Schimbările climatice în ţările în curs de dezvoltare în contextul Conferinţei Organizaţiei Naţiunilor Unite privind schimbările climatice de la Copenhaga (dezbatere)
Preşedinte
Următorul punct pe ordinea de zi este reprezentat de declaraţiile Consiliului şi Comisiei cu privire la schimbările climatice şi ţările în curs de dezvoltare în cadrul Conferinţei ONU privind schimbările climatice de la Copenhaga.
Andreas Carlgren
preşedinte în exerciţiu al Consiliului. - (SV) Dle Preşedinte, ne aflăm într-un moment decisiv. În mai puţin de două luni, lumea va semna un acord la Copenhaga pentru a combate schimbările climatice cu care ne confruntăm. Acest acord trebuie să îndeplinească trei condiţii: trebuie să menţină încălzirea globală la mai puţin de două grade Celsius, trebuie să cuprindă toate naţiunile şi trebuie să adapteze eforturile viitoare la niveluri mai ridicate de ambiţie, pe măsură ce sunt disponibile noi informaţii.
Cu numai 48 de zile înainte de deschiderea importantei Conferinţe a ONU privind schimbările climatice, este timpul ca voinţa politică să se transforme în acţiuni concrete. Totuşi, negocierile înaintează prea lent. Un număr de probleme importante nu au fost rezolvate încă. Mulţi oameni aleg acum calea cea mai simplă - lăsându-se pradă pesimismului.
Haideţi să clarificăm următorul aspect: nu pentru acest lucru este UE aici.
Dorim ca UE să demonstreze spirit de conducere prin exprimarea unei voinţe politice clare, inechivoce. Un acord cuprinzător şi ambiţios cu privire la schimbările climatice are cea mai mare prioritate pentru Preşedinţia suedeză.
Răspunsul UE la dificultăţile de negociere este că trebuie să accelerăm ritmul. Trebuie să continuăm pentru a ne asigura că lumea ajunge la acordul cerut. Vom prelua sarcina de a aduce şi alte naţiuni ale lumii cu noi într-un acord care este suficient de capabil să răspundă provocării schimbărilor climatice. Prin urmare, adoptăm o abordare dublă intensivă: în primul rând, transmiterea unui mesaj puternic partenerilor noştri de negocieri; şi în al doilea rând, reunirea UE în spatele unui mandat solid de negociere înaintea conferinţei de la Copenhaga. UE a pus deja bazele pentru acest lucru prin pachetul privind clima şi energia aprobat de Parlamentul European şi Consiliu în decembrie 2008.
Aş dori să aduc mulţumiri speciale angajamentului arătat de mulţi dintre cei prezenţi aici în Parlament în activitatea legată de pachetul privind clima şi energia. Decizia luată de Parlamentul European în acel moment plasează UE într-o poziţie solidă de negociere. Săptămâna aceasta, ultimele piese vor fi introduse în scenă pentru a oferi o imagine completă a acestei poziţii stabile. Negocierile vor fi finalizate în Consiliul European săptămâna viitoare şi ştiu că mulţi dintre dumneavoastră vor urmări îndeaproape acest lucru. Mă bucur că unii dintre dumneavoastră vor putea fi prezenţi la Copenhaga. De asemenea, salut rezoluţia care este în curs de pregătire la Parlamentul European.
Emisiile trebuie limitate la nivelul necesar pentru a menţine încălzirea globală la mai puţin de două grade Celsius. Acest lucru înseamnă că ofertele puse în prezent pe masă nu sunt suficiente. UE va reduce emisiile cu 30 % până în 2020 cu condiţia ca şi alte părţi implicate să îşi ia angajamente adecvate. Noi privim acest obiectiv de 30 % drept o modalitate de a îi convinge pe alţii să ni se alăture în ridicarea ambiţiilor lor. Emisiile ar trebui reduse cu cel puţin 80 % până în 2050. Cu toate acestea, măsurile luate doar de UE nu sunt suficiente pentru a se asigura că încălzirea globală nu depăşeşte două grade Celsius. Trebuie să îi cooptăm pe toţi. Am văzut semnale promiţătoare, de exemplu, din partea noului guvern din Japonia. Acum le cerem şi altor ţări dezvoltate - nu în ultimul rând Statelor Unite - să îşi mărească ofertele.
Ţările în curs de dezvoltare au şansa de a realiza o dezvoltare durabilă, reducând, în acelaşi timp, emisiile. Acest lucru presupune planificarea unei creşteri a nivelului redus de carbon, integrarea unor măsuri de politică de mediu şi adaptarea strategiilor naţionale de dezvoltare. Este o modalitate de a se asigura că măsurile de politică de mediu şi de dezvoltare sunt încorporate în toate deciziile politice şi de a asigura că această creştere aduce beneficii tuturor; o modalitate de a construi şi de a deschide o guvernare democratică, contribuind la egalitate şi combătând şi reducând sărăcia.
Facem cereri particulare la adresa statelor cu cel mai alert ritm de dezvoltare - nu în ultimul rând China, care este ţara cu cel mai ridicat nivel de emisii. Emisiile trebuie reduse cu până la 30 % până în 2020, comparativ cu situaţia în care nu se ia nicio măsură.
Aspectele legate de dezvoltare trebuie să fie absolut esenţiale în acordul la care se va ajunge la Copenhaga. Consiliul European a concluzionat că schimbările climatice subminează eforturile de a combate sărăcia şi de a atinge o dezvoltare durabilă. Schimbările climatice prezintă o ameninţare la adresa obiectivelor de dezvoltare ale mileniului. La activitatea de negociere vor lua parte şi experţi în dezvoltare. Vom sublinia în particular aspecte legate de dezvoltare în contextul negocierilor aflate în desfăşurare.
Toate naţiunile - cu excepţia celor care sunt cel mai puţin dezvoltate - ar trebui să preia din responsabilitatea costurilor presupuse de măsurile de combatere a schimbărilor climatice, dar aceia dintre noi care fac parte din ţările dezvoltate trebuie să preia conducerea pe cont propriu, reducând emisiile şi finanţând măsuri importante. Avem nevoie de o structură internaţională durabilă pentru cooperare şi sprijin pentru ţările în curs de dezvoltare. O astfel de structură ne-ar permite să ajutăm cele mai sărace şi vulnerabile state, care, adesea, sunt cel mai greu lovite de schimbările climatice. În această privinţă, sunt necesare măsuri de adaptare.
În ultimul rând, permiteţi-mi să afirm că UE este pregătită să îşi asume responsabilităţile în mod serios. Consiliul cunoaşte dimensiunea finanţării necesare. Comisia estimează că, până în 2020, costurile se vor ridica la aproape 100 de miliarde de euro anual în ţările în curs de dezvoltare. De asemenea, noi, cei din UE, suntem pregătiţi să oferim finanţare promptă pentru măsuri imediate, până în 2012, ca modalitate de a spori încrederea dintre nord şi sud în negocierile privind schimbările climatice. Ne confruntăm cu o mare provocare în aceste ultime săptămâni până la Copenhaga. Prin urmare, vă cer să impunem ritmul. Avem nevoie de conducere din guvernele statelor membre, de eforturi ale parlamentelor naţionale şi de sprijin din partea populaţiilor din statele membre ale UE. Parlamentul European are un rol foarte important de jucat în această activitate dacă vrem să ne atingem obiectivele la Copenhaga.
Karel De Gucht
membru al Comisiei. - Dle Preşedinte, permiteţi-mi mai întâi să vă mulţumesc pentru că îmi oferiţi şansa de a exprima opinia Comisiei cu privire la acest subiect delicat.
Ştiţi deja că nu va exista nicio înţelegere ambiţioasă la Copenhaga dacă nu sunt luate în considerare preocupările ţărilor în curs de dezvoltare, nu doar cele ale ţărilor emergente, ci şi, într-o foarte mare măsură, preocupările celor mai vulnerabile şi sărace state în curs de dezvoltare.
Cu toate acestea, obţinerea unei înţelegeri bune la Copenhaga este în interesul nostru comun. Ţările în curs de dezvoltare sunt cele mai vulnerabile la schimbările climatice. UE este primul donator din lume şi un lider în lupta împotriva schimbărilor climatice. Trebuie să ne unim eforturile. Nu există loc de o confruntare nord-sud când avem de-a face cu schimbările climatice.
Aş merge chiar mai departe şi aş spune că nicio altă alianţă nu poate fi la fel de determinantă şi eficientă precum cea care implică cele mai vulnerabile state şi pe cele care au pus pe masa de negocieri cele mai ambiţioase propuneri pentru a lupta împotriva acestui rău - şi mă refer la Europa.
Abordarea noastră generală faţă de cele mai vulnerabile state, urmărită până acum prin Alianţa mondială împotriva schimbărilor climatice, este compusă din trei direcţii paralele, care sunt interconectate şi se sprijină reciproc.
Prima, construirea unor alianţe politice prin dialog consolidat cu privire la schimbările climatice. Trei declaraţii politice comune au fost semnate cu Africa, Insulele Caraibe şi, respectiv, zona Pacificului, plus una cu grupul statelor ACP ca entitate.
Cea de-a doua, promovarea unor politici şi strategii solide care leagă schimbările climatice şi dezvoltarea. Sunt de părere că rezistenţa la schimbările climatice şi politicile pentru un conţinut scăzut de carbon trebuie să fie integrate în programe mai largi de dezvoltare şi în strategiile partenerilor noştri de reducere a sărăciei. Nu poate exista decât o singură strategie de dezvoltare, care încorporează preocupări climatice urmărind obiectivele dezvoltării durabile şi reducerii sărăciei. Aceasta nu este o chestiune ce presupune a alege una sau alta: ambele sunt esenţiale.
În acest sens, deja sprijinim punerea în aplicare în 15 state eligibile a programelor existente de acţiune naţională pentru adaptarea ţărilor cel mai puţin dezvoltate.
Cea de-a treia direcţie constă în încurajarea unei contribuţii adecvate a UE la finanţarea unor acţiuni climatice, în special, pentru adaptare, care este preocuparea prioritară pentru acele state care sunt cele mai vulnerabile la consecinţele schimbărilor climatice, dar care abia contribuie la emisiile de gaze cu efect de seră.
Mai sunt doar 50 de zile până la Copenhaga. Aşteptările sunt foarte mari. Şi suntem îngrijoraţi pentru că negocierile sunt periculos de aproape de impas în acest moment. Acum este momentul să punem oferte pe masă. Aşa a făcut Europa, şi aşa ne aşteptăm să facă şi partenerii noştri.
Mai întâi, am făcut oferte în termeni de angajamente. UE a pus deja pe masă obiective şi angajamente ambiţioase - până acum, pe locul doi ca ambiţie pe masa negocierilor. Am garantat deja o reducere unilaterală cu 20 % a emisiilor până în 2020 şi ne angajăm să ajungem până la 30 % dacă eforturi comparabile sunt depuse de către celelalte părţi, în conformitate cu responsabilităţile şi capacităţile lor.
În al doilea rând, oferte în termeni de finanţare. Suntem cu toţii conştienţi că o înţelegere cu privire la finanţare va fi vitală pentru obţinerea unui acord la Copenhaga. Pentru a avansa cu negocierile, CE a emis la mijlocul lui septembrie propriile propuneri de finanţare.
Una dintre ele este ca nevoia de finanţare publică internaţională pentru climă pe termen scurt să fie mărită pentru perioada 2010-2012, pentru a răspunde nevoilor urgente identificate în cele mai vulnerabile ţări în curs de dezvoltare şi, în special, în ţările cel mai puţin dezvoltate, în statele insulare mici în curs de dezvoltare şi în ţările africane, aşa cum este definit în Planul de acţiune Bali.
O alta este abilitatea UE de a prelua partea ei exactă din cerinţele de finanţare estimate, contribuţiile la finanţarea publică fiind bazate pe criterii preferenţiale de capacitate de plată şi responsabilitate pentru emisii. Acest lucru poate duce la o contribuţie anuală a UE între 2 şi 15 miliarde de euro în 2020. Aceste propuneri vor fi discutate de Consiliul European la sfârşitul lui octombrie şi sperăm că vor reprezenta baza pentru o poziţie cu drepturi depline de negociere a UE în ceea ce priveşte finanţarea.
Dar nu este suficientă doar acţiunea UE. Credem cu tărie că alte ţări dezvoltate ne vor urma paşii pe măsură ce creşte tensiunea până la Copenhaga. Contăm şi pe ţările în curs de dezvoltare. Ele trebuie să profite de şansa oferită de finanţarea climatică pentru a integra pe deplin adaptarea în strategiile lor de dezvoltare şi pentru a evolua treptat spre direcţii de dezvoltare cu conţinut scăzut de carbon pe termen mai lung.
Deşi, până acum, accentul s-a pus pe adaptare pentru cele mai sărace şi vulnerabile ţări în curs de dezvoltare, există temeiuri de a promova proiectarea unor direcţii de dezvoltare cu conţinut scăzut de carbon (adică atenuare), care sunt compatibile cu obiectivele de reducere a sărăciei în acele ţări.
Este vital să se pună un accent deosebit pe mecanismele de evitare a defrişării şi de promovare a unui management durabil al pădurilor. Într-adevăr, lupta împotriva defrişării tropicale este cea mai mare provocare imediată de reducere pentru ţările cel mai puţin dezvoltate şi ele pot beneficia de finanţare internaţională, prin mecanisme, precum reducerea emisiilor rezultate din scheme de defrişare şi degradare a pădurilor.
În mod similar, asigurarea unei distribuţii mai echilibrate în viitor a investiţiilor MDC (mecanisme de dezvoltare curată) în favoarea ţărilor cel mai puţin dezvoltate ar trebui să facă, de asemenea, parte din reflectarea curentă asupra reformei acestui mecanism.
În final, câteva cuvinte despre canalele de livrare pentru finanţarea climatică. Noi, Comisia, nu ne declarăm în favoarea creării de noi fonduri. O nouă finanţare climatică ar trebui să utilizeze canalele de livrare existente şi potenţial actualizate, promovând o structură de guvernare descentralizată, de jos în sus, pentru a sprijini acţiunile la nivel naţional.
Karl-Heinz Florenz
Dle Preşedinte, sunt foarte bucuros să vă văd aici, la această dezbatere, mai ales că sunteţi un fost membru al Comisiei pentru schimbările climatice. Domnule preşedinte în exerciţiu al Consiliului, dle comisar, este absolut corect că Uniunea Europeană trebuie să trimită un semnal clar la Copenhaga. Pe parcursul următoarelor 50 de zile, totuşi, adevărata activitate va avea loc nu atât de mult la Copenhaga, cât mai ales în spatele uşilor închise de la conferinţă. Am fost implicat în această chestiune încă de la Conferinţa privind schimbările climatice de la Rio din 1992. Starea dinaintea acestor conferinţe este mereu aceeaşi, dar există şi oportunităţi.
Dle comisar, aş dori să vă implicaţi cu mai mult entuziasm în plasarea colegilor dumneavoastră din SUA sub o presiune pozitivă de negociere, pentru că dumneavoastră continuaţi să emanaţi o calitate flegmatică asupra căreia trebuie să lucrăm. Cred că este corect să nu începem vreun fel de competiţie financiară acum. O parte spune 15 miliarde, cealaltă spune 30. Există câţiva care doresc pur şi simplu să depună banii, care doresc să pună 150 de miliarde pe masă în fiecare an, începând de acum. Permiteţi-ne să elaborăm criteriile privind modul de utilizare a banilor. Atunci vom putea oferi o contribuţie mare din partea Europei, dar aceasta nu poate fi un sac fără fund.
S-au spus destule despre criză. Totuşi aş dori să abordez din nou oportunitatea de care se bucură lumea industrializată în Statele Unite şi în Europa. Dacă vom urma standardele corecte, ne vom putea dezvolta eficient. Prin urmare, acest lucru va oferi Europei şansa de a vinde echipamente eficiente în lume, de exemplu, în China, unde, în acest moment, de exemplu, se produce energie în cele mai ineficiente feluri. De asemenea, nu văd doar ameninţarea schimbărilor climatice, ci şi foarte mult posibilitatea de a conduce mai departe întreprinderile şi economia prin dezvoltarea unei tehnologii ultramoderne. Trebuie să ne folosim de această oportunitate, trebuie să fim mult mai curajoşi şi trebuie să ne comportăm ca nişte antreprenori, ca nişte antreprenori politici, pentru că dacă nu vom face acest lucru, atunci vom fi neglijenţi şi vom fi ales calea greşită.
Dle comisar, vă doresc să aveţi foarte mult noroc şi să dea Dumnezeu să reuşiţi! Mergeţi înainte în mod pozitiv! Luaţi-i cu dumneavoastră pe americani şi pe indieni şi ne vom afla deja la jumătatea drumului.
Véronique De Keyser
Dle Preşedinte, schimbările climatice sunt vinovate de peste 300 000 de decese în fiecare an. Afectează 325 de milioane de oameni şi peste 90 % dintre cei afectaţi, peste 90 % dintre decese, se produc în ţările în curs de dezvoltare.
Pierderile economice cauzate de schimbările climatice sunt estimate la peste 125 de miliarde de dolari anual şi, din nou, 90 % sunt suportate de ţările în curs de dezvoltare.
Aceste ţări sunt lovite în acelaşi timp de criza financiară, de schimbările climatice şi de mecanismele extrem de inegale ale unor forme de capitalism neînfrânat care le jefuieşte în fiecare colţişor al lumii.
Aşadar, ce cerem noi? În primul rând - şi este adevărat, cum aţi spus, mă adresez Consiliului aici - acţiune pe scară largă şi pe termen lung pentru a combate schimbările climatice, ceea ce înseamnă un Protocol de la Kyoto nou, mai ambiţios, şi acesta este motivul pentru care summitul de la Copenhaga din decembrie este atât de important; în al doilea rând, o creştere a ajutorului financiar pentru angajamentele deja făcute pentru a atinge 0,7 % din PIB până în 2015; şi, în ultimul şi al treilea rând, protecţie juridică pentru aceşti noi refugiaţi din motive de mediu care încep să vină în număr mare.
Ce avem de gând să facem cu ei? Unde îi vom întoarce dacă, din întâmplare, ei vor să intre în Europa? În Libia, aşa cum propune acest acord comercial pe care vă invit să îl studiaţi, dle De Gucht, acest acord viitor pe care îl vom avea cu Libia? Trebuie neapărat să stabilim un plan adecvat şi mijloace adecvate de gestionare a fluxurilor de migranţi din motive de mediu şi trebuie să umplem golul juridic care afectează protecţia acestor migranţi.
Cred că avem o responsabilitate enormă pentru că este clar că este mult mai mult în joc aici decât solidaritatea; chiar avem de-a face cu viitorul acestei planete.
Corinne Lepage
Dle Preşedinte, noi, deputaţii europeni, avem o responsabilitate dublă, în primul rând faţă de cetăţenii noştri, care se aşteaptă ca noi să facem eforturi reale la Copenhaga, şi în al doilea rând, faţă de ţările din sud, al căror suporter Europa a fost din totdeauna, dacă nu chiar cel mai important suporter, la nivel internaţional. Trebuie să transmitem un mesaj autentic statelor din sud printr-un angajament financiar clar care va permite să fie aprobat un pachet de ajutor în plus faţă de ajutorul de dezvoltare, care trebuie neapărat să atingă nivelul asupra căruia s-a convenit, adică 0,7 %. Contribuţia anuală a Uniunii nu ar trebui să fie mai mică de 35 de miliarde de euro până în 2020 şi, din 2020, între 5 şi 7 miliarde de euro ar trebui să fie puse la dispoziţia statelor din sud pentru a acoperi cele mai urgente cerinţe.
Al doilea aspect este legat de metoda de finanţare. Nu ne vom limita - şi nu ne vom putea limita - doar la fondurile existente. Vor trebui găsite alte metode de finanţare, pentru că, dacă nu vor fi bani la Copenhaga, atunci nu va exista niciun acord ambiţios la Copenhaga. Acest lucru va însemna cel mai probabil - deşi subiectul este foarte controversat - că va trebui să ridicăm problema unei taxe, un fel de taxă ecologică Tobin, pentru a finanţa lupta împotriva schimbărilor climatice.
În al treilea rând, în ceea ce priveşte defrişarea, care, aş sublinia, este responsabilă pentru 20 % din emisiile de gaze cu efect de seră de astăzi, este absolut necesar să susţinem obiectivul de procentaj brut zero al defrişării până în 2020. V-aş atrage atenţia asupra diferenţei dintre procentajul brut şi net al defrişării, ceea ce ar permite ca pădurile primare să fie înlocuite cu plopi, ideea fiind că acest lucru produce acelaşi rezultat. Ştim cu toţii că acest lucru nu se întâmplă.
Este adevărat că trebuie să fim realişti în ceea ce priveşte industria, dar trebuie să fim realişti şi în ceea ce priveşte supravieţuirea noastră şi a copiilor noştri.
