Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Rosado Fernandes
Fru ordförande, jag skulle bara vilja säga några ord och jag skall säga dem på franska så att alla snabbare kan förstå.
I går tog jag upp en fråga som vår "överordnade " - eftersom jag betraktar er som en munk i detta kloster - bedömde som ett personligt uttalande. Jag är skyldig att lyda honom och jag gör det med glädje med tanke på den sympati jag hyser för honom. Det var emellertid inte ett personligt uttalande, utan en politisk fråga. När jag talar i egenskap av politiker, i ett politiskt sammanhang, handlar det inte längre om ett personligt uttalande som jag kan lösa i korridorerna, det är en politisk fråga som jag inte kan lösa i korridorerna med en örfil.
Det här är vad som i allmänhet händer. Jag ville försvara mitt partis heder. Jag vet mycket väl att heder inte är på modet, men jag ville ändå försvara den, och jag ville inte att lögner om mitt parti skulle spridas, det är allt. Jag avslutar därmed ämnet, av lydnad gentemot klostrets överordnade och såsom den lydande munk som respekterar demokratin som jag vill fortsätta att vara.

Ordföranden
Rosado Fernandez, jag erkänner att jag har svårt att avgöra om ert inlägg var ett personligt uttalande, ett förslag som rör förfaranden eller ett inlägg om protokollet, men ni gjorde det så snällt att jag gärna för det till protokollet.

Rack
Fru ordförande! Ordföranden läste i går upp bekräftandet av en rad mandat, sedan utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet hade gett sitt samtycke därtill. Nu har jag sett att vi tydligen har en ny kollega i parlamentet, som ordföranden inte har nämnt. Sedan i går sitter det en ung man bredvid Green. Jag skulle gärna vilja veta vilken parlamentsgrupp han tillhör och dessutom vad Europeiska socialdemokratiska partiets grupp har gjort med Hänsch.

Ordföranden
Rack, jag försäkrar er. Vi har inte underlåtit att anmäla att vi fått en ny kollega, eftersom det inte handlar om en ny kollega. För det andra har Klaus Hänsch inte försvunnit från parlamentet.

Caccavale
Fru ordförande, jag skulle vilja uppmärksamma församlingen på att jag igår försökte få tag på Fords betänkande, vilket idag står på föredragningslistan, för att kunna förbereda eventuella ändringar, vars tidsfrist var fastställd till kl. 19.00. Klockan 18.00 fanns Ford-betänkandet fortfarande inte tillgängligt på parlamentets officiella språk, vilket av uppenbara skäl gjorde det praktiskt omöjligt för var och en av oss att förbereda ändringsförslagen i tid. Jag frågar mig själv och er, fru ordförande, om detta kan vara förenligt med bestämmelserna i vårt reglemente och om det inte gör det praktiskt omöjligt att idag genomföra en omröstning om Ford-betänkandet, med hänsyn till just det omöjliga i att inge ändringsförslagen i rätt tid.

Ordföranden
Caccavale, jag tror er när ni säger att ni inte funnit betänkandet. Vi skall ta reda på om det fanns tillgängligt på alla språk, och om det inte var det skulle det naturligtvis inte vara möjligt att rösta om betänkandet. Vi skall kontrollera saken, det kan jag garantera.
Finns det andra synpunkter rörande protokollet? Notera att de tre synpunkter som nu lämnats inte gällde protokollet.

Andrews
Fru ordförande! Jag vill uppmärksamma er och kammaren på det faktum att Jimmy Goldsmiths Referendum Party i Storbritannien har givit 150.000 pund till Ulster Unionist Party. Jag undrar om 150.000 pund kan vara det stöd som håller Referendum Party representerat i en grupp i detta parlament genom Nicholson? Är det det pris som skall betalas för chauvinism av detta slag? Ulster Unionist Party har fått så mycket stöd från denna kammare, gång på gång, och samtidigt har vi i Europaparlamentet Referendum Party, som stöder en enskild ledamot med 150.000 pund för kampanjen för det allmänna brittiska valet. En politisk grupp, Referendum Party, som är ett meningslöst parti i Storbritannien, lägger sig i intern irländsk politik. Jag vill protestera kraftigt mot detta.

Ordföranden
Kära kollega, ni är fullständigt medveten om att det inte rörde sig om ett inlägg om sammanträdesprotokollet. Vi skall därför noggrant och systematiskt fortsätta med protokollet, som jag skulle vilja förklara justerat när var och en av er har uttalat sig.
Finns det några andra synpunkter?

Wynn
Fru ordförande! Vid den omröstning med namnupprop som redovisas i protokollet klagade jag våldsamt på att min maskin inte fungerade, tills Harrison påpekade att jag inte hade mitt kort. Jag bad då att min röst emot skulle registreras, men den finns inte med i listan. Kan jag få den registrerad?

Ordföranden
Wynn, det sägs att ert namn återfinns på listan. Vi skall ändå kontrollera det. Om ert namn inte finns med kommer vi naturligtvis att notera ert uttalande i dagens protokoll.
Finns det andra synpunkter på protokollet?
(Protokollet justerades.)

Nicholson
Fru ordförande! Det här är inte första gången Andrews har rest sig i kammaren och gjort helt oriktiga uttalanden. Om man känner Andrews så vet man att det sannolikt inte blir den sista gången. Jag tycker det är beklagligt, fru ordförande, att ni lät honom göra ett sådant uttalande. Jag rekommenderar er att fortsättningsvis följa kammarens arbetsordning och se till att sådana förfäktanden, som inte grundar sig på fakta, inte framförs. Jag vill göra det helt klart att vad han sade här i kammaren var helt fel, en massa lögner. Jag tillbakavisar helt vad han sade.

Ordföranden
Nicholson, ni vet mycket väl att när en kollega begär ordet vet man aldrig om det verkligen gäller ett förslag som rör förfaranden eller ej. Och det är inte särskilt artigt att avbryta en kollega som talar .

Mänskliga rättigheter i Europeiska unionen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är årligt betänkande (A4-0112/97) av Roth för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, om respekten för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen (1995).

Roth
Fru ordförande, kära kollegor! Idealet av en fri människa, som lever utan rädsla och nöd, kan bara förverkligas, om det skapas förhållanden där var och en kan tillvarata sina ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter såväl som sina medborgerliga och politiska rättigheter.
Detta står att läsa likalydande i inledningarna till två stora FN-avtal, i inledningen till det internationella avtalet över medborgerliga och politiska rättigheter och i inledningen till det internationella avtalet över ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Båda härstammar från 1966 och båda skrevs under av mer än hundra länder.
I Europaparlamentet måste vi alltså utgå från detta begrepp för mänskliga rättigheter, som omfattar tre centrala kategorier av normer. För det första de negativa frihetsrättigheterna: Dessa garanterar att alla blir förskonade från orättfärdigt statlig tvång och annan makt. För det andra de positiva deltagarrättigheterna: Dessa garanterar att enskilda personer kan medverka i politiska och samhälleliga beslutsprocesser. För det tredje: De sociala deltagarrättigheterna och rätten till utveckling, vilket framför allt utvecklingsländerna hänvisar till. De klargör att till de medborgerliga och politiska rättigheterna även de villkor räknas att man över huvud taget kan utöva dem. Detta är de mänskliga rättigheterna för den nya, tredje generationen. Om fattiga och rika på samma sätt har rätt att sova under broarna är detta för de fattiga en mycket otillräcklig och cynisk frihet. Denna frihet i sig räcker inte på långt när.
De sociala mänskliga rättigheterna betyder alltså att garantera frihet, jämlikhet och medbestämmande under industrisamhällets villkor. Sociala mänskliga rättigheter kompletterar de klassiska liberala frihetsrättigheterna. Här krävs eftertanke. Låt mig bara påminna om förra vintern, då många människor frös ihjäl. I nyheterna sades det att de hade dött av kyla, men i verkligheten dog de av fattigdom.
Det är lätt att kräva mänskliga rättigheter på annat håll. Det faller dock betydligt svårare att tillstå brister i det egna landet. Ofta nog har vi anklagat brott annorstädes, i Turkiet, i Kina, eller i Iran. I detta betänkande handlar det om våra egna förseelser.
För att vara trovärdiga måste vi nämligen samvetsgrant testa hur stabil grunden för mänskliga rättigheter är i Europeiska unionen. Vi kan och får inte nöja oss med att situationen är mycket, mycket värre i andra länder. Detta vill jag återgälda med en mening av Bert Brecht: "Alla talar om sin egen skam ".
När vi avger ett betänkande över situationen för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen får vi inte uppträda som hycklare. Vi kan och får inte skapa oss ett eget europeiskt begrepp för mänskliga rättigheter. Det är det sanna innehållet i den ofta citerade meningen "mänskliga rättigheter är odelbara ". När vi talar om situationen för de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen måste vi göra det med en helhetsansats och inte som fariséerna säger i kapitel 11, 18: e versen i Lukasevangeliet: "Jag tackar dig, Gud, för att jag inte är såsom andra människor... "
Betänkandet förebrås för att vara partiskt. Naturligtvis är det partiskt, naturligtvis är det partiskt för mänskliga rättigheter! Det finns inget neutralt distanserat betänkande över mänskliga rättigheter. Det finns bara två möjligheter: Ett betänkande, som utan att ta hänsyn till känsligheter försöker att beskriva situationen, eller ett betänkande, som bagatelliserar, tonar bort, förskönar, eller uppträder så som om det som sker här i landet i värsta fall vore en småsynd, så att man enligt mottot kan påstå att man jämfört med den situation som råder annorstädes har vi det dock ganska bra i Europeiska unionen. Men relativitetsteorin hör till fysiken och inte till en rapport om mänskliga rättigheter.
Detta betänkande säger mycket om tillståndet i de enskilda länderna i Europeiska unionen. Den som kritiserar detta som ett ingrepp i inre angelägenheter känner inte till folkrätten, eller vill inte känna till den. Mänskliga rättigheter är i dag enligt allmänt känd uppfattning, som inte minst bekräftades på Wiens konferens om mänskliga rättigheter 1993, inte längre några inre statsangelägenheter. Ingen regering, inte heller en europeisk sådan, kan därför på grund av rättigheter klaga över otillåtlig inblandning, om missförhållanden kritiseras i detta land. Den som vill minska på eller halvera mänskliga rättigheter påminns om det antifascistiska krigsmål som president Roosevelt formulerade 1941: "Friheten av materiell nöd måste likaberättigas med talets, trons och fruktans frihet ". På ett enklare och finare sätt kan det inte sägas hur mänskliga rättigheter skall definieras. Roosevelt förekom 1996 års FN-avtal med 25 år. 1997 får vi inte vara efter vår tid.
Jag tackar alla kollegor som hittills har deltagit i denna mycket kontroversiella debatt. Jag hoppas att vi i dag kan nå ett brett samtycke beträffande detta betänkande. Jag hoppas att vi kommer att uppnå ett gott resultat, även om det kanske gör ont, men ett betänkande över mänskliga rättigheter måste kritisera, annars förfelar det sin egentliga uppgift.
(Applåder)

Dell'Alba
Fru ordförande, jag uttalar mig med anledning av kommissionsledamot Van den Broeks närvaro och jag tackar honom för att han är här och följer debatten.
Emellertid frågade jag mig, med tanke på ämnet för vår debatt - mänskliga rättigheter inom Europeiska unionen - om Van den Broek, som redan följer en rad ärenden verkligen är den kommissionsledamot som ansvarar för frågan.

Ordföranden
Dell'Alba, jag är övertygad om att kommissionsledamoten är sakkunnig inom samtliga områden och särskilt på det område han strax skall uttala sig om.
(Inlägg av Herman: "Kommissionen är ett kollegium! ") Just det, Herman!

