerende frihandelstanker ingen garanti er for, at kontrollen skulle blive strengere ved, at vi atter en gang giver afkald på vore toldmæssige forsvarsinstrumenter til gavn for Fællesskabet, som den dog ellers burde.

Fayot
Jeg bifalder den vedholdenhed, som EuropaParlamentet lægger for dagen for at give fællesskabsprogrammet, «Told 2000« mere styrke og mere energi, over for medlovgiveren, Rådets ubeslutsomhed.
Økonomiudvalget vil således intensivere kampen mod svindel ved hjælp af harmoniserede og styrkede toldvæsener. Over for tredjelande er det nødvendigt med fælles told med en fælles sats. Dette betyder pålægning af strenge regler overalt, hvor der er told og ikke kun regler, der varierer fra den ene medlemsstat til den anden.
Et sådant program kan opmuntre Den Europæiske Union til at begive sig ind på denne vej, men det er helt klart nødvendigt, at man i gennemførelsen af programmet og især i forbindelse med kontrollen viser, at det er alvor. Hver enkelt medlemsstat skal give sine toldmyndigheder de tekniske og menneskelige midler, der skal til for at kunne opfylde denne opgave.
Jeg fremhæver her særligt, hvor vigtigt det er med en efteruddannelse på højt niveau, der bygger oven på den grunduddannelse, som alle toldembedsmænd får i deres hjemland. Denne efteruddannelse, der vil finde sted på et europæisk toldakademi, vil være en væsentlig trumf for de europæiske toldembedsmænd, der arbejder ved de ydre grænser, og som er beskæftiget med kampen mod svindel.

Gahrton, Holm, Lindholm, Schörling (V), Eriksson, Sjöstedt (GUE/NGL), Lindqvist (ELDR), Lis Jensen, Bonde og Sandbæk (EDN)
Vi har i dag stemt imod næsten alle ændringsforslagene til EF-handlingsprogrammet »Told 2000«, da vi mener, at de ikke respekterer de enkelte medlemsstaters suverænitet. Det bør fortsat være op til hver enkelt medlemsstat at afgøre, hvorledes man ønsker at kontrollere sine grænser, uddanne sit personale m.m.
Der eksisterer i dag en forskelligartet lovgivning i stort set alle medlemsstater med hensyn til import af forskellige typer af varer, f.eks. narkotika og våben. Det bør der også være i fremtiden, og derfor ser vi ingen grund til at harmonisere lovgivningen på dette område.

Reding
Ved andenbehandling har Europa-Parlamentet nu godkendt sin endelige affattelse af handlingsprogrammet »Told 2000«. Jeg håber, at Rådet i tilslutning hertil vil erklære sig indforstået med følgende vigtige parlamentsforslag:
1) Ideen om en europæisk toldmyndighed skal være et langsigtet mål som led i EUpolitikken.
2) På kort og mellemlang sigt drejer det sig om detaljeret at udarbejde fælles kriterier og arbejdsmetoder for de nationale toldmyndigheder, at fremme udvekslingen mellem de nationale administrationer og at oprette et fælles toldakademi som supplerende uddannelse til alle toldembedsmænd.
3) For at løse problemerne med transitsystemet skal kontrolmulighederne i hele Europa ubetinget forbedres: Et effektivt edb-net og automatisering af alle europæiske toldtjenester er således en nødvendighed. Det er også nødvendigt ligeledes at integrere de associerede lande i Central- og Østeuropa, som deltager aktivt i den frie internationale handel, i kontrollen af transittrafikken og gøre det muligt for dem at deltage i MATTHAEUS-programmet.
Indstilling ved andenbehandling/Burtone
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Theorin, Waidelich og Wibe
Narkotikamisbrug er et af de værste problemer, som Europa har at kæmpe med. Derfor er det også utrolig vigtigt, at strategierne for bekæmpelse af narkotikaen vælges med omhu. Vi er af den opfattelse, at de forslag, der findes i Burtone-betænkningen i alt for høj grad sigter mod foranstaltninger med henblik på at begrænse skadevirkningerne af et allerede påbegyndt misbrug. Det mener vi er alt for sent. Der må lægges større vægt på en forebyggende og præventiv instans, især rettet mod ungdommen. Vi ved, at jo færre unge, der overhovedet prøver narkotika, jo færre havner senere i misbrug.
Selvfølgelig må den forebyggende instans kombineres med en veludbygget revalidering, hvor hovedmålsætningen må være at gøre misbrugeren stoffri og få ham eller hende tilbage i samfundet igen.
Vi mener også, at det er forkert at skelne mellem bløde og hårde stoffer og at skelne mellem brug og misbrug. Der vil så opstå et problem med at trække grænsen, og manglende tydelighed med hensyn til, hvad vi accepterer eller ej, sender blot uklare signaler til vore børn og unge.
En restriktiv og forebyggende narkotikapolitik er den vej, vi i fællesskab bør slå ind på for effektivt at kunne bekæmpe narkotikaen. En opgivende holdning og en alt for høj tolerancetærskel får bare den modsatte virkning. Spørgsmålet om narkotikamisbrug handler i bund og grund om demokrati og menneskerettigheder: Alle mænd og kvinder skal være herre over deres egen krop! En narkoman kan derfor aldrig være fri.

Caudron
I den betænkning, som vor kollega Burtone har forelagt os, har man måttet genfremsætte en række ændringsforslag, som EuropaParlamentet vedtog ved førstebehandlingen, idet Rådet forsætligt har ignoreret vore forslag og ændret ånden i Kommissionens ændrede forslag.
Det er ganske beklageligt, at Rådet ikke har den indstilling, der passer sig for narkotikaproblemets alvor og den absolut nødvendige forebyggelse heraf.
Ligesom ordføreren mener jeg heller ikke, at »repression over hele linjen« er det bedste middel til at stoppe den svøbe, som anvendelsen af rusmidler udgør, og ligesom ham mener jeg, at repressionen først og fremmest skal slå ned på leverandørerne og dem, der handler med disse produkter og især på dem, der anvender narkotikanettet i finansielt øjemed. Kampen bør være ubønhørlig imod de illegale handlende, disse dødens købmænd og mod dem, der specialiserer sig i hvidvaskning af narkopenge, for de er den organiserede døds ågerkarle.
Narkomanerne bør reddes fra dem, og der bør tages hånd om dem ved hjælp af den størst mulige forebyggelsespolitik, der går gennem en sand europæisk sundhedspolitik, ja visselig, men også gennem de andre fællesskabspolitikker.
Rådet bør acceptere det samarbejde, der må iværksættes. Rådet må betragte narkomaner som mennesker i havsnød, som man må samle op i samfundets skød, og ikke som kriminelle.
Følgelig (og dette mål ligger for enden af et langvarigt og vanskeligt arbejde) må vi først give narkomanerne midlerne til at at undgå spredningen af de risici, der er forbundet med stofmisbrug. Vi kan ikke få dem ud af stofmisbruget fra den ene dag til den anden. Således må vi sideløbende med den rene forebyggelse, der gør det muligt at undgå brugen af stoffer, sikre narkomanerne imod de meget større risici, som de udsætter sig for.
Jeg giver således min støtte til Burtone-betænkningen, som vi bør vedtage med et meget stort flertal.
Jeg håber, at Kommissionen vil støtte vort skridt.
Jeg henstiller til Rådet at udvise en større realisme og en større voluntarisme i iværksættelsen af dette program. Det gælder dets troværdighed.

Cars
Det, som har oprørt mig, og som i høj grad bekymrer de fleste svenskere og andre europæere, er tendensen i hr. Burtones og udvalgets ændringsforslag.
Vist er det vigtigt at hjælpe narkotikamisbrugerne. Men det er mindst lige så vigtigt at forhindre, at unge og andre trækkes ned i narkosumpen. Det kræver klare signaler fra Europas myndigheder.
Ved at vedtage Burtone-betænkningen vil Europa-Parlamentet udsende et helt andet signal - et signal, som kunne føre til, at mange flere europæiske unge trækkes ned i håbløshed, prostitution og kriminalitet.
Det, vi har brug for i Europa, er ikke narkopolitiske indrømmelser, men derimod kontante foranstaltninger fra regeringer, parlamenter og frivillige organisationer med henblik på at straffe bagmændene og trænge narkomisbruget tilbage for at befri vort kontinent for stofmisbrugets slaveri.
Derfor stemte jeg mod centrale dele af Burtone-betænkningen!

Dybkjær
At jeg har valgt at undlade at stemme for betænkningen om forebyggelse af narkotika, betyder ikke, at jeg ikke går ind for forebyggelse af narkotikaproblemet. Det gør jeg i allerhøjeste grad. Imidlertid er netop forebyggelse i modsætning til bekæmpelse af dette alvorlige problem en indsats, der bedst egner sig til at foregå på nationalstatsniveau. Staterne selv er de bedste til at vurdere, hvilken politik og hvilke midler der under deres respektive betingelser - herunder kulturelle normer - vil give de bedste resultater. En fælles EU-strategi vil ikke være det optimale for forebyggelse af narkotikaproblemet, og udsigterne til, at der skulle kunne blive enighed om en sådan, er heller ikke overbevisende, set i lyset af forskellene mellem de forskellige indlæg her i dag.

Gahrton, Holm, Lindholm og Schörling
Burtone-betænkningen har tidligere forårsaget skarpe modsætninger mellem et narkoliberalt flertal og de fleste svenske medlemmer. I det forslag, som nu er blevet vedtaget, er en del af de narkoliberale forslag taget ud. Man slår også fast, at »det ikke er hensigtsmæssigt at drage nogen skarp grænse mellem bløde og hårde stoffer«. Betyder det, at den svenske informationsindsats har virket? Det er muligt, og i givet fald er det lovende.
Men betænkningen indeholder fortsat passager, som Miljøpartiet ikke kan støtte:
Miljøpartiet kan ikke acceptere den såkaldte »harm reduction«-strategi , eftersom dette udtryk er blevet kodeordet for en narkoliberal strategi.-Miljøpartiet kan ikke acceptere, at programmet indledes med en konstatering af, at »et fuldstændig narkofrit samfund er en utopisk vision« . Allerede i indledningen at affærdige det principielle mål som »utopisk« er en uacceptabel nedtoning af ambitionerne.-Miljøpartiet kan ikke acceptere, at narkopolitikken skal gøres til et EUanliggende , eftersom dette baner vejen for en fælles narkotikalovgivning fastlagt gennem flertalsafgørelser.-Endelig mener vi, at grænsekontrollen skal opretholdes , hvis et EU-land anser dette for at være et effektivt middel mod narkosmugling.
Novo
Bekæmpelse af narkotikamisbrug, bl.a. gennem tilskyndelse til samarbejde mellem medlemsstaterne i form af støtte til deres respektive aktioner og fremme og samordning af deres politikker - som er fundamentet i fællesskabshandlingsprogrammet for forebyggelse af narkotikamisbrug som led i indsatsen inden for folkesundhed - fortjener vores fulde støtte.
Enhver indsats til forbedring af information, forebyggelse og uddannelse, profylakse og behandling, såvel i de yngste aldersklasser (hvor forbruget starter tidligere og tidligere), i familien, skolemiljøet eller på arbejdspladsen, i form af aktioner rettet mod risikogrupper (herunder fængselsmiljøet) eller mod offentligheden generelt, kan regne med vores støtte og stemme.
Men vi er helt på det rene med, at hvis dette program skal få den tilsigtede virkning, er det nødvendigt med en samordnet gennemførelse af politikkerne på andre områder, herunder retsforfølgelse af hvidvaskning af penge og fjernelse af de dybereliggende årsager til social udstødning og arbejdsløshed, som skaber en sårbarhed, som let kan føre ud i narkotikamisbrug.
Det må beklages, at de af Rådet bevilgede midler til dette program (27 mio ECU, dvs. 5.000 mio escudos for fem år) er lavere end de foreslåede og langt under, hvad der er ønskværdigt. I bekæmpelsen af narkotika vil vi begå en alvorlig fejl, hvis vi slår os til tåls med forestillingen om, at det er »en tabt krig«, og at det ud fra et hyklerisk cost-benefit-syn ikke kan betale sig at investere passende midler til bekæmpelse af denne svøbe. Tværtimod vil vi kun kunne imødegå og reducere narkotikaafhængigheden, hvis der findes en stærk politisk vilje og betydelige midler, således at problemet kan angribes i alle dets aspekter.

Rovsing
Forbruget af forskellige former for narkotika, herunder såkaldt hårde stoffer som heroin og kokain, har antaget dramatiske dimensioner i løbet af de seneste 20 år. Det er derfor ikke overraskende, at mange EU-borgere i dag anser narkotikamisbruget for et af de væsentligste samfundsproblemer overhovedet. Der kan derfor heller ikke være tvivl om, at dette grænseoverskridende problem må og skal løses gennem en kombination af nationale foranstaltninger og foranstaltninger på internationalt niveau. På denne baggrund er der al mulig grund til at hilse Kommissionens forslag til handlingsprogram for forebyggelse af narkotikamisbrug velkommen.
I sin betænkning har Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse anført en række forslag til supplerende foranstaltninger, herunder forslag om en forbedret informationsudveksling mellem medlemsstaterne, støtte til forbedring af oplysningskampagner, støtte til de frivillige hjælpeorganisationers arbejde samt et forslag om at udforme en mere effektiv strategi for bekæmpelse af narkotikamisbrug på internationalt plan på grundlag af en sammenlignende undersøgelse af de enkelte landes lovgivning på narkotikaområdet. Jeg kan fuldt ud støtte disse forslag til forbedring af Fællesskabets handlingsprogram.
Indstilling ved andenbehandling/Castricum
Blot
Forslaget om interoperabilitet i det transeuropæiske jernbanesystem for højhastighedstog er et godt forslag. Men det er kun fornuftigt, hvis det ledsages af en finansplan, hvormed Europa kompletterer medlemsstaternes indsats. Man må anvende nærhedsprincippet, og alt for ofte griber Den Europæiske Union på uretmæssig vis ind i sager, der normalt henhører under medlemsstaternes ansvarsområde. Men her, hvor der fremfor noget er tale om et grænseoverskridende område, er det forbløffende, at Den Europæiske Union ikke påtænker et større økonomisk engagement.
Hvis jeg tager eksemplet med øst-vesthøjhastighedstogforbindelsen, ParisStrasbourg-München-Wien-Budapest, er det ud over medlemsstaternes indsats nødvendigt, at Det Europæiske Fællesskab griber økonomisk ind i projektet. Den Europæiske Union burde koncentrere sine aktioner om projekter, der er virkelig grænseoverskridende. I sin helhed ville en sådan koncentration ikke øge udgifterne, den ville snarere nedbringe dem. Jeg vil ønske, at en finansbetænkning en dag vil komplettere nærværende betænkning. Det forekommer mig presserende nødvendigt.
Indstilling ved andenbehandling/Cornelissen
Blak
Det kræves, at sikkerhedssystemerne i forbindelse med transport af farligt gods strammes kraftigt op. Dette sker med henvisning til togulykken på Næstved banegård, hvor man selv i det tredje år efter ulykken har problemer med udsivning af giftigt materiale. Derfor ser jeg med tilfredshed på det arbejde, der med denne betænkning er gjort for at stramme op på bestemmelserne, og jeg kan således støtte betænkningen.
Betænkning af Soulier
Rovsing
Det foreliggende forslag til forordning vedrørende SYNERGY-programmet udgør et i enhver henseende positivt bidrag til løsningen af en række miljø-, udviklings- og energiforsyningsmæssige problemer på internationalt niveau, og der kan derfor ikke herske tvivl om nødvendigheden af at videreføre dette program, hvis første fase blev indledt for godt femten år siden, i en ny femårsperiode.
Verdens samlede energiforbrug er stigende. Det gælder ikke mindst i udviklingslandene. Således skønner Det Internationale Energiagentur (IEA), at udviklingslandene, der i 1990 tegnede sig for 75 % af verdens samlede befolkning, men kun for 25 % af det globale energiforbrug, i år 2010 vil tegne sig for 80 % af verdens befolkning og 40 % af det samlede energiforbrug. Desværre vil dette øgede forbrug først og fremmest give sig udslag i større anvendelse af fossile brændstoffer med en stigende udledning af CO2 i atmosfæren til følge. For så vidt muligt at modvirke denne tendens er det af allerstørste vigtighed, at EU viderefører og intensiverer sin overførsel af knowhow på energiområdet til udviklingslandene. Som led heri bør EU bl.a. stille alle de brugbare data og erfaringer, som indhøstes inden for rammerne af EU-programmet SAVE II, til rådighed for udviklingslandene.
Betænkning af Soltwedel-Schäfer
Antony
Fru formand, fru Soltwedel-Schäfers betænkning er fuld af bemærkninger og fornuftige forslag såvel som god vilje. Der er imidlertid en række punkter, som ikke er acceptable.
For det første kan en, endog delvis, standardisering af medlemsstaternes sociale sikringssystemer (med henblik på at harmonisere medicintilskudsbeløbene) ikke komme på tale.
For det andet bør man være forsigtig med at fremme de såkaldte generiske lægemidler. De bør ikke tynge de laboratorier, der skaber originalprodukter, der er resultatet af forskning, der har stået på i længere tid end deres udnyttelsestid, meget kostbar forskning, og hvor reklameomkostningerne over for de praktiserende læger til sammenligning efter vor mening synes stærkt overdrevet af ordføreren.
For det tredje indgyder forherligelsen af selvmedicinering os den største mistillid. Det er den lige vej til alle former for misbrug og alle farer. Lad os aldrig glemme, at et lægemiddel er et aktivt produkt, som man bør behandle med stor forsigtighed. Man må derfor aldrig tabe farmaceutens og lægens betydelige rolle af syne, når det gælder information og kontrol, og man må ikke søge at ofre ham på de dårlige økonomiske undskyldningers alter. Det, der bør have forrang på området, er folkesundheden.
Og endelig, og det er ikke det mest uvæsentlige, beklager vi det upræcise ved ordet »etik«, der dog dukker op ret så ofte i denne betænkning. Det er det ordforråd, der anvendes i det nye »politisk korrekte« sprog for at undgå medicinens nødvendige underlæggelse under den naturlige og kristne morals principper.
På trods af disse væsentlige forbehold har vi stemt for betænkningen.

Chanterie
Fælles retningslinier for industripolitikken inden for lægemiddelindustrien bør tage hensyn til det forhold, at markedsføring af lægemidler ikke er underlagt almindelige markedsmekanismer. Her er det ikke den usynlige hånd, der fastsætter efterspørgsel, udbud og pris. Det er repræsentanter for interessegrupper og myndigheder, der i betragtelig grad bestemmer salg, forbrug og fortjeneste. Det indebærer nogle umiddelbare konsekvenser. Tænk på de usædvanlige fortjenester, de kunstige priser, de kæmpestore reklameudgifter, de storstilede fusioner og så videre. Det har selvfølgelig også noget at gøre med de enorme udgifter til forskning og udvikling, med beskæftigelsen, konkurrencen og lægemidlers særlige egenskaber. »Pharmacon« betyder jo samtidig lægemiddel og gift, helbredende og dødelig. At man ikke frit kan erhverve denne slags varer, og at de ikke må stilles til rådighed uden tilsyn, er en selvfølge. Det er da også forståeligt, at staten, sygesikringerne, patientforeningerne, lægeforeningerne, universitetscentrene og lægemiddelsektoren i fællesskab beskæftiger sig med udvikling og distribution af medicin.
Den Europæiske Unions, og navnlig Europa-Parlamentets bidrag er placeret inden for rammerne af såvel industri- som sundhedspolitikken. Kraftlinierne i en sådan politik kan sammenfattes som følger. På den ene side en rationalisering af produktionen med blandt andet begrænsning af reklamebudgetterne og bekæmpelsen af opsplitningen. På den anden side omstrukturering af innovationen med særlig opmærksomhed på ægte nyskabelser, godkendelsesprocedurer, registreringskrav til nye lægemidler, ejendomsrettigheder og udvikling af lægemidler eller behandlingsmetoder til sjældne eller endnu uhelbredelige sygdomme. I tilslutning til alt dette bryder man en lanse for præventiv og oplysende lægevidenskab, generiske lægemidler, plantelægemidler og homøopatika, rationel brug af lægemidler, ensartet lægemiddelemballage, alternative metoder til testning af lægemidler, selvmedicinering, en miljøvenlig virksomhedspolitik, langfristet planlægning, en ansvarlig industripolitik, en europæisk databank (nemlig ECPHIN), et etisk råd under EMEA og så videre.
Som medlem af begge rådgivende udvalg kan jeg i princippet tilslutte mig det foreliggende forslag. Det er et rimeligt og ligevægtigt kompromis mellem lægemiddelindustriens, socialsikringssystemets, forskningsinstitutionernes, sygesikringens, lægernes samt klient- eller forbrugerorganisationernes divergerende interesser. Dog vil jeg gøre mig til talsmand for en tydelig definition af »innovationer«. En ægte innovation er et nyt lægemiddel og altså ikke et allerede eksisterende lægemiddel, som blot får vedhæftet en yderligere indikation, og heller ikke en »me too«, som kommer frem flere år efter en ægte nyskabelse som afledt deraf. Et virkelig innovativt lægemiddel bør helbrede eller behandle hidtil uhelbredelige sygdomme eller genstridige lidelser eller bør yde en bedre behandling af eller større helbredelseschancer for bestemte onder i sammenligning med eksisterende lægemidler.
Når alt kommer til alt, betragter jeg dette forslag som et skridt i den rigtige retning. En lægemiddelpolitik bør tage hensyn til konkurrenceevnen og rentabiliteten i industrisektoren som sådan (industripolitik), men også til beskæftigelsen, den offentlige sundhed, de terapeutiske fremskridt og socialsikringen (socialpolitik). Jeg tror, at det forslag, der foreligger til afstemning, opfylder kravene til såvel en industrielt som socialt ansvarlig lægemiddelpolitik.

Formanden
Hermed er afstemningstiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.10 og genoptaget kl. 15.00)

Decharge for årene 1991, 1992, 1993 og 1994
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0058/96 af Kjer Hansen for Budgetkontroludvalget om decharge til Kommissionen vedrørende regnskabsafslutningen for EUGFL for regnskabsåret 1991; -A4-0086/96 af Cornelissen for Budgetkontroludvalget om Kommissionens beretning om de foranstaltninger, der er truffet til opfølgning af bemærkningerne i den beslutning, der ledsager dechargeafgørelsen vedrørende gennemførelsen af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1992 (KOM(95)0666); -A4-0097/96 af Samland for Budgetkontroludvalget om Kommissionens beretning om de foranstaltninger, der er truffet til opfølgning af bemærkningerne i de beslutninger, der ledsager dechargeafgørelserne vedrørende gennemførelsen af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1993 (KOM(95)0666); -A4-0098/96 af Wynn for Budgetkontroludvalget om decharge til Kommissionen for gennemførelsen af De Europæiske Fællesskabers almindelige budget for regnskabsåret 1994; -A4-0089/96 af Blak for Budgetkontroludvalget om meddelelse af decharge til Kommissionen for forvaltningen af EKSF for regnskabsåret 1994; -A4-0081/96 af Kellett-Bowman for Budgetkontroludvalget om udsættelse af afgørelsen om decharge til bestyrelsen for Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (Thessaloniki) for gennemførelsen af dets budget for regnskabsåret 1994; -A4-0082/96 af Kellett-Bowman for Budgetkontroludvalget om meddelelse af decharge til bestyrelsen for Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene (Dublin) for gennemførelsen af dets budget for regnskabsåret 1994; -A4-0096/96 af Wynn for Budgetkontroludvalget om nægtelse af decharge til Kommissionen for den økonomiske forvaltning af Den Europæiske Udviklingsfond for regnskabsåret 1994.
Blak
Hr. formand, jeg ville ikke have haft noget imod, at min søde danske kollega, Eva Kjer, var kommet først. Jeg skal tale om Kul- og Stålunionen, og jeg må sige, at jeg er en lille smule skuffet over, at Kommissionen ikke er til stede, at kommissæren ikke finder det så vigtigt, at han kan være her, når vi har denne debat. Selvfølgelig ved jeg, at han har en dygtig repræsentant i Fritz Brüchert, som er til stede, men jeg havde gerne set, at kommissæren havde været her, når vi diskuterer et så vigtigt punkt. Det drejer sig faktisk om 60 mia danske kroner, vi skal snakke om.
I år har Kul- og Stålunionen som den eneste fået en uforbeholden revisionserklæring, og det er utrolig flot. Der har været et utrolig godt samarbejde mellem Parlamentet, Budgetkontroludvalget, Revisionsretten og Kommissionen, men det betyder absolut ikke, at der ikke har været meningsforskelle. Tværtimod!
Jeg vil dog starte med at lykønske Kommissionen med, at Bagnoli-sagen endelig er afsluttet. Jeg har gennem fire år rejst kritik i en over ti år gammel sag om manglende rentegodtgørelse, som italienerne prøvede at snyde os for. Det er lykkedes Kommissionen at få pengene hjem. Det er et par millioner kroner, men det er i hvert fald noget, som skatteyderne forstår, at penge, der er uretmæssigt udbetalt, bliver tilbagebetalt. Vi skulle næsten fejre det med flag, at Kommissionen den 11. oktober 1995 endelig kunne få løst denne sag.
Men så begynder der at komme nogle af de små punkter, vi har problemer med. Solvensnøgletallene. Vi har vedtaget et direktiv i 1992, og nu overtræder vi endda selv solvensnøgletalsdirektivet. Det vil sige, at vi har for store investeringer ude. Det drejer sig om risikospredning, og den bliver begrænset til færre og færre debitorer og større og større engagementer. Jeg kan give et par tal. Der er 11 debitorer, hvis lån overstiger 25 % af EKSF's egenkapital. De store engagementer overstiger 800 % af egenkapitalen, og det vil sige, at risikoen ikke er tilstrækkeligt spredt. Vi kan altså risikere, at der kommer nogle gevaldige sager, hvor vi lige pludselig får nogle tab, og nu tager vi måske hul på næste års decharge, men hvad nu, hvis vi indblandes i en konkurs i forbindelse med tunnelen mellem Frankrig og England? Så mister EU-systemet - og hold jer nu fast alle sammen - over 10 mia danske kroner, og så begynder det at blive problematisk. Det vil altså sige, at man alligevel, selv om man har lavet et godt regnskab, har glemt nogle ting, og man måske ikke har gjort det så godt, som det skulle være. Det er en af de ting, jeg virkelig er meget opmærksom på, og jeg har bedt om at få en liste over de former for garantier, vi har. Den er jeg blevet lovet af Kommissionen, men jeg har ikke fået den endnu.
Desuden er man ikke så god til at spekulere i værdipapirer. Faktisk har vi i det forløbne regnskabsår, vi nu skal godkende, tabt 70 mio ECU, og endnu en gang - I hørte rigtigt - 70 mio kroner ved at værdipapirer ikke blev solgt på det rigtige tidspunkt. Nu skal vi vente på, at markedet ændrer sig, og at der måske kommer en opadgående kurs, og så kan vi hente pengene hjem.
Lad os se på et andet problem, f.eks. Paris-sagen. Min gode ven, John Tomlinson, kunne huske, at vi lavede noget ganske uanstændigt i Paris. Vi købte en ejendom, der var så dyr, at man skulle tro, vi havde købt hele Paris. Her i regnskabet har vi tilsløret det. 28 % af de investeringer, som skulle betales tilbage til EKSF, har vi ikke fået, og det er 1, 68 mio ECU. Det vil sige, at man fusker lidt med tallene, og jeg vil derfor bede Kommissionen om at bringe dette i orden og så lade være med at lave alle de numre med at skjule tallene. Jeg kunne måske også spørge: Alle de ejendomme, vi har på vores 126 ambassader rundt om i verden, har man også der fusket med regnskaberne? Det er noget af det, som jeg i hvert fald vil prøve at undersøge, når vi når frem til næste års decharge.
Så kommer der et helt kapitel for sig. Det er nedlukningen af miner i England, hvor en borgerlig konservativ regering bad om lavtforrentede lån og fandt ud af, at de måske alligevel ikke skulle bruge lånene og tilbagebetalte dem. De har fået gud ved hvor mange millioner kroner i rentegodtgørelse, og ifølge den juridiske tjeneste i Kommissionen har vi ikke en chance for at få dem tilbage. I dette tilfælde skal vi efter min mening ikke længere holde os til den juridiske side af sagen, vi skal satse på det politiske aspekt og slæbe den engelske regering for Domstolen og fortælle, at vi ikke gider al deres spekulation i at stjæle vores penge. Så kort sagt: Kommissionen skal være modig og tage et politisk skridt og så få de penge tilbage.
Som det sidste punkt, hr. formand, vil jeg nævne det problem, at England har fået over 50 % af lånene, som kun er koncentreret om fire lande. Det kan vi ikke leve med. Det er interessant, når det er en engelsk regering, der gør det. Premierminister Major siger nok som de frække piger: Uden penge gør det ondt. Han kan godt lide vores penge, men han kan ikke lide EU.

Formanden
Fru Theato har ordet til forretningsordenen.

Theato
Hr. formand, jeg har ikke helt forstået, hvorfor betænkningernes rækkefølge blev ændret. Jeg har fået at vide, at rådsformanden vil være til stede under vor forhandling og i det mindste ville høre de første betænkninger. Jeg spørger Dem, om De ved, at rådsformanden vil komme, og om det i bekræftende fald er garanteret, at de betænkninger, hvor vi finder det særlig vigtigt, at rådsformanden er til stede, kan behandles, inden Rådet får ordet, dvs. at i de mindste ordførerne kan tale inden da. Jeg vil gerne have Dem til at bekræfte dette. Jeg frygter, at vi spilder tid, hvis vi fortsat ændrer rækkefølgen, og den aftalte tidsplan ikke kan overholdes.

Formanden
Fru Theato, rækkefølgen af betænkninger er udelukkende blevet ændret, fordi hr. Blak havde en hastesag og derfor ikke kunne være til stede senere. Alle de øvrige betænkninger vil blive behandlet i den planlagte rækkefølge. Rådet vil tage ordet, men det lader til, at det er forsinket på grund af den trilog, der er i gang.
Hr. Tomlinson har ordet til forretningsordenen.

Tomlinson
Hr. formand, i forlængelse af det spørgsmål, fru Theato rejste, var det Rådet selv, der fastsatte tidspunktet for trilogen. Det har således bevidst indgået to aftaler på samme tidspunkt. At være i en anden sal og have et trilogmøde samtidig med, at forhandlingen om decharge finder sted, er en uacceptabel adfærd. Hvis jeg var Dem, hr. formand, ville jeg nægte at give Rådet taletid under vor dechargeforhandling, hvis det er så lunefuldt i sin holdning, at det vælger at dobbeltbooke sig selv. Rådet fastsatte trilogen. Det bestemte, hvornår den skulle finde sted. Det besluttede, at under denne forhandling, som finder sted på dets henstilling, kan det valse herind, når det måtte ønske og komme med sit indlæg uden at have hørt forhandlingen. Jeg håber derfor, hr. formand, at De vil overveje at nægte at give Rådet ordet, når det ankommer, fordi det har behandlet Parlamentet med ringeagt og foragt. Vi bør vise Rådet det samme.

Cornelissen
Hr. formand, det gør mig målløs, at vi afholder en forhandling om dechargen, uden at Kommissionen er til stede. Hr. formand, hvordan kan et Parlament, der opererer på denne måde, blive taget alvorligt? Jeg har været folkets repræsentant i 25 år, hr. formand, men det er dog den stiveste. Konkret vil jeg anmode Dem om at træffe de nødvendige foranstaltninger til, at Europa-Kommissionen straks kommer til stede her på politisk plan.

Müller
Hr. formand, jeg vil gerne tilslutte mig de tidligere taleres bemærkninger og egentlig opfordre til, at vi forlader salen og afbryder mødet på nuværende tidspunkt, indtil Parlamentet informerer os om, hvornår mødet kan fortsætte på behørig vis. Forhandlingen om decharge kan egentlig ikke videreføres på denne måde.

Ewing
Hr. formand, vedrørende det samme. Jeg ville blot stille forslag om afbrydelse af mødet, og jeg støttes af et stort antal medlemmer i hele Parlamentet.

Wynn
Hr. formand, jeg er lige kommet fra trilogmødet, og kommissær Liikanen har faktisk nok at se til dér, og det samme gælder rådsformanden. Vi forlod salen her, da afstemningstiden sluttede kl. 13.00, gik direkte til trilogmødet, og det har været afbrudt i ca. 45 minutter, så formandskabet kan komme til klarhed. Den måde, hvorpå det har forsøgt at føre mødet i de sidste to timer, har absolut været en skandale. Jeg kan ikke se en ende på det inden for de næste to timer. Jeg ved ikke, om salen er reserveret. Jeg forlod mødet, fordi jeg har to betænkninger på dagsordenen.
Men De har et problem, hr. formand. Måske er der nogen, der kan få nogle oplysninger fra mødesalen med hensyn til, hvornår de forventer at være færdige. Det ville være en stor hjælp for medlemmerne.

Formanden
Hr. Wynn, ærede medlemmer, jeg vil afbryde mødet i ti minutter. Jeg har sendt en person hen for at spørge, om vi kan regne med Rådets og Kommissionens tilstedeværelse om disse ti minutter. Hvis svaret er, at Rådet og Kommissionen ikke kan garantere deres tilstedeværelse efter disse ti minutter, vil jeg lade Parlamentet stemme om, hvorvidt vi skal fortsætte forhandlingen eller ej.
(Mødet udsat kl. 15.10 og genoptaget kl. 15.20)

Formanden
Ærede medlemmer, vi har været i kontakt med Kommissionen og med Rådet. Kommissæren har haft den venlighed at straks at indfinde sig. Hvad angår Rådet, får vi at vide, at de i dette øjeblik forhandler en tekst, og at de vil være fraværende mindst et kvarter endnu. Derfor lader jeg Parlamentet stemme om, hvorvidt man skal fortsætte forhandlingen.
(Parlamentet vedtog at fortsætte arbejdet)

Tomlinson
Hr. formand, jeg advarer på forhånd imod, at gud hjælpe Rådet, hvis det kommer her ind i salen og ønsker at docere for os i en halv time i forbindelse med en forhandling, det ikke har hørt. Jeg håber, at De gør dette særdeles klart for rådsformanden, inden han træder ind i salen. Vi blev behandlet med foragt i udvalget, idet der kom en embedsmand, som skulle afgive det, der jo er en politisk henstilling. Vi gjorde det helt klart i udvalget, at det var en uacceptabel adfærd fra formandskabets side. Vi er igen i eftermiddag blevet behandlet med foragt, og det, vi ikke vil finde os i, er en eller anden form for docering i forbindelse med en forhandling, som Rådet ikke har haft den høflighed at lytte til. Jeg håber, at Rådets repræsentant kan gøre dette helt klart over for formandskabet, inden det kommer ind i salen. Det vil spare nogle af os for den forlegenhed, det er at skulle sige det igen direkte til Rådet, når det kommer herind.

Formanden
Tak, hr. Tomlinson. Rådet har en fornem repræsentant her, som naturligvis vil meddele Rådet disse synspunkter. De ved, at det ikke er min opgave at kritisere, hvad Rådet siger i denne forsamling, og Rådet vil modtage de relevante svar inden for de forskriftsmæssige rammer. Jeg giver derfor ordet til fru Kjer Hansen med henblik på fremlæggelse af den betænkning, hun er ordfører for.

Kjer Hansen
Hr. formand, da Kommissionen nu er velrepræsenteret, vil jeg alligevel indlede med at takke for samarbejdet med Kommissionen og det, at Kommissionen beredvilligt har givet oplysninger og besvaret spørgsmål fra min side omkring dette emne. Lad mig starte med at slå fast, at de fleste mangler ved regnskabsafslutningsproceduren efter min opfattelse beror på landbrugspolitikken, selve den måde vi har udformet den fælles landbrugspolitik på. Landbrugspolitikken er blevet så kompleks, at en effektiv regnskabsafslutning forudsætter, at vi gennemfører en radikal forenkling og en reform af landbrugspolitikken. Det er mit håb, at det budskab vil indgå som et væsentligt element i en drøftelse af den fremtidige landbrugspolitik. Det er også et problem, at landbrugsudgifterne udelukkende afholdes via EU-budgettet. I sagens natur giver det ikke medlemslandene den samme interesse for at opdage de regelstridige udbetalinger, der måtte have fundet sted. Der er simpelthen et modsætningsforhold mellem Kommissionen og medlemslandene i og med, at de ikke deles om udgifterne.
Regnskabsafslutningsproceduren er på ingen måde tilfredsstillende af flere grunde. Kommissionen har ikke ressourcer nok til at varetage regnskabsafslutningen på betryggende vis. Revisionens dækningsgrad er minimal sammenlignet med de transaktioner, der foretages. Der er områder, hvor der endda over en årrække overhovedet ikke bliver kontrolleret. Også de mange udbetalende organer i medlemslandene udgør et kontrolmæssigt problem. I mange tilfælde virker det, som om det er det rene gætværk, hvilke beløb der skal inddrives. Kun 7 % af de korrektioner, der har fundet sted i 1991-budgettet, er enkeltstående korrektioner. Resten er de såkaldte faste korrektioner, dvs. Kommissionen skønner eller måske rettere gætter sig til, hvilke beløb, hvilken procentsats der skal inddrives. Medlemslandene accepterer i de fleste tilfælde korrektionerne, men vi har også set en række eksempler på uoverensstemmelser, der så er blevet bragt for Domstolen. Derfor vil jeg hilse det velkomment, at der nu er oprettet et forligsorgan, hvor medlemslandene og Kommissionen forhåbentlig kan indgå forlig ved eventuelle uoverensstemmelser.
Det afgørende problem i forbindelse med regnskabsafslutningsproceduren er, at det, der skulle være en teknisk procedure, i virkeligheden er blevet til en politisk forhandling. Det skøn, som Kommissionen foretager, bliver gjort til genstand for en forhandling mellem Kommissionen og det pågældende medlemsland. Vi har set en række eksempler på det. Et af de værre er eksemplet med bomuldsproduktionen i Grækenland, hvor Kommissionen først gik ud og krævede en korrektion på 25 %, men efter forhandlinger med det pågældende land blev det ændret til 10 % mod, at der så var en række krav, der skulle opfyldes. Selvfølgelig kan man sige både godt og ondt om en sådan forhandlingssituation, men faktum er jo, at der ikke er tale om objektivitet.
Et andet velkendt eksempel er mælkekvotesagen. Den har vi tidligere behandlet meget indgående, men lad mig alligevel fremhæve, at forhandling og politisk pres dominerede over det faktum, at der her var tale om et uretmæssigt udbetalt beløb. Hele sagen endte som en politisk studehandel, og det bedste, man kan sige om mælkekvotesagen, er, at offentligheden dog fik fuld kendskab til sagen og dens forløb.
I og med at der ofte er en forhandling mellem Kommissionen og medlemslandet, er det så som så med retssikkerheden. Risikoen for en uensartet behandling af medlemslandene er der, hvad enten det sker bevidst eller er et udtryk for en tilfældig forskelsbehandling. Selvfølgelig er der også medlemslande, der finder det tilfredsstillende med denne såkaldte fleksibilitet, fordi de mener, at det kan være i deres interesse. Problemet er imidlertid, at idéen med regnskabsafslutning er at få inddrevet de faktiske ikke-støtteberettigede udgifter. Systemet er behæftet med mange fejl, og den alvorligste er den, at det ikke sikrer og ikke forsøger at sikre objektivitet i forbindelse med regnskabsafslutningen, således at de beløb, der inddrives, afspejler de faktiske tab.
Jeg indstiller til, at der gives decharge for dette område, ikke fordi det fortjener det, men fordi det vil være det naturlige, hvis vi skal være konsekvente og følge op på en tidligere beslutning. Lad mig afslutte med at sige, at jeg finder det bedre at gennemføre en regnskabsafslutning på trods af alle manglerne end slet ikke at gennemføre den, og jeg håber, at vi også på andre områder, f.eks. omkring strukturfondene, kan nå frem til regnskabsafslutningen.

Cornelissen
Hr. formand, dechargen for gennemførelse af det almindelige budget for 1992 har givet anledning til et forfærdeligt postyr. Som bekendt har Europa-Parlamentets tydelige og vedholdende standpunkt i sidste ende ført til, at Europa-Kommissionen alligevel gav sig til at opkræve 1, 6 milliarder ECU vedrørende manglende overholdelse af mælkekvoterne i Italien og Spanien; Parlamentet har med andre ord reddet skatteyderne fra en regning på ikke under 1, 6 milliarder ECU. Det vil jeg gerne endnu en gang gøre alle, der vil høre på det, opmærksom på og i særdeleshed euroskeptikerne. Må jeg spørge kommissæren om, hvor mange af disse 1, 6 milliarder ECU der i mellemtiden er tilbagebetalt?
Ved dechargeforhandlingen i fjor er et antal punkter blevet liggende. For det første undersøgelserne i sagen om svig i tobakssektoren i Grækenland og Italien. Er mine informationer om, at der navnlig i Grækenland ikke undersøges ret meget, korrekte? Hvornår vil Europa-Parlamentet blive informeret om svigets sandsynlige omfang og om de foranstaltninger, der er truffet?
Dernæst gennemførelsen af en mælkekvote-tilbagekøbsordning, som der ikke var noget retsgrundlag for. Det slap Kommissionen endog ret let fra, idet det blev affærdiget med den bemærkning, at der efterfølgende i 1995 med tilbagevirkende kraft blev vedtaget et retsgrundlag, hvorved de 170 millioner ECU blev legaliseret efterfølgende. Deler kommissæren min mening, at en sådan fremgangsmåde er dårligt forenelig med en ansvarlig finansforvaltning?
Endelig ikke-tilbagesøgningen af 170 millioner ECU fra Spanien vedrørende manglende overholdelse af mælkekvoterne i 1989. I sin nærmere begrundelse, som jeg ønsker at takke Kommissionen for, fremfører den som argument for ikke at have søgt beløbet tilbage, at ingen medlemsstat havde indbragt sagen for Domstolen.
Hr. formand, det er efter min mening en alvorlig sag. Det betyder jo, at Kommissionen lader anvendelsen af traktaten og af princippet, at der må være lige ret for alle, være afhængig af en eventuel protest fra en eller flere af medlemsstaterne. Jeg kan ikke frigøre mig for det indtryk, at Kommissionen således truer med at blive stikirenddreng for Ministerrådet i stedet for at være traktatens vogter og de europæiske skatteyderes beskytter. Jeg er klar over, at det vedrører beslutninger, der hovedsagelig er taget af den tidligere Kommission, men jeg tillægger det stor betydning at få en klar redegørelse herom fra den nuværende Kommission. Forløbet om finansiering af destruktionen af kalve i Nederlandene trækker atter store veksler på Kommissionens finanspolitiske troværdighed. Jeg ved, at Kommissionen afgiver en redegørelse i morgen, men givetvis kan kommissæren for budget og budgetkontrol allerede på nuværende tidspunkt gøre rede for den finansielle slingrekurs.
Hr. formand, jeg forklarer mig nærmere. Den ene dag udtaler landbrugskommissæren, at han med stor forbavselse ser på den nederlandske beslutning om destruktion af 60.000 kalve, og nogle dage senere kan vi læse i avisen, at Kommissionen bidrager med 20 millioner gylden til denne foranstaltning, som den har stemplet som både unødvendig og overflødig. Hr. formand, det er efter min mening en alvorlig sag. Det sætter Kommissionens troværdighed på spil. Vil kommissæren gøre rede for, hvordan det rimer med, at kommissionsformand Santer har bebudet en stram finansforvaltning, som jeg med glæde har rost ham for? Men, hr. formand, som englænderne udtrykker det så smukt, the proof of the pudding is in the eating , og derfor mit ønske om et udførligt svar fra kommissæren på dette grundlæggende spørgsmål.