Eva Joly
Dle Preşedinte,dle Carlgren, dle comisar,doamnelor şi domnilor, nu este niciun dubiu că viitorul lumii va fi în joc la Copenhaga, dar, înainte de asta, ceea ce va fi în joc la Bruxelles la sfârşitul lunii octombrie va fi credibilitatea Uniunii Europene, în calitate de lider global în lupta împotriva încălzirii globale. Statele membre trebuie să facă propuneri de finanţare legate de climă care să fie proporţionale cu o situaţie tragică.
Împreună cu angajamentul - care sper că va fi ambiţios - de a reduce emisiile de gaze cu efect de seră, problema finanţării, reducerii şi adaptării la schimbările climatice în ţările în curs de dezvoltare va reprezenta o temă majoră în negocierile viitoare.
Cifrele vorbesc de la sine: 100 de ţări, majoritatea sărace, sunt responsabile de 3 % din emisiile la nivel mondial. Deşi ţările în curs de dezvoltare au contribuit cel mai puţin la aceste emisii de gaze cu efect de seră, deja sunt cel mai rău afectate.
Potrivit unui raport recent întocmit de Oxfam, 26 de milioane de oameni au fost deja forţaţi să migreze din cauza efectelor schimbărilor climatice sau a altor forme de daune aduse mediului. Până în 2050, aceşti refugiaţi din cauza climei s-ar putea situa la peste 200 de milioane. Consecinţele schimbărilor climatice ar putea distruge progresul înregistrat în unele ţări în curs de dezvoltare şi ar putea pur şi simplu să împiedice îndeplinirea obiectivelor de dezvoltare ale mileniului.
Prin urmare, aceasta nu este o chestiune de caritate. Este o chestiune de acceptare a responsabilităţii noastre depline şi de realizare a premiselor unei lumi oneste şi liniştite. Strategia actuală a Uniunii Europene nu este demnă de ambiţiile declarate de liderii diplomaţiei în probleme legate de mediu. Trebuie să pună cărţile pe masă acum pentru a relansa negocierile.
Uniunea nu poate oferi în mod rezonabil mai puţin de 35 de miliarde de euro reprezentând finanţe publice. Se înţelege de la sine că aceste fonduri pot doar să le suplimenteze pe cele deja oferite pentru asistenţă oficială pentru dezvoltare, cu atât mai mult cu cât angajamentele din acest domeniu nu sunt onorate mereu de statele membre.
Dle ministru, dle comisar, doamnelor şi domnilor, viitorul planetei este în mâinile noastre. Dacă nu oprim daunele care sunt aduse mediului şi disproporţiile, ne putem aştepta la ce este mai rău.
Avem de ales între o Europă ambiţioasă şi proactivă şi o Europă timidă care se aliniază cu Statele Unite, cărora le pasă în mică măsură de soarta ţărilor în curs de dezvoltare. Vă îndemn să faceţi alegerea corectă.
Miroslav Ouzký
Dle ministru, dle Carlgren, dle comisar, aş dori să încep prin a răspunde discursului anterior. Nu cred că Parlamentul European sau Uniunea Europeană ar trebui să se limiteze la ambiţii modeste în acest domeniu. Acum un an, am finalizat pregătirea unui pachet privind schimbările climatice care este în mod evident cel mai avansat şi ambiţios pachet de acest fel din lume. De asemenea, ar trebui să recunoaştem faptul că va avea probabil cele mai mari consecinţe economice din toate actele legislative care au fost aprobate aici în ultimul deceniu. Când citesc declaraţia elaborată de Parlamentul European pentru Copenhaga, descopăr lucruri care îmi plac. Declaraţia vorbeşte de nevoia de a consolida rolul Parlamentului European, de nevoia de a ne pregăti pentru adaptările la schimbările climatice şi, cu siguranţă, suntem cu toţii de acord cu articolul privind defrişarea, în legătură cu care aş dori să accentuez faptul că defrişarea nu este şi nu a fost exclusiv o problemă a lumii în curs de dezvoltare, ci este şi o problemă europeană, aşa că trebuie să ne concentrăm atenţia asupra ei.
Cu toate acestea, ceea ce lipseşte este referirea la nevoia de acord global, aşa cum a fost subliniat şi de reprezentanţii Consiliului şi de reprezentantul Comisiei care este prezent aici. Fără un acord global, nu vom ajunge nicăieri. Discutăm aici despre asistenţă pentru ţările cele mai sărace, ceea ce este foarte bine, dar dacă vă uitaţi la cifrele actuale de producere a gazelor cu efect de seră, puteţi vedea clar că, şi în cazul în care am fi mai ambiţioşi în Europa şi am deconecta cu adevărat toate sursele noastre de energie, nu ar schimba absolut nimic în ceea ce priveşte schimbările climatice pentru că este pur şi simplu imposibil ca noi să încetinim acest proces. Ştim că astăzi este necesar să vorbim nu doar despre China, care este menţionată în mod repetat, dar şi despre alte economii care se dezvoltă rapid, cum ar fi Mexic, Brazilia, Africa de sud şi, în special, India. Nu îmi pot imagina care sunt următorii paşi ai Indiei şi, trebuie să recunosc, ceea ce am auzit până acum nu a fost foarte mulţumitor. Aş dori să subliniez în această Cameră că, dacă nu ajungem la un acord global, atunci toate eforturile noastre se vor transforma pur şi simplu într-o povară pentru economia europeană şi într-o anihilare masochistă a competitivităţii europene.
Bairbre de Brún
Dle Preşedinte, trebuie să sprijinim ţările în curs de dezvoltare pentru a le ajuta să se adapteze la schimbările climatice - un fenomen de care ele nu sunt responsabile, dar din cauza cărora suferă în mod disproporţionat.
Ţările în curs de dezvoltare nu au resursele pe care noi le avem în Europa pentru a combate schimbările climatice. Întorcându-ne atenţia la negocierile ONU de la Copenhaga, lucrul de care avem nevoie este o solidaritate care să fie reală şi practică.
Această solidaritate trebuie să fie demonstrată prin suport tehnic şi financiar. Acest suport trebuie să suplimenteze ajutorul nostru pentru dezvoltarea teritoriilor de peste mări. Nu ar trebui să oferim ceva cu o mână în timp ce luăm acel lucru înapoi cu cealaltă mână.
Ţările trebuie să aibă un rol participativ deplin, indiferent de mecanismele financiare care sunt în vigoare pentru distribuirea acestui sprijin financiar.
Una dintre cele mai importante modalităţi prin care ar trebui să analizăm orice înţelegere făcută la Copenhaga este să analizăm modul în care aceasta ajută lumea în curs de dezvoltare să se confrunte cu schimbările climatice. De exemplu, un ajutor semnificativ în combaterea defrişării va fi de o importanţă vitală într-un acord cuprinzător.
Fără solidaritate financiară şi transfer de tehnologie, nu vom vedea progresul de care avem nevoie cu toţii.
Nu există niciun dubiu că schimbările climatice se accelerează. Nu mai putem irosi timpul. Dacă nu ne ocupăm de schimbările climatice, acest lucru va duce la dezastre în toată lumea. Recesiunea economică ar trebui să ne dea curajul de a ne îndrepta mai repede spre o economie ecologică. Abordarea noastră ştiinţifică nu ar trebui modificată. Nu ar trebui să renunţăm la curajul şi voinţa politică de care am dat dovadă până acum.
Acţiunile care vor fi desfăşurate la nivel internaţional trebuie să fie ambiţioase şi conectate la realitatea ştiinţifică a climei noastre şi trebuie să mergem înainte înţelegând faptul că nu ţările în curs de dezvoltare sunt cele care au creat problema. Am creat-o noi înşine.
Anna Rosbach
Dle Preşedinte, aseară, spre mulţumirea generală, Comisia pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară a adoptat o listă de Crăciun pentru conferinţa cu privire la schimbările climatice de la Copenhaga din decembrie. Lista include multe daruri bine-intenţionate, voluminoase şi cu greutate. Dar, dragă Moşule, cunoscut drept Comisia: Este vreo şansă ca toate aceste dorinţe bine-intenţionate să fie îndeplinite, când 500 de milioane de cetăţeni americani dispun în mod obişnuit de îngrijire medicală, pensii, locuri de muncă şi asistenţă socială, iar 2,5 miliarde de chinezi şi indieni doresc doar aceleaşi niveluri de trai pe care unii dintre noi, de aici, din vestul Europei, le au?
Nu avem nicio influenţă asupra acţiunilor Soarelui. După cum ştiţi cu toţii, el determină în foarte mare parte clima de pe planetă. Cu alte cuvinte: ce poate Comisia să facă în mod realist pentru a-i face pe toţi cei 6 miliarde de oameni de pe Pământ să utilizeze mai puţine resurse, nu în viitor, ci chiar acum şi aici?
Nick Griffin
Dle Preşedinte, există două teme care se suprapun aici: mai întâi, preocuparea legată de distanţa crescândă dintre elita politică şi contribuabilii normali. Cea de-a doua, o obsesie isterică pentru încălzirea globală provocată de om. Aceste două teme sunt strâns legate.
Această obsesie a încălzirii globale este un exemplu clasic al faptului că această clasă politică a pierdut contactul cu oamenii de rând care trebuie să plătească facturile. În vreme ce UE sprijină propunerile de la Copenhaga de a încuraja dezindustrializarea Vestului şi dominaţia corporatistă a ţărilor din lumea a treia, o majoritate în creştere a oamenilor de rând privesc schimbările climatice drept o escrocherie elitistă - un pretext pentru a ne impozita şi controla şi pentru a impune o dogmă internaţionalistă şi o guvernare globală pe socoteala statului naţional. Nu puteţi vedea pericolul existent în această distanţă în creştere? Este timpul să examinăm realitatea.
Încălzirea globală provocată de om este o teorie neprobată bazată pe statistici manipulatoare. Aşa-numitul consens în această problemă este produsul rezultat nu din dezbatere, ci din suprimarea dezacordului formulat de experţi. Înainte ca politicienii şi complexul industrial ecologic să îndrăznească să impună o singură taxă nouă, un bec otrăvit sau un parc eolian inutil asupra contribuabilului de rând, ei trebuie să încerce să convingă publicul că încălzirea globală este provocată de om, că revenirea la clima mai caldă din timpurile medievale ar fi un lucru rău şi că există un lucru pe care Europa - spre deosebire de Statele Unite, China şi India - îl poate face cu adevărat în această privinţă. Fie ţineţi o dezbatere şi reduceţi distanţa dintre dumneavoastră şi oameni, fie nu vă plângeţi când noi, naţionaliştii - cei care îi ascultă pe oameni - o reducem în locul dumneavoastră.
Andreas Carlgren
preşedinte în exerciţiu al Consiliului. - (SV) Dle Preşedinte, aş dori să mulţumesc mai mult sau mai puţin tuturor celor care au luat parte la această dezbatere pentru sprijinul pe care îl acordă UE în activitatea sa extrem de importantă în negocierile cu privire la schimbările climatice. UE are o responsabilitate vitală. Chiar vom avea nevoie de sprijinul Parlamentului dacă vrem să ne jucăm rolul cu succes. Eforturile şi părerile Parlamentului sunt esenţiale în această activitate.
Aş mai spune deschis că apreciez foarte mult faptul că aspectele legate de dezvoltare au fost atât de importante în această parte a dezbaterii. Sunt de acord cu comentariul dlui Florenz că este incredibil de important ca acest lucru să nu devină pur şi simplu un "concurs de frumuseţe”. Aceasta nu este o licitaţie la Londra în care sarcina noastră este să supralicităm. Mai degrabă, are legătură cu crearea unei arhitecturi robuste care creează în mod autentic şi pe termen lung iniţiative previzibile şi extinse pentru ţările în curs de dezvoltare. În acest context, activitatea foarte solidă a UE este vitală.
În consecinţă, sunt de acord şi cu provocarea dnei de Keyser adresată ţărilor dezvoltate de a atinge în cele din urmă obiectivul de 0,7 % pentru ajutorul de dezvoltare. În ultimă instanţă, aceasta este o chestiune de solidaritate. Fiind una dintre cele mai bogate regiuni ale lumii, UE este îndreptăţită să îşi demonstreze puterea şi solidaritatea. De asemenea, i-aş spune dnei Lepage că sunt absolut de acord că este nevoie de iniţiative şi resurse noi, sporite şi previzibile. Cu toate acestea, asistenţa oficială pentru dezvoltare va juca, de asemenea, un rol în a asigura integrarea aspectelor legate de dezvoltare în politica din domeniul climei. În consecinţă, vor fi necesare atât resursele AOD, cât şi o nouă finanţare.
O problemă esenţială de dezvoltare este oprirea defrişării pădurilor tropicale. Aş dori să văd un sprijin hotărât la Copenhaga pentru iniţiativele de combatere a defrişării pădurilor tropicale şi de promovare a reîmpăduririi şi a exploatării durabile a pădurilor. Sistemul care este construit în prezent sub denumirea de "reducere a emisiilor cauzate de defrişări şi de degradare” (Reducing Emissions from Deforestation and Degradation - REDD) va fi de o importanţă vitală în acest context.
Cred că aceia care neagă problemele climatice de fapt transferă răspunderea asupra oamenilor de rând. Mai mult, este o modalitate de a ascunde problema şi de a ascunde motivele pentru care oamenii de rând trebuie să plătească preţul degradărilor climatice. Acesta este cazul în ţările dezvoltate - şi cu atât mai mult este cazul în ţările în curs de dezvoltare, unde este posibil ca ţările cele mai sărace să fie cele care sunt afectate cel mai rău de degradările climatice. De aceea ne întoarcem spre grupul de ţări dezvoltate ca întreg. Aşa cum spune dl Florenz, trebuie să cooperăm cu naţiuni importante, precum SUA. Cu toate acestea, este nevoie şi de presiune pentru a spori eforturile de transmitere în interior a mesajului că emisiile trebuie să fie reduse până la un nivel suficient. De aceea este atât de important ca UE să ajungă la esenţa problemelor cauzate de emisii, adică la creşterile actuale de emisii. Avem cele mai ambiţioase şi vaste obiective din lume. Acum este o chestiune care ţine de asigurarea că îi convingem şi pe alţii să ni se alăture în luarea de măsuri la nivelul cerut pentru a salva clima.
Criza economică oferă o posibilitate excelentă de a creşte investiţiile în iniţiative ecologice; cu alte cuvinte, în produse ecologice noi, în companii noi cu producţie ecologică, în companii de dezvoltare cu producţie ecologică, precum şi în locuri de muncă noi create prin iniţiative ecologice. De asemenea, aceasta este o modalitate de reîntinerire a economiilor noastre. Trebuie să preluăm conducerea în ofensiva către o societate cu nivel scăzut de carbon, ceea ce va crea condiţiile pentru oportunităţi reale de dezvoltare în ţările în curs de dezvoltare. Trebuie să facem posibil ca ţările în curs de dezvoltare să depăşească drumul urmat de ţările dezvoltate, bazat pe economii dependente de combustibil fosil şi să creeze, în schimb, o creştere cu nivel scăzut de carbon pentru viitor.
Aceasta este şi o modalitate de a ne întoarce, în sfârşit, spre economiile cu un ritm rapid de dezvoltare şi de a le spune că ţările dezvoltate au o responsabilitate faţă de ţările cele mai sărace şi mai vulnerabile; dar şi economiile cu cel mai alert ritm de evoluţie dintre ţările în curs de dezvoltare - şi China este deja responsabilă de cel mai ridicat nivel de emisii din lume - trebuie să îşi asume responsabilitatea şi să contribuie la rezolvarea problemelor climatice. Cu această abordare, Europa va putea juca un rol esenţial, pentru că noi indicăm calea spre un acord ambiţios la Copenhaga.
Karel De Gucht
membru al Comisiei. - Dle Preşedinte, în primul rând, ceea ce am observat în această dezbatere este faptul că toate grupurile politice sunt de acord cu principiile pe care trebuie să le avansăm la Copenhaga. Cred că aceasta este o caracteristică foarte importantă. Nu este un lucru foarte obişnuit într-un Parlament cu atâtea partide şi grupuri politice să existe totuşi sprijin unanim pentru ceea ce propuneţi.
În al doilea rând, dl Florenz şi alţii au afirmat că nu ar trebui să existe o competiţie în a pune oferte pe masă - este vorba de angajamente. Acest lucru poate fi adevărat, dar, pe de altă parte, cred că este important că am pus o ofertă pe masă şi că am spus că suntem gata să facem acel lucru, cu condiţia, desigur, să obţinem undă verde din partea Consiliului European mai târziu în decursul acestei luni. Aceasta nu este pur şi simplu o competiţie. Este un angajament al Uniunii Europene. Aşteptăm cu nerăbdare ca şi alte părţi politice şi economice cu greutate să pună oferte pe masă, ceea ce nu s-a întâmplat până acum în câteva cazuri. Înţelegem că situaţia Statelor Unite nu este una foarte uşoară în acest moment, dar este important ca ele să pună o ofertă pe masă pentru ca noi să putem negocia. Altfel, impasul în care ne temem că ne aflăm în acest moment va continua.
membru al Comisiei. - (FR) Cred că este adevărat că ţările în curs de dezvoltare sunt cele mai afectate, atât de criza economică, de care nu sunt responsabile, rezumându-mă să spun doar atât, cât şi de schimbările climatice. Trebuie să le oferim ţărilor în curs de dezvoltare un sprijin substanţial în această privinţă.
Cu toate acestea, va trebui nu doar să oferim sprijin ţărilor în curs de dezvoltare în această privinţă, ci va trebui să fim şi curajoşi cu privire la propriile noastre industrii şi operatori economici. Când oamenii discută despre defrişare în ţările în curs de dezvoltare, aceasta este şi o responsabilitate a ţărilor noastre, a Uniunii Europene. Cred că, după Copenhaga, va trebui să recunoaştem nevoia de a adopta legi cu aspecte extrateritoriale ca să nu ne confruntăm cu o situaţie în care, pe de o parte, finanţăm adaptarea la schimbările climatice şi atenuarea acelui fenomen şi, pe de altă parte, operatorii economici au un efect opus în ţările în curs de dezvoltare.
membru al Comisiei. - Un ultim cuvânt despre AOD: Cred că acesta este un subiect foarte important pe care va trebui să îl abordăm, pentru că una dintre cele mai mari temeri este că nivelul de 0,7 % din PIB va fi atins prin suplimentarea eforturilor de adaptare.
Acum, deja, AOD include multe subiecte care constituie adaptarea, şi este chiar normal. Acest lucru va continua, desigur, dar ar trebui să găsim un mecanism de măsurare prin care să putem distinge în mod clar eforturile actuale pe care le depunem de eforturile suplimentare care trebuie să depuse pentru schimbările climatice. Acesta este un aspect asupra căruia va trebui, cu siguranţă, să revenim după Copenhaga.
Corien Wortmann-Kool
(NL) Dle Preşedinte, după 10 ani de discuţii, ne apropiem acum de conferinţa privind schimbările climatice de la Copenhaga. Mai avem 50 de zile în care să ajungem la un acord ambiţios cu obiective obligatorii, nu doar pentru Europa, ci şi pentru Statele Unite şi ţări, precum China şi India. Un acord ambiţios necesită resurse financiare adecvate - aşa cum a fost menţionat cu puţin timp în urmă în această dezbatere - şi acestea nu doar de la Uniunea Europeană. Toate ţările vor trebui să ofere resurse financiare, astfel încât şi ţările în curs de dezvoltare să poată participa la un acord în domeniul climei. La urma urmei, în orice acord în domeniul climei solidaritatea cu ţările cele mai sărace trebuie să fie ferm încorporată.
Comisia a luat pe drept conducerea în ceea ce priveşte finanţarea, dar de fapt dl Florenz făcea aluzie la faptul că, în această Cameră, încercăm de fapt să supralicităm ca să vedem cine oferă mai mult, şi întrebarea este dacă acest lucru este chiar folositor. Aţi provocat pe drept statele membre să participe şi, de asemenea, laud Preşedinţia suedeză pentru eforturile depuse. Cu toate acestea, Statele Unite şi economiile în dezvoltare, de asemenea, trebuie să ia din buzunarele proprii. Puteţi conta pe sprijinul nostru.
Cu toate acestea, rămân multe de făcut şi în Europa. Deşi ne numărăm printre liderii mondiali când vine vorba de standardele noastre de emisii, suntem cu mult în urma Statelor Unite în ceea ce priveşte investiţia din sectorul privat în inovaţiile tehnologice şi în dezvoltarea durabilă. Consider că stimulentele pozitive pentru investiţii şi inovaţii ecologice din partea întreprinderilor sunt mai promiţătoare decât o nouă taxă europeană. La urma urmei, mai ales într-un moment când avem nevoie urgent de mai multă activitate şi de ocuparea forţei de muncă, investitorii şi întreprinderile europene trebuie să fie provocate din ce în ce mai mult să îşi aducă contribuţia la această tranziţie necesară în Europa şi pretutindeni în lume.