Schulz
Fru ordförande, kära kollegor! Nu på morgonen kan vi vänta oss att det upprepas som skett i Europaparlamentet under de senaste åren, nämligen att debatten över 1995 års årsberättelse beträffande situationen för mänskliga rättigheter i Europeiska unionen förfaller till en debatt som är präglad av fundamentala motsatser, av helt olika tolkningar av vad man å ena sidan skall se som en debatt om mänskliga rättigheter och vad inte, såväl som av nationella och partitaktiska enskilda strategier å andra sidan. Det sistnämnda kommer säkert även i dag att prägla röstningsförhållandet från båda sidor av detta parlament och i alla parlamentsgrupper, vilket jag djupt beklagar.
Roth har med rätta utförligt förklarat - och även debatten såväl som omröstningen i utskottet har visat - att det finns tendenser till att vi som Europeisk union tillåter oss den lyxen att upprätta två betänkanden: Ett som hänför sig till situationen för mänskliga rättigheter utanför denna union och ett som berör situationen för mänskliga rättigheter inom denna union. Som om det skulle kunna finnas två olika slag av mänskliga rättigheter - en europeisk och en icke-europeisk! Det är fullkomligt absurt att vi vid detta betänkande som vi diskuterar i dag visserligen säger att vi räknar upp allt, men att inget medlemsland nämns vid namn när det kommer till en konkret kränkning av de mänskliga rättigheterna. Inget medlemsland i Europeiska unionen får beskyllas för att inte integralt och i tillräcklig omfattning ta hänsyn till de mänskliga rättigheterna. Om detta ändå sker, har det i alla parlamentsgrupper, vilka försöker förhindra just det sistnämnda, spritt sig att man säger att mänskliga rättigheter är något odelbart. Kontrollen av att detta följs har ingenting att göra med att ett land är medlem av någon politisk union eller i någon annan statsgemenskap, utan om politiska aktörer - vare sig det rör sig om regeringar eller administrationer i ett eller annat land - inte bara kan iaktta de grundläggande rättigheter de själva har formulerat, utan också om de kan bevaka att dessa verkligen iakttas och i nödfall även genomföra dem.
Nu har jag kommit till två avgörande kapitel av detta betänkande och jag ber om Er uppmärksamhet. Har Roth befattat sig med frågan hur det ser ut med de mänskliga rättigheterna för fångar? Den fråga som har att göra med hur mänskligt ett samhälle är, hur exakt den går fram vid användningen av de mänskliga rättigheterna, kan inte avläsas bättre än vid ett iakttagande av rättigheterna för de personer som har brutit mot grundreglerna i detta samhälle.
Icke desto mindre har de rätt att kräva att de grundläggande beståndsdelarna iakttas vad gäller människovärdig behandling, rättvis tillgång till rättvist strafförfarande, eller de berördas grundläggande principer för mänsklig värdighet i häktet. En demokratisk stat eller en demokratisk statsbildning, som Europeiska unionen, vilken - jag upprepar här Roths ord - höjer pekpinnen mot andra delar av världen - och vi som Europaparlament sparar ju här inte direkt på orden, utan bemödar oss snarare om att förstärka detta - måste låta sig själv mätas, om den med hänsyn till ett iakttagande av kriterierna i det egna landet är berättigad att kritisera andra. Vad beträffar häktet visar detta betänkande över mänskliga rättigheter att situationen i nästan alla medlemsstater i Europeiska unionen är ganska dålig.
Det borde alltså räcka med detta enda kapitel för att säga att om vi på sikt vill behålla minsta gnista av trovärdighet har vi inte längre råd med denna debatt, som är präglad av enskilda intressen, taktik och finter över hur en majoritet skall åstadkommas för att förhindra tråkigheter.
Jag vill också ge Er något annat att tänka på. Under de gångna åren har vi varit tvungna att tåligt finna oss i delvis eländiga omröstningsförhållanden och omröstningsprocedurer, eftersom just denna taktik har lett till att betänkandet över mänskliga rättigheter förfars till en ideologisk principslakt. Detta har vi på sikt inte längre råd med. Jag ber Er därför också fundera på varför vi behöver två betänkanden, när vi nu i betänkandena över mänskliga rättigheter kräver att mänskliga rättigheter är något odelbart och skall gälla integralt överallt i världen. Varför då inte ett betänkande över mänskliga rättigheter, som gäller för alla - i Europeiska unionen och i alla andra länder - som debatteras och skall antas här i parlamentet? Jag tror att det skulle slå undan grundvalarna för taktiken.

De Esteban Martín
Fru ordförande, i år, precis som tidigare, har Europeiska folkpartiets grupp eftersträvat samstämmighet här i parlamentet i syfte att det årliga betänkandet om respekten för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen skulle bli ett enhetligt, väl utformat och juridiskt korrekt dokument, som opartiskt skildrar den faktiska situationen vad anbelangar de mänskliga rättigheterna inom unionen. Tyvärr är resultatet inte det förväntade.
Det är väl känt, vilket har bevisats inte bara med ord utan också med handling, att Europeiska folkpartiets grupp främjar och stöder respekten för de mänskliga rättigheterna och att man utan tvekan aktivt bidrar till dess försvar, oavsett var och på vilket sätt kränkningen sker. Efter ledamot Schulz inlägg, är det emellertid nödvändigt att påminna om att medlemsstaterna i unionen tillhör en grupp av länder som helt och fullt garanterar de mänskliga rättigheterna medelst politiska, demokratiska och pluralistiska system med effektiva parlamentariska institutioner och rättsväsendets oavhängighet.
Mycket riktigt kan det fortfarande hända att mänskliga rättigheter kränks inom unionen. Sådana kränkningar bör anmälas inför kammaren, men klart och tydligt, och varje fall bör studeras i detalj så att man kan fastställa om de mänskliga rättigheterna verkligen har kränkts och om staternas administrativa myndigheter och rättsväsende har tillämpat ett ändamålsenligt påföljdssystem. Det är uppenbart att Europaparlamentet, som ett gemensamt lagstiftande organ, bör försöka vidareutveckla gemenskapsrätten inom ramen för respekten för individens grundläggande rättigheter, eftersom alla verkligt demokratiska projekt i ett samhälle bör sätta individens personliga frihet och fysisk integritet främst.
Det bör emellertid påpekas att man, för att kunna utforma ett betänkande om respekten för de mänskliga rättigheterna inom unionen, måste känna till såväl den nationella som den internationella lagstiftningen om de mänskliga rättigheterna. Man måste också vara väl bevandrad i det juridiska begreppssystem som tillämpas och använda sig av en strikt terminologisk exakthet. Det är också viktigt att man baserar sig på rättsliga källor och inte på rättsligt grundlösa rapporter enbart baserade på principdeklarationer eller på beskyllningar som också de ibland är obefogade. Om de här premisserna, som är grundläggande för betänkandets tillblivelse och utformning, inte tas i beaktande, kommer vi att få en uppsjö av obefogade programmatiska deklarationer, en påtaglig godtycklighet i klassificering och handläggning av rättigheterna, otillförlitlighet i det juridiska begreppssystem som tillämpas och en överdriven uppmärksamhet på isolerade fall som enbart beaktar ovanliga händelser.
Därför bör betänkandet om respekten för de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen hålla sig till det som är vårt främsta rättesnöre i den europeiska uppbyggnaden: en rätt som har sin grund i unionsfördraget. Fördraget fastställer klart och tydligt innebörden av de mänskliga rättigheter som ska respekteras inom unionen och vid dess institutioner. För som ni väl känner till kan varken Europeiska unionens eller medlemsstaternas lagstiftning gå emot unionsrätten, det vill säga dess konstitutiva fördrag. Därför bör betänkandet om de mänskliga rättigheterna utformas med hänsyn till de principer som tas upp i Romfördraget.
Det är förvisso sant att med rättssystemets, politikens och ekonomins utveckling har länderna anammat andra garantier förknippade med välfärdsstaten. Därför har Europeiska folkpartiets grupp lagt fram två ändringsförslag varvid man anmodar utskottet för socialfrågor och utskottet för miljö om att, utifrån deras behörighet, med största noggrannhet och utförlighet utarbeta var sitt betänkande om situationen och respekten för de här garantierna.
Avslutningsvis vill jag än en gång beklaga att Europeiska folkpartiets grupp inte har ansett det vara möjligt att stödja detta betänkande, då vi menar att förslaget inte respekterar den fundamentala och nödvändiga rättsliga grund som krävs för dess utformning: Romfördraget. När parlamentet nästa gång lägger fram ett betänkande om respekten för de mänskliga rättigheterna inom unionen, hoppas jag att den kommer att vara väl genomtänkt och utformad, ett samstämmigt betänkande och inte en programmatisk, inte ett betänkande som på grund av politisering är en förvrängd bild av verkligheten.

Schaffner
Fru ordförande, till att börja med vill jag tacka Roth för det arbete hon utfört och den tid hon lagt ned på att försöka erhålla konsensus om en text. Men på ett område där det borde föreligga konsensus uppstår svårigheter när man kommer till detaljerna och det blir uteslutet att försonas med det oförsonliga, eftersom vi för närvarande står inför verkliga val i samhället.
En huvudinvändning jag skulle göra emot betänkandet är att det vill sopa undan alla livets aspekter i samhället, räkna upp alla situationer, lägga till alla tänkbara fall. Det är inte längre ett betänkande, det är en katalog. Genom att vilja vara fullständigt löper betänkandet den uppenbara risken att vara ofullkomligt. Sjuka och friska, arbetsföra och handikappade, unga och gamla, män och kvinnor och andra..., fria och fängslade, militarister och vapenvägrare, troende och icke troende, färgade eller vita etc. Om jag kan tillåta mig att skämta om ett så viktigt ämne: och de rödhåriga, Roth? Ni glömde de rödhåriga! För inte så länge sedan var de föremål för allvarliga förföljelser.
Allvarligt talat, jag är fortfarande övertygad om att idealet fortfarande är deklarationen om de mänskliga rättigheterna från 1789. 17 artiklar och inte 171! Artiklar som är exakta, koncisa och som kan sättas upp överallt. Allt finns i den första artikeln: "Människorna - från latinets homo och inte vir - föds och dör fria och med lika rättigheter ".
Genom att vilja göra för mycket löper man även risken att försvara det oförsvarliga. Genom att i artikel 26 vilja försvara friheten för riter vid sidan av religions- och trosfriheten, utan hänvisning till vår nationella lagstiftning, försvarar man även ett av de största gissel som berör otaliga små flickor av afrikanskt ursprung: kvinnlig omskärelse.
Vårt Europa är förvisso inte perfekt. Våra stater måste förvisso fortfarande göra framsteg. Men här i Europaparlamentet åtnjuter jag liksom parlamentsledamöterna från varje medlemsstat i unionen en av de viktigaste rättigheter som finns, nämligen den att kunna rösta mot ert betänkande.

Wiebenga
Fru ordförande! Europa har ett gott namn att upprätthålla på området för de mänskliga rättigheterna. Med rätta försöker Europeiska unionen att stödja förbättringen av de mänskliga rättigheterna i världen. Men vill vi göra det från ett Europa med auktoritet, då måste vi naturligtvis ha vårt eget hus i ordning, och det är därför enligt ELDR-gruppen bra att varje år diskutera tillståndet för de mänskliga rättigheterna i medlemsstaterna i Europeiska unionen.
Fru ordförande! I årsberättelsen står många bra saker. Men en viss kritik är emellertid möjlig. Jag tar tre punkter. För det första anser vår partigrupp efter en intern diskussion att betänkandet är för långt, så långt att det redan därför kommer att läsas av få. Och av det skälet vill vår partigrupp korta av betänkandet genom att ta bort ett antal paragrafer.
För det andra, fru ordförande, måste betänkandet nyanseras på några punkter. Tillståndet i fängelserna kan inte kallas dåligt i alla fall, utan snarare i ett antal fall.
Och för det tredje tar betänkandet upp ett antal frågor där Europeiska unionen inte är behörig, utan endast de berörda staterna är behöriga. Ett tydligt exempel på detta är paragraf 18 om eutanasi. Det får inte Europeiska unionen reglera. Vi vill alltså ta ut denna paragraf ur betänkandet.
Fru ordförande! Till skillnad från den kristdemokratiska partigruppen är den liberala partigruppen av den åsikten att det i betänkandet finns ett blygsamt utrymme för omnämnande av de grundläggande sociala rättigheterna som till exempel rätten till en ren miljö och andra. Men de grundläggande sociala rättigheterna har en annan karaktär än de klassiska mänskliga rättigheterna. Det gäller en förpliktelse till ansträngningar och inte en garantiförpliktelse från myndigheterna.
Fru ordförande! Allt som allt hoppas vi att debatten och omröstningarna om ändringarna kan leda till ett väl avvägt betänkande.