Kellett-Bowman
Hr. formand, disse otte betænkninger til forhandling under ét udgør noget temmelig nyt i Fællesskabet i år, fordi Revisionsretten i henhold til Maastricht-traktaten hvert år skal udarbejde en revisionserklæring om Fællesskabets almindelige budget. Den fortæller ikke Retten noget om, hvordan den skal gøre det, og den fortæller heller ikke Parlamentet, hvad det skal gøre med den. Jeg havde forberedt mig på at skulle fremsætte mine bemærkninger efter hr. Wynn, og nu ser jeg, at jeg kommer før ham!
Retten anvendte betydelige ressourcer på DAS (revisionserklæring), og denne kendsgerning er klar, når man ser manglerne eller hullerne i årsberetningen for 1994. Jeg regner med, at den nye formand for Retten vil foretage en omlægning af Rettens arbejdsmetoder. Jeg anmodede om dette sidste år, og jeg anmoder om det igen, da Retten bør være organiseret på en sådan måde, at den rent faktisk kan udarbejde en årsberetning og revisionserklæringen. Dette, er jeg klar over, sætter den under et stort pres, men hvis den i højere grad arbejdede som et internationalt revisionsfirma og i mindre grad som en bleg kopi af Kommissionen, ville den måske opnå mere succes.
Det andet problem opstår efter Europa-Parlamentets modtagelse af DAS. Denne har ført til en betydelig diskussion i Budgetkontroludvalget. Jeg støtter stærkt hr. Wynns løsninger her, som han vil fremføre senere, og som kan ses i hans begrundelse. Han placerer DAS og DAS's traktatmæssige position i den rette sammenhæng, da det eneste, Rådet gjorde, var blot at anmode Retten om at udarbejde erklæringen. Det sagde ikke, hvordan Retten skulle gøre det, og det sagde ikke, hvad vi skulle gøre med den. Men jeg mener, at begrundelsen i hr. Wynns betænkning er så god, at vi bør udarbejde en initiativbetænkning, som vil gøre os i stand til at forelægge disse punkter - 30-51 - for Parlamentet, således at vi kan stemme om dem som Fællesskabets politik.
Nu har min ven, hr. Blak, været nødt til at forlade salen. Det er et spørgsmål om at smadre en rude for derefter at stikke af. Sidste år sagde jeg om ham »Jeg anser ham for at være manden, der har ansvaret for Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab. Han udfører et fremragende arbejde.« Men med sine bemærkninger om lukningen af kulminer har han ladet sin partipolitik løbe af med sin normalt fornuftige vurdering. Han er i gang med det igen i år! Det er rigtigt, at han gør det klart, at Det Forenede Kongerige ikke har handlet ulovligt. Der har ikke været tale om noget bevidst spild af midler fra Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab. Mens en af minerne blev lukket i 1990, har kulminen i Markham været lagt i mølposen, idet den er ved at blive repareret, således at den kan anvendes i fremtiden. Vi vil stemme imod hans punkt 11.
Lad mig nu vende mig til Dublin, og det er en ret let opgave, da Budgetkontroludvalget ikke tøver med at indstille til, at der meddeles decharge for regnskabsåret 1994. Det glæder mig, at jeg har fået at vide, at den langstrakte sag om ejendomsret er afsluttet i Dublin. Denne har stået på i alt for lang tid, og denne bekymring er nu bag os. Men problemet med finanskontrol i Dublin er endnu ikke løst. Vi henstillede sidste år til, at Kommissionen udnævnte en finansinspektør på deltid til at udføre dette arbejde, og dette er endnu ikke gjort. Arbejdsmønstret, finansforordningen og Revisionsrettens bemærkninger ser i fællesskab ud til at forårsage alt for store likvide beholdninger. Hvis Retten, Kommissionen og Instituttet ikke kan finde en løsning på det, bør de foreslå en ændring af finansforordningen, fordi bemærkningerne skaber konflikt fra år til år. Jeg håber, at Parlamentet vil støtte Budgetkontroludvalgets indstilling til, at der meddeles decharge til Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene i Dublin.
Det er ikke en helt så let opgave, når vi vender os til Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse, CEDEFOP, som vi kalder det; der er meget mere alvorlige problemer her. Jeg skynder mig at tilføje, at problemerne ikke hovedsagelig er skabt af Centret - det er slet ikke dets skyld. Det må have været et førsteklasses eksempel på europæisk ubehændighedsteori, som fik Rådet til at flytte CEDEFOP fra Berlin til Thessaloniki. Jeg mener virkelig, at det havde til hensigt at flytte Det Europæiske Erhvervsuddanelsesinstitut - som midlertidigt havde til huse hos CEDEFOP i Berlin - til Thessaloniki. Men da kongen havde talt, måtte flytningen ske.
Kommissionen hjalp ikke, da den fordybede sig i nogle forfærdende arbejdsforhold, således at mere end halvdelen af personalet ikke var rede til at flytte. Jeg mener heller ikke, at Parlamentet hjalp, da vi havde anmodet om at få eksterne konsulenter til at undersøge CEDEFOP's arbejde. De valgte at gå i gang på netop det tidspunkt, hvor motivationen var helt i bund, da personalet ikke var glad for de dispositioner, der var ved at blive truffet.
Retten udarbejdede en temmelig kritisk beretning om dette spørgsmål, men konsulenterne gik så langt som til at sige, at Centret ikke var særlig nyttigt for Fællesskabet.
Jeg mener ikke, at Budgetkontroludvalget er det rigtige organ til at foretage en kvalitativ vurdering af Centrets nytte og fremtidige anvendelse. Det er udgiftsudvalgets opgave. Det er min opfattelse, at så længe der er en stigende efterspørgsel efter Centrets rapporter, må det udføre nogen nyttig forskning, som folk gerne vil have. Det er en god kommerciel begrundelse. Endvidere mener jeg, at det ville være tåbeligt af os at sige, at en sådant center ikke er nødvendigt på et tidspunkt med høj arbejdsløshed i Europa og på et tidspunkt, hvor uddannelses- og omskolingskoncepter er af afgørende betydning for vor fremtid.
Dette arbejde fortjener en endnu højere prioritering. I stedet for uden videre at fordømme CEDEFOP ved at nægte at meddele decharge foreslår vi, at afgørelsen om decharge udsættes. I den nærmeste fremtid bør udvalget arrangere et besøg i Thessaloniki, hvorved direktøren og tjenestemændene kunne få lejlighed til at overbevise os om CEDEFOP's fremtid, dets levedygtighed og om, at det kan spille en nyttig rolle med hensyn til forskning i erhvervsuddannelse og omskoling. Budgetkontroludvalget indstiller til Parlamentet, at vi indtil videre udsætter afgørelsen om decharge til CEDEFOP.
Jeg afslutter med en appel til Kommissionen og alle andre berørte om at se nærmere på, hvad der sker med bestyrelserne i både Dublin og Thessaloniki. Der er nu flere personer i bestyrelserne, end der er personer, der arbejder på centret. Det var grundlæggernes oprindelige ide at få arbejdsmarkedets parter til at tale samme - det er en positiv ting - regering, arbejdsgivere og fagforeninger. Men når man har en repræsentant fra hver af de 15 medlemsstater og EFTA-landene og repræsentanter fra Kommissionen, har man bestyrelser, der består af 60 medlemmer. De mødes to gange, og deres forretningsudvalg mødes 3-4 gange. Der må findes en bedre må at gøre det på, som de europæiske borgere vil finde mere hensigtsmæssig. Jeg appellerer til Kommissionen om at iværksætte en undersøgelse af, hvordan dette kan forbedres.

Wynn
Hr. formand, allerførst vedrørende det almindelige budget: Lad os som led i beslutningen ikke glemme den omstændighed, at vi rent faktisk glæder os over den konstruktive samarbejdsånd, der har eksisteret mellem Kommissionen og Revisionsretten i forbindelse med årsberetningen for 1994. Hvis det gælder for fortiden, glæder vi os også over forslagene i forbindelse med SEM 2000 og håber, at det hele vil blive meget bedre i fremtiden.
Problemet er jo, når vi giver decharge, at 80 % af Unionens budget forvaltes af medlemsstaterne, og vi er alle klar over dette. Desværre giver vi ikke decharge til medlemsstaterne, vi giver kun decharge til Kommissionen. Kommissionen må ikke blive alt for entusiastisk over kun at høre ros, for den ved, at denne beslutning indeholder kritik af den valne måde, Kommissionen efter vor mening har reageret på, i stedet for at gribe ind over for medlemsstaterne for at få midlerne tilbage eller sikre, at de forvaltes korrekt.
Mange af de specifikke områder i betænkningen vil blive behandlet af medlemmer, der taler efter mig. Jeg vil blot koncentrere mig om ét spørgsmål og kun ét spørgsmål, som hr. Kellett-Bowman henviste til, og det er DAS. DAS vil øge den forsvarlige finansielle forvaltning af fællesskabsbudgettet - det accepterer vi alle - men der er problemer, som Revisionsretten anførte. Af de godt 70 punkter i beslutningen er det vigtigste for mig punkt 8, som anmoder Kommissionen om for fremtiden at indføre et regnskab med overskriften »specificerede beløb til inddrivelse«. Vi anmoder den om at give detaljerede oplysninger om de enkelte sager og subtotaler på baggrund af materielle fejl, som Revisionsretten har påpeget; endvidere anmoder vi den om at underrette Parlamentet om foranstaltninger, som er blevet truffet i begge tilfælde. Jeg siger, at det er det vigtigste punkt, fordi jeg, selv om jeg vil indstille til, at vi giver decharge, kun vil indstille til, at vi gør det, hvis vi får et klart tilsagn fra Kommissionen om, at den vil gøre det, vi anmoder om. Vi afventer således Kommissionens reaktion på dette.
Dette var den første revisionserklæring. Resultaterne af Revisionsrettens beretning om Kommissionen var noget blandede. I begrundelsen anvender jeg et fodboldudtryk til at udtrykke, at hvis vi ser nærmere på denne reaktion, kan vi sige, at Kommissionen en gang har ramt rigtigt, en gang ved siden af og en gang midt imellem. Den ramte rigtigt, idet regnskaberne gav et retvisende billede af Unionens indtægter og udgifter og den finansielle situation. Den ramte ved siden af, idet der var for mange fejl i betalingstransaktionerne til, at Retten kunne afgive en positiv erklæring, og den ramte midt imellem, idet der ikke var nogen væsentlige fejl med hensyn til de egne indtægter, men at det ikke var muligt at garantere, at alle afgiftspligtige indførsler også havde medført de tilsvarende indtægter.
Uanset førnævnte forhold fokuserede medierne - absolut de britiske medier - på tallet 4 %, da Retten i november sidste år forelagde sin beretning. Det blev udbasuneret i alle medier, at Fællesskabet spildte eller mistede - ordet »bedrageri« dukkede selvfølgelig op gang på gang - 4 % af vort budget.
Vi må tage dette til efterretning, og vi må afgøre, om vi kan give decharge til Kommissionen på baggrund af det, der blev sagt i DAS-erklæringen.
Lad os lige se nærmere på det. Det, vi må huske på, er, at decharge er den juridiske attestering af regnskaberne. Når vi ser på disse 4 %, må vi stille spørgsmålet: Er dette så et acceptabelt niveau eller et uacceptabelt niveau? Det enkle svar er, at det er et uacceptabelt niveau! Parlamentet kan på ingen måde ignorere tallet 4 %. Vi kan således ikke acceptere, at 1 ECU ud af hver 25 udbetales fejlagtigt.
Men man skal også se på selve systemet, og man må stille spørgsmål som f.eks.: Er tallet pålideligt? Det afhænger af, fra hvilken vinkel man ser på det! Man vil finde dette behandlet i begrundelsen, hvor vi spørger om, hvorvidt tallet er pålideligt.
Men hvis det er pålideligt, hvis fejl er det så? Det er et endnu større dilemma. I hovedsagen kunne vi give medlemsstaterne skylden for det, fordi det er dem, der forvalter disse 80 % af budgettet. Men vi giver jo som sagt ikke decharge til medlemsstaterne.
Det spørgsmål, vi bør stille, er: Kan disse fejl korrigeres? Jeg mener, at vi finder et svar på dette i begrundelsen; og det er derfor, punkt 8 er så vigtigt for Parlamentet, fordi det er den måde, hvorpå vi kan give decharge til Kommissionen, selv når revisionserklæringen er, som den er.
Lad os sige det helt klart, at Parlamentet ikke har juridisk beføjelse til at konstatere et skyldigt beløb. Vi kan ikke udføre Kommissionens arbejde. Vi kan derfor ikke gøre inddrivelsen af pengene til en betingelse for decharge. Det er af grundlæggende betydning. Parlamentets dechargebeføjelser er derimod centreret om Fællesskabet regnskaber. Dette er det område, hvor vi selvfølgelig kan sætte ind. Hvis regnskaberne blev ændret, som vi anmoder om i punkt 8, således at de indeholder de beløb, Kommissionen håber at inddrive senere, ville der ske tre ting. For det første ville Parlamentet ikke skulle attestere regnskaberne, og vi ville derfor ikke dække over nogen fejl; for det andet ville Kommissionen blive forpligtet til at gennemføre inddrivelsen af fejlagtigt udbetalte beløb, og for det tredje ville Kommissionens juridiske ansvar for at gennemføre budgettet ikke blive forflygtiget. Man er således kommet til de konklusioner i betænkningen, at vi bør meddele decharge til Kommissionen med forbehold af disse krav.
Jeg vender mig nu til Den Europæiske Udviklingsfond. Her er indstillingen helt anderledes. De af os, der har været her i mange år, og som år efter år har set dechargeafgørelsen for EUF kender problemerne i forbindelse med finansieringen gennem Den Europæiske Udviklingsfond, og vi har accepteret det gennem årene - ikke at vi har forsøgt at dække over noget, men vi har i det mindste forsøgt at tage hensyn til alle disse områder, hvor tingene i udviklingsmæssig henseende ikke er så simple, som de ville forekomme at være for en almindelig revisor.
Der kommer et tidspunkt, hvor vi er nødt til at sige, at nu kan det være nok. Der er sandt at sige tre ting, der har tilspidset sig, og som nu har bragt os til det punkt, hvor vi må sige, at nu kan det være nok.
Vi har i lang tid sagt, at EUF ikke giver den korrekte demokratiske kontrollerbarhed, og at den kompromitteres af sin juridiske og finansielle ramme. Og alligevel er det endnu en gang medlemsstaterne, der er ansvarlige for den juridiske og finansielle erklæring: Det er dem, der har skabt situationen, det er dem, der kan ændre situationen.
I denne betænkning og i beslutningen anerkender Parlamentet Kommissionens forsøg på at forbedre EUF gennem en bedre økonomisk forvaltning, selv med det, vi anser for at være et umuligt retsgrundlag, som udgangspunkt. Der er ingen kritik af Kommissionen generelt med hensyn til EUF. Kritikken kommer selvfølgelig, når vi kommer til Fonden for Kulturelt Samarbejde - jeg vender tilbage hertil om lidt - fordi det er det område, hvor vi anvender ordet »beklager«; vi anvender det faktisk to gange i forbindelse med Kulturfonden.
Men DAS gav os mulighed for at se nærmere på regnskaberne, og Revisionsretten sagde, at regnskaberne ikke giver et retvisende billede af EUF's finansielle situation og transaktioner. De er ikke tilstrækkeligt kohærente og nøjagtige til at kunne give et retvisende billede af de faktiske forhold. Dette er klart ikke en positiv revisionserklæring. Kommissionens GD VIII vil hævde, at det er det. Det er endnu en gang vort dilemma, når vi fungerer som dommer, og når vi gør det, er der én ting, vi er helt på det rene med, nemlig at det ikke er en positiv erklæring. Som jeg sagde i forbindelse med det almindelige budget, er det der som et instrument, der skal hjælpe Parlamentet.
Men den største anomali i år - og det var det samme sidste år, men vi havde ikke DAS dengang - er, at Domstolen i sin afgørelse nu har anført, at De Europæiske Udviklingsfonde ikke hører under fællesskabsudgifterne. Det er medlemsstaternes udgifter, som forvaltes af Kommissionen. Kommissionens fungerer med andre ord som et underled, der skal forvalte disse fonde, og Parlamentet har praktisk talt ikke noget at skulle have sagt med hensyn til disse udgifter. Alligevel har vi pligt til at give decharge. Vi respekterer Domstolens afgørelse, men den skaber forvirring og manglende sammenhæng. Den skaber også problemer for EUF's daglige ledelse. Hvis vi år efter år ønsker at give decharge, vil vi gerne have at vide, hvor vi står juridisk med hensyn til at gøre det.
Kommissionen har gjort en stor indsats for at ændre forholdene, og vi accepterer det og glæder os over det. Men der er behov for en radikal nytænkning, og jeg er sikker på, at alle i Parlamentet, undtagen de enkelte - og jeg mener enkelte - rent faktisk er enige i, at EUF bør opføres på det almindelige budget. Det er den eneste måde, systemet kan ændres på. Vi erkender også med det nuværende system, at Kommissionens personale i Bruxelles ikke er tilstrækkeligt, hverken med hensyn til kvalitet eller antal. Den har ikke nok personale til at gøre det, den burde gøre for øjeblikket.
Arten af den rolle, Kommissionen indtager med hensyn til udviklingsmidler, giver anledning til modsætningsforhold, som Parlamentet som demokratisk institution finder overordentlig svært at acceptere. Medlemsstaterne tager æren for at stille midlerne til rådighed. De fastsætter reglerne - som situationen er nu - men lader så Kommissionen og Parlamentet tage ansvaret for manglerne. Jeg har således hidtil nævnt to aspekter. For det første DAS og for det andet Domstolens dom.
Det tredje aspekt vedrører det, der skete i Fonden for Kulturelt Samarbejde. Der burde ikke være nogen som helst undskyldninger fra Kommissionens side. Da jeg mødtes med Kommissionen, ville det have været rart, hvis den havde rakt hænderne i vejret og sagt: «Vi overgiver os! Vi tog fejl.« Men i vide kredse forsvarede man sig, og jeg finder det temmelig uforklarligt. Når noget står så slemt til som det, der skete i forbindelse med Kulturfonden, bør vi ikke forsøge at dække over det. Kommissionen traf en politisk afgørelse, som den ikke havde behøvet at gøre, selv ikke, hvis Rådet lagde pres på den for at få den til at gøre det. Parlamentet bør på ingen som helst måde sættes i forbindelse med denne afgørelse. Hvis vi ikke havde haft DAS eller Domstolens dom, ville jeg for mit vedkommende have indstillet, at vi ikke giver decharge på grund af det, der skete med Kulturfonden.
Det er overhovedet ingen fornøjelse for mig at indstille ikke at give decharge til De Europæiske Udviklingsfonde, men tiden er inde til, at Parlamentet holder op med at give denne fernis af agtværdighed, dette figenblad, som vi altid har givet tidligere. Fra nu af er vi nødt til at se på det med andre øjne og for regnskabsåret 1994 er indstillingen nægtelse af decharge.

Wolf
Hr. formand, mine damer og herrer, som Parlament har vi en anden opgave end Revisionsretten. Vi har til opgave i politisk henseende at vurdere det, budgettet viser af politik. På det socialpolitiske område viser det, at der er en gabende kløft mellem det, der var nødvendigt af europæisk socialpolitik, og det, der findes af europæisk socialpolitik. Det viser det meget klart. Det afspejles så også i enkelte strukturproblemer. Således er der det kendte strukturproblem, som trods reformer endnu ikke er elimineret, nemlig vanskeligheden ved at udbetale midlerne som led i Den Europæiske Socialfond rettidigt, et problem, som trods bestræbelser fra Kommissionens side endnu ikke er løst.
Et andet problem - ellers vil jeg ikke komme ind på yderligere enkeltheder - findes der på den sociale dialogs område, hvor der stadig forekommer en meget stor asymmetri, fordi europæiseringen af forholdet mellem arbejdstagere og arbejdsgivere har nået et forskelligt niveau, og der dermed også findes en forskellig grad af vilje til at bekende kulør.
Når vi giver decharge, skal vi på den ene side tænke på, at en europæiske socialpolitik ganske vist er nødvendig, men at der ikke sker noget. Men vi skal også, og her vil jeg gerne udtrykkeligt tilslutte mig hr. Wynn, gøre os tanker om, hvem der til enhver tid egentlig er den ansvarlige her. Her skal det klart præciseres, at medlemsstaterne omsider skal drages til ansvar på en anden måde. Medlemsstaterne fører nemlig alt for ofte en politik, som består i at gå i gang med tingene langsomt, fordi de håber, at de ved regnskabsårets afslutning måske alligevel også får penge til projekter, som de i modsat fald ikke havde kunnet gennemføre, eller de modtager endog penge fra Socialfonden for så at kunne bygge veje for dem, hvilket de hellere vil gøre. Hvis det ikke lykkes os at få kontrol med denne adfærd fra medlemsstaternes side, er det på en eller anden måde mærkeligt, at vi kritiserer Kommissionen og nægter at give den decharge. Derfor skal vi meddele Kommissionen decharge, da vi nemlig kan se, at fejlen her ikke ligger hos Kommissionen.

Telkämper
Hr. formand, det er vor opgave at undersøge, hvor effektiv udviklingsbistanden er, og at foretage en kontrol i vor politiske interesse og i skatteydernes interesse. Man kunne måske sige, at vi ikke havde brug for al denne bistand, hvis vi havde en fair handel, og gælden blev eftergivet. Der er mange enkeltpunkter, som påtales i Revisionsrettens beretning og i vor betænkning, f.eks. den humanitære hjælp, hvor udnyttelsesgraden kun er på 66, 9 %, eller, som Revisionsretten anfører, en utilstrækkelig uafhængighed for de tilsynsførende tjenestegrenes vedkommende, upræcise kontrolopgaver, mangelfuld forberedelse, overfladisk og langsommelig gennemførelse af kontrollen. Der mangler ofte skriftlige rapporter herom. Kommissionen bør ikke støtte sig så meget på de forvaltende myndigheder eller virksomheder for dermed at opnå en effektiv kontrol.
På grund af den korte taletid, der er afsat, vil jeg imidlertid ikke komme yderligere ind på disse spørgsmål, men derimod på det, hr. Wynn sagde til sidst, nemlig at vi på grund af problemet med Kulturfonden ikke bør give decharge for den økonomiske forvaltning af Den Europæiske Udviklingsfond. Dette problem med Kulturfonden er en skandale, som dog allerede er to år gammel. Vi som parlamentarikere afslørede denne skandale og satte gang i diskussionen om den. Vi havde en forhandling i Parlamentet, vi arrangerede i Udvalget om Udvikling og Samarbejde en hearing og forelagde en rapport for AVS-Forsamlingen med henblik på at blotlægge hele denne skandale. Jeg mener, at den dermed er behandlet grundigt.
Hvis vi ikke giver denne decharge, udløser vi måske oven i købet en ny diskussion om Lomé IV og finansieringen. Vi havde netop her en stor kontrovers med Rådet. Jeg mener, at der også kan kritiseres overordentlig meget ved Lomé IV, men det drejer sig her om det eneste organ, hvor der finder en Nord-Syddialog sted. Denne politiske dialog må være vigtig for os. Derfor bør vi ikke sætte det over styr på grundlag af dette eksempel.
Det er vigtigt, at dette spørgsmål behandles på regeringskonferencen. Her skal vi politisere dette spørgsmål, dvs. Udviklingsfondens opførelse på budgettet. Det er vort krav. Vi bør benytte denne budgetdecharge som lejlighed til at udøve pres på de nationale regeringer. Hr. Wolf sagde det lige. Vi må drage de nationale regeringer til ansvar. Det er vor opgave. Jeg mener, at hvis vi gør det på grundlag af denne skandale, opstår der et misforhold mellem analyse og den effekt, vi vil afstedkomme. Derfor går jeg ind for, at vi udsætter denne afstemning netop på grund af regeringskonferencen for at gøre følgende klart over for Rådet: Når vi fører europæisk udviklingspolitik, så er Parlamentet en af kontrol- og bevillingsinstanserne. Vi har således brug for opførelsen på budgettet.
Her foreligger der skandaler og problemer, som så måske kan klares på en anden måde. Jeg mener, at hvis vi ikke gør det, kastes der en forkert lys over Kommissionen, og vi ville omgå det, vi selv som Parlament fremkaldte for to år siden med vore initiativer, nemlig at blotlægge sagen for offentligheden. Altså kort sagt: Jeg går ind for, at vi udsætter afstemningen om denne decharge og bringer spørgsmålet på tale i vore nationale hovedstæder - i Bonn, i Paris, i London - og derpå afventer, hvad der sker på regeringskonferencen.

Tomlinson
Hr. formand, jeg vil gerne allerførst takke alle ordførerne for disse mange betænkninger og sige, at i hvert tilfælde vil jeg følge ordførerens indstilling. Det afspejler det arbejde, de har udført for at opnå enighed om deres betænkninger.
Jeg vil gerne anvende min begrænsede tid til at tale politisk om den proces, vi gennemgår. Kommissionens holdning er glædelig. Kulturen i Kommissionen har helt klart ændret sig og bliver bedre. Jeg håber, den vil fortsætte med at blive bedre, indtil vi har den form for kultur, som er blevet visualiseret både af formanden for Kommissionen og i de dokumenter vedrørende forsvarlig og effektiv forvaltning, vi har fået forelagt.
Når jeg vender mig til Rådet, må jeg sige, at dets holdning under processen er beklagelig. 80 % af udgifterne anvendes i medlemsstaterne. De kunstgreb, der berører den europæiske skatteyder, finder i vidt omfang sted i medlemsstaterne og under deres jurisdiktion. Regnskabsafslutningen finder sted i medlemsstaterne. Bøderne er så rettet mod medlemsstaterne.
Hvis vi ser på, hvad der er sket, siden betænkningerne blev behandlet i udvalget, navnlig dem, der vedrører 1992 og 1993, har Italien fået pålagt bøder på 217 mio ECU i forbindelse med mælkekvoter, 89, 4 mio ECU i forbindelse med ikke-eksisterende korn - og jeg må fortælle Dem, at 89, 4 mio ECU i forbindelse med ikke-eksisterende korn udgør en masse korn - 25, 6 mio ECU i forbindelse med oksekødsoplagring, 16 mio ECU for at overskride tobakskvoterne, og jeg kunne lige så let citere de øvrige medlemsstater. Jeg vælger blot Italien, fordi jeg ved, at det vil stå rådsformanden nært. Andre medlemsstater, såsom Spanien, Grækenland, Irland, Det Forenede Kongerige har alle fået pålagt bøder under regnskabsafslutningsprocedurerne.
Selv om Rådet er et indbegreb af retorik, når det drejer sig om valuta for pengene og bekæmpelse af svig, mangler det handling. Det Rådet har gjort, har været at sende en embedsmand til udvalget, som ikke kunne besvare et eneste politisk spørgsmål, og at holde sig borte fra vor forhandling i dag. Det er ganske vist fraværende for at deltage i et trilogmøde, men det var Rådet selv, der indgik to aftaler på samme tidspunkt! Det er udtryk for foragt for Parlamentet. Vi kunne lige så godt have haft en forhandling med en tom stol. Det har været den form for bidrag, Rådet har ydet til vore procedurer.

Gariga Polledo
Hr. formand, frem for alt vil jeg gerne tilslutte mig de sidste ord fra vores kollega, hr. John Tomlinson. I Budgetkontroludvalget mente vi under forhandlingen af Wynn-betænkningen om decharge for 1994, at Revisionsretten risikerede at blive overgået af sin egen succes. Det mener vi er tilfældet nu, eftersom Revisionsretten i dag ikke kun vil forlade denne sal med en anerkendelse for sit store arbejde, men også har fået overdraget udarbejdelsen af mindst seks særberetninger og måske to eller tre nye kontrolprocedurer. Der er imidlertid allerede stigende tegn på Revisionsrettens mangel på materielle midler til at nå de mål, Parlamentet har opstillet for den. Og Maastricht-traktatens krav om, at der skal udarbejdes en revisionserklæring, vil være en yderligere belastning af de i forvejen knappe materielle midler.
Parlamentet har stemt og vil stemme for, at man holder udgifterne nede, navnlig i forbindelse med ansættelse af nye medarbejdere, men vi bør holde os for øje, at uden en Revisionsret med et tilstrækkeligt antal medarbejdere vil dette Parlament have vanskeligt ved at overholde et af vigtigste mandater fra vores vælgere, nemlig at overvåge den korrekte brug af fællesskabsfondene og at tilgodese de europæiske skatteyderes interesser i lyset af den faktiske omstændighed, der er fremhævet i Wynn-betænkningen, nemlig at 80 % af fællesskabsbudgettet anvendes i medlemsstaterne. Det er en udbredt opfattelse - hvilket de ærede medlemmer godt ved - at eftersom der er tale om 80 %, burde det måske være medlemsstaterne og deres egne nationale kontrolinstitutioner, som havde det fulde ansvar for kontrollen med Fællesskabets udgifter. Det betyder en absolut og streng anvendelse af subsidiaritetsprincippet i forbindelse med budgetkontrollen samt renationaliseringen af denne.
Jeg tror imidlertid ikke, at flertallet af denne forsamling ville godkende en sådan anvendelse af subsidiaritetsprincippet. I intet tilfælde repræsenterer fællesskabsfondene mere end 2 % af de nationale budgetter, og at sidestille disse med de samlede nationale udgifter, når kontrollen finder sted, vil kun gå ud over den specifikke kvalitet af kontrollen. Men det er rigtigt, at der burde oprettes en mere effektiv samarbejdsordning mellem den europæiske Revisionsret og de nationale revisionsretter. Når dette er vanskeligt i øjeblikket, skyldes det, at der er betydelige revisionsmæssige forskelle mellem medlemsstaterne, navnlig hvad angår frister for kontrol og for indlevering af regnskaber, samt forskelle i de nationale revisionsretters beføjelser og i de politiskadministrative systemer. Alt dette hidrører fra forskellige bestemmelser i grundlovene, som gør det meget vanskeligt - men ikke umuligt - at oprette en nødvendig samarbejdsordning til sikring af en effektiv kontrol med Fællesskabets midler.
Der bør ikke herske tvivl i denne forsamling om medlemmernes forpligtelse og politiske vilje til at styrke Revisionsrettens materielle evne til at udføre sine opgaver. Og der bør heller ikke herske tvivl om den betydning, denne forsamling tillægger opretholdelsen af Revisionsrettens ansvar for overvågningen af 100 % af Fællesskabets midler, idet man fra dette Parlaments side vil gå ind for Revisionsrettens uafhængighed og fulde selvstændighed samt overholdelsen af Traktatens bestemmelser.
Jeg vil gerne slutte med at lykønske alle ordførerne, hvis kapacitet og forhandlingsvilje ses af det begrænsede antal fremlagte ændringsforslag.

De Luca
Hr. formand, ærede kolleger, debatten om decharge for 1994 er specielt vigtig i forhold til tidligere. I medfør af bestemmelserne i Maastricht-traktaten består Europa-Parlamentets beføjelser nemlig ikke længere blot i at godkende Kommissionens regnskabsaktivitet; Europa-Parlamentet er ikke længere kun et ekspeditionskontor; Europa-Parlamentets godkendelse tager nu udgangspunkt i Revisionsrettens revisionserklæring og er derfor af langt mere væsentlig betydning.
Som følge af det stærkt stigende omfang af forskellige bedragerier og uregelmæssigheder, som har nået et niveau, der er så foruroligende, at det kræver en dybtgående undersøgelse af reglerne for og gennemførelsen af kontrollen med alle Fællesskabets udgifter, har dechargeproceduren i år fået en helt ny dimension.
Wynn-betænkningen har derfor en stor politisk betydning, og konklusionerne i betænkningen, som i alt væsentligt imødekommer de forslag, der er blevet fremsat under drøftelserne i Budgetkontroludvalget, har en direkte virkning på den måde, hvorpå budget gennemføres, men også og især på den måde, hvorpå Fællesskabets politikker fungerer og forvaltes, og som i øjeblikket er helt utilfredsstillende.
Hvis man vil undgå, at Europa-Parlamentet næste år afslår at give decharge og dermed undgå en alvorlig kompetencestrid mellem institutionerne, bør der meget hurtigt iværksættes en reform, der indebærer en radikal ændring af udgiftsmekanismerne.
Man bør navnlig sikre en større gennemskuelighed og offentlighed, specielt med hensyn til forvaltningen af den direkte finansiering - der i visse sektorer er helt afgørende, herunder turistsektoren - og mere generelt hvad angår forvaltningen af de interne politikker. Man bør eventuelt undersøge muligheden af at nedsætte et undersøgelsesudvalg vedrørende beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser.

Kjer Hansen
Hr. formand, jeg vil gerne indledningsvis rose hr. Wynn for hans decharge-betænkning vedrørende det generelle budget. Jeg synes, det er lykkedes ordføreren at sætte fingeren på de ømme punkter, der bør fremhæves. Jeg er enig i, at der er sket en ændring på det seneste. Samarbejdet med Kommissionen foregår nu i en meget mere positiv ånd end tidligere. Jeg synes dog, at det er fortvivlende at konstatere, at der i decharge-betænkningerne år efter år er så mange gentagelser. Jeg kan ikke opfordre nok til, at vi får skærpet forpligtelsen til at følge de anbefalinger, der kommer fra Parlamentets side, og jeg mener, at det er en åbenlys opgave f.eks. i forbindelse med regeringskonferencen at få skærpet bestemmelserne, sådan at såvel Kommissionen som medlemslandene får en forpligtelse til at leve op til de ændringer, der er nødvendige for at gennemføre regnskaberne tilfredsstillende.
Det er klart utilfredsstillende, at Kommissionen i dag slet ikke bruger de midler, den har for at få medlemslandene til at overholde reglerne og gennemføre deres kontrolforpligtelser vel vidende, at det mange gange er medlemslandene, der forsømmer deres kontrol. Det ser vi f.eks. omkring strukturfondene, hvor der jo er en helt utilstrækkelig kontrol med projekterne, og hvor det ikke har nogen konsekvenser, hvis projekter ikke bliver gennemført eller bliver gennemført på en anden måde, end det oprindelig var bestemt. Der må vi stille krav om, at hvis bestemmelserne ikke bliver fulgt, så skal støtten reduceres, der skal kræves tilbagebetaling af midler, således at det også på det område har konsekvenser, hvis de gældende regler ikke bliver fulgt.
Lad mig opfordre Kommissionen til for så vidt angår PHARE-programmet at tage imod opfordringen om at få udarbejdet nogle strategiske retningslinjer for PHARE-programmets rolle i forbindelse med udvidelsen med de øst- og centraleuropæiske lande. Det er afgørende, at den støtte, vi giver via PHAREprogrammet, har til formål at bane vejen for, at vi kan gennemføre udvidelsen med de øst- og centraleuropæiske lande.

Müller
Hr. formand, mine damer og herrer, vi har fået forelagt en hel pakke med dechargebeslutninger, og dette giver os mulighed for at få en samlet oversigt over de mest graverende problemer, vi har med hensyn til en korrekt gennemførelse af budgettet. EU-borgerne har krav på en gennemsigtig, effektiv og økonomisk fornuftig forvaltning af hver eneste ECU, og ligesom sidste år må vi også i dag igen konstatere på baggrund af Revisionsrettens analyser, at der findes betydelige huller i systemet. Men hvis man i det mindste taler åbent og ærligt om disse mangler, skaber det jo også i sig selv lidt tillid. Det bør ikke fejes ind under gulvtæppet. For så vidt taler alle betænkninger et klart sprog og støttes af min gruppe.
Der er to problemområder, der efter min opfattelse er centrale. Metoden med »man kan jo lige forsøge det« skal bringes til ophør. Hvad mener jeg med det? Hvis medlemsstater går i gang med at drive lidt bibeskæftigelse med mælkekvoterne, og hvis denne transaktion efterfølgende også opnår Kommissionens velsignelse, idet man giver afkald på tilbagebetalingen af 2 mia ECU, så næres håbet om, at det dog i sidste ende godt kan betale sig at tage af EU-kassen. Hr. Detlef Samland supplerer på rammende vis, og Rådet naturligvis også.
Hvis bestemmelserne for forvaltningen af strukturfondene ikke overholdes, og man ikke reagerer på det ved f.eks. at suspendere yderligere udbetalinger, opmuntrer man ligefrem til en sådan fremgangsmåde. Det er en kendsgerning, at 80 % af fællesskabsbudgettet gennemføres af medlemsstaterne, og at der netop dér optræder væsentlige mangler. Vi kommer dog ikke længere videre med simple appeller. Så længe EU-budgettet opererer med en så stor støtte på landbrugs- og strukturfondsområdet, skal der være en lang række sanktionsmekanismer, som forhindrer, at uregelmæssigheder ikke forbliver uden følger. Derfor bør Kommissionen tage alle Budgetudvalgets forslag om sikring og inddrivelse af uretmæssigt udbetalte beløb meget alvorligt.
På det udenrigspolitiske område er det vigtigt at overvinde traktatmæssige hindringer med henblik på at få en mere gennemsigtig udgiftspolitik og et egentligt samarbejde mellem budgetmyndighedens to dele. Dette vedrører på samme måde Den Europæiske Udviklingsfond og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Parlamentet har gang på gang krævet at få EUF integreret i budgettet. Grundene dertil er soleklare og fik Revisionsretten til at konstatere, at det er vanskeligt at foretage en sammenligning mellem det, der var påtænkt, og det, der blev gjort. Derfor skal det siges til alle dem, der nu mener, at en nægtelse af decharge er en nedvurdering af udviklingspolitikken i almindelighed og vore forpligtelser som led i Lomé-konventionen i særdeles: Tværtimod! Den finansielle subkultur, som vi for øjeblikket har, medfører betydelige forvaltningsmæssige svagheder. Vi bør give decharge, selv om vi ikke har nogen indflydelse på og ingen effektiv politisk kontrol med anvendelsen af midlerne. Det skal ændres, netop også til gavn for kvaliteten af vor udviklingspolitik!
Nægtelsen af decharge er derfor det rigtige signal til regeringskonferencen om omsider at finde en institutionel løsning på dette dilemma. Også med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og de budgetmæssige forhold i den forbindelse forventer jeg en afklaring på regeringskonferencen. Det kan ikke accepteres, at Rådet vedtager fælles aktioner - som f.eks. den i Mostar - disse finansieres over EU-budgettet, mens procedurerne til forvaltningen af midlerne samtidig ikke overholdes af Rådet. Der er en gabende kløft i proceduren, som desværre nu også slår igennem i forbindelse med dechargen, da Parlamentet jo i sidste ende ikke kan give Rådet decharge.
Jeg er taknemlig for, at hr. Wynn har optaget resultaterne i mit arbejdsdokument i beslutningsforslaget, og håber meget, at den særberetning om udenrigs- og sikkerhedspolitikken, som Revisionsretten har bebudet, giver os et godt grundlag for at præcisere vore forslag til regeringskonferencen yderligere.

Ewing
Hr. formand, min gruppe støtter alle disse betænkninger, men jeg har et spørgsmål til hr. Wynn, inden jeg kan anbefale at stemme for spørgsmålet om Udviklingsfonden, hvilket jeg vil vende tilbage til om lidt.
Med hensyn til fru Kjer Hansen, fremgik det meget klart, at i de tilfælde, hvor der skal foretages korrektioner, bør dette ikke være et politisk spørgsmål, som kan diskuteres. Det bør være et objektivt spørgsmål, som er baseret på det faktiske tab. Jeg er enig i hr. Cornelissens betænkning på dette punkt. Han forklarede, at pengene ikke var inddrevet, fordi ingen medlemsstater havde henvendt sig til Domstolen. Dette går virkelig ikke. Vi kan ikke tage tilbage til vore europæiske borgere, som er meget kritiske over for spørgsmålet om bedrageri og det, de læser i pressen, og fortælle dem, at dette er systemet. Vi skal have et nyt og bedre system, som vil fungere, da de i modsat fald vil finde det uforklarligt.
Selv om jeg er enig med hr. Tomlinson i, at der er sket en kolossal forbedring med hensyn til hele det forsøg, Kommissionen har gjort for at få tingene bragt i orden i alle disse sager, efterkom den dog ikke alle anmodninger om oplysninger under visse overskrifter. Det kan sagtens forbedres yderligere.
Med hensyn til hr. Wynns generelle decharge siger han, at han indstiller til, at der gives decharge på betingelse af tilsagn fra Kommissionens side. Det er lidt vanskeligt at vide, hvordan vi vil stemme, da Kommissionen ikke har været her og lyttet til ham og givet disse tilsagn. Hvad er de derfor værd? Vi ved det ikke, medmindre den læser udskriften i aften. Rådet er her nu, men det hørte det heller ikke. Det er en meget utilfredsstillende situation. Jeg vil være nødt til at forklare det til min gruppe på mødet i aften.
Jeg er meget kritisk over for medlemsstaterne. De har her at gøre med de europæiske skatteyderes penge. De ser ikke ud til at tage det tilstrækkeligt seriøst. Vi bør ikke give det figenblad af agtværdighed, som blev nævnt, ved at blive inddraget i en procedure, hvor vi egentlig ikke kan handle behørigt, da vi ikke har nogen passende kontrol.
Med hensyn til mit spørgsmål vedrørende Udviklingsfonden er hr. Wynn bekendt med de følelser, som AVS's 70 stater gav udtryk for på den seneste Lomé-konference, at hvis vi ikke meddeler decharge, kunne det berøre dem på en eller anden måde? Hvis jeg kunne få den forsikring, kunne jeg råde min gruppe. Hvis det ikke gør nogen økonomisk forskel, hvis det ikke ødelægger deres tillid, kan jeg gå med til at nægte decharge. Men jeg vil gerne have nærmere oplysninger om dette.

Fabre-Aubrespy
Hr. formand, hr. rådsrepræsentant, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne indlede med en bemærkning til forretningsordenen. Jeg var ikke til stede for lidt siden, da mine kolleger udtalte sig herom, og det er ikke, fordi jeg overværede trilogen, for man havde afvist min tilstedeværelse i Europa-Parlamentets delegation.
Jeg vil gerne bemærke, at vi på mindre end tre timer behandler otte betænkninger. Den ene omhandler foranstaltningerne til opfølgning af dechargeafgørelsen for 1992, nemlig betænkning af Cornelissen. I den anledning erindrer man de drøftelser, der fandt sted i forbindelse med den pågældende decharge, der blev forhalet i mere end et år. Den anden af disse betænkninger omhandler foranstaltningerne til opfølgning af dechargeafgørelsen for 1993. Den tredje, der er udarbejdet af Wynn, omhandler decharge til Kommissionen for regnskabsåret 1994, selv om proceduren for Revisionsrettens revisionserklæring (DAS) for første gang er trådt i kraft, og denne giver os en negativ revisionserklæring hvad angår betalingsbevillingerne.
Er det nu helt rimeligt? Burde der ikke have været afsat mere tid til de enkelte betænkninger? Bringer vort Parlament ikke sig selv i miskredit ved at ville tale om alt med risiko for ikke en gang at nå det, som er dens primære opgave i denne forbindelse, nemlig at kontrollere anvendelsen af Den Europæiske Unions bevillinger? Hvis jeg hertil tilføjer, at man har ændret betænkningernes rækkefølge for at hjælpe en af vore ordførere, hr. Blak, med at få det indpasset i hans tidsplan, og som ikke længere er her for at høre resten, så kan man måle, i hvilken grad vor forretningsorden kan forekomme overraskende.
Jeg kommer nu til de to betænkninger af Wynn, en om decharge for 1994, som han foreslår bliver meddelt for det almindelige budget, den anden om decharge for 1994, som han foreslår bliver nægtet for den økonomiske forvaltning af Den Europæiske Udviklingsfond. Man meddeler således decharge for et budget på nær ved 60 milliarder ECU og tilsidesætter, at Revisionsretten har nægtet at give en positiv revisionserklæring, der anslår betalingsuregelmæssighederne til at beløbe sig til 2, 386 millioner ECU, altså 2, 4 milliarder ECU eller 4 % af budgettet.
Man nægter at meddele EUF decharge for dets budgetter, som er i en størrelsesorden af 2, 5 milliarder ECU, og det er der to grunde til: dels at der ikke er nogen positiv revisionserklæring, hvilket også gør sig gældende for det almindelige budget, og dels at der er uregelmæssigheder i Kulturfondens budget, hvilket jeg ikke bestrider. Men ved De, hvor stor denne fonds budget er? Jeg siger det med henblik på de personer, der lytter til os her: det er på 810.000 ECU, hvilket svarer til 0, 04 % af EUF. Jeg har fremsat et ændringsforslag, der blot præciserede disse beløb. Dette ændringsforslag blev forkastet, uden at det blev anfægtet. Hvordan kan det lade sig gøre? Jo, for i virkeligheden er ordningen for dechargeafgørelser fastsat på forhånd. De fremsatte argumenter er blot et påskud. Decharge nægtes Kommissionen, fordi EUF ikke er integreret i fællesskabsbudgettet.
Så jeg rejser nogle spørgsmål. Hvorfor har man meddelt decharge for de foregående EUF, hvor der blev fremsat lignende kritikpunkter, og de retlige rammer var de samme? Har man taget hensyn til den katastrofale virkning, som denne nægtelse af decharge kan få på det politiske plan for konferencen for AVSlandene, i disses opfattelse af de europæiske landes engagement over for dem? Inden man beder om yderligere kompetence til Parlamentet, ville det så ikke være bedre at sørge for, at der var flere medlemmer, der var i stand til at udøve den.

Samland
Hr. rådsformand, hr. kommissær, hr. formand, mine damer og herrer, jeg beklager meget, at jeg først nu kan deltage i denne forhandling, hvilket, som De ved, ikke er normalt for mig. For egentlig hører det til en forhandling, at man også kan svare på det, kollegerne siger. Men De ved, at vi i dag samtidig under et trilogmøde har forhandlet om en vigtig budgetpakke, og dette er grunden til, at både rådsformanden og medlemmerne af Budgetudvalgets delegation ikke har været til stede under denne forhandling. Jeg beklager dette overordentlig meget, fordi dette absolut ikke skal opfattes, som om vi måske ringeagtede denne forhandling, men det var grunden til, at det ikke var muligt at deltage.
Med hensyn til den betænkning, jeg skal forelægge her i dag, kan jeg fortælle Dem, at det også har været en særlig oplevelse for mig at følge et budget fra dets udvikling i 1992 - grundlaget for det var Kommissionens beregninger i 1991 - som så blev vedtaget for 1993, lige indtil dets sidste fase, dvs. sidste år under dechargeproceduren og nu i vurderingen af Kommissionens svar på dechargeproceduren.
Der findes egentlig nogle ting, hvor man har den fornemmelse, fru Müller, at man på et eller andet tidspunkt i en sådan periode fra 1991 til 1996 kunne få en vis bevægelse. Når man så ser, hvordan tobaksordningen ser ud, eller hvordan ordningerne i vinsektoren ser ud, må man i realiteten konstatere, at endog fem år ikke er tilstrækkeligt til at have opnået fremskridt.
Jeg har med udvalgets støtte forsøgt kun at svare på få centrale spørgsmål i min betænkning og vil gerne understrege, at de ikke-behandlede spørgsmål ikke af den grund alle er accepteret. De få centrale spørgsmål vedrører for det første tobak, for det andet vin, for det tredje spørgsmålet om bevillingsoverførsler og kvalitetskontrol og for det fjerde inddrivelse af renter fra uudnyttede bevillinger som led i strukturfondene.
Lad mig sige lidt mere om disse fire punkter: for det første vedrørende tobak. Her har vi fået forelagt en beretning fra Revisionsretten. Her har vi opfordret Kommissionen til at forelægge en rapport, og denne kommissionsrapport skulle lægge Revisionsrettens retningslinjer til grund, og denne kommissionsrapport skulle foreligge senest den 1. april. Når jeg ser på, hvad der indtil videre allerede findes af uformelle forberedelser til denne proces, så ser det ikke ud til, at Revisionsrettens krav, nemlig at der skal indføres direkte indkomststøtte i tobakssektoren, bliver efterkommet, at Kommissionen virkelig vil forelægge dette forslag, og da slet ikke, at dette så også accepteres af Rådet.
På baggrund heraf kan man imidlertid se, at en del af tilfældene af - hvordan de end defineres - meningsløsheder, dårlig forvaltning eller rent faktisk også bedrageri grundlæggende opretholdes år for år, fordi retsgrundlagene ikke ændres. Dette skyldes netop, fru Müller, at vi under dechargeproceduren har at gøre med partneren Kommissionen, men burde have at gøre med den egentlige gerningsmand, som sidder en række længere fremme, nemlig Rådet, som kunne tilvejebringe de retsgrundlag, som udelukker et bedrageri eller en dårlig forvaltning.
Det samme gælder for vinsektoren. Det er rent ud sagt en katastrofe. Vi har arbejdet kraftigt for, at der færdiggøres en fortegnelse, at den også virkelig færdiggøres i alle medlemsstater. Nu skal der indsendes en ny fortegnelse, fordi den første procedure er for problematisk. Alligevel betaler vi fortsat for den stadig igangværende procedure, og den nye procedure foreligger naturligvis heller ikke endnu. Hvem er ansvarlig for den manglende gennemførelse af reformforslagene? Som i forbindelse med førnævnte, Rådet. I øvrigt er der i forvejen 256 uafsluttede sager i Rådet, mens der kun er 52 uafsluttede sager hos os. Det viser, hvor flaskehalsen og misforholdet mellem institutionerne findes.
Det tredje punkt vedrører renterne til strukturfondene. Vi har anmodet og opfordret Kommissionen til at sørge for, at der fastslægges en præcis definition på støtteberettigede og ikke-støtteberettigede udgifter i forbindelse med strukturfondene, og at spørgsmålet om inddrivelse af renter løses endegyldigt, da vi nemlig går ud fra, at dette er Fællesskabets penge, som skal tilflyde Fællesskabet og ikke må forsvinde i en eller anden kasse hos medlemsstaterne eller for den sags skyld hos regionerne i medlemsstaterne, som dette er tilfældet i mit hjemland i forbindelse med delstaterne.
Last but not least: bevillingsoverførsler fra generaldirektorat XIX. Jeg ved, at De er ansvarlig for budgetdelen, men, hr. kommissær, vi forventer af Dem, at De i fremtiden ikke kun fremsender en regnskabsteknisk begrundelse for bevillingsoverførslen til os, men at De også fremsender en kvalitativ vurdering til os, da dette må være grundlaget for en effektiv udnyttelse og forvaltning af bevillingerne. I den forbindelse har Budgetkontroludvalget enstemmigt foreslået mit udkast til betænkning.