Marita Ulvskog
(SV)Dle Preşedinte, dl Carlgren - care reprezintă Consiliul astăzi aici - a început prin a spune că mulţi oameni au tendinţa de a ceda pesimismului înainte de conferinţa de la Copenhaga. Nu pot decât să fiu de acord şi sper că o majoritate a Parlamentului European poate asigura că pesimiştii cu care dl Carlgren trebuie să se lupte în cadrul administraţiei Preşedinţiei sale şi în Consiliu nu trebuie să aibă votul decisiv.
Trebuie să rezolvăm două probleme punctuale dacă vrem să le dovedim pesimiştilor că se înşală. Prima, care a fost deja menţionată, este, desigur, finanţarea eforturilor în domeniul climei în ţările în curs de dezvoltare. Propunerea Comisiei este pur şi simplu insuficientă. Contribuţiile UE pentru ţările în curs de dezvoltare trebuie să fie de cel puţin 30 de miliarde de euro anual până în 2020 şi trebuie să oferim un sprijin semnificativ pentru măsurile de restructurare încă din 2012. În mod firesc, acest sprijin trebuie să fie în plus faţă de ajutorul normal. Realocarea de bani care a fost promisă deja doar ar pune în pericol abilitatea noastră de a ajunge la un acord global în domeniul climei. Aş dori să îl întreb pe dl Carlgren dacă deţine sprijinul Consiliului pentru înaltele sale ambiţii.
În al doilea rând, trebuie să luăm în serios obiectivul de două grade. Dacă urmează să reuşim în această chestiune, nu este suficient ca lumea dezvoltată să îşi reducă emisiile de gaze cu efect de seră cu 20 %. Aş dori, prin urmare, ca dl Carlgren, în calitate de reprezentant al Consiliului, să îşi precizeze încă o dată poziţia în această privinţă. Mulţi dintre noi consideră că este necesar să scădem emisiile cu o valoare cuprinsă între 30 % şi 40% până în 2020. Ce nivel de ambiţie are Consiliul - şi are dl Carlgren sprijinul Consiliului?
Charles Goerens
(FR) Dle Preşedinte, în opinia mea, sunt trei puncte esenţiale în această dezbatere.
Mai întâi, conferinţa de la Copenhaga este un pariu cu miza pe viitor. Pariul încă nu este rentabil, aşa cum tocmai a subliniat Preşedinţia. Nu voi merge până acolo încât să spun că totul depinde de Uniunea Europeană, dar fără determinare şi credibilitate, aşa cum a menţionat deja dna Joly, nu vom înfăptui nimic în acest domeniu.
Cel de-al doilea punct este că trebuie să fim atenţi să nu adăugăm confuzie la incertitudine. Uniunea Europeană trebuie să rămână credibilă când vine vorba de impactul schimbărilor climatice asupra ţărilor în curs de dezvoltare. Aceasta şi-a asumat un angajament în 2005 în ceea ce priveşte nivelul de asistenţă oficială pentru dezvoltare, care trebuie să atingă 0,7 % în 2015. Nu se pune problema de economisire în ceea ce priveşte acest obiectiv.
Nu se poate pune problema de atenuare a acelei promisiuni, nici printr-o reducere a angajamentului, aşa cum am menţionat deja, nici printr-o realocare a sumelor plătite ca asistenţă oficială pentru dezvoltare în vederea combaterii schimbărilor climatice.
Ar trebui subliniat că sumele care urmează să fie anunţate la Copenhaga ca fiind destinate ţărilor în curs de dezvoltare trebuie să fie fonduri suplimentare. Suma de 35 de miliarde de euro tocmai a fost menţionată; discutăm aici despre alte 35 de miliarde de euro.
Uniunea Europeană ar fi bine sfătuită să nu permită nici cel mai mic dubiu în legătură cu hotărârea de a lupta pentru îndeplinirea obiectivelor de dezvoltare ale mileniului, pe de o parte, şi împotriva schimbărilor climatice, pe de alta. Dacă Uniunea Europeană s-ar abate de la acest drum, această situaţie s-ar ridica la nivelul unei crize politice care ar submina fără îndoială încrederea ţărilor în curs de dezvoltare în Uniunea Europeană. Dacă vom reuşi măcar să cădem de acord asupra acestui punct, această dezbatere nu va fi fost în zadar.
În al treilea rând, avem nevoie de Statele Unite, China, India şi de toate ţările industrializate, dar avem nevoie şi de ţări emergente şi, desigur, de ţări în curs de dezvoltare. Pentru acest obiectiv, ar fi înţelept să ne gândim la noile parteneriate nord-sud, mai ales în domeniul producţiei de energie alternativă. Utilizarea energiei solare pentru a genera curent electric în sudul Mediteranei poate deveni, dacă dorim aşa, unul dintre principalele proiecte nord-sud, ca răspuns la criza economică, pe de o parte, şi la criza provocată de schimbările climatice, pe de alta. Acest lucru nu ar trebui, în niciun caz, să submineze eforturile care trebuie depuse în contextul combaterii defrişării, de exemplu, unde responsabilitatea - pe care doresc, de asemenea, să o subliniez - ţărilor emergente, dintre care unele sunt membre ale G20, este copleşitoare.
Satu Hassi
(FI) Dle Preşedinte, doamnelor şi domnilor, un poet finlandez a comparat omenirea cu pasagerii unui tren care se află într-o călătorie spre iad, dar care îşi concentrează atenţia asupra unei încăierări pentru un loc la clasa întâi. Încă o dată, acesta este un moment în care UE trebuie să aibă conducerea. Cea mai bună cale prin care putem contribui la înlăturarea impasului din negocierile asupra evoluţiei climatului este ca summitul UE de săptămâna viitoare să facă o ofertă de finanţare a măsurilor climatice în ţările în curs de dezvoltare.
Ieri, Comisia pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară şi-a acordat sprijinul pentru o sumă de 30 de miliarde de euro drept contribuţia UE la finanţare. Este evident că cele 215 miliarde de euro propuse de Comisie nu pot fi suficiente. Dacă suntem oneşti, trebuie să ne recunoaştem responsabilitatea istorică pentru schimbările climatice şi trebuie să recunoaştem că emisiile noastre pe cap de locuitor sunt încă de câteva ori mai mari decât cele din China sau India, de exemplu.
Peter van Dalen
(NL) Dle Preşedinte, summitul privind schimbările climatice trebuie să reuşească, aşa că Europa trebuie să vorbească cu o singură voce şi să îşi impună obiective ridicate în timpul negocierilor. Copenhaga este importantă deoarece creaţia lui Dumnezeu este extrem de vulnerabilă şi este puternic afectată de acţiunile omului.
Este necesară o atenţie specială pentru ţările în curs de dezvoltare. Cetăţenii din aceste ţări contribuie foarte puţin la schimbările climatice, dar ei sunt cei care duc greul situaţiei. Recoltele se usucă sau sunt afectate de inundaţii, satele sunt distruse de cicloane, dezvoltarea unor regiuni întregi este dată înapoi cu ani de zile într-o singură noapte. Ţările noastre industrializate au contribuit semnificativ la schimbările climatice şi, prin urmare, suportă responsabilitatea de a furniza ţărilor în curs de dezvoltare sprijin financiar şi tehnic adecvat şi durabil. Planul de acţiune de la Bali a menţionat acest lucru foarte bine.
Prin urmare, este, de asemenea, important să punem la dispoziţie suficiente fonduri europene; la urma urmei, la asta se reduce totul. Acesta este motivul pentru care spunem că un minim anual de 15 miliarde de euro trebuie să intre în Fondul pentru combaterea schimbărilor climatice, plus o contribuţie de la celelalte economii importante din lume. Şi ele trebuie să-şi asume propriile responsabilităţi.
În final, sunt mulţumit că preşedintele în exerciţiu al Consiliului a atras atenţia asupra defrişării. Considerăm că aceasta este o zonă importantă. Combaterea defrişării este cea mai bună modalitate de a reduce CO2.
Kartika Tamara Liotard
(NL) Dle Preşedinte, defrişarea este adesea oarecum neglijată atunci când sunt dezbătute probleme ce ţin de climă în vederea ajutorului pentru dezvoltare. Din fericire, acest lucru nu este adevărat în cazul dezbaterii de astăzi din această Cameră. Pădurile, inclusiv pădurile tropicale, neutralizează o proporţie semnificativă de emisii de CO2. Schimbarea utilizării terenurilor, de exemplu defrişarea şi distrugerea pădurilor tropicale, determină cel puţin 18 % din emisiile actuale de CO2. O consecinţă la fel de dezastruoasă a defrişării este aceea că multe popoare indigene din ţările în curs de dezvoltare sunt alungate de pe teritoriile lor şi nu îşi mai pot satisface nevoile de subzistenţă. Nici mecanismul de dezvoltare curată (MDC) nu funcţionează; adică, finanţarea proiectelor în ţările în curs de dezvoltare pentru a putea emite mai mult CO2.
Din nefericire, se întâmplă încă în lume ca interesele ţărilor bogate şi industriilor principale să fie considerate mai importante decât dreptatea socială şi economică. Defrişarea trebuie oprită, dar ţările industrializate sunt obligate din punct de vedere moral să le ofere ţărilor în curs de dezvoltare suport financiar şi tehnic.
Oreste Rossi
(IT)Dle Preşedinte, doamnelor şi domnilor, ieri seară, delegaţia Lega Nord a fost singurul partid politic care a votat împotriva acestei rezoluţii în comisie. Am votat împotrivă pentru că noi considerăm că este o nebunie europeană.
Într-un moment de criză industrială, cum este cel prin care trecem, cu pierderea competitivităţii şi a locurilor de muncă, ideea de a finanţa inovaţia tehnologică a ţărilor terţe care sunt ţări în curs de dezvoltare este echivalentă cu a trage clopotul de înmormântare pentru întreprinderile europene. Acest text stabileşte un credit de 30 de miliarde de euro anual până în 2020 de la ţări, precum China, India şi Brazilia, care sunt cei mai periculoşi şi neoneşti competitori ai noştri, şi, în acelaşi timp, le cere industriilor noastre să reducă şi mai mult emisiile, cu consecinţe economice grave.
Nu putem transforma lupta legitimă de protejare a mediului într-un război între popoarele sărace. Atâta vreme cât există ţări, precum China, care fac competiţie neloială cu politica lor industrială, nu poate exista o piaţă eco-durabilă globală.
Noi, cei din Lega Nord îi sprijinim pe muncitori, oamenii şi femeile de afaceri care trebuie să se lupte zilnic cu coloşii industriali din ţările care nu au idee de regulamente. "Da” mediului, dar "nu” finanţării competitorilor pe seama muncitorilor noştri.
Zoltán Balczó
(HU) Dle Preşedinte, opiniile despre măsura în care omenirea influenţează schimbările climatice sunt diferite. Părerea mea este că avem o influenţă, iar scopul conferinţei de la Copenhaga privind schimbările climatice este acela de a atenua această influenţă. Cred cu tărie că rezultatul va fi decis în domeniul politic.
Ce mijloace putem folosi pentru a-i convinge cu succes pe cei mai mari poluatori să îşi reducă emisiile? Nu vom face acest lucru promovând mesajul puternic din partea Europei că vom face reduceri nu cu 20 %, ci cu 30 % şi 40 %. Trebuie să îl convingem pe cel mai mare poluator din lume, Statele Unite, să îşi reducă poluarea de mari proporţii. În comisia aferentă a fost propusă de fapt o decizie care pune în aplicare un astfel de amendament. Au fost mulţi oameni care s-au aşteptat în mod optimist că Barack Obama va aduce schimbări majore şi va veni la Copenhaga. Cu toate acestea, el a participat în schimb la şedinţa Comitetului Olimpic Internaţional pentru a face campanie pentru Chicago. Fără succes.
Liderii Uniunii Europene acţionează în numele a 500 de milioane de oameni, în mod inutil în multe ocazii. Întrebarea este de ce nu îndrăznesc ei să se comporte mai decisiv acum, pentru că doar intervenţia lor este cea care ne va putea aduce succesul într-un subiect global, ceva ce nu poate fi făcut la nivel local.
Filip Kaczmarek
(PL) Dle Preşedinte, am primit cu mare disconfort vestea întâlnirii dintre miniştrii de finanţe şi de mediu şi, mai ales, vestea proiectului de document final, care nu conţine soluţia la o întrebare-cheie: cum doreşte Uniunea Europeană să sprijine ţările cele mai sărace din lume în eforturile lor de a limita emisiile de dioxid de carbon şi de a se adapta schimbărilor climatice?
Aceasta este, într-adevăr, o problemă-cheie. În proiectul de document, nu există nici măcar o repetiţie a sumelor pe care le propune Comisia Europeană - că nevoile ţărilor în curs de dezvoltare în acest domeniu sunt estimate la 100 de miliarde de euro anual până în 2020 şi care poate fi contribuţia UE la această sumă. Mai mult, nu există nicio decizie în legătură cu mecanismul de cofinanţare din partea statelor membre care va fi introdus şi ştim că propunerile în această privinţă sunt foarte diverse.
Cu siguranţă, putem înţelege argumentele care susţin că ar trebui să fim atenţi când facem declaraţii specifice şi că ar trebui să aşteptăm propuneri din partea altor ţări, în special, a celor care au economii puternice. Dacă totuşi UE doreşte să fie un lider în lupta împotriva schimbărilor climatice, trebuie să prezinte propuneri şi soluţii specifice, mai ales pentru că o parte a problemei este treaba noastră internă, aşa cum este şi mecanismul de cofinanţare.
Este datoria noastră să negociem un acord onest cu ţările în curs de dezvoltare. Cele mai sărace ţări din lume au contribuit la schimbările climatice în cea mai mică măsură şi, în acelaşi timp, suportă din plin consecinţele acestor schimbări. Dependenţa semnificativă de agricultură şi pescuit a multora dintre ţările sărace şi, de asemenea, infrastructura lor slabă le pun într-o poziţie foarte dificilă când vine vorba de schimbările climatice. În ultimii patru ani, Africa, cel mai sărac continent şi unul dintre cele mai expuse consecinţelor schimbărilor climatice, a beneficiat de mai puţin de 12 % din fondurile care sunt disponibile pentru combaterea schimbărilor climatice. Nu aceasta este calea de a convinge astfel de ţări să se implice în proces.
Thijs Berman
(NL) Dle Preşedinte, în regiunea Pacificului, mii de oameni trebuie să se mute pentru că insulele lor sunt inundate; în Sudan, animalele mor de sete. Toţi au văzut imaginile, şi cel mai important lucru în legătură cu acestea şi alte efecte ale schimbărilor climatice este că poluatorul trebuie să plătească. La Copenhaga, în decembrie, lumea se confruntă cu sarcina istorică de a da substanţă acestor cuvinte.
Cu toate acestea, Oxfam calculează că, până acum, trei sferturi din schimbările din ţările sărace au fost produse chiar de ele. Între timp, petrolul dispare nestânjenit din aceste ţări în curs de dezvoltare, fără ca o plată pe măsură să ajungă în trezoreria lor. În viitor, schimbările climatice vor costa ţările în curs de dezvoltare peste 100 de miliarde de euro anual. Aceşti bani nu merg spre dezvoltare, ci doar spre crearea condiţiilor prealabile de dezvoltare, pentru că o insulă din Pacific poate scăpa de scufundare mulţumită politicii mediului sau poate fi împiedicată deşertificarea, pentru ca oamenii să continue să trăiască şi să muncească unde vor.
Cu siguranţă, sunt măsuri climatice care pot stimula, de asemenea, dezvoltarea ţărilor sărace. Plantarea de copaci ajută la combaterea deşertificării. În prezent, totuşi, banii pentru politica în domeniul climei provin, în principal, din fonduri ale politicii de dezvoltare, şi acest lucru este inacceptabil. "Niciun fond nou”, spune dl comisar De Gucht. Corect, dar atunci ar trebui să se asigure că fondurile existente sunt completate.
Ţările în curs de dezvoltare suferă acum o lovitură triplă. Majoritatea ţărilor UE nu reuşesc să îşi ţină promisiunile cu privire la politica de dezvoltare, criza economică a însemnat că se investeşte mai puţin în ţările sărace, iar bugetul de dezvoltare este în scădere. Ar putea fi adăugat un al patrulea punct: chiar ţările sărace trebuie să plătească pentru daunele climatice pe care nu le-au provocat ele. Trebuie să depăşim această logică la Copenhaga introducând noi mecanisme de finanţare. De-acum înainte, politica de dezvoltare trebuie coordonată şi cu politica în domeniul climei. Cele două vor trebui să fie aliniate, aşa cum nu au mai fost până acum. Cel mai important lucru este acela ca ţărilor în curs de dezvoltare să le fie acordat un cuvânt de spus când vine vorba de cheltuirea Fondului pentru combaterea schimbărilor climatice într-un mod transparent. Acest fond trebuie introdus, prin urmare, pentru UE şi pentru lume.
Marielle De Sarnez
(FR) Dle Preşedinte, suntem principalii responsabili de schimbările climatice, dar ţările în curs de dezvoltare sunt principalele victime, ceea ce constituie motivul pentru care ţările dezvoltate, care sunt, de asemenea, cei mai mari poluatori, vor trebui să îşi asume nişte angajamente serioase la Copenhaga. Acest lucru este necesar pentru noi, dar este chiar şi mai necesar pentru ţările din sud.
De o lungă perioadă de timp încoace, am acumulat o datorie, mai ales faţă de Africa. Acesta este motivul pentru care va trebui să găsim nivelul potrivit de compensare financiară şi tehnologică. Europa va trebui să îşi asume responsabilitatea pentru acest lucru, chiar dacă este dureros pentru cetăţenii noştri. Va trebui să ajutăm aceste ţări să îşi adapteze economiile şi să combată schimbările climatice, dar va trebui să şi concepem o politică de dezvoltare radical diferită. Africa are nevoie de o piaţă protejată dacă urmează să apară în sfârşit o agricultură durabilă. Africa trebuie să îşi protejeze pădurile, solul şi resursele din faţa jafului făcut de ţările dezvoltate. Copenhaga va avea succes doar dacă noi putem transmite acest mesaj de responsabilitate colectivă şi solidaritate.
Yannick Jadot
(FR) Dle Preşedinte, doamnelor şi domnilor, schimbările climatice au cauzat deja 300 000 de decese şi vor cauza alte câteva milioane în viitor.
A nu lua nicio măsură este o crimă împotriva umanităţii. Aceasta este o urgenţă, dar negocierile se află într-un impas efectiv. Cu toate acestea, ţări precum Japonia, Australia, Norvegia, China, Brazilia şi Africa de Sud depun eforturi proporţionale cu responsabilităţile. Nu aşa se întâmplă cu Statele Unite şi, din nefericire, acum nici cu Europa. Extinderea ambiţiilor Europei la întreaga planetă ar conduce la o încălzire globală cu 4 grade. Acest lucru este total inacceptabil. Cu toate acestea, Europa este cea care deţine cheia la Copenhaga.
Dle preşedinte în exerciţiu al Consiliului, dacă summitul european, acţionând la recomandările Parlamentului European, adoptă deciziile corecte la sfârşitul lunii, atunci Europa poate intensifica negocierile - cu obiective de reducere cu 30 % şi un pachet de ajutor de 35 de miliarde de euro pentru ţările din sud.
Dle Preşedinte, felul în care anumite state membre folosesc astăzi ajutorul pentru ţările din sud ca instrument de negociere este, în opinia noastră, absolut şocant. Suferinţa ţărilor din sud nu este o chestiune care poate fi negociată.
Sajjad Karim
Dle Preşedinte, este foarte important să se ajungă la un consens internaţional în privinţa schimbărilor climatice şi a încălzirii globale. Summitul de la Copenhaga ne oferă o şansă. Dar haideţi să ne gândim un moment la problemele cu care se confruntă acest summit. SUA, cea mai mare economie din lume, nu a reuşit să cadă de acord asupra unor reduceri specifice de emisii de gaze cu efect de seră pentru 2020 şi multe alte naţiuni dezvoltate şi industrializate nu sunt sigure dacă acţiunile ambiţioase necesare sunt posibile.
Să clarificăm lucrurile: chiar nu avem de ales. UE, în stabilirea unor obiective ambiţioase pentru 2020 şi 2050, a acţionat în mod curajos şi acum îi îndeamnă şi pe alţii să facă la fel. Nu ne putem îndeplini obiectivele fără cooperarea altor state. Stabilirea unei pieţe mondiale eficiente de emisii a carbonului este crucială, aşa cum este şi consensul internaţional dacă vrem să evităm riscul unor măsuri protecţioniste în legătură cu emisiile de CO2 în interiorul UE. La Copenhaga, trebuie să încurajăm spiritul curajos de conducere din partea guvernelor naţionale ale marilor naţiuni industrializate. Deşi anumite state din SUA au început să abordeze problema schimbărilor climatice, există o tristă lipsă de spirit de conducere din partea guvernului federal. Avem nevoie ca SUA şi economiile emergente, precum India şi China, să formeze un parteneriat cu noi pentru viitorul planetei noastre.