Mohamed Ali
Fru ordförande, vårt demokratiska samhälle måste skapa de nödvändiga förutsättningarna för att fastställa individens rättigheter, inte bara de civila och politiska, utan också de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna.
I dagens läge kan man inte tala om de mänskliga rättigheterna utan att också tala om de sociala mänskliga rättigheterna. Frågor som berör arbetet, lönen, arbetsvillkoren, respekten för en minoritet, kampen mot rasism etc. står i nära samband med de mänskliga rättigheterna. Fattigdomen ökar inom Europeiska unionen. Varje dag faller allt fler offer för denna pina och för att bekämpa detta måste man främja den sociala hjälpen och de offentliga myndigheternas stödåtgärder. Det är nödvändigt med en politik som främjar en grundläggande social trygghet och som verkligen garanterar allas lika rätt.
En våg av rasism och främlingsfientlighet drar genom våra länder och de händelser som har inträffat på olika håll inom unionen under de senaste dagarna är ett exempel på detta. I Europa fortsätter man att diskriminera utlänningar, och i lagstiftningen fortsätter man att beakta dessa medborgare som en fara för den allmänna säkerheten och ordningen, som objekt för den polisiära rätten och inte som subjekt som samhällssocialt och kulturellt skulle kunna berika vårt samhälle. Den mångkulturella aspekten som utlänningar bidrar till med sina kulturer innebär utan tvekan ett socialt mervärde som får vårt europeiska samhälle att gå framåt. Vi måste undvika att människor inordnas i hierarkier. Inom Europeiska unionen är bara de utlänningar som kommer från en medlemsstat goda utlänningar. Alla andra, arbetsimmigranter, flyktingar etc., är andra klassens människor, vars grundläggande rättigheter kringskärs mer och mer.
Under det Europaåret mot rasism måste medlemsstaterna mer än någonsin se till att skydda de utländska samfunden mot såväl rasistiskt våld som annan form av diskriminering. Gemenskapsinstitutionerna bör prioritera finansieringen av rasismbekämpande projekt. Ett europeiskt samhälle, som utan komplex vill yvas över att vara demokratiskt och solidariskt och värna om de mänskliga rättigheterna, får inte åsidosätta medborgarnas sociala rättigheter. Den mångkulturella rikedom som en integrering av utlänningar i vårt samhälle innebär får inte föraktas.

Orlando
Fru ordförande, ärade kollegor, årsrapporten om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen kan och måste utgöra ett viktigt tillfälle för kunskapsinhämtning, granskning och förslagsställande. Föredraganden Claudia Roth och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har lagt ner ett stort engagemang på denna årsrapport.
Jag skulle vilja göra en första iakttagelse, nämligen den att jag är positivt överraskad. Det här betänkandet speglar faktiskt inte Claudia Roths personliga åsikter. Det vill säga, föredraganden redogör inte för sina egna åsikter, som stundom - om ni tillåter - är en aning extrema, utan hon har lagt ned betydande ansträngningar på att försöka ge en heltäckande bild av de mänskliga fri- och rättigheterna i Europeiska unionen. Det är därför jag är positivt överraskad, och jag vill tillägga att årsbetänkandet om de mänskliga fri - och rättigheterna i Europeiska unionen varken kan eller får vara ett tillfälle för konfrontation mellan olika parter, vilket tidigare tyvärr har inträffat; det kan och får inte vara ett dokument kring vilket man bildar två fraktioner. Jag hoppas att Europaparlamentet det här året ska kunna sätta sig över det här mönstret, som inte leder någonstans, eftersom man självklart inte behöver studera, debattera och undersöka de mänskliga rättigheterna för att kunna analysera de olika gruppernas och fraktionernas numeriska sammansättning.
I samband med detta vill jag meddela att jag kommer att rösta ja till detta betänkande, även om jag inte ställer mig bakom alla synpunkter; vad jag däremot ställer mig bakom är de övergripande slutsatserna och jag är övertygad om dess användbarhet och nödvändighet för Europas fortsatta utveckling. Just för att understryka behovet av att komma ifrån revirtänkande och fraktioner har jag i kommissionen vid ett flertal tillfällen gett uttryck för mitt avståndstagande vad beträffar föredragandens förslag och jag tror mig för övrigt kunna påstå att hon själv inte ställer sig bakom precis alla punkter i betänkandet.
Jag har läst det här betänkandet både en och två gånger och jag har inte funnit något stycke som är helt oförenligt med mina personliga åsikter. Visst finns där några punkter där jag tycker annorlunda, men ingenting som är helt oförenligt. I annat fall skulle jag naturligtvis inte rösta ja.
Föredraganden har denna förmiddag bekräftat att det i vissa avseenden rör sig om ett subjektivt betänkande. På en punkt är det utan tvivel det, eftersom det inte begränsar sig till de mänskliga rättigheterna såsom de definieras i den internationella konventionen, utan tar ett bredare grepp över frågan om sociala rättigheter och social trygghet.
Här är en precisering lämplig. Just därför att vi talar om de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen vore det meningslöst att inte ta itu med frågan om sociala rättigheter och social trygghet. Avslutningsvis en förhoppning: att man vid dagens omröstning, just i namn av respekten för den mänskliga individen och Europaparlamentets roll, ska kunna överkomma revirtänkandet och åtskillnaden mellan å ena sidan de mänskliga rättigheterna och å den andra de sociala rättigheterna och den sociala tryggheten.
Vore det så att vi var tvungna att rösta utifrån fraktioner och alltså på inskränkta villkor, då vore det på sin plats att vi frågade oss vad det tjänar till att rösta i plenum, om man sedan begränsar sig till att registrera ett röstresultat som bortser från betänkandets innehåll och istället styrs av ovannämnda revirtänkande och av gruppernas sammansättning. Jag anser att det förutom nödvändigheten i att respektera den mänskliga individen även krävs att man respekterar Europaparlamentet och dess roll, som inte får vara vare sig passiv eller improduktiv.

Pradier
Fru ordförande, det arbete som Roth utfört var nödvändigt. Jag förstod visserligen att hon fått ett antal förebråelser om att hennes betänkande i viss mån kunde jämföras med en skräpkammare. Likväl anser jag att vare sig man vill det eller inte, måste man till de grundläggande fri- och rättigheterna lägga det man ett tag kallade de formella friheterna, nämligen förenings-, åsikts- och yttrandefrihet etc. Vi måste också beakta rätten till vård när man är sjuk, rätten till undervisning och utbildning när man inte har någon, rätten till ett anständigt arbete, rätten till anständiga villkor vid frihetsberövande, rätten att andas en andningsbar luft. Helt enkelt. Alla dessa rättigheter är minst lika omistliga som de föregående.
Det är emellertid sant att det finns gränszoner, och jag är mycket glad att föredraganden satt fingret på ett grundläggande inslag, nämligen dödshjälp. Man skämtar inte med livet, ett område där man verkligen, och det har redan sagts här, gör ett samhällsval. Man antar därmed definitiva yttranden, och jag skulle vilja att hela parlamentet kan följa detta i det här fallet.
Samtidigt, det är sant, vad kan vi hoppas på för framtiden? Gå framåt, förvisso, se till att våra rättigheter drivs framåt, men det skulle till att börja med inte vara så illa om man avstod från att backa, eftersom invandrarnas rättigheter i våra länder hela tiden naggas i kanten och äts upp. Att i dag försvara invandrare på vårt territorium ingår i denna kamp för de mänskliga rättigheterna.
Någon sade att det rör sig om ett val av samhälle. Ja det stämmer, det är ett val av samhälle, men vi skall göra klart för oss att om vi vill vara trogna det man begär av oss måste vi arbeta för ett samhälle där människorna är mer öppna mot varandra, tar mer hänsyn till varandra, det vill säga ett mer broderligt samhälle. Och det tackar jag Roth för.

Van der Waal
Fru ordförande! Roth har här tänjt ut begreppet mänskliga rättigheter ganska långt. Bortsett från det kan jag instämma i ett antal sociala krav och uttalanden. För paragrafen om eutanasi är jag henne tacksam.
Men jag har mycket tungt vägande invändningar mot förslaget. Till att börja med på grund av det faktum att ansvaret för handläggningen av de mänskliga rättigheterna i unionen läggs helt och hållet på myndigheterna. Naturligtvis skall en stat upprätta en rättsordning och aktivt tillämpa den. Men det är vars och ens ansvar i varje socialt sammanhang att rätta sig efter den och leva efter den. Regler och lagar - avtal. Vi är själva det som utgör det sociala samlivets kvalitet. Tänk på sådant som tolerans, förstörelselust och asocialt beteende. Där ligger roten till problemet. För en effektiv behandling av detta behövs ett system av normer och värden. Det saknas i detta förslag. Därför är det bekämpning av symtom om vi t.ex. kämpar mot sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn och samtidigt kräver i det närmaste obegränsad frihet för pornografi och reklam.
Min andra invändning är att förslaget utgår från att vi är våra egna oberoende lagstiftare. Det verkar kunna vara grunden för mänskligt samliv. Men om Guds rätt till vårt liv inte erkänns, då framstår inte alla mänskliga rättigheter som så säkra. De socialt svaga skyddas, men det svagaste och värnlösaste människolivet, det ofödda, förklaras fågelfritt. Vidare upptas allt utrymme av alternativa samlevnadsformer, medan något positivt uttalande om det av Gud instiftade äktenskapet mellan man och kvinna inte finns med i förslaget.

Féret
Fru ordförande, i detta betänkande, i denna ändlösa förteckning som mindre liknar en dikt av Prévert, än en katalog från en stor lågprisaffär, där finns allt. Jag är inte ensam om att säga det i dag. Man hittar allt och motsatsen till allt. På så sätt vill man avråda medlemsstaterna från att överväga ett eventuellt återinförande av dödsstraff för rånmord medan man vill bevilja total yttrandefrihet för mördare av ofödda barn. I mitt land Belgien övergavs dödsstraffet för ett år sedan. Det begravdes i Charleroi där man några månader senare grävde upp kropparna efter små flickor som torterats och mördats.
I betänkandet återfinns den outslitliga socialistiska klichén om rätten till hälsa, trots att ingen läkare, inte ens den skickligaste eller mest erfarna, kan påstå att han kan erbjuda den, utan bara ge den bästa vård till alla. Bland dessa idéer och bredvid den surrealistiska rätten till arbete, skulle jag följaktligen vilja föra in skyldigheten till intelligens för alla. Det behöver verkligen det här betänkandet.

Lindeperg
Fru ordförande, jag för min del beklagar att detta viktiga betänkande om mänskliga rättigheter liksom tidigare år givit upphov till samma oändliga undanflykter i syfte att begränsa området för de ämnen som skall behandlas: statisk uppfattning om de mänskliga rättigheterna kontra utvecklande och dynamisk betydelse. Roths betänkande, som är av utmärkt kvalitet, har inte undgått polemik, vilket jag beklagar. Inte för att konfrontationen mellan höger och vänster förefaller mig systematiskt skadlig, tvärtom, men jag fruktar att detta motstånd mot ett så viktigt betänkande gör att den verkliga splittringen mellan den stora majoriteten i den här kammaren, som är medveten om att respekten för de mänskliga rättigheterna är ett av de grundläggande värdena för Europeiska unionen, och den minoritet som fortsatt att misskreditera denna uppfattning, kommer i andra hand. Endast yttrandefriheten finner nåd i extremhögerns ögon. Denna frihet åberopas för att bättre låta de lagstiftningar schavottera som, framförallt i Frankrike, gör det möjligt att godkänna anstiftan till rasism och förnekande av brott mot mänskligheten.
Därför vill jag erinra om att Förenta nationernas kommitté, som har till uppgift att kontrollera tillämpningen av den internationella pakten om civila och politiska rättigheter i de 133 länder som undertecknat pakten, i november förra året fattade ett viktigt beslut. Den avvisade förnekaren Robert Faurissons yrkande, när han hävdade att Gayssotlagen kränkte hans yttrande- och undervisningsfrihet. Kommittén anser att så inte är fallet och att yttrandefriheten kan beläggas med restriktioner som är nödvändiga för att respektera rättigheter eller någon annans rykte. Man kan tycka att det inte skall behöva sägas. Det blir säkerligen bättre om man säger det.