Giarda
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, jeg vil indledningsvis undskylde på grund af forsinkelsen, der til dels skyldes, at den politiske interesse for Fællesskabets kommende budgetter - også i andre lande - er større end tidligere; jeg har således skullet drøfte budgettet for 1997.
Jeg er til stede for at forelægge Rådets henstilling, der blev vedtaget den 11. marts og oversendt til Europa-Parlamentet, og i hvilken der gives Kommissionen decharge for gennemførelsen af budgettet for regnskabsåret 1994. Jeg er overbevist om, at forsamlingen deler formandskabet og Rådets opfattelse af det nødvendige i, at de to institutioner realiserer et harmonisk samarbejde, også for så vidt angår de retsakter, der foretages i tilknytning til Fællesskabets budget. Ud fra tidligere erfaringer ved jeg, at Europa-Parlamentet og Rådet anser det for særdeles vigtigt for Fællesskabet, at man påser, at alle direkte foranstaltninger opretholdes og forbedres, således at Fællesskabets budgetmidler anvendes i fuld overensstemmelse med principperne om en forsvarlig økonomisk forvaltning, der er baseret på tre kriterier: for det første bør de valg, der træffes, svare til de forskellige gruppers behov; for det andet bør midlerne anvendes økonomisk og effektivt; for det tredje bør der være fuld gennemsigtighed i det administrative system og i de økonomiske rapporter. Disse kriterier får en særlig betydning i dag, hvor medlemsstaterne som bekendt står over for sociale og finansielle problemer.
I sin henstilling understreger Rådet, at budgetdisciplinen og overholdelsen af principperne om en forsvarlig økonomisk forvaltning, som jeg netop nævnte, bør lægges til grund for alle transaktioner, der indebærer udgifter for Fællesskabet. Det er vigtigt, at man med regelmæssige mellemrum gennemgår begrundelserne for vedtagelsen af de igangværende foranstaltninger med henblik på at sikre en økonomisk og effektiv anvendelse af Fællesskabets ressourcer. Dette bør altid ske uafhængigt af de vurderinger, der foretages i forbindelse med budgetteringen. Revisionsrettens beretninger og det kontrolarbejde, der ligger til grund for budgetteringen, er de grundlæggende redskaber, der gør det muligt at forvisse sig om, at principperne overholdes. Revisionsretten bør roses for den effektivitet, hvormed den løser denne vigtige opgave, som traktaterne tillægger den. Jeg vil benytte lejligheden til også at takke Budgetkontroludvalget for den indsats, det yder hvert år i forbindelse med dechargeproceduren, en indsats, der ikke kun ydes i Europa-Parlamentets, men i hele Fællesskabets interesse.
Hvad angår de bemærkninger, der er knyttet til Rådets holdninger, vil jeg tillade mig at komme med nogle ganske korte kommentarer vedrørende hovedpunkterne og opfordre til, at man på ny nøje gennemgår henstillingen og de ledsagende bemærkninger.
Hvad angår de egne indtægter, deler Rådet Revisionsrettens bekymring med hensyn til den måde, hvorpå proceduren for fællesskabsforsendelser fungerer i medlemsstaterne. I den forbindelse udviser Rådet den allerstørste interesse for Europa-Parlamentets initiativ omkring nedsættelsen af et midlertidigt undersøgelsesudvalg vedrørende denne toldordning.
På udgiftsområdet er Rådet helt enigt med Revisionsretten med hensyn til det nødvendige i at forbedre forvaltningen af og kontrollen med den fælles markedsordning for frugt og grønsager; og Rådet vil gerne understrege nødvendigheden af, at de strukturelle overskud reduceres, og at der sker en bedre udnyttelse af de produkter, der udtages af markedet.
Med hensyn til strukturfondene konstaterer Rådet, at der fortsat er et stort problem med en alt for høj koncentration af forpligtelser og betalinger i slutningen af regnskabsåret. Dette problem bør løses hurtigst muligt; derfor bør medlemsstaterne forbedre planlægningen af deres udgifter, og Kommissionen bør fremskynde de administrative procedurer. Rådet finder det nødvendigt at forbedre samarbejdet mellem de kompetente nationale myndigheder og de tjenestegrene i Kommissionen, der har at gøre med udgiftsaktiviteterne. Det er endvidere nødvendigt at yde en større indsats for at klarlægge, hvilke kriterier, der anvendes i forbindelse med godkendelsen af udgifterne og i forbindelse med kontrollen af erklæringerne vedrørende udgifterne.
Specielt hvad angår Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, opfordrer Rådet til en konsekvent og nøje gennemførelse af Fællesskabets retsforskrifter vedrørende indgåelsen af offentlige aftaler og af den gældende fællesskabsret på miljøområdet med hensyn til de interventioner, der finansieres over Fællesskabets budget.
Med hensyn til Den Europæiske Socialfond opfordrer Rådet til, at man løser det tilbagevendende problem med fondens budgetoverskridelse, og at man gennemfører en revision af fællesskabsinitiativernes forvaltningsstrukturer med henblik på at forbedre effektiviteten.
Vedrørende de bemærkninger, som Revisionsretten har fremsat med hensyn til gennemførelsen af PHARE- og TACIS-programmerne, er Rådet klar over, at Kommissionen intervenerer i et vanskeligt miljø, men kræver en bedre koordinering mellem deltagerne, således at undersøgelserne følges op af konkrete aktioner, og at der sker en systematisk forebyggende evaluering, inden man tager stilling til, om projekterne skal fornyes.
Endelig hvad angår gennemførelsen af bevillingerne til institutionernes funktion, har Rådet noteret sig Revisionsrettens bemærkninger vedrørende visse mangler i forbindelse med personaleadministrationen, forvaltningen af de eksterne delegationer og af den faste ejendom, men har samtidig taget til efterretning, at Kommissionen er i færd med at følge Revisionsrettens henstillinger.
Som konklusion har Rådet på baggrund af en nøje gennemgang af alle Revisionsrettens bemærkninger besluttet at anbefale Europa-Parlamentet at give Kommissionen decharge for gennemførelsen af budgettet for regnskabsåret 1994.
Endelig har jeg to yderligere kommentarer, for det første vedrørende problemet med den revisionserklæring, som Revisionsretten har afgivet for første gang i henhold til artikel 188 C, og som har givet anledning til en erklæring fra Rådet, som er blevet oversendt på samme dato som henstillingen. Rådet har noteret sig, at regnskaberne fuldt ud respekterer Unionens indtægter og udgifter, selv om der burde ske forbedringer på det informationsmæssige plan. Revisionsretten har ikke konstateret større fejl med hensyn til rigtigheden af transaktionerne i forbindelse indtægterne, men har konstateret fejl i transaktionerne i forbindelse med betalingerne, fejl, der betyder, at Revisionsretten ikke fuldt ud kan erklære alle transaktioner for rigtige og lovlige. Dette har været og er grund til bekymring i Rådet, der med tilfredshed har modtaget nyheden om SEM 2000-projektet. Projektet bør iværksættes hurtigt og i sin fulde udstrækning, således at man nedbringer fejlprocenten i transaktionerne i forbindelse med betalingerne.
Dette er hvad formandskabet ønskede at meddele på vegne af Rådet vedrørende problemer i forbindelse med budgettet for regnskabsåret 1994.

Telkämper
Hr. formand, måske har jeg forstået det akustisk forkert. Rådet talte om Den Europæiske Fond for Regionaludvikling. Men det tog ikke stilling til Den Europæiske Udviklingsfond. Hr. Wynn har sagt, at han vil udsætte dechargeafgørelsen. Jeg har på vegne af Udvalget om Udvikling og Samarbejde udtalt mig til fordel for at udskyde denne afgørelse for at give Rådet - som ansvarlig for, vil jeg lige sige her, en sådan skandale, som er opstået i forbindelse med Kulturfonden, idet ansvaret her egentlig også er begrundet i strukturen - mulighed for at tage stilling, f.eks. ved at opføre Udviklingsfonden på budgettet. Vi ville i Parlamentet gerne have et svar på dette, for at vi ved, hvordan vi så skal forholde os. Det skal vi jo også danne os en mening om i gruppen. Rådet kan ikke nu blot feje sine problemer ind under gulvtæppet, hvor de er så åbenbare i betragtning af skandalen. Jeg vil gerne, at Rådet svarer på det.

Formanden
Ønsker Rådet at tage ordet igen, eller foretrækker det at vente til et senere tidspunkt?

Giarda
Hr. formand, jeg vil foretrække at vente.

McGowan
Hr. formand, som ordfører for Den Socialistiske Gruppe i forbindelse med udvikling beklager jeg, at forvaltningen af Den Europæiske Udviklingsfond ikke er underlagt demokratisk kontrol. Jeg beklager, at vi gennemgår denne årlige forstillelse, denne årlige paradeforestilling, når Parlamentet ikke har noget som helst at skulle have sagt i forbindelse med finansieringen af EUF. Jeg beklager den skandaløse forvaltning af Kulturfonden. Det var en skandale, som blev undersøgt af Den Paritetiske AVS-EF-Forsamlings forretningsudvalg, som jeg var medlem af. Vi indkaldte vidner og gav reprimander til enkeltpersoner, herunder et centralt medlem af Europa-Parlamentet. Jeg siger dette for at være retfærdig over for Kommissionen.
Kulturelt samarbejde er af central betydning for udvikling og har været ude for et stort tilbageslag som følge af denne skandale. Jeg håber oprigtigt, at nægtelsen af at meddele decharge vil medvirke til at fremskynde, at EUF underlægges demokratisk kontrol. Jeg vil gerne føre til protokols, at Parlamentet formelt beklager den modbydelige skandale i forbindelse med Kulturfonden. Jeg mener, at Kommissionen vagtsomt og omhyggeligt bør støtte disse synspunkter, som jeg tror både Kommissionen og Parlamentet er helt enige om.
Vil Rådet nu venligst ufortøvet påtage sig sit ansvar og sikre, at midlerne under EUF er underlagt en behørig kontrol.

Theato
Fru formand, mine damer og herrer, otte dechargebetænkninger blev forelagt i en noget anden rækkefølge, end de var opført på dagsordenen, men vi har forståelse for det. Man kan ikke komme ind på alle på fire minutter. Jeg vil blot gerne belyse nogle centrale spørgsmål, men jeg vil gerne sige hjertelig tak til alle ordførere.
Allerførst en bemærkning til selve dechargebeføjelsen og til vort Budgetkontroludvalg. I knap 20 år har vi haft beføjelse til at give decharge og har til stadighed videreudviklet den. Vi støtter os fortrinsvis på Revisionsrettens årsberetning og særberetninger, som vi også takker Retten for, men også på Rådets henstilling, såfremt den fremsendes rettidigt. Dette var denne gang ganske vist tilfældet. Den nærmere redegørelse i Budgetkontroludvalget blev imidlertid ikke, som det gang på gang forlanges af os, givet af et rådsmedlem, men derimod af en højtstående embedsmand, som jo ikke kan lastes for det. Han udførte også for så vidt sit arbejde godt. De har nu talt her i plenum, hr. rådsformand, og jeg tror, at De også har lyttet godt efter, hvad der blev sagt her. For det, der siges her, er hovedsageligt rettet mod medlemsstaterne, som vi imidlertid ikke skal give decharge.
Nu til emnet. To instrumenter, som anvendes for første gang, kendetegner denne gang dechargen til Kommissionen, og de er som sagt, ved en nærmere betragtning, rettet mod medlemsstaterne. Den første fornyelse er vort votum til regnskabsafslutningen for EUGFL, som Kommissionen forelægger for regnskabsåret 1991. Hidtil har regnskabsafslutningen været en såkaldt teknisk proces i Kommissionens kompetence. Parlamentet lagde knap nok mærke til den. Det er hr. Cornelissens fortjeneste som ordfører i forbindelse med dechargen for 1992, at man blev bevidst om problemerne i de foregående år. Navnlig tabet på ca. 1, 6 mia ECU for fællesskabsbudgettet i forbindelse med mælkekvoterne i tre medlemsstater kom frem i lyset.
Som led i en indgående behandling i Budgetkontroludvalget er man nu sammen med Kommissionen nået til enighed om en reform i forbindelse med regnskabsafslutningsbeslutningerne, idet Parlamentet træffer en afgørelse, som supplerer dechargeafgørelserne for de pågældende år. For regnskabsåret 1991 anvendes denne procedure for første gang med fru Kjer Hansens gode betænkning. Det er prisværdigt, at ordføreren fremhæver diskrepansen mellem det tekniske og politiske aspekt. Kommissionens nødvendige finansielle korrektioner over for medlemsstaterne kan netop ikke gøres til genstand for forhandling, når det drejer sig om tab for EF's kasse. I modsat fald skal dechargen for regnskabsafslutningen udsættes, indtil midlerne er inddraget. Et første håndgribeligt eksempel på, at Parlamentets vedholdenhed med hensyn til at beskytte borgernes skattemidler er lykkedes, er, at første rate af de skyldige beløb i forbindelse med mælkekvoterne er indgået.
Den anden nyhed, nemlig Revisionsrettens revisionserklæring, den såkaldte DAS, har vidtrækkende konsekvenser for dechargeproceduren. Også selv om det ikke er juridisk bindende for Parlamentet og den stikprøvemetode, Retten for første gang har udviklet, kunne opdeles yderligere på medlemslande og sektorer, hvis der var personale til det, må vi dog samvittighedsfuldt tage attesteringen med i vor afgørelse. Ordføreren, hr. Wynn, har gjort dette i sit beslutningsforslag for Budgetkontroludvalget og har også via sin læseværdige begrundelse været en fremragende hjælp for os alle med hensyn til denne komplicerede problemstilling. Dette takker jeg ham udtrykkeligt for.
Jeg anser den fejlmargen på 4 %, som Retten har konstateret i forbindelse med betalingerne, for at være meget alvorlig, men i betragtning af de foranstaltninger, Kommissionen har igangsat med SEM 2000-programmet - mange tak, hr. kommissær Liikanen og også til fru Gradin - og navnlig på betingelse af, at Kommissionen inddriver de skyldige beløb, at de opføres konto for konto og vi kontrollerer dem, ud fra disse aspekter og på disse betingelser går jeg ind for denne konstruktive fremgangsmåde, som foreslås af ordføreren, i det første år, hvor DAS skal afprøves. Min gruppe støtter således indstillingen til, at der gives decharge til Kommissionen for det almindelige budget for 1994 trods de anførte mangler, men med de nødvendige krav.

Killilea
Fru formand, det er på sin plads, at vi, når vi behandler budgetspørgsmål, også henviser til hovedprincipperne for en ansvarlig budgetkontrol, såsom forsigtighed og tildeling af midler til hensigtsmæssige og gode projekter. Men det er klart, at ikke alle europæiske projekter overholder disse principper, og jeg vil gerne gøre opmærksom på navnlig et. Jeg taler om forvaltningen af de egne indtægter inden for vore egne strukturer.
Besøgende i Bruxelles blev for nylig forbløffede over det fortsatte byggeri af Europa-Parlamentets nye hovedkvarter dér, som har været under opførelse siden 1990, og den pågældende bygnings rige udsmykning. Dette moderne babelstårn af glas er fuldstændig unødvendigt og spild af penge, som Parlamentet kunne have udnyttet mere konstruktivt til andre aspekter af sit arbejde. Denne bygning kommer til at koste omkring 900 mio ECU - et skandaløst beløb i betragtning af de andre formål, disse midler kunne have været anvendt til, og at det forventede nuværende budgetunderskud for i år ser ud til at blive på omkring 72 mio ECU, det samme, som vi sparede i forbindelse med reformen af den fælles landbrugspolitik for i år. Alle disse ECU, der blev sparet, formøbles nu skødesløst. Parlamentsmedlemmer, som har et demokratisk mandat fra vælgerne, blev ikke hørt i forbindelse med opførelsen af denne unyttige pragtbygning og fik heller ikke mulighed for at nedlægge veto mod dens opførelse. I stedet er bygningen af dette glaspalads fortsat uhindret.
Det er navnlig ironisk, at vi behandler budget- og finansspørgsmål i dag i Parlamentet. Hvis der nogen sinde har været et eksempel på budgetmæssig uansvarlighed, er det det storslåede bygningsværk, der for øjeblikket er ved at tage form i Bruxelles. På trods af den megen snak om at bringe Europa nærmere på borgerne og behovet for at oprette et Borgernes Europa tjener projekter som denne bygning kun til at forstærke billedet af et elitært Europa uden berøring med almindelige mennesker og deres problemer. Indfølingsevne er meget vigtig i Europa-Parlamentet, og dette befordrer det ikke.

Mulder
Fru formand, jeg ønsker at begrænse mig til et par bemærkninger om Wynn-betænkningen om dechargen for regnskabsåret 1994.
For det første nogle bemærkninger vedrørende hans udsagn om emnet landbrug. Efter min mening vil det også for fremtiden stort set være umuligt at fremsætte nøjagtige skøn over landbrugsudgifternes størrelse. Jeg har endnu ikke truffet nogen, som kan forudsige vejret og præcist forudsige, hvilke sygdomme der vil bryde ud - jævnfør for eksempel kogalskaben, der for nylig er dukket op. Ej heller har jeg set nogen forudsige det rigtige dollar- og ECU-forhold. Derfor tror jeg, det er bedre i den henseende altid at være på den sikre side for således at være i stand til at virkeliggøre de garantier, vi giver landmændene. Det, vi kan være herre over, er at præcisere reglerne bedst muligt. Dette punkt, mange har sagt det, lader meget tilbage at ønske. Jeg vil mene, at når der skal en politisk beslutning til om, hvordan disse regler skal anvendes, må det være en sag for både Kommissionen, Rådet og Parlamentet.
Min anden bemærkning vedrører PHARE-programmet. Der hersker ikke nogen tvivl om, at PHARE-programmet tager sigte på at forberede de pågældende lande på deres tiltrædelse af Unionen. Det er grunden til, at vi efter min mening bør arbejde for, at samarbejdet i særdeleshed med disse lande er hævet over enhver form for finansiel mistænkeliggørelse. Med henblik på en forbedring af dette samarbejde er det, tror jeg, nødvendigt ikke kun med en forbedring af de diplomatiske repræsentationer og delegationer, men ligeledes med en udveksling af embedsmænd lad os sige fra GD VI med embedsmænd fra landbrugsministerierne i de pågældende lande. Kunne det ikke tænkes, at visse embedsmænd fra ministerierne i de tidligere østbloklande kunne arbejde i Bruxelles, medens omvendt folk fra GD VI rejser til de implicerede lande for der at forklare deres, eller rettere GD VI' politik?
Jeg tror, det vil blive taget op i det dokument, vi forhåbentlig modtager inden den 30. september 1996, og ligeledes at Kommissionen vil gøre rede for, hvordan udarbejdelse af foranstaltninger og samarbejde på det veterinære og fytosanitære område kan forbedres.

Dankert
Fru formand, allerførst vil jeg sige, at jeg er helt enig i Wynn-betænkningen, og at jeg kun ønsker at belyse et enkelt aspekt. Hr. Tomlinson har egentlig allerede peget på, at det godt nok virker hyklerisk, at Rådet i sin henstilling vedrørende decharge udtaler, at Revisionsretten har ret, og at Kommissionen skal gøre sit arbejde bedre. Men alligevel er der noget om denne bemærkning fra Rådet, for når man nærlæser Revisionsrettens beretning, viser det sig alligevel, at Kommissionen kommer alvorligt til kort som traktaternes vogter. Direktiver vedrørende offentlige udbud, reglerne vedrørende miljø - de håndhæves stort set ikke. Grunden er klar, nemlig at Kommissionen i modsat fald ville havne i en situation præget af endnu større underudnyttelse af bevillingerne i strukturfondene end tilfældet er i øjeblikket. Det er dog ikke noget argument for ikke at håndhæve reglerne, idet det fører til, at mange penge sættes over styr, eller at miljølovgivningen ikke længere fungerer med henblik på at undgå skade, men i bedste fald på at begrænse og sommetider genoprette skade forvoldt af fondene.
Et lille eksempel inden for offentlige udbud. I Grækenland synes det at forekomme og endda forekomme regelmæssigt, at græske entreprenører får et projekt, fordi de afgiver et tilbud lydende på under halvdelen af det, projektet koster, medens de i sidste ende over for Kommissionen kan modregne over 150 % af projektets omkostninger. Jeg har også svært ved at forestille mig, at disse 50 % i fortjeneste udelukkende skulle tilfalde entreprenøren.
Miljøet har det ikke bedre. Vurdering af projekters indvirkning på miljøet finder i almindelighed først sted, efter at den politiske beslutning til fordel for et bestemt projekt er taget, hvilket indebærer, at alternativer sjældent undersøges, som for eksempel ved broen over Tejo i Lissabon, således at skadebegrænsning er det eneste valg.
Som jeg har nævnt, er hovedårsagen i det mindste inden for Kommissionen det forhold, at flertallet af kommissærerne vægter anbringelse af budgetbevillingerne væsentlig højere end overholdelse af reglerne.
Jeg er helt enig med hr. Liikanen, når han i et brev vedrørende toldtransport mellem medlemsstaterne meddeler, at Kommissionen ikke har andet valg end at fastholde håndhævelse af eksisterende lovgivning. Det er fint. Sådan burde det også være. Men sådan foregår det ikke i den praksis, jeg kender fra Kommissionen. Som andre årsager kan nævnes utilstrækkelige toldprocedurer, ufyldestgørende tilsynsudvalg, ikke tilstrækkelig anvendelse af artikel 24. Kort sagt, ved strukturfondene fejler Kommissionen som fællesskabsrettens vogter. Og da det nu er sådan, burde Kommissionen undersøge nærmere, hvordan der kan rettes op på disse svagheder. Det er min fornemmelse, at der burde komme en aftale i stand med Rådet, og det er i forlængelse af Rådets henstilling, om at medlemsstaterne selv får et større ansvar med hensyn til anvendelse af disse direktiver, og at Kommissionen først på dette grundlag vurderer, om den godkender et projekt eller ej.

McCartin
Fru formand, min valgkredskollega, hr. Killilea, var i sit særdeles farverige hjørne, da han beskrev det nye Europa-Parlament som babelstårnet. Jeg er sikker på, at det er meningen, at det skal tiltrække den største opmærksomhed, men jeg ønsker ikke, at sådanne påstande skal udbredes i min valgkreds ubesvarede. Vi byggede ikke et parlament til de parlamentsmedlemmer, der er her i dag. Vi byggede det til Europas befolkning. Det blev bygget til en pris af ca. 3 ECU for et år pr. indbygger i Den Europæiske Union. Jeg håber, ligesom House of Commons eller Reichstag i Tyskland eller Cortes i Spanien, at denne bygning vil være der til vore børn, vore børnebørn og vore oldebørn, at den aldrig vil blive bombet eller ødelagt, og at den vil blive det sted, hvor Europas befolkning vil finde deres stemme hørt i de kommende generationer. Jeg er stolt over denne bygning. Den afspejler noget af teknologien og pragten i tiden og kompetencen blandt Europas befolkning i dag.
Hr. Killileas angreb var ikke værdigt for et parlamentsmedlem. Hvis han regelmæssigt deltog i Parlamentets arbejde, ville han have vidst, at vi blev hørt. Hvis han ikke var rede til at være her hele tiden, kunne han stole på sine kolleger, som var her og traf afgørelserne.
Jeg vil gerne takke hr. Wynn for hans betænkning. Jeg støtter hans nægtelse af decharge. Jeg ser ikke sådan på det på baggrund af Den Europæiske Udviklingsfond. Jeg anser det ikke for at være en nærmere overvejelse af Kommissionens kompetence, men af de omstændigheder, vi befinder os i: den umulige situation, det er, at skulle gøre regnskab for noget, som der ikke kan gøres regnskab for, og som vi ikke har ansvar for.
Jeg er ikke enig i tonen i hans kritik af landbrugsudgifterne. Den ekspertise og den viden, jeg finder i Kommissionen, overrasker mig til tider. Det er en uendelig kompliceret sag at forsøge at forudsige, hvad landbrugsudgifterne vil blive for det enkelte år. Parlamentet er til stadighed en smule grov med hensyn til denne form for kritik.
Den sidste bemærkning, jeg gerne vil komme med, er med hensyn til den bøde, den irske regering fik pålagt. Desværre er de irske skatteydere nødt til at acceptere denne, selv om de ikke fik nogen gavn af de uregelmæssigheder, der var skyld i den. Jeg vil gerne understrege, at det ikke var på europæisk plan, men i det irske parlament, at de første afsløringer og krav om en afklaring af alle disse uregelmæssigheder dukkede op. Denne bøde var usædvanlig hård, idet den svarede til 1.000 mio ECU for briterne eller italienerne. Irsk landbrug fik ingen som helst fordel af det.

Kaklamanis
Fru formand, mit indlæg drejer sig om betænkningen af vor højagtede kollega, Edward Kellett-Bowman, om udsættelse af afgørelsen om decharge til bestyrelsen for Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse i Thessaloniki.
Hvis jeg skal være ærlig, forstår jeg ikke, hvorfor vor kære kollega anmoder om udsættelse. Skyldes det en økonomisk skandale i forvaltningen frem til 1994? Hvis det er tilfældet, bør han nævne det i sin betænkning og forklare situationen, og så tror jeg, vi alle vil stå bag ham. Men noget sådant er ikke angivet i betænkningen. Derimod drejer hans tvivl med hensyn til fortsættelsen af arbejdet i Centret - CEDEFOP - sig om produktiviteten og effektiviteten. Sin tvivl bygger han på den kendsgerning, at da topmødet i 1994 traf beslutning om at flytte CEDEFOP fra Berlin til Thessaloniki, nægtede halvdelen af de ansatte at flytte med til Thessaloniki. Ansatte, der var under indflydelsesrige politikeres beskyttelse, blev overflyttet til andre tjenester i Den Europæiske Union. De, der var tæt på pensionsalderen, søgte førtidspension og fik den, og de, der hverken havde den ene eller den anden mulighed, tog deres afsked. Ud af de omkring 100 ansatte er således under halvdelen i Thessaloniki i dag.
Her vil jeg gerne spørge Parlamentet: er det sådan, udvidelsen skal foregå? Når de østeuropæiske lande snart bliver medlemmer, vil ukultiverede tjenestemænd så nægte at lade sig overføre til hovedstæder uden for trekantområdet Paris-BerlinBruxelles? Er det sådan, Europa-Parlamentet støtter decentraliseringspolitikken og styrkelsen af randområderne?
Jeg beklager meget, men hvis jeg ikke får en seriøs forklaring på de spørgsmål, jeg har stillet, vil jeg anbefale min gruppe at stemme imod Kellet-Bowmanbetænkningen.

Tappin
Fru formand, jeg vil gerne tale om hr. Blaks betænkning om EKSF vedrørende decharge for 1994.
Jeg vil gerne henlede medlemmernes opmærksom på punkt 11 i hr. Blaks betænkning, det vedrører nedlukning af miner i Det Forenede Kongerige. Jeg vil gerne henlede hr. Liikanens opmærksomhed på hele spørgsmålet om, hvad han og Rådet vil gøre med hensyn til inddrivelsen af godtgørelser, der blev udbetalt til miner i Det Forenede Kongerige, som efterfølgende blev solgt eller privatiseret.
Lad os se meget kort på ordlyden i hr. Blaks betænkning. Der står, meget interessant, at det accepterer, at EKSF ikke ad juridisk vej vil kunne tilbagesøge den rentegodtgørelse, som blev udbetalt til finansiering af produktionsfremmende investeringer. Men hvis den ikke kan tilbagesøges ad juridisk vej, vil hr. Blak, eller vil Kommissionen, så sende nogen afsted til Downing Street 10 og bede om at få pengene tilbage? Hvad drejer det sig om her? I Revisionsrettens beretning står det helt klart, at 15 miner modtog godtgørelse i henhold til artikel 54. To af dem blev lukket. Den ene - Lea Hall i min valgkreds - har modtaget en uerholdelig godtgørelse på næsten en halv mio ECU og minen i Frickley en godtgørelse på 294 mio, som ikke er blevet tilbagesøgt fra den britiske regering. Der er også blevet udbetalt midler til miner, som senere blev privatiseret - igen to i min valgkreds: Trenthane og Silverdale. Jeg ved, at da Trenthane blev privatiseret, blev meget af det udstyr, EKSF havde betalt for, rent faktisk muret inde.
Jeg stiller således hr. Liikanen to spørgsmål: Hvad vil De gøre for at inddrive de kontante rentegodtgørelser, og hvordan vil De standse den praksis, at der udbetales støtte til industrier i Det Forenede Kongerige, som er blevet privatiseret eller vil blive privatiseret i fremtiden? Hvordan vil De få pengene tilbage til os og sørge for, at det ikke sker igen?

König
Fru formand, jeg vil frem for alt gerne henvende mig til Kommissionen, da jeg mener, at selv om vi skal give den decharge, er den Parlamentets naturlige allierede i betragtning af den sparsomme budgetforvaltning. Som fru Theato allerede har sagt, har Kommissionen og også vi med DAS, den statistiske revisionserklæring, for første gang fået et instrument, som ganske vist ikke er fuldkomment, men giver dechargeproceduren mere mening og dermed også forøger Kommissionens muligheder og dens ansvar for at gennemføre budgettet.
På samme niveau ligger personalesituationen i UCLAF. Vi har konstateret, f.eks. i forbindelse med bedrageri i emballagesektoren, at dette organ er blevet uundværligt for en korrekt gennemførelse af den finansielle forvaltning og naturligvis også skal spille en væsentlig rolle i bedrageribekæmpelsen. Her skal der således også tilvejebringes de nødvendige menneskelige ressourcer.
Det er allerede sagt, at 80 % af midlerne forvaltes af medlemsstaterne; så meget desto vigtigere er det, at Kommissionen undersøger dette nærmere, da vi jo har hørt hårrejsende ting om kontrolresultaterne i forbindelse med tilbagetrækningen fra markedet af frugt og grøntsager. Her har det vist sig, hvor vigtige kontrolforanstaltninger er, og at disse skal gennemføres i et væsentligt større omfang for også at gøre medlemsstaterne deres eget ansvar klart.
Som sidste centrale spørgsmål vil jeg gerne fokusere på satellitorganisationerne, dvs. de institutioner, som arbejder decentraliseret i de enkelte medlemsstater for Unionen som helhed. Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse blev nævnt af vor græske kollega. Dette center blev jo flyttet til Thessaloniki og har vanskeligheder som følge heraf. Hr. Kellett-Bowman og udvalget har med rette anbefalet, at dechargen nægtes, indtil dette institut har fundet en klar funktion og arbejdets kvalitet endvidere svarer til behovet. Vi får at se, om dette vil være tilfældet i fremtiden. Så vil der også være en mening med dette center. I modsat fald må man også drage de nødvendige konsekvenser.

Bösch
Fru formand, under forhandlingen om dechargen for det europæiske budget støder man tydeligvis på en vigtig grund til, at vi for øjeblikket i vore medlemsstater oplever, at folk er trætte af Europa. En grund dertil er jo den til dels letfærdige omgang med pengene, dvs. med de europæiske skatteyderes penge. Jeg har fuldt denne forhandling med interesse, da det jo klart drejer sig om spørgsmålet, var det nu medlemsstaterne eller var det Kommissionen? Jeg anser dette for snarere at være en ufrugtbar problemstilling. Her bliver Europa-Parlamentet sendt fra A til B.
Jeg kan ikke helt fritage Kommissionen for skyld. Netop når vi nu igen taler om retsgrundlagene - og jeg mener, at disse retsgrundlag også er et vigtigt grundlag for budgetsikkerheden i Europa - så har jeg følelsen af, at Kommissionen meget gerne deltager i disse små spil. For det andet, når vi i det undersøgelsesudvalg, der er oprettet vedrørende svig i forbindelse med forsendelsesproceduren, ser, med hvilken uvidenhed medlemmer af Kommissionen til dels optræder der, så må jeg sige, at der er visse ting, der skal ændres her, for at man kan have en større tillid til Kommissionen med hensyn til økonomiske anliggender.
På baggrund heraf komplimenterer jeg vor ordfører, Terry Wynn, for hans klare betænkning om forvaltningen af De Europæiske Udviklingsfonde i regnskabsåret 1994 og frem for alt for forslaget om at nægte at give Kommissionen decharge i denne forbindelse. Europa-Parlamentet tilkendegiver dermed, at vi ikke fortsat ønsker at agere figenblad for processer, som ikke bør skjules, men derimod lægges for dagen. Det viser sig, at de steder, hvor ansvaret ikke er klart defineret, fremkommer der netop meningsløsheder, som f.eks. i forbindelse med Kulturfonden. For at sige det klart ønsker og kræver vi, at De Europæiske Udviklingsfonde integreres i det europæiske budget for at fjerne grundlaget for en fremtidig dårlig forvaltning på dette område. I den forbindelse forventer jeg også nogle initiativer fra nye medlemslande. Men jeg mener også, at vi har lov til at forvente Kommissionens aktive støtte her.

Bardong
Fru formand, mine damer og herrer, mod afslutningen af denne forhandling vil jeg gerne lige give udtryk for min bekymring over spørgsmålet om, hvorvidt den politiske betydning af denne dechargeprocedure i det hele taget opfattes rigtigt af såvel vore kolleger som i Rådet og i medlemsstaterne og følgelig så også i offentligheden. Dette anser jeg for at være overordentlig betænkeligt. Man må endog spørge, om Kommissionen egentlig tager det hele tilstrækkeligt alvorligt, jeg minder blot om begyndelsen af forhandlingen. Alligevel siger jeg her helt klart og tydeligt, at vort indtryk af samarbejdet med Kommissionen såvel som med Revisionsretten er udpræget godt, og det er egentlig også det væsentligste grundlag for, at denne decharge bør gives. Helt bortset fra, at den gang på gang foretagne udsættelse af dechargeafgørelser ikke resulterer i en større effektivitet.
Jeg blev i for ringe grad klar over i dag, hvordan Rådet og medlemsstaterne er inddraget i hele denne proces. Ganske vist gjorde næsten hver taler opmærksom på, at 80 % af budgettet forvaltes i medlemsstaterne, men en varig forbedring af budgettets forvaltning kan kun opnås sammen med medlemsstaterne, og derfor skal vi efter min opfattelse også sørge for, at samarbejdet med dem bliver bedre. Jeg mener også, at Kommissionen i mange tilfælde optræder halvhjertet over for medlemsstater, der ikke efterkommer bestemmelserne.
Jeg går dog entydigt ind for, at vi udskyder eller egentlig endog burde nægte decharge i forbindelse med CEDEFOP, dog ikke i årevis. Jeg ser egentlig allerede i dag tilstrækkelig grund til at spørge, om man her i det hele taget ikke burde tænke på en opløsning. Hr. Kellett-Bowman gav nemlig i modsætning til en af de tidligere talere meget klart udtryk for, at man slet ikke har garanti for, at opgaverne løses effektivt dér.
Afslutningsvis vil jeg blot gerne understrege - hvilket efter min mening kommer til kort i år - at vi ligesom med udgifterne også skal beskæftige os med indtægterne. Vi har ganske vist henvist til, at dette sker i Undersøgelsesudvalget. Dette er dog kun en del af de store betænkeligheder, vi må give udtryk for på dette område.

Kranidiotis
Fru formand, jeg er nødt til at udtrykke særlige forbehold over for Kellett-Bowman-betænkningen om CEDEFOP.
Betænkningen nævner kun ganske små finansielle, administrative problemer som grundlag for sin konklusion, at afgørelsen om decharge til CEDEFOP for regnskabsåret 1994 bør udsættes. Forslaget om udsættelsen af decharge-afgørelsen bygger på en ekstern konsulentrapport; men det fremgår ikke helt klart, om denne rapport vedrører regnskabsåret 1994. Jeg har en mistanke om, at der bag den holdning, betænkningen giver udtryk for, skjuler sig andre mål og ambitioner, såsom indskrænkning af CEDEFOP's aktiviteter og dets lukning, hvad der også indirekte antydes i betænkningen.
Det er rigtigt, at CEDEFOP befinder sig i en overgangsperiode på grund af dets flytning fra Berlin til Thessaloniki som følge af en politisk beslutning truffet af Det Europæiske Råd i Bruxelles, som man også kan have sine forbehold overfor. Men under alle omstændigheder er det en politisk beslutning, som vi alle bør respektere og støtte. Alle de forsinkelser og uregelmæssigheder, der måtte være, bør derfor forsøges overvundet ved at støtte CEDEFOP og organisere Centret bedre og mere rationelt og ikke ved at drage nytten af en europæisk institution i tvivl.
Nytten af CEDEFOP er uomtvistelig i en tid, hvor et af den europæiske økonomis væsentligste problemer er arbejdsløsheden. Jeg mener derfor - som ordføreren i øvrigt også bemærker - at Kommissionen har pligt til at gøre mere brug af CEDEFOP. I øvrigt har CEDEFOP netop færdiggjort udarbejdelsen af et flerårigt program, som bør tages alvorligt i betragtning.
Til sidst vil jeg gerne opfordre ordføreren til, når han besøger Centret i Thessaloniki, at vurdere situationen med objektive øjne. Og her og nu vil jeg anmode ordføreren om at udelade punkt 2 i beslutningsforslagets dispositive del, der sætter spørgsmålstegn ved nytten af CEDEFOP.

McCarthy
Fru formand, jeg vil gerne udtrykke min oprigtige tak til hr. Blak, ikke kun for en udmærket betænkning, men også for endnu en gang at henlede vor opmærksomhed på den konservative regerings skændige praksis med at misbruge europæiske midler. Det må siges, at dette kun er toppen af isbjerget. 2, 2 mio ECU synes ikke at være særlig mange penge i betragtning af, at Kommissionen for øjeblikket er ved at undersøge praktisk talt en halv mia ECU EFRU-midler, som er gået til de privatiserede selskaber inden for gas-, vandog telesektoren i Det Forenede Kongerige.
Jeg mener, at det er Kommissionens og Rådets opgave at overvåge og kontrollere anvendelsen af disse midler og at gribe ind. Det er desværre ikke nok at sige, at Kommissionen af juridiske årsager ikke kan gribe ind og inddrive skatteydernes penge. Hvordan kan det være, at vi lader hr. Santer gå i brechen for og kræve en tillidspagt på beskæftigelsesområdet samtidig med, at vi lader vore lån, tilskud og støtte gå til privatiserede selskaber og multinationale virksomheder, så de kan gøre aktionærerne rigere og gøre folk arbejdsløse? Offentligheden hopper ganske enkelt ikke på det, og den vil se hykleriet i vore politikker. Jeg beder derfor Kommissionen og Rådet om at gribe ind.
For to år siden stillede jeg et spørgsmål i Parlamentet om dette. Indtil videre har vi ikke opnået nogen resultater i den forbindelse. Jeg mener, at hvis Rådet og Kommissionen ikke vil handle, er det Parlamentets opgave at kræve, at der oprettes et undersøgelsesudvalg om misbrug af midler for at forhindre et systematisk misbrug af midler til privat gevinst og fortjeneste.

Truscott
Fru formand, jeg vil gerne henholde mig til hr. Samlands betænkning, som jeg komplimenterer ham for. Jeg glæder mig navnlig over hans henvisning til TACIS-programmet samt behovet for en større indsats i forbindelse med kontrollen med TACIS-projekterne.
Der er også behov for, som ordføreren anførte, en bedre spredning af resultaterne af TACIS-programmerne. TACIS har f.eks. pumpet omkring 600 mio £ ind i Den Russiske Føderation i de seneste fem år. Men har Parlamentet nogen klar ide om, hvor pengene er blevet anvendt, eller hvor effektiv TACIS har været? Svaret må være et rungende nej!
Øget kontrollerbarhed og gennemsigtighed skal gives højeste prioritering, herunder en øget overvågning af programudgifter til de nye uafhængige stater i det tidligere Sovjetunionen. Men dette må ikke ske på bekostning af en hurtig og effektiv gennemførelse.
Jeg håber, Kommissionen vil sørge for, at en sådan gennemsigtighed udvides til at omfatte dens undersøgelser af enhver forseelse fra Michael Emersons side, og at Parlamentet bliver fuldt ud informeret om ethvert eventuelt misbrug af fællesskabsmidler eller anvendelsen af eksterne konsulenter.