Putem încuraja naţiunile în curs de dezvoltare să urmeze un drum diferit spre industrializare, mai puţin dăunător mediului. Ele mai au încă timp să adopte o abordare nouă care va fi mai puţin dăunătoare pentru mediu, iar noi trebuie să le ajutăm în planificarea şi construirea infrastructurii care va realiza acest lucru.
João Ferreira
(PT) Dle Preşedinte, abordarea problemei schimbărilor climatice a fost deposedată de anumite aspecte esenţiale şi, mai presus de toate, se confruntă cu aşa-numitele "soluţii de piaţă”. În prezent, combustibilii fosili oferă aproape 85 % din nevoile energetice ale lumii. O abordare consecventă faţă de schimbările climatice ar trebui să se concentreze asupra diminuării acestei dependenţe. În schimb, principalul instrument propus de Uniunea Europeană pentru abordarea schimbărilor climatice, comercializarea cotelor de emisii de dioxid de carbon, nu doar că nu va reuşi să diminueze această dependenţă; se va dovedi el însuşi un obstacol în faţa schimbării necesare în paradigma energetică.
Din experienţă, ştim că prin comercializarea certificatelor de emisii nu s-a ajuns la o reducere a emisiilor de gaze cu efect de seră; dimpotrivă. Diverse exemple infirmă capacitatea pieţei de a controla emisiile, în timp ce altele demonstrează eficienţa regulamentului normativ şi a investiţiilor dorite, mai ales în legătură cu consecinţele asupra mediului şi protejarea lui.
Problemele de mediu cu care se confruntă omenirea astăzi sunt multe şi diverse, iar acestea sunt suficient de grave încât să ameninţe existenţa vieţii pe pământ, aşa cum o ştim noi, dar este puţin probabil să se găsească o soluţie în interiorul sistemul iraţional care le-a cauzat apariţia de la bun început.
Godfrey Bloom
Dle Preşedinte, mă folosesc de această ocazie pentru a le adresa urări de bine oraşelor din estul Europei la începutul, destul de timpuriu, al sezonului de schi, cu zăpada şi gheaţa care sunt acolo. Desigur, acest lucru arată că, aşa cum a confirmat, în prezent, ştiinţa independentă, globul se răceşte de fapt şi se răceşte din 2002 şi că temperaturile au rămas, în linii mari, la fel din 1998. Aşadar, vorbim aici despre ceva care nu se întâmplă.
De nenumărate ori i-am auzit pe deputaţi vorbind aici despre CO2 ca poluant. Poluant! Este un gaz natural care dă viaţă. Am impresia că unii dintre deputaţii noştri nu s-au bucurat de o educaţie formală.
Nu are această situaţie de fapt legătură cu abilitatea statului de a băga mâna în buzunarele oamenilor de rând pentru a fura şi mai mulţi bani de la ei? Nu are ea legătură cu controlul politic? Nu are ea legătură cu politica şi întreprinderile mari? Toată situaţia este o înşelătorie - această ipoteză falsă, această absurditate ridicolă că CO2produs de om determină încălzirea globală. Încetaţi, vă rog, până nu producem daune irevocabile economiei globale.
George Becali
Mă număr printre deputaţii care cred că agricultura este o soluţie şi nu doar o cauză a schimbării climei. Cred că este chiar una dintre victime, pentru că seceta şi inundaţiile tot mai frecvente în Europa ne afectează pe toţi, dar îi afectează mai întâi pe agricultori.
Mă număr, de asemenea, printre deputaţii care cred că avem nevoie, şi în viitor, de o politică agricolă comună. Avem nevoie pentru a putea să dezvoltăm noi modele, noi moduri de producţie pentru a reface biodiversitatea agricolă şi domestică din care, la începutul acestui mileniu, am pierdut deja 70 %. Când vorbim de agricultură, vorbim de fiinţe vii, începând cu solul, continuând cu plantele şi mai ales cu copacii, cu pădurile şi cu păşunile. Mi-ar plăcea să cred că acest tip de mesaj, această abordare va fi prezentă la Copenhaga peste două luni şi că politica Uniunii în acest domeniu va reflecta în mod concret, bugetar şi strategic, tratarea agriculturii ca soluţie, aşa cum am menţionat la începutul acestei intervenţii.
Richard Seeber
(DE) Dle Preşedinte, doamnelor şi domnilor, politica, şi nu religia, este subiectul pe care îl dezbatem aici. Din acest motiv, ar trebui să facem o distincţie între fapte şi certitudini empirice, pe de o parte, şi ipoteze, pe de altă parte. Este o realitate faptul că temperatura globală a crescut cu aproape 0,7 °C în comparaţie cu perioada preindustrială. Totuşi, este o realitate şi faptul că temperatura a crescut foarte puţin în ultimii zece ani.
O altă realitate este că această conferinţă de la Copenhaga este o conferinţă internaţională şi că emisiile de CO2 ale Comunităţii constituie aproximativ 17 % din totalul global. Comunitatea a pus deja în aplicare legislaţia prin care se cere ca emisiile de CO2 să fie reduse cu 20 % până în 2020.
Haideţi să luăm în considerare aceste ipoteze acum. O ipoteză este că temperatura globală va continua să crească. O a doua ipoteză este că există o legătură directă între emisiile de CO2, conţinutul de CO2 din aer şi creşterea temperaturii, în vreme ce o a treia ipoteză spune că omenirea poate avea o influenţă reală asupra conţinutului de CO2 din aer. Există opinii ştiinţifice variate pe marginea acestui subiect. Aceasta este o dilemă cu care noi, ca politicieni, ne confruntăm şi în legătură cu care trebuie să luăm o decizie.
Ar fi util totuşi să luăm în considerare o a doua observaţie pentru a oferi orientare procesului de elaborare a politicilor, iar acea observaţie este că toate societăţile care lucrează într-un mod foarte eficient cu energia şi resursele lor au foarte mare succes. Luând acest lucru în considerare, are sens să desfăşurăm o politică prin care este posibil să fim eficienţi din punct de vedere al energiei şi al resurselor şi să facem acest lucru la nivelul Comunităţii ca să putem continua să jucăm un rol de conducere pe plan internaţional din perspectiva politicii economice, dar şi să oferim ajutor altor state, mai ales celor mai puţin dezvoltate, pentru a urma acelaşi drum.
Dacă analizăm acum transferurile de fonduri care sunt discutate în această privinţă, este un punct-cheie ca ele să fie foarte bine monitorizate şi să fie condiţionate, pentru că, altfel, tot ce facem este să deschidem un al doilea drum spre ajutorul pentru dezvoltare.
Linda McAvan
Dle Preşedinte, nu cred că Godfrey Bloom l-a auzit pe reprezentantul BNP, dar dacă l-ar fi auzit ar fi văzut că au atât de mult în comun, aşa cum am bănuit mereu. A fost aproape un discurs la indigo.
Am auzit ceva despre sondaje de opinie. De fapt, într-un studiu recent, peste două treimi din europeni au spus că schimbările climatice sunt un subiect foarte serios, iar 20 % au spus că acestea sunt un subiect relativ serios. Pentru Regatul Unit, aceeaşi cifră era de 51 % care au spus că este o problemă foarte serioasă şi 30 % care au spus că este una relativ serioasă. Asta înseamnă 81 %. De fapt, doar 10 % dintre europeni au spus că nu este deloc o problemă serioasă. Sondajele de opinie arată că oamenilor din Europa chiar le pasă de schimbările climatice şi că ei înţeleg. De aceea toate partidele principale din această Cameră susţin Consiliul şi Comisia la Copenhaga şi de aceea noi am susţinut pachetul legislativ de anul trecut.
Aseară, în Comisia pentru mediu, membrii au votat cu 55 la 1 o poziţie de negociere ambiţioasă a Uniunii Europene la Copenhaga. Pe partea de finanţare, care este extrem de importantă săptămâna aceasta - şi ştim că miniştrii de finanţe se întâlnesc astăzi - vrem fonduri, caracter adiţional, structuri bune de guvernare şi fără dublă contabilizare.
Uneori vezi lucruri în viaţă pe care nu le uiţi niciodată. Cam în urmă cu trei ani, Fiona Hall şi cu mine am mers în nordul Kenyei. Am mers la una dintre cele mai sărace comunităţi şi am întâlnit acolo fermieri crescători de vite. Am întâlnit femei tinere - fete - care erau căsătorite la vârste din ce în ce mai fragede în nordul Kenyei. De ce? Pentru că atunci când se căsătoreşte o tânără în Kenya, în schimbul oferirii sale în căsătorie, tatăl ei primeşte vaci ca plată pentru că vacile reprezintă moneda de schimb. Vacile devin un lucru rar în nordul Kenyei din cauza schimbărilor climatice. Nu vom lăsa niciodată sărăcia în spate dacă nu abordăm schimbările climatice, şi această Cameră are datoria de a răspunde acestui apel.
Marit Paulsen
(SV) Dle Preşedinte, dacă includeţi întregul lanţ de producţie, aproape 40 % din totalitatea emisiilor de gaze cu efect de seră provin din producţia de alimente. Aţi putea spune că agricultura este răufăcătorul cel mare în acest context. Trebuie să înţelegem că agricultura şi silvicultura sunt, probabil, una dintre cele mai importante zone de analizat dacă vrem să rezolvăm problema emisiilor. Ca să facem acest lucru, totuşi, noi, ţările bogate, trebuie să fim suficient de curajoase să adoptăm o tehnologie nouă şi să ne îndepărtăm de experienţa noastră trecută. Trebuie să ne modificăm politică agricolă ca să nu mai aruncăm produse pe piaţa ţărilor în curs de dezvoltare. Poate că asta ar fi una dintre cele mai folositoare măsuri pe care am putea-o lua pentru a face ca agricultura din Africa să se descurce singură şi pentru a elibera femeile din Africa.
Carl Schlyter
(SV) Dle Preşedinte, dle Carlgren, veniţi aici din când în când cu discursuri frumoase, dar ce se întâmplă cu conţinutul real? În ţările în curs de dezvoltare, pământul se usucă şi se răspândesc boli. Numărul de refugiaţi din motive de climă este în creştere. Le cereţi să zâmbească în faţa morţii?
Puteţi transforma pesimismul pe care chiar dumneavoastră, cei din Consiliu, îl creaţi prin anumite promisiuni specifice. Aşa că mă întreb: veţi oferi 3 540 de milioane de euro anual pentru noul ajutor pentru măsurile climatice? Veţi exclude energia nucleară şi captarea şi stocarea dioxidului de carbon din proiectele care pot beneficia de asistenţă? Veţi accepta acordarea de licenţe obligatorii pentru tehnologii ecologice importante celor mai sărace ţări? Veţi salva pădurile refuzând mecanismele REDD conforme cu piaţa? Dacă puteţi promite toate aceste lucruri, atunci veţi obţine şi o reducere cu 40 % - şi atunci vom pleca cu toţii de aici cu un zâmbet pe faţă.
Konrad Szymański
(PL) Dle Preşedinte, poziţiei Parlamentului în ceea ce priveşte diviziunea globală a obligaţiilor privind reducerea de CO2 îi lipseşte, din nefericire, un echilibru referitor la modul în care urmează să fie suportate costurile acestei reduceri. Prin adoptarea rezoluţiei, subminăm pachetul privind clima, care a fost atât de greu de negociat, şi ale cărui costuri sunt în prezent suportate în mod inegal de statele membre din centrul Europei. Adoptarea soluţiilor propuse astăzi va creşte şi mai mult inegalitatea. Încercăm să impunem statelor membre norme care sunt letale pentru economiile lor, în vreme ce, în acelaşi timp, nu cerem nimic specific de la ţările care poartă cea mai mare responsabilitate pentru emisiile de CO2 la scară mondială. Este nedrept şi ineficient. Fără o proporţie pe o scară globală, doar mărim avantajul competitiv al Chinei, Indiei şi Braziliei.
Rezoluţia merge chiar mai departe - propune subvenţionarea celor mai sărace ţări. Suma de 330 de miliarde de euro până în 2020 înseamnă o contribuţie începând cu 16,5 miliarde până la cel mult 40 de miliarde de euro din partea unei ţări, precum Polonia. Aceasta este nebunie politică, care subminează sensul economic al apartenenţei la Uniunea Europeană. Mai mult, este o metodă ineficientă, aşa cum s-a demonstrat de pregătirile care se fac pentru a începe exportarea energiei electrice din regiunea Kaliningrad de la graniţa Poloniei. La Copenhaga, nu va merita semnarea unui acord în care povara asociată cu limitarea emisiilor de CO2 nu este repartizată proporţional la scară globală.
Marisa Matias
(PT) Doamnă preşedintă, luarea în considerare a unui plan de acţiune pentru sprijinirea ţărilor în curs de dezvoltare în materie de schimbări climatice este pur şi simplu o chestiune de dreptate şi egalitate. Aceste ţări sunt cele mai afectate, dar sunt şi cele care au contribuit cel mai puţin la situaţia în care ne găsim. De aceea trebuie să nu ne limităm doar la o simplă declaraţie de intenţie. Aceasta va demonstra că suntem hotărâţi şi serioşi în legătură cu probleme fundamentale aşa cum este finanţarea.
Oricât de ambiţioasă ar fi strategia noastră, dacă aspectele privind finanţarea nu sunt clar definite, nu putem dispune de nicio politică concretă. Consiliul vorbeşte despre 100 de miliarde de euro până în 2020. Există diferite estimări, inclusiv cele care arată că sunt necesare 120 de miliarde de euro în fiecare an, pentru sprijinirea ţărilor în curs de dezvoltare. Avem nevoie, aşadar, de resurse proprii, nu doar de paliative. De aceea, este esenţial să se stabilească modalităţile de acordare şi sursa acestei finanţări. Trebuie să avem curajul de a aborda această problemă şi de a-i implica pe toţi actorii, dar şi de a include sectorul şi întreprinderile private. Sau sperăm că aceştia se vor oferi să contribuie la această acţiune din proprie iniţiativă?
Timo Soini
(FI) Doamnă preşedintă, mafia schimbărilor climatice se foloseşte de politicieni ecologişti creduli pentru a direcţiona sute de milioane de euro din resursele fiscale ale ţărilor dezvoltate către companii supranaţionale, care obţin profituri uriaşe în ţările în curs de dezvoltare şi către întreprinderi publice din ţările în curs de dezvoltare, sub forma acestui tip de costuri ale schimbărilor climatice, care sunt promovate în prezent. De exemplu, China ar putea foarte uşor să îşi îndeplinească singură obligaţiile: este ţara cu cele mai mari rezerve de valută pe plan mondial.
Finlanda şi Uniunea Europeană trebuie să îşi salveze propriile industrii - industria siderurgică, industria maşinilor şi industria forestieră - prin solicitarea luării unei decizii la Copenhaga în vederea introducerii unui sistem de emisii specifice pentru atingerea obiectivelor climatice în ceea ce priveşte fenomenele meteo, în locul actualelor obiective bazate pe cote şi pe comercializarea emisiilor. Aceasta este opţiunea cea mai echitabilă.
(Aplauze)
Pilar del Castillo Vera
(ES) Doamnă preşedintă, aş dori să mulţumesc Consiliului şi Comisiei. În legătură cu subiectul dezbaterii noastre, există unele certitudini şi o serie de incertitudini.
Prima certitudine sau primul element comun este că există în prezent o importantă convergenţă de opinii conform căreia emisiile trebuie să fie reduse şi surse de energie nepoluantă trebuie să fie dezvoltate.
A doua certitudine este că această problemă necesită o abordare sau o tratare globală. Prin urmare, ţările care înregistrează cele mai mari emisii de CO2 în atmosferă trebuie să ia parte la toate acordurile internaţionale. Printre cei mai mari producători de CO2 se numără Statele Unite, China, India şi Brazilia.
A treia certitudine este că Uniunea Europeană supune dezbaterii o propunere care reprezintă un sistem obligatoriu de obiective: 20 % sau 30 %.
A patra certitudine este că nu există niciun semnal rezonabil, din motive variate, care să arate că ţările cu mari emisii de CO2 vor accepta un acord de acest fel, iar aceasta este realitatea.
Nu este chiar vorba de lipsă de optimism dacă admitem care este realitatea; pesimismul va câştiga lupta dacă nu cunoaştem care este realitatea. Doar acceptând realitatea putem elabora o politică eficientă şi ea va fi cu atât mai optimistă.
Cred că, prin preluarea conducerii în această problemă, Uniunea Europeană are datoria de a prezenta măsuri şi propuneri suplimentare. S-a vorbit aici de Japonia şi trebuie să amintim succesul unor proiecte precum proiectul Sector Focus, care afectează cele mai poluante industrii. Aplicând un proces pe bază de indicatori, asemenea proiecte au atins obiective extraordinare în Japonia. Acestea sunt modalităţile realiste de a aborda schimbările climatice.
Conferinţa de la Copenhaga reprezintă o oportunitate, dar va fi o oportunitate pentru eficacitate şi nu pentru retorică doar dacă va avea la bază realitatea.
Jo Leinen, 
Doamnă preşedintă, domnul comisar Olli Rehn a lăudat acest Parlament pentru activităţile sale legate de elaborarea pachetului de măsuri privind protecţia climei şi, de altfel, dorim să fim ambiţioşi în continuare.
Ieri seară, Comisia pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară a votat cu 55 de voturi "pentru" şi 1 "împotrivă" adoptarea unei rezoluţii care stabileşte standarde înalte pentru negocierile de la Copenhaga. Acest rezultat dovedeşte că negarea schimbărilor climatice, necunoaşterea acestor probleme, este reprezentată de un mic număr de persoane, pe cale de dispariţie aici în această Cameră, ale căror opinii ar trebui realmente să nu fie luate în seamă şi care şi-au făcut cunoscute părerile aici de câteva ori, dar care înoată de fapt împotriva curentului de opinie a cetăţenilor din toate statele Uniunii Europene.
Sursa dioxidului de carbon (CO2) nu are nicio importanţă pentru atmosfera Pământului. Acest lucru înseamnă că avem nevoie de un acord global pentru fiecare ţară şi nu - aşa cum se discută deja în Bangkok - de acorduri multiple, unul pentru SUA, unul pentru Europa şi unul pentru ţările în curs de dezvoltare - acest lucru ar fi dezastruos. Avem nevoie de un pact global de combatere a schimbărilor climatice, ceea ce înseamnă că ne trebuie şi un pact global de solidaritate între ţările bogate şi cele sărace. Acest lucru a fost deja subliniat de mai multe ori.
Schimbările climatice reprezintă o oportunitate pentru noi şi pentru ţările în curs de dezvoltare de a impulsiona dezvoltarea noilor tehnologii cu emisii reduse de dioxid de carbon, alături de modernizarea infrastructurii. Europa trebuie să contribuie la transformarea acestei idei în realitate. Referitor la finanţare, am adoptat solicitarea conform căreia UE are nevoie de 30 de miliarde de euro până în 2020 şi că trebuie să dezvoltăm instrumente de finanţare care să fie durabile şi previzibile. Ele nu trebuie să depindă doar de fondurile de la buget, ci trebuie să aibă şi alte surse de finanţare.
Doresc să subliniez încă o dată că navigaţia şi aviaţia trebuie incluse şi că, desigur, pădurile şi agricultura îşi au partea lor, şi încă una importantă. Dezvoltarea şi protejarea climei nu se exclud una pe cealaltă - ci, mai degrabă, trebuie reunite într-o sinteză la Copenhaga.
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Doamnă preşedintă, după ce s-a spus şi s-a făcut totul, mai rămâne o singură soluţie la problema schimbărilor climatice, şi anume tehnologia. Doar cu ajutorul noii tehnologii ne vom putea păstra modul de viaţă. Cu toate acestea, dezvoltarea tehnologiei este prea înceată şi difuzarea ei, mai ales în ţările în curs de dezvoltare, este foarte lentă. Clima este o problemă globală, dar nu a fost abordată prin punerea în comun a celor mai bune tehnologii disponibile. Kyoto a fost un eşec total, hai să tragem învăţămintele.
Trebuie, desigur, să ţinem cont de proprietatea intelectuală. Mai ales întreprinderile fruntaşe într-o astfel de dezvoltare trebuie să fie încurajate şi răsplătite în consecinţă. Aceste informaţii trebuie totuşi difuzate mai repede. În acest scop a fost creat un fond cu privire la problema ozonului în cadrul Protocolului de la Montreal şi a fost adusă în discuţie ideea unui Fond multilateral pentru tehnologii privind clima. Comisia şi Consiliul îşi pot prezenta punctele de vedere asupra acestui aspect?