Nassauer
Fru ordförande, mina damer och herrar! Detta betänkande har en gång beslutats för att legitimera Europaparlamentet att hänvisa till kränkningar av mänskliga rättigheter över hela världen. Detta betänkande skiljer sig milsvida från det ursprungliga försöket och förehavandet håller inte längre, eftersom det är svårt att förstå att detta betänkande skulle vara i stånd att berättiga Europaparlamentet att kritisera kränkningar av mänskliga rättigheter i Kina eller Zaire. Låt mig ge ett exempel. I betänkandet heter det: "Betänkandet förordar ett utarbetande av ett bindande, juridiskt verktyg på gemenskapsnivå, som fastställer minimigarantier beträffande inkomst, socialt skydd och rätt till mediciner och lägenhet. " Kära Roth, med all aktning och respekt, varför skall ett sådant gränslöst krav berättiga Europaparlamentet att hänvisa till kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Zaire?
Problemet med detta betänkande är följande: Det befattar sig inte med konkreta kränkningar av mänskliga rättigheter, utan räknar upp politiska krav. Det innehåller ett politiskt principprogram. Den ger mer information om föredragandens politiska uppfattning än över situationen för mänskliga rättigheter i Europa. Och precis detta är svagheten med betänkandet. Detta måste vi ändra på, om vi vill komma därhän att detta betänkande tas på allvar runt om i världen. Även för detta finns det exempel.
Föredraganden behandlar kravet på "nollinvandring " kritiskt. Det vill säga hon kritiserar att inget medlemsland i Europeiska unionen tillåter en generell invandring. Och detta deklareras som ett kränkande av mänskliga rättigheter! Kära Roth, det är ju absurt att deklarera något sådant som en kränkning av mänskliga rättigheter! Ni avlägsnar Er långt från det som överallt betecknas som politiskt samförstånd.
Dessutom polemiserar föredraganden mot användningen av begreppet "säkert tredje land " i asylrätten. Det är helt begripligt att man kan vara av olika uppfattning över detta, men att konstruera en kränkning av mänskliga rättigheter ur detta är med förlov sagt absurt.
Jag föreslår ett alternativ. Jag föreslår Er att vi - och här delar jag kollega Schulz uppfattning - avstår från att skilja mellan mänskliga rättigheter i Europa och i den resterande världen. Om begreppet är odelbart, måste det gälla i lika hög grad som i Kina och Zaire. Jag föreslår att vi bara tar upp sådana konkreta kränkningar av mänskliga rättigheter i betänkandet, som kan indrivas vid domstolen för mänskliga rättigheter här i Strasbourg.
Jag föreslår att vi tänker efter om vi inte skall överlåta denna uppgift till vårt underutskott mänskliga rättigheter. Denna kamp som här råder och nödvändigtvis måste råda, om sådana principprogram erbjuds, hjälper varken oss, mänskliga rättigheter eller parlamentet.

Caccavale
Fru ordförande, ärade kollegor, även jag vill tacka Claudia Roth för det omsorgsfulla och noggranna arbete hon gjort i detta betänkande, vars innehåll även jag till mycket stora delar stöder men som också har punkter som jag ärligt talat finner mer diskutabla. Det råder inga tvivel om att diskussionen här i parlamentet - och det gäller även dagens debatt - har kommit att fastna i en tvist mellan den statiska respektive den dynamiska uppfattningen om vad de mänskliga rättigheterna innebär.
På den här punkten har jag ett svar, även om jag inte vet om det motsvarar den ena eller den andra av de två uppfattningarna: sant är emellertid att vi alla står inför en föränderlig verklighet. Uppfattningen om de mänskliga rättigheterna utvecklas därför att rättigheterna i sig själva utvecklas, också vad beträffar de så kallade sociala rättigheterna. Visst, när det gäller de sociala rättigheterna och i än högre grad rätten till social trygghet är många av de, så att säga, recept som erbjuds i detta betänkande inte förenliga med varandra: när man vidgar rätten till social trygghet och yrkar på tydliga riktlinjer för socialt och ekonomiskt skydd med rätt till bostad, rätt till hälsa, rätt att bilda familj, rätt till skönhet, rätt till en hustru, rätt att älska, rätt att göra allt möjligt, ja, då är det uppenbart att det handlar om ett sätt att i praktiken förringa den syn på de mänskliga rättigheterna som presenteras i föreliggande betänkande. Jag betraktar tvärtom de ekonomiska fri- och rättigheterna som grundläggande, men av skäl som är helt motsatta de som Roth använt sig av: i själva verket är det just på grund av välfärdsstatens överdrifter som det idag finns skriande fall av fattigdom, marginalisering och arbetslöshet.
Naturligtvis bör Europa vara en förebild, och på den här punkten har Roth rätt: fängelset får inte ses som ett straff, eller ännu värre som tortyr, utan som rehabilitering; rättegången måste vara opartisk och följaktligen måste det råda likställdhet mellan åklagare och försvar; rättsstaten måste alltid respekteras, även när man bekämpar terrorismen eller maffian; man kan inte fostra medborgarna till angivare; rättegången måste vara opartisk även för den som söker asyl, även för den som flyr undan krig eller svält och som ber oss visa gästfrihet. Detta innebär självklart att man släpper invandringen helt fri. Ifråga om allt detta kommer vi naturligtvis att rösta ja till Roths betänkande; den italienska delegationen kommer att rösta ja till betänkandet även om vi ställer oss frågande till ett flertal artiklar, som artikel 18 om aktiv dödshjälp, som vi inte förstår, artikel 26 om ett fråntagande av religionsfriheten från sekter, utan att man ännu vet vad en sekt är, samt till artikel 142 om bland annat homosexuellas rätt att adoptera barn.

Goerens
Fru ordförande, skulle detta betänkande vara alltför djärvt, alltför fräckt? Med tanke på ändringsförslagen verkar det vara många kollegers åsikt. Men de mänskliga rättigheterna är inte något statiskt. Definitionen av dem kan utvecklas med tiden, med förändrad mentalitet och beroende på den uppfattning man har om människan och hennes värde. Detta innebär inte att man bör bagatellisera de mänskliga rättigheternas klassiska korpus: den behåller hela sitt värde. Tiden är kanske mogen att komplettera korpusen.
Vår föredragande uppmanar oss uttryckligen till det, genom att anta den numera klassiska distinktionen mellan första och andra generationens mänskliga rättigheter. Hon uppmanar oss att kodifiera och att garantera en tredje generations mänskliga rättigheter.
Man kan naturligtvis invända mot att genom att vilja utöka och bredda de mänskliga rättigheterna riskerar man att banalisera och späda ut deras mycket starka symboliska och politiska betydelse. Denna invändning skall tas på allvar, men faktum kvarstår att en diskussion som leder till en utvidgning av de mänskliga rättigheterna är fullständigt berättigad och sannolikt också nödvändig, om inte annat för att den tvingar oss att fundera över våra samhällens utveckling och för att den gör det möjligt för oss att i tid anpassa vissa förändringar.
Detta utvecklingsmässiga synsätt är berättigat då de klassiska deklarationerna och texterna också är resultatet av en utveckling som pågick under flera århundraden innan den resulterade i en juridiskt tvingande kodifiering. Det gäller särskilt internationell juridisk ordning, där skillnaden tidigare mellan det som var stadfäst sedan länge i den inhemska ordningen och reglerna för gott uppförande avseende relationer mellan staterna är särskilt slående.
Det finns naturligtvis också en skillnad mellan det högtidliga tillkännagivandet av stora principer och de sociopolitiska realiteterna som tyvärr alltför ofta innebär att de mänskliga rättigheterna förblir värdelösa.
Roth har ansträngt sig för att visa oss att allt inte är så bra som vi tror i den bästa av världar när det gäller respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i Europeiska unionen. Detta tämligen graverande konstaterande kan chockera några men på detta område är det viktigt att vara alldeles särskilt krävande och inte ge efter för frestelsen att beslöja sig eller vända bort blicken från obehagliga saker. Det är beklagligt att konstatera att till och med hos oss kan statliga skäl överträffa respekten för de principer vi borde värdera högt.

Pailler
Fru ordförande, jag beklagar att Nassauer har gått. Vilket hyckleri! En politisk uppfattning om de mänskliga rättigheterna? Men när Caccavale säger att fattigdomen beror på den sociala staten och det stöd som förhindrar verksamheten hos ekonomiskt nyttiga företag, är inte det en politisk uppfattning om de mänskliga rättigheterna? När det gäller de konkreta fallen vet ni mycket väl att så snart man nämner ett land gör ni ett ändringsförslag för att stryka det. Sluta upp med hyckleriet!
I motsats till vad en stor del av högern här anser kan staten inskränka friheten. Det kan förekomma maktmissbruk från statens sida. Det förekommer ofta maktmissbruk från statens sida: omänsklig behandling av fängslade, ifrågasättande av mänskliga rättigheter inom armén etc.
Denna höger har fortfarande inte förstått att vissa rättigheter ställer krav på samhället, positiva rättigheter, som till exempel i Frankrike sedan 1848. De ekonomiska, sociala, kulturella och ekologiska rättigheterna är mänskliga rättigheter.
Jag skulle vilja koncentrera mitt inlägg på immigrationen, eller snarare det sätt på vilket vissa politiska krafter - och tyvärr vissa regeringar - utnyttjar immigrationen i inrikespolitiken. I Frankrike är Pasqua- och Debrélagarna konkreta exempel. På europeisk nivå placerar en mängd beslut samtliga invandrare i en misstänkt position och försöker destabilisera dem. Denna lagstiftning som antagits eller förbereds kränker de grundläggande mänskliga rättigheterna.
I Paris liksom i Bryssel och Strasbourg måste vi vägra att slå in på Le Pens väg. Vi måste sluta upp med att använda invandrarna som syndabockar för krisen, med alla rasistiska och främlingsfientliga avarter som det leder till. Att behandla invandraren misstänksamt är detsamma som att hota hela det europeiska samhället.
Vi måste säga det med kraft: det som skapar problem är inte invandringen, det är den sociala krisen, det är arbetslösheten som beror på tillämpningen av en ekonomisk politik grundad på konkurrensutsatt arbetskraft och på den sociala utslagningen. När det gäller seder finns det tydligen en oförmåga att beakta utvecklingen, samt viljan hos vissa att fortsätta att diskriminera homosexuella och homosexuella par, som skulle äventyra äktenskapet och familjen.
De som inte vill rösta för betänkandet bör fundera på vad Descartes sade - och jag avslutar med det citatet: "Jag uppskattar föga att man söker bedra genom att sprida falska föreställningar. Det är anledningen till att jag, när jag ser att det är bättre att känna till sanningen, även om den är till vår nackdel, än att vara okunnig om den. Jag erkänner att det är bättre att vara mindre gladlynt och ha mer kunskap ".

Ullmann
Fru ordförande! Mina damer och herrar! När det handlar om mänskliga rättigheter i Europeiska unionen tar plötsligt herraväldet över den nationella känsligheten fart igen, till och med under devisen av icke-inblandning i ett lands inre angelägenheter, ett begrepp som jag mycket väl kommer ihåg som knutpunkt för politiken om mänskliga rättigheter i de kommunistiska länderna. Europaparlamentet blockeras dock av den europeiska konventionen för mänskliga rättigheter som normativ och exklusiv ram för varje diskussion angående garanti eller kränkning av dessa rättigheter. För detta ändamål har konventionen emellertid helt klart inte inrättats!
Ett dubbelt misstag ligger till grund för denna politik. För det första förpliktar oss artikel F, avsnitt 2 i Maastrichtfördraget inte bara till den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, utan också till medlemsstaternas gemensamma författningstraditioner, i vilka även den sociala och kulturella basen för mänskliga rättigheter har kommit i blickpunkten och utformats mycket rikligt, och det inte i alla författningar så restriktivt, min kollega Nassauer, som i Förbundsrepubliken Tysklands grundlag.
För det andra är vi inte i Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter och för inte någon process, som självklart bara kan äga rum på underlag från domstol. Här rör det sig om ett betänkande till vilken helt självklart FN: s tolkningar av mänskliga rättigheter, avtalet över sociala och kulturella rättigheter, barnskyddskonventionen och slutligen Europeiska unionens totala lagstiftning för icke-diskriminering måste anföras, dvs. allt vad Helsingforsdokumentet och Parisfördraget kallar "mänsklig dimension ". Detta tillhör väl de gemensamma rättsövertygelserna för Europeiska unionens medlemsländer. Hur kan man bara försumma detta!
Betänkandet över situationen för mänskliga rättigheter i Europeiska unionen söker inte nå det ändamålet att fastställa tolkningen och bruket av mänskliga rättigheter som gällde 1950, utan att fortlöpande komplettera dem för de totalt skilda villkor som gäller för vår tid.
När nu rådet precis har lagt fram ett beklagansvärt exempel på svagheten med politiken för mänskliga rättigheter i Europeiska unionen, borde parlamentet rycka upp sig och inte bara visa den europeiska allmänheten att det finns tillräckligt många européer som vill arbeta bort denna svaghet.

Vandemeulebroucke
Fru ordförande! Ärade kollegor! Det är bra att vi här idag diskuterar situationen om efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen. Med rätta talar Roth för bortarbetandet av varje form av diskriminering på grundval av ras, kön, sexuell identitet, tro, övertygelse, ålder och handikapp, och hon hävdar att de mänskliga rättigheterna är ett och odelbart. Med rätta anser jag att hon talar för en utvidgning av dessa mänskliga rättigheter med t.ex. sociala rättigheter, miljörättigheter och rätt till en god hälsa. Men ändå anser jag att det finns en lucka i hennes strålande förslag. Rätten till sin egen kultur, att obehindrat kunna uppleva sin egen kultur. Språkens mångfald hör till Europeiska unionens rika fadersarv, och samhällen måste ha rätt att uttrycka sig kulturellt och måste även kunna använda denna rätt inom det europeiska skyddet. Europeiska unionen har i det avseendet tagit flera steg framåt. Det finns en europeisk budget för stöd till de så kallade minoritetsspråken och minoritetskulturerna. Ytterligare ett steg skulle kunna vara att alla de femton medlemsstaterna undertecknar den europeiska chartern om regionala språk eller minoritetsspråk. Även det är fundamentala rättigheter, och jag beklagar att två medlemsstater i Europeiska unionen inte kan underteckna denna charter. Det är enligt min mening en verkligt fundamental lucka i vår strävan efter enhet genom erkännandet av olikheterna. Det är just när denna olikhet kommer till tals på ett människovärdigt sätt som vi kommer att kunna gå mot en verklig, solid Europeisk union.