Liikanen
Jeg vil gerne undskylde forsinkelsen i begyndelsen, men vi forsøgte sammen med medlemmer af Budgetudvalget og formandskabet at løse problemerne i forbindelse med næste års budgetprocedure.
Forhandlingen i dag og afstemningen i morgen afslutter behandlingen af Fællesskabets økonomiske aktiviteter i 1994.
Processen med ekstern kontrol er en væsentlig del af bestræbelserne på at sørge for, at fællesskabsbudgetterne er effektive og giver valuta for pengene. Hver fase - fra Revisionsrettens beretninger til de tilbundsgående drøftelser i Europa-Parlamentet - styrker bestræbelserne på at opnå en reform af den økonomiske forvaltning i Kommissionen og i hele Fællesskabet.
Budgetkontroludvalget indstiller til på baggrund af en betænkning af hr. Wynn, at der gives decharge til Kommissionen med hensyn til Fællesskabets almindelige budget for 1994. Det foreslås også at give decharge med hensyn til Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab og Det Europæiske Institut til Forbedring af Leve- og Arbejdsvilkårene i Dublin på baggrund af betænkninger af henholdsvis hr. Blak og hr. Kellett-Bowman. Kommissionen glæder sig over disse forslag. I denne forbindelse vil jeg gerne svare hr. Blak på spørgsmålet om Bagnoli, Italien. Rentegodtgørelsen blev tilbagebetalt fuldt ud inden udgangen af sidste år.
Dechargen til CEDEFOP er udsat. Kommissionen vil arbejde sammen med ordføreren, hr. Kellett-Bowman, for at få afklaret de uløste spørgsmål. Endelig foreslås det med hensyn til Den Europæiske Udviklingsfond på baggrund af en betænkning af hr. Wynn, at der nægtes decharge. Jeg vil vende tilbage til dette spørgsmål om lidt.
Det særlige ved dechargeproceduren for 1994 er, at den skal evaluere resultaterne af det nye instrument, der blev indført via Maastricht-traktaten, «revisionserklæringen (DAS)«.
Resultaterne af den første DAS viser, at undersøgelsen af de enkelte transaktioner, lige fra Kommissionen til den endelige modtager, giver værdifulde nye oplysninger om, hvordan Kommissionens og medlemsstaternes økonomiske forvaltning fungerer.
Samtidig rejser der sig vanskelige metodemæssige spørgsmål som følge af, at det er nødvendigt at drage generelle konklusioner på grundlag af et lille udsnit. Der er også problemet med at forklare den bredere offentlighed resultaternes betydning. Som det allerede er blevet sagt i dag, viser overskrifter som »bedrageri og spild på en mia ECU« - omend ubegrundede - problemet med at få en bredere offentlighed til at forstå dette instrument.
Det er derfor særlig værdifuldt, at hr. Wynns omfattende og velafbalancerede vurdering af den første DAS vil være en referenceramme for fremtiden. Jeg vil gerne komplimentere Kommissionen og hr. Wynn for deres udmærkede arbejde. Jeg vil især gerne henvise til begrundelsen, da det begrebsmæssigt er et meget vanskeligt spørgsmål, og det er forklaret meget klart i begrundelsen. Dette kunne endog vise sig at blive en nyttig referenceramme for Kommissionen i fremtiden.
Kommissionen vil fortsat arbejde sammen med Revisionsretten og eksterne eksperter med henblik på at forbedre metoden i forbindelse med DAS. Der er to væsentlige konsekvenser, der kan drages af DAS. For det første vil der fortsat blive gjort alle bestræbelser på at eliminere fejlkilder, der er identificeret i DAS. De fejl, der tilskrives Kommissionen - hovedsagelig formelle - er blevet taget op som en del af de to første faser i programmet for forsvarlig og effektiv finansiel forvaltning (SEM 2000).
De fejl, der tilskrives medlemsstaterne - ofte væsentlige - vil blive taget op i dette programs tredje fase. Denne fase er blevet igangsat. Det første møde i gruppen af personlige repræsentanter for finansministrene den 7. marts 1996 var frugtbart. Men blev enige om et arbejdsprogram. Det omfatter emner lige fra forberedelsen af budgettet til finanskontrollen.
Blandt de første emner, der blev drøftet i en vis dybde, var spørgsmålet om støtteberettigelse i forbindelse med strukturfondsudgifter og muligheden for skærpede sanktioner. Disse spørgsmål anses i dechargebetænkningen for 1994 for at være det centrale spørgsmål for strukturfondene. Som hr. Samland sagde i sin betænkning, er dette et centralt spørgsmål. Vi håber, at vi i arbejdsgruppen vil finde en løsning.
Drøftelserne i gruppen af personlige repræsentanter bekræftede forventningerne om, at det vil blive vanskeligt at komme videre med spørgsmålene. En række medlemsstater indtog en helt andet holdning end Revisionsrettens og EuropaParlamentets strategi. Der er i realiteten en indbygget modsigelse mellem på den ene side ambitiøse kvalitetsmålsætninger og på den anden side den politiske forpligtelse til at »opbruge alt« inden 1999.
Det Europæiske Råd i Madrid har givet et stærkt incitament til at højne udgifternes kvalitet og undersøge muligheden for nye sanktioner. Men den grundlæggende modsigelse er der fortsat.
For det andet bør inddrivelsen af de individuelle betalinger, hvor Revisionsretten finder alvorlige fejl, gøres mere systematisk og mere gennemsigtig, som der kræves i dechargebetænkningen for 1994, og som hr. Wynn gentog for lidt siden.
Kommissionen vil derfor - fra nu af - forelægge en rapport om opfølgningen af hver alvorlig udbetalingsfejl. Denne rapport vil blive forelagt sammen med de årlige finansregnskaber.
Endvidere vil overslagene over tilbagebetalingskrav (eller prévisions de créances ) fra nu af blive opført sektorvis. Beløbene vil blive skønnet af den pågældende tjenestegren i Kommissionen uanset den informationskilde, der påviser en uregelmæssighed. Inddrivelsen vil derpå ske i overensstemmelse med de sektormæssige procedurer, der findes. Vi har forskellige procedurer inden for forskellige sektorer.
For så vidt angår de interne politikker, udtrykker dechargebetænkningen alvorlig tvivl om procedurernes gennemsigtighed med hensyn til direkte finansiering og støtte. Der er meget lidt, der kan støtte dette synspunkt i Revisionsrettens beretning. Man bør nemlig lægge mærke til, at både LIFE og forskningsudgifterne har deres specifikke, detaljerede bestemmelser, som sikrer gennemsigtighed med hensyn til projektudvælgelse og programevaluering. Offentliggørelse i De Europæiske Fællesskabers Tidende er obligatorisk.
Turistaktiviteterne er blevet evalueret grundigt. Resultaterne vil blive sendt til Parlamentet inden for nogle få uger. Jeg anbefaler kraftigt, at men læser denne rapport som en informativ strategi med hensyn til evalueringsmetoden, som jeg tror stærkt på fremover.
Kommissionen vil arbejde sammen med Parlamentet om enhver hensigtsmæssig forbedring. I stedet for endnu en horisontal rapport, som omfatter hele udgiftsområde 3, vil det imidlertid være mere effektivt at samle sig om de enkelte programmer via forudgående og efterfølgende evalueringer for hvert eneste program.
Lad mig derpå vende mig til Den Europæiske Udviklingsfond. Budgetkontrolvalget foreslår, at der ikke meddeles decharge til Kommissionen. Dette forslag er ikke primært baseret på en dårlig forvaltning fra Kommissionens side. Mr. Wynns betænkning anerkender da også Kommissionens forsøg på at forbedre den økonomiske forvaltning af EUF, selv om den kritiserer den økonomiske forvaltning af AVS's Kulturfond. I stedet er den væsentlige grund, at EUF ikke er opført på budgettet.
Kommissionen beklager dette forslag. Den vil for sit vedkommende fortsat gøre alt for at forbedre forvaltningen af EUF. De forvaltningsmæssige fejl, der blev gjort med hensyn til Kulturfonden erkendes, men man har taget konsekvenserne af denne erfaring, og Fonden er blevet afviklet. Man bør også huske på, at de pågældende beløb var temmelig små.
Endvidere har Kommissionen altid delt Parlamentets kritik med hensyn til EUF's juridiske og finansielle ramme. Kommissionen vil fortsat presse på for at få EUF opført på budgettet. Men at nægte decharge, indtil EUF er opført på budgettet, kan, selv om det er forståeligt og konsekvent, betyde, at Parlamentet indtil et sådant tidspunkt ikke have noget at skulle have sagt med hensyn til gennemførelsen af EUF. Som De absolut er bekendt med, er der endelig dem i Kommissionen, som har at gøre med udviklingspolitik, som frygter, at nægtelsen af decharge kan vanskeliggøre udviklingspolitikken i fremtiden.
Lad mig afslutte med to svar til fru Kjer Hansen og hr. Cornelissen, som jeg også takker for deres udmærkede betænkninger. Fru Kjer Hansen talte om midlerne i forbindelse med regnskabsafslutningen. Vi har haft kendskab til behovene der, men jeg vil gerne sige, at Kommissionen allerede har truffet en beslutning for 1997-budgettet, nemlig at vi ikke vil anmode om nye midler uden for udvidelsesbudgettet. Vi vil således gøre alt, hvad vi kan, som led i omstrukturerings- og udvidelsesbudgetterne.
Hr. Cornelissen havde en række spørgsmål her. Allerførst vedrørende inddrivelsen af midler i forbindelse med overskridelse af mælkekvoterne kan jeg sige, at vi er ved at inddrive midlerne i løbet af fire år, hvilket betyder i fire lige store rater. I 1995 modtog vi allerede 450 mio ECU, 450 mio ECU er blevet vedtaget for i år og opført på budgettet, og to andre rater vil blive inddrevet i 1997 og 1998. For så vidt angår bedrageri i forbindelse med tobak, fortsætter undersøgelserne og retssagerne. Kommissionen vil holde Parlamentet orienteret om enhver ny udvikling.
Med hensyn til tilbagekøbsordningen i forbindelse med mælkekvoter er retsgrundlaget i mellemtiden blevet vedtaget, og Kommissionen anser denne sag for at være afsluttet. Vedrørende den spanske mælkekvota i 1989 har Kommissionen ikke noget retsgrundlag til at ændre afgørelsen. Dette er også Domstolens position. Endelig vil jeg med hensyn til de nederlandske kalve sende dette spørgsmål videre til kommissær Fischler. Min ekspertise er ikke tilstrækkelig i den forbindelse.
Der var også et spørgsmål om EKSF-lånene til British Coal. Vi drøftede også dette spørgsmål for et år siden. Jeg beklager at måtte sige dette, men ifølge den juridiske tjenestes opfattelse har Kommissionen intet retsgrundlag til at inddrive disse godtgørelser med den begrundelse, at British Coal efterfølgende blev lukket.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige tak til fru Theato, formanden for Budgetkontroludvalget, for disse usædvanligt grundige og produktive dechargeprocedurer for 1994.

Formanden
Ønsker De ordet, hr. rådsformand?

Giarda
Fru formand, blot en kort kommentar til spørgsmålet om Den Europæiske Udviklingsfond. Jeg skal minde om, at denne fond modtager bidrag direkte fra medlemsstaterne og ikke bevillinger via Fællesskabets budget. Derfor har formandskabet i sit indlæg i dag ikke berørt spørgsmålet om decharge for fondens budget.

Wynn
Fru formand, vi må korrigere den udtalelse, hvis den skal føres til protokols. Det, der kom igennem på engelsk, var, at Parlamentet ikke spiller nogen rolle i dechargen for EUF. Det er det springende punkt. Vi spiller en rolle i det og intet andet. Jeg må sige til formanden, at jeg så ham kæmpe tidligere - dette er ikke en personlig fordømmelse - under trilogmødet, og med den slags svar, han nu har givet, har han ikke fået det bedste råd i forbindelse med noget, som Parlamentet ser overordentlig seriøst på.

McGowan
Fru formand, der er en meget alvorlig konflikt her mellem Kommissionen og Rådet, som vi bør afklare. Kommissionen har påstået, at hvis vi ikke meddeler decharge i forbindelse med De Europæiske Udviklingsfonde, gør det dens arbejde vanskeligere. Dette blev efterfulgt af en udtalelse fra Rådet om, at vi ikke har noget som helst ansvar med hensyn til at give EUF decharge. Kan de få snakket sammen om tingene og fortælle os, hvad situationen er?

Theato
Fru formand, jeg er Rådet taknemlig for, at det lige har givet en oplysning, dog vil jeg gerne lige undersøge denne oplysning endnu en gang. Den er, så vidt jeg ved, ikke rigtig. Der foreligger absolut en henstilling vedrørende Udviklingsfonden fra Rådets side. Jeg anmoder således om endnu en gang at undersøge dette.

Fabre-Aubrespy
Fru formand, hvad angår dette punkt, tilslutter jeg mig det, som fru Theato lige har sagt. Jeg vil blot ved afslutningen af denne debat minde om, at der i dens løb flere gange har været tale om institutionernes respektive tilstedeværelse. Jeg tror, at det ville være godt at minde de ordførere, der i henhold til artikel 145 forelægger deres betænkning på Budgetkontroludvalgets vegne om, at de fra det øjeblik, hvor de accepterer at udarbejde betænkningerne, bør være til stede under hele forhandlingen. Kommissær Liikanen har svaret ordførerne: af otte ordførere var de fire fraværende.

Formanden
Vi tager det til efterretning.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetiden (B4-0431/96). Vi behandler spørgsmål til Kommissionen.

Monti
Afskaffelsen af kontrollen med varer og bagage ved de indre grænser er ikke en følge af Schengen-overenskomsten. Hvad angår kontrol af bagage f.eks., hedder det i artikel 124 i Schengenoverenskomsten, der blev undertegnet i juni 1990, kun, at hyppigheden og graden af den kontrol, der foretages over for varer og rejsende ved de indre grænser, reduceres mest muligt. Den gradvise reduktion og endelige afskaffelse af kontrollen afhænger af den fremtidige udvikling i de forskrifter, der er gældende på grænsetrafikområdet.
Det er især de fællesskabsinstrumenter, der er blevet indført med henblik på gennemførelsen af det indre marked, der tjener til at afskaffe kontrollen med varer og bagage ved de indre grænser. Hvad angår kontrollen med bagage, bestemmes det i artikel 1 i forordning nr. 3925/91, at der ikke foretages kontrol ved de indre grænser med hensyn til bagage med forbehold af kontrol i forbindelse med forbud eller restriktioner, som medlemsstaterne fastsætter, forudsat de er i overensstemmelse med de tre traktater om oprettelse af De Europæiske Fællesskaber.

Haarder
Jeg stillede dette spørgsmål, fordi modstanderne af Schengensamarbejdet altid hævder, at ved en tilslutning til Schengen bliver det sværere at fange forbryderbanderne. Jeg hævder derimod, og jeg vil gerne høre kommissærens mening om det, at traditionel grænsekontrol er forældet, fordi den er meget let at gennemtrænge for forbryderbanderne, og at det derfor er forældet at opstille politikorps langs grænserne, og at vi i stedet skal have et internationalt samarbejde om kriminalitetsbekæmpelse. Jeg vil gerne have Deres bekræftelse på, at en tilslutning til Schengen-samarbejdet ikke på nogen måde forhindrer, at det italienske, franske og danske politi kan standse, undersøge og ransage biler osv. og foretage alle de eftersøgninger, der er nødvendige for at fange narkoforbrydere og folk, der vasker penge hvide, og standse menneskehandelen osv. Det vil jeg gerne bede Dem bekræfte.

Monti
Kommissionen deltager som bekendt i møderne i Schengeneksekutivkomitéen i egenskab af observatør. I den periode, der er gået, i løbet af det første år, i hvilket Schengen-overenskomsten har været i kraft, har man konstateret, at iværksættelsen af overenskomsten i realiteten har øget mulighederne for kontrol med hensyn til alle de fænomener, der truer borgernes sikkerhed. Således har iværksættelsen af Schengen-overenskomsten styrket samarbejdet vedrørende de forebyggende foranstaltninger og den kontrol, der gennemføres af de forskellige medlemsstaters kompetente myndigheder. Jeg mener på den baggrund, at det svar, som især de lande, der overvejer at tilslutte sig Schengen-overenskomsten, er interesseret i, er et opmuntrende svar.

Sjöstedt
Hr. formand, jeg vil gerne sige noget i forbindelse med hr. Haarders spørgsmål. Det forholder sig sådan, at denne kontrol i dag udføres i form af stikprøver, uden at de nationale toldmyndigheder i Danmark og Sverige har mistanke om nogen forbrydelse. Mener kommissæren, at denne type stikprøvekontrol uden forudgående mistanke om forbrydelse er forenelig med Schengen-samarbejdet?

Monti
Jeg kan kun sige, at kontrollen ikke gennemføres systematisk i forbindelse med passage af de indre grænser. Der er helt klart mulighed for, at der foretages kontrol på steder langt fra grænseområdet og lejlighedsvis også ved grænsen, men kontrollen bør være begrundet i en formodning om grænsepassage.

Lindqvist
Hr. formand, det sidste undrer mig en smule, eftersom vi har fået at vide, at man i Sverige ikke længere må gennemføre stikprøvekontroller af den type, som vi foretog, før vi kom med. Derfor et dette spørgsmål meget vigtigt.
Forholder det sig sådan, at vi har ret til at gennemføre stikprøvekontroller i dag, og bliver der tale om en ændring til det værre, dvs. at det bliver endnu sværere at gennemføre stikprøvekontroller på grund af Schengen-aftalen? Der må vel ske en eller anden ændring i forbindelse med Schengen-aftalen?

Monti
Jeg skal minde om, at medlemsstaterne bevarer muligheden for at gennemføre kontrol overalt på deres område, forudsat at kontrollen er begrundet - navnlig i henhold til EF-traktatens artikel 36 - at den står i forhold til omstændighederne, og at den ikke udgør en forskelsbehandling.
I artikel 7 A i TEU opstilles en klar målsætning, der ikke giver plads for en skønsmæssig margin, men ophævelsen af kontrollen ved Unionens indre grænser fratager ikke de kompetente myndigheder muligheden for at gribe ind på hele territoriet, og dermed også ved selve grænsen. Da grænsepassage imidlertid ikke længere i sig selv giver anledning til kontrol, bør udøvelsen af denne beføjelse indgå i et kontrolsystem, der vedrører hele territoriet. Eventuelle kontrolbeføjelser, der udelukkende udøves i forbindelse med eller på grund af passage af en indre grænse, vil derfor være i modstrid med artikel 7 A.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 19. Jeg beder kommissær Flynn og hr. McMahon undskylde, som skyndte sig ind i salen med henblik på dette spørgsmål.
Spørgsmål nr. 20 af Brian Crowley (H-0240/96):
Om: Toldfrie indkøb
Rejsende kan frit købe toldfrie varer i lufthavne, på fly og bilfærger, og indtjeningerne herfra bidrager i væsentlig grad til mange lufthavnes samt fly- og færgeruters rentabilitet. Endvidere er de produkter, der sælges i toldfri butikker i hele verden, først og fremmest mærkevarer, der er produceret af EU-firmaer, og hvis konkurrencedygtighed fremmes ved toldfrit salg i EU til internationale rejsende.
Under disse omstændigheder, og under hensyntagen til at der endnu ikke er indført et fælles momssystem i Den Europæiske Union, bedes Kommissionen oplyse, om den har undersøgt muligheden af at forlænge tidsfristen for salg af toldfrie varer på internationale EU-ruter ud over den 1. juli 1999, og vil den - hvis dette ikke er tilfældet - gøre det nu?

Monti
Rådet har, som bekendt, for perioden indtil den 30. juni 1999 tilladt afgiftsfrit salg i forbindelse med passagertrafik mellem medlemsstaterne, som foregår i lufthavne og havne samt om bord på fly og skibe, for at afhjælpe både de sociale følger for de berørte sektorer og de regionale vanskeligheder, navnlig i grænseområder, som vil kunne opstå som følge af afskaffelsen af afgiftsopkrævning ved indførsel og afgiftsfritagelse ved udførsel i samhandelen inden for Fællesskabet, jf. den trettende betragtning i direktiv 91/680.
Kommissionen vil klart understrege, at man i forbindelse med behandlingen af spørgsmålet om afgiftsfrit salg ikke kan se bort fra, at det, at man fritager bestemte sektorer for afgifter, reelt er ensbetydende med at yde disse en støtte.
Det vil derfor blive vanskeligt at få Kommissionen til at gå med til en forlængelse af de gunstige vilkår for de afgiftsfrie butikker i og med, at ordningen er uforenelig med principperne for det indre marked. Det bør indskydes, at der ikke er nogen medlemsstat, der tillader denne type gunstige vilkår på det nationale afgiftsområde, fordi ordningen kan medføre forvridninger dels mellem de eksisterende salgssteder og de afgiftspligtige virksomheder, dels mellem de forskellige transportmidler.

Crowley
Jeg takker kommissæren for hans svar. Men han er noget vildført med hensyn til det, han sagde. Han kaster faktisk et meget usædvanligt slør af hemmelighedskræmmeri over, hvad der foregår. Han sagde, at systemet med toldfrie indkøb er i strid med det indre marked. Alligevel bør et af de centrale spørgsmål i forbindelse med ethvert indre marked være en harmonisering af momsog afgiftssatserne. Dette sker ikke. Der er intet, der tyder på, at det vil ske i en nær fremtid. Det, der her foreslås med afskaffelsen af forordningerne vedrørende toldfrie indkøb, betyder et kolossalt tab af arbejdspladser i alle 15 medlemsstater og gør denne service, som de rejsende frit kan vælge, meget mindre attraktiv for dem; og hvis de rejser uden for EU, er denne service tilgængelig for dem. Jeg vil opfordre Kommissionen til her og nu at udsætte gennemførelsen af denne afgørelse, indtil vi har de andre væsentlige områder af det indre marked på plads, nemlig harmoniseringen af afgifts- og momssystemerne.

Monti
Jeg vil forsøge at fatte mig i korthed, selv om spørgsmålet ikke er særlig enkelt. Afgifts- og toldfrit salg til rejsende i EU i lufthavne, på fly eller bilfærger er godkendt af Rådet indtil den 30. juni 1999. Lad mig vedrørende det spørgsmål, De rejser nu, nemlig forbindelsen til andre aspekter af det indre marked, sige uden at foregribe den fremtidige endelige momsordning, at friheden til at købe afgiftspligtige varer overalt i Fællesskabet har været en af de fundamentale regler i forbindelse med det indre marked siden den 1. januar 1993. Den bør derfor ikke længere udsættes for konkurrenceforvridninger fra toldfrit salg efter den 30. juni 1999, hvor overgangsperioden slutter. Den begivenhed, der logisk gør det nødvendigt at bringe systemet med toldfrit salg til ophør, er således ikke den fremtidige endelige momsordning, men derimod noget, som allerede i vidt omfang har været på plads siden den 1. januar 1993.

Cox
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans bemærkninger. Jeg mener selv, at dette er et komplekst spørgsmål, som han sagde. Det er formentlig alt for komplekst til at behandle det på denne måde.
Kommissæren sagde, at hvis det toldfrie salg skulle fortsætte ud over den frist, Rådet har fastsat, vil det krænke principperne for det indre marked; men det krænker ikke nødvendigvis traktaten. I traktaten er der i artikel 99 fastsat bestemmelser om den harmonisering, der er nødvendig for at sikre det indre markeds oprettelse og funktion. Jeg kender ikke til, at det indtil videre er blevet godtgjort, at omfanget af den påståede forvridning på nogen måde er et betydeligt problem eller hindring for det indre markeds funktion.
Jeg vil gerne stille ét spørgsmål til kommissæren. Den 20. november 1990 under en forhandling om momsordningen i forbindelse med Fuchs-betænkningen lovede Deres forgænger Parlamentet en omfattende undersøgelse fra Kommissionens side af følgerne af at afskaffe toldfrit salg inden den nævnte dato. Er den nuværende Kommission rede til at indfri dette løfte, som aldrig er blevet indfriet, og som vil give os mulighed for at behandle dette spørgsmål, der, som De klart sagde, er komplekst og ikke kan behandles på denne måde.

Monti
Dette spørgsmål giver mig lejlighed til at henvise til rapporten.
I forbindelse med vedtagelsen af direktiv 81/690 påtog Kommissionen sig faktisk at forsyne Rådet med en rapport om, hvordan systemet med sælgerkontrol fungerer. Dette dokument, der er blevet udarbejdet i samarbejde med medlemsstaternes administrationer, er ved at blive behandlet af Kommissionens tjenestegrene. Rapporten behandler både sælgerkontrollen og analysen af det beløb på 90 ECU, der har været gældende siden 1. april 1994 ved toldfrie køb inden for Fællesskabet. Kommissionen har rent faktisk også i forbindelse med vedtagelsen af direktiv 94/4 påtaget sig inden den 31. december 1995 at udarbejde en rapport til Rådet og Europa-Parlamentet om dette tema. Det er denne rapport, som Kommissionen nu med en smule forsinkelse har lagt sidste hånd på.

Sindal
Hr. kommissær, hr. Cox har været inde på det, jeg egentlig ville spørge om, men lad mig så minde om den problemstilling, der optræder i væsentlige transportkorridorer, bl.a. imellem Stockholm og Helsinki, hvor en tredjedel af dækningsbidraget faktisk kommer fra toldfrit salg. Sådan er det flere steder i Europa. Altså vi får et ændret transportmønster, når det toldfrie salg bliver revet væk på den måde. Så har jeg endelig et spørgsmål, som ikke behøver at blive besvaret, fordi jeg ved, at det er komplekst. Man kunne jo stille sig det spørgsmål: Hvad betyder toldfrit salg, er der nogen konkurrenceforvridning, når alle medlemslandene deltager? Det er der vel strengt taget ikke.
Det sidste, som jeg måske lige burde nævne, er, at når denne rapport er forsinket fra Kommissionens side, så tyder det på, at sagens egentlige kompleksitet ikke bare lader sig beskrive i en rapport. Der er både transport og sociale og regionale forhold at tage hensyn til. Jeg håber dog, at vi kan finde en løsning i fællesskab.

Monti
Spørgsmålet om gennemsigtighed er relevant. Det er rigtigt, at det nuværende system med toldfrit salg bidrager til de økonomiske ressourcer i lufthavne, på færger osv. Det er det, jeg har sagt fra begyndelsen, idet jeg sagde, at det nuværende system med toldfrit salg indeholder et element af bistand. Hvis lufthavne, fly, færger osv. bør støttes, er jeg sikker på, at De alle vil være enige i, at man så bør overveje andre og mere gennemsigtige økonomiske metoder i stedet for en videreførelse af denne ikke-gennemsigtige metode med skattemæssige udgifter.

Formanden
Spørgsmål nr. 21 af Wayne David (H-0229/96):
Om: Krav om tilbagebetaling af moms
Kunne Europa-Kommissionen informere Parlamentet om de procedurer, der anvendes ved krav om tilbagebetaling af moms på varer og tjenesteydelser, som langturschauffører køber forskellige steder på det europæiske kontinent?
Er det, for så vidt angår momsformularerne, rigtigt, at lastvognschauffører skal udfylde formularer i forskellige format og på det sprog, der tales i den medlemsstat, hvor varerne og tjenesteydelserne er blevet købt, for at kunne kræve tilbagebetaling af momsen, eller kan chaufføren bruge sit modersmål?

Monti
I medfør af det ottende direktiv om tilbagebetaling af merværdiafgift til afgiftspligtige personer, der ikke er etableret i indlandet, skal der anvendes en standardformular ved ansøgning om tilbagebetaling og en vejledning, som medlemsstaterne bør stille til rådighed for ansøgerne.
Ansøgeren har ret til at anvende en fortrykt formular i et af Den Europæiske Unions officielle sprog, medens den egentlige formular bør være udfærdiget i det sprog, der er gældende i det land, der foretager tilbagebetalingen.
Selv om Kommissionen er klar over de praktiske problemer, som dette kan medføre for aktørerne, er det desværre ikke muligt at løse problemet inden for rammerne af den nuværende momsordning.
Denne type problemer vil imidlertid ophøre ved overgangen til den endelige momsordning, der er baseret på princippet om, at beskatningen skal ske i oprindelseslandet. Og samtidig er beskatningsstedet afgørende for, på hvilket sted fradraget af afgiften bør finde sted. Fradraget skal foretages samlet af den afgiftspligtige person, idet det fratrækkes det skyldige afgiftsbeløb uafhængigt af det sted, hvor den fradragsberettigede afgift er blevet indbetalt. Således vil den særlige procedure i henhold til det ottende direktiv bortfalde ved overgangen til den endelige momsordning.

David
Jeg takker kommissæren for hans fyldige og omfattende svar, og jeg accepterer den bemærkning, han fremsætter til sidst, nemlig at dette i alt væsentligt er et midlertidigt problem, og så snart de nye ordninger er trådt i kraft, vil problemet forsvinde. Men i betragtning af, at dette midlertidige problem findes, og at der skabes kolossale problemer for øjeblikket, er der så overhovedet ingen foranstaltninger, som Kommissionen kan træffe, således at proceduren gøres meget mere ligetil og effektiv, omend midlertidigt?

Monti
Kommissionen har faktisk overvejet, om der under den nuværende ordning er nogen måde, hvorpå man kan undgå det besvær, som jeg erkender findes der. Vi har desværre ikke hidtil kunnet finde en sådan mulighed.

Hardstaff
Internationale flyttefirmaer oplever problemer med moms, der meget ligner dem, lastbilchaufførerne har. Kan De bekræfte, hvilket land der skal opkræve moms på flytninger - det land, der flyttes fra, eller det land, der flyttes til - og kan de pågældende firmaer få nogle klare retningslinjer?

Monti
Dette er et relevant, men lidt andet problem, da det ikke har at gøre med formularer, og hvilke sprog der skal anvendes ved udfyldelsen af dem, men har at gøre med en anden, endnu mere grundlæggende svaghed ved den nuværende midlertidige momsordning, som der vil blive rettet op på, så snart den endelige ordning, som er baseret på oprindelsesprincippet, er på plads.

Formanden
Spørgsmål nr. 22 af Per Gahrton (H-0256/96):
Om: Europol
Efter Europa-Parlamentets behandling af Nassauer-betænkningen står det klart, at et flertal i Parlamentet ønsker, at Europol skal udvikles til et operativt samarbejde mellem forskellige politikorps, og at der skal skabes et fælles europæisk politikorps. Kommissær Gradin har tidligere understreget, at Europol skal bestå i et samarbejde mellem politimyndigheder, ikke mellem politikorps. Hun har taget afstand fra tanken om et »EU-FBI«. Der eksisterer allerede et samarbejde mellem politimyndighederne i Interpol. Kan kommissæren i enkeltheder redegøre for, hvad hun for sin part mener, at Europol kan og bør beskæftige sig med, som ikke allerede varetages eller kunne varetages af Interpol eller dets europæiske underafdeling?

Gradin
Politisamarbejdet er i henhold til Traktaten om Den Europæiske Union et spørgsmål af fælles interesse. Dette fremgår tydeligt både af traktatens afsnit VI og af erklæringen om politisamarbejde. En del af dette samarbejde vil finde sted gennem et unionsdækkende system for informationsudveksling, som bygges op inden for en europæisk politienhed, det såkaldte Europol.
Formålet med Europol er at forbedre mulighederne for, at de kompetente myndigheder i medlemsstaterne kan bekæmpe alvorlige former for international kriminalitet inden for Den Europæiske Union. I henhold til konventionen skal der etableres et tæt samarbejde med Interpol. Rådet skal fastlægge bestemmelser, hvorigennem dette samarbejde formaliseres, og hvorved det sikres, at funktionerne supplerer hinanden.

Gahrton
Jeg takker for svaret, men jeg synes ikke, at jeg fik noget rigtigt svar på spørgsmålet om, hvad det er, Europol skal gøre, som Interpol ikke allerede gør i forvejen. Jeg har netop gennemgået en tysk doktorafhandling »Grenzenlose Polizei«, hvor man dels citerer en britisk Interpol-tjenestemand, som siger, at Interpol har et »globalt ansvar«, hvilket er en fordel sammenlignet med Europol, dels den tidligere BKA-chef, som siger, at »Europol er en parallel- og konkurrenceorganisation til Interpol, som er spild af kræfter«. Også svenske politichefer har offentligt udtrykt sig kritisk, bl.a. den tidligere rigspolitichef og tidligere præsident for Interpol, som stillede nogenlunde det samme spørgsmål.
Derfor gentager jeg mit spørgsmål: Hvad har man konkret forestillet sig, at Europol skal gøre, som Interpol ikke allerede gør eller vil kunne gøre? Hvis man ikke kan få svar på det, er der tydeligvis tale om en slags konkurrerende organisation, og så kan man spørge sig selv, om den overhovedet er nødvendig.

Gradin
Jeg opfatter ikke Europol som en institution, der er spild af gode kræfter - tværtimod. Europol er nødvendig, for at man inden for Den Europæiske Union skal kunne analysere information, således at man bedre kan bekæmpe den kriminalitet, der forekommer.
Jeg er ikke enig med hr. Gahrton i, at den tidligere svenske rigspolitichef er yderst bekymret over, at der bliver tale om overlapning mellem Interpol og Europol. Tværtimod har jeg for nylig besøgt Lyon sammen med Björn Eriksson, hvor vi havde en grundig drøftelse af, hvordan Europol og Interpol skal samarbejde, og hvordan dette samarbejde skal formaliseres. Men det kan ikke lade sig gøre, før Europol-konventionen er blevet ratificeret i de femten medlemsstater.

Elliott
Jeg vil gerne spørge kommissæren, hvis vi skulle følge de retningslinjer, Parlamentet vedtog i Nassauer-betænkningen - hvilket jeg finder er for tidligt - om Kommissionen har overvejet at forelægge forslag for Rådet om, hvordan et sådant øget og halvautonomt Europol ville skulle stå til ansvar i politisk henseende - hvilket er af afgørende betydning - og hvordan klager mod Europols aktiviteter kunne behandles, da vi forventer, at klager skal behandles af de enkelte politikorps i vore egne lande?
I øvrigt vil jeg gerne sige til hr. Gahrton, at hvis han besøger Europol, vil han her få forklaret forskellen mellem Europols rolle og Interpols rolle, og han vil finde ud af, at den er ret forskellig og meget særegen.

Gradin
Det er et meget vigtigt spørgsmål, som det ærede medlem tager op, nemlig hvordan man skal kunne klage over en handling fra Europols side. Set i lyset af, hvor vigtigt det er at inddrage Domstolen og få den til at fungere som et supplement til Kommissionen, har dette meget stor betydning. Det er derfor, at jeg, og mange andre med mig, håber, at også England til sidst vil kunne acceptere, at Domstolen kommer til at spille en rolle inden for Europolkonventionen.

Formanden
Spørgsmål nr. 23 af Eva Kjer Hansen (H-0274/96):
Om: Svindel med Fællesskabets midler
Kommissionen har ved forskellige lejligheder, senest ved høring i undersøgelsesudvalget, givet udtryk for, at den mest effektive løsning til at komme svindel til livs ville være at introducere et fælles sanktionssystem.
På baggrund af dette bedes Kommissionen redegøre for, hvilke instrumenter den forventer vil give Fællesskabet de nødvendige brugbare redskaber til at sanktionere, og om den har den politiske magt til at indføre de valgte midler?

Gradin
Kommissionen bekæmper med alle hensigtsmæssige midler de bedragerier, som skader Fællesskabets økonomiske interesser. Prioriteringerne fremgår klart af det seneste arbejdsprogram for bedrageribekæmpelse. Det indeholder fire hovedpunkter. Det første drejer sig om en øget tilstedeværelse i marken. Det andet drejer sig om at styrke samarbejdet mellem Kommissionen og medlemsstaterne, bl.a. ved at indgå samarbejdsaftaler og afholde seminarer og kurser om tilpasning af de juridiske bestemmelser, herunder de strafferetlige bestemmelser. Det tredje hovedpunkt vedrører en forbedring af fællesskabsretten. I det fjerde punkt peges der på behovet for at skabe større overensstemmelse mellem medlemsstaternes lovgivning.
Under både det tredje og fjerde punkt har Kommissionen taget spørgsmålet om sanktioner op. I denne forbindelse er det vigtigt at skelne mellem administrative sanktioner og retsforfølgelse i henhold til straffeloven. Lad mig først komme ind på de administrative sanktioner: i december 1995 vedtog man Rådets forordning nr. 2988/95. Retsgrundlaget var Rom-traktatens artikel 235 og Euratom-traktatens artikel 203. Forordningen indeholder generelle bestemmelser om de administrative sanktioner, som skal indføres ved uregelmæssigheder. Alle Fællesskabets udgiftsområder er omfattet, herunder også egne indtægter. Som bekendt er der allerede indført sanktioner på visse områder, bl.a. landbrugsområdet.
Medlemsstaterne har indsendt rapporter om nationale foranstaltninger mod sløseri med og fejlforvaltning af Fællesskabets midler. På grundlag af disse rapporter har Kommissionen gennemført en sammenlignende analyse. Den ligger nu til grund for en redegørelse om en udvidelse af de administrative sanktioner til andre områder, f.eks. strukturfondene. Det har Ministerrådet også krævet.
Nu vil jeg komme ind på de strafferetlige sanktioner. Konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser blev underskrevet i juli 1995. Den skal således ratificeres af alle femten medlemsstaters parlamenter, og jeg håber virkelig, at dette vil ske snarest.
I konventionen slås det fast, at bedrageri er en kriminel handling. Der omtales både fællesskabsmidler, der er udbetalt på et fejlagtigt grundlag og tilbageholdelse af egne budgetmidler. Der er planer om en række tillægsprotokoller til konventionen. En af disse vedrører spørgsmålet om korruption. Her behandles spørgsmålet om retsforfølgning også. En række protokoller vedrører juridiske personers strafferetlige ansvar samt et øget samarbejde om retlige spørgsmål. Inden for rammerne af den igangværende regeringskonference har Kommissionen desuden foreslået, at kampen mod bedrageri placeres i den første søjle.

Kjer Hansen
Jeg vil gerne takke for svaret og for opsummeringen af, hvad der står i arbejdsprogrammet og i de bestemmelser, der allerede er vedtaget. Men jeg vil gerne bede kommissæren om at bekræfte, at det jo ikke er holdbart, hvis ikke vi på alle områder får fælles sanktioner. Kommissæren har været inde på nogle af de områder, hvor der er taget nogle initiativer, men det er stadig væk yderst begrænset. Og hvad nytter det, at vi vedtager nogle fælles regler, der skal gælde i EU, hvis der ikke er fælles kontrolforanstaltninger, der sikrer, at man overholder reglerne, og fælles sanktionsmuligheder, når der sker nogle overtrædelser. For hvis man ikke har de bestemmelser, så vil der stadig væk være en forskel, og det vil sige, at der vil være de, der kan slippe billigt afsted med at omgå de fælles regler. Jeg vil derfor gerne bede kommissæren om at bekræfte, at det, man går efter, på alle områder er at nå frem til et fælles sanktionssystem.
Må jeg også stille et spørgsmål om sanktionssystem i forhold til medlemslande? Sagen er jo f.eks., når det gælder medlemslandenes gennemførelse af retsregler, at der har Kommissionen mulighed for at træffe sanktioner mod medlemslande i form af bøder, hvis de ikke har gennemført reglerne. Vi har endnu ikke set et eneste eksempel på, at man har gjort brug af denne mulighed. Vil kommissæren i fremtiden også over for medlemslandene gøre brug af sanktioner?

Gradin
Naturligvis skal vi forsøge at kontrollere alle områder. Men nu ved det ærede medlem lige så vel som jeg, at det faktisk er et stort fremskridt, at vi har fået Konventionen om beskyttelse af Fællesskabets finansielle interesser. Først når vi har fået den ratificeret i alle de nationale parlamenter, kan vi gå videre med tillægsprotokoller og lignende for at finde frem til fælles samarbejdsformer.
Spørgsmålet om sanktioner tager vi op i SEM 2000, hvilket betyder, at vi har indledt et samarbejde og en dialog med medlemsstaterne for bl.a. at finde frem til passende former for sanktioner, f.eks. hvordan vi skal udforme sanktioner hvad angår strukturfondene.

Lindqvist
Et kort tillægsspørgsmål: 70-80 % af EU-midlerne bruges jo i de forskellige medlemsstater. For ganske nylig så jeg, at man i mit hjemland Sverige har foreslået et særligt nationalt organ til bekæmpelse af svindel med EU-midler.
Jeg synes, at det er et godt initiativ, for det gør det også lettere at køre på i de enkelte medlemsstater måske uden at behøve at gribe til fælles og til og med måske overstatslige sanktioner.
Mit spørgsmål lyder: Vil kommissær Gradin søge at tage initiativ til tilsvarende nationale organer i andre medlemsstater i henhold til subsidiaritetsprincippet?

Gradin
Det er korrekt, at 80 % af EU's midler udbetales til medlemsstaterne. Jeg har også set, at man i Sverige påtænker at nedsætte en delegation, som skal kontrollere, at midlerne anvendes korrekt.
Vi fører en dialog med samtlige femten medlemsstater om, hvilket system der passer bedst i det enkelte land, og som indskrives i en aftale. Vi har i øjeblikket indgået seks aftaler og fortsætter arbejdet med at finde frem til løsninger. Hovedhjørnestenen i denne sammenhæng er de lande, som har et føderalt system.

von Habsburg
Fru kommissær, mener De ikke, at det største problem i forbindelse med korruptionen i Den Europæiske Union egentlig består i, at der gang på gang fra de enkelte staters side gøres alt, for at Kommissionen ikke får stillet midlerne til rådighed til at kunne foretage en effektiv kontrol af de forskellige operationer?

Gradin
Desværre er det nok ikke korruptionen, som er det største problem, men derimod den tendens, som jeg har kunnet konstatere gennem de seneste år, nemlig at især den organiserede kriminalitet optræder i langt større omfang og tager form af bedragerier. Det er et meget alvorligt problem.

Formanden
Da spørgeren ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 24.
Spørgsmål nr. 25 af Maj Theorin (H-0254/96):
Om: Udviklingen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik hen imod et eventuelt fælles forsvar
I Kommissionens udtalelse om indkaldelsen af regeringskonferencen (KOM(96)0090) skriver Kommissionen, at en egentlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik bør føre til et fælles forsvar. Den opfordrer derfor regeringskonferencen til at gøre det muligt for EU at ændre WEU's rolle med henblik på at integrere WEU i EU efter en bestemt tidsplan.
Hvilke konsekvenser vil en sådan udvikling af FUSP ifølge Kommissionen få folkeretligt for de neutrale og alliancefrie EU-medlemsstater? Må de forlade EU? Dersom medlemsstater i enkelttilfælde kan holde sig uden for en militæraktion, vil de da alligevel være tvunget til at bidrage økonomisk til aktionen?

Van den Broek
Hr. formand, som svar på fru Theorins spørgsmål vil jeg gerne sige, at udtalelsen fra Kommissionen er udarbejdet med henblik på regeringskonferencen, og at den udgør en formel fase i proceduren, der som bekendt er fastlagt i Maastricht-traktaten. Derfor er det for mig at se lidt problematisk, om Kommissionen nu selv skulle redegøre nærmere for denne udtalelse uden om regeringskonferencen.
Jeg vil dog henlede det ærede parlamentsmedlems opmærksomhed på det forhold, at alle medlemsstaterne har givet deres tilslutning til, at den fælles udenrigsog sikkerhedspolitik - «omfatter alle spørgsmål vedrørende Den Europæiske Unions sikkerhed, herunder udformningen på lang sigt af en fælles forsvarspolitik, som med tiden vil kunne føre til et fælles forsvar«, - artikel J.4 i traktaten om Den Europæiske Union.
Den tidligere omtalte udtalelse fra Kommissionen kan i ingen henseende tolkes derhen, at den skulle indebære, at en medlemsstat skulle tvinges til at forlade Unionen. Inden for rammerne af regeringskonferencen vil alle detaljer vedrørende medlemsstaternes forpligtelser selvsagt blive taget op til udførlig behandling.

Theorin
Når Kommissionen nu under alle omstændigheder i sit oplæg til regeringskonferencen insisterer på, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik også skal omfatte et fælles forsvar, må den jo have overvejet konsekvenserne, især konsekvenserne for de EU-medlemsstater, der er neutrale og alliancefrie. Jeg vil gerne spørge, hvilken strategi Kommissionen har tænkt sig for at kunne integrere VEU i EU, samtidig med at det er et faktum, at flere medlemsstater ikke ønsker at blive fuldgyldige medlemmer af VEU og ikke ønsker at deltage i et fælles forsvar.
Det forholder sig også sådan, at VEU består af medlemsstater - 27 i alt - med forskellig status, hvad angår deres rolle i VEU. Dette giver naturligvis anledning til stor uklarhed og usikkerhed med hensyn til landenes forpligtelser over for hinanden.
Er det muligt at integrere VEU i EU med tanke på det store antal lande med forskellige sikkerhedsarrangementer, som findes inden for VEU, og komplicerer man ikke den forestående udvidelse imod Øst- og Centraleuropa ved at integrere VEU i EU? Skal eventuelle nye medlemmer af EU også være omfattet af VEU's gensidige sikkerhedsgarantier, og hvilke konsekvenser får det for EU's forhold til Rusland?

Van den Broek
Det er i og for sig alt sammen relevante og vigtige spørgsmål i debatten om det sikkerhedspolitiske samarbejde i Den Europæiske Union og de dertil relaterede forsvarsaspekter. Det er bare sådan, at den udtalelse, Kommissionen fremsatte vedrørende regeringskonferencen, på dette punkt indeholder et antal meget tydelige henstillinger samt nævner et antal alternativer, og at jeg finder det lidt problematisk allerede på nuværende tidspunkt at foregribe den forhandlingsproces, som blev sat i gang på Torinotopmødet ultimo marts. Men lad mig for at komme det ærede parlamentsmedlem i møde alligevel give et enkelt eksempel på, hvordan vanskeligheder i lighed med dem, hun skitserer, kan overvindes.
De ved, at eksempelvis beslutningsprocessen inden for udenrigs- og sikkerhedspolitik vil blive udførligt drøftet også på regeringskonferencen. Et meget vigtigt spørgsmål er eksempelvis, om den p.t. endnu eksisterende vetoret skal afskaffes. Én ting har allerede vist sig på basis af hele den indledende diskussionsrunde, nemlig at der ikke er én eneste medlemsstat - og heller ikke Kommissionen - der for eksempel slår til lyd for, at der med stemmeflertal skal kunne træffes beslutning om deltagelse i Unionens militæraktioner, såfremt Unionen via Den Vesteuropæiske Union eller ej skulle råde over denne militærstyrke; endvidere er alle enige om, at det i tilfælde af en medlemsstats deltagelse i visse militæroperationer, altid vil være en uafhængig, suveræn beslutning i hver enkelt medlemsstat.
Det er dog i adskillige udtalelser under de indledende diskussioner ligeledes gjort klart, at det kunne være en mulighed, at medlemsstaterne indbyrdes skulle enes om, at et flertal af medlemsstater ganske vist ikke kan pålægge et mindretal at deltage i militæraktioner, men at man omvendt kunne enes om, at et mindretal til gengæld heller ikke ville kunne hindre et flertal af medlemsstater i at foretage en sådan militæraktion.
Det er blot et eksempel. Det er teori, men denne diskussion vil uden tvivl blive ført i forhandlingerne under regeringskonferencen. Jeg er overbevist om én ting, nemlig at også de lande, der på nuværende tidspunkt stadig fører en neutralitetspolitik, som de i øvrigt ikke alle har tolket og udformet på nøjagtig samme vis, under en eller anden form vil være villige til at udføre de såkaldte Petersbergopgaver; det kan være fredsbevarende eller humanitære opgaver, der udføres af militæret.
Jeg giver Dem igen kun et hypotetisk eksempel, hypotetisk i den forstand, at der ikke er truffet nogen beslutning om det. Yderligere kan jeg ikke sige i øjeblikket uden at foregribe regeringskonferencens forhandlinger og resultater.

Titley
Hr. formand, jeg vil gerne begynde med at misbruge adgangen til mikrofonen til at komplimentere kommissæren for det vellykkede udfald af donorlandenes konference i lørdags. Jeg ved, at han personligt lagde meget arbejde i den.
Jeg har to spørgsmål. For det første er det blevet sagt, at løsningen på netop dette problem vil være at suspendere artikel 5 i WEU-traktaten og derfor måske gøre det lettere at integrere neutrale stater i en fremtidig forsvarsunion. Hvad er kommissærens holdning til, om det er en mulighed - at suspendere artikel 5?
For det andet citerede kommissæren artikel J.4, hvis ordlyd står prentet i mit hjerte. Den taler om udformningen på lang sigt af en fælles forsvarspolitk, som med tiden kunne føre til et fælles forsvar. Derfor er det et langsigtet mål. Mener han ikke også, at et for tidligt forsøg på at integrere forsvaret i Den Europæiske Unions kompetence vil gøre det vanskeligere, ikke lettere, at udvide den til at omfatte Central- og Østeuropa, da det for øjeblikket vil blive opfattet som en trussel mod Rusland?