În sfârşit, oprirea despăduririi este deosebit de importantă pentru ţările în curs de dezvoltare, dar înţeleg totuşi că Uniunea Europeană are acum păreri împărţite în ceea ce priveşte rolul pădurilor, mai ales datorită Suediei, Finlandei şi Austriei. Cum putem determina ţările în curs de dezvoltare să oprească despădurirea dacă UE are ea însăşi o atitudine ambiguă faţă de propriile sale păduri? Aş dori să cunosc comentariile domnului Carlgren în această privinţă.
Bas Eickhout
(NL) Doamnă preşedintă, discutăm despre schimbările climatice, dar ar trebui să vorbim despre oamenii care sunt afectaţi cel mai tare de acestea, şi anume oamenii din ţările cele mai puţin dezvoltate. În insulele Maldive, oamenii se luptă cu creşterea nivelului mării, iar în Sudan se luptă pentru pământ fertil.
Comisia presupune în continuare că jucătorii pieţei vor aduce o contribuţie substanţială la adaptarea faţă de schimbările climatice. Cu toate acestea, dacă cineva ar sta de vorbă cu toţi investitorii, ar constata că aceştia spun în continuare acelaşi lucru: "Da, dăm bani, dar în principal pentru economiile emergente. Nu vom investi în ţări vulnerabile." La urma urmei, acestea sunt pieţe instabile, iar proiectele de investiţii în adaptarea la schimbările climatice nu sunt de amploare. Acesta nu este genul de proiecte în care investitorii îşi investesc banii.
Trebuie să fie foarte clar acum că finanţarea publică trebuie canalizată către ţările cel mai puţin dezvoltate. Banca Mondială afirmă clar că suma despre care se vorbeşte trebuie să fie de cel puţin 80 de miliarde de euro. Este timpul ca UE să se dovedească a fi un adevărat conducător prin prezentarea unei oferte serioase, şi nu prin indicarea unei cifre vagi între 2 şi 15 miliarde de euro. UE trebuie pur şi simplu să urmeze direcţia indicată de Parlament şi să pună la dispoziţie cel puţin 30 de miliarde de euro.
James Nicholson
Doamnă preşedintă, conferinţa din decembrie, de la Copenhaga, pe tema schimbărilor climatice, ne oferă o ocazie unică de a aborda această vastă şi uriaşă problemă. Dacă avem în vedere consecinţele încălzirii globale, este evident că lumea în curs de dezvoltare plăteşte preţul pentru daunele climatice cauzate de naţiunile mai bogate.
Schimbările climatice nu sunt singura problemă de mediu cu care ne confruntăm, dar trebuie neapărat să încercăm să le abordăm la Copenhaga. UE are şansa de a vorbi la unison şi de a găsi soluţii la o problemă care ne afectează pe toţi. Toate ţările trebuie să joace un rol în realizarea obiectivelor şi a dezvoltării durabile. Lumea în curs de dezvoltare trebuie să fie sprijinită şi încurajată, dar obiectivele stabilite pentru aceste naţiuni trebuie să fie realiste.
Ştiu că sunt alţii care au o părere diferită de cea pe care o am eu, dar nu cred că ne permitem să aşteptăm 50, 60 sau 70 de ani pentru a afla cine a avut dreptate sau cine s-a înşelat. Avem o responsabilitate în ziua de azi de a acţiona neîntârziat şi de a face tot ce putem cât timp suntem aici.
John Stuart Agnew
Doamnă preşedintă, ce uşurare că nu mai sunt arşi ereticii, căci altfel aş fi fost deja în flăcări. Deşi mă fac foc şi pară împotriva conceptului de schimbări climatice provocate de om.
Dioxidul de carbon reprezintă doar 0,038 % din atmosfera noastră şi doar 4 % din această cantitate este influenţată de activitatea omului. Dioxidul de carbon este hrana vitală şi de neînlocuit pentru viaţa plantelor. Cu cât plantele primesc mai mult, cu atât cresc mai repede. O cantitate insuficientă a acestui gaz ar fi mult mai gravă decât un surplus. Declaraţiile alarmiste şi incorecte, care sugerează că orice creştere a dioxidului de carbon va determina creşteri semnificative ale nivelului mării, sunt folosite drept scuză de autorităţile locale ca acestea să nu menţină sisteme de protecţie marină ieftine, fabricate din lemn. Când acestea, în mod inevitabil, putrezesc, după ce au fost folosite timp de 40 de ani, nu se face nimic pentru repararea lor şi casele sunt distruse. Astfel ia naştere o stare de disperare printre comunităţile costiere. Dacă prognozele computerizate nu pot prevedea vremea cum trebuie pe termen scurt, ele nu au niciun drept să prevadă schimbări pe termen lung.
Romana Jordan Cizelj
(SL) Doamnelor şi domnilor, aş dori să îi mulţumesc domnului ministru Carlgren şi domnului comisar De Gucht pentru declaraţiile domniilor lor, dar mai este ceva care mă îngrijorează. Ceea ce mă îngrijorează este că discutăm despre obiective cantitative care nu vor trebui atinse înainte de 2020 şi respectiv 2050, în vreme ce experţii ne avertizează că trebuie să începem reducerea emisiilor globale începând cu 2015. Aş dori să ştiu dacă acest obiectiv a fost trecut poate cu vederea sau a fost abandonat de Comisie.
În al doilea rând, va trebui să elaborăm un acord global la Copenhaga, care să includă toate ţările. Nu este suficient să impunem aceste standarde de mediu ambiţioase doar la nivel european, întrucât aceasta înseamnă că nu facem decât să mutăm locul de amplasare a tehnologiei cu nivel ridicat de emisii. Aş fi interesat să aud cum intenţionează Comisia să introducă în negocieri problema repartizării obligaţiilor în mod egal între ţările industriale dezvoltate şi ce argumente are de gând să folosească pentru a încuraja ţările în curs de dezvoltare să îşi asume responsabilităţile ce le revin. Cum aveţi de gând să preveniţi dispersia de dioxid de carbon? Mi-aş dori foarte mult să avem un as în mână, o carte bună în mânecă.
În al treilea rând, aş dori să subliniez că nu putem închide ochii în faţa realităţii. Combustibilii fosili sunt principala sursă de emisii şi nu vom putea renunţa la ei în viitorul apropiat. Este nerealist să ne aşteptăm ca ţările să renunţe peste noapte la cărbune. Ţările dezvoltate nu au de gând să o facă şi este şi mai puţin probabil ca ţările în curs de dezvoltare să o facă. De aceea trebuie să acordăm mare atenţie, în negocierile internaţionale, dezvoltării şi utilizării continue a tehnologiilor care fac posibilă folosirea eficientă a combustibililor fosili, fără emisii de gaze cu efect de seră. Mai este încă un lucru pe care Europa îl poate face chiar acum: putem creşte finanţarea pentru cel de-al şaptelea Program-cadru, care a fost conceput în scopul cooperării internaţionale pe tema schimbărilor climatice.
Matthias Groote
(DE) Doamnă preşedintă, domnule comisar, domnule Carlgren, doamnelor şi domnilor, subiectul schimbărilor climatice ne va da de furcă mult mai mult timp decât criza financiară şi economică, căci merg în paralel - ambele costă mulţi bani, iar conferinţa de la Copenhaga se va axa pe încheierea unui acord privind instrumentele financiare pentru lumea a treia şi ţările în curs de dezvoltare.
Conferinţa de la Copenhaga trebuie să reuşească şi noi putem juca un rol în atingerea acestui obiectiv. Am făcut o treabă bună ieri, am adoptat rezoluţia cu o largă majoritate în cadrul Comisiei pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară şi cred că rezoluţia va obţine o mare majoritate aici în Parlament, iar prin aceasta, vom schimba climatul politic având în vedere că summitul de la Copenhaga este aproape. Adesea există o latură psihologică în acest gen de demers şi ar trebui ca noi toţi să jucăm un rol în acest sens.
Este însă ceva care mă îngrijorează în mod deosebit. În Parlamentul European, ne-am străduit să includem aviaţia în sistemul de comercializare a cotelor de emisii şi, în cele din urmă, am reuşit. Prin urmare, solicit Comisiei şi Consiliului să se asigure că acest obiectiv este urmărit în mod consecvent la Copenhaga. Trebuie să încheiem un acord internaţional prin care navigaţia, dar şi aviaţia să fie incluse în tratatul ce va urma Protocolului de la Kyoto, deoarece aceste două sectoare de transport se dezvoltă exagerat de mult şi contribuie aşadar, într-un mod exagerat, la încălzirea globală.
Nu ar trebui să depăşim limita de 2 grade Celsius. Aici se opreşte, de fapt, evoluţia paralelă dintre criza financiară şi schimbările climatice. Dacă depăşim această limită, vom fi provocat daune iremediabile planetei noastre şi acest lucru înseamnă că sunt daune pe care nu le vom putea repara.
Pat the Cope Gallagher
Doamnă preşedintă, trebuie să analizăm oportunităţile care pot apărea în urma încheierii unui acord internaţional complex la Copenhaga, astfel încât să putem opri în mod eficient schimbările climatice. Uniunea îşi ia angajamentul că, până în 2020, 20 % din totalul necesarului nostru de energie va avea ca sursă sectorul energiei regenerabile. Europa - şi într-adevăr şi ţara mea, Irlanda - pot deveni lideri mondiali în dezvoltarea unor tehnologii noi şi inovatoare, care folosesc valurile şi fluxul.
Dezvoltarea unor astfel de tehnologii este o componentă vitală a strategiilor noastre pentru atingerea obiectivelor privind schimbările climatice. Trebuie să ne asigurăm de creşterea la maxim a finanţării în cadrul celui de-al şaptelea şi al optulea program-cadru pentru cercetare şi tehnologie începând de azi şi până în 2020.
(GA) Investiţiile în tehnologie nepoluantă vor ajuta la crearea de locuri de muncă în Europa, într-o perioadă de criză economică. Ştim ce mari dificultăţi vor apărea dacă nu acceptăm responsabilităţile internaţionale care ne revin. Ştim ce provocări ne aşteaptă. Ca atare, vom întâmpina aceste provocări în mod ferm şi responsabil.
Claude Turmes
Doamnă preşedintă, cunoaşteţi ruleta rusească? Aţi jucat vreodată la ruleta rusească? Desigur că nu, deoarece există o şansă din şase să fii ucis sau rănit. Dacă summitul de la Copenhaga nu va fi un succes, nu avem nici măcar 50 % şanse să protejăm planeta aceasta de schimbări climatice periculoase.
De ce ne aflăm în această situaţie imposibilă? Am pierdut practic douăzeci de ani - douăzeci de ani de la marea conferinţă de la Rio, douăzeci de ani de lobby din partea industriilor poluante, de la industria petrolieră la industria carboniferă şi la industria automobilului. Douăzeci de ani în care partidele de centru-dreapta din Statele Unite şi Europa au îngreunat excesiv demersul Verzilor si al altora de a susţine o agendă ambiţioasă.
Aşadar, summitul european de săptămâna viitoare de la Copenhaga este ultima ocazie ca partidele de centru-dreapta europene - printre care se numără Suedia, care deţine preşedinţia Consiliului, Danemarca, Franţa şi Germania, ţări conduse de politicieni de centru-dreapta - să acţioneze în mod responsabil. -
Bogusław Sonik
(PL) Doamnă preşedintă, Uniunea Europeană este considerată a fi un lider pe scena internaţională în domeniul promovării dialogului pe tema acţiunii pentru combaterea schimbărilor climatice şi pentru stabilirea unor priorităţi politice în vederea reducerii emisiilor de CO2. Ca parte a pregătirilor în curs pentru conferinţa de la Copenhaga, Uniunea Europeană a făcut mai multe promisiuni decât orice altă regiune din lume. Până astăzi, nici măcar una din puterile industriale - Statele Unite, Japonia, Australia - nu a trimis o propunere specifică, cu cifre exacte, care să dea detalii despre ajutorul destinat ţărilor în curs de dezvoltare în eforturile lor de a limita emisiile de CO2 şi despre sprijinirea dezvoltării tehnologiilor eficiente din punct de vedere energetic, bazate pe surse regenerabile de energie.
Europa va fi un partener credibil în cadrul negocierilor numai dacă prezintă propuneri realiste, realizabile şi de bun simţ, care vor reprezenta un punct de plecare pentru a ajunge la un consens şi la o înţelegere la nivel internaţional. Acum Europa are nevoie de aliaţi şi de sprijin pentru propunerile sale actuale. Prin urmare, ar trebui să fim atenţi la solicitările din ce în ce mai numeroase de reducere de la 20 % la 30 %, din moment ce alte ţări industrializate nu se arată dornice să îşi stabilească astfel de obiective ambiţioase, iar sprijinul financiar pentru ţările în curs de dezvoltare trebuie să fie, de asemenea, un angajament realist. Acesta nu trebuie să fie doar o listă cu dorinţe. Ar trebui să fie un sistem de ajutorare, care respectă principiul dezvoltării durabile şi care ar trebui să le dea beneficiarilor posibilitatea de a-şi planifica acţiunile.
Mai este ceva important din perspectiva cetăţenilor Europei. Nu ar trebui să uităm că summitul de la Copenhaga, rezoluţiile noastre şi pregătirile Parlamentului pentru summit ar trebui însoţite de un sistem clar definit de comunicare cu cetăţenii, cu societatea. Nu dorim să se creeze o barieră sau un gol între societate şi instituţiile UE în sistemul de comunicare a informaţiilor privind încălzirea globală.
Michael Cashman
Doamnă preşedintă, voi păstra un nivel redus de emisii CO2 şi voi fi succint. Domnule comisar, îmi pare bine să vă văd la locul dumneavoastră. Membri ai preşedinţiei, îmi pare bine să vă văd aici.
Dacă vorbim despre anul 2020 sau 2050 nu îmi mai pare la fel de bine. În acest moment avem nevoie de acorduri şi de rezultate, întrucât schimbările climatice pun în pericol reducerea sărăciei. Vedem cum bugetele de Asistenţă Oficială pentru Dezvoltare (ODA) sunt direcţionate în altă parte decât spre dezvoltare. Acest lucru este inacceptabil şi pune în pericol Obiectivele de Dezvoltare ale Mileniului, care trebuie îndeplinite. La Copenhaga, vom vedea 27 de ţări comportându-se ca una singură pentru a atinge obiective ambiţioase.
I-am auzit pe cei care neagă schimbările climatice aici, în această Cameră. Vreau să spun doar atât: se vorbeşte despre plante şi CO2; s-a vorbit despre despădurire şi deşertificare. Acest lucru înseamnă că în unele locuri nu este apă. Nu sunt copaci. Schimbările climatice ucid. Este simplu ca bună ziua. Hai să fim clari - statele membre ar trebui să menţină 0.7% din PIB pentru dezvoltare şi să limiteze orice utilizare a acestui PIB la maximum 10 % şi apoi să adauge fonduri suplimentare pentru combaterea şi soluţionarea schimbărilor climatice.
Fiona Hall
Doamnă preşedintă, sunt îngrijorată de faptul că calculele Comisiei privind finanţarea internaţională pentru climă sunt doar amăgire.
În primul rând, s-a spus că 90 % din măsurile de eficientizare a energiei pot fi finanţate chiar de ţările în curs de dezvoltare. Aceasta înseamnă 30 de miliarde de euro pe an. În Uniunea Europeană, cel mai mare obstacol în calea introducerii măsurilor de eficientizare a energiei, atât pentru guverne, cât şi pentru cetăţeni, este lipsa unei finanţări iniţiale. De ce crede Comisia că ţările în curs de dezvoltare pot finanţa măsuri de eficientizare fără o finanţare iniţială în condiţiile în care chiar şi statele membre ale UE au reuşit cu greu acest lucru?
Mai mult, ideea că piaţa internaţională de dioxid de carbon poate finanţa 38 de miliarde de euro pe an nu este realistă. Am văzut cât de încet a pornit piaţa de dioxid de carbon a UE în cadrul ETS şi cât de rău a fost afectat preţul dioxidului de carbon de criza economică. E posibil să treacă multe zeci de ani înainte ca o piaţă internaţională de dioxid de carbon să funcţioneze corect, aşa că avem nevoie acum de noi măsuri de finanţare.
Françoise Grossetête
(FR) Doamnă preşedintă, schimbările climatice, despre care tot vorbim de dimineaţă, înseamnă pur şi simplu o creştere a deşertificării şi a secetei; înseamnă despădurire, dezastre naturale, răspândirea foametei şi a sărăciei, mai ales în ţările din sud, înseamnă exoduri de populaţie.
Summitul de la Copenhaga trebuie să obţină angajamentul popoarelor lumii de a găsi un echilibru între patru obiective importante, primul fiind, desigur, reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră, dar, în acelaşi timp, trebuie evitată frânarea economiei, trebuie împiedicată deversarea deşeurilor dăunătoare mediului şi trebuie promovate noile tehnologii ale Europei.
Prin urmare, din moment ce trebuie să ţinem cont de ţările cele mai sărace, aş dori să vă atrag atenţia asupra ţărilor în curs de dezvoltare, în special asupra celor mai avansate dintre acestea. Această noţiune nu apare în textele internaţionale şi aceste ţări intră în categoria ţărilor în curs de dezvoltare. Astfel, nu se consideră că acestea sunt obligate să contribuie la efortul de a reduce gazele cu efect de seră, chiar dacă sunt unele dintre cele mai mari consumatoare de dioxid de carbon. Desigur, mă refer la ţări precum China, India şi Brazilia, care, la Copenhaga, trebuie neapărat să îşi ia angajamentul de a atinge obiective similare celor stabilite pentru ţările industrializate din moment ce, strict vorbind, nu sunt nici pe departe asemănătoare cu celelalte ţări în curs de dezvoltare.
Eforturile de a reduce CO2 trebuie să fie comune în cele mai corecte condiţii. Trebuie să împiedicăm orice perturbare a concurenţei. Negocierile trebuie să reprezinte şi o oportunitate de a stimula difuzarea noilor tehnologii de care dispunem şi de a face posibile investiţii substanţiale în cercetare şi dezvoltare.
La Copenhaga - şi acest lucru este absolut necesar - va trebui să creăm condiţii pentru un comerţ durabil între ţări, pe baza intereselor reciproce. Succesul va consta în promovarea răspândirii tehnologiilor în ţările cel mai puţin dezvoltate în schimbul recunoaşterii drepturilor de proprietate intelectuală şi a deschiderii pieţelor acestor ţări pentru aceste tehnologii.
Enrique Guerrero Salom
(ES) Doamnă preşedintă, cele mai grave două crize la nivel mondial sunt sărăcia şi efectele schimbărilor climatice: două crize care vor fi şi mai strâns legate una de cealaltă în viitor, două crize care devin şi mai devastatoare pe zi ce trece.
Sunt mult mai mulţi oameni săraci astăzi decât erau în urmă cu un an, mai mulţi cu zeci de milioane. Efectele schimbărilor climatice sunt mult mai grave şi mai intense în ziua de azi decât au fost vreodată.
Mai avem o lună şi jumătate până la conferinţa de la Copenhaga, doar câteva săptămâni. La Copenhaga, trebuie să facem mari eforturi. Trebuie să ne concentrăm mai mult eforturile pe combaterea schimbărilor climatice, dar nu folosind resursele destinate în prezent ajutorului pentru dezvoltare, nu cu resurse alocate în prezent pentru educaţie şi sănătate.
Ţările în curs de dezvoltare au nevoie de ambele tipuri de resurse. Prin urmare trebuie să depăşim cei 0,7 % din PIB. Acesta a fost mesajul din partea diferiţilor lideri care au participat la recenta reuniune a Organizaţiei Naţiunilor Unite. Acesta a fost mesajul din partea preşedintelui guvernului spaniol.
Peter Liese
(DE) Doamnă preşedintă, domnule comisar, doamnelor şi domnilor, în cadrul unei întruniri de acum câteva zile la Bruxelles, la care au luat parte comisarul pentru sănătate, doamna Vassiliou, şi experţi medicali din toată Europa, s-a discutat pe tema "Sănătate şi schimbări climatice". A fost un eveniment plin de informaţii intitulat "Reţetă pentru o planetă sănătoasă". Preşedintele Comitetului Permanent al Medicilor Europeni (CPME) o folosit o imagine foarte bună - pacientul planeta Pământ este ca o persoană care suferă de o boală gravă. Cu cât se intervine mai târziu, cu atât mai dureros este tratamentul şi se ajunge la un punct în care este chiar prea târziu pentru tratament. În acel punct, pacientul este afectat iremediabil. De aceea trebuie să acţionăm repede şi ferm pentru pacientul planeta Pământ. Sper că toţi suntem de acord în această privinţă.