Le Gallou
Fru ordförande, i den här delen av vår kammare följer vi med visst nöje splittringen mellan vänster och höger beträffande den mer eller mindre tänjbara definitionen av de mänskliga rättigheterna.
Men vi anser att innan man skapar nya rättigheter måste man först se till att de grundläggande rättigheterna respekteras, det vill säga för det första rätten till yttrandefrihet, inbegripet för dem som inte tycker som vi, och för dem som inte tycker som den kulturella makten eller den dominerande politiska makten. För det är egentligen till att börja med för de politiska minoriteterna som man måste bevilja friheterna och försvara dem.
Rätt till yttrandefrihet, också rätt till mötesfrihet, också för motståndarna till makten, också för de människor som samlas för att säga saker som ni ogillar eller som den dominerande majoriteten ogillar.
De mänskliga rättigheterna är också rätten att vara valbar och rätten att fritt ansluta sig till fackföreningar. Ur den synvinkeln förekommer det i Frankrike mycket missbruk när det gäller fackliga rättigheter, eftersom det för arbetstagare endast är möjligt att ställa upp i förtroendeval om de tillhör fackföreningar som är vederbörligen godkända och vederbörligen begränsade av lagen. Det är inte möjligt att skapa nya fackföreningar, det är inte möjligt att i Frankrike ställa upp fritt i val till fackföreningar och vid förtroendeval och detta är naturligtvis ett allvarligt angrepp på de mänskliga rättigheterna.
Detta angrepp har nyligen förstärkts genom Perbenlagen som begränsar de friheter som fortfarande fanns inom statlig och kommunal tjänst på detta område. Denna frihet begränsas också av flera rättsliga beslut som fattats av fega domare, efter order från makten, och som resulterat i att ett antal nationella fackföreningar förbjudits, bl. a. fackföreningen Nationella kraften-kollektivtrafik, som ville ge egenföretagare möjlighet att bli representerade inom transportområdet.
Ja, man måste försvara de mänskliga rättigheterna i Europa, men man måste först försvara de grundläggande friheterna: rätten till valbarhet, fackföreningsfrihet, åsiktsfrihet, yttrandefrihet, mötesfrihet.

Lambraki
Fru ordförande, även jag vill i min tur gratulera Roth till hennes ypperliga betänkande. Jag tycker att det skänker en politisk och social dimension till begreppet mänskliga rättigheter, vilket går hand i hand med den europeiska utvecklingen inom detta område: vi har tagit ett steg framåt i förhållande till begreppet mänskliga rättigheter såsom det formulerades vid tiden för den franska revolutionen.
För ett år sedan nämnde jag i min skrivelse besluten och oron inom Europaparlamentet, och bad den nye grekiske försvarsministern, Akis Tsohatsopoulos, att ta itu med ärendet om vapenvägrarna. Jag är glad över att i dag kunna säga till parlamentet att det redan har lagts fram ett lagförslag, som ger möjligheter till en alternativ militärtjänstgöring, något som jag tror definitivt kommer att avsluta ärendet, som under så många år har hållit Europaparlamentet och även också många av oss sysselsatta.
Tillsammans med d'Ancona har vi lagt fram ett ändringsförslag och jag hoppas, också med Roths samtycke, att det kommer att antas, därför att i verkligheten är frågan omtvistad i Grekland, eftersom detta land är den enda medlemsstaten i gemenskapen som inte gränsar till något annat land i Europeiska unionen och, med i enlighet med vår författning är militärtjänstgöringen obligatorisk för alla greker. Jag hoppas att denna regularisering även skall tillfredsställa författningen - som kräver obligatorisk militärtjänstgöring av alla - men som kommer att ge dem som motsätter sig en beväpnad militärtjänstgöring möjligheten att tjäna sitt land utan att bryta mot sina samvetsprinciper.
Jag vill dessutom påpeka att, efter juntans fall i Grekland 1974, efter dessa hemska erfarenheter av diktaturen, är den grekiska författningen verkligen mycket framstegsvänlig. Detta betyder att den naturligtvis garanterar och värnar mötes-, samlings- och föreningsfriheten för alla medborgare, minoriteter eller inte. Snarare av ett informationsmisstag har denna bestämmelse kommit in i Roths paragraf 47, för den grekiska författningen skyddar verkligen denna rättighet.

Pirker
Fru ordförande, det betänkande över mänskliga rättigheter som ligger framför oss följer egentligen traditionen från gångna år. Det är säkerligen inget betänkande över respekten för mänskliga rättigheter i unionen, vilket betänkandets titel föreger, utan det är - om man jämför med andra betänkanden - ännu ett försök från t ex socialister, gröna, vänsterpartister och liberala att under täckmanteln för de mänskliga rättigheternas ideologiska positioner göra detta tillgängligt för en bred allmänhet, vilket man i annat fall inte kan diskutera lika utförligt.
För oss är ett betänkande över mänskliga rättigheter helt enkelt för värdefullt, eftersom mänskliga rättigheter helt enkelt är för värdefulla för att här missbrukas som lekplats för ideologiska debatter. Därför arbetar vi ur Europeiska folkpartiets grupp för att hitta tillbaka till en diskussion om verkliga kränkningar av mänskliga rättigheter, så att vi demonstrerar detta klart och tydligt, skarpt kritiserar missbruket och åtar oss att göra allt, för att det i unionen - såvida det existerar kränkningar av mänskliga rättigheter - inte kan förekomma några sådana i framtiden.
I Roths betänkande diskuteras - precis som i de föregående betänkandena - allt som är oss kärt. På så sätt krävs rätten till hälsa lika mycket som rätten till social säkerhet och en frisk miljö. Detta måste också diskuteras, men det måste ske i de ansvariga organisationerna, dvs. i de ansvariga utskott och inte under täckmanteln för mänskliga rättigheter.
Om var och en tror att han måste säga något beträffande detta tema, löper vi risken att i allmänhetens ögon någon gång bli stämplade som pratkvarnar! Jag är för att man diskuterar kompetent där det finns kompetens. Annars löper vi risken att parlamentet misskrediteras. När man ser att människor är oroliga för tungt vägande och otillåtliga kränkningar av mänskliga rättigheter, över dåliga häktesvillkor, över demonteringen av grundläggande rättigheter och friheter, att de är förfärade över tortyr och fruktansvärda, omänskliga behandlingar, som till och med leder till döden, då tror man verkligen att man inte befinner sig i Europeiska unionen, utan i Burundi eller Zaire. Man borde återvända till verklighetens fasta mark, när man diskuterar mänskliga rättigheter och man borde inte behöva fråga sig var man egentligen lever.
Vad jag och det europeiska folkpartiets grupp önskar oss är en återgång till rättigheter som är möjliga att indriva, till en diskussion om verkliga kränkningar av mänskliga rättigheter och till ett inkrävande av mänskliga rättigheter i de fall då man har lämnat den fasta grunden för mänskliga rättigheter.

Andrews
Fru ordförande! Man väntar sig ingenting mindre av någon som Roth, som jag anser vara en person utöver det vanliga. Roth har utarbetat ett betänkande som innehåller ett antal stycken, som vissa ledamöter har invändningar mot. Ändå måste jag säga att, totalt sett, så uppmuntrar detta betänkandes betydelse mig att rösta för det.
Jag kan exempelvis nämna omnämnandena av behandlingen av fångar och skyddet av barn. Att ta ställning till dödshjälp ligger inte inom Europaparlamentets ansvarsområden. Det bristande engagemanget för brottsoffren har, i viss utsträckning, uppvägts av de ändringsförslag som antogs i utskottet. Men mycket mer måste göras för brottsoffren.
Jag stöder helt en prioritering av inrättandet av enheter för lindrande vård åt obotligt sjuka, så att de kan dö en värdig död, men jag anser inte att den känsliga frågan om dödshjälp skall hanteras av Europaparlamentet.
Betänkandet innehåller motiverad kritik av användningen av våld, omänsklig, grym och förnedrande behandling, och av bestraffningar som personer utsätts för i häkten av säkerhetsstyrkor eller av dem som arbetar med lag och ordning. De som är ansvariga för sådana oegentligheter får inte gå ostraffade. Säkerhetsanstalten Belmarsh i England, som jag nyligen besökte, är en veritabel betonggrav där fångar spärras in för långa tidsperioder. Kvinnor som sätts i fängelse, var det vara må i gemenskapen, måste behandlas anständigt och med värdighet.
Jag vill tacka utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor, och i synnerhet dess ordförande Hedy d'Ancona, för att ha antagit mitt ändringsförslag med krav på lämpliga faciliteter för gravida kvinnor i fängelser. Jag välkomnar d'Anconas föreslagna besök vid Holloway Prison. Det sätt på vilket Roisín McAliskey, en inte dömd fånge och blivande mamma, behandlats i Holloway Prison är skandalöst. I mars skrev dagstidningen Guardian att fallet McAliskey illustrerade hur fångar, som väntar på utlämnings- eller utvisningsprövning, kan behandlas sämre än de som dömts. Guardian rapporterar dessutom att den tyska regeringen har lovat McAliskey att hon, om hon blir utlämnad, kommer att få ta med sig sitt barn. Jag vill tacka den tyska regeringen och de tyska parlamentsledamöterna för deras förståelse för detta särskilda fall, och för deras stöd för min kampanj för korrekt behandling av fångarna i engelska fängelser.

Dybkjær
Fru ordförande, jag vill gärna med två exempel illustrera, att betänkandet enligt min uppfattning inte är representativt och dessutom för generellt.
1) Danmark nämns flera gånger, medan andra länder förekommer mer sällan. Jag vill inte förtiga situationen i Danmark, men det ger helt enkelt en totalt snedvriden bild av Danmark i förhållande till övriga länder i unionen. Men det beror kanske på, att vi inte har en representant i utskottet och därför kan vi bli slagpåse. Till exempel är punkt 159 direkt felaktig och punkt 33 missvisande.
2) Skall man ha miljön med i dessa årsberättelser, bör man framhålla konkreta överträdelser av miljölagstiftningen och inte lägga fram generella avsiktsförklaringar.
Sammanfattningsvis, fru ordförande, måste jag säga att betänkandet inte motsvarar sitt syfte, är olämpligt utåt, och jag vill uppmana till, att betänkandena i framtiden blir kortare, mer precisa och mer rättvisande.

Ephremidis
Fru ordförande, vi kommer att rösta för Roths betänkande därför att det är fullständigt, uppriktigt, modigt och objektivt. Vi kommer att rösta för det också på grund av det sätt på vilket det bekämpats från vissa håll, här i salen, under debatten.
Vi skall också rösta för det därför att, för det första, ställer det som främsta fråga det faktum att om gemenskapen vill vara trovärdig så måste den helt och fullt respektera de mänskliga rättigheterna. Och detta händer inte när inom gemenskapen, i flera av dess t.o.m. vida berömda länder, rasismen härjar, när främlingsfientligheten når sin kulmen, vilket hände i den senaste incidenten med den sänkta båten i Adriatiska havet, som transporterade kvinnor och barn, flyktingar från Albanien.
Likaså kommer vi att rösta för det eftersom det nämner som en konkret punkt den grundläggande rättigheten till arbete och till liv, något som inte förekommer inom gemenskapen med 25 miljoner arbetslösa, 50 miljoner på gränsen till hunger och så många hemlösa.
Slutligen skall vi rösta för det eftersom det pekar på hur naturen och miljön i framtiden absolut måste respekteras. Och detta är inte heller fallet inom gemenskapen på grund av att naturen skändas, fallet med galna ko-sjukan och den genmanipulerade majsen, som vi diskuterade här igår, med kärnavfallet som vida berömda länder inom gemenskapen fortsätter att producera och förvara i olika områden inom Europeiska gemenskapen och utanför den.
Men, fru ordförande, vi kommer också att rösta för det på grund av att det innehåller punkter som kritiserar den grekiska politiken i denna fråga - även om någon har vissa reservationer - och denna kritik anser vi vara mycket nyttig för vårt fosterland.