Van den Broek
Tillad mig ligeledes at misbruge mit svar til at rette en tak til det ærede parlamentsmedlem, hr. Titley. Jeg så, at han var til stede på Jugoslavien-konferencen, og vi er alle taknemmelige for, at det internationale samfund i hvert fald har taget sit økonomiske ansvar med hensyn til rehabilitering og genopbygning af Bosnien.
Nu til hr. Titleys to spørgsmål. Lad mig først og fremmest slå fast, at Kommissionen ikke har udtalt sig om artikel 5-garantien, heller ikke i sammenhæng med forpligtelsen til gensidig bistand, som følger af Den Nordatlantiske Traktat. Jeg kan altså heller ikke på stående fod svare på, om det kunne være en løsning. Man kan i øvrigt spekulere over, om man nemt kunne nå til enighed om på denne måde at give afkald på forpligtelsen til gensidig bistand. Det afhænger nemlig også meget af svaret på hr. Titleys andet spørgsmål, nemlig hvor langt man vil gå ved fortolkningen af de af ham citerede bestemmelser fra Maastricht-traktaten, som siger, at der skal arbejdes hen mod en fælles forsvarspolitik, hvorefter det, som han med rette citerer, eventuelt kunne føre til etableringen af et fælles forsvar.
Hr. formand, hr. Titley knytter en forbindelse til diskussionen om udvidelsen af NATO, der, som vi ved, i øjeblikket fører til en del foruroligelse navnlig i Rusland; jeg ved ikke, om det går an at drage en sådan parallel. Det er mit indtryk, at Rusland i hvert fald hidtil ikke på nogen måde har vist sig at gøre indvendinger imod udvidelsen af Den Europæiske Union med kandidatlandene i Central- og Østeuropa, selvom jeg såmænd ikke udelukker, at den manglende foruroligelse kan have noget at gøre med det forhold, at Den Europæiske Union i øjeblikket fører en endnu ikke fuldt udviklet sikkerhedspolitik. I sidste ende har Maastricht-traktaten i 1992 alligevel givet det sikkerhedspolitiske aspekt en tydeligt fremtrædende plads, og traktaten siger jo også, at alle problemer, der har med Unionens sikkerhed at gøre, egentlig også burde komme ind under Unionens ansvarsområde; men når det drejer sig om udformningen af de sikkerhedspolitiske midler, er der endnu ikke ret meget at hente i Maastrichttraktaten. Nu er vi midt i den diskussion, som jeg håber, vil blive tildelt særlig opmærksomhed under regeringskonferencen, nemlig spørgsmålet om, hvad vi vil stille op med Den Europæiske Unions forsvarskomponent. Vil den blive udformet i Den Vesteuropæiske Union, bliver Den Vesteuropæiske Union integreret i Den Europæiske Union? Det anbefales vel nok meget kraftigt i Kommissionens udtalelse, og spørgsmålet er, hvordan forholdet vil være mellem Den Europæiske Unions forsvarskapacitet på den ene side og NATO's på den anden.
Hr. formand, jeg håber, at vi også en anden gang får lejlighed til at debattere disse spørgsmål inden for rammerne af denne spørgetid.

Sjöstedt
Mange tak for svaret fra kommissæren. Jeg vil også komme ind på Kommissionens synspunkter på regeringskonferencen. Lad os forestille os, at det bliver, som Kommissionen ønsker, at udenrigspolitikken fastlægges med kvalificeret flertal, og at VEU integreres i Den Europæiske Union. Lad os dernæst forestille os, at Unionen inddrages i en væbnet konflikt, og de alliancefri lande vælger ikke at sende tropper, som De var inde på. Hvis vi så antager, at de alliancefri lande vælger at forholde sig neutrale i den konflikt, som Unionen deltager i, med de folkeretlige forpligtelser, en sådan neutralitet indebærer - det kan gælde handelspolitik og andre ting. Mener De, at et alliancefrit land, som er medlem af Den Europæiske Union, kan bevare sin neutralitet i ordets snævre betydning?

Van den Broek
For det første: I Kommissionens udtalelse er afgørelser, der indebærer et militært engagement, udtrykkeligt udelukket fra anvendelsen af proceduren med kvalificeret flertal samtidig med, at der anbefales specifikke regelsæt for dette tilfælde. Personligt tiltaler det mig meget, at man grundlæggende indtager det standpunkt, at man med hensyn til disse sikkerhedspolitiske spørgsmål prøver at enes om en model, der, som jeg har været inde på, indebærer, at flertallet ikke kan tvinge mindretallet i de tilfælde, hvor der klart foreligger militære implikationer, men hvor mindretallet i og for sig heller ikke kan forhindre flertallet i at gennemføre en af dem ønsket aktion.
En sidste bemærkning vedrørende flertalsbeslutninger på den ene side eller veto på den anden. Til de mennesker i medlemsstaterne - og de findes stadig i ikke ringe antal - som på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område ønsker at opretholde vetoretten i fuld udstrækning, vil jeg sige, at når Kommissionen slår til lyd for, at afgørelser træffes med et stemmeflertal, er det blandt andet på baggrund af, at vi ikke rigtig kan se, hvordan det, i hvert fald efter den snarlige udvidelse af Den Europæiske Union fra 15 til 25 medlemmer, skal kunne lade sig gøre at udforme en udenrigspolitik med håndhævelse af vetoretten, men ligeledes i bevidstheden om, at afskaffelse af vetoretten ikke automatisk indebærer, at man hver gang på ny udsættes for afstemninger, når udenrigspolitikken i Unionen er til debat, men at det snarere vil virke konvergerende, således at forstå, at bevidstheden om at én enkelt medlemsstat eller et par medlemsstater ikke kan blokere beslutningsprocessen, givetvis snarere fører til, at man bliver tilbøjelig til alligevel at komme frem til samstemmighed. Det konstaterer vi nemlig også ved alskens beslutningsprocesser i Den Europæiske Union på andre områder, hvor afgørelser træffes med kvalificeret flertal, og hvor parterne ikke går over til afstemning, men prøver at overbevise hinanden, og hvor modstandernes fleksibilitet som regel er større, fordi man ved, at man, når dagen er omme, alligevel ved afstemning må bøje sig for flertallet.

Formanden
Spørgsmål nr. 26 af Birgitta Ahlqvist (H-0259/96), overtaget af Maj Theorin:
Om: EU og Belarus
Den demokratiske udvikling i Belarus må følges nøje. Forfatningen giver præsidenten betydelige magtbeføjelser, og samtidig har parlamentet mange ledige pladser som følge af valglovene. Der er fremført klager om valgsvindel. Europa-Parlamentet har (den 12.10.1995) protesteret mod myndighedernes adfærd ved en strejke i Minsk i august 1995. EU har nu indgået en interimsaftale med det sigte at nå frem til en partnerskabsaftale med Belarus. Det er blevet meddelt, at Belarus og Rusland den 2. april vil danne en union. Der forlyder endnu ikke noget om, hvorledes denne union skal udformes, men oppositionen i Belarus har protesteret stærkt imod forslaget.
Har Kommissionen undersøgt, om der hersker reel presse- og forsamlingsfrihed i Belarus? Lytter Kommissionen til den kritik, som fremføres af oppositionen i Belarus mod indskrænkningerne i de demokratiske rettigheder og de grundlæggende frihedsrettigheder i landet?

Van den Broek
Spørgsmålet om situationen i Hviderusland og navnlig også den nylige undertegnelse af interimsaftalen; hvad har bevæget Kommissionen til i sidste ende alligevel at forelægge Rådet interimsaftalen til undertegnelse, efter at denne undertegnelse først var blevet udsat under hensyntagen til situationen i Belarus. Det er Kommissionens opfattelse, at Belarus faktisk har gjort store fremskridt i 1995. Landet formåede alligevel på trods af valglovens usmidigheder at vælge et nyt parlament. Skønt ikke alle mandater blev besat, var antallet af valgte parlamentsmedlemmer tilstrækkeligt til, at parlamentet er beslutningsdygtigt, således at det kan fungere normalt, hvilket jo alligevel skal opfattes som et skridt i retning af demokratiske reformer. Jeg udtrykker mig forsigtigt.
Befolkningen i Belarus har vist, at den ønsker et demokratisk valgt parlament og til sidst har præsident Lukaschenko accepteret resultatet og tilbudt parlamentet sin personlige medvirken og sin regerings medvirken.
Med hensyn til stemmeprocedurerne kunne de ved afstemningen tilstedeværende internationale observatører, herunder repræsentanter for Deres og for andre medlemsstater i Unionen, konkludere, at valgloven og valgprocedurerne i valgprocessen i almindelighed blev respekteret på trods af det faktum, at der fandt mindre, men heldigvis ikke systematiske krænkelser sted. Den vigtigste kritik gjaldt på ny valgkampagnen og navnlig begrænsningen af pressefriheden under denne valgkampagne.
Vi, Kommissionen er enige med Parlamentet i dets analyser af situationen i Belarus og er i lighed med Parlamentet bekymret over menneskerettighedssituationen, eksempelvis i tilfældet mediefriheden, som jeg nævnte lige før, men ikke mindre når det drejer sig om retten til foreningsfrihed, navnlig når det drejer sig om fagforeningerne. Jeg har den 25. marts også udtrykt denne bekymring over for Belaruss premierminister, der var på besøg i Bruxelles og ligeledes under mit besøg i Minsk i november 1995, da jeg drøftede spørgsmålet med præsident Lukaschenkos højre hånd, hr. Maschnikowitsch.
Kommissionen vil i hvert fald fortsat holde et vågent øje med menneskerettighedssituationen i Belarus, retten til foreningsfrihed og til at slutte sig til fagforeninger samt mediefriheden og tage sit udgangspunkt heri også ved den løbende revision af det bilaterale samarbejde mellem Unionen og Belarus.
Bortset fra det ønsker jeg også at meddele Parlamentet, at det af de lige nævnte grunde og ligeledes på grund af de af Parlamentet udarbejdede analyser, som vi i og for sig ikke er uenige i, også for Kommissionen har været en vanskelig afgørelse på nuværende tidspunkt alligevel at gå over til undertegnelse af denne interimsaftale. Men her stod vi over for et dilemma, skulle vi udsætte undertegnelsen yderligere og således trænge Belarus endnu mere i isolation, eller skulle vi på et tidspunkt prøve at benytte interimsaftalen som instrument, som middel til fortsat dialog med Belarus. Netop med Belarus, der, som De ved, søger meget stærk tilknytning til Rusland og har indgået et antal aftaler med Rusland, som meget ligner aftaler, der tager sigte på at tilvejebringe en videregående integration af Belarus i Rusland. Når talen falder på Belarus, er det jo også det land, som så at sige var mest vidtgående integreret i Rusland i det gamle sovjetsystem og uden nu at ville påstå, at vi ønsker at konkurrere med Rusland, når det drejer sig om forbindelser med Belarus, var vores hensigt blandt andet også at vise Belarus, at Den Europæiske Union faktisk kan byde på et politisk og økonomisk komplement til forbindelserne med Rusland.
Vi er i øvrigt klar over, at ratifikationen af partnerskabsaftalen stadig ligger til udtalelse hos Europa-Parlamentet. Der er jo vitterlig tale om en bredere aftale end interimsaftalen, som for nylig blev undertegnet af Rådet og Kommissionen, og Europa-Parlamentet vil uden tvivl anlægge sine egne vurderinger desangående. Jeg håber at få lejlighed til i Udenrigsudvalget og måske også i Økonomiudvalget at have en meningsudveksling med Europa-Parlamentet med henblik på en nøje undersøgelse af, hvad der nu præcis foregår i Belarus, men i særdeleshed også hvad Belarus nu præcis sigter til med aftalerne. En af disse aftaler kaldes en toldunions-aftale, som er indgået med Rusland, og som også, som De ved, er tiltrådt af Kirgistan og Kasakhstan, som jeg har besøgt for nylig, uden at det, jeg gentager, står helt klart, hvorvidt det nu fører til en integration af disse tre lande med Rusland, eller om det alligevel er en mere løs sammenslutning.
Til slut følgende. I sammenhæng med integrationen af Rusland og Belarus må vi gøre os klart, at den aftale, disse to lande for nylig har indgået, er tredje eller måske endda fjerde forsøg siden opløsningen af Sovjetunionen på at skabe et nyt, tættere, fast sammenfletningsfundament for forbindelserne mellem Rusland og Belarus. Men jeg gentager, det er i øjeblikket særdeles vanskeligt at sige noget om den videre udvikling, navnlig på det politiske område.
Til slut, jeg erindrer, at jeg, en dag eller to før Kommissionen afgav udtalelse til Rådet om i sidste ende alligevel at gå over til undertegnelse af interimsaftalen, havde den fornøjelse i Udenrigsudvalget endnu en gang tydeligt at kunne gøre rede for Kommissionens argumenter. Jeg håber, at Rådets og Kommissionens undertegning set i dette lys ikke er kommet bag på Parlamentet.

Schroedter
Hr. kommissær, jeg er i forbindelse med Deres bemærkninger interesseret i flere spørgsmål. For det første: Hvilken indflydelse havde interimsaftalen konkret på den positive, demokratiske udvikling? For det andet: Hvordan bedømmer De den omstændighed, at chefen for parlamentets avis allerede igen er blevet afskediget uden parlamentets samtykke, blot fordi han åbent har talt om, at der ikke findes nogen pressefrihed i Belarus? Hvordan bedømmer De den omstændighed, at forordning nr. 336, som opretholder forbudet mod fagforeninger, endnu ikke er blevet ophævet? Og hvordan bedømmer De den omstændighed, at den lovtekst, som Lukasjenko har underskrevet, endnu ikke er offentliggjort, selv om det er det centrale forfatningsspørgsmål, hvordan samarbejdet med Rusland går videre?

Van den Broek
Faktisk har vi også drøftet alle de spørgsmål, fru Schroedter stillede under den hviderussiske premierministers besøg i Bruxelles. Jeg siger ikke, at der i øjeblikket foreligger fyldestgørende svar. Fru Schroedter, der udmærket godt kender situationen på stedet, ved jo også, hvilke svar man får der, og at vi synes, svarene er utilstrækkelige, og at vi vil blive ved med at presse på og kæmpe for, at det ændres. Men spørgsmålet var jo, hvorvidt disse i og for sig alvorlige ufuldkommenheder, i hvad man kunne kalde hele den demokratiske situation, skulle give anledning til en fornyet udsættelse. Jeg har ved tidligere lejligheder i kontakter med fru Schroedter og med den gruppe, der har beskæftiget sig med Belarus, også fremsat den bemærkning, at vi har drøftet situationen med forskellige oppositionsmedlemmer i Belaruss parlament, og at vi har spurgt, hvorvidt de anser det for ønskeligt, at en eventuel undertegnelse af interimsaftalen på ny skulle udsættes. Mange af dem, og det siger jeg i al oprigtighed og uden overdrivelse, har fortalt os, at de håbede, at undertegnelsen af denne aftale i hvert fald tillige kunne benyttes til at udvikle en mere permanent dialog med det over for den vestlige verden alligevel relativt isolerede Belarus, netop også for gang på gang på ny at prøve at sætte denne sag under debat. Som sagt, for mig har dette været et af de vigtigste argumenter til i sidste ende at træffe denne beslutning.

Formanden
Spørgsmål nr. 31 af Friedrich König (H-0068/96):
Om: Fremskyndelse af etableringen af Brenner-jernbanen
Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe for at fremskynde etableringen af Brenner-jernbanen, som er et af de 14 projekter på prioriteringslisten for de transeuropæiske net, i betragtning af de forventede følger af et de facto-forbud mod vejgodstransport gennem Schweiz fra 2004?

Neil Kinnock
Kommissionen prioriterer Brennerjernbaneprojektet særdeles højt. Den har arrangeret en række workshops og andre møder med repræsentanter for de regeringer og jernbaner, der er omfattet af Brenner-aksen. Endvidere følger Kommissionen arbejdet i den trilaterale Brennerkommission.
I november 1994 blev et memorandum om den videre udvikling af jernbaneaksen München-Verona undertegnet af den daværende transportkommissær, hr. Oreja, sammen med Tysklands, Italiens og Østrigs transportministre. Dette memorandum følger en ruteaftale, herunder Brenner-basistunnelen, som blev indgået i juni 1994, og det fastsætter foranstaltninger, som skal forbedre projektets finansielle og økonomiske rentabilitet. Fællesskabet har forpligtet sig til at støtte færdiggørelsen af forbindelsen gennem Alperne på grundlag af retningslinjerne for udviklingen af det transeuropæiske transportnet og af de forhåndenværende finansielle instrumenter.
I denne forbindelse har Kommissionen iværksat en undersøgelse af udviklingen i trafikken i Alperne, som vil udgøre et vigtigt grundlag for yderligere dybtgående økonomiske og finansielle undersøgelser af Brenner-projektet. Den støtter også bestræbelserne på at skabe et partnerskab mellem den offentlige og private sektor med henblik på projektgennemførelsen. Inden udgangen af 1996 vil den trilaterale Brenner-kommission sammen med den relevante tjenestegren i Kommissionen forelægge en rapport, som har til formål at danne grundlag for en politisk beslutning om projektgennemførelsen.
Siden 1985 har Fællesskabet ydet økonomisk bistand på 85 mio ECU under transportinfrastrukturprogrammet og budgetposten i forbindelse med det transeuropæiske transportnet til medfinansiering af forundersøgelser og modernisering af den eksisterende italienske Verona-Brennero-linje. En betydelig del af bevillingerne til projektet vedrørte i 1995 tekniske miljøundersøgelser i forbindelse med den dobbelte sporføring på den østrigske Inn-dalsektion, den mest fremskredne og, som følge af kapacitetsproblemer, den mest presserende del af projektet.
Den Europæiske Investeringsbank har i mellemtiden stillet et lån på 362 mio ECU til rådighed til forbedringer af den eksisterende Verona-Brennero-linje, som udgør en indledende fase af hele projektet.

König
Hr. kommissær, det glæder mig, at De konstaterede, at Kommissionen tillægger dette projekt særlig betydning. Dette fremgår jo også af den omstændighed, at terningerne er kastet i Schweiz, og vi må regne med, at vejgodstransporten gennem Schweiz de facto standses, hvorfor alternative muligheder er nødvendige. Vejene er begrænsede, miljøet er enormt belastet, og derfor er jernbanen det eneste mulige alternativ. Mit spørgsmål, hr. kommissær, er følgende: Rådet har hidtil nægtet at bekende sig til de fjorten prioriterede projekter. Parlamentet holder fast ved det, for hvis jeg ikke opstiller nogen prioriteringer, men fordeler de i forvejen alt for få midler efter princippet om »lige meget til alle«, så vil jeg heller ikke rettidigt kunne virkeliggøre de vigtige anliggender. Hvad er Kommissionens holdning til Parlamentets krav om at holde fast ved de fjorten prioriteringer?

Neil Kinnock
Jeg er det ærede medlem taknemlig for hans tillægsspørgsmål. Vi er i Kommissionen helt klar over de pres, der skyldes både geografiske forhold og potentielle aktioner fra omliggende staters side. Vi er også enige i det synspunkt, det ærede medlem gav udtryk for, nemlig at der skal gøres en meget vedholdende og kraftig indsats, for så vidt angår udviklingen af jernbanerne og den kombinerede transport på dette område.
Det ville imidlertid være forkert at sige, at Brenner-projektet ikke optræder blandt de fjorten prioriterede projekter, der blev vedtaget i Essen, og som både medlemsstaterne og Kommissionen til stadighed er opmærksomme på, for så vidt angår finansiering inden for rammerne af budgetposten i forbindelse med det transeuropæiske transportnet. Brenner-projektet vil fortsat modtage en betydelig støtte. Det eneste, jeg beklager, er, at kontrollen med og begrænsningerne for de midler, Fællesskabet har til rådighed, vil betyde, at støtten i sidste instans ikke er så stor, som vi ønskede den skulle være, navnlig i betragtning af den vigtighed og prioritering, som hele Den Europæiske Union bør tillægge dette projekts vellykkede gennemførelse.

Spindelegger
Hr. kommissær, jeg vil gerne stille et spørgsmål til Dem i forbindelse med, at hr. Santer har forelagt en plan og givet udtryk for ideer, ifølge hvilke han vil stille yderligere midler til rådighed til gennemførelsen af de transeuropæiske net. Nu ved vi, at netop Brennerbasistunnelprojektet vil lægge beslag på en række midler; til hele projektet fra München til Verona regner man med ca. 160 mia schilling, et ufatteligt beløb. 40 % deraf skal Østrig tilvejebringe. Mit spørgsmål til Dem lyder: Kan De forestille Dem, at en del af de yderligere midler, hr. Santer nu vil stille til rådighed til de transeuropæiske net, gives til dette så vigtige og prioriterede Brenner-projekt?

Neil Kinnock
Jeg beklager at måtte sige, at hvis det ærede medlem tror, at hr. Santer og Kommissionen har beføjelse til, for at bruge hans formulering, at stille yderligere midler til rådighed til TEN, så er han offer for en meget kedelig og alvorlig misforståelse. Jeg vil gerne minde ham om topmødet i Essen. Stats- og regeringscheferne gav på det topmøde enstemmigt udtryk for, at Kommissionen skulle forelægge forslag, som de skulle forelægge Økofin med henblik på et supplement til det, der var til rådighed på fællesskabsbudgettet under budgetposten i forbindelse med de transeuropæiske net. Denne opfordring - der som sagt blev fremsat første gang i Essen - blev gentaget i Madrid så sent som i december. Til trods for, at Økofin gentagne gange har fået forelagt detaljerede forslag, har Økofin hidtil vist sig at være døv for disse henvendelser.
Efter at have registreret Kommissionens bekymring, som jeg havde givet udtryk for ved mange lejligheder, gjorde hr. Santer det med rette helt klart i begyndelsen af i år, at han mente, at det nu var på tide, at Økofin reagerede positivt på Kommissionens henvendelser og på den opfordring, som stats- og regeringscheferne havde fremsat. Indtil videre er der ikke sket noget i praksis.
Det, vi har gjort, er meget direkte at tage højde for medlemsstaternes ansøgninger om TEN-støtte, som nu er seks gange så omfattende som de midler, vi har til rådighed. Vi har foretaget en beregning af de projekter, de allerede har, og vi kan påvise, at der med rette kunne suppleres med yderligere 1, 7 mia ECU ud over de næsten 2 mia, der for øjeblikket i alt er til rådighed under budgetposten i forbindelse med de transeuropæiske transportnet. Vi er klar over, at der er budgetmæssige begrænsninger, og vi har derfor også gjort det klart, at vi vil stille os tilfreds med et supplement, der er mindre end de 1, 7 mia ECU. Der er indtil videre stadig ikke kommet nogen praktisk og positiv reaktion fra Økofin. Vi vil derfor bekræfte dette igen.
Vedrørende den sidste bemærkning, det ærede medlem fremsatte, er det meget klart, at hvis vi har midlerne eller endog en pæn del af de midler, vi kan bevise er nødvendige, og som i praksis kunne anvendes til at øge konkurrenceevnen, forbedre væksten og skabe beskæftigelse i Den Europæiske Union, vil vi være meget rede til at efterkomme de realistiske krav, der stilles med hensyn til forbindelserne gennem Alperne, herunder Brenner-projektet.

Formanden
Spørgsmål nr. 32 af Florus Wijsenbeek (H-0082/96):
Om: Diskriminering af udenlandske lastvogne i Belgien i forbindelse med kontrol af køre- og hviletider
Er Kommissionen bekendt med det forhold, at udenlandske lastvogne diskrimineres i Belgien ved kontrol af køre- og hviletider? Statistikker viser, at Belgien udfører 72 % af sin kontrol på udenlandske lastvogne, mens procenten i de omliggende medlemsstater varierer mellem 15 og 20.
Hvad påtænker Kommissionen at gøre for at få Belgien til at reducere disse kontroller af udenlandske lastvogne til et normalt niveau?

Neil Kinnock
Kommissionen godkendte for nylig en beretning om anvendelsen af sociallovgivningen inden for vejtransport i 1991/92. Beretningen viser, at i Belgien var 65 % af de chauffører, der blev underkastet en kontrol af køre- og hviletider, statsborgere fra andre medlemsstater, men dette tal i f.eks. Nederlandene er 20 %.
Kommissionen har imidlertid intet belæg for, at Belgien ikke gennemfører sin kontrol på en objektiv måde. Oplysningerne om kontrolforanstaltninger, der er foretaget i samarbejde med tilgrænsende medlemsstater, tyder heller ikke på nogen diskriminering. Medlemsstaternes geografiske beliggenhed og betydningen af nationale vejtransportselskaber kan selvfølgelig forklare visse forskelle i antallet af statsborgere og ikke-statsborgere, der kontrolleres. En lille medlemsstat med en omfattende transittrafik, men få nationale transportselskaber vil kontrollere forholdsvis flere udenlandske chauffører, end man vil gøre i et stort, perifert land med en betydelig national vognpark i henhold til Fællesskabets socialforordninger.
Statistikken over f.eks. Luxembourg viser en situation, der kan sammenlignes med situationen for Belgien. Det ærede medlem vil uden tvivl glæde sig over at høre, at der på Kommissionens initiativ udfoldes bestræbelser på at finde frem til den bedste praksis med hensyn til kontrolforanstaltningerne og at fremme tiltag i medlemsstaterne med henblik på at sikre en ensartet anvendelse af fællesskabsbestemmelserne.

Wijsenbeek
Kommissærens opfattelse ville være korrekt, hvis - og han bor selv i Belgien - 65 % af alle lastvogne på de belgiske veje var udenlandske lastvogne. Dette er absolut ikke tilfældet, som det vil være kommissæren helt bekendt. Der er derfor stadig grund til at mene, at udlændinge diskrimineres. Jeg opfordrer kommissæren til at gøre noget for at sikre, at direktiv 88/599 anvendes korrekt. Dette er Kommissionens vigtigste opgave - at sørge for, at fællesskabslovgivningen anvendes korrekt af alle medlemsstater.
Luxembourg er selvfølgelig et andet tilfælde, fordi hvis man kører i fem minutter, er man allerede i udlandet.

Neil Kinnock
Vi tager det ærede medlems bemærkninger til efterretning. Jeg gentager, kun for at understrege det, at der ikke er noget belæg for diskriminering, men at Kommissionen sammen med de belgiske myndigheder forsøger at sikre, at anvendelsen af fællesskabsbestemmelserne til enhver tid er fair og ensartet for at forhindre, at der på noget tidspunkt forekommer diskriminering af chauffører fra noget land, uanset deres selskab eller oprindelessted.

Formanden
Spørgsmål nr. 33 af Hans Lindqvist (H-0150/96):
Om: Øresundsbroen
Opførelsen af broen mellem Malmø og København, den såkaldte Øresundsbro, er netop blevet påbegyndt. De miljømæssige og økonomiske beregninger har allerede i indledningsfasen vist sig ikke at holde stik. Budgettet ser nu ud til at ville blive overskredet med hundreder af millioner danske kroner. Hvad angår miljøet, ser det også ud til, at de i forvejen fastsatte grænseværdier for bl.a. slamudslip vil blive overskredet.
I lyset af dette ønsker jeg at stille følgende spørgsmål finansieres broprojektet delvist med EU-midler? Hvor mange penge drejer det sig i givet fald om? Er der planer om yderligere finansiel eller anden form for støtte fra EU til opførelsen af Øresundsbroen?

Neil Kinnock
I perioden 1992-1994 modtog danske tilkørselsveje til den faste Øresundsforbindelse finansiel støtte som led i transportinfrastrukturprogrammet på i alt 21 mio ECU i form af direkte tilskud til de danske myndigheder. I 1995 blev Fællesskabets finansielle støtte tildelt som led i den nye forordning om tildeling af fællesskabsstøtte til arbejder i forbindelse med de transeuropæiske transportnet. Støtten bestod af 10 mio ECU til medfinansieringen af undersøgelser af den faste Øresundsforbindelse selv, hvor modtageren var Øresundskonsortiets projektmyndighed, og 5 mio ECU til undersøgelser af de danske tilkørselsveje, hvor modtageren var den danske stat.
De medfinansierede undersøgelser i forbindelse med den faste Øresundsforbindelse omfattede i 1995 konstruktionsundersøgelser, miljøundersøgelser, aktiviteter og overvågning i forbindelse med miljøindvirkningsvurderinger samt trafikprognoser. De medfinansierede undersøgelser i forbindelse med de danske tilkørselsveje omfattede i 1995 tekniske konstruktionsundersøgelser samt miljøundersøgelser og -overvågning. Der er planlagt en yderligere finansiel støtte til perioden 19961999, eftersom den faste Øresundsforbindelse er et væsentligt element i opbygningen af det transeuropæiske transportnet. Den er faktisk et prioriteret projekt i forbindelse med det transeuropæiske transportnet.
Anmodningen om TEN-støtte til den faste Øresundsforbindelse i 1996 er i form at rentegodtgørelser. Kommissionen er ikke bekendt med nogen væsentlig stigning i projektets budget. De tal, Kommissionen har, og som er baseret på 1996ansøgningen om medfinansiering som led i TEN, viser, at anlægsbudgettet er blevet hævet fra 1.837 mio ECU til 1.962 mio ECU som følge af en række ændringer og forbedringer i forbindelse med navnlig miljøprojekter.

Lindqvist
Hr. formand, tak for svaret. Ifølge mine oplysninger drejer det sig om støtte eller direkte bidrag i størrelsesordenen SEK 5-6 milliarder, hvis man regner med det, der allerede er udbetalt og det, som skal udbetales senere. Jeg vil gerne vide, om Kommissionen eller EU har stillet miljøkrav som betingelse for at bevillige midler til broen.
Opmudringen har ifølge oplysningerne givet mere slam end beregnet. Meget tyder på, at trafikken vil stige utrolig meget, og det er spørgsmålet, om brobyggeriet virkelig er foreneligt med en forsvarlig miljøpolitik. Meget tyder også på, at broen bliver dyrere end beregnet. Finansieringen af tilkørselsmuligheder som citytunnellen i Malmö m.m. vil muligvis komme oveni. Vil EU da bevillige endnu flere midler til dette projekt?
Så vil jeg spørge, om EU-Kommissionen har kendskab til kreditformidlingsfirmaet Standard & Poors vurderinger af, at projektet som sådan ikke kan klare sig uden statslige garantier. Der er altså risiko for, at Kommissionen støtter et projekt, som hverken opfylder miljøkravene eller kan klare sig selv på markedet. Er disse midler anvendt korrekt?

Neil Kinnock
Mit svar på den sidste del af spørgsmålet er absolut, afgjort ja! Jeg er også interesseret i at få pålidelige oplysninger til støtte for den påstand, det ærede medlem fremsatte i sit spørgsmål, nemlig at budgettet til projektet - den faste Øresundsforbindelse - vil blive overskredet med hundreder af millioner danske kroner. Vi er naturligvis interesseret i at finde ud af, om det er tilfældet. Der har absolut ikke været noget, der bekræfter dette.
For så vidt angår miljøforholdene, er de to vigtigste fællesskabslovgivninger direktiv 85/337 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet og direktiv 79/409 om beskyttelse af vilde fugle. I 1991 og 1992 undersøgte Kommissionen, om Danmark overholdt disse direktiver i forbindelse med projektet, og fandt det godtgjort, at der ikke var sket nogen overtrædelse.
For så vidt angår den svenske del af projektet, indgav anlægskonsortiet endvidere en ansøgning i henhold til den svenske lov om naturlige ressourcer. Denne ansøgning blev ledsaget af en miljøindvirkningsundersøgelse. Denne undersøgelse havde sammen med en række delrapporter til formål at danne grundlag for den svenske miljøundersøgelse af projektet. Det er også oplyst, at en dansk ikke-statslig miljøorganisation - den danske afdeling af Greenpeace - i juli 1994 blev tilkendt juridisk status til at kunne rejse tvivl om projektet på grundlag af en mangelfuld miljøindvirkningsvurdering.
Men i henhold til en efterfølgende domstolsafgørelse kan arbejdet med projektet fortsætte, indtil der foreligger en endelig afgørelse.

Wijsenbeek
Med hensyn til hr. Königs spørgsmål mener kommissæren ikke, at i betragtning af de knappe midler, der er til rådighed, og de forslag, hr. Santer har forelagt, ville disse projekter være velegnede til et EFlåneinstrument?

Neil Kinnock
Det vil ikke overraske Dem at høre, at jeg er velvilligt indstillet over for ideen om at overveje at udvikle et nyt låneinstrument i Fællesskabet. Hr. Santer har igen været inde på ideen om de såkaldte euroobligationer. Der finder vurderinger og undersøgelser sted nu med henblik på at se, om man kunne finde frem til yderligere og stærkere argumenter, end dem der oprindeligt blev fremført, med henblik på at indføre en ny form for EF-lån.
Det ærede medlem vil imidlertid være helt klart over, at der hersker meget kraftig modstand mod en sådan ide blandt medlemsstaterne, og det er sikkert ikke første gang i historien, at Kommissionens synspunkt og Parlamentets entusiasme har vist sig at være mere realistisk og fremskridtsvenlig end Rådet.

Formanden
Spørgsmål nr. 34 af Konstantinos Hatzidakis (H-0234/96):
Om: Højnelse af Egnatia-vejen ved bygning af nord-sydgående vejforbindelser
Kan Kommissionen under henvisning til anlæggelsen af Egnatia-vejen, som er blevet optaget i de transeuropæiske net, oplyse, hvad den mener om eventuelt at forøge Egnatia-vejens nytteværdi ved at anlægge nord-sydgående veje, der forbinder den med Sofia, Bitola, Skopje og Durrës? Hvorfra vil der, hvis Kommissionen går ind for en sådan plan, kunne skaffes midler til projektets gennemførelse?

Neil Kinnock
Kommissionen er enig i fordelene ved det prioriterede TEN-projekt Via Egnatia, og den er enig i, at de kan øges yderligere gennem bygning af grænseoverskridende forbindelser mod nord, som vil tilvejebringe tilstrækkelige vejforbindelser fra Grækenland til Albanien, til Fyrom og til Bulgarien og også vil øge projektets økonomiske rentabilitet. Fællesskabsstøtterammen i perioden 1994-1999 til Grækenland, fællesskabsinitiativet INTERREG II og Samhørighedsfonden medfinansierer allerede anlæggelsen på Fællesskabets territorium af vejforbindelser, der forbinder Via Egnatia med Albanien, Fyrom og Bulgarien, mens Thessaloniki-Efsoni vejforbindelsen allerede har standard som motorvej/motortrafikvej. PHAREprogrammet medfinansierer allerede videreførelsen af nogle af disse forbindelser ud over Den Europæiske Unions grænse til Durrës og Sofia.
Endvidere forventes det, at efter indgåelsen af forbindelser med Fyrom vil der blive truffet beslutninger om anlæggelse af videreførelsen af Florina-Niki vejforbindelserne til Fyrom. Kommissionen vil selvfølgelig videreføre sine bestræbelser på at udnytte alle muligheder for en yderligere medfinansiering af disse forbindelser som led i eksisterende fællesskabsmekanismer og - instrumenter. Sammenfattet betyder det, at strækninger på EU-territorium kan opnå medfinansiering fra Regional- og Samhørighedsfonden samt EIB's lånefaciliteter, mens strækninger uden for Den Europæiske Union kan blive medfinansieret via PHARE-programmet samt støttet gennem lån fra Den Europæiske Investeringsbank.

Hatzidakis
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans svar, og som medlem af Udvalget om Regionalpolitik vil jeg blot understrege endnu en gang, at der er et problem med finansieringen af sådanne projekter, som vedrører lande uden for Den Europæiske Union. Når vi finansierer vore egne projekter via Samhørighedsfonden eller EU-støtterammen, bør vi koordinere dem med støtte fra PHARE-programmet til de lande, der står uden for Unionen. Dette er et problem. Jeg håber ikke, det vil vanskeliggøre bygningen af de nord-sydgående vejforbindelser på Egnatia-vejen; men samtidig vil jeg gerne spørge kommissæren, hvor optimistisk han er med hensyn til gennemførelsen af disse projekter i det hele taget, og om han tror, at deltagelsen af privat kapital vil kunne medføre en yderligere fremskyndelse af Egnatia-vejen og de nord-sydgående forbindelser.

Neil Kinnock
Jeg er sikker på, at der ikke er et eneste projekt i hele Den Europæiske Union, hvorom jeg ikke ville sige, at det er muligt at gøre hurtigere fremskridt. I forbindelse med dette projekt må jeg sige, at i betragtning af den komplekse beskaffenhed, i betragtning af antallet af interesser i forbindelse med det, og i betragtning af, at dette er første gang i historien, en sådan udvikling har fundet sted, kan jeg kun udtrykke en vis tilfredsstillelse med den intense interesse, der udvises, og de bestræbelser, der udfoldes for at sikre, at der i forbindelse med dette projekt sker så hurtige fremskridt som muligt. Jeg foretrækker ikke at være optimistisk. Jeg ønsker blot at være realistisk, og det er realistisk at sige, at i løbet af en vis periode vil den energiske indsats, som alle parter yder, resultere i et tilfredsstillende resultat.

Formanden
Hermed er spørgetiden afsluttet.
(Mødet udsat kl. 19.05 og genoptaget kl. 21.00)

Fiskeriaftalen med Marokko
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0085/96) af Arias Cañete for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om indgåelse af aftalen om samarbejde mellem Det Europæiske Fællesskab og Kongeriget Marokko inden for havfiskeri og om vedtagelse af bestemmelserne for dens anvendelse (12358/95 - C4-0135/96-95/0306(AVC)).

Arias Cañete
Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, fiskeriaftalen med Marokko er den vigtigste fiskeriaftale, Fællesskabet har indgået, ikke kun på grund af dens store økonomiske betydning, men også på grund af dens vidtgående socioøkonomiske konsekvenser.
Denne aftale har været det vigtigste diskussionsemne i Fiskeriudvalget i de seneste måneder. Det er ikke nødvendigt at minde om, at siden den 30. april 1995, som var datoen for det fremskyndede udløb af den tidligere aftale, der regulerede fiskerirelationerne mellem Den Europæiske Union og Marokko, har Parlamentet udtalt sig ved flere lejligheder om den alvorlige problematik, de igangværende forhandlinger omkring aftalens fornyelse har givet anledning til, og vi vil derfor ikke gentage de udtalelser, der er indeholdt i Parlamentets tidligere beslutninger.
Men inden jeg går over til at kommentere indholdet af aftalen og konsekvenserne deraf, vil jeg gerne på vegne af Fiskeriudvalget oprigtigt takke Kommissionen for det samarbejde og den hurtighed, den har udvist ved videregivelsen af informationer i løbet af de syv måneder, forhandlingerne har varet, en indsats, som er så meget mere prisværdig, når man betænker, hvor vanskelige forhandlingerne har været, og hvor mange gange, de gik i stå. Vi er overbeviste om, at dette samarbejde vil være en rettesnor for fremtiden.
Jeg vil også benytte lejligheden til at give udtryk for vores tilfredshed i anledning af, at det efter en lang dialog- og forhandlingsproces mellem Parlamentet, Kommissionen og Rådet lader til, at det interinstitutionelle samarbejde har givet resultat, og for første gang i en international fiskeriaftale høres Parlamentet i overensstemmelse med unionstraktatens artikel 228, stk. 3, 2. afsnit, sådan som denne forsamling så mange gange har anmodet om gennem proceduren med samstemmende udtalelse. Vi håber, at denne situation ikke bliver en undtagelse, men er udtryk for en ændring af den praksis, som Rådet og Kommissionen indtil nu har lagt for dagen omkring retsgrundlaget for de internationale fiskeriaftaler.
Jeg må dog give udtryk for Fiskeriudvalgets overraskelse og skuffelse over den tid, det har taget at høre Parlamentet om denne aftale, hvilket står i modsætning til Kommissionens og Rådets føromtalte hurtighed og effektivitet. Det skal dog indrømmes, at vi i det mindste er blevet hørt inden udløbet af fristen for den første betaling af den økonomiske kompensation i forbindelse med aftalen.
Efter disse bemærkninger må vi, hvad angår aftalens indhold, tilkendegive, at der uanset de enkelte politiske gruppers vurdering af aftalen er tale om en forringelse af fiskerimulighederne i forhold til den tidligere aftale, navnlig for så vidt angår blæksprutter, langlinefartøjer og visse typer kystfiskeri. Det er en aftale, hvor der er en stigning i de afgifter, rederne skal betale, og en stigning i de arbejdsmæssige omkostninger med hensyn til påmønstring af marokkanske besætningsmedlemmer, hvilket i nogle tilfælde vanskeliggør fiskeriet.
Vi bør også komme ind på aftalens varighed. Det ville være godt, hvis den fireårige aftale ikke kunne forhandles af nogen af parterne, således at man undgik unilaterale og drastiske begrænsninger af den oprindeligt aftalte varighed, som det var tilfældet med den tidligere protokol. Selv om man ikke udtrykkeligt fastsætter en fornyelsesklausul, opfordrer Parlamentet indtrængende Kommissionen til i god tid at indlede de nødvendige kontakter og forhandlinger med henblik på en fredelig forlængelse af fiskerirelationerne med Marokko efter udløbet af den oprindeligt aftalte periode.
Det er muligvis ikke den bedste aftale, den vi bedst kunne tænke os. Men, fru kommissær, det er muligvis den bedst mulige aftale. Derfor har Fiskeriudvalget efter en indgående debat besluttet at godkende de aftalevilkår, som Kommissionen har forhandlet. Vi har tillid til, at den vil blive godkendt af plenum.
Men denne aftale har også tydeligt vist, at det bliver mere og mere vanskeligt at indgå internationale aftaler af dette omfang. Dette sammenholdt med den omstændighed at tredjelandene gradvist udvikler deres flåder og konserves- og forarbejdningsindustri, viser tydeligt, at der er tale om overskudskapacitet i fællesskabsflåden. Fiskeriudvalget mener ikke, at dette problem er blevet taget alvorligt indtil nu. Den anvendte politik har i mange tilfælde været nødløsninger og lapperier, men situationen i fiskerisektoren kræver, som kommissæren også selv har været inde på mange gange, at man tager fat på problemet og iværksætter de nødvendige alternativer for de regioner og personer, som vil blive berørt af konsekvenserne af omorganiseringen af fiskerisektoren.
Det er indlysende, fru kommissær, at det vil blive vanskeligt at forhandle de kommende flerårige udviklingsprogrammer, men det skal gøres med alvor og strenghed og ikke ud fra politisk opportunisme. Samtidig skal man sørge for at iværksætte de finansielle, økonomiske, og fremfor alt sociale foranstaltninger, der er nødvendige for, at man kan påtage sig de med de flerårige udviklingsprogrammer forbundne omkostninger, hvilket naturligvis skal ske i dialog og samarbejde med arbejdsmarkedets parter.
Fru kommissær, når vi ønsker Dem til lykke i dag og beder forsamlingen godkende denne fiskeriaftale, må vi ikke glemme, at vi skal gøre en alvorlig indsats for at tilpasse vores flåde til vores fiskerimuligheder. Vi ønsker Kommissionen succes i fiskeriforhandlingerne, således at vi kan opretholde vores flådes fiskeri, men vi ønsker også, at medlemsstaterne forpligter sig til at sørge for, at deres fiskerflåder er brugbare.

Varela Suanzes-Carpegna
Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, det er snart et år siden, fiskerikonflikten mellem Den Europæiske Union og Marokko brød ud. Siden da er der sket mange ting i denne forbindelse, som er blevet meget præcist afspejlet i denne forsamling, og som jeg henviser til. Men som det blev understreget på plenarmødet den 27. marts i Bruxelles, ligger der bag det hele et presserende behov for at revidere og styrke politikken vedrørende Den Europæiske Unions internationale fiskeriaftaler.
Jeg vil ikke ved denne lejlighed gå i detaljer omkring aftalen - formanden for Fiskeriudvalget har både omtalt de vigtige positive og de negative aspekter samt de sociale omkostninger, aftalen har medført - jeg vil koncentrere mig om hovedlinjerne i politikken, de store bogstaver. Men inden, fru kommissær, vil jeg gerne anerkende, at vi anser opnåelsen af aftalen og varigheden på 4 år for positiv. Hvad angår varigheden tilslutter jeg mig anmodningen fra Fiskeriudvalgets formand om, at der opstilles garantier for, at denne ikke kan ændres.
Jeg anser det også for positivt, at man for første gang - selv om det er alt for sent - har hørt Parlamentet i henhold til proceduren med samstemmende udtalelse, således som vi havde anmodet om. Men på baggrund af begivenhederne og af politiske institutionelle og fiskerimæssige grunde er det påkrævet, at der anlægges et nyt synspunkt omkring de internationale aftaler. Politisk bør man sammenkæde fiskeriet med udenrigs- og handelspolitikken i Den Europæiske Union. Institutionelt bør Parlamentet være knyttet til forhandlingen, vedtagelsen og kontrollen med disse aftaler. Hvad angår fiskerisektoren, må man anerkende, at de internationale fiskeriaftaler er nødvendige for opretholdelsen af fællesskabsflåden og derfor udgør en grundpille i den fremtidige fælles fiskeripolitik, der skal konsolidere stabile eksterne fiskepladser og bidrage til at finde nye alternative fiskepladser.
I tilfældet med Marokko har der som i Canada været alvorlige uforudsete begivenheder, betydelige begrænsninger i fiskeriet og bekostelige kompensationer, og der er skabt præcedenser, der med sikkerhed ikke vil gå upåagtet hen i andre stater, med hvem der snart skal forhandles eller genforhandles andre aftaler. Af alle disse grunde godkender vi Kommissionens initiativ til, at der i maj afholdes et seminar med medlemmerne af Parlamentets fiskeriudvalg med henblik på at diskutere den fremtidige europæiske politik for fiskeriaftaler. Vi håber, at mødet i Quimper vil danne grundlag for en ny politik og skabe den klarhed omkring sagen, som fiskerisektoren kræver af os lige nu.