Este la fel de adevărat că schimbările climatice îi afectează pe toţi - fiecare ţară de pe planetă şi fiecare domeniu al economiei europene. Eu constat un dezechilibru - creăm obligaţii foarte mari pentru participanţii tradiţionali la sistemul european de comercializare a cotelor de emisii, deşi aceştia contribuie cu mai puţin de 50 % la emisiile din Uniunea Europeană. Prin urmare avem nevoie de mai mulţi umeri care să poarte povara - am hotărât acest lucru ieri seară. Am adoptat şi amendamentele 198-202 privind includerea aviaţiei - aşa cum a menţionat şi domnul Groote - şi a transportului maritim. Poate mai trebuie lucrat la acest lucru şi introduse diferenţieri, dar este o mişcare în direcţia bună. Comisia şi Consiliul trebuie, în cele din urmă, să se implice mai mult în această privinţă. La summitul UE pregătitor pentru Pittsburg şi la reuniunea propriu-zisă de la Pittsburg nu s-a făcut niciun progres în acest sens. Consiliul şi Comisia trebuie să facă mai mult în legătură cu această problemă.
Mai am doar o ultimă frază de adăugat. Şi alte regiuni din lume trebuie să facă mai mult. Mă bucur că Barack Obama a câştigat Premiul Nobel pentru pace, dar dacă nu vine la Copenhaga şi dacă nu prezintă o propunere decentă, atunci credibilitatea sa se va fărâmiţa şi, din această cauză, trebuie să vină cu un proiect la Copenhaga.
Kriton Arsenis
(EL) Doamnă preşedintă, ţările în curs de dezvoltare au contribuit mai puţin decât oricare alt stat la schimbările climatice. Totodată, însă, suportă cele mai grave consecinţe. În Africa, milioane de oameni trebuie să călătorească din ce în ce mai departe în fiecare an pentru a găsi apă, lemn pentru gătit şi hrană. Aceştia sunt oameni care depind de facilităţile pe care le pun la dispoziţie ecosistemele naturale, sunt oameni care nu au contribuit cu nimic la schimbările climatice.
Aceste ecosisteme naturale, precum pădurile din Africa, înmagazinează de trei ori mai mult dioxid de carbon decât au eliberat în atmosferă, de trei ori mai mult dioxid de carbon decât există în atmosferă în prezent, în vreme ce absorb 50 % din dioxidul de carbon pe care îl eliberăm noi în atmosferă în fiecare an. De aceea, protejarea şi extinderea pădurilor, pe baza proceselor naturale şi fără scopuri comerciale, ar trebui să fie prima prioritate a politicii noastre, atât în vederea combaterii schimbărilor climatice cât şi în vederea adaptării ţărilor în curs de dezvoltare şi a ţărilor dezvoltate la acestea.
Theodoros Skylakakis
(EL) Doamnă preşedintă, aş dori să iau poziţie privind chestiunea specifică, dar foarte importantă a transportului maritim în legătură cu Copenhaga şi cu ţările în curs de dezvoltare. Am de făcut două comentarii: ar fi o greşeală imensă ca transportul maritim şi transportul aerian să fie abordate ca şi cum ar fi acelaşi lucru. Transportul maritim este cel mai eficient şi cel mai nepoluant mod de transport, pe când transportul aerian este, mai mult sau mai puţin, cel mai nociv. Prin urmare, trebuie stabilite obiective pentru transportul maritim, dar acestea trebuie să fie echitabile în ceea ce priveşte - în special - transportul rutier, care este în competiţie cu transportul maritim şi este mult mai poluant. Dacă lovim exagerat de tare transportul maritim în comparaţie cu transportul rutier, lovim exagerat de tare în inima economiilor din ţările în curs de dezvoltare, deoarece ţările în curs de dezvoltare se bazează în cea mai mare parte pe materii prime, produse agricole şi industrie, care se folosesc în general de transportul maritim, în vreme ce economiile noastre sunt în esenţă economii de servicii.
Mă întreb dacă vom fi capabili să convingem ţările în curs de dezvoltare de bunele noastre intenţii, propunându-le să finanţăm eforturile de combatere a schimbărilor climatice cu bani pe care îi vom lua, în mod disproporţionat, de la transportul maritim şi care, ca procent din PIB, vor îngreuna situaţia mai mult pentru ţările în curs de dezvoltare decât pentru ţările dezvoltate?
Întrucât am fost informat că Grupul Verzilor/Alianţa Liberă Europeană a refuzat ieri să susţină o dezbatere privind corelarea obiectivelor pentru transportul maritim cu obiectivele pentru transportul pe uscat, mă întreb, de asemenea, dacă acţiunea de a conduce, pe o autostradă europeană, o maşină de lux, cu 180 de kilometri pe oră, este mai ecologică pentru economia planetei decât transportul de hrană şi de materii prime.
Gilles Pargneaux
(FR) Doamnă preşedintă, domnule Carlgren, domnule preşedinte al comisiei, ne confruntăm cu o provocare pentru umanitate, o provocare pentru viitoarele generaţii. Pentru a accepta această provocare, Copenhaga trebuie să furnizeze condiţiile pentru un acord global, un acord unic, deoarece, aşa cum preşedintele Comisiei pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară, domnul Leinen, spunea mai devreme, este necesară o alianţă universală, care să reunească ţările industrializate şi cele emergente deopotrivă.
Astăzi, prin dezbaterea noastră, dar şi prin proiectul unei rezoluţii a Parlamentului, solicităm încă o dată Uniunii Europene să-şi menţină rolul de lider în această politică necesară de combatere a schimbărilor climatice. Să ne amintim că trebuie să vorbim cu o singură voce dacă dorim să ne menţinem credibilitatea.
Da, trebuie să ajungem la un acord în Copenhaga pentru a limita creşterea temperaturii medii globale, astfel încât să nu depăşească nivelurile preindustriale cu mai mult de 2 grade. Da, trebuie să semnăm un acord la Copenhaga pentru a asigura la nivel colectiv, că, până în 2020, emisiile de gaze cu efecte de seră sunt reduse cu 30 % faţă de 1990. Însă acest lucru nu va fi suficient. Nu este nevoie numai ca ţările dezvoltate să îşi reducă substanţial emisiile, ci şi ca ţările în curs de dezvoltare să ajute la atingerea obiectivelor.
În consecinţă, statele industrializate trebuie să furnizeze ţărilor în curs de dezvoltare sprijin financiar şi tehnic adecvat, pe termen lung şi previzibil, pentru a le încuraja să îşi ia angajamentul de a reduce emisiile de gaze cu efect de seră. Copenhaga trebuie să ajute ţările în curs de dezvoltare să se orienteze către modele cu nivel scăzut de dioxid de carbon.
Aşa că daţi-mi voie să mă refer la două domenii, care, cred eu, sunt necesare pentru viitorul nostru. În primul rând, introducerea, pe plan internaţional, a finanţării combaterii încălzirii globale, pe baza impozitării tranzacţiilor financiare. În al doilea rând, consider că este necesară introducerea unei adaptări fiscale la frontierele europene, care să vizeze importurile de bunuri fabricate fără nici cea mai mică urmă de preocupare pentru protejarea mediului, o ajustare fiscală legată de rambursarea, stipulată prin contract, către ţările din sud, a impozitului pe dioxidul de carbon, perceput astfel la frontierele europene, şi care ar fi folosit la finanţarea investiţiilor în echipamentul de care au nevoie pentru combaterea încălzirii globale.
Rachida Dati
(FR) Doamnă preşedintă, ca urmare a exemplului oferit de recenta reuniune G20, care a reprezentat o oportunitate pentru Europa de a juca un rol de lider în definirea unei noi ordini economice mondiale, la conferinţa de la Copenhaga din decembrie, Europa va avea din nou o reponsabilitate, dar, mai presus de toate, o obligaţie de a le arăta partenerilor săi internaţionali calea care trebuie urmată.
Contrar a ceea ce s-a spus până acum, în special de unii dintre colegii mei din grupul Verzilor/Alianţa Liberă Europeană, Europa a început să îşi asume responsabilităţile în materie de protecţie a mediului, întrucât, în decembrie 2008, s-a adoptat pachetul de măsuri privind energia şi schimbările climatice. Cu acest pachet, Europa va avea legitimitatea de care are nevoie pentru a îndruma negocierile către definirea unui răspuns ambiţios, practic şi global la provocările schimbărilor climatice.
Acordul care trebuie încheiat la Copenhaga va trebui să se bazeze pe un principiu de responsabilitate reciprocă, dar diferenţiată. În mod concret, aşa cum tocmai a afirmat doamna Grossetête, depinde de noi, ca state industrializate, să ne asigurăm că partenerii noştri, ţările în curs de dezvoltare, dispun de mijloacele necesare pentru de a ne urma pe măsură ce adoptăm măsuri ambiţioase de combatere a schimbărilor climatice.
De asemenea, trebuie să dăm un exemplu, luându-ne, nici mai mult nici mai puţin, angajamentul pentru un program ambiţios, care să vizeze o reducere cu 80 % a emisiilor de gaze cu efect de seră până în 2050. Am auzit spunându-se puţin mai devreme că nu este suficient, dar este deja un bun început. Totodată, trebuie să creăm condiţiile pentru a ne asigura că ţările în curs de dezvoltare pot participa alături de noi în acest efort global.
Avem o responsabilitate, dar avem totodată şi îndatoriri faţă de aceste ţări. Adevărul este că trebuie să facem faţă unei provocări comune, care necesită implicarea tuturor. Însă, cum bine ştim, nu dispunem toţi de aceleaşi posibilităţi şi nu toţi avem aceeaşi istorie. Aşadar, Copenhaga trebuie să fie un succes, dar un succes obţinut printr-o veritabilă contribuţie care să fie mai mult decât un simplu angajament. Uniunea Europeană va fi judecată pe baza acestei contribuţii şi a acestui angajament.
În cazul în care, la Copenhaga, partenerii noştri internaţionali nu îşi asumă angajamente ferme şi comune de a lua măsuri concrete, aşa cum a afirmat şi antevorbitorul meu, va trebui să impunem un impozit pe dioxidul de carbon la frontierele europene. Aceasta va fi singura cale de a ne face auziţi şi de a ne asigura că angajamentul nostru sincer are sens. Depinde de Europa ca acest mesaj să se facă auzit.
Anni Podimata
(EL) Doamnă preşedintă, principala provocare cu care ne confruntăm cu şapte săptămâni înainte de summitul de la Copenhaga este dacă vom reuşi sau nu să ajungem la un acord în termeni de asumare a responsabilităţii pentru finanţarea globală a politicilor privind moderarea schimbărilor climatice în ceea ce priveşte ţările în curs de dezvoltare. Europe a făcut progrese importante prin definirea surselor de finanţare şi a modurilor de organizare a acestei finanţări, dar acum a venit vremea să convingem alte ţări dezvoltate să îşi asume partea lor de responsabilitate, ştiind că sprijinirea eforturilor făcute de ţările în curs de dezvoltare pentru combaterea schimbărilor climatice reprezintă şi o oportunitate de combatere a inegalităţilor globale şi de diminuare a distanţei dintre ţările dezvoltate şi cele în curs de dezvoltare.
Mai este încă un lucru pe care nu trebuie să îl uităm, mai ales aici în Uniunea Europeană. Suntem pe punctul de a crea o nouă ordine de refugiaţi, refugiaţi din motive climatice, care nu sunt protejaţi în prezent de nicio convenţie internaţională şi care, prin urmare, nu au niciun drept. Acoperirea acestei lacune legale şi sprijinirea substanţială a refugiaţilor din motive climatice reprezintă o obligaţie esenţială a comunităţii internaţionale în cadrul căreia Uniunea Europeană trebuie să joace un rol principal.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Doamnă preşedintă, domnule Carlgren, domnule De Gucht, Uniunea Europeană ar trebui să continue să joace un rol principal în negocierile internaţionale în vederea încheierii unui acord ambiţios la Copenhaga. Acest acord ar trebui să se bazeze pe principiul responsabilităţii comune, dar diferenţiate. Acest principiu ar trebui aplicat deopotrivă ţărilor în curs de dezvoltare, dar fiecare dintre acestea necesită măsuri adaptate situaţiei sale specifice, întrucât ele se află în diferite stadii şi circumstanţe. Toate ţările în curs de dezvoltare, exceptând ţările cel mai puţin dezvoltate, ar trebui să adopte strategii naţionale de dezvoltare bazate pe emisii reduse de dioxid de carbon.
Ţările în curs de dezvoltare vor avea de suportat un cost de aproximativ 100 de miliarde de euro pentru reducerea emisiilor şi pentru adaptarea la consecinţele schimbărilor climatice. O parte a finanţării va veni dinspre sectorul privat, dar finanţarea publică internaţională va fi deopotrivă necesară, pe lângă ajutorul oficial pentru dezvoltare. Este deosebit de important să definim modul în care acest sistem de finanţare va fi structurat, precum şi sursa şi cuantumul finanţării, în vederea garantării unui acord la Copenhaga.
Pe de altă parte, mecanismul de dezvoltare nepoluantă din cadrul protocolului de la Kyoto ar trebui revizuit pentru ca fondurile să fie acordate doar proiectelor care fac posibile reduceri suplimentare. Ţările în curs de dezvoltare mai avansate din punct de vedere economic şi sectoarele mai competitive din punct de vedere economic ar trebui să fie excluse treptat din acest mecanism, astfel încât el să se poată axa doar pe ţările cele mai sărace, în special cele din Africa.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Uniunea Europeană oferă un exemplu celorlalte continente prin abordarea ameninţărilor care planează deasupra planetei noastre. Acest lucru consolidează şi lupta împotriva schimbărilor climatice. Uniunea Europeană este pregătită să fie lider şi în viitor, dar toate ţările care participă la conferinţa de la Copenhaga trebuie să se alăture acestei lupte.
Este necesar un ajutor suplimentar pentru ţările în curs de dezvoltare. Creşterea lor economică, precum cea a ţărilor BRIC, trebuie să se bazeze pe "tehnologii verzi". Trebuie acordată mai multă atenţie punerii în comun a celor mai avansate tehnologii şi cunoştinţe. UE ar trebui să dea un exemplu tentant, nu doar prin angajamente de reducere a emisiilor, dar şi prin promovarea energiei regenerabile şi prin creşterea eficienţei energetice.
Să nu uităm că şi în Uniunea Europeană există o distanţă considerabilă între ţările care aplică cu succes tehnologii noi şi care economisesc energie şi ţările care au rămas în urmă din acest punct de vedere. Trebuie depus un efort comun pentru a elimina această distanţă, ceea ce ar fi, de asemenea, un exemplu pozitiv pentru toată lumea.
Eija-Riitta Korhola
(FI) Doamnă preşedintă, trebuie să acceptăm anumite realităţi. În primul rând, eforturile noastre de până acum în domeniul climatic nu ne-au adus niciun beneficiu. Strategia s-a dovedit a fi ineficientă deoarece emisiile au crescut deopotrivă ca valori absolute şi ca valori relative. Contrar aşteptărilor, intensitatea globală a dioxidului de carbon a crescut concomitent cu investiţiile internaţionale concrete din domeniu. Emisiile pe tonă de producţie în ţările care au ratificat acordul nu au scăzut cu mai mult succes decât în ţările care au rămas în afara protocolului de la Kyoto. Avem un acord jalnic şi trebuie să fie înlocuit cu unul mai bun, mai cuprinzător, mai eficient şi mai ambiţios.
În al doilea rând, trebuie spus că ştim mai puţine decât credeam că ştim cu ceva timp în urmă. Deşi emisiile au crescut mai mult decât fusese prevăzut, temperatura nu creşte şi ea în mod logic odată cu creşterea emisiilor. Acum nu mai creşte, iar pentru anii ce urmează este anunţată o răcire globală continuă. Cu toate acestea, ciclul de timp este prea scurt pentru a putea trage concluzii sau pentru a ne permite să uităm modelul de încălzire precedent. Această informaţie, care creează confuzie în rândul cetăţenilor, nu înseamnă, aşadar, că nu mai trebuie să ne facem griji cu privire la schimbările climatice, ci înseamnă că avem nevoie de mai multă cercetare. În consecinţă, emisiile trebuie să se situeze la un nivel rezonabil în orice condiţii, indiferent dacă are loc o încălzire rapidă sau nu. Punctul de plecare al acestor măsuri ar trebui să fie ideile referitoare la dezvoltarea durabilă din Raportul Organizaţiei Naţiunilor Unite privind Obiectivele de Dezvoltare ale Mileniului. Raportul nu se limitează la trecerea în revistă a problemei dioxidului de carbon, ci reprezintă şi o politică globală în domeniul climatic.
În al treilea rând, trecem printr-o criză economică şi, prin urmare, avem o responsabilitate faţă de cetăţenii noştri. Ceea ce facem trebuie să fie înţelept şi eficient. Lumea nu îşi mai poate permite un acord lipsit de importanţă în domeniul climatic. Greşelile de la Kyoto nu pot fi perpetuate şi nu avem nevoie de genul de acord care se mulţumeşte să mute pur şi simplu emisiile dintr-un loc într-altul, fără a le reduce cu adevărat. Întrucât criteriile care stau la baza politicii privind clima se referă în prezent la emisii din perspectiva producerii lor şi nu a consumului, cauza problemei poate fi transferată în altă parte. Dată fiind dispersia de dioxid de carbon care rezultă, este foarte posibil ca, pe măsură ce emisiile la nivel local scad, emisiile la nivel mondial să crească. În schimb, avem nevoie de investiţii majore în decarbonizare şi în tehnologii care reduc emisiile. Producţia poluantă nu mai trebuie îngăduită nicăieri. Nu mai putem crea lacune, deşi sistemul UE de comercializare a emisiilor este un exemplu perfect în acest sens!
Ivari Padar
(ET) Domnule preşedinte, măsurile ambiţioase privind clima ar ajuta la soluţionarea crizei economice actuale prin crearea de noi locuri de muncă şi printr-o creştere a activităţii economice. Agenţia Internaţională pentru Energie consideră necesară încheierea unui acord la Copenhaga pentru a direcţiona investiţiile întârziate din cauza crizei spre investiţii în sectorul energiei durabile din punct de vedere ecologic.
Întrevăd oportunităţi şi pentru ţara mea, Estonia. Ne trebuie un program amplu de economisire a energiei, dar şi o abordare ambiţioasă şi pe termen lung în domeniul energiei regenerabile. Însă nu ne putem limita la acest lucru. Ar trebui să revizuim reglementările privind transportul şi logistica, să folosim materiale de construcţie şi tehnologii ecologice, să reducem folosirea materialelor şi a substanţelor chimice în industrie, să reformăm metodele de ambalare folosite în vânzarea cu amănuntul şi să dezvoltăm agricultura ecologică.
Acestea şi multe alte soluţii vor fi principalele sectoare de creştere în viitor. Multe dintre aceste soluţii noi necesită eforturi din partea oamenilor noştri de ştiinţă; unele pot fi create doar prin propriile noastre eforturi.
Elisabetta Gardini
(IT) Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, am remarcat că votul care a avut loc ieri în Comisia pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară a fost menţionat de câteva ori.
Aş dori, totuşi, să clarific faptul că nu totul poate fi pus pe seama unei singure poziţii ideologice extremiste. Am auzit multe poziţii ale colegilor noştri, care sunt foarte variate, mult mai nuanţate, bazate mult mai mult pe bunul simţ şi prin urmare, dat fiind că reflectă realitatea mai fidel, cred că sunt mai adecvate pentru a furniza soluţii reale.
Ştiinţa nu este un totem. Când s-a făcut greşeala de a se insista pe o problemă într-un mod atât de pronunţat ideologic, nu au fost furnizate soluţii, ci s-a ajuns la un dezastru. Europa ar trebui să fie expertă în asemenea situaţii şi să nu repete aceleaşi greşeli, cu atât mai mult atunci când ele se prezintă sub multe forme şi au etichete care le fac să pară mult mai prietenoase. Trebuie să subliniez că directiva privind sistemul de comercializare a emisiilor prevede întocmai că direcţia virtuoasă urmată de Uniunea Europeană trebuie să fie evaluată de Comisie, în conformitate cu rezultatul conferinţei.
Trebuie să mergem la conferinţă pe poziţii de forţă şi cu idei clare, desigur, dar şi cu scopul absolut de a distribui eforturile noastre, pe cât se poate şi în primul rând, în mod echitabil între toate statele industrializate, care trebuie să accepte obiective echivalente de reducere a emisiilor. Nu trebuie să uităm ceea ce doamna Grossetête a spus foarte bine, şi anume că nu mai putem continua să nu facem diferenţieri între ţările în curs de dezvoltare: unele ţări sunt cu adevărat în curs de dezvoltare şi altele sunt economii emergente, precum India, China şi Brazilia. Şi acestea sunt ţări care trebuie să îşi asume propriile angajamente.
Ei bine, dacă la Copenhaga nu se obţine un rezultat echilibrat, în ceea ce mă priveşte, adresez un îndemn Uniunii Europene să asigure în continuare alocarea gratuită a subvenţiilor pentru sectoarele cu risc, în conformitate cu Directiva 2003/87/CE. Acestea sunt puncte cheie. Dorim ca Protocolul de la Kyoto să rămână la fel de important pentru mediu şi, mai presus de toate, dorim să evităm crearea unei bule financiare pe socoteala afacerilor europene.