Wolf
Fru ordförande, kollegor! Låt oss betrakta saken politiskt uttömmande och inte fackjuridiskt uppdelad. Det rör sig egentligen om lika frihet för alla människor som levande varelser. Vi andas samma luft, dricker samma vatten, sade sofisten Antifon, som var den förste som formulerade idén om lika frihet. Upplysningstidens tänkare har förnyat det hela och det handlade aldrig bara om abstrakta rättssubjekt, om blotta privatägare, utan om konkreta, historiska, sällskapliga levande varelser av kött och blod. Det innebär att den uppdelning, som här görs, är konstgjord. Den har hittats på i efterhand. Vi måste utveckla en politik för mänskliga och medborgerliga rättigheter, som Etienne Balibar i sina senaste publikationer om och om igen har utarbetat.
Låt oss dock en gång för alla tillsammans förstå att politiken för mänskliga och medborgerliga rättigheter utgör det centrala europeiska arv, som är grundläggande för ett Europa som vill ge sitt speciella, positiva och konstruktiva bidrag till utvecklingen av människosläktets civilisation!

Hager
Fru ordförande! Ett betänkande, som går in för en aktning av mänskliga rättigheter, borde egentligen vara oproblematiskt. Dock är det föreliggande betänkandet på grund av sin omfattning egentligen inte tillgänglig för en detaljerad diskussion. Därför måste jag förutom en allmän kritik beträffande de oklara konturerna i betänkandet över mänskliga rättigheter och den redan framförda kritiken koncentrera mig på ett speciellt ärende, närmare bestämt ärende nr. 146, som angriper Österrikes rättsliga läge beträffande straffmyndighet. I detta ser jag oavsett folksrättsliga överväganden ett orättmätigt ingripande i den österrikiska legislativa förmågan. Kanske är vi österrikare när det gäller detta över huvud taget något känsligare gentemot tyska propositioner.
Emellertid kan kritiken inte heller sakligt rättfärdigas. De österrikiska parlamentarikerna har efter mycket utförliga och kontroversiella överläggningar beträffande 1996 års ändring av straffrättslagen, efter utfrågningar av experter och med hänsyn till alla argument kommit till den slutsatsen att skyddet av omyndiga har ett högt värde.
När det i ärende nr. 54 i betänkandet utförligt förklaras att den bristande omsättningen av friheten att bosätta sig var man vill har lett till att medborgaren har förlorat förtroendet för unionen, vill jag säga Er att förtroendeförlusten skulle vara mycket större, om medborgaren får det intrycket att de där uppe i Bryssel - så kallas de alltid - helt enkelt vill torka bort de lagar från bordet, som kommit till stånd på demokratisk väg. Det är medborgarens sanna obehag. Därigenom blir även bekännelsen till subsidariteten inte trovärdig.
Jag var under flera årtionden brottmålsdomare och jag är dessutom far till en fjortonårig pojke. Sett från dessa båda ställningar vill jag säga Er att jag är övertygad om att det gång på annan upprepade påståendet att en homosexuell läggning skulle vara genetiskt förprogrammerad inte stämmer överens med verkligheten. Hur mycket tonårspojkar påverkas av omgivningen, hur omogna de är, det vet väl alla som har en tonårspojke hemma. Den i betänkandet krävda toleransen gentemot homosexuella ifrågasätts över huvud taget inte, men tolerans måste även innefatta en förståelse för de medborgare som vill skydda sina uppväxande söner.

White
Fru ordförande! Jag vill gratulera Roth till ett utsökt betänkande och beklagar mycket att högern och centerhögern intagit den attityd, som de tycks ha tagit för några år sedan rörande Newmanbetänkandet.
Vi på den progressiva sidan här i kammaren förstår individuella rättigheter som förvärvats kollektivt. Kvinnan skulle inte ha fått rösträtt om det inte varit för kollektiva ageranden i suffragettrörelsen. Fackföreningar skulle aldrig ha erkänts om människor inte hade gått samman för att se till att de blev erkända. Och därför har vi andra erfarenheter än vad högern har, och det är anledningen till att vi betraktar de kollektiva rättigheterna som lika viktiga som de enskilda, även om vi förstår de sistnämnda vad gäller detta betänkande.
Kan jag, trots att Nassauer inte är här, få påminna honom om att rubriken på detta betänkande faktiskt är mänskliga rättigheter i Europeiska unionen, inte mänskliga rättigheter i hela världen.
Efter att ha sagt att jag tror att enskilda rättigheter kan förvärvas kollektivt, så vill jag påpeka betydelsen av punkterna 53 till 59, om rätten till fri rörlighet för Europeiska unionens medborgare.
Jag anser att Schengenavtalet inte undanröjer medlemsstaternas skyldighet att rätta sig efter artikel 7a i fördraget, men det tillämpas så, och det faktum att ett antal stater ingått Schengenavtalet förbättrar inte medborgarnas grundläggande rättighet att röra sig fritt inom Europeiska unionen. Detta är mycket beklagligt eftersom endast ett begränsat antal stater tecknat Schengenavtalet, och individens rätt till fri rörlighet därför inte garanteras ens kollektivt. Det är skälet till att jag ställer mig bakom punkterna 53 till 59, och hävdar att fri rörlighet är en mänsklig rättighet som är oumbärlig inte bara för medborgaren utan för att Europeiska unionen skall fungera.

Moretti
Fru ordförande, Europa vill låta uppföra en internationell tron där det ska sitta som garant för demokratin i världen, men sin egen bakgård har man inte brytt sig om att städa. Europa slösar med sina utläggningar och proklamationer, som grundar sig på obestridliga demokratiska grundvalar, liksom det slösar med sina fördömanden, iakttagelser, förebråelser, farhågor, indignerade reaktioner och konstateranden, slösar med sina tillkännagivanden i form av ett oräkneligt antal välmenande uppmaningar, som systematiskt upprepas i kommentarerna till de signifikativa och dagliga sociala spänningar som påtalas av de nitiska nyhetsbyråerna.
Det hör numera till vardagen att man anklagar unionens folkgrupper för egoism så snart någon form av sociala spänningar tar sig uttryck i Europa och resten av världen, och aldrig ger man dem något erkännande för deras stora uppoffringar och den enorma arbetsinsatsen i produktionen. Allt för ofta lassar regeringarna och storkapitalet över ansvaret på unionens medborgare. Föredraganden citerar heliga rättigheter och principer som unionen inte kan bortse ifrån, också därför att den måste hävda sig i rollen som internationell garant för de mänskliga rättigheterna för att dölja sanningen om ett antidemokratiskt Europa som går i de stora marknadskrafternas ledband. I betänkandet talar man inte om arbetarnas och småföretagarnas Europa, de vars rättigheter dagligen överösta av plågsamma lagar, liksom man underlåter att tala rätten till självbestämmande för unionens folk och de dagliga orättvisor som det sardiska folket, det korsikanska folket, de padanska folken, de irländska och skotska folken utsätts för, och alla andra vars krav på frihet systematiskt åsidosätts och klassas som egoistiska.

Malone
Herr ordförande! Mina gratulationer till Roth.
Många av oss här i parlamentet tar regelbundet upp mänskliga rättigheter i världen. Vi talar om tvångsarbete och barnarbete i olika delar av Asien och vi fördömer det, med rätta.
Idag skall vi koncentrera oss på mänskliga rättigheter i Europa. Jag vill uppmana er att se på en sektor i vårt samhälle här i Europa, för vilken situationen inte är bättre än någon annanstans i världen: Jag talar om kvinnorna. Vi, det vill säga 50 % av oss, har inte rätten att gå säkra på gatorna. Dessutom utgör förekomsten av fattigdom och arbetslöshet i hela unionen fortsatta brott mot grundläggande mänskliga rättigheter.
Här vill jag uppmana till stöd för upprättandet av en bindande rättsakt som fastslår minimigarantier med avseende på inkomst, socialt skydd, medicinsk behandling och bostäder, och särskild uppmärksamhet måste ägnas de äldres behov. Slutligen vill jag uttrycka mitt stöd för betänkandets krav på att medlemsstaterna skall erkänna de resandes rättigheter och behov, i synnerhet deras behov av husrum, deras medicinska behov och i sanning deras utbildningsbehov. Innan vi har erkänt dessa särskilda rättigheter har vi inte moralisk behörighet att kritisera andra, på andra platser i världen.

Van den Broek
Herr ordförande! Ärade ledamöter! Det var inte så konstigt att den ärade ledamoten Dell'Alba i en liten ordningsfråga i början av denna debatt ställde sig frågan i vilken utsträckning kommissionen måste vara med i denna debatt, med tanke på att underutskottet för de mänskliga rättigheterna inom unionen inte har någon formell behörighet. Jag har full förståelse för den kommentaren. Inte desto mindre är jag tacksam över att få möjlighet att lyssna till de olika inläggen, av vilka det framgår hur otroligt komplicerat och hur mödosamt det är att komma fram till samstämmiga uttalanden om situationen för de mänskliga rättigheterna inom unionen. Därvid är särskilt avgränsningen av området och uppnåendet av överensstämmelse i frågan om i vilken mån man i samband med bestämda önskemål har att göra med önskemål eller med faktiska missförhållanden, som är åtalbara på grundval av de grundläggande fri- och rättigheterna enligt internationella avtal.
Herr ordförande! Kommissionen har all förståelse för att denna skillnad är utomordentligt svår att göra. Samtidigt tillåter jag mig den anmärkningen att där kommissionen är associerad med medlemsstaterna, med medlemsstaternas regeringar i utrikespolitiken, som även omfattar unionens externa politik för de mänskliga rättigheterna - där sätter vi utomordentligt högt värde på och utgör en del av en intern debatt som i kommissionens ögon ändå är avsedd att i första hand utöva självkritik och självundersökning inom unionen för att öka den externa människorättspolitikens trovärdighet. En och annan gång förebrås vi på den internationella arenan att vi nog är beredda att starkt kritisera diverse länder för bristande respekt för de mänskliga rättigheterna medan situationen internt, inom medlemsstaterna, faktiskt lämnar mycket övrigt att önska. I den meningen tror jag att en sådan debatt som visar en viss beredvillighet utåt att utöva självkritik inom unionen har ett mycket stort positivt värde.
Herr ordförande! Med tanke på den begränsade tid som står till mitt förfogande får jag möjligen göra en enkel anmärkning om i vilken mån kommissionen är aktiv med avseende på skyddet och bidragen till skyddet av de grundläggande fri- och rättigheterna inom unionen. Jag tänker då till exempel - det har redan nämnts i kväll av några ledamöter - på det ytterst viktiga ämnet lika behandling av män och kvinnor. Detta är en grundläggande rättsprincip och den likvärdiga bedömningen utgör även en del, anser vi, av det demokratiska medborgarskapet. Det är även av det skälet som kommissionen, jag menar i dess yttrande som på sin tid uppställdes som förberedelse för regeringskonferensen, framförde förslag på området för lika behandling av män och kvinnor. Jag tänker på förslaget om rekommendation att uppta principen i unionens uppgifter om jämbördighet mellan man och kvinna. Jag pekar på principen för att komma till förbudet mot diskriminering på grundval av kön i en ny klausul mot diskriminering, där jämställdhet är en av de grundläggande rättigheterna. Jag tänker även på det som tidigare uppmärksammades och rekommenderades av kommissionen med avseende på lika lön för lika arbete och lika behandling inom arbets- och yrkesliv.
Jag tänker även på kommissionens roll vid kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Var det inte kommissionen som föreslog att man skulle utropa 1997 till ett europeiskt år mot rasism? Vi betraktar det faktiskt som en milstolpe för Europeiska unionen, ty för första gången kom gemenskapens organ överens om att vidta konkreta åtgärder för att bekämpa rasismen inom unionens existerande institutionella ram. Det är i våra ögon en positiv signal. Självfallet är det europeiska året mot rasism endast en del av den allmänna strategin för kampen mot rasism, och sedan toppmötet i Cannes kan man på det området bokföra rejäla framgångar. Jag hoppas att ett europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet kan upprättas inom en inte alltför avlägsen framtid.
Till sist har kommissionen i sitt yttrande till regeringskonferensen låtit veta att konferensen borde skriva in bestämmelser i fördraget med den innebörden att varje form av diskriminering förbjuds och där rasism och främlingsfientlighet fördöms.
Ett annat element: Den sociala säkerhetens element som är direkt inriktat på att förebygga fattigdom och marginalisering, faller naturligtvis under medlemsstaternas ansvar. Sedan 70-talet har olika initiativ tagits på gemenskapsnivå för att hjälpa till att bekämpa fattigdom och social utslagning.
Ett annat viktigt ämne: Åtgärder för bekämpning av handeln med människor och barn och den sexuella exploateringen av barn. Rådet godkände den 26 januari 1997 ett gemenskapsuppträdande för att göra vissa beteenden straffbara och för att förbättra det rättsliga samarbetet på området. Under de avsedda beteendena faller bl.a. exploateringen av barn med avseende på framställning, försäljning och distribution eller andra former av handel med den sortens material och även innehavet av sådant material.
Herr ordförande! Jag avrundar: Skyddet av och stödet för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna är uppgifter som verkligen i första hand faller under varje medlemsstats ansvar. Men det är även uppgifter som angår hela den internationella gemenskapen och handlingar skulle alltid vara mer effektiva om alla medlemmar av den internationella gemenskapen, alla organisationer, alla organ, även unionens, engagerar sig för detta.
Jag vill avsluta med att hur som helst uttala mitt tack för Roths betänkande, särskilt för de stora ansträngningar som hon har gjort för att även detta år lägga ett förslag på bordet, även om någon enighet om detta inte har uppnåtts. Jag hoppas inte desto mindre på nytt grunden har lagts för att ett kommande år åter ha en konstruktiv debatt med varandra om detta ovanligt viktiga ämne.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0110/97) av Ford för utskottet för medborgerliga fri - och rättigheter och inrikesfrågor om förslag till rådets förordning (KOM(96)0615 - C4-0070/97-96/0298(CNS)) om inrättande av ett europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet.