Teverson
Hr. formand, jeg vil gerne sige, at Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe helt og holdent støtter og byder aftalen velkommen i håb om, at Parlamentet vil lade den træde i kraft via denne procedure med samstemmende udtalelse. Vi glæder os over, at Parlamentet med denne procedure får samme indflydelse på aftalen som Rådet.
Der er imidlertid et par ting, som jeg godt ville fremhæve set ud fra en mere generel synsvinkel. Nogle af dem er allerede blevet nævnt af mine kolleger, f.eks. den måde, internationale fiskeriaftaler fungerer på, den måde, de indgås på, og de virkninger, de har, ikke kun på vore egne, men også på andre landes fiskeriflåder. Denne aftale har en hel del aspekter, som betyder en væsentlig forbedring i forhold til andre internationale aftaler, som Parlamentet har set på. Jeg håber, der vil blive ført tilstrækkelig kontrol, og at der vil ske reinvesteringer i forskning på lokalt plan og i andre områder.
Det, der bekymrer mig mest, er beløbets størrelse sammenlignet med det totale beløb, som Den Europæiske Union lægger i fiskeriet, samt den kendsgerning, at denne aftale, hvis vi ser på cost-benefit, koster, hvad der svarer til 250.000 ecu årligt pr. fartøj og omkring 16.000 ecu pr. person beskæftiget i fiskeindustrien. Jeg er nødt til at stille spørgsmålstegn med hensyn til den generelle værdi af internationale fiskeriaftaler, men jeg anerkender helt og holdent denne aftales betydning for fiskeriindustrien i Spanien og Portugal og mener, at aftalen bør føres ud i livet.

Jové Peres
Hr. formand, i forbindelse med fiskeriaftalen mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko skal man ikke glemme de globale relationer mellem de to lande, og hvordan disse er blevet etableret. I alle internationale aftaler er det nødvendigt med en symmetri, som respekterer og tilfredsstiller de kontraherende parters behov mest muligt. For os er det tydeligt, at der er tale om en uafbalanceret aftale, og i denne forbindelse skal man tage i betragtning, at globalt set - jeg tænker ikke kun på fiskeriet - har Marokko opnået koncessioner i visse produktionssektorer, som er karakteristiske for den sydlige del af Den Europæiske Union, hvilket kan skade vores økonomiske og sociale strukturer alvorligt.
Under forhandlingen har Marokko udøvet pres på fiskerisektoren og tvunget fællesskabsflåden til at ligge stille med det formål at opnå koncessioner i landbrugssektoren. De såkaldte konservative argumenter, der blev anvendt, har ofte været uberettigede. Den Europæiske Unions forhandlingsposition var utrolig svag: Man tog ikke højde for spørgsmålet om overhøjheden over Vestsaharas farvande, og man gav landbrugskoncessioner på ubestemt tid for at få underskrevet en temmelig restriktiv fiskeriaftale af begrænset varighed.
Svagheden i Den Europæiske Unions position kan efter vores mening hverken tilskrives Fiskeriudvalget eller fru Bonino, men holdningen hos visse stater i Rådet. Personligt forstår jeg de vanskeligheder, fru Bonino har haft under hele forhandlingsperioden, og jeg må lykønske hende med hendes optræden i bestemte situationer.
Aftalen er ikke tilfredsstillende for os, for den skaber præcedens for genforhandlingen af aftalen. Europa-Parlamentet er blevet hørt, og det er positivt, men vi blev hørt for sent. Jeg vil gerne tilslutte mig andre kollegers udtalelser om den komplekse problematik i aftalerne med tredjelande. Lad os håbe, at det kan blive muligt for os alle at blive mere bevidste om vanskelighederne og vide, hvad vi skal arbejde med på seminaret i Quimper.

McKenna
Hr. formand, som jeg tidligere har gjort opmærksom på i forbindelse med denne aftale, er EU nødt til at lære noget af de problemer, det har taget op. For eksempel er EU-fartøjer meget afhængige af adgangen til andre landes farvande. Samtidig ønsker nogle af disse lande at begrænse EU's adgang til deres fiskebestande, fordi de er overfiskede og har brug for tid til at komme sig.
Disse nedskæringer vil uden tvivl få konsekvenser for EU-fiskerne, navnlig de spanske og i mindre omfang de franske, som er dem, der har de største fordele af aftalen. Ikke desto mindre er vi nødt til at respektere de andre landes interesse i at bevare deres fiskebestande.
Vi er også nødt til at ændre vor indstilling til disse aftaler. Vi bør ikke bruge dem som lossepladser for EU-flådens overkapacitet. Det, vi i virkeligheden gør, er at eksportere vore egne problemer med alle deres negative følger for de andre lande. Vi er nødt til at se fiskeriaftaler i en større sammenhæng, der drejer sig om ansvarlig forvaltning af regionalt fiskeri, hvor der lægges større vægt på bevarelsen af fiskebestande og de lokale samfunds behov.
Ikke desto mindre har denne aftale også sine positive sider. Jeg glæder mig over aftalens bestemmelse om finansiering af udvikling af den marokkanske fiskerisektor, om øget forskning inden for fiskeri i området samt bedre uddannelse af fiskere. Jeg glæder mig også over godtagelsen af princippet om, at antallet af EU-fartøjer, der får adgang til Marokkos farvande, bør stå i forhold til antallet af fisk, der kan fanges. På samme måde er vi i EU nødt til at indse, at vi ikke har ret til at indføre frit fiskeri i marokkanske farvande eller i nogen andre landes farvande.

Sánchez García
Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, jeg tror, vi skal glæde os over, at denne betænkning om aftalen om samarbejde mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko inden for havfiskeri er kommet til denne forsamling, for det viser to ting: For det første at Fiskeriudvalget og Budgetudvalget havde ret, da de kom med deres politiske udtalelse, eftersom Rådet anerkender aftalens budgetmæssige implikationer, hvilket er et vigtigt skridt for Europa-Parlamentets rolle i den fælles beslutningsprocedure. For det andet at det beslutningsforslag, som jeg fremsatte i begyndelsen af året på vegne af Gruppen Europæisk Radikal Alliance, var berettiget.
Rådets beslutning om en foreløbig gennemførelse af aftalen begrænser imidlertid Parlamentets rolle og modvirker til dels denne mere demokratiske tendens. Jeg er derfor enig med Budgetudvalget i dets politiske forslag om at gøre den samstemmende udtalelse afhængig af Europa-Kommissionens formelle tilsagn om hvert år at informere Europa-Parlamentet om den budgetmæssige og finansielle gennemførelse af aftalen. Og i fortsættelse af mit beslutningsforslag vil jeg gerne fastslå det hensigtsmæssige i, at Europa-Kommissionen fremlægger en vurdering af de socioøkonomiske følger af aftalen i de berørte EU-regioner, herunder navnlig randområder.
På trods af alle disse nuancer og på trods af de forbehold, vi i sin tid fremsatte omkring aftalens betingelser, vil vi alligevel støtte denne samstemmende udtalelse, eftersom vi må erkende, at Marokko er blevet et vigtigt område i den europæiske udenrigsstrategi, og at denne bekymring de facto har givet sig udslag i en dialog, som på trods af fiskerispændingerne og andre nu overståede konflikter inden for denne sektor har begivet sig ind på samarbejdets vej.

Blokland
Hr. formand, den her foreliggende forordning om indgåelse af en aftale med Marokko er ikke udelukkende relevant for fiskeriet. Også det europæiske gartneribrug berøres, om end indirekte, af denne aftale. Overenskomsten ville jo aldrig være blevet til uden handelskoncessioner inden for import af marokkanske grønsager, frugt og blomster. Således er europæisk gartneribrug med urette blevet sorteper i løsningen af fiskerikonflikten mellem Unionen og Marokko.
Som et plaster på såret har Unionen på et møde i Rådet (almindelige anliggender) den 10. november 1995 forpligtet sig til at fremsætte forslag om en afsætningsfremmende fond på prydplantedyrkningsområdet. Europa-Kommissionen har nu, seks måneder senere, stadig ikke efterlevet denne forpligtelse. Dette er uacceptabelt!
Jeg kræver, at Kommissionen inden for den kortest mulige frist fremsætter konkrete forslag af substantielt omfang. Det vedrører en branche, der er i vanskeligheder blandt andet på grund af tiltagende import fra tredjelande. Denne import er en følge af de i de forløbne år indrømmede toldpræferencer. Import fra tredjelande foregår således næsten udelukkende mod nultarif. Det er på højeste tid, at Den Europæiske Union kompenserer herfor.
Er kommissæren villig til at give et tilsagn? Hvis det er tilfældet, kunne jeg tilslutte mig forordningen.

Apolinário
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, først nu, næsten fem måneder efter den midlertidige ikrafttrædelse af fiskeriaftalen mellem Den Europæiske Union og Marokko, afgiver Europa-Parlamentet samstemmende udtalelse om denne aftale. Ved denne lejlighed vil jeg gerne rette en tak til Kommissionen og fru Bonino for deres indsats og ligeledes til Kommissionens tjenestegrene og de medlemsstater, som har støttet fiskerisektoren i forhandlingernes forløb. Endvidere vil jeg benytte lejligheden til at understrege tre nøgleideer: de fordele, der er forbundet med denne aftale, for mit land, - selv om der i Portugal har været talt om - og stadig tales om - fordelene ved en bilateral forhandling mellem Portugal og Marokko - nødvendigheden af allerede nu at påbegynde forberedelserne med henblik på tiden efter 1999 og endelig behovet for en ny fiskeripolitik.
Forhandlingerne mellem Marokko og Den Europæiske Union har hidtil været favorable for den portugisiske fiskerisektor, idet Portugal nu har tre gange så mange fiskerilicenser i Marokko som i 1985, og fiskerirettighederne nu er baseret på et formelt retsgrundlag og ikke på en ramme af særlige licenser. Derfor vil vi fortsat aktivt støtte denne aftale.
Det er imidlertid nødvendigt allerede nu at begynde at forberede fremtiden, tiden efter 1999, ikke mindst i betragtning af at store befolkningsgrupper og kystøkonomier i Portugal og Spanien er stærkt afhængige af de eksisterende ressourcer i de marokkanske farvande. Fremtidige aftaler vil altid indeholde krav om reduktion af den flåde, der kan tildeles fiskerilicenser, flere blandede virksomheder og en bæredygtig forvaltning af fiskeriressourcerne. Ingen med ansvar på dette område kan sidde med hænderne i skødet, for fiskere har aldrig ønsket at leve af støtte, de ønsker kun at arbejde.
For det tredje må der etableres en ny fiskeripolitik. En ny bæredygtig og ansvarlig fælles fiskeripolitik, hvor internationale aftaler ikke tjener til at eksportere fællesskabsflådens strukturelle skævheder. En politik baseret på en opvurdering af fiskerne som de vigtigste forkæmpere for bevarelsen af fiskeressourcerne, for, hvad enten vi vil eller ej, er fisk og fiskere et essentielt element i en havforvaltnings- og akvakulturpolitik.

Provan
Hr. formand, jeg vil gerne byde Arias Cañete-betænkningen velkommen. Jeg byder også aftalen velkommen og glæder mig over, at det er lykkedes Kommissionen at indgå denne aftale med Marokko.
Det var en meget vanskelig situation, vi stod i, og som ikke-spansk medlem af Europa-Parlamentet glæder jeg mig over, at vore spanske kolleger har fået en løsning på denne ekstremt vanskelige situation, hvor man betalte erstatning til fiskere, der ikke kunne komme til at fiske. Det var meget svært, og jeg er derfor lykkelig for den nye aftale. Men når det er sagt, er jeg også nødt til at gøre opmærksom på fremtiden for disse fiskeriaftaler.
Marokko-aftalen er den vigtigste. Vi må se i øjnene, at den aftale, vi har liggende foran os, kommer til at koste op mod 20 % mere end den foregående, og måske får vi ikke de samme fiskerimuligheder, som vi havde tidligere.
Jeg vil også sige, at jeg glæder mig over, at De hermed, hr. kommissær, giver os anledning til at se på fremtiden for disse fiskeriaftaler, for de er både vigtige for vore spanske kolleger og som følge heraf også for den europæiske fiskeriflåde som helhed. Vi må ikke for eftertiden gå med til at betale en høj pris for en vare, som måske kan erhverves på andre måder. Vi er nødt til at erkende, at vi har aftalerne med AVS-landene og andre aftaler med udviklingslande.
Her i Parlamentet kan vi måske have svært ved at se det i denne overordnede sammenhæng. Jeg tror, vi er nødt til at være mere forsigtige herefterdags, og det kan måske få følger for vore spanske kolleger og landets fiskere. Jeg gør kun opmærksom på dette, fordi jeg tror, at prisen på fisk bliver en vigtig faktor i kommende aftaler.

Vallvé
Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, jeg mener, vi bør glæde os over, at man er nået til denne fiskeriaftale mellem Den Europæiske Union og Marokko. Aftalen har nogle karakteristika, som efter min mening vil gælde for de aftaler, der kan underskrives i fremtiden: En nedskæring af fællesskabsflådernes fiskekvoter; en nødvendig evaluering af fiskeressourcerne; en konstatering af manglende overskud og som følge deraf et krav om bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne i de pågældende områder; og derudover tredjelandes stigende tilstedeværelse i fiskeriet i nærheden af deres kyster.
Alt dette er indeholdt i denne aftale med Marokko, og jeg mener, vi bør glæde os over Kommissionens og navnlig kommissærens indsats i forbindelse med indgåelsen af denne aftale, der, som ordføreren udmærket sagde, måske ikke er den bedste aftale, men muligvis den bedste, der kunne opnås.
Det er også vigtigt at understrege, at det i aftalen også var nødvendigt at fremskynde forhandlingerne på grund af det pres, der blev udøvet af et af de forhandlende medlemmer. Et pres, som ikke var uden sammenhæng med afholdelsen af Euro-Middelhavskonferencen i Barcelona i slutningen af november. Og man vil huske, at det var meget få uger inden denne konference, at man nåede frem til en aftale med Marokko. Jeg tror, dette var bestemmende for indgåelsen af denne aftale, og det er vigtigt, at man i Den Europæiske Union undersøger, på hvilken måde de kommende aftaler skal forhandles til gavn for Fællesskabets fiskerflåder.

Elmalan
Hr. formand, der er blevet indgået en aftale med Marokko om samarbejde på fiskeriområdet. Jeg glæder mig over, at vægten er blevet lagt på en valorisering og beskyttelse af de marokkanske fiskeressourcer, samtidig med at der gives mulighed for fællesskabets både at fiske, men jeg konstaterer, at aftalen stadig er for vag og uklar med hensyn til afgrænsningen af og suveræniteten over de territorialfarvande, som Den Demokratiske Arabiske Sahara-Republik gør krav på.
Det siger sig selv, at det ikke er Det Europæiske Fællesskabs opgave at afgrænse en stats territorium, men det er dets opgave at aftale anvendelsesområdet for de aftaler, den indgår med sine aftaleparter. Det kan rent faktisk ikke tiltage sig udnyttelsesrettigheder på et område, der ikke befinder sig under tredjelands herredømme eller jurisdiktion. Og det er vitterligt tilfældet hvad angår Vestsaharas territorialfarvande, og ingen fiskeriaftale med Marokko kan give Det Europæiske Fællesskab fiskerettigheder i farvande, der ifølge international ret henhører under Sahara-Republikken. De marokkanske fiskerizoner, der er fastlagt i aftalen, bør afgrænses i overensstemmelse med reglerne i international ret, herunder i De Forenede Nationers konvention om retten til havet.
Jeg vil henlede opmærksomheden på, at det ved den tredje FN-konference om retten til havet, den såkaldte Montego Bay-konference, der fandt sted i 1982, præciseredes, og jeg citerer: «I tilfælde af et territorium, hvis folk ikke har opnået fuld uafhængighed eller har opnået anden form for selvstyre anerkendt af De Forenede Nationer, skal bestemmelserne om de rettigheder eller interesser, som der sigtes til i Konventionen, anvendes til gavn for dette territoriums folk med henblik på at fremme dettes fremgang og udvikling«. Sådan som fiskeriaftalen ser ud i dag, kommer Vestsaharas territorialfarvandes rigdomme ikke Saharafolket til gode. Jeg anmoder derfor Kommissionen, der har forhandlet denne aftale, om at sørge for, at international ret bliver overholdt.

Crampton
Hr. formand, jeg vil gerne rose Kommissionen og ordføreren for deres indsats, men der er to problemer. Jeg vil ikke gå imod aftalen, men der er to politiske spørgsmål, der skal trækkes frem.
Det ene drejer sig om Marokko. Jeg meddeler det nu og håber at kunne overtale andre til at følge mig: jeg vil gå imod enhver fremtidig aftale med Marokko inden for et hvilket som helst område, indtil det har fjernet sine militærstyrker og bosættere fra Vestsahara og efterlevet de FN-resolutioner, der er blevet udsendt for længe siden.
For det andet håber jeg, at denne politik - og her tænker jeg på den foregående talers udtalelser - ikke anvendes på farvandet syd for 27, 5 eller 28 grader sydlig bredde - jeg er ikke helt sikker på tallet - så farvandet ud for Vestsahara fredes, indtil Vestsahara kan føre sin egen fiskeripolitik. Tænk bare på Namibia, hvor hovedsagelig EU-fartøjer fiskede, før Namibia overhovedet kunne gennemføre sin egen fiskeripolitik. Vi gjorde os skyldige i frygtelige ting i farvandet ud for Namibias kyst, da der ikke var nogen kontrol.
Lad os huske på alt dette og godkende aftalen, men med disse ting in mente.

McCartin
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Arias Cañete for hans betænkning. Som altid har han gjort et grundigt og meget informativt stykke arbejde. Også jeg går ind for aftalen, som er af aktuel politisk, social og økonomisk betydning for mange områder i Spanien.
Jeg er naturligvis bekymret over, at Parlamentet nægtes sine traktatfæstede rettigheder i forbindelse med disse aftaler. 500 mio ecu er en betragtelig sum, og vi har ret til fælles beslutningstagning i henhold til Maastricht-traktaten. Jeg mener, at alle internationale forpligtelser bør underlægges denne traktatfæstede ret.
De tal, Robin Teverson nævnte, med hensyn til hvad denne aftale koster pr. arbejdsplads og fartøj, gør et vist indtryk. De er væsentlige at få med, og vi bør tage alt dette i betragtning. Vi bør stille os selv spørgsmålet: hvis vi tog de 500 mio ecu og investerede dem i de følsomme områder i Spanien, hvor mange yderligere investeringer ville de så trække til området? Hvad ville de kunne gøre for landbrugs- og turismeinfrastrukturen? Man ville sikkert kunne tiltrække investeringer på op omkring 2.000 mio ecu, og det ville i sidste ende måske give større økonomiske fordele, end vi får nu. Ikke kun her og nu, men også for eftertiden er det i disse baner, vi skal tænke. For som James Provan og flere andre sagde, kan vi ikke bygge en langsigtet fiskeripolitik på aftaler som denne, når der er mange faktorer, der ikke vil være til stede om 10 år. Vi bør derfor se på de øvrige muligheder, der er, så vi kan hjælpe marginalområderne på anden måde.

Mendonça
Hr. formand, på hr. Arlindo Cunhas vegne skal jeg påpege, at den fiskeriaftale mellem Den Europæiske Union og Kongeriget Marokko, der blev indgået i november 1995, skal ses under to synsvinkler. For det første dens økonomiske og sociale betydning for visse europæiske regioner og for eksistensgrundlaget for flere tusinde familier, der er afhængige af denne fiskeriaktivitet: i betragtning af dens betydning på dette felt forekommer en udgift i størrelsesordenen 500 mio ECU over en fireårig periode rimelig. For det andet skal der tages hensyn til dens artikulering med associeringsaftalen med Marokko inden for Euro-Middelhavsaftalens globale ramme. Jeg håber, at et sådant helhedssyn også vil blive anlagt af de politisk ansvarlige, ikke alene i Marokko, men også i Den Europæiske Union, når den nye aftale skal forhandles i 1999.
Af ovennævnte grunde støtter jeg på mit partis vegne hr. Arias Cañetes betænkning.

Novo
Hr. formand, mine damer og herrer, selv om EuropaParlamentet har haft mulighed for at deltage i drøftelserne om fiskeriaftalen med Marokko og vedtaget flere beslutninger i forhandlingsperioden, hvori det henledte opmærksomheden på følgerne af, at fællesskabsflåden lå stille og på nødvendigheden af at udbetale kompensation til redere og fiskere, finder den formelle høring af Parlamentet ikke desto mindre først sted mere end tre måneder efter forhandlingernes afslutning.
Parlamentet skal nu afgive udtalelse fem måneder efter indgåelsen af aftalen og fire måneder efter dens ikrafttrædelse. Denne situation er uacceptabel, fru kommissær, og denne praksis kan ikke fortsætte fremover, hvilket Parlamentet, som De vil vide, har understreget gentagne gange.
Bestemmelserne i fiskeriaftalen med Marokko har gjort det muligt at genoptage aktiviteten i store fiskerisektorer i Portugal, navnlig i Sesimbra og Algarve, idet der dog skal ske om end begrænsede - nedskæringer i fiskeriindsatsen i løbet af aftalens gyldighedsperiode, og der ikke stilles overdrevne krav vedrørende landing eller påmønstring af marokkanske fiskere. Disse retningslinjer svarer i alt væsentligt til de forslag, vi tidligere har fremsat om denne aftale, om end de ikke helt lever op til dem.
I forbindelse med denne aftale henleder jeg opmærksomheden på, at den udbetalte kompensation til redere og fiskere for den påtvungne indstilling af fiskeriet i perioden 1. maj-30. november - så vidt jeg har fået oplyst - ikke svarer til de beløb, der blev vedtaget af Kommissionen og Parlamentet, og jeg anmoder derfor kommissæren om at bekræfte denne oplysning over for plenarforsamlingen og også over for den portugisiske regering og de berørte fiskeres fagforeninger og at handle i overensstemmelse hermed ved i givet fald at udbetale de skyldige beløb.
Forhandlingerne om denne fiskeriaftale førtes sideløbende med forhandlingerne om handelsaftalen med Marokko, som klart er til skade for Portugal. Vi kan ikke acceptere, at de - ganske vist beskedne - fordele, der gennem fiskeriaftalen gives med den ene hånd for en fireårig periode, tages med den anden hånd, principielt for en tolvårig periode - men i realiteten endegyldigt - gennem handelsaftalen.
Derfor, og selv om det falder os svært, kan vi ikke stemme for en fiskeriaftale, der implicit og som en sideeffekt kan risikere at skabe problemer for portugisiske produktionssektorers overlevelsesmuligheder, når den alene burde have haft til formål at løse problemerne for en fiskerflåde af hovedsagelig ikke-industriel karakter, hvis karakteristika er af en sådan art, at man har anerkendt, at den ikke driver rovfiskeri i marokkanske farvande.

Izquierdo Rojo
Hr. formand, de øverste repræsentanter for den andalusiske fiskerisektor siger om denne aftale, at det er den bedste aftale, der nogensinde er underskrevet mellem Den Europæiske Union og Marokko. Simpelthen den bedste. Jeg tror, det forholder sig sådan, fordi denne fiskeriaftale har nogle positive aspekter: Den har en varighed på fire år uden midtvejsrevision, hvilket garanterer en stabilitet, som går meget længere, end selv hr. Almeida havde forudset, da man begyndte forhandlingerne; den globale fiskerikapacitet øges; de tekniske og administrative betingelser forbedres; den garanterer mange tusind direkte og indirekte arbejdspladser i områder med høj arbejdsløshed; den giver en kontinuitet i Fællesskabets fiskerflåde; og aftalens negative indvirkninger er gradvise.
Jeg vil oprigtigt lykønske forhandlerne, som har udgjort et homogent hold, der har handlet med fasthed og afklarethed, mens de ventede på det rigtige tidspunkt, for til sidst at handle med beslutsomhed. De har gjort det godt. Det har været en utrolig vanskelig opgave, som er blevet løst utrolig godt. Og det er en aftale, som giver os mulighed for at fortsætte og forbedre forholdet til Marokko.
Jeg konstaterer, at hr. Arias Cañete ikke siger det samme, som han sagde inden det spanske valg. Inden valget sagde han, at aftalen var umulig. Han sagde, at kun et mirakel kunne gøre aftalen mulig, samt andre lidt mere uanstændige ting som at vi var ved at tage bukserne af for øjnene af Rabat.
Hr. formand, her efter valget kan jeg konstatere, at De ikke længere siger det samme som før. Tværtimod. Velkommen hr. Arias Cañete til vores holdninger, velkommen til den sunde fornuft, velkommen til rationaliteten, navnlig i lyset af de regeringsmuligheder, der eksisterer i Spanien.

Imaz San Miguel
Hr. formand, den første vurdering, vi bør komme med, drejer sig om selve aftalen. Den opnåede aftale er den bedst mulige. Vi havde alle nok foretrukket en anden aftale, som havde tilgodeset rettighederne for de 80 både, som nu vil være uden for fiskepladsen. Men enhver forhandling betyder indrømmelser, balance og tilnærmelse af holdninger. Og dette er den bedste aftale, man kunne have opnået, over for de marokkanske forhandleres tillukkede og strenge holdning. Vi bør også glæde os over, at Kommissionen umiddelbart efter undertegnelsen af aftalen tilstillede Europa-Parlamentet en kopi af den. Denne handling er endnu et tegn på ønsket om gennemsigtighed og samarbejde med Parlamentet, som Kommissionen og navnlig fru Bonino tilskynder.
Der er et andet aspekt, som også fortjener at blive understreget. Ifølge Rådets forslag har denne aftale betydelige budgetmæssige konsekvenser for Unionen. Derfor har Rådet besluttet at konsultere Parlamentet gennem proceduren med samstemmende udtalelse. Dette er en vigtig anerkendelse af Europa-Parlamentets rettigheder og beføjelser. Derfor skal vi stemme ja til beslutningsforslaget. På trods af at kompromiset har flossede kanter, har Unionen arbejdet for en aftale, som har været den mindst dårlige af forskellige muligheder.
Jeg vil benytte mig af kommissærens tilstedeværelse til at komme med en kort kommentar, som kan synes uden betydning i denne debat, men som i disse tider er vigtig. Vi er midt i ansjosfangstsæsonen: Portugal overgav 6.000 tons til Frankrig i zone 9, som nu fiskes af dette land i zone 8. Jeg beder Dem om med den omhu og energi, som kendetegner Dem, at forhindre dette frontalangreb mod dette til tider - kun til tider - hellige princip om relativ stabilitet.
Mange tak og til lykke med aftalen, fru kommissær.

Jöns
Hr. formand, fru kommissær, det er pænt af Dem, at De også nu giver mig mulighed for at tale på Budgetudvalgets vegne. Ligesom hr. Arias Cañete for Fiskeriudvalget glæder jeg mig på Budgetudvalgets vegne over anvendelsen af proceduren med samstemmende udtalelse. Endnu et fremskridt i det interinstitutionelle samarbejde er ganske givet den omstændighed, som nogle kolleger også allerede har nævnt, at Kommissionen i det mindste uofficielt sendte os teksten lige efter aftalens parafering. Det har gjort vort arbejde i udvalgene lettere. Alligevel er jeg på Budgetudvalgets vegne endnu en gang nødt til alvorligt at kritisere beslutningsproceduren. Rådet har nemlig på vanlig vis - det er desværre ikke til stede nu - for femte gang inden for et år vedtaget en afgørelse om midlertidig anvendelse af en aftale, uden at vi blev hørt i den forbindelse, og uden at vi havde lejlighed til i forvejen at afgive udtalelse.
Denne - af Rådet forårsagede - traktatstridige indskrænkning af vore rettigheder som en del af budgetmyndigheden er endnu mere tungtvejende end i tidligere tilfælde, da det i forbindelse med aftalen med Marokko drejer sig om en aftale med betydelige økonomiske virkninger. 500 mio ECU er ikke småpenge. Jeg protesterer derfor formelt mod denne systematiske omgåelse af Parlamentet og gør på ny vore traktatmæssigt garanterede medbestemmelsesrettigheder gældende!
I betragtning af den store betydning, vi imidlertid alle tillægger denne aftale, har Budgetudvalget enstemmigt vedtaget aftalen. Men vi har knyttet tre betingelser til vor støtte. For det første: Rådet opfordres til inden for rammerne af trepartsmødet om klassificering af udgifter og inden for ad hocproceduren vedrørende de øvre grænser for udgifterne for internationale fiskeriaftaler på konstruktiv vis at bidrage til, at vi får en for alle acceptabel interinstitutionel aftale.
For det andet: Vi forventer et formelt tilsagn fra Rådet om, at det officielt informerer os om alle forhandlinger om nye eller forlængelse af bestående aftaler og protokoller. Desuden opfordrer vi Rådet og Kommissionen til sammen med Parlamentet at vedtage en modus vivendi i forbindelse med den midlertidige anvendelse af aftaler.
Endelig forlanger vi, fru kommissær, et formelt tilsagn fra Kommissionen om, at den hvert år forud for førstebehandlingen af budgettet forelægger en beretning om gennemførelsen af aftaler og finansprotokoller på grundlag af en costbenefitanalyse.

Bonino
Jeg vil for det første på Kommissionens og mine medarbejderes vegne takke Europa-Parlamentet for den omhu, det har lagt for dagen under udarbejdelsen af sin betænkning. Personlig er jeg også meget taknemmelig efter et år med meget vanskelige og indviklede forhandlinger, der senere har krævet indgriben fra formandskabet for Kommissionen. Jeg benytter tillige lejligheden til at takke alle de politikere på højt niveau, som også fra marokkansk side har arbejdet på, at denne aftale til slut har kunnet indgås.
Der er efter min opfattelse tale om en efter omstændighederne tilfredsstillende og velafbalanceret aftale. En aftale, som ikke kan betegnes som hverken en sejr eller et nederlag for nogen, og som, selvom den ikke er perfekt - man skal altid søge at nå det bedst mulige - lægger grundlag, der er forskellige fra dem, vi finder i de traditionelle fiskeriaftaler.
Først og fremmest lægges der vægt på et problem, som er vigtigt for os, nemlig problemet om bevarelse af ressourcerne og en forsvarlig forvaltning af disse. Det er en aftale, der indebærer betydeligt nyt for så vidt angår kontrollen. Jeg vil f.eks. erindre om, at vi for første gang i denne form for aftale væsentligt har forbedret kontrollen til søs og på land ved fastlæggelse af reglerne vedrørende de marokkanske observatører på Fællesskabets skibe - jeg tror ikke, at det er nødvendigt at understrege, hvor stor denne nyhed er - gensidig tilstedeværelse af observatører i havnene samt konstant satellitovervågning.
Der er følgelig i henseende til kontrollen med en bedre bevarelse af ressourcerne tale om en aftale, der indeholder betydeligt nyt. Det bliver herefter vor sag i løbet af de kommende fire år at sørge for udvikling af et sandt partnerskab med Marokko, fordi alene en god udvikling af partnerskabet kan skabe et klima for genforhandling af en ny aftale. Jeg vil her understrege nødvendigheden af, at en ny aftale i det væsentlige kommer til at bygge på reglerne i og en rigtig gennemførelse af den nuværende aftale på grundlag af et reelt partnerskabsforhold, som det vil lykkes os at etablere i de nærmeste fire år.
Jeg skal ved denne lejlighed understrege to ting. Parlamentet har her, omend med en vis forsinkelse, anerkendt anvendelsen af artikel 228. Det er derfor nødvendigt, at samtlige institutioner påtager sig ansvaret for forsinkelserne og tillige for gensidig underretning. Jeg mener, at jeg i det forløbne år har gjort mest muligt for både formelt og uformelt at holde Parlamentet og særlig Fiskeriudvalget underrettet om samtlige væsentlige etaper i denne aftale.
Jeg vil nu opholde mig ved det økonomiske problem og costbenefit-problemet. Jeg finder i denne henseende, at det seminar, vi vil afholde i Quimper, vil blive af stor betydning for at komme til en mere eller mindre nøjagtig forståelse af den samlede situation med hensyn til fiskeriaftaler og finde frem til dyre og mindre dyre aftaler. F.eks. vil det af den samling dokumenter, vi er ved at udarbejde, fremgå, at der findes principielt mindre dyre aftaler, som desværre blot ikke udnyttes. Der er tale om aftaler, som vi betaler for, men den i disse omhandlede mængde fisk fanges ikke af nogen. Jeg er derfor enig i, at der må bringes en vis orden i hele spørgsmålet om fiskeriaftalerne. I denne henseende betragter jeg initiativet til det fælles seminar som værende af stor betydning, fordi jeg mener, at det tillige er vigtigt at se på, hvilke fiskeriaftaler der er indgået traditionelt, og hvilke der er blevet udnyttet, og hvilke der ikke længere udnyttes, selvom de stadig findes. Jeg mener derfor, at mødet i Quimper af alle disse grunde vil blive en vigtig lejlighed for os alle til at blive klogere.
Der er endnu et vigtigt punkt i denne aftale, idet den omfatter en udtrykkelig forpligtelse til at mindske den fælles fiskerflådes afhængighed af de marokkanske farvande. Denne forpligtelse findes, og jeg skal her sige til de spanske og portugisiske fiskere, at der allerede er afholdt en række møder for inden juli at kunne fremlægge et program for nedbringelsen af den fælles fiskerflådes afhængighed af de marokkanske farvande. Der er tale om en ganske bestemt forpligtelse, som vi har påtaget os, idet jeg er overbevist om at en 100 % afhængighed af et tredjeland ikke er nogen holdbar situation inden for nogen som helst sektor, herunder naturligvis fiskerisektoren.
Jeg skal til slut erindre om et andet forhold. Mange parlamentarikere har rejst det politiske problem om forholdet til Marokko, Sahara og andre områder. Det må være mig tilladt at sige, at dette ikke hører under fiskerikommissæren, som er bundet af visse internationale procedurer, og som følgelig forhandler med de eksisterende myndigheder og vil komme til at forhandle med andre myndigheder, men naturligvis først når disse sættes til at styre deres egne befolkninger. Det havde derfor ikke forekommet mig særlig klogt f.eks. at opsætte en fiskeriaftale under afventning af fastlæggelsen af Saharas stilling, og de ærede parlamentsmedlemmer vil sikkert give mig ret i, at denne ikke præcis afhænger af den fælles fiskeripolitik og ikke på nogen måde hører under fiskerikommissæren.
Jeg vil tillige understrege et andet forhold, som næsten alle har betonet, nemlig problemet om den foreløbige anvendelse af fiskeriaftalerne. Jeg vil her kun erindre om to forhold, nemlig for det første at den foreløbige anvendelse er en traditionel procedure inden for internationale standarder i en hvilken som helst sektor, og for det andet at jeg mener, at det er i vor fælles interesse ikke at forlænge afbrydelsen af aktiviteterne. Forestil Dem situationen, dersom vi i november havde sagt til vore fiskere, at de skulle holde sig hjemme indtil slutningen af februar eller marts under afventning af en udtalelse om den foreløbige anvendelse! Jeg vil sige, at alt dette ikke ville have bidraget stort til at øge forståelsen for de europæiske institutioner inden for mange betydelige befolkningssektorer.
Angående det spørgsmål, jeg har fået stillet, vedrørende godtgørelsen til de portugisiske fiskere for den tvungne pause, skal jeg anføre, at dette ikke hører under Kommissionens kompetence, men at jeg skal forhøre mig om, hvilken national myndighed der er den kompetente, og om grundene til forsinkelsen.
Med alle disse bemærkninger vil jeg uden at antage, at jeg har besvaret samtlige spørgsmål, kun sige, at spørgsmålet om »internationale aftaler« inden for hele den europæiske fiskeripolitik foruden at indebære andre problemer er et spørgsmål, der kræver en dybtgående undersøgelse med henblik på en bedre tilrettelæggelse af vor fremtid fra adskillige synspunkter, herunder institutionelle, også under hensyntagen til en forskel, der findes, når der er tale om AVS-lande og andre former for lande. Jeg er stadig af den opfattelse, at forsøg på at opnå velafbalancerede aftaler om partnerskab - når som helst og hvor som helst det er nødvendigt - efter min opfattelse er den vej, der bør følges.

Formanden
Mange tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Sundhedsovervågning
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A4-0092/96) af Poggiolini for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse om vedtagelse af et handlingsprogram på fællesskabsplan om sundhedsovervågning som led i indsatsen på folkesundhedsområdet (KOM(95)0449 - C4-0443/95-95/0238(COD)).

Poggiolini
Hr. formand, efter de store programmer om bekæmpelse af kræft og AIDS og programmerne om oplysning og forebyggelse af større sygdomme forekommer dette fjerde program nogle at være af mindre betydning. Dette gælder befolkningen i almindelighed, journalisterne og måske også Europa-Parlamentets medlemmer, som kan betragte programmet som en form for tekniske spidsfindigheder for sundhedsteknikere. Men sådan forholder det sig ikke. Der er tværtimod tale om en væsentlig støtte til at gøre folk bevidste om europæernes helbredstilstand, gøre det muligt at vurdere resultaterne af de store kampagner mod kræft, AIDS og de store svøber.
Der er tale om at gøre det muligt at få et overblik over aktiviteterne ved at sammenstille de resultater, der er opnået i de forskellige lande. Dette vil give mulighed for at levere medlemsstaterne oplysninger om, hvor de skal sætte ind i forebyggelsen og helbredelsen af de største sygdomme. Bedømmelse kræver erkendelse! Men for at nå til erkendelse må man sammenligne de oplysninger, der kommer fra de forskellige regeringsorganisationer og internationale organisationer, som f.eks. den europæiske afdeling af Verdenssundhedsorganisationen og de forskellige organisatorer inden for hver sektor, og det er navnlig nødvendigt at søge et fælles sprog. De vanskeligheder, der skal overvindes i et program af denne art, er velkendte. Det drejer sig om indsamling af oplysninger, f.eks. oplysninger af forskellig karakter fra stat til stat, og i visse tilfælde findes der faktisk ingen oplysninger på nationalt plan. Det er desuden nødvendigt, at de forskellige oplysninger, der skal sammenlignes, opsummeres for at få et fuldstændigt billede af europæernes helbred og som følge heraf af de sygdomme, der skal bekæmpes med fornøden effektivitet. Disse oplysninger skal harmoniseres, og der skal i Europa kunne fungere et overvågningssystem, som kun muliggøres, dersom vi netop kan gøre de oplysninger, vi er i besiddelse af, sammenlignelige og stille dem op over for hinanden, idet definitionerne i de forskellige medlemsstater af mange af de sundhedsmæssige indikatorer er forskellige.
Vi må klart tage afstand fra en grundlæggende fejltagelse. Når man taler om harmonisering, har man til hensigt at overvinde de vanskeligheder, der umuliggør sammenligning af oplysninger. Disse vanskeligheder er til tider kun af sproglig karakter, men i andre tilfælde er de affødt af kulturtraditioner eller former for videnskabelig praksis, der, selvom de faktisk er harmoniseret ved en international videnskabelig metode, til tider dog gør det vanskeligt at identificere selve de sundhedsindikatorer, der skal sammenlignes, netop fordi de kaldes noget forskelligt og defineres på forskellig måde i hvert enkelt land.
Over for disse vanskeligheder er de løsninger, der er angivet i programmet, alt andet end klare, men tværtimod ofte famlende og tågede. Man frygter endog for at bruge ordet »harmonisering«, fordi artikel 129 i Maastricht-Traktaten som bekendt forbyder harmonisering af sundhedssystemer. Men her er det klart, at man ønsker at harmonisere den videnskabelige sprogbrug, og ikke sundhedssystemerne. Uden en fælles videnskabelig sprogbrug er sundhedsovervågning umulig. Europa ville famle i blinde på sundhedsområdet og ville ikke være i stand til at levere medlemsstaterne de uomgængeligt nødvendige oplysninger, der gør det muligt for dem bedst muligt at handle på sundhedsområdet inden for de forskellige heterogene sundhedssystemer i de forskellige lande.
Jeg er sikker på, at det her omhandlede redskab, dets ufuldkommenheder til trods vil forbedre vejen hertil, og det bør derfor godkendes og fremmes med henblik på opbygning af et basalt og uomgængeligt nødvendigt redskab for medlemsstaterne til fremme af de europæiske borgeres sundhed. Der har været en bred konsensus i Miljøudvalget. Forskellige problemer er blevet behandlet i godt 40 ændringsforslag, og blandt disse forslagene om et europæisk sundhedsovervågningssystem, tilpasning af bevillingen på budgettet, de mål, hvorom der skal skabes enighed med de professionelle inden for sektoren, og oprettelse af en ikke-udtømmende fortegnelse over de sektorer, for hvilke der bør fastlægges helbredsindikatorer.
Jeg ser tillidsfuldt frem til, at Europa-Parlamentet med meget stort flertal vil godkende dette program, der, som jeg sagde, måske ikke syner af meget, fordi det ikke berører borgerne følelsesmæssigt, et program, som måske ikke vil blive forstået og påskønnet af massemedierne i det omfang, det fortjener, men som dog er et program af grundlæggende betydning for, at samtlige de allerede godkendte programmer og programmer, der senere godkendes på den offentlige sundheds område i Europa, kommer til at lykkes.

Ghilardotti
Hr. formand, Budgetudvalget har behandlet forslaget om vedtagelse af et handlingsprogram på fællesskabsplan om sundhedsovervågning, herunder naturligvis navnlig programmets økonomiske aspekter. Men fra dette synspunkt må visse mangler på indbyrdes sammenhæng påpeges. Der fastsættes nemlig af Kommissionen et beløb, som findes nødvendigt, hvilket delvis begrænser budgetmyndighedens manøvremuligheder. Som ordføreren, hr. Poggiolini, bemærkede, angår programmet horisontale og grænseoverskridende foranstaltninger, som netop skal tjene til indikatorer for de operative foranstaltninger, der er fastsat i de tre foregående programmer. Budgetudvalget finder derfor, at bevillingen på 13, 8 millioner ECU over fem år, dvs. mindre end 5 millioner om året, er et meget beskedent beløb til gennemførelse af et effektivt og operativt overvågningssystem. Kommissionen har i øvrigt i sin meddelelse vedrørende retsgrundlaget og størstebeløbene foreslået ikke at anføre hjemlen for aktioner, hvortil beløbet andrager mindre end 5 millioner ECU, og bevillingsforslaget viser også på dette punkt en vis mangel på konsekvens.
På baggrund af indholdet synes der desuden at være tale om et forslag, der er nået halvvejs mellem oprettelsen af et egentligt europæisk sundhedsovervågningscenter med dertil hørende egenbevilling, som Parlamentet har ønsket flere gange, og en ganske enkel sammenstilling af tværnationale oplysninger med et beskåret budget som ønsket af Rådet.
Jeg er følgelig på samme måde som Budgetudvalget enig med Udvalget om Miljø og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse, når det betegner bevillingen som utilstrækkelig i betragtning af den fundamentale interesse, dette program har, og i sit forslag foreslår en forhøjelse. Jeg skal erindre om, at Parlamentet allerede i forbindelse med den seneste bevilling til de tre sundhedsprogrammer, som ordføreren har omtalt, har udvirket, at det samlede beløb til de tre programmer blev forhøjet med 10 millioner ECU under forligsproceduren.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, hr. Poggiolini fortjener efter min mening en lykønskning fra Den Socialistiske Gruppe for den bestemthed og entusiasme, hvormed han har udarbejdet sin betænkning.
Udover denne fasthed og effektivitet har han haft den generøsitet at acceptere næsten alle ændringsforslagene i udvalget, hvilket jeg gerne vil udtrykke min taknemmelighed for. Jeg vil også gerne lykønske Kommissionen.
Som hr. Poggiolini har påpeget, er dette program af allerstørste betydning. Først og fremmest hvad angår indholdet, for kun ud fra et kendskab til sundhedstilstanden i Europa - på grundlag af sammenlignelige data, deres troværdighed og deres formidling gennem EDB-netværk - kan man få et fællesskabssystem til overvågning af borgernes sundhed og af sundhedsdeterminanterne for at kunne sammenligne helbredstilstanden i de forskellige medlemsstater og for at kunne støtte sundhedspolitikkerne i medlemsstaterne.
Jeg tillader mig også at gøre opmærksom på, at dette bør munde ud i oprettelsen af en permanent struktur til overvågning af sundheden.
Vi står således over for et usædvanligt vigtigt initiativ, hvad angår indholdet, men også hvad angår fremgangsmåden: Dette er, som det er blevet sagt, det fjerde sundhedsprogram efter EU-traktaten og følgelig efter Rådets fastsættelse af prioriteringerne på sundhedsområdet. Men det er det første af de fire programmer, der udskiller sig fra de andre. Forskellen er, at programmet ikke sammenlægger aktioner fra de femten medlemsstater, men etablerer en fælles forvaltning og samarbejdsstruktur mellem medlemsstaterne. Der er ikke tale om en sammenlægning af politikker, men om et opfølgningssystem. Og vi, som er fortalere for »fællesskabsgørelsen« af sundhedspolitikkerne, mener, at dette er et ekstraordinært initiativ. Det er en medbestemmelsesprocedure, der er blevet beriget med bidrag fra Kommissionen, fra Miljøudvalget og fra Budgetudvalget.
Til sidst vil jeg gerne takke Kommissionen for dens særlige opmærksomhed over for Parlamentets holdning.

Gredler
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg takker hr. Poggiolini for denne udmærkede betænkning. Det er nødvendigt at harmonisere dataene, så hvert land selv kan foretage en sammenligning og undersøge sin egen sundhedspolitik, og hver stat hurtigere og mere effektivt kan reagere på uheldige udviklinger.
Databeskyttelse og datasikkerhed er den øverste præmis. Derfor kan alle data kun videresendes i anonymiseret form. Det er meget vigtigt for os liberale. Disse bestræbelser er i overensstemmelse med artikel 129, som kræver sikring af et højt sundhedsniveau. Vi ser os ikke i stand til at støtte ændringsforslag nr. 32, da vi nemlig mener, at landene også selv skal være rede til at bidrage til finansieringen. Bevillingerne til selve programmet er for lave til at støtte enkeltstater. Ændringsforslag nr. 40 - en ny liste over de data, der skal indsamles - er egentlig en flidsopgave, som påhviler Kommissionen og ikke Europa-Parlamentet.