Vincent Peillon
(FR) Doamnă preşedintă, aşa cum au afirmat colegii noştri în mod repetat în această dimineaţă, problema finanţării ţărilor în curs de dezvoltare în lupta lor pentru combaterea încălzirii globale poate duce la un eşec al summitului de la Copenhaga, deşi noi toţi sperăm să fie un succes.
Însă, după cum ştim, aceste ţări sunt adesea principalele victime ale încălzirii globale, fără a fi şi responsabile pentru aceasta. Statele industrializate au furnizat un pachet de ajutoare financiare substanţiale. El este insuficient astăzi şi nici măcar sumele declarate nu sunt în realitate plătite. Acest lucru ne obligă şi ne va obliga să găsim noi surse de finanţare.
Comisia pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară, în acord cu poziţia Comisiei pentru dezvoltare, a recunoscut că, în prezent, trebuie luată în considerare introducerea unei taxe pe tranzacţiile financiare, similară taxei Tobin. Această taxă de 0.01 % pe tranzacţiile speculative ar însemna venituri de 100 de miliarde de USD pe an; cu alte cuvinte, suma estimată necesară până în 2020 pentru combaterea încălzirii globale în ţările în curs de dezvoltare.
Prin urmare, Parlamentul, urmând anumiţi lideri politici naţionali, îşi asumă propriile responsabilităţi. Aş dori să ştiu care este poziţia Consiliului şi a Comisiei şi dacă ne vor sprijini în această privinţă.
Lena Ek
(SV) Doamnă preşedintă, lumea se confruntă în prezent cu trei crize majore: criza financiară, criza locurilor de muncă şi criza climatică. Soluţiile pe care le putem identifica împreună trebuie să contribuie la soluţionarea tuturor celor trei crize. Afacerile noastre se confruntă cu provocări majore, dar există şi oportunităţi importante pentru noi locuri de muncă şi pentru soluţionarea mai multor crize sociale. Dacă este aplicat corect, împreună cu decizii corecte şi suficient de ferme din partea celor conduc aceste negocieri, am putea asista la o revigorare şi la o nouă economie mondială durabilă din punct de vedere ecologic.
Oameni din toată lumea se aşteaptă ca la conferinţa de la Copenhaga să se propună măsuri viguroase. Trebuie să fim conştienţi că SUA vor dori soluţii bazate pe piaţă, Europa va dori soluţii bazate pe legislaţie, iar China va dori soluţionarea propriilor probleme sociale interne. Există diferenţe de abordare şi în interiorul Europei. În Parlamentul European există membri care doresc praguri stabilite atât de sus încât va fi imposibil de găsit o soluţie la Copenhaga, iar alţii doresc să se pună accentul numai pe soluţii voluntare.
Viitorul se află într-o economie de piaţă ecologică şi liberală. Trebuie să ne asigurăm că li se oferă consumatorilor şansa de a-şi folosi puterea pe piaţă prin informare şi transparenţă.
Rareş-Lucian Niculescu
Defrişarea pădurilor, adesea invocată în această dezbatere, este desigur un fenomen care atinge mai ales statele în curs de dezvoltare, înainte, însă de a culpabiliza aceste state trebuie să fim conştienţi că defrişarea răspunde unor necesităţi de supravieţuire.
Doresc să aduc în dezbaterea de astăzi concluziile unui studiu recent care demonstrează că aproape jumătate din suprafaţa agricolă la nivel mondial dispune de o acoperire forestieră de cel puţin 10 %. Această suprafaţă agricolă acoperită de vegetaţie forestieră este echivalentă cu dublul suprafeţei Amazoniei. Cred că este sugestiv pentru a ne da seama de valoarea acestei vegetaţii. Este evident că agricultorii s-ar strădui mai mult să protejeze această vegetaţie dacă ar obţine unele finanţări adecvate.
Un alt element care ar putea fi luat, de asemenea, în considerare ar fi încurajarea sistemelor agroforestiere stratificate, care asociază culturile cu arborii. Acest tip de culturi, care sunt mai puţin rentabile decât monoculturile, sunt adesea abandonate. Consider că orice soluţie pentru evitarea despăduririi trebuie să aibă în vedere şi sisteme de recompensare a agricultorilor, inclusiv a celor europeni, care practică aceste tipuri de culturi stratificate.
Judith A. Merkies
Doamnă preşedintă, "succes sau eşec, aceasta este întrebarea". S-au menţionat deja toate tipurile de crize, dar a fost uitată una alături de încălzirea globală, şi anume criza încrederii publice în politică.
Sunt de acord cu domnul Carlgren. Să nu facem din asta un concurs de frumuseţe despre cine este mai mult sau mai puţin ambiţios, mai mult sau mai puţin realist sau mai mult sau mai puţin dornic să plătească. Avem nevoie de patru puncte clare, deoarece prea multe sunt în joc: avem nevoie de o poziţie politică clară şi ambiţioasă, avem nevoie de un angajament clar, avem nevoie de o cale clară şi de termene clare şi, în cele din urmă, dar nu mai puţin importantă, avem nevoie de claritate cu privire la sprijinul financiar. Dacă Copenhaga nu este un succes deplin, nu trebuie să strigăm după ajutor şi să începem să dăm vina unii pe alţii sau să ne simţim vinovaţi, ci trebuie să stabilim un proces şi un calendar clar pentru a ajunge la un rezultat. Să arătăm că suntem de nădejde şi responsabili, atât în fixarea obiectivelor cât şi într-o perspectivă financiară echitabilă.
Graham Watson
Doamnă preşedintă, vorbim mult despre topirea calotelor de gheaţă, dar pe lângă Oceanul Arctic şi Antarctica, mai există şi al "treilea pol": calota de gheaţă din Himalaya şi gheţarii săi care reprezintă o sursă de apă pentru aproximativ două miliarde de oameni - aproape o treime din populaţia lumii - din China, India şi din alte locuri de pe subcontinent.
Aceşti gheţari se micşorează rapid din cauza dioxidului de carbon care provine în cea mai mare parte din industrializare dar şi de la generatoarele pe bază de combustibili fosili folosite în agricultură, şi miliarde de oameni vor rămâne fără apă potabilă sau pentru irigare. Uniunea Europeană trebuie să recunoască că va fi nevoie de ajutor pentru ameliorarea calităţii instalaţiilor folosite şi pentru reducerea impactului lor poluant.
Cred că acest lucru trebuie trecut pe ordinea de zi la Copenhaga, dar ar trebui să se găsească şi pe agenda viitorului summit al Uniunii Europene cu India sau alte summituri cu ţările afectate. Dacă nu îi ajutăm, nu vom putea împiedica topirea gheţarilor din Himalaya sau probleme grave de alimentare cu apă a unei treimi din populaţia planetei.
Iosif Matula
Locuim pe o planetă caracterizată printr-o diversitate a mediului climatic. Există însă un element unic ce afectează întreg acest ansamblu: schimbările climatice. Realitatea demonstrează că efectele acestor schimbări nu ţin cont de graniţe sau zone geografice şi ne afectează pe fiecare dintre noi sub diferite forme, fie că sunt inundaţii, secete, incendii sau furtuni devastatoare.
Principala cauză a acestor dezastre este evident dezvoltarea necontrolată a unor categorii de activităţi, având ca rezultat creşterea emisiilor de dioxid de carbon şi încălzirea globală. Statisticile actuale arată că raportul emisiilor de dioxid de carbon pe cap de locuitor poate fi de ordinul sutelor de ori mai mare în cazul ţărilor dezvoltate, comparativ cu cele în curs de dezvoltare.
Ţinând cont de această realitate, mă simt dator să adresez o întrebare retorică: este sau nu de datoria noastră să sprijinim ţările în curs de dezvoltare cu iniţiative şi tehnologii care să păstreze o planetă curată? Cred că răspunsul este evident, iar trecerea la măsuri concrete nu permite niciun fel de tergiversări pentru noi şi generaţiile viitoare.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Doamnă preşedintă, este foarte important ca tranziţia către o lume cu emisii reduse de dioxid de carbon să se facă în mod echitabil şi să se instituie un sistem viabil de politici, deoarece piaţa nu are niciodată timp pentru echitate. Iată de ce întâlnirea de la Copenhaga este importantă.
Mi-ar fi plăcut ca domnul ministru Carlgren să fi prioritizat mai mult lucrurile. Aţi făcut din toate o prioritate şi astfel, de fapt, nimic nu mai este o prioritate.
Cred că şi politica în domeniul climatic trebuie să joace un rol important în efectele distribuirii veniturilor. Cum putem facilita adaptarea familiilor cu venit redus din Europa? Nicio ţară din Europa nu s-a gândit încă la acest lucru? De exemplu, fondurile structurale ar putea fi folosite într-un mod mai flexibil pentru a promova schimbarea structurală ecologică. Nu este suficient să salvăm lumea: trebuie să îi salvăm şi pe oamenii care trăiesc în ea.
András Gyürk
(HU) Doamnă preşedintă, unul din subiectele-cheie la viitorul summit de la Copenhaga pe teme climatice poate fi managementul pădurilor. Nu este o coincidenţă că, de fapt, mai multe gaze nocive se acumulează în atmosferă ca urmare a despăduririi, care pot fi puse pe seama transportului, de exemplu. Incapacitatea de a soluţiona această situaţie este subliniată de faptul că, în conformitate cu datele estimative, aproape 40 % din exploatarea forestieră la nivel mondial se desfăşoară în mod ilegal.
Când vorbim despre exploatare forestieră, toţi ne gândim în primul rând la pădurile tropicale, dar nu trebuie să privim aşa departe de casă. Conform unui studiu recent publicat, o treime din buştenii folosiţi în Ungaria sunt tăiaţi ilegal. Din cauza lipsei sancţiunilor în acest domeniu, progresele aparent înregistrate de sursele de energie regenerabilă ascund, de fapt, arderea şi tăierea parţial ilegală a copacilor. Pe baza a ceea ce am descris, trebuie să înăsprim reglementările aplicabile managementului durabil al pădurilor. Summitul pe teme climatice de la Copenhaga poate oferi ocazia ca managementul pădurilor să devină o parte integrantă a sistemelor de protecţie a climei.
Mairead McGuinness
Doamnă preşedintă, problema siguranţei alimentare trebuie amintită în această dezbatere privind schimbările climatice, în special în ceea ce priveşte lumea în curs de dezvoltare. Este foarte greu să li se ceară oamenilor să fie atenţi la reducerea schimbărilor climatice dacă nevoile lor primare de hrană nu sunt satisfăcute. Trebuie să le dăm posibilitatea de a folosi cea mai bună tehnologie disponibilă pentru a produce, în mod durabil, hrană care nu dăunează mediului şi de a aborda problema schimbărilor climatice.
Mă îngrijorează o înţelegere a Organizaţiei Mondiale a Comerţului privind agricultura, care nu ţine seama, de exemplu, de impactul despăduririi din Brazilia, care aprovizionează Uniunea Europeană cu carne de vită. Sunt probleme foarte complexe. E posibil să soluţionăm o problemă într-un loc şi să creăm o alta în altă parte. E clar că avem nevoie de un acord global care să abordeze schimbările climatice, dar trebuie să recunoaştem şi problema foarte gravă a siguranţei alimentare.
Andrew Henry William Brons
Doamnă preşedintă, nu există dovezi care să arate că nivelurile crescute de CO2 duc la creşterea temperaturii, ci că legătura cauzală funcţionează invers; dar, desigur, nu trebuie să lăsăm adevărul să stea în calea unei poveşti interesante.
Să acceptăm, însă, pentru moment, că emisiile cauzate de om sunt rele din motive variate. De ce atunci Partidul Laburist britanic sprijină războaie agresive şi ilegale, care nu numai că ucid soldaţi britanici, irakieni, afgani şi, în viitor, iranieni, dar produc şi creşteri imense ale emisiilor globale ?
Edite Estrela
(PT) Copenhaga este o şansă imensă pentru încheierea unui acord global înainte de a fi prea târziu. Pentru prima dată, guvernul Statelor Unite şi-a luat un angajament de a concepe soluţii şi există semnale pozitive şi din alte ţări, cum ar fi Japonia. Avem nevoie însă de o nouă abordare privind schimbările climatice, care să ţină cont de impactul acestora asupra securităţii, revigorării economice, imigraţiei şi chiar a combaterii terorismului. Nu trebuie să uităm nici că schimbările climatice vor necesita contribuţia ştiinţei, a tehnologiei şi a economiei.
Obstacolul major în calea unui acord la Copenhaga este problema finanţării. Nu poate exista un acord decât dacă există finanţare adaptată ţărilor în curs de dezvoltare. Mai mult, domnule comisar, trebuie subliniat că finanţarea în vigoare acum nu este suficientă. Ţările dezvoltate trebuie să fie în frunte prin puterea exemplului, stabilind obiective ambiţioase de reducere a emisiilor la cel puţin 30 % şi ajutând ţările în curs de dezvoltare prin furnizarea de finanţare şi tehnologie.
Milan Zver
(SL) Bună ziua, doamnă preşedintă, domnule comisar, domnule Carlgren, doamnelor şi domnilor, domnilor vizitatori, inclusiv cei dintre dumneavoastră care au venit din Slovenia. Daţi-mi voie să vă reamintesc pe scurt un lucru: Copenhaga nimereşte într-un moment prost. Trecem printr-o criză, ceea ce îngreunează luarea unor altfel de decizii referitoare la chestiuni hotărâtoare şi importante, decizii pe care va trebui să le luăm în decembrie la Copenhaga.
Cu toate acestea, aş dori să subliniez faptul că summitul de la Copenhaga va fi un succes doar dacă va afirma cu convingere dimensiunea de mediu şi cea socială deopotrivă, adică dacă reuşim să reducem, sau să fim de acord să reducem, emisiile. În această privinţă, Consiliul şi Comisia trebuie să încheie mai întâi un acord cu privire la obiectivele care trebuie îndeplinite până în 2020. Mai mult, Copenhaga va fi un succes doar dacă garantează o dezvoltare durabilă, dacă include şi o dimensiune socială şi, în special, dacă noi, cei din zona dezvoltată a lumii, reuşim să finanţăm ţările în curs de dezvoltare. Dacă acest lucru nu se întâmplă, cred că această generaţie va fi ratat o oportunitate istorică excepţională.
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska
(PL) Doamnă preşedintă, în contextul dezbaterii noastre, aş dori să atrag atenţia asupra a două chestiuni. În primul rând, prezentând o propunere referitoare la limitarea emisiilor de CO2 şi mijloacele alocate pentru ţările în curs de dezvoltare, nu trebuie să uităm situaţia economică şi financiară actuală, provocată de criza mondială, deoarece stabilirea de obiective ambiţioase este foarte importantă, dar cred că realizarea acestora este şi mai importantă.
În al doilea rând, ar trebui să acordăm atenţie sensibilizării cetăţenilor şi necesităţii schimbărilor în domeniul problemelor ecologice. Cercetarea efectuată la momentul conferinţei climatice din Poznań de anul trecut a arătat că societatea consideră într-adevăr schimbările climatice o problemă gravă, dar crede că soluţionarea acestei probleme ţine exclusiv de autorităţi. E nevoie de un apel, de o campanie de informare care să schimbe atitudinile şi să promoveze modele de comportament orientate către creşterea eficacităţii sau reducerea consumului de energie în gospodării. Avem nevoie de o campanie pentru a le face cunoscut oamenilor că modul în care trăim şi lucrăm are un preţ economic şi ecologic.
Silvia-Adriana Ţicău
Mecanismele de dezvoltare şi cooperare, precum şi alocarea unui fond important pentru statele în curs de dezvoltare pentru schimbările climatice, sunt importante pentru încheierea unui acord internaţional post-Kyoto.
Cu toate acestea cel mai bun argument pentru a convinge alte state să adere la un acord post-Kyoto este dat de măsurile pe care Uniunea Europeană le ia pentru a-şi respecta angajamentele deja asumate.
Pentru sectoarele non-ETS măsurile avute în vedere pot include: renovarea clădirilor ineficiente energetic, stabilirea unui fond pentru eficienţa energetică în fiecare stat membru, creşterea semnificativă a cotei din FEDER ce poate fi utilizată pentru eficienţa energetică a locuinţelor şi dezvoltarea transportului public. Prin aceste măsuri putem crea la nivel european aproximativ 7 milioane de locuri de muncă până în 2020.
Pentru sectoarele ETS sunt necesare mecanisme de finanţare pentru economia cu emisii reduse de carbon. Retehnologizarea întreprinderilor europene din domeniul producţiei de energie sau din domeniul metalurgic va permite acestora să producă în mod ecologic.
Seán Kelly
Doamnă preşedintă, despădurirea a fost amintită de mulţi vorbitori şi în mod absolut îndreptăţit - despădurirea industrializată şi cea individuală deopotrivă.
În ceea ce mă priveşte, când lucram ca voluntar în Africa, de dimineaţa până seara, vedeam oameni urcând pe munte, petrecându-şi întreaga zi cu toporişca să taie lemne şi coborând după amiaza cărând legătura de lemne pe cap sau pe bicicletă.
Este evident că această problemă nu poate fi abordată fără a lua în considerare întreagă chestiune a sărăciei globale, deoarece oamenii nu vor înceta să taie lemne pentru binele suprem al societăţii dacă aceasta înseamnă ca ei să moară de foame. Aşadar, schimbările climatice şi sărăcia globală vor trebuie tratate mână în mână.
Diane Dodds
Doamnă preşedintă, s-a vorbit mult în această Cameră în dimineaţa aceasta despre rolul ţărilor în curs de dezvoltare în abordarea schimbărilor climatice şi este cât se poate de adevărat. Ca mulţi alţii, aş atrage atenţia asupra faptului că, pentru ca acest lucru să se întâmple în regiuni foarte sărace, această Cameră, Consiliul şi Comisia vor trebui să ia la cunoştinţă costul necesar şi va trebui să existe o strategie pentru abordarea acestei chestiuni.
Nu aş vrea, totuşi, să părăsesc această Cameră fără a spune că, în zone ca cele din care vin eu, în Irlanda de Nord, zone cu costuri ridicate la energie, mai sunt multe de făcut pentru a ţine cont de cei care sunt dezavantajaţi - acolo unde penuria de combustibil atinge niveluri ridicate în rândul populaţiei dezavantajate, acolo unde baza economică este reprezentată micile întreprinderile - când sunt analizate costurile necesare combaterii schimbărilor climatice.
Zoran Thaler
(SL) Aş dori să îmi exprim acordul pentru obiectivele fundamentale ale strategiei noastre, de exemplu, prevenirea creşterii temperaturii cu mai mult de două garde, în medie. Aceasta este o strategie care se bazează în primul rând pe limitare: cu cât emisiile de gaze cu efect seră sunt mai scăzute, cu atît creşterea temperaturii este mai mică.
Totuşi, aş dori să subliniez o altă dimensiune şi aici mă refer la progresele tehnologice necesare. Eu, unul, sunt adeptul tehnologiei. Doar limitarea nu ne va ajuta să atingem obiectivele stabilite. Avem nevoie de investiţii mai mari în dezvoltarea tehnologică şi, mai presus de toate, de investiţii în reducerea artificială a gazelor cu efect de seră din atmosferă şi în dezvoltarea unui reactor pe bază de fisiune. Prin urmare, solicit Comisiei să acţioneze cât se poate de eficient şi de rapid pentru a introduce astfel de investiţii pe agendă.
Andreas Carlgren
Doamnă preşedintă, aş dori să mulţumesc domnilor deputaţi pentru angajamentul lor în această dezbatere şi pentru intervenţiile lor clarvăzătoare. Bineînţeles, sprijinul politic important al Parlamentului European joacă un rol foarte important în stabilirea poziţiei Europei la negocieri. Salut sincer şi rezoluţia privind schimbările climatice pregătită de Comisia pentru mediu, sănătate publică şi siguranţă alimentară. Angajamentul Parlamentului este foarte important pentru cele 48 de zile rămase până la conferinţa de la Copenhaga. Trebuie să folosim aceste zile în cel mai bun mod posibil. Aceasta înseamnă că trebuie să ieşim în lume şi să facem presiuni asupra altor ţări. La o ameninţare globală se impune un răspuns global. S-a menţionat în dezbatere parteneriatul global - sunt de acord cu acest punct de vedere. S-a menţionat nevoia de a realiza la nivel global o dezvoltare cu emisii reduse de dioxid de carbon - sunt de acord cu acest punct de vedere. S-a menţionat nevoia de noi tehnologii ecologice - şi sunt iarăşi de acord. Aş mai dori să spun că avem nevoie de un pact global de solidaritate.