Ford
Herr ordförande! Jag har just talat med Caccavale. Betänkandet finns nu på alla språk. Jag har emellertid lagt fram ett ändringsförslag, som ännu inte finns tillgängligt, så jag godtar beslutet att vi skall gå till omröstning i morgon, även om det innebär en del svårigheter för mig.
Jag har nu i nästan tolv års tid talat i ämnet rasism och fascism, främlingsfientlighet och antisemitism. Jag satt ordförande mellan 1984 och 1986 i en undersökningskommission om den ökande rasismen och fascismen i Europa. Jag var föredragande i en annan undersökningskommission från 1989 till 1990 om rasism och främlingsfientlighet. Jag har talat i mängder av brådskande debatter i frågor alltifrån bombdåd mot tåg i Italien av högerterrorister och till hemskheterna vid vanhelgandet av den judiska kyrkogården i Carpentras. Dessutom har jag deltagit i de årliga debatterna om rasism vid ett flertal tillfällen.
Idag är det emellertid första gången i ett avseende. För första gången talar vi verkligen om ett tekniskt betänkande från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, med ett yttrande från budgetutskottet, med ett rejält förslag för att ta itu med frågan om rasism och främlingsfientlighet. Detta är ett betänkande om ett förslag till en rådsförordning om inrättande av ett europeiskt övervakningscentrum för rasism och främlingsfientlighet. Detta förslag från rådet har sitt ursprung hos framlidne François Mitterand och från Helmut Kohl vilka, vid toppmötet på Korfu i juni 1994, tillsatte en rådgivande kommitté med representanter för de femton medlemsstaterna plus kommissionen, Europarådet, samt Oostlander och jag själv från parlamentet, med uppgift att se på problemen med att angripa rasism och främlingsfientlighet.
I en serie på fyra rapporter, som skisserade behovet av ett sådant centrum, gav rådet sitt principmedgivande, efter att ha uppmanats av Europeiska råden i Cannes och Madrid att göra detta arbete, i enlighet med den rådgivande kommitténs rapport, och efterfrågade ytterligare vidareutveckling. Så skedde och ett fullständigt förslag förelades Europeiska rådet i Florens. Underlaget godkändes och den rådgivande kommittén fick instruktioner att fortsätta sitt arbete. Vid Europeiska rådet i Dublin upprepades på nytt att rådet ville driva saken vidare och att det ville se ett sådant centrum tillskapas vid Europeiska rådet i Amsterdam.
I Europaparlamentet stöder vi helt klart principen med ett sådant övervakningscentrum fullständigt, och vi har visat det i ett antal resolutioner. Vi har emellertid några få reservationer och observationer. För det första så skulle Europaparlamentet vilja se inte bara ett räkenskapskontor, som framställer en årlig, tråkig, urvattnad rapport med spalter med siffror om rasincidenter eller till och med rasattacker. Vad vi vill ha är en institution med förmåga att dra samman och samla lokala, regionala, nationella och internationella resurser, som redan finns tillgängliga inom och utom Europeiska unionen, som särskilt nyttjar sig av expertkunnandet hos Europarådet vilket, med stor framgång, genomförde sin kampanj " alla olika, alla lika" förra året. Vi vill samla dem för att komma fram till de bästa praktiska metoderna för att förebygga och bekämpa rasism och främlingsfientlighet, och ta fram förteckningar över rekommendationer för lokala, regionala och nationella regeringar liksom också för parlamentet, kommissionen och rådet.
Det förklarar de ändringsförslag vi lagt fram - nummer 1 till 7. Jag vill särskilt göra er uppmärksamma på ändringsförslag nummer 6.g. Här förfäktar vi upprättandet och samordnandet av ett europeiskt informationsnätverk för rasism och främlingsfientlighet, som samlar de olika specialcentra som finns på de regionala, nationella och internationella nivåerna, för att göra det möjligt att ta fram gemensamma kriterier och jämförbara data. Jag vill också nämna ändringsförslag nummer 6.e, om att centrumet skall formulera slutsatser och rekommendationer åt gemenskapen och dess medlemsstater, huvudsakligen på begäran av Europaparlamentet, rådet och kommissionen. Ändringsförslag nummer 7 förfäktar insamling av information och data, i synnerhet om förebyggande åtgärder och metoder att agera på. Det finns dessutom ett nytt ändringsförslag, som lagts fram av Oostlander, som ber oss att titta på frågan om religiös frihet och rasism, i synnerhet i relation till frågan om islamofobi.
Ändringsförslag nummer 14 förfäktar att vi skall ha med en representant från Europaparlamentet i den administrativa styrelsen, inte en ledamot utan någon som utsetts som ombud för parlamentet. Ändringsförslag nummer 17 handlar om personalsidan. I vårt ändringsförslag behandlar vi två saker. För det första att personalen bör rekryteras enligt principen för ingen diskriminering på grund av nationalitet, ras, religion, eller hudfärg. Det vore naturligtvis absurt att ha ett antirasistiskt observatorium som var diskriminerande i sin personalrekrytering.
Men viktigare i en bemärkelse är att vi begär att personalen skall rekryteras huvudsakligen på tillfälliga kontrakt på viss tid eller genom förordnanden. Vi vill att detta skall bli en clearingscentral, mittpunkten i ett nätverk med expertkunnande som hämtas från dem som redan är engagerade. Vi vill undvika problemet med att fastna i byråkratin. Ändringsförslag nummer 18.c omnämner möjligheten till viss extern finansiering. Någon frågade mig varifrån det här kommer. Man skulle kunna se på Schweiz, där den schweiziska regeringen nyligen upprättat en fond för kampen mot rasism och för medverkan i forskning om rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.
Det finns ett antal ytterligare ändringsförslag från budgetutskottet. Jag gillar dem och det gör också utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. Tappin, föredragande av yttrandet, kommer att förklara dem mer ingående. Jag skulle emellertid vilja göra ett tekniskt påpekande. Ändringsförslag nummer 18, sista delen av 4.c, skall flyttas till ändringsförslag 18, artikel 13, nya 1.a. Detta är ganska viktigt. Det hävdar att de principer och bestämmelser som reglerar gemenskapens inkomster och utgifter skall tillämpas utan att påverka nedanstående bestämmelser. Detta skall gälla generellt.
Mitt sista påpekande är att 1997 är året mot rasism. Det var meningen att det skulle bli en början, inte ett slut. Det skulle innebära en svår besvikelse för de 12 till 14 miljoner människorna från tredje land, och de fyra miljoner svarta européerna, om detta vore ett slut. Det finns förslag till förändringar i fördraget, för att få med rasism, men även om sådana överenskoms i juni så kommer det att ta flera år att upprätta lagstiftning. Observatoriet är symboliskt för framsteg.
En medlemsstat har anmält att den har problem med artikel 235, även om såväl narkotika- och hälsovårdsorganet som säkerhetsorganet tillskapats på detta vis. Vi tror att våra ändringsförslag kommer att möjliggöra övervakning av rastrakasserier, det andra problemet som medlemsstaten har, och mitt eget parti tror att inga grundläggande problem kommer att föreligga för att godta en sådan institution, om det skulle bli en ny regering i Förenade kungariket den 1 maj. Jag ser fram emot parlamentets antagande av detta betänkande, vilket medför upprättandet av ett sådant observatorium vid Europeiska rådet i Amsterdam i juli.

Tappin
Herr ordförande! Parlamentet har stött kampen mot rasism under lång tid. Som kollegor känner till stödde budgetunderskottet förra året en höjning av budgetartikeln till 8 miljoner ecu, från de 4, 7 miljoner ecu kommissionen föreslog. Ford har i detalj gått in på skälen till varför detta organ bör inrättas. I budgetutskottet stöder vi det till fullo. Jag skall bara ta upp några saker som Ford tagit med, men som egentligen har att göra med själva kommissionen.
Vad de budgetmässiga aspekterna på detta organ beträffar så har vi samma synpunkter som för de andra organen. Ändringsförslag har lagts fram för att säkerställa att det kommer att arbeta i enlighet med harmoniserade föreskrifter, däribland parlamentets rätt att bevilja ansvarsfrihet. Vi är inte beredda, från budgetutskottet eller ur ett parlamentsperspektiv, att låta den administrativa styrelsen bevilja ansvarsfrihet. Jag hoppas att kommissionen kan godta detta argument, utan att vi skall behöva gå igenom samma process varje gång.
Vi vill också ha ett större engagemang från parlamentets sida, och har begärt att en av parlamentet nominerad representant skall sitta med i den administrativa styrelsen. Det har nu överenskommits med utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor.
Nästa fråga är frågan om egna medel. Vi hävdar att organet bör inrättas i enlighet med artikel 142 i budgetförordningen, och att egna medel bör behandlas som gemenskapsmedel, och tas upp som sådana i själva budgeten. Som Ford förklarat kan emellertid ytterligare ad hoc-resurser finnas tillgängliga för detta organ. Det enda vi begär är att personalarrangemangen och arbetsprogrammet för dessa tillkommande medel finansieras och hålls åtskilda från budgetposterna.
Vad framtiden beträffar så skulle vi, när organisationen är igång, vilja se vår budgetartikel B3-4114 reducerad på ett efter omständigheterna lämpligt sätt. Men budgetutskottet stöder inrättandet av detta organ inom ramen för de allmänna riktlinjer och föreskrifter vi ställt upp för alla andra organ. Vi stöder Ford i dennes förslag.

d'Ancona
Herr ordförande! Extremhögerns inträde i detta parlament 1984 blev inledningen till en rad aktiviteter som inriktades på kampen mot rasism och främlingsfientlighet. Tillsammans med kommission och råd har vi givit gestalt åt denna allra viktigaste aspekt av den europeiska integreringen, nämligen aldrig mer Auschwitz och rätten till lika behandling av var och en, som rättmätigt finns på unionens område i resolutioner, årliga debatter och upprättandet av ett viktigt rådgivande utskott under ledning av Kahn.
Min partigrupp hoppas innerligt att detta år mot rasism, det år när regeringskonferensen skall äga rum, tre av kommissionens yttranden kan förverkligas. I första rummet upptagandet av en antidiskrimineringsartikel i Amsterdamfördraget. För det andra, en uppförandekod för politiska partier som utesluter att anständiga partier av valtaktiska skäl ibland skjuts i riktning mot extremhögerns tankegods. För det tredje, det som vi idag talar om, ett centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet.
Vi hoppas även att regeringen Major skall ge upp sitt motstånd mot detta centrum, för argumentet att det inte finns någon rättslig grund, är slappt och oansvarigt. Med en viss kreativitet skulle man vid sidan av artikel 235 även kunna använda andra artiklar för att skaffa sig den juridiska grundvalen, till exempel artikel 6: förbudet mot diskriminering på grundval av nationalitet. Eller artikel 49: fri rörlighet för arbetstagare, artikel 160 om undervisningen och särskilt artikel 213 som riktar in sig på forskning. En kombination av 213 och 235 skulle göra det möjligt att vi så snabbt som möjligt börjar med denna viktiga signal. För vi får inte lämna någon signal oanvänd för att visa att striden mot rasismen, antisemitismen och främlingsfientligheten är allvarligt menad från vår sida.