Marset Campos
Hr. formand, Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe/Nordisk Grønne Venstre støtter betænkningen af hr. Poggiolini, fordi den udgør en væsentlig forbedring af den meddelelse, Kommissionen er kommet med. Det er rigtigt, at både Kommissionens meddelelse og betænkningen er vigtige fremskridt, hvilket vi glæder os over.
Der er tre udeladelser i meddelelsen, som vi gerne vil omtale, således at man kan medtage dem senere, hvis der er grundlag for det.
Den første udeladelse drejer sig om det sociale aspekt i betænkningen: Det lader til, at der vil være en forudsigelig forværring af europæernes sundhed af tre grunde. For det første på grund af stigningen i arbejdsløsheden, som for unge og kvinder er af strukturel art, med alt hvad dette indebærer for sundheden, samt stigningen i antallet af socialt udstødte i Europa, hvilket man burde man have taget med i betragtning ved udarbejdelsen af meddelelsen. Alt dette er en følge af restriktionerne i Maastrichts neoliberale politik. For det andet på grund af vanskeligheden ved at opnå et velfungerende sundhedsdatanetværk i hele Europa, når der sker en reprivatisering inden for medicin, hvilket gør det vanskeligt at indsamle data gennem det offentlige system. Og for det tredje på grund af truslen fra forskellige epidemier, der - som vi ser - kan komme fra Rusland og lande i nærheden. WHO har slået alarm om dette, og derfor bør vi forbedre situationen for vores sundhedsinformation.
Den anden væsentlige udeladelse er, at det ikke betragtes som en vigtig indikator - selv om det allerede blev understreget i Alma-Ata i 1978 og i Ottawa i 1982 - at der ikke vil være sundhed for alle i år 2000, hvis man ikke fra samfundets side deltager i sundhedssystemet, navnlig inden for den primære sundhedspleje.
Den tredje udeladelse vedrører oplysningerne. Det er vigtigt at indsamle oplysninger - selvfølgelig skal vi det! Og derfor hilser vi dette initiativ velkommen. Men i meddelelsen siges det ikke, at oplysningerne skal indsamles med henblik på handling og med henblik på det offentliges medvirken. Jeg mener, at det nylige eksempel med kogalskaben viser, at der er behov for at forbedre informationssystemet og redskaberne til at gribe effektivt ind. I modsat fald vil vi blot indsamle oplysninger med henblik på offentliggørelse og ikke med henblik på handling.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, hvis samtlige industrialiserede lande skulle dele en fælles vished, så er det helt bestemt den, at det i dag er nødvendigt at foretage grundlæggende valg på folkesundhedspolitikkens område. Jeg vil ikke igen tage fat på årsagerne, der allerede har fået forskellige stater til at indlede en række reformer, men uanset hvilke valg regeringerne fastholder på dette område, er det klart, at én betingelse absolut må opfyldes, inden nogen beslutning kan tages, og det er, at der på europæisk plan må iværksættes et program til evaluering af situationen og den sandsynlige udvikling i befolkningernes og sundhedssystemernes sundhedstilstand. Det er det, Kommissionens dokument foreslår, og det er det, vor ordfører med et vist snilde videregiver i forbindelse med fremsættelsen af sine ændringsforslag til samme dokument.
Vort Parlament havde i sinde at foreslå et egentligt europæisk sundhedsovervågningscenter af den type, man kender fra andre områder. Flertallet af Rådet foretrak at begrænse sig til en simpel samordning. Kommissionen foreslår os et system til overvågning af folkesundheden, der virker noget uklart, men uanset hvilken form dette nye instrument tager, må det være effektivt og operationelt. Fagfolkene inden for sundhedsområdet, patienterne, men også regeringerne har behov for dette for at kunne give beslutningstagerne alle de midler, der skal til for at opnå en bedre forståelse af den eksisterende situation og dens udvikling.
Vort Parlament havde ønsket en større inddragelse af sundhedsfagfolk, NGO'er og sundhedspersonale. Jeg har ikke i Kommissionens dokument følt, at der var taget hensyn til dette ønske. Således foreslår Kommissionen, at man analyserer de europæiske borgeres sundhedstilstand, evaluerer fællesskabshandlingsprogrammernes virkning, og at man formidler sundhedsoplysninger til medlemsstaterne om denne sundhedstilstand. Alt dette er helt perfekt - i teorien; men så må der også være en sand politisk vilje bag til at fremme sundhedsbeskyttelsen og forebyggelsen, for vi ved alle, at det 21. århundredes medicin bør fokusere mere på forebyggelse, - en forebyggelse, der vil gøre det muligt i højere grad at værne om vore sundhedssystemers integritet, der for nærværende er truet.
Jeg vil slutte med at sige, at jeg håber, at Kommissionens forslag, selv om det ikke er affattet helt, som vort Parlament kunne have ønsket det, i overensstemmelse med Rådet vil udgøre et første afgørende skridt på vejen mod indførelsen af denne forebyggelses- og beskyttelsesmedicin, som vi ønsker indført.

Flynn
Hr. formand, det, vi behandler her, er forslaget til et handlingsprogram på fællesskabsplan om sundhedsovervågning. Programmet blev allerede bekendtgjort i Kommissionens meddelelse om rammerne for fællesskabsaktioner til fremme af folkesundheden. Ligeledes afspejler det flere beslutningsforslag stillet af parlamentsmedlemmer og resolutioner udsendt af Rådet.
Programmets overordnede mål er at bidrage til etablering af et velfungerende overvågningssystem, som skal tjene som grundlag for sundhedspolitikken for at sikre et højt niveau for beskyttelse af sundheden, sådan som det kræves i traktatens artikel 129. Mere specifikt er det vor hensigt, at programmet skal tjene tre formål. For det første skal systemet medvirke til at overvåge sundheden og sundhedsdeterminanter i hele Fællesskabet og muliggøre sammenligninger med tredjelande. For det andet skal systemet lette planlægning, overvågning, implementering og evaluering af fællesskabsprogrammer og -aktioner. Og for det tredje skal det formidle sammenlignelige indikatorer til medlemsstaterne.
Der er måske medlemmer, der spørger, hvad vi skal med et system som dette, når alle medlemsstater allerede indsamler mange forskellige sundhedsoplysninger, og flere internationale organisationer, især WHO og OECD, indsamler internationale data. Svaret er ganske simpelt. Det materiale, der findes på nuværende tidspunkt, er hverken omfattende nok eller sammenligneligt. Derfor giver det ikke mulighed for at overvåge sundhed og sundhedsdeterminanter i Den Europæiske Union på en meningsfuld, brugbar og effektiv måde. Dette gjorde hr. Poggiolini også udtrykkeligt opmærksom på.
Jeg vil gerne understrege, at vi ikke forsøger at opfinde hjulet igen. Snarere at bygge videre på og fuldende det, vi har, både i medlemsstaterne og i de internationale organisationer. På denne måde håber vi at få det størst mulige udbytte. Hvordan kan vi så gøre dette? Vi vil fastlægge en række sundhedsindikatorer, som kan give os den nødvendige information til, at vi kan nå ovennævnte mål, hvorefter vi udvikler et netværk til indsamling og formidling af de data, der skal bruges til indikatorerne.
På baggrund af de eksisterende teknologiske muligheder er det vor plan at gøre overvejende brug af telematik. Dataudveksling mellem administrationerne i Fællesskabet, dvs. IDA-programmet, bør kunne give os en passende teknisk infrastruktur til dette netværk. Som alle ved, er det ikke nok, at data er tilgængelige, selv om der er tale om sammenlignelige data af god kvalitet. For at sikre brugbarheden planlægger vi derfor også en række aktiviteter, der vedrører analyse af det pågældende materiale. Specielt agter vi at bruge disse data til udarbejdelsen af vor årlige sundhedstilstandsrapport, hvor den første vil blive omdelt lidt senere på året.
Det er også vor hensigt at gøre brug af systemets data til analysen og udarbejdelsen af vor årlige rapport om sundhedskrav inden for andre politikker, som vi udsendte første gang sidste år. Disse rapporter udarbejdes for tiden ved hjælp af forskellige kilder, hvis kvalitet lader meget tilbage at ønske.
Før jeg kommenterer selve betænkningen og de ændringer, der foreslås, vil jeg gerne takke hr. Poggiolini og de udvalgsmedlemmer, der har bidraget til udarbejdelsen af denne betænkning. De har arbejdet meget hurtigt, hvilket jeg er taknemmelig for. Hvad angår de 47 ændringsforslag, kan jeg oplyse Dem, at Kommissionen er i stand til at godtage 28 af disse ændringsforslag enten i deres fulde ordlyd eller delvist. Vi kan acceptere ændringsforslag nr. 12, 16, 17, 18, 20, 23, 24 og 29 uden ændringer og delvist acceptere ændringsforslag nr. 1, 3, 4, 6-11, 13, 19, 33-40 og 42. Der er flere årsager til den delvise accept af disse ændringsforslag. Seks af dem er for restriktive, nemlig nr. 4, 7, 8, 10, 11 og 38. Seks af dem anvender ikke den korrekte operationelle terminologi eller risikerer at skabe forvirring, hvis de ikke formuleres korrekt. Der er tale om ændringsforslag nr. 19, 33, 35, 36, 37 og 40. Fire af dem er allerede dækket ind, nemlig nr. 3, 6, 34 og 39. De sidste fem falder enten uden for programmets rammer, ændringsforslag nr. 9, er uanvendelige, ændringsforslag nr. 1, eller er juridisk uigennemførlige, ændringsforslag nr. 13; Ændringsforslag nr. 25 er ikke i overensstemmelse med ordlyden af artikel 129, og ændringsforslag nr. 42 er ikke i overensstemmelse med udvalget for de øvrige folkesundhedsprogrammer.
Vor holdning til nogle af disse ændringsforslag kræver en forklaring. Især kan jeg vedrørende ændringsforslag nr. 6 og 34, som drejer sig om et europæisk sundhedsovervågningscenter, som hr. Caudron og hr. Poggiolini også nævnte, gøre opmærksom på et løfte, jeg afgav på mødet i Forligsudvalget i december 1995, om at Kommissionen ville tage ideen om et sundhedsovervågningscenter under alvorlig overvejelse. Enhver beslutning vedrørende etableringen af et overvågningscenter må afvente udfaldet af disse overvejelser.
Hvad angår ændringsforslag nr. 9, kan vi ikke acceptere sidste del af dette, som vedrører støtte til forbedring af databaser i medlemsstaterne. Ifølge subsidiaritetsprincippet er dette et spørgsmål, der hører under medlemsstaterne. Af de samme årsager kan vi heller ikke acceptere sidste del af ændringsforslag nr. 38 vedrørende støtte til analyser af rentabiliteten af medlemsstaternes sundhedssystemer. Fr. Gredler var inde på spørgsmålet i sit indlæg. Med hensyn til ændringsforslag nr. 25 vil jeg sige, at det ikke er, fordi vi ikke er enige i, at et samarbejde med alle involverede parter bør udbygges og gennemføres, men fordi vi mener, der bør anvendes en formulering, der er i bedre overensstemmelse med ordlyden af artikel 129.
For nu at tage de ændringsforslag, vi ikke kan acceptere, er der følgende årsager til vor afvisning. Syv ændringsforslag kan ikke accepteres af juridiske årsager. To af dem - nr. 21 og 31 - fordi vi ikke kan indlægge de forpligtelser, de medfører, i programmet. Et - nr. 15 - fordi det ikke harmonerer med ordlyden af artikel 129. Fire, fordi de er uforenelige med de tilsvarende bestemmelser i de øvrige folkesundhedsprogrammer. Det drejer sig om ændringsforslag nr. 43, 44, 46 og 47. To ændringsforslag forkastes, fordi de falder uden for programmets rækkevidde. Det drejer sig om nr. 2 og 32. Fire afvises, fordi de er for begrænsende, nemlig ændringsforslag nr. 5, 14, 32 og 45. Tre ændringsforslag er allerede omfattet af andre bestemmelser. Det er nr. 26, 27 og 28. De resterende to ændringsforslag - nr. 22 og 41 - giver store vanskeligheder på grund af budgettets størrelse.
Jeg vil gerne uddybe nogle af årsagerne til, at vi afviser ovennævnte ændringsforslag. Jeg synes, det er vigtigt, at medlemmerne forstår, hvorfor vi går det. Med hensyn til budgetspørgsmålet - som især fr. Ghilardotti var inde på - ville jeg naturligvis gerne have flere finansielle midler til dette program. Som Parlamentet ved, er den margin, der er til rådighed til ekstra udgifter under budgettets kapitel 3, meget smal. På denne baggrund kan jeg minde Parlamentet om, at budgetmidlerne i forbindelse med de tre foregående sundhedsprogrammer først blev endeligt besluttet under forligsproceduren, og jeg forventer, at det samme sker i dette tilfælde. I denne fase af lovgivningsprocessen vil budgetmyndighederne bedre kunne vurdere programmets endelige indhold, og hvor mange midler det vil kræve.
Ændringsforslag nr. 2 og 21, som drejer sig om medlemsstaternes fastsættelse af mål, afvises også. For det første er dette program et sundhedsovervågningsprogram på fællesskabsplan, som skal følge udviklingen på sundhedsområdet. Derfor falder medlemsstaternes målsætning uden for programmets rammer. For det andet kan vi med dette program slet ikke kræve noget sådant af medlemsstaterne. På samme måde har vi afvist ændringsforslag nr. 31, som ville forpligte medlemsstaterne til at stå som garanter for indsamlingen af sammenlignelige data. I samme forbindelse vil jeg gerne gøre opmærksom på, at denne formulering ikke kan accepteres i ændringsforslag nr. 5 og 30, fordi den foretager en unødvendig begrænsning af de foreslåede aktiviteter til aktiviteter, der vedrører sammenlignelige data. Det vil sige, at vi, hvis ændringsforslagene blev vedtaget, ville være nødt til at afvente sammenlignelige data, før vi kunne iværksætte de aktiviteter, programmet tager sigte på. Dette ville ganske givet have en uheldig indvirkning på programmets fleksibilitet og effektivitet.
Jeg håber, Parlamentet vil forstå mine begrundelser for afvisningen af nogle af ovennævnte ændringsforslag. Jeg håber også, Parlamentet vil tilkendegive sit generelle engagement i sundhedsovervågning og udtale sig positivt om programmet, hvormed det vil sende et tydeligt signal til Rådet om, at det bør gå videre med en hurtig behandling af Parlamentets udtalelse og af Kommissionens ændrede forslag. Til sidst vil jeg gerne takke hr. Poggiolini endnu en gang for den indsats, han har gjort for at forbedre Fællesskabets aktion vedrørende sundhedsovervågning. Ved fælles anstrengelser vil vi kunne skabe et værdifuldt og givtigt program.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Alzheimers sygdom - Helbredskort - Sikkerhed på blodområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A4-0051/96 af Poggiolini for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om Alzheimers sygdom og forebyggelse af kognitive funktionsforstyrrelser hos ældre; -A4-0091/96 af Leopardi for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om det europæiske helbredskort; -A4-0094/96 af Cabrol for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse om meddelelse fra Kommissionen om sikkerhed på blodområdet og selvforsyning med blod i Det Europæiske Fællesskab (KOM(94)0652 - C40016/95).
Poggiolini
Hr. formand, det er en almindelig erfaring, at man hos folk i en fremskreden alder ofte støder på tilfælde af sygdomme, som vekselvis kaldes for senil demens eller hjerneforkalkning.
Først for nylig - måske endda først da det kom frem, at USA's tidligere præsident Ronald Reagan er angrebet af denne sygdom - er befolkningerne blevet bekendt med et forhold, som den offentlige videnskab har kendt til i lang tid, nemlig at der findes en sygdom, som nedbryder den menneskelige hjerne, og som desværre på nuværende stade endnu er uhelbredelig, og hvis behandling i dag endnu står på et indledende og eksperimentelt stadium og endnu ikke er i stand til at standse dens dødelige forløb. De første symptomer er de samme som for andre sygdomme, hvoraf visse kan kureres effektivt, hvorfor det er af fundamental betydning at stille en tidlig og differentieret diagnose for at undgå sammenblanding af de forskellige lidelser.
Alzheimers sygdom rammer først og fremmest ældre og viser sig først ved ganske almindelige symptomer - som f.eks. hukommelsessvigt, tab af orienteringsevnen og forstyrrelse af personligheden - for derefter uafvendeligt at skride frem mod de afsluttende faser, der er karakteriseret ved, at vedkommende ikke længere kan klare sig selv, bliver inkontinent og pådrager sig liggesår for til slut uvægerligt at afgå ved døden. Mellem de første symptomer og den afsluttende fase går der seks, syv eller otte år. Da sygdommen rammer ældre, er den blevet og vil i stedse videre omfang blive endnu en stor svøbe for vort samfund, særlig i et samfund som det europæiske, hvor håbet om at leve længe har nået et omfang, der var utænkeligt for blot et par årtier siden, på grund af de bedre levevilkår og videre adgang til medicinsk behandling og selve dennes fremskridt.
Alt dette betyder, at fænomenet vil blive mere udbredt. Man regner med, at der i år 2000 blandt ca. 52 millioner mennesker over 65 år i Europa vil være godt 4 millioner, der lider af Alzheimers sygdom. 4 millioner, som vil ligge deres familie til last, og som særlig i sygdommens fremskredne stadier, må afholde stigende udgifter og udholde utålelige fysiske og psykiske ulemper. Man regner med, at en fjerdedel, dvs. 25 %, af de mennesker, der bliver over 85 år - og de begynder at blive mange - vil blive ramt af Alzheimers sygdom.
Med denne beslutning foreslås det at stimulere - effektivt, håber vi - Kommissionen til at udarbejde et flerårigt finansieringsprogram og tage initiativer til alt, hvad der er muligt, for at hjælpe patienterne og deres familier. Der er meget at gøre, der kræves støtte til forskning, uddannelse af læger og sygeplejersker, særlig i forbindelse med nødvendigheden af at stille en tidlig diagnose, men først og fremmest oplysning og betimelig forberedelse af familierne på sygdommens udvikling for at forberede dem psykisk konkret og praktisk på at klare de forskellige stadier. Medlemsstaterne må naturligvis gøre sig klart, at det særlig i den afsluttende fase ikke er muligt altid og udelukkende at belaste familierne med den utålelige byrde af denne tragiske begivenhed.
Af grundlæggende betydning er endvidere den oplysningskampagne, der henvender sig til hele befolkningen, og særlig skolebørnene, for at de kan lære sygdommen at kende og leve med den og med disse patienter, fordi der endnu i dag består tabuer, der ikke kan retfærdiggøres med skam over for senil demens. Det Europæiske Fællesskab har i sandhed ikke forsømt problemet. Selvom der ikke findes noget særligt program, er man inden for virket for den offentlige sundhed gået fra en forpligtelsesbevilling på 2 millioner til 5 millioner ECU under budgetlinje B3-4300 for 1996. Disse midler er blevet anvendt til de formål, jeg har nævnt, og ligeledes stillet til rådighed for forskellige ikkeregeringsorganisationer i Europa, f.eks. Alzheimer Europe , der omfatter godt 18 nationale foreninger.
Mit prioriterede skriftlige spørgsmål til Kommissionen om, hvorledes man agter at benytte disse 5 millioner ECU har imidlertid affødt et meget almindeligt holdt svar fra kommissær Flynn. Lad os dog tage til efterretning, at Kommissionen har planlagt at deltage i den vigtige konference, der vil blive afholdt i Irland den 21. og 22. november her i år. Europa-Parlamentet skal påse, at disse midler anvendes bedst muligt, ikke blot i forbindelse med problemerne med den størst mulige gennemsigtighed, men tillige fordi den øjeblikkelige usikkerhed og uvished kan give anledning til et problem vedrørende denne nye store svøbe, således at de europæiske borgere kan blive bekendt med den, idet det alene er dem, der på demokratisk vis kan påvirke medlemsstaternes regeringer til at hjælpe patienterne og deres familier. Et vigtigt fremskridt i denne retning vil være det program, som vi i denne betænkning med stor styrke kræver iværksat af Kommissionen.

Leopardi
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, helbredskortet er et emne, som har interesseret Europa-Parlamentet i over 15 år. Alle ved i dag, at der er stor mobilitet i Europa af arbejdsmæssige, turistmæssige og studiemæssige grunde, og i disse tilfælde har den europæiske borger ret til fornøden behandling i forhold til sin helbredstilstand, når han flytter fra sted til sted. Vi finder, at et helbredskort vil gøre det muligt at undgå alvorlige tilfælde af ineffektive eller farlige former for behandling, særlig når der er tale om kroniske sygdomme, alvorlige lidelser eller allergier. Helbredskortet har nemlig til formål at lette diagnosticeringen, undgå foreskrivelse af inadækvate behandlinger eller lægemidler og nedsætte det administrative tidsforbrug.
Helbredskortet indeholder oplysninger om visse medicinske forhold, herunder blodtype, kendte allergier, løbende behandling med lægemidler, oplysning om en eventuelt behandlende læges navn, vaccinationer, oplysninger om eventuel vilje til at donere organer og vedrørende det sociale sikringssystem, der afholder udgifterne til lægebehandling. I praksis har helbredskortet til formål at fremme den frie bevægelighed for personer inden for Unionen ved at sikre dem tilstrækkelig adgang til de behandlinger, deres helbredstilstand kræver. Et dokument af denne type indebærer endvidere økonomiske fordele også for medlemsstaternes sociale sikringssystemer, som f.eks. besparelser med hensyn til supplerende undersøgelse. Det europæiske helbredskort skal udstedes til enhver borger, som anmoder om det, og indeholde alle fornødne oplysninger under respekt for privatlivets fred. I dag findes der med de nye teknologier de fornødne redskaber til gennemførelsen af et helbredskort på europæisk niveau, og dette foranlediger mig til at fremsætte det forslag, vi her behandler. Jeg opfordrer derfor Kommissionen til inden den 1. januar 1997 at udarbejde et forslag til råds- og parlamentsbeslutning vedrørende indførelsen af det europæiske helbredskort fra den 1. januar 1999.

Cabrol
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, Europa-Kommissionen har forelagt os en meddelelse, som jeg håber er en forløber for et direktiv om blodtransfusion, der sigter på at regulere den så nyttige blodtransfusionspraksis i hele Den Europæiske Union og garantere - i alle medlemsstaterne og for alle Unionens borgere - for det første sikkerhed ved anvendelse af blodprodukter og for det andet en tilstrækkelig kvantitet for alle. Vi er naturligvis enige i de væsentligste punkter i denne meddelelse, men i vor betænkning fremhæver vi visse aspekter, som forekommer os væsentlige.
For det første må man for at sikre sikkerheden betragte blodtransfusionskæden i sin helhed og naturligvis begynde med udvælgelsen af donorer, som bør være streng, ensartet og overvåget i hele Den Europæiske Union med henblik på, at risikodonorerne kan skilles fra ved hjælp af en grundig undersøgelse. I dette øjemed bør man også indføre et system, der gør det muligt at følge de afgivne blodprodukter og finde frem til donoren, når dette måtte være nødvendigt. Det er det, man kalder sporing.
Men det er ikke nok at udvælge donorerne. Man må også teste det tappede blod. Til dette formål må man definere og anvende det, man kalder »infektionsmarkører«, som vil gøre det muligt at spore den eventuelle tilstedeværelse af farlige bakterier eller parasitter, der kan overføres til modtagerne. Dernæst er det vigtigt at definere og regulere metoderne til behandling, konservering, opbevaring og håndtering af blodprodukter, dvs. metoder, der giver de bedste sikkerhedsgarantier. Hvis man havde alle disse ensartede forholdsregler i alle medlemsstaterne, ville der være mulighed for fri bevægelighed for blodprodukter i hele Den Europæiske Union.
Endelig må man konstant overvåge blodtransfusionsaktiviteten og blodtransfusionskæden med henblik på øjeblikkelig at kunne påvise ethvert symptom eller enhver infektion, finde frem til årsagen hertil og undgå, at det gentager sig. Det er det, man kalder blodovervågning.
Det andet mål i denne meddelelse er at opnå en tilstrækkelig mængde af blod og blodprodukter til at kunne imødekomme Unionens borgeres behov. Der er to midler til at nå dette mål. Man kan reducere behovet eller øge mængderne af aftappet blod. Man kan reducere behovet ved en rationel og fornuftig anvendelse af blodprodukterne ved at forbeholde dem udelukkende til absolut nødvendige behov, ved at fremme alternativ praksis såsom egentransfusion, genopsamling og retransfusion af blod, der er udgydt under og efter operationer eller ved at acceptere en let blodmangel efter en operation ved at transfusere mindre blod, og der er her tale om en blodmangel, der sædvanligvis hurtigt går over. Personale beskæftiget med blodtransfusion - teknikere, sygeplejersker og læger - bør beherske denne rationelle anvendelse af blodprodukterne. Det nødvendiggør følgelig en hensigtsmæssig uddannelse og undervisning heri i de studerendes uddannelse.
Den anden måde, hvorpå man kan sikre tilstrækkelige blodmængder, består naturligvis i at øge kvantiteten af indsamlet blod ved at bevidstgøre offentligheden om, hvor uomgængeligt nødvendigt det er at afgive blod eller blot plasma takket være den meget avancerede plasmafereseteknik. Endelig bør blodafgivning naturligvis være ikke blot frivillig men også vederlagsfri, dvs. gratis, hvorved man undgår at få et stort antal individuelle professionelle donorer, der eftersom de modtager betaling for blodet, risikerer ikke at gøre opmærksom på de farer, som modtagerne måtte løbe på grund af dem.
Men der er for nærværende mangel på plasma i Den Europæiske Union, mangel på plasma, faktor 8 og andet, hvilket tvinger os til at importere plasma eller andre afledningsprodukter fra tredjelande og især fra USA. Disse produkter leveres især af private virksomheder, der for rentabilitetens skyld anvender aflønnede donorer for at have tilstrækkelige mængder. Sådanne private virksomheder findes i øvrigt også i Den Europæiske Union, og det er ikke ønskeligt at dømme dem til at forsvinde til fordel for offentlige institutioner, der således ville få monopol. En løsning til at undgå, at disse private virksomheder aflønner deres donorer kunne bestå i at betale dem en kompensation. De to væsentlige mål ville således kunne nås: sikkerhed og selvforsyning på blodtransfusionsområdet i Den Europæiske Union.

Mendonça
Hr. formand, mine damer og herrer, blandt de foreliggende betænkninger om forskellige sundhedsaspekter, der er emnet for denne forhandling under ét, vil jeg fremhæve Poggiolini-betænkningen om Alzheimers sygdom, ikke alene fordi jeg har fået til opgave at udarbejde en udtalelse herom fra Udvalget om Sociale Anliggender og Beskæftigelse, men især på grund af den større og større udbredelse af denne og andre aldersrelaterede sygdomme som følge af den stigende levealder i de udviklede lande. Det er afgjort nødvendigt med en stor indsats og stigende investeringer i den medicinsk-videnskabelige forskning i denne sygdom. Det er nødvendigt at styrke forskningen for snarest at opfinde midler til at forebygge og behandle Alzheimers sygdom, således at den højere levealder, som videnskaben har skaffet os, ikke skal udvikle sig til en tragedie. Indtil dette kan lade sig gøre, er vi forpligtet til at finde stadig mere egnede løsninger på de problemer, der er forbundet med Alzheimers sygdom og andre sygdomme, som har at gøre med befolkningens aldring.
I Den Europæiske Unions medlemsstater er det nødvendigt med en fælles indsats, sammenhængende politikker og strategier, som omfatter hele problemfeltet omkring demens-sygdomme, medicinske, sociale, finansielle og andre aspekter. Det er min opfattelse, at problemets stigende omfang, dets sociale betydning og den mulighed, der hermed gives Europa for endnu en gang at bekræfter den kollektive solidaritet er relevante begrundelser for, at Kommissionen forelægger en handlingsplan til bekæmpelse af Alzheimers sygdom som erstatning for Europas hidtidige beskedne reaktion på de problemer, der er forbundet med denne sygdom.
Endelig vil jeg udtrykke min hyldest til de plejere, som i de forskellige europæiske lande uegennyttigt påtager sig ansvaret for den yderst krævende pleje af Alzheimer-patienter under undertiden endog særdeles vanskelige og følelsesmæssigt belastende forhold.

Pradier
Hr. formand, kære kolleger, de to målsætninger, vi sigter efter, er rent faktisk at genskabe og øge tilliden til sikkerheden i alle led i blodtransfusionskæden og at fremme selvforsyningen med blod. Men alt dette er ikke særlig let, for så vidt som vi samtidig befinder os i en situation, hvor vi bliver nødt til at ophæve bestemmelser, der hæmmer den frie bevægelighed, og tage forholdsregler, der skal garantere en så stor sikkerhed som mulig. Det er derfor nødvendigt at fastlægge fælles standarder.
Men disse fælles standarder fortjener, at man stopper op ved dem et øjeblik. Plasmaindustrisektorens krav er rent faktisk sådan, at de viser os, at de indførte foranstaltninger med henblik på selvforsyning, herunder ved Parlamentets beslutning af 14. september 1993, forhindrer den i at bringe disse produkter i handelen.
For at sige det helt klar så er varernes frie bevægelighed bestemt et helligt dogme, og iværksættelsen af industrielle aktiviteter, der skaber økonomisk aktivitet og velstand, udgør visselig også en urørlig sandhed, men vore medborgeres liv er dog helt sikkert endnu vigtigere. Og på samme måde som landmændenes indkomst bør bevares men ikke for enhver pris, så må man forvente, at en streng regulering vil blive iværksat. Den bør ikke være pedantisk, men den bør beskytte os.
Om samme emne havde vi for et par uger siden her i salen en drøftelse om in vitro-diagnosesystemer til testning af blod. Kravene om overvågning og regulering fremkaldte en heftig protest netop i relation til varernes frie bevægelighed. Og blot et par dage efter denne debat blev 50.000 HIV-tests erklæret defekte af deres producenter, og man måtte gentage undersøgelserne. En streng regulering og kontrol ville have beskyttet os mod noget sådant.
Når man ved, hvilket drama en falsk positivitet fremkalder hos en familie eller i et parforhold; når man ved, hvilken sand sundhedsmæssig katastrofe en falsk negativitet fremkalder, så forstår man, at man må stå fast og være opmærksom og præcis med hensyn til kravene dels om frivillig blodafgivning og dels om en optimeret anvendelse af blod og blodprodukter; med hensyn til formidling af oplysninger til den brede offentlighed om donorblodets uskadelighed, om sagens presserende karakter og om blodafgivningernes solidaritet. Man må stå fast på, at der etableres et standarddossier for alle donorer. Man må stå fast på, at der udvikles blodbesparende teknikker. Man må fremme forskningen i syntese- og erstatningsprodukter. Og man må stå fast på, at læger og plejepersonale skal uddannes og efteruddannes inden for sporingsområdet og i blodovervågningsnet.
Endelig med hensyn til blodovervågningsnet bør et velharmoniseret europæisk net kunne støtte sig på den regelramme, der allerede eksisterer ved direktiv 89/381. Europa-Parlamentet har allerede i ret så præcise ord anmodet om dette i dets beslutning af november 1993. Jeg håber, at vi kan huske det tre år efter.

Marinucci
Hr. formand, Europa-Parlamentet har ikke afventet godkendelsen af Maastricht-Traktaten for bestandig at beskæftige sig med alle problemer vedrørende den offentlige sundhed. I dag er forpligtelsen givet større og mere omfattende, og det er ikke nogen tilfældighed, at Parlamentet efter vedtagelsen af de tre store rammeprogrammer nu er foranlediget til at drøfte endnu fire foranstaltninger, som på én og samme tid er en følge af og supplerer disse.
Vi har for få minutter siden vedtaget en betydelig udbygning af rammeprogrammet for den offentlige sundhed. For så vidt angår programmet om sundhedsovervågning vil jeg sige Kommissionen tak, fordi den har opfyldt den forpligtelse, den havde påtaget sig under forligsproceduren, hvor vi netop godkendte rammeprogrammet for den offentlige sundhed.
Som allerede nævnt af hr. Leopardi har Parlamentet mange gange drøftet helbredskortet, men vi er stadig for sent på den. Jeg vil sige, at et af instrumenterne for det europæiske borgerskab - for enhver borgers vedkommende og efter hans ønske - bør være muligheden for at få et helbredskort, der gør det muligt for ham at færdes frit på vort kontinent uden at skulle kæmpe mod de hindringer, der følger af, at han befinder sig borte fra sit hjem og således har at gøre med læger, der ikke kender hans helbredstilstand. Et helbredskort af denne art bør derfor efter min mening besluttes endeligt, og jeg henstiller på min gruppes vegne indtrængende til Kommissionen, at den hurtigst muligt forelægger et forslag til beslutning med henblik på endelig at skabe mulighed for borgere, der ønsker det, at skaffe sig et sådant kort.
For så vidt angår Alzheimers sygdom er der - som vi allerede har sagt mange gange, og som professor Poggiolini så glimrende har redegjort for - tale om en følge af befolkningens aldring. Men befolkningens aldring såvel som de stigende udgifter til sundhedsvæsenet vil på samme tid givet øge tilfældene af aldersbetingede sygdomme. Også vedrørende dette problem er vi bagefter. Det er rigtigt, hvad hr. Poggiolini har sagt for et øjeblik siden - og hvad min gruppe i øvrigt er enig i - at vi nu endelig må tage større hensyn til en sygdom, som kan få enorme dimensioner, ved at skabe øgede muligheder for forskning og bistand, og særlig fordi man som anført af hr. Poggiolini må have i erindring, at patienter, der lider af Alzheimers sygdom, først og fremmest og næsten udelukkende er en byrde for deres familier.
For så vidt angår meddelelsen om blod, må jeg sige, at jeg tror, at det er tredje gang, siden jeg er blevet medlem af Europa-Parlamentet, at vi her i salen drøfter dette emne. Vel, også på dette område er vi for sent ude. Også her mener jeg, at ingen med undtagelse af dem, der arbejder med sagen, vil tro, at der ikke er nok i Europa. Ingen kan acceptere, at der ikke er sikkerhed i Europa. De to ting går i øvrigt hånd i hånd med, at det er takket været evnen til at klare os selv, at vi også opnår sikkerhed, idet vi ikke længere skal indføre, eller rettere acceptere indførsel fra andre lande, oven i købet mod betaling, således som det forekommer mig, at man har hævdet. Vi må forøge donationerne, disse skal udelukkende betragtes som frivillige og gratis, men der kræves tillige påskønnelse af donorerne, og disse bør f.eks., hvor det er muligt, have en fridag, når de giver blod, og man bør ligeledes anerkende deres generøsitet ved belønninger og udmærkelser.
Yderligere skal sundhedspersonalets viden øges. Denne kostbare gave må ikke bortødsles, og man må derfor i videst muligt omfang og optimalt benytte denne ressource. Vi må sørge for, at antallet af blodtransfusioner mindskes ved i videre omfang at bruge autotransfusioner. Jeg tror, at det vil være vigtigt - og jeg anmoder både Kommissionen og Rådet i at støtte dette krav - at nå til oprettelse af en organisation, der følger indsamlingen af og sikkerheden i forbindelse med blod i Europa, en europæisk organisation, som har denne opgave til gavn for de europæiske borgere.

Gerard Collins
Hr. formand, vi har alle grund til at bekymre os om Alzheimers sygdom som en neurodegenerativ sygdom, der uundgåeligt fører til nedbrydelsen af alle mentale og fysiske funktioner. Til sidst lammer den sit offer og gør det ude af stand til at genkende selv de nærmeste familiemedlemmer. På nuværende tidspunkt har vi praktisk talt ingen midler hverken til behandling eller helbredelse af sygdommen. Det er en sygdom, der uundgåeligt medfører døden.
I Irland lider over 25.000 mænd og kvinder af denne sygdom; ca 6 % af den samlede irske befolkning over 65 år og 20 % af befolkningen over 80 år er ramt af sygdommen. På europæisk plan skønnes det, at over 8 millioner - svarende til ca. 2 % af befolkningsgruppen over 65 år - vil være ramt af Alzheimers sygdom i år 2000.
Dette tal siger naturligvis ikke noget om de både følelsesmæssige og praktiske problemer, som de syges familier udsættes for, for også de rammes hårdt af sygdommen. Hele deres sociale liv går i opløsning og ofte følger også økonomiske og juridiske problemer. I sådanne tilfælde ligger der et kolossalt pres på de mennesker, der plejer Alzheimer-patienterne.
I Irland har den irske Alzheimer-forening gjort en uvurderlig indsats og bidraget væsentligt til at støtte Alzheimer-patienter og deres familier.
Efterhånden som Europas demografiske profil bliver ældre, vil Alzheimers sygdom uden tvivl blive et endnu større socialt og sundhedsmæssigt problem. Jeg mener, der ligger en klar opgave til Kommissionen med udarbejdelsen af et bredt program af aktiviteter med henblik på at bekæmpe sygdommen og især også fremme forskningen og herved sikre en langsigtet løsning på problemet.
Kommissionen bør inden alt for længe udarbejde et bredt program med foranstaltninger til bekæmpelse af sygdommen og sørge for flere midler under sit BIOMED-program til fælles forskning i sygdommen.
Hvad angår forskning, har Kommissionen også en vigtig rolle at spille med at koordinere medlemsstaternes forskning i sygdommen og sikre optimale resultater af denne forskning.
Det er vigtigt at øge det offentlige kendskab til sygdommen og informere de berørte familier. Et europæisk program til bekæmpelse af Alzheimers sygdom bør imidlertid ikke begrænses til udbredelse af kendskabet til sygdommen; det bør også tage sigte på at yde praktisk støtte, især til personer, der passer patienter i hjemmet.
Endelig er det vigtigt, at Den Europæiske Union på praktisk vis anerkender det uvurderlige arbejde, der udføres af plejere, som i dagligdagen lever med de traumatiske virkninger af denne sygdom. I denne henseende bør Kommissionen snarest overveje at afsætte midler til støtte af disse plejere, herunder også aflastningsmuligheder.

Gredler
Hr. formand, jeg takker de tre ordførere for de udmærkede betænkninger. Da jeg kun har lidt tid, går jeg straks in medias res . Jeg mener ikke, at der er tilstrækkelige midler til rådighed til bekæmpelse af Alzheimers sygdom med henblik på at finansiere indrettelsen af specialambulancer eller for den sags skyld sygehuse. Disse midler bør heller ikke anvendes til den absolut nødvendige forskning i Creutzfeldt-Jakob-sygdommen. Her bør Kommissionen overveje, hvor den kan fremskaffe midlerne andre steder.
Jeg mener heller ikke, at skoleelever er den egnede målgruppe for Alzheimers sygdom med henblik på at oplyse offentligheden. Jeg mener, at vi som gruppe ikke kan støtte ændringsforslag nr. 1, da vi er af den opfattelse, at forskning i fostervæv absolut er nødvendigt og også bør være tilladt.
Vedrørende hr. Leopardis betænkning om helbredskortet må jeg sige, at frivilligheden skal stå i forgrunden. Min gruppe vil ikke kunne støtte den samlede betænkning, hvis der kræves en tvangsglæde af Europa-Parlamentet. Endvidere er vi af den opfattelse, at de berørte skal have mulighed for selv at slette alle lagrede data. For det tredje er dette kort en stor hjælp til at kunne handle hurtigt og effektivt, hvis det ikke overlæsses med oplysninger, så den behandlende læge ikke kan se de vigtige oplysninger. Man behøver efter min mening således ikke at angive lægemidler, som man ikke har vist nogen reaktioner på. For hvis jeg på et eller andet tidspunkt har fået noget medicin mod fodsvamp og ikke har vist nogen reaktion, har denne ikke noget at gøre på et sådant helbredskort til brug i nødstilfælde. Man skal således vide, hvad der er vigtigst for én.
Socialforsikringen eller rammerne for den økonomiske dækning fører efter min mening til medicin af to klasser. Jeg mener, at det for den pågældende kan blive farligt, hvis han ikke straks kan påvise, hvem der yder den økonomiske dækning.

Tamino
Hr. formand, de foranstaltninger, der drøftes her i salen, indgår i et hele af betænkninger afgivet af Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender, der særlig har til formål at forebygge sygdomme, som på en eller anden måde er vanskelige at behandle, og som der givet er et langt større behov for at forebygge. Vi har i det moderne samfund nedkæmpet visse former for traditionelle sygdomme, men der er opstået andre. For så vidt angår Alzheimers sygdom såvel som kræftsvulster og visse hjerte- og karsygdomme findes løsningen givet i forebyggelsen.
Jeg henviser særlig til Cabrol-betænkningen og vil fremhæve, at problemet i forbindelse med virussygdomme netop består i at undgå smitte, og som vi har haft lejlighed til at sige, er en af smittekilderne netop transfusion af inficeret blod. For at undgå smitte ad denne vej er det følgelig nødvendigt at vise de problemer, som en transfusion indebærer, størst mulig opmærksomhed. Selvom jeg er enig med ordføreren, må jeg dog erindre om, at vi, hvor opmærksomme vi end er, og hvor mange tests vi end foretager af både donoren og de blodportioner, der skal benyttes til transfusion, dog befinder os i en overgangsperiode, hvor vi ikke kan opnå fuldstændige garantier. Yderligere har vi set, at de pågældende tests til tider volder fare, fordi de giver negative resultater, man ikke kan stole på. I denne situation er det derfor nødvendigt at øge de forebyggende foranstaltninger og indføre alle systemer, der kan sikre vore medborgere.

Blokland
Hr. formand, Poggiolini-betænkningen behandler et problem, som hidtil næsten ikke har tiltrukket sig offentlighedens opmærksomhed, Alzheimers sygdom. Antallet af mennesker over 60, der lider af denne sygdom, vokser alarmerende. Patienter, der lider af denne sygdom, bliver fuldstændig afhængige. Omsorgen for disse mennesker kommer ofte til at hvile på slægtninges og de nærmestes skuldre og udgør en alvorlig belastning. Det er derfor med rette, denne betænkning fokuserer på Alzheimers sygdom og dens følgevirkninger og kræver en styrkelse af forskningen, mere information og øget økonomisk støtte fra Den Europæiske Union og medlemsstaterne.
En sådan sygdom og dens sociale, psykiske og økonomiske følgevirkninger hverken kan eller må bagatelliseres. Derfor er det med den fornødne beskedenhed og forsigtighed, jeg vil fremlægge de følgende tanker, mere eller mindre inspireret af en bemærkning i hr. Poggiolinis begrundelse. Han peger nemlig et sted på det forhold, at denne sygdom næsten ikke forekommer i udviklingslande, fordi livsforventningerne der er for lave. Det er rystende og samtidig betegnende.
Et langt liv er blevet almindeligt i vort velfærdssamfund. Det er noget at være taknemmelig for. Det er dog frapperende, at vort samfunds gængse ideologi om nogen forkynder, at idealmennesket er ungt og sundt. Vi er bange for alderen, for sygdom, for døden. Problemets kerne ligger naturligvis i vort jordiske livs manglende meningsfuldhed. Uden evangeliets håb er døden jo endepunktet. Det er absolut ønskeligt at slås mod en sygdom som Alzheimer. Men lad os lære at acceptere, at sygdom og alder er en del af vor eksistens. Det er som om vi i vort samfund prøver at løsrive det fra vort daglige liv. Herved frakender vi vore medmenneskers værd med deres egen plads i skabelsen. For det er, hvad de er: Medmennesker, hverken mere eller mindre.

Van Putten
Hr. formand, jeg ønsker allerførst at overbringe hr. Poggiolini min store tak på vegne af De Europæiske Socialdemokraters Gruppe. Vi har haft et meget godt samarbejde, og han har efter grundig stillingtagen overtaget mange af vore ændringsforslag. Hvad har vi at gøre med i tilfældet Alzheimer, det er nemlig den betænkning jeg nu kommer ind på. Vi har at gøre med et spørgsmål. Jeg vil egentlig stryge ordet problem i diskussionen, hvilket jeg også har forsøgt i et ændringsforslag i bilaget. Det er ikke noget problem, men et spørgsmål. Det henviser også til hr. Bloklands ord lige før. Jeg vil mene, at vi, når vi har at gøre med demente ældre, med Alzheimerpatienter, bør behandle og respektere disse mennesker, som de er, i deres eget værd, og ordet problem har i hvert fald på nederlandsk en negativ klang. Jeg tror, det snarere er et spørgsmål. Hvad er det, vi må se i øjnene i vort samfund? Og det passer. Også det er blevet sagt af tidligere talere. Det passer, at Europa er de ældres kontinent. Når man sammenligner tallene for alder på alle kontinenter, kan man slå fast, at Europa vil få flest ældre de næste årtier, altså er den absolutte vinder på dette punkt. Fremtiden tilhører de unge? Den tilhører snarere de ældre. Det har noget positivt over sig. Men det indebærer samtidig spørgsmål og vanskeligheder, og det er, hvad vi står over for i denne betænkning.
I den forstand glæder det mig, at hr. Poggiolini af os har overtaget fremme af Alzheimerforeninger - Alzheimer Europe er kun en af dem - udveksling af forskningsresultater, idet man undgår dobbelt og overlappende forskning, tilskyndelse til oprettelse af specialiserede poliklinikker og af hukommelsesklinikker, «geheugenpolis« som vi kalder dem i mit land, Nederlandene, hvor man har gjort en del erfaringer med dem. At udbrede kendskabet til vellykkede modeller som Alzheimer-telefonen.
Hr. formand, vor gruppe kan ikke bifalde ændringsforslagene 1 og 3, hvor der er tale om anvendelse af fostre til forskningsformål. Vi vil undlade at stemme ved ændringsforslag 1. Emnet er ganske rigtigt relevant, men hører snarere hjemme i en betænkning vedrørende etiske grænser for forskning end i nærværende betænkning.