Plec acum la reuniunea Consiliului de la Luxemburg pe teme de mediu, la care vom stabili mandatul UE pentru conferinţa de la Copenhaga. Vorbim aici despre obiectivele pe termen lung ale UE, care trebuie să vizeze reducerea emisiilor cu peste 80 % până în anul 2050. Vorbim despre cum pot fi încurajate alte ţări să intensifice reducerea emisiilor, astfel încât să atingem procentul de 30 % de reducere a emisiilor. Şi nu în ultimul rând, este vorba despre ceea ce s-a pus aici în discuţie - şi anume, măsuri de combatere a despăduririi şi pentru un management durabil al pădurilor, finanţarea pe care urmează să o hotărască Ecofin. În sfârşit, este vorba despre a avea un mandat adoptat de Consiliul European. Aş dori să mulţumesc Parlamentului pentru sprijinul său.
Karel De Gucht
membru al Comisiei. - Doamnă preşedintă, foarte pe scurt câteva puncte. Cred că după această dezbatere, după ceea ce a fost spus de Consiliu, putem spune că suntem pregătiţi pentru conferinţa de la Copenhaga. Am remarcat un sprijin larg pentru propunerile noastre, valabil şi pentru obiectivele pe care le-am prezentat şi pentru angajamentele financiare pe care le-am luat.
Foarte importante sunt şi înţelegerile reciproce pe care le avem cu ţările în curs de dezvoltare - angajamentele pe care le-am luat în ultimul timp şi, poate cel important, este faptul că am căzut de acord cu privire la redistribuirea pe plan intern a eforturilor pe care Uniunea Europeană trebuie să le depună, deoarece dacă sunt luate angajamente şi se fac promisiuni, dar nu se ajunge la un acord pe plan intern, acest gen de demers nu va fi foarte eficient. Putem trece mai departe, cu condiţia ca Consiliul European să sprijine aceste propuneri ulterior, în cursul lunii. Nu mă îndoiesc deloc de acest lucru.
Ne aşteptăm ca şi alţii să vină în întâmpinarea acestui demers. Atunci vom vorbi despre Statele Unite; şi vom vorbi şi despre ţările BRIC. Trebuie să se implice. Cred că avem nevoie de o discuţie sinceră şi deschisă la Copenhaga. Cu siguranţă, nu va fi uşor, şi este puţin spus, dar cred că vom discuta realmente viitorul nostru comun acolo.
Preşedinta
Şedinţa a fost închisă.
Declaraţii scrise (articolul 149 din Regulamentul de procedură)
Elena Oana Antonescu  
în scris. - Trebuie să privim costurile tranziţiei către energii nepoluante nu ca pe o povară economică, care va duce la creşterea costurilor de producţie ale companiilor şi a cheltuielilor publice în cadrul bugetelor naţionale, ci ca pe investiţii care vor aduce beneficii palpabile, în termeni de locuri de muncă, de inovaţii tehnologice, de infrastructuri nepoluante, care vor contribui la dezvoltarea durabilă a ţărilor respective.
Schimbările climatice sunt o ameninţare la adresa echilibrului mediului şi a habitatului nostru. Europa trebuie să dea dovadă de curaj şi să fie consecventă poziţiei de lider în efortul de a combate încălzirea globală. Din considerente de echitate şi responsabilitate istorică, ţările sărace trebuie ajutate pe de o parte să-şi consolideze şi să-şi adapteze economia la noile provocări, iar pe de altă parte să se protejeze de efectele încălzirii globale faţă de care sunt cele mai vulnerabile.
Sper ca participanţii la conferinţa din decembrie să înţeleagă că nu există o alternativă la reducerea emisiilor poluante şi că o decizie amânată la Copenhaga în privinţa obiectivelor obligatorii va însemna un eşec nu doar al conferinţei, ci şi al dialogului multilateral pe teme globale care afectează viitorul nostru, al tuturor.
Nessa Childers  
în scris. - Negocierile pentru un nou acord global privind clima sunt acum pe muchie de cuţit. SUA par incapabile să adopte acte legislative care să pună frână emisiilor sale excesive de CO2. China nu pare dornică să accepte obiective obligatorii. Ţările în curs de dezvoltare declară, în mod corect, că nu ele au cauzat această criză.
Europenii au o responsabilitate istorică de a curăţa mizeria climatică la crearea căreia am contribuit. Abandonarea noastră nesăbuită a mediului este cea care a dus la aceste schimbări climatice periculoase. Nu este numai o problemă de mediu şi nu este doar o chestiune economică, ci şi o chestiune de dreptate socială internaţională. Mă alătur colegilor mei în sprijinirea solicitării ca Europa să facă o veritabilă ofertă de finanţare lumii în curs de dezvoltare pentru a o ajuta să lupte împotriva schimbărilor climatice în vederea spargerii tiparelor negocierilor actuale.
Această finanţare trebuie să fie nouă şi suplimentară (promisiunile existente de 0,7 % nu ar trebui atinse) şi ea trebuie să fie suficient de adecvată pentru a permite ţărilor în curs de dezvoltare să lupte împotriva schimbărilor climatice, prin măsurile necesare de reducere şi adaptare. Unii spun că nu ne permitem o nouă finanţare de acest tip. Însă, atunci când băncile au venit să cerşească, cele mai multe guverne, inclusiv guvernul irlandez, s-au grăbit să le furnizeze miliarde din banii contribuabililor. Economiile noastre o să se refacă, dar mediul înconjurător nu. ..
Vasilica Viorica Dăncilă  
în scris. - Schimbările climatice reprezintă una dintre cele mai grave ameninţări de mediu, dar şi de ordin social şi economic. Productivitatea culturilor agricole prezintă fluctuaţii de la un an la altul, fiind influenţată semnificativ de variabilitatea condiţiilor climatice extreme. Aceasta influenţează toate sectoarele economiei, dar cea mai vulnerabila rămâne agricultura.
Consider că aceasta problemă trebuie tratată sub două aspecte:
un plan de acţiune în zonele cele mai afectate: folosirea unor soiuri de plante rezistente la noii parametri climatici, adaptarea calendarului activităţilor agricole la noile condiţii, împăduririle, construcţia de sere, gestionarea resurselor de apă din agricultură, ecologizarea terenurilor poluate;
celălalt aspect trebuie să fie un plan de viitor pentru eliminarea cauzelor care conduc la schimbările climatice prin promovarea unei economii globale bazate pe emisii reduse de carbon, corelată cu o promovare a securităţii energiei.
Cred că este importantă şi elaborarea unor strategii pentru prevenirea şi managementul dezastrelor naturale, deoarece pe parcursul ultimului deceniu secetele şi inundaţiile s-au produs frecvent, având un impact negativ atât asupra producţiei agricole, cât şi asupra florei şi faunei.
Susţin cu hotărâre că Uniunea Europeană trebuie să îşi menţină poziţia de lider în lupta împotriva schimbărilor climatice, care nu trebuie plasată pe locul doi din cauza dificultăţilor economice actuale.
Adam Gierek  
De cinci ani tot văd cum aici, în Parlamentul European, un anumit grup de oameni, recrutaţi din toate grupurile politice, dar majoritatea dintre Verzi şi Socialişti, alimentează isteria privind clima. Isteria aceasta este întreţinută în mod inteligent prin discursurile preşedintelui Comisiei şi de asemenea ale Preşedintelui Parlamentului din mandatul anterior, descriindu-ne cele mai groaznice cataclisme care, susţin ei, vor rezulta din schimbările climatice.
Oamenii care gândesc raţional cu privire la această problemă sunt acuzaţi de lipsa principiilor morale şi pur şi simplu - aşa cum mi s-a întâmplat mie astăzi - nu li se oferă ocazia de a vorbi în mod "democratic". Deciziile economice cuprinse în pachetul de măsuri privind energia şi schimbările climatice, care au fost luate pe baza unei ipoteze nu prea credibile cu privire la cauza schimbărilor climatice, nu sunt numai o glumă cinică la adresa bunului simţ, dar sunt şi purtătoare ale unei viitoare catastrofe economice şi ale decăderii civilizaţiei. Ar trebui să solicităm organizarea unei discuţii cinstite, bazate pe opinii ale întregii comunităţi mondiale obiective a oamenilor de ştiinţă, cu privire la subiectul actualelor schimbări climatice şi la cauzele sale şi, mai întâi de toate, cu privire la metodele abordării efectelor sale.
Zita Gurmai  
Pentru a asigura succesul luptei împotriva schimbărilor climatice, un acord global ambiţios şi cuprinzător trebuie încheiat la Copenhaga. Problema finanţării a devenit piatra de temelie a acordului de la Copenhaga. Fiecare ţară trebuie să contribuie la finanţarea combaterii schimbărilor climatice, în funcţie de resursele şi potenţialul său economic. Uniunea Europeană joacă un rol important şi îşi asumă angajamentul de a finanţa programul privind clima. Conform estimărilor privind furnizarea de sprijin ţărilor în curs de dezvoltare şi pe baza calculelor pentru perioada 2010-2012, finanţarea de 5-7 miliarde de euro necesară în fiecare an va reprezenta o povară considerabilă pentru Uniunea Europeană şi bugetele naţionale deopotrivă.
Însă, cu privire la ultimul punct, cred că este important ca Uniunea Europeană,, atunci când va analiza cum să distribuie povara financiară rezultată din viitoarele angajamente internaţionale pentru finanţarea combaterii schimbărilor climatice, să ţină cont de potenţialul economic specific fiecărui stat membru şi de limitele capacităţii lor productive. Cred, de asemenea, că fiecare cetăţean european trebuie să ia parte la combaterea schimbărilor climatice şi că, pentru a reuşi acest lucru, e nevoie de campanii de amploare pentru economisirea energiei.
Edit Herczog  
Este deja clar pentru noi astăzi că, printre pericolele care ameninţă Pământul, cel mai mare dezastru este de departe cauzat de gazele cu efect de seră, în primul rând de emisiile de dioxid de carbon. Deşi acest lucru poate părea o dezbatere ideologică în cercurile politice de la conducere, această problemă defineşte limitele oportunităţilor economice şi ale dezvoltării, determinând viitoare investiţii în aceste domenii. Atunci când vorbim în Parlamentul European despre schimbările climatice şi despre pregătirile pentru conferinţa de la Copenhaga, nu trebuie să uităm că, prin adoptarea pachetului de măsuri privind energia şi schimbările climatice, am pus bazele unei politici energetice europene care favorizează nu numai creşterea competitivităţii şi consolidarea securităţii aprovizionării cu energie, dar şi eficienţa energetică, producţia ecologică de energie şi afirmarea intereselor consumatorilor. Al treilea pachet de măsuri în domeniul energetic a creat oportunităţi din perspectiva pieţei, iar pachetul de măsuri privind schimbările climatice dintr-o perspectivă normativă, pentru ca investitori şi operatori economici mai noi să intre pe piaţa energetică europeană. Acesta este factorul-cheie pentru politica europeană privind schimbările climatice şi obiectivele sale de la Copenhaga. Avem nevoie de noi investiţii în energie, de tehnologii noi şi inovatoare şi de operatori noi. La urma urmei, putem obţine o reducere semnificativă a emisiilor de dioxid de carbon atât la nivel european cât şi la nivel global dacă dezvoltăm şi implementăm noi tehnologii. Deciziile europene luate recent facilitează acest lucru. Trebuie să continuăm în această direcţie.
Marian-Jean Marinescu  
Obţinerea unui acord la Copenhaga va oferi imboldul necesar pentru coordonarea, la nivel mondial, a acţiunilor de combatere a schimbărilor climatice. Criza climatică trebuie legată în mod obligatoriu de criza economică: este ocazia de a trece de la o economie nesustenabilă, bazată pe resurse naturale limitate, la o economie durabilă. Pe lângă promovarea strategiei privind securitatea aprovizionării cu energie şi eficienţa energetică, Europa trebuie să-şi dezvolte un plan de investiţii în tehnologii energetice noi. Promovarea tehnologiilor ecologice la nivel comunitar implică nu doar găsirea unei alternative la criza energetică, ci şi impulsionarea creşterii economice şi crearea de noi locuri de muncă. Pe de altă parte, acordul de la Copenhaga reprezintă o ocazie pentru a promova viitoarele legături dintre sistemul de comercializare a cotelor de emisie al UE şi sistemele de comercializare regionale sau federale din SUA sau din alte state care practică acest tip de sistem sau sisteme similare. Şi nu în cele din urmă, UE trebuie să adopte o poziţie unitară pentru a-şi menţine rolul de lider în negocieri şi trebuie să participe activ la consolidarea parteneriatelor existente în domeniul climatic cu ţările în curs de dezvoltare şi la încheierea de noi parteneriate acolo unde acestea nu există încă.
Wojciech Michał Olejniczak  
La o lună şi jumătate înaintea summitului de la Copenhaga şi având în vedere inevitabilele schimbări climatice, lumea se aşteaptă să luăm măsuri specifice - măsuri care dau dovadă de responsabilitate şi analiză atentă în privinţa colaborării în numele oamenilor şi al siguranţei acestora. Cunoaştem cu toţii rapoartele Comitetului interguvernamental pentru schimbările climatice, care afirmă clar că, în cea mai mare parte, încălzirea înregistrată în ultimii 50 de ani este rezultatul activităţii umane. Chestiunile climatice au devenit o prioritate geopolitică şi economică pentru secolul XXI, o prioritate care necesită decizii care să fie deopotrivă îndrăzneţe şi bazate pe măsuri pe termen lung.
Pentru a ajunge la un consens global, e nevoie să definim tratatele climatice care vor crea noi modele pentru reducerea gazelor cu efect de seră după 2012. Protocolul de la Kyoto a fost primul pas în schimbarea mentalităţii guvernelor din toată lumea cu privire la problema protecţiei mediului. Ar trebui să gândim în continuare la fel. Problema este, însă, că nu putem să ne limităm la reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră din ţările dezvoltate precum SUA şi China.
Este esenţial să sprijinim ţări mai mici şi mai sărace, care au probleme cu introducerea surselor de energie alternativă ecologică. Aceasta nu este numai o problemă de sprijin financiar, dar şi de educaţie şi de experienţă pusă în comun în vederea creării unor economii ecologice. În momentul luării deciziilor, ar trebui să ne gândim şi la cetăţeni. Ar trebui să îi informăm, să îi educăm şi să îi convingem să investească în protecţia mediului. Ca orice măsură politică în domeniul siguranţei, sprijinul şi cooperarea cetăţenilor sunt indispensabile.
Sirpa Pietikäinen  
Doamnă preşedintă, doamnelor şi domnilor, cercetarea furnizează zilnic informaţii noi cu privire la evoluţia schimbărilor climatice şi acestea sugerează că starea climei avansează continuu şi mai rapid decât se prevăzuse iniţial. Dacă trebuie să păstrăm pământul în starea la care viaţa de aici s-a adaptat, va trebui să punem pe picioare o economie neutră din punctul de vedere al emisiilor de dioxid de carbon până în anul 2050. În lumina acestor studii, obiectivele climatice ale UE nu pot fi numite prea ambiţioase. Toată lumea ştie cât de gravă este problema. Cu toate acestea, pierdem timpul cu dezbateri dacă suntem sută la sută siguri că oamenii sunt cauza schimbărilor climatice sau nu. Refuzul acesta de a acţiona corect este de neînţeles, mai ales că, de mult timp, ştim cum să punem în aplicare schimbarea şi suntem familiarizaţi cu tehnologiile necesare, îmbunătăţind totodată calitatea vieţii prin folosirea noilor tehnologii. Există o explicaţie psihologică pentru această inerţie. Unele din modelele noastre de comportament sunt cu totul contrare schimbării, în timp ce restul se schimbă lent. Singura problemă este că nu prea ne-a mai rămas timp. Una dintre cele mai importante chestiuni de la sfârşitul acestui an este zelul UE de a munci cu hotărâre pentru a se asigura că acordul încheiat la Copenhaga se ridică la înălţimea provocării climatice. Uniunea trebuie să îşi ia un angajament clar pentru o reducere de 30 % a emisiilor până în 2020 şi de 80 % până în 2050. O parte a acordului va fi o promisiune credibilă făcută de UE de a ajuta ţările în curs de dezvoltare cu informaţii şi transferuri de tehnologie precum şi cu sume de bani adecvate.
Rovana Plumb  
în scris. - În următorii 50 de ani schimbările climatice vor avea efecte semnificative asupra sectoarelor economice importante precum agricultura, energia, transportul, ecosistemele, turismul şi sănătatea.
Schimbările climatice vor afecta, de asemenea, gospodăriile, întreprinderile şi anumite sectoare ale societăţii, în special persoanele în vârstă, persoanele cu dizabilităţi şi gospodăriile cu venituri mici. UE este hotărâtă să acţioneze rapid pentru a reduce emisiile de gaze cu efect de seră. Însă atenuarea schimbărilor climatice prin reducerea emisiilor de gaze cu efect de seră nu este suficientă. Atenuarea necesită un răspuns complementar pe termen scurt.
Se aşteaptă ca efectele schimbărilor climatice să fie mai semnificative decât era prevăzut şi vor apărea indiferent de măsurile de atenuare care vor fi puse în aplicare. Din acest motiv sunt necesare măsuri care să consolideze rezistenţa sistemelor naturale şi umane pentru a face faţă impactului schimbărilor climatice, adică politici de adaptare.
Aceste politici sunt în desfăşurare în UE, dar sunt necesare asemenea politici şi la nivel global, şi de aceea Conferinţa de la Copenhaga trebuie să fie un succes internaţional. Avem nevoie de un pact global de solidaritate pentru dezvoltarea economiilor verzi prin promovarea unor tehnologii curate care să asigure locuri de muncă şi să protejeze mediul şi sănătatea populaţiei.
Pavel Poc  
UE este un lider mondial în combaterea schimbărilor climatice. Poziţia aceasta ne conferă clar o responsabilitate de a ajuta ţările în curs de dezvoltare. Când acordăm asistenţă, trebuie să fim extrem de responsabili pentru consecinţe. Dacă ţările în curs de dezvoltare vor primi 30 de miliarde de euro pe an pentru eforturile lor de a atenua efectele schimbărilor climatice, atunci scopul acestei măsuri trebuie să fie dreptate şi solidaritate din punct de vedere climatic. Nu putem permite un scop sau un rezultat care ar produce noi tensiuni prin noi distorsiuni în dezvoltarea socială şi politică. Legăturile dintre ţările în curs de dezvoltare şi lumea dezvoltată sunt complexe. Odată cu cedarea resurselor, trebuie să analizăm toate impacturile posibile ale ajutorului pentru dezvoltare, inclusiv consecinţele asupra politicii şi populaţiei. Cea mai mare parte a resurselor ar trebui să vizeze sprijinirea educaţiei şi societatea informaţională. Chiar şi în Parlamentul European, nu toată lumea este convinsă că schimbările climatice sunt o ameninţare reală. Dacă realitatea schimbărilor climatice şi consecinţele lor nu sunt înţelese de către ţările vizate, asistenţa noastră nu va reprezenta nimic mai mult decât o mită dată pentru prosperitatea noastră guvernelor acelor ţări ai căror locuitori nu dispun de o astfel de prosperitate. Dacă obiectivele ambiţioase ale UE nu sunt împărtăşite şi de celelalte mari puteri - SUA, China, India şi ţările din America de Sud şi America Centrală - va fi nevoie ca UE să se concentreze pe consolidarea măsurilor şi mecanismelor interne de adaptare, în special cu privire la sănătatea şi securitatea cetăţenilor UE.
Daciana Octavia Sârbu  
în scris. - Negocierile de la Copenhaga privind finanţarea ţărilor în curs de dezvoltare vor fi cruciale dacă acest summit va avea succes. Deja unele ţări africane au declarat că nu vor putea să se angajeze pentru genul de înţelegere de care avem nevoie la Copenhaga dacă ea nu prevede măsuri adecvate pentru finanţarea reducerii şi adaptării în ţările în curs de dezvoltare. Există două puncte-cheie aici - primul este că banii publici acordaţi acestor ţări în curs de dezvoltare trebuie să provină din surse noi şi suplimentare şi nu din actualele bugete pentru ajutor. Al doilea punct este că nu numai banii publici pot fi folosiţi în acest context; pe lângă acordarea directă de ajutor, se pot lua măsuri pentru a încuraja investiţiile sectorului privat în economii cu emisii reduse de dioxid de carbon. Măsura în care sectorul privat este pregătit să investească în ţările în curs de dezvoltare va depinde de acordurile internaţionale privind sistemele de comercializare a cotelor de emisii. Acorduri cu privire la această problemă vor conferi politicii coerenţă şi stabilitate, ceea ce dă sectorului privat încrederea de a investi serios în ţările în curs de dezvoltare. Prin urmare, negocierile trebuie să vizeze atât angajamente multilaterale cu privire la finanţare publică cât şi măsuri concrete pentru a garanta investiţiile din sectorul privat.
(Şedinţa a fost suspendată la ora 11.55 şi reluată la ora 12)