Oomen-Ruijten
Hr. formand, må jeg lægge ud med at lykønske og komplimentere hr. Poggiolini med de fortræffelige betænkninger, han har udarbejdet. Jeg mener det oprigtigt og af hele mit hjerte. Her viser det sig nemlig, at sågar en læge og at sågar formanden for speciallægerne i den italienske lægeforening kan være en meget god politiker. Det har jeg al respekt for.
Egentlig vil jeg behandle alle betænkninger. Allerførst det europæiske helbredskort. Det er et perfekt initiativ. Jeg vil mene, at et sådant kort kan være livsvigtigt for indehaveren, når han eller hun får brug for lægehjælp i udlandet. På ferie eller forretningsrejse kan man regne med, at den behandlende læge uden sproglige problemer vil kunne hjælpe én og også med det samme stille en diagnose. Det burde efter min mening også være muligt, at man kan tage kontakt til hjemmefronten med det samme, for eksempel når man lider af en sygdom, idet kortet jo kan rumme alle disse data.
Jeg både tror og håber på, at kommissær Flynn nu, hvor vi råder over de nyeste teknologier, vil være villig til at overtage nærværende initiativ, der har kørt i Parlamentet i skrækkelig lang tid.
Nu lige om Alzheimer. Maartje van Putten, hr. Blokland, alle har givet deres besyv med. Vi skal gøre os klart, at vi må gøre noget på europæisk plan, vi må se på, hvordan vi sammen kan løse de spørgsmål, vi står over for, hvordan vi kan løse dem på bedst mulig vis. Det vil altså sige, at vi skal udføre fællesforskning på europæisk plan, udveksle erfaringer og så videre.
Jeg vil gerne fra dette sted sige, at min kollega Karla Peijs er meget ked af, at hun grundet meget triste omstændigheder hjemme ikke kan være til stede. Hun havde gerne fremsat et antal andre bemærkninger, også i positiv forstand, over for hr. Poggiolini.
Sidst men ikke mindst vil jeg sige en stor tak til hr. Cabrol for den fortræffelige betænkning, han har udarbejdet om standardisering og sikkerhed af blodtests. Vi har sat et antal ændringsforslag, blandt andet fra min hånd, under afstemning, i hvilken sammenhæng det for os navnlig var magtpåliggende, at selvforsyning og afgivelse af blod, som er meget vigtige med hensyn til sikkerheden i blodforsyningen, blev optaget i hans betænkning. Hr. Cabrol har på den for ham kendetegnende professionelle måde også overtaget disse ændringsforslag, og alt er blevet vedtaget.
Jeg siger tak til ordførerne. De har virkelig gjort et fortræffeligt stykke arbejde.

Nordmann
Hr. formand, jeg vil gerne komme ind på problemerne i forbindelse med transfusionssikkerheden, der i øvrigt burde figurere på dagsordenen for et planlagt møde i Rådet under det irske formandskab til efteråret. Der er her tale om et yderst alvorligt emne, for vi husker stadig den polemik, der rejstes omkring dramaet med det inficerede blod.
Idet jeg naturligvis slutter op om indholdet i Kommissionens meddelelse og ordførerens væsentlige anskuelser, vil jeg henlede Kommissionens opmærksomhed på spørgsmålet om frysetørret tørplasma, der er en til en vis grad effektiv konserveringsteknik, som dog på grund af selve varigheden af den konservering, der skal til, har ført til og bevaret en række transfusionsrisici. En række restlagre synes rent faktisk stadig at eksistere - man har talt om visse anvendelser især af militæret, - lagre, der unddrager sig den kontrol, der i flere år har skullet sikre denne sikkerhed.
Jeg ville ønske, at spørgsmålet om disse restlagre af frysetørret tørplasma vil blive rejst i forbindelse med forberedelsen af dette rådsmøde om transfusionssikkerhed, og at der vil blive truffet foranstaltninger med henblik på at forebygge de risici, der stadig måtte eksistere på transfusionsområdet. Alt synes endnu ikke at være klart i denne sag. Ud over selve AIDS-problemet rejses der til stadighed problemer med hensyn til leverbetændelse.
Jeg tror, at det ville være godt, hvis det planlagte rådsmøde ville blive lejligheden til, at man kunne få klarlagt sagen, således at man kan give de nødvendige forsikringer og garantere gennemførelsen af denne målsætning med hensyn til sikkerhed, som vi er enige med ordføreren om er nødvendig.

Martinez
Hr. formand, den sag, som står i centrum for denne i øvrigt fremragende betænkning af professor Cabrol, nemlig inficeret blod, har ikke været nogen lærestreg. Det, der har ført til smitte med BSE, til AIDS via inficeret blod og til Creutzfeldt-Jakobs sygdom via inficeret kød kan tilskrives en eneste ting, nemlig ideologi.
Blandingens ideologi, blanding af blod af al mulig oprindelse, blanding af mel af al mulig oprindelse; obskurantismens ideologi, - en ideologi, hvor man afviser at kende noget til blodets oprindelse, til kødets oprindelse; profittens ideologi: man måtte absolut sælge de inficerede lagre, det inficerede kvæg; for at spare har man hverken varmebehandlet blodet eller melet; stammeideologi: almenvellet har måttet vige for de homoseksuelle stammer, for stammerne af stofmisbrugere, stammerne af ledere af multinationale virksomheder, der har haft ret til at inficere, for der findes også en ansvarsløshedens ideologi.
I sagerne vedrørende inficeret blod og inficeret kød har de kapitalistiske samfund privatiseret udbyttet og nationaliseret skadeserstatningen. Her var det forureneren, der betalte regningen. Det var skatteyderen. Og alt dette skyldes, at vi til allersidst har oligarkiets ideologi, - det oligarki, der består af det teknisk-industrielle kompleks, af sundhedsfunktionærerne og repræsentanterne for de store multinationale laboratorier (hvad angår blodet), europæiske funktionærer og funktionærer fra de multinationale fødevarevirksomheder, Unilever og Unigate.
Det er, kære kolleger, til syvende og sidst årsagerne til katastrofen med det inficerede blod og årsagerne til BSE-katastrofen. Der findes ikke mere nogen demokratisk sanktion. Europa er sygt, sygt af det oligarki, som EuropaKommissionen er den væsentligste smittekilde til. Den føderale tanke er en virus. Den føderale tanke er en art stormfugl. Hvis man skal udrydde den, er det Europa-Kommissionen, der skal udryddes af Europas institutioner.

David Martin
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Poggiolini for betænkningen. Det er mig en særlig glæde at få præsenteret en færdig betænkning om Alzheimers sygdom som resultat af et forslag fremsat af undertegnede for 1 1/2 år siden.
Som vi har hørt, anslås 3, 5 mio mennesker i Den Europæiske Union at være ramt af Alzheimers sygdom. Det er den mest almindelige kroniske, dødelige sygdom blandt ældre. I mit eget land, Skotland, der har en befolkning på 5 mio, skønnes 61.000 mennesker at lide af demens. Ifølge beregninger vil tallet stige til omkring 73.000 i begyndelsen af næste århundrede. 40-45 % af disse demens-ramte plejes på en eller anden form for institution og er meget afhængige af andre - selv om mange med omfattende plejebehov passes af deres pårørende i deres egne omgivelser.
Demens er ikke kun en gammelmandssygdom. Dette var en af de vigtige ting, som hr. Martinez påpegede, hvilket fremgår af nye tilfælde af Creutzfeldt-Jakobs sygdom. I Skotland lider mellem 2.000 og 3.000 mennesker i alderen 30-65 af demens. Demens kender ingen sociale, nationale eller økonomiske grænser. Derfor tror jeg, tiden er inde til aktioner på europæisk plan. Jeg håber, Kommissionen vil overveje at bruge denne betænkning som udgangspunkt for, hvad man kunne kalde »den første europæiske handlingsplan for demens«. En sådan handlingsplan kunne indeholde følgende elementer: den kunne have et oplysnings/uddannelseselement, der skulle udbrede kendskabet til sygdommen og bidrage til udryddelsen af de fordomme og misforståelser, som patienterne stadig møder, f.eks. ved at udnytte Det Europæiske År for de Ældre og nogle af de aktiviteter, der fandt sted i denne forbindelse.
Vi er nødt til at gøre noget på europæisk plan for at forbedre uddannelsen i patientpleje og plejestandarden. Kommissionen kunne udnytte sine gode forbindelser til at samle eksperter inden for sundheds- og socialvæsenet, så de kan udbrede en bedre praksis. Vi kunne også bruge nogle af vore eksisterende forskningsprogrammer, såsom BIOMED, og lade dem spille en større rolle i udviklingen af og tilskyndelsen til forskning inden for dette område.
Jeg vil også opfordre Kommissionen til at overveje at nedsætte et rådgivende udvalg i dette spørgsmål bestående af ikke-statslige organisationer, brugere og plejere og personale i social- og sundhedsvæsenet; dette ville også bidrage til udbredelsen af bedre metoder i hele Den Europæiske Union og burde være en rimelig opgave for Unionen og Kommissionen.

Schleicher
Hr. formand, mine damer og herrer, sundhedspolitikerne har ordet i aften. Jeg vil gerne takke alle kolleger og navnlig sige noget vedrørende hr. Leopardis betænkning. Kampen for et europæisk helbredskort har allerede skabt historie i Europa-Parlamentet, da der så tidligt som i 1981 var aktiviteter i Parlamentet i den forbindelse og i tilslutning dertil Det Europæiske Fællesskabs såkaldte henstilling. Men dengang var sundhedsministrene endnu ikke dengang rede til at mødes. Det var tider, hvor sundhedspolitikken kun blev behandlet rent nationalt! Nu er vi kommet lidt videre. For det første har Parlamentet en initiativret, og jeg håber, at kommissæren også vil udnytte dette til at handle. For det andet har vi gennem Maastricht også koordineringen inden for sundhedspolitikken.
Mit spørgsmål er nu i dag især rettet til kommissæren. Hvilke grunde har tidligere ført til, at der ikke fandt noget koordinering sted mellem medlemsstaterne med hensyn til helbredskortet, og hvad kan vi gøre for at eliminere disse grunde? Jeg har stillet to forslag, og her er kun to punkter, der også er vigtige for formanden. Med mit første forslag ville jeg forbedre noget, men oversættelsen er så katastrofalt forkert, at der står noget helt andet i den tyske tekst end i den franske og italienske. Nu er der naturligvis misforståelser, fordi mit forslag er baseret på den tyske tekst, og det for ordføreren, der er italiener, naturligvis er noget uforståeligt, fordi sammenhængen mangler. Det vil således sige, at oversættelsen desværre ikke har fungeret her, og at der derfor er opstået problemer i forbindelse med forslaget.
Det andet forslag går i følgende retning: Kollegerne vil gerne have, at vi ikke kun får helbredskortet, men at erhvervssygdommene og socialsikringssystemerne samtidig koordineres. Jeg frygter, at i betragtning af, at vi tidligere ikke engang kunne koordinere sundhedsspørgsmålene, vil socialministrene få problemer, hvis vi også inddrager spørgsmålet om erhvervssygdomme og spørgsmålet om socialsikringssystemer, da vore systemer ikke er koordineret.
For mig er det vigtigt, at vi får kortet så hurtigt og så enkelt som muligt, for at lægen meget hurtigt kan hjælpe en patient, der er syg og ikke kan tale, enten fordi han er bevidstløs, eller fordi han ikke kan sproget, dvs. i tilfælde, hvor det virkelig kan dreje sig om liv eller død, hvis der gives en forkert behandling. Derfor ønsker jeg med mit forslag at udelukke områderne socialsikringssystemer og erhvervssygdomme, fordi det er så kompliceret, at vi må vente endnu 100 år. Jeg ville virkelig være taknemlig, hvis kommissæren kunne sige os, hvilke elementer han kan overtage, og hvad der sikrer, at vi virkelig snart får kortet.

Fitzsimons
Hr. formand, jeg vil gerne komplimentere hr. Cabrol for hans betænkning. En mand med hans kolossale medicinske erfaring er en værdig ordfører for en betænkning om sikkerhed på blodområdet.
En række stridigheder vedrørende inficerede blodlagre i nogle EU-lande - f.eks. hepatitis B-sagen i Irland - har medført en betydelig svækkelse af offentlighedens tillid til transfusionskæden af blod. Kommissionens meddelelse om sikkerhed på blodområdet og selvforsyning med blod i Den Europæiske Union er et velovervejet forsøg på at genoprette tilliden og skabe en særlig europæisk løsning på dette spørgsmål.
Hvis jeg skal sige noget om Kommissionens forslag, tror jeg, det er nødvendigt, at Kommissionen indfører de foranstaltninger, der er nødvendige for at garantere maksimal sikkerhed i forbindelse med indsamling og anvendelse af blod og blodpræparater. Kommissionen bør også tilskynde medlemsstaterne til at tage passende initiativer til at opnå selvforsyning på grundlag af vederlagsfrie, frivillige blodafgivelser.
Det er også vigtigt, at Kommissionen indfører fælles bestemmelser for udvælgelse af donorer og ensartede, højteknologiske tests over hele Europa: opbevaring, forarbejdning, hygiejne i forbindelse med plasma og rational anvendelse af blod. For at forstå behovet for sådanne bestemmelser behøver man blot at tænke på det tragiske tilfælde, hvor et antal blødere blev smittet med HIV via inficerede blodpræparater fra Amerika. En tragedie som denne må aldrig gentage sig.
Endelig bør Kommissionen og medlemsstaterne indse de store sikkerhedsfordele der er ved bloddonorer, som afgiver blod jævnligt, og opfordre nye og nuværende donorer til at afgive blod. Maastricht-traktaten giver Den Europæiske Union mulighed for at spille en rolle i samordningen af landenes sundhedspolitikker. Sikkerhed, når det gælder blodprodukter til de europæiske borgere, bør være noget, der prioriteres højt i denne sammenhæng. Jeg håber, interesserne i sikkerhed på blodområdet vil bidrage til at bane vejen for en mere udviklet europæisk sundhedspolitik, der vil muliggøre en mere forebyggende strategi over for Europas presserende sundhedsspørgsmål.

Lukas
Østrig har i mange årtier haft et eksemplarisk system med blod- og plasmaforsyning, som jeg gerne vil henvise til. Det blandede system består af organisationer under Røde Kors, klinikkerne og industrien. Dette med tiden udviklede system består af ikke-kommercielle organisationers blodbanker og af plasmaferesecentre i den private sektor, som leverer plasma til den industrielle fraktionering. Allerede i 1975 blev der for første gang i verden indført en selvstændig lov om regulering af plasmaferese. Det er frem for alt takket være det private erhvervslivs eget initiativ og den deraf følgende mangeårige erfaring, at Østrig med over 120.000 l plasma allerede i det første år af sit EU-medlemskab kunne yde et betydeligt bidrag til den europæiske selvforsyning med plasma. Dette blev opnået med ca. 14.000 donorer i tretten plasmaferesecentre. At blodet afgives gratis og på frivilligt basis betragtes som en selvfølge. Plasmaet købes ikke af donoren. Men selvfølgelig modtager donorer i Østrig en passende godtgørelse for den tid, de har brugt, og det, det har kostet dem at komme til blodafgivelsen.
Ethvert land har egne systemer, som fungerer mere eller mindre godt. Vi må acceptere på blod- og plasmaforsyningsområdet, at der findes forskellige og blandede systemer. Hvad enten der er tale om kommerciel eller ikke-kommerciel forsyning, forbliver målet for Europa det samme, nemlig en effektiv selvforsyning. Men når man tilstræber en europæisk selvforsyning, må man ikke glemme forsyningen i De Forenede Stater, for så længe man der kan få plasma til halvdelen af det, det koster i Europa, vil den økonomiske fornuft ikke ubetinget gå i retning af en europæisk selvforsyning, navnlig ikke med de eksploderende omkostninger inden for vore sundhedssystemer.

White
Hr. formand, jeg vil gerne gøre kommissær Flynn opmærksom på en bestemt slags problemer, som europæiske borgere udsættes for, og som en af mine vælgere har fortalt mig om. Den pågældendes søn var på en rejse til Grækenland så uheldig at komme til skade. Han fremviste naturligvis sin E 111formular, da han var kommet tilbage til Storbritannien, og fik at vide, at den kvittering, han havde fået fra lægen, var ugyldig, fordi den manglede perforering. Forestil Dem den unge mands problemer: udmattet, træt og chokeret, som han var, blev det forlangt af ham, at han skulle sørge for at få en kvittering med perforering. Og når han ikke kunne komme hjem til Storbritannien med en perforeret kvittering, kunne han ikke få godtgjort sine udgifter.
Jeg er sikker på, De vil give mig ret i, at dette hæmmer den frie bevægelighed. Derfor vil jeg bede Dem se forslaget om et europæisk helbredskort i lyset af den tid, vi allerede har brugt på spørgsmålet her i Parlamentet. Som De sikkert husker, er denne betænkning et led i en række beslutninger, hvor den første er fra 1981. Så dette er noget, vi har anmodet om i meget lang tid. Det, der adskiller denne gang fra de forrige, er imidlertid, at vi nu har artikel 138 b, som for første gang giver Europa-Parlamentet lovgivningsinitiativ - ganske vist uden mulighed for sanktioner mod Kommissionen, hvis den ikke gør, hvad den bliver pålagt.
Jeg vil opfordre Kommissionen til at overveje dette meget nøje, for som sagt drejer det sig om fri bevægelighed; det vil begrænse den form for bureaukrati, jeg her har givet et eksempel på, og jeg er sikker på, at det er teknisk muligt. Det er netop også, hvad hr. Leopardi siger i sin fremragende betænkning, et sted i beslutningsforslaget.
Jeg ved, at hr. Flynn er klar over dette, og jeg vil gerne sige til ham, at hvis han ville være så venlig at fremlægge et forslag, ville det kort, jeg har præsenteret ham for, kunne udleveres til alle borgere i Den Europæiske Union. Sådan har den socialdemokratiske gruppe forestillet sig det, og det ville være af stor værdi for alle europæiske borgere, når de skal rundt i det fælles marked. Vi opfordrer Kommissionen til at fremsætte dette forslag og håber meget, kommissæren vil reagere, sådan som jeg har beskrevet.

Chanterie
Hr. formand, for lidt siden satte David Martin tal på antallet af mennesker, der lider af Alzheimers sygdom i Den Europæiske Union. Jeg vil sætte det endnu mere på spidsen, hr. formand. Europa-Parlamentet tæller i øjeblikket 626 medlemmer. Deres gennemsnitsalder ligger omkring de 45 år. En tredjedel af medlemmerne er 55 år eller ældre. Statistisk set vil mellem fem og femten kolleger om ti år lide af Alzheimers sygdom. Det betyder konkret, at de vil lide af, og jeg citerer fra hr. Poggiolinis fremragende betænkning, «en uoprettelig og uhelbredelig svækkelse af hjernen, som medfører hukommelsestab, tab af orienteringsevne og eventuelt personlighedsændring«. For slet ikke at nævne de med Alzheimers sygdom forbundne lidelser.
Hr. formand, ærede kolleger, forhåbentlig findes der om ti år virkningsfulde behandlingsformer og medicin, der kan forebygge Alzheimers sygdom og lignende sygdomme og om muligt også helbrede dem. Det afhænger dog blandt andet af Den Europæiske Unions beredvillighed til at investere i bekæmpelsen af sådanne lidelser. Det bør blandt andet ske i form af støtte og tilskyndelse til videnskabelig forskning i sygdommens årsager og følger, såvel grundlæggende som anvendt, såvel medicinsk som farmaceutisk, ligeledes ved at uddanne såvel professionelt personale som frivillige plejere, der varetager omsorgen, ved at støtte ofrene, såvel de syge selv som deres nærmeste, folk, der bor i og omkring hjemmet, tredjemand, som plejer de syge, ved oprettelsen af specialiserede plejecentre i eller i forbindelse med sygehuse, alderdomshjem eller psykiatriske hospitaler; ved fremme af grænseoverskridende udveksling af data og erfaringer, såvel i henseende til sygdommen som til de syge og ved at vedtage eller bidrage til oplysningsprogrammer og diagnoseprojekter.
Et handlingsprogram på unionsplan med en særskilt og ikke lutter symbolsk budgetkonto kunne være et supplement til allerede eksisterende fællesskabsinitiativer og til en vis grad samordne de af medlemsstaterne iværksatte kampagner. Det er en selvfølge, at også medlemsstaterne bærer et primært ansvar, i særdeleshed vedrørende godtgørelse af udgifter til lægehjælp og social bistand.
Endelig følgende, hr. formand. Vi bør ikke på grund af budgetmæssige overvejelser spille den ene sygdom ud mod den anden og ikke sammenligne sygdomme indbyrdes. Men som ordfører for fællesskabsaktioner til fordel for ældre kan jeg ikke lade være med at sige, at vi heller ikke må glemme denne befolkningsgruppe. I år 2000 vil denne gruppe i Den Europæiske Union udgøre over 50 millioner mennesker, og altså over 1 million Alzheimer-patienter. Som social personalist og kristelig-demokrat går jeg stærkt ind for en fælles indsats mod Alzheimers sygdom.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, med disse betænkninger er der taget tre vigtige skridt ad den sunde fornufts vej, som viser - det er historisk set princippet i Den Europæiske Union - at hvis man lægger 15 enheder sammen giver det ikke kun 15, men meget mere på grund af den ekstra værdi, der ligger i at gøre problemerne til et fælles anliggende, opstille prioriteter og angribe problemerne samlet. Dette er et princip, som burde anerkendes af visse medlemsstater, der fortsætter deres mistillid til at gøre nogle problemer fælles, som er så alvorlige og vigtige som de tre, der i dag fremlægges i plenum. Lykønskninger til hr. Poggiolini, hr. Leopardi og hr. Cabrol for deres fremragende arbejder, som henholdsvis undersøger:
Alzheimers sygdom og alzheimerlignende syndromer, en sygdomsgruppe, som forskningen endnu ikke kender årsagerne til eller har fundet behandlingsmidler til, og som - hvilket også er blevet understreget - er et af de største problemer i befolkningerne på grund af de store økonomiske, menneskelige og sociale konsekvenser;
Helbredskortet, om hvilket jeg kun vil påpege, at det aldrig bør blive en hindring for den frie bevægelighed for personer. Frivilligheden omkring helbredskortet bør være helt klar. Det er noget, som skal lette nødhjælpen og lægehjælpen på tværs af Unionens indre grænser og den frie bevægelighed for personer, og ikke et nyt pas eller et nyt krav. Bureaukratiet kan ikke konvertere en så oprindelig god idé til endnu en hindring eller endnu et obligatorisk dokument;
Blodtransfusionerne, som i dag udgør et væsentligt problem. Det er en fuldstændig transplantation af væv og derfor en ekstraordinær behandlingsmulighed. Uanset at man fortsat gør fremskridt inden for autotransfusion, mener jeg, at godkendelsen af reglerne medlemsstaterne imellem er et vigtigt skridt.

Liese
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil også gerne sige noget vedrørende hr. Poggiolinis betænkning om Alzheimers sygdom. Jeg vil allerførst også gerne sige tak til hr. Poggiolini. Han har virkelig forelagt en meget god betænkning, som tager hensyn til forskellige aspekter af problemet. Som mediciner har jeg også lært patienter med Alzheimers sygdom at kende, og jeg kender til problemets betydning. Jeg mener, at hr. Poggiolini her har fundet det rigtige udgangspunkt, og at også kollegerne, eksempelvis fru van Putten, her har angivet de rigtige retningslinjer.
Jeg vil derfor gerne begrænse mig til et problem, som interesserer mig særligt, nemlig forskningen. Jeg var ordfører for Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse i forbindelse med BIOMED II, forskningsprogrammet, og vi drøftede dengang meget engageret spørgsmålet om, hvorvidt vi turde tillade forskning med fostervæv. Hvor er der her også grænser? Hvor er der her problemer og grænser, som vi ikke må overskride? Vi blev dengang efter en meget engageret diskussion enige om et kompromis, nemlig at man under ingen omstændigheder må udøve et økonomisk eller andet pres på gravide kvinder for at tvinge dem til abort og at misbruge dem som så at sige råstofleverandør. Det er en reel fare, som ikke kun findes som en teoretisk mulighed, og jeg mener, at vi bør tage hensyn til dette ændringsforslag her. Det blev dengang vedtaget af Parlamentet med stort flertal, men uheldigvis ikke overtaget af Kommissionen.
Jeg vil gerne opfordre hr. kommissær Flynn til at undersøge, om Parlamentets tanke her egentlig ikke er fornuftig, nemlig under alle omstændigheder at udelukke dette pres. Jeg mener, at vi her har mulighed for endnu en gang at understrege, at vi i hvert fald støtter forskningen, men at grænsen går dér, hvor mennesket misbruges som råstofleverandør. Gruppen De Grønne i EuropaParlamentet har stillet et ændringsforslag, som fuldstændig afviser denne forskning. Det vil Parlamentet sikkert ikke kunne blive enige om. Det, som jeg imidlertid forelægger på vegne af Det Europæiske Folkepartis Gruppe, er et kompromis, og jeg beder alle om at vedtage dette ændringsforslag nr. 3 fra Det Europæiske Folkepartis Gruppe til Poggiolini-betænkningen.

Caudron
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, blodtransfusion er en vigtig og overordentlig følsom handling, der ofte er lidet kendt i alle dens aspekter, og som dog er afgørende og absolut nødvendig for sundheden, plejen og således for livet. Derfor vil jeg med det samme takke kommissæren og Kommissionen for deres meddelelse såvel som ordføreren, vor kollega Christian Cabrol, for hans fremragende arbejde.
Jeg vil sige det ligeud: jeg støtter meddelelsen, betænkningen og de fleste forslag, når blot naturligvis der bliver fremført en række præcisioner. Bestræbelsen på klarhed er absolut nødvendig, men det er endnu mere nødvendigt at insistere på giverens og modtagerens sikkerhed. Det er absolut nødvendigt i dag med foranstaltninger til fremme af blodafgivning ved en formidling af omfattende og præcise oplysninger om både blod, blodprodukter og deres anvendelse i behandlingen.
Det er absolut nødvendigt med en harmonisering af reglerne omkring transfusionsprocessen i hele Europa, herunder især reglerne for udvælgelse af donorer og for sporingstests, og det bør ske snarest muligt.
Og endelig bør man nå frem til oprettelsen af et europæisk organ for blodovervågning. Det ville være et enormt fremskridt for Borgernes Europa. Jeg er godt bekendt med spørgsmålet om frivillig og ubetalt afgivning af blod. Jeg er selv bloddonor. Donorerne og deres foreninger har på alle niveauer lidt meget under virkningerne af AIDS-dramaet og infektion gennem transfusion. De har i dag behov for at blive anerkendt, opmuntret og støttet.
Som konklusion vil jeg sige, at der bør handles endnu hurtigere og endnu stærkere for at kunne sikre optimal sikkerhed og selvforsyning i Europa i fremtiden, og selvforsyning er ofte en betingelse for en sådan sikkerhed. Kommissionens meddelelse og Christian Cabrols betænkning skulle kunne hjælpe os i den henseende.

Rübig
Hr. formand, mine damer og herrer, på dette sene tidspunkt i aften har jeg medbragt et bevis for, at det kan betale sig stadig at være her i dag. Jeg har medbragt mit personlige donorkort, som samtidig er forbundet med et helbredskort til brug i nødstilfælde, og som blev udstedt af Østrigsk Røde Kors. Det har den fordel, at man som donor altid har sine egne data på sig, at der på dette kort også anføres vaccinationer, forebyggende vaccinationer, serumdosis, diabetes og allergier samt adresser på pårørende og også særlige oplysninger, som f.eks. antistoffer.
Det er for den, der giver blod, eller for den, der får blod, ekstremt vigtigt at vide, hvordan dataene analyseres, at en hurtig og pålidelig diagnose er mulig, og at en sådan også kan foretages. Det er helt afgørende inden for sundhedspolitikken, og kortet er også forbundet med en dynamisk betragtning. Jeg mener, det er vigtigt, at man ikke kun indsamler dataene statisk, men lagrer og analyserer dem gennem mange år.

Apolinário
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, indledningsvis vil jeg takke de tre ordførere for udarbejdelsen af disse kvalitetstekster, som øger Parlamentets anseelse og tjener det til ære.
Jeg vil gerne knytte et par betragtninger til én af dem, som omhandler en idé, der forekommer mig at være en af de mest positive og fremtidsorienterede, nemlig indførelse af et europæisk helbredskort. Indførelsen af et sådant kort er til stor fordel for den europæiske integration og fortjener vores uforbeholdne støtte. Den frie bevægelighed for personer vil ikke være fuldstændig, før europæiske borgere, der flytter til en anden stat med henblik på arbejde, studier eller turisme, er sikret sundhedspleje af høj kvalitet inden for en ramme af fuldt afklarede adgangsrettigheder.
Da jeg selv stammer fra et turistområde - Algarve - og da Portugal er et migrationsland, anser jeg mig selv for at være temmelig bevidst på dette område. Det er i traktaten fastsat, at Fællesskabet skal bidrage til virkeliggørelsen af et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. Det er i dag teknisk muligt at indføre et europæisk helbredskort, som kan bruges i alle medlemsstaterne og i alle dele af sundhedssystemet. Et helbredskort, som ikke er og aldrig må blive et nyt kontrolinstrument, en ny forhindring for den frie bevægelighed, men som bidrager seriøst til at mindske bureaukratiet og respektere principperne om ukrænkelighed og beskyttelse af fortroligheden af de oplysninger, der er anført på helbredskortet.
Denne tanke, der ikke er ny, fortjener fuld opbakning. Der er nu gået mere end ti år, siden Rådet vedtog sin første henstilling vedrørende indførelse af et europæisk helbredskort til brug i nødstilfælde, der i øvrigt ikke har fået den store betydning i praksis. Men tiden er en anden i dag, der stilles større krav, og de tekniske muligheder er større. Det hidtil gennemførte arbejde (og Kommissionen har tilstrækkelig viden og knowhow til at igangsætte et sådant initiativ) og vurderingen af erfaringerne med de medicinske helbredskort, der allerede er i omløb (i størrelsesordenen 60-70 mio), er positive eksempler, der må udnyttes.
Der må åbnes op for civilsamfundets deltagelse, såvel for faglige organisationer inden for sundhedssektoren, statslige og regionale sundhedstjenester som forbrugerne; det er nødvendigt omsider at bryde igennem snakkens og de gode hensigters væv og konkret arbejde videre med indførelsen af helbredskortet. Det er den udfordring, der nu må tages op!

Malone
Hr. formand, det er egentlig interessant, at kommissær Flynn skulle have været her tidligere på dagen, da vi drøftede et problem, som især vedrører unge, nemlig narkotika. Her i aften drøfter vi et problem, som rammer ældre mennesker, nemlig Alzheimers sygdom og senil demens. Som det er blevet påpeget, rammer disse sygdomme millioner af mennesker i Europa. I Irland anslås omkring 25.000 mennesker at være ramt.
Det foreslåede program vil kunne bidrage til at indføre sammenhængende politikker på europæisk plan. Det vil kunne koordinere foranstaltninger på nationalt plan og fungere som katalysator for foranstaltninger i den offentlige såvel som den private sektor. Jeg tilslutter mig opfordringen til at yde patienternes familier støtte. Vi ved, at mange kvinder må pleje disse patienter, og det er patienter, som kan være meget vanskelige, besværlige og af og til voldelige. Familierne lider også under, at patienternes juridiske anliggender måske får lov at ligge hen. Svækkelsen kan foregå meget hurtigt, og de er måske ikke i stand til at passe deres arbejde og forretningssager.
Jeg vil også opfordre Kommissionen til at følge Parlamentets anbefalinger om indførelse af et europæisk helbredskort fra januar 1999 på frivilligt grundlag. Selv om det ikke vil medføre et gratis europæisk sundhedsvæsen, vil et sådant kort give EU-borgere mulighed for at få hurtigere lægebehandling, og det ville også være en stor hjælp, hvis det blev koordineret med organdonorkortet, så der kan handles hurtigt i tilfælde af ulykker.
Endelig, hvad angår blodforsyninger, har vi, som hr. Fitzsimons påpegede, et stort problem i Irland på grund af skrækken for hepatitis B. Jeg glæder mig over Kommissionens forslag vedrørende dette spørgsmål.

Vecchi
Hr. formand, den forsinkelse, hvormed vi nu beskæftiger os seriøst med en sygdom som f.eks. Alzheimers sygdom, er tegn på, at det er vanskeligt at forstå, i hvor høj grad en forandring af alderspyramiden bør medføre en nyorientering af de forhold, der skal prioriteres både inden for den videnskabelige forskning og samfundets organisation. Forlængelsen af gennemsnitslevetiden må ikke betragtes som et problem, men som en stor erobring for vor civilisation, som imidlertid må støttes af de fornødne politiske valg.
Den betænkning, vi her behandler, nemlig hr. Poggiolinis fremragende betænkning, lægger med rette vægt på både nødvendigheden af at intensivere den lægevidenskabelige forskning for at nå frem til en behandling eller i det mindste styring og begrænsning af de alderdomsbetingede sygdomme og den uomgængelige nødvendighed af at vedtage foranstaltninger til oplysning og forberedelse af både familien og personalet i sundhedssektoren. Mange steder i Europa har man fremragende erfaringer fra arbejdet med Alzheimers sygdom, men udvekslingen af erfaringer og udviklingen af initiativer over grænserne er endnu sparsom.
Følgelig er kravet om, at Kommissionen skal udarbejde et handlingsprogram og et program til bekæmpelse af Alzheimers sygdom og syndromer i forbindelse med denne, nu mere end nogensinde på sin plads, og vi går overbevist ind for dette.

Flynn
Hr. formand, det er mig en stor glæde at kunne gøre rede for Kommissionens holdning til disse tre vigtige spørgsmål, der alle vedrører sundhed.
Hvis jeg skal starte med hr. Poggiolinis betænkning om Alzheimers sygdom, kan jeg sige, at Kommissionen glæder sig over Europa-Parlamentets initiativ og bemærker sig, at Parlamentets beslutningsforslag ikke er begrænset til Alzheimers sygdom, men er udvidet til også at omfatte forebyggelse af kognitive funktionsforstyrrelser hos ældre. Jeg ser dette som en meget konstruktiv beslutning.
Neurodegenerative sygdomme har omfattende sociale virkninger. Derfor glæder det mig meget, at Deres beslutningsforslag ikke kun fokuserer på de medicinske aspekter af Alzheimers sygdom, men også på tabet af de kognitive funktioner og sygdommens sociale følger. Udbredelse af kendskabet til sygdommen samt støtte til familiemedlemmer og deres organisationer er nogle af de prioriteter, der er opstillet i Deres beslutningsforslag. Alt for ofte glemmer man de følger, sygdommen har for patienternes familier. Det må vi erkende. Ordføreren har været grundigt inde på dette, og det samme har alle andre, der har bidraget til debatten.
I sin meddelelse fra 1993 om rammerne for fællesskabsaktioner til fremme af folkesundheden gav Kommissionen udtryk for, at selv om mentale sygdomme ikke kan opnå højeste prioritet i den nærmeste fremtid ud fra de kriterier, der er fastsat for udvælgelse af områder til gennemførelse af fællesskabsaktioner, samt på grund af de begrænsede ressourcer, bør de alligevel tages i betragtning.
Det glæder mig at se, at Europa-Parlamentet, som støttede meddelelsen og vor prioritering, nu har taget et modigt skridt og placeret mentale sygdomme, og navnlig sygdomme der særlig rammer ældre, såsom Alzheimers sygdom, øverst på dagsordenen. Parlamentet har derfor øget de budgetmidler, der afsættes til disse sygdomme.
I 1995 afsatte Parlamentet en særlig bevilling på 1 mio ecu til aktioner vedrørende Alzheimers sygdom. I år har det tilføjet yderligere 5 mio ecu til folkesundhedskontoen. Jeg deler Parlamentets bekymring over denne frygtelige sygdoms fremgang, og tror, at midlerne vil blive anvendt til at forbedre livskvaliteten navnlig for personer, der er ramt af neurodegenerative sygdomme, og deres uofficielle plejere. Det er netop disse områder, De har anmodet om opprioritering af.
Parlamentets betænkning gør tydeligt opmærksom på, at Alzheimers sygdom vil blive et stort og voksende problem for det europæiske samfund. Det ses tydeligt af de demografiske forandringer, der sker i vort samfund. Den europæiske befolkningsgruppes voksende alder og Alzheimer-patienternes særlige behov vil medføre stadigt større krav til sundheds- og socialvæsen. Dette gør det så meget vigtigere at møde disse øgede behov på europæisk plan. Det aktivitetsprogram, som Kommissionen vil iværksætte, burde kunne give os et værdifuldt indblik i den strategi, der skal følges. Udfordringens størrelse taget i betragtning er jeg sikker på, at dette er et spørgsmål, vi vil blive konfronteret med i stigende grad i de kommende år.
For nu at gå over til spørgsmålet om det europæiske helbredskort og hr. Leopardis betænkning kan jeg sige, at helbredskortet er et spørgsmål, vi har haft liggende i meget lang tid. Nogle af Parlamentets medlemmer vil endog kunne huske tidligere forhandlinger i Parlamentet om dette emne. Både beslutningen fra 1986 om et europæisk helbredskort til brug i nødstilfælde og Rådets henstilling angående brug af datakort omhandler det spørgsmål, der tages op i hr. Leopardis betænkning.
Jeg vil også gerne gøre opmærksom på, at forvaltningskomiteen vedrørende social sikring for vandrende arbejdstagere i 1995 inddrog to relevante projekter i sin overordnede plan for anden fase af programmet vedrørende telematik til social sikring - dvs. TEST-programmet. Kommissionen har undersøgt muligheden for at indføre sådanne kort i en passende form og på passende vilkår. Undersøgelser af brugen af sådanne kort i sundhedsvæsenet er et meget aktuelt emne i forbindelse med telematikanvendelsen og G7-landenes samfundsoplysningsprogrammer.
Siden 1986 har Kommissionen holdt en række ekspertmøder med henblik på udveksling af oplysninger og erfaringer om udformningen og indførelsen af helbredskort, ligesom den har støttet pilotprojekter. Resultaterne har ikke været særligt opmuntrende, eftersom kun nogle enkelte medlemsstater er begyndt at bruge dem. Imidlertid har et antal medlemsstater gradvist indført datakort på socialsikringsområdet, hvor der er bedre udsigt til en mere almen anvendelse.
Hvad angår hr. Leopardis betænkning og beslutningsforslag, vil jeg for det første sige, at der nok vil være en række fordele ved brugen af helbredskort, fordele, som denne betænkning fremhæver på fremragende vis, og som mange af aftenens talere også har været inde på.
Imidlertid vil jeg gerne henlede Parlamentets opmærksomhed på en række praktiske overvejelser og specielt på nogle problemer, Kommissionen har måttet tage i betragtning under sine tidligere forsøg på at fremme brugen af lignende kort, som alt sammen illustrerer de alvorlige vanskeligheder, der vil være forbundet med gennemførelsen af de af betænkningen anbefalede foranstaltninger. Indførelsen af det kort, De foreslår, vil kræve, at alle faciliteter og kontorer inden for sundhedsvæsenet her i Unionen - læger, hospitaler, lægehuse o.lign. installerer den nødvendige infrastruktur i form af hardware og software, hvilket højst sandsynligt vil blive temmelig dyrt. Eftersom eksisterende nationale ordninger vil skulle anvendes sideløbende med et frivilligt EU-system, vil borgerne måske blive nødt til at gå rundt med mere end et kort. Der rejser sig nu helt fundamentale problemer, som vedrører beskyttelsen af meget følsomme medicinske data, som De foreslår skal stå på kortet. Dette er af største vigtighed, såfremt kortet stjæles, tabes eller anvendes af uvedkommende.
Der er også et andet spørgsmål, der drejer sig om lægers og andet sundhedspersonales ansvarsfølelse. Kan de stole på, at oplysningerne er præcise og komplette? Kan de forstå alle de oplysninger, der står på kortet? Kan de vide, om oplysningerne er fuldstændige og ajourførte, eller er de nødt til at kontrollere alle oplysninger med egne undersøgelser for at beskytte sig selv mod beskyldninger for forsømmelighed? Og hvad med etiske spørgsmål som accept af blodtransfusion eller organdonation?
Jeg kunne give flere eksempler, der viser, at der er en lang række helt praktiske overvejelser, som vi og medlemsstaterne har måttet beskæftige os med, og som må tages i betragtning, når muligheden for et europæisk helbredskort skal drøftes. Hvad præcis det skal bruges til, og hvilke oplysninger der skal lægges ind på det, er to af de vigtigste spørgsmål.
Hvad angår social sikring, kan man måske forestille sig en mere begrænset anvendelse af kort i form af en elektronisk E 111-formular. Der er noget, der taler for praktiske løsninger, herunder gensidig anerkendelse af nationale sygesikringskort i overensstemmelse med Rådets henstilling af 29. september 1989. Jeg er helt klar over de ting, hr. White gjorde mig opmærksom på. Han har været så venlig at give mig en mindre udgave af det kort, han viser frem nu, og jeg har især bidt mærke ikke i fotografiet - som sidder fint præget i kortet - men i nogle af de ting, der også er ført på kortet. Dette kort, som hr. White har givet mig at studere, er temmelig forskelligt fra det omfattende patientdatakort, som overvejes, og fra det, man har talt om her i aften. Jeg ville netop spørge Parlamentet: er dette så langt, som De vil gå, efter at have overvejet nogle af de praktiske vanskeligheder, jeg har gjort rede for, og som er årsagen til, at det har været så svært at gennemføre ideen tidligere? Det var måske noget, Parlamentet burde overveje, da det kan være med til at ændre hele holdningen og mulighederne.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at Kommissionen også fremover vil gøre helbredskortet til genstand for vedvarende overvejelser og vil underrette Parlamentet, såfremt der sker nogen udvikling i sagen, som vil kunne forbedre udsigterne til en almindelig indførelse af kortet. Men jeg er klar over, at formålet med hr. Whites kort er forskelligt fra, hvad der har været bred enighed om, at vi ønsker der skal stå på det kort, De har drøftet her i aften.
Hvad angår det tredje spørgsmål med hensyn til sikkerhed på blodområdet og selvforsyning med blod i Det Europæiske Fællesskab, byder Kommissionen betænkningen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerbeskyttelse velkommen, og det glæder mig meget at se, at udvalgets bekymringer vedrørende kvaliteten, sikkerheden og forsyningssikkerheden i forbindelse med blod og blodprodukter deles af Parlamentet. I sin meddelelse om sikkerhed på blodområdet og selvforsyning har Kommissionen taget fat på de forpligtelser, der ligger i direktiv 89/381 angående fremstilling af pålidelige lægemidler og de etiske overvejelser forbundet med selvforsyning på grundlag af vederlagsfri, frivillig afgivelse af blod, som er råvaren til alle disse produkter.
I sin meddelelse har Kommissionen også behandlet spørgsmålene om sikkerhed og forsyningssikkerhed i forbindelse med fuldblod, plasma og blodceller af menneskelig oprindelse, som ikke anvendes til fremstilling af lægemidler og derfor ikke er omfattet af dette direktiv. De problemer, der er fundet, med hensyn til sikkerhed på blodområdet og selvforsyning, har ledt Kommissionen til at konkludere, at der er et klart behov for at udforme en fællesskabsstrategi på blodområdet, der omfatter såvel råmateriale til lægemidler som fuldblod og plasma anvendt til blodtransfusion.
De vigtigste aktiviteter, som blev foreslået med dette mål for øje, afspejledes i Rådets resolution af 2. juni 1995, som indeholder punkter foreslået af Kommissionen i den rapport, den udsendte på dette tidspunkt. Kommissionen agter at følge disse aktiviteter op som svar på Rådets opfordring og i tråd med parlamentsmedlemmernes ønsker i denne henseende. Flere af disse aktiviteter er faktisk allerede indledt. Et ekspertmøde, der skal drøfte spørgsmål vedrørende offentlighedens kendskab til blod og blodprodukter, finder sted næste uge i Rom i det italienske formandskabs regi.
En forundersøgelse vedrørende oprettelsen af et blodovervågningsnetværk vil også meget snart blive indledt, et spørgsmål, som et medlem også var inde på. Et projekt, der skal bestemme gældende praksis i forbindelse med inspektion og godkendelse af blodtransfusionscentre i medlemsstaterne, er under udarbejdelse. Det er nogle af de spørgsmål, vi arbejder med for tiden. Det forventes, at yderligere aktiviteter vil blive gennemført under det irske formandskab, så de øvrige spørgsmål vedrørende den nye fællesskabspolitik for sikkerhed på blodområdet og selvforsyning - udvælgelse af donorer, testning, kvalitetsgaranti og uddannelsesprogrammer for personale i sundhedssektoren - kan blive omfattet af passende fællesskabsinstrumenter, som vil blive iværksat i den nærmeste fremtid.
Jeg har været nødt til at indskrænke mig til en ganske kort skitsering af Kommissionens holdning til disse tre betænkninger. Det er meget vigtige spørgsmål, og jeg er helt på det rene med, at de fortjener en meget omfattende behandling. Jeg kan forsikre Parlamentet om, at mine tjenestegrene vil tage alt, hvad der er sagt her i aften, alvorligt i betragtning, og personligt agter jeg at fremme alle tre emner på Kommissionens vegne.

White
Hr. formand, jeg vil gerne svare på kommissær Flynns bemærkning. Jeg er glad for, at han har set på kortet. Han har ret i at påpege, at det er mere begrænset end det kort, der beskrives i Leopardi-betænkningen. Jeg vil gerne henvise kommissæren til Leopardi-betænkningens punkt 1 a), hvor der står, at formålet med det europæiske helbredskort er at lette den frie bevægelighed for personer inden for Den Europæiske Union og sikre dem adgang til den behandling, som deres sundhedstilstand kræver. Dette er teknisk muligt. Jeg er bange for, at der går yderligere 10 år, hvis vi gør det alt for kompliceret.
Et af de store problemer, Kommissionen og Parlamentet står overfor, er når den sensationslystne presse beskylder os for at lave en masse tåbelige love uden relevans for dagligdagen. Parlamentets forslag ville være relevant. Derfor spørger jeg Dem, om De har læst punkt 1 a). Hvis ikke, vil jeg anbefale Dem at gøre det.

Flynn
Jeg har noteret mig hr. Whites bemærkning og vil tage netop dette aspekt alvorligt i betragtning. Vi er begge enige om, at det kort, vi taler om nu, er af langt mere begrænset omfang og har til formål at fremme fri bevægelighed for personer. Det er ikke helt det samme, og det løser nogle af de politiske, juridiske og tekniske problemer, der er forbundet med det mere omfattende patientdatakort. Jeg tager Deres bemærkninger til efterretning.

Formanden
Mange tak, hr. kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 23.55)