Oostlander
Herr ordförande! Inrättandet av ett övervakningscentrum är egentligen kronan på Kahnutskottets arbete, som riktas mot rasism och främlingsfientlighet. Detta utskott har inarbetat Europaparlamentets bidrag så bra som möjligt i de slutliga förslag som utgår därifrån. Den föredragande, Ford, och jag har ansträngt oss för att Europaparlamentet skall återse vad det tidigare har framkastat i idéväg. Det är bra att vi har försökt att så mycket som möjligt integrera alla de initiativ som Kahn-utskottet har arbetat fram, och vi hänvisar till befintliga projekt och program från Europeiska unionen. Vi känner till riktigt många inom sektorn för sociala frågor och inom sektorn för undervisning och kultur. Det är mycket möjligt att där ta upp rasism och främlingsfientlighet som integrerade moment. Det gör vi även med lika behandling av män och kvinnor. Vi har utvecklat en tradition att vi alltid tänker på det när det handlar om program som är avsedda för medborgarna i Europa.
Bekämpningen av rasism och främlingsfientlighet får absolut inte äga rum på en ö. Det måste vara ett integrerat helt. Förslaget från kommissionen har i vårt parlamentsutskott framkallat många betänkligheter och även i min partigrupp och i ett förnämligt samarbete inom utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter, tillsammans med den föredragande och kollegorna från olika partier, har vi utan någon polarisering kommit till ett utmärkt resultat. Jag tror inte på polarisering, för att referera till den förra debatten. Det egendomliga enligt oss var att Europeiska kommissionen lade ett förslag där ett EU-organ skapas med en autonom karaktär som en NGO. Det är tydligen något typiskt för vad vi kallar agenturer. Och kanske är idén med agentur inte alls så bra, eftersom den parlamentariska kontrollen definitionsmässigt är starkt begränsad. Vi vill gärna ha mer ansvar för Europeiska kommissionen, och vi vill att Europeiska kommissionen har ledningen och har den politiska ledningen för det som sker med övervakningscentret. Därav våra ändringar. Vi vill även gärna att frågor från parlamentet och från Europeiska kommissionen behandlas med företräde i övervakningscentret. Vi måste kontrollera budgeten och inte bara svälja vad styrelsen förelägger oss för godkännande eller som information. Vad det beträffar, måste budgetutskottet ha vårt helhjärtade stöd i detta. Det är egentligen olyckligt att styrelsen är uppbyggd som om det gällde ett organ för överläggningar mellan regeringar. Det hotar egentligen centrets oberoende, och vi försöker anpassa det så mycket som möjligt.
Vi betonar övervakningscentrets service till forskningsinstituten. Det finns en enorm budget på 6 miljoner ecu, och det har redan framkallat oro i vissa organisationer som t.ex. United. Vi anser att 6 miljoner är korrekt, men vi måste ha maximal effekt av dem, och därför måste pengarna för det även användas för att stimulera och hjälpa forskningen vid befintliga forskningsinstitutioner. En optimal effekt tycker jag, och med tanke på rasismbekämpningens vikt även önskvärd. Därav även vårt förslag att genom detachering och genom tidsbegränsade kontrakt anställa människor från nätverket i centret så att det blir en bra ömsesidig genomströmning av idéer.
Herr ordförande! Samordning, harmonisering och stimulans, det är övervakningscentrets viktigaste uppgifter. Vi hoppas att det kommer att bidra med ovanlig framgång till kampen mot rasism och främlingsfientlighet.

Caccavale
Herr ordförande, rasism och främlingsfientlighet är fenomen som, i gammal såväl som ny form, är helt avskyvärda och om detta är vi alla överens. Men jag tror att det är ett misstag att man väljer att fortsätta att utpeka en viss sida av de politiska fraktionerna, i det här fallet extremhögern, så som man gjort även denna förmiddag. Inte så mycket för att extremhögern i vissa fall inte skulle vara rasistisk och främlingsfientlig, utan därför att jag tror att det här sättet att föra debatten gynnar, snarare än motverkar, rasism och främlingsfientlighet: ju mer uppmärksamhet man ger dem, desto större är risken att den här sortens fenomen istället börjar utvecklas i riktning mot hemliga organisationer.
Dessutom tror jag att tanken med ett centrum kan vara rätt i teorin, men i praktiken tycks den mig fortfarande tämligen luddig. Jag definierar den som sådan därför att det tyvärr förblir en intellektuellt präglad verksamhet som kommer att kosta de europeiska skattebetalarna mellan 6 och 7 miljoner ecu, vilket bör nämnas. Verksamhetens mål är väl förklarade i betänkandet av Ford, som ska ha ett tack för sitt engagemang: utredningar, särskilda arbetsgrupper, årsrapporter, slutsatser och rekommendationer, expertmöten, debatter, rundabordskonferenser, övriga möten av samma typ, med mera. Jag tycker alltså att det framstår som en teoretisk verksamhet och sannolikt tjänar den ofta inte något till. Jag tror att den främsta orsaken till rasism och främlingsfientlighet är okunnighet, framför allt avsaknaden av ömsesidig kännedom, vilket ger upphov till misstänksamhet, som i sin tur leder till fientlighet. Man måste följaktligen hitta konkreta tillfällen för ömsesidigt utbyte av kunskap och information, framför allt mellan de unga: det är så man ska bekämpa rasism och främlingsfientlighet!

Pradier
Herr ordförande, jag beklagar att jag lämnar en ostämd röst till det som antagligen blir en stor harmoni, men jag anser att man är på väg mot inflation av ett antal strukturer. Kort sagt, detta centrum verkar kanske överflödigt. När man känner till kvaliteten i initiativet från Europarådet, som vi är värdar för här, och som utfört ett avsevärt arbete, vilket hemlighållits trots att det kunnat vara av intresse och beröra hela vår kontinent, gör alla dessa inslag oss mycket förvånade.
Den typ av institution som valts, det vill säga ett centrum, bidrar till en rörelse som består i att samla de strukturer som riskerar att bli överflödiga. Dessutom gynnar det ett frånhändande av politiken och mer exakt den politiska verksamheten, till förmån för en observatörsroll, som väl illustrerar det lite försiktiga samförstånd som vårt parlament gärna använder. Slutligen framstår det som ett alternativ till de medborgerliga åtgärder som blir alltfler inom föreningarna i unionen och som förefaller viktigare.

Vanhecke
Herr ordförande! Det femtioelfte rasism- eller antirasismförslaget som vår kollega Ford trycker under näsan på oss, handlar alltså denna gång om inrättandet av ett så kallat Europeiskt centrum för övervakning av rasism. Denna nya leksak måste kosta den europeiske skattebetalaren uppskattningsvis sex till sju miljoner ecu per år och det ovanpå de åtta miljoner ecu som i år slösas på det s.k. Europeiska året mot rasism. Under täckmantel av kamp mot rasism - ett fenomen som för övrigt finns marginellt, men inte i någon europeisk stat uppgår till sociologiskt eller politiskt relevanta proportioner - under den täckmanteln inrättas på skattebetalarnas bekostnad ett slags observatorium för att sätta munkavle på det fria meningsutbytet, analogt med de centra som redan finns i diverse medlemsstater.
I mitt eget land till exempel finns redan en sådan där statstjänst, en sådan där Propaganda-Abteilung under ledning av en viss Peter Leman, som på kort tid med rätta har gjort sig förtjänt av smeknamnet storinkvisitor Torquemada. För det handlar naturligtvis om detta: Inte att intensifiera kampen mot en knappt relevant rasism utan i stället kampen mot fritt meningsutbyte och mot varje politik, varje yttring av nationell eller europeisk preferens.
När jag läser förslagen från kollegan Ford, då känner jag mig alltid som i en annan tidsålder. Där osar ju den totalitära och ofördragsamma den spanska inkvisitionens sfär, av bokbålen i Nazityskland eller av processerna i Moskva. Kanske det låter överdrivet. Men när jag kan konstatera att just här i Strasbourg för åtta dagar sedan väldiga demonstrationer mot en kongress inom ett parti, som fick omkring 26 % av rösterna, applåderades och finansierades av staten och av Europa, då tror jag inte att jag överdriver särskilt mycket.
Under tiden konfronteras vanligt folk i våra medlemsstater dag ut och dag in med det verkliga eländet i de så kallade mångkulturella stadsdelarna, med våld och terror från kriminella ligor av utlänningar, som t.ex. detta veckoslut totalt förintade "Café Local " i Antwerpen. För bland alla stora städer på vår kontinent tickar rotlöshetens och fattigdomens tidsinställda bomb, som nu prackas på oss under täckmanteln av det "multikulturella samhället ". Detta parlament borde hellre lämna ett betänkande om detta.

Terrón i Cusí
Herr ordförande, under Europaåret mot rasism, främlingsfientlighet och antisemitism tror jag att det skulle vara mycket fördelaktigt om vi, utöver alla deklarationer, inrättade ett permanent centrum för att uppnå denna målsättning. Många samhällsarbetare arbetar med de här frågorna, främst inom den lokala eller regionala förvaltningen där problemen först uppdagas med invandrare från tredje land som antingen anländer eller uppehåller sig i landet, och jag säger anländer för det är vad som händer i mitt land.
Ett sådant centrum skulle gagna såväl arbete i nätverk som utbyte av information och bistånd till de som redan är aktiva, vilket enligt min mening är mycket betydelsefullt. De sex miljoner som vi har anslagit för detta ändamål tror jag inte kommer att belasta unionsbudgeten speciellt mycket. Om de används till att uppnå samordning och slå larm om rasistiska fenomen skulle vi till och med kunna spara lite pengar och rationalisera användningen av resurserna.
Jag tror att den text som föredraganden lagt fram handlar precis om detta, och därför anser jag att vi borde ge den vårt stöd. Jag hoppas bara att svårigheterna inom rådet försvinner och att ett centrum, utformat i enlighet med den målsättning som idag har kommit till uttryck, kan skåda dagens ljus under Europaåret mot rasism och främlingsfientlighet.

Van Bladel
Herr ordförande! Övervakningscentret är ett teoretiskt instrument för bekämpning av rasism. Enligt min åsikt är praktiska instrument mest effektiva, som t.ex. kampen mot arbetslösheten, kriminaliteten, arbetssättet mot knarkhandeln, ett tydligt och äntligen samlat grepp från gemenskapen om asyloch invandringspolitiken men framför allt ett bra utbildningspaket för att förhindra rasism. Jag måste se att centret blir något mer än summan av alla de små organisationer som på ett mycket bra sätt är invecklade i kampen mot rasismen. Jag hoppas att kommissionen kan ge en garanti för det. I varje fall vill jag inte att det blir den femtioelfte karriärstegen med feta löner. Det får absolut inte hända, för inom denna kontinents gränser har ett folkmord ägt rum till följd av rasism.
Det är för övrigt en förtäckt form av rasism och diskriminering på gång i Europa, nämligen en anti-islamistisk hållning. Tydligen är det svårt skilja mellan islam och fundamentalism. Det måste vi bli vakna för. Möjligen kan det planerade övervakningscentret spela en positiv roll. Rasism är en invecklad sak där förvirring uppstår. T.ex. upplever Turkiet i sin relation med EU vår hållning som fördold rasism. Men det är en logisk följd av deklarationen om de grundläggande mänskliga rättigheterna. För övrigt var jag förra veckan i Genève, och där måste jag konstatera att man i FN: s människorättskommitté fortfarande på regeringsnivå behandlar våra gemensamma ståndpunkter från detta parlament. Om det är framtidsutsikterna för centret för övervakning av rasism, då tar vi inte ett enda steg framåt på det området.
Till sist vill jag tillfoga att det för det framtida uppfyllandet av budgeten för detta övervakningscentrum erfordras detta parlaments absoluta instämmande.

Zimmermann
Herr ordförande, denna morgon diskuterade vi mänskliga rättigheter i Europeiska unionen och även de olika formerna av kränkningar av mänskliga rättigheter. För några av våra kollegor gick diskussionen för långt, men för andra inte långt nog. I det betänkande av Ford som nu står på föredragningslistan handlar det om rasism och främlingsfientlighet, varvid jag frågar mig om denna form av kränkningar av mänskliga rättigheter bara är början på föraktet av människor, eller är följden av dessa.
Fenomenet rasism och främlingsfientlighet är tyvärr inget marginellt symptom i vår moderna värld, som bygger på gemenskap och tolerans, utan ökar snarare. Högerorienterade, utlänningsfientliga paroller finner vi oss ofta i, utan att fråga vilka följder sådana yttranden får. Just i en tid där den sociala säkerheten sviktar läggs inte skulden för detta problem på ett förfelat ekonomiskt förvaltande och misstag från regeringens sida, utan på den närmaste omgivningen, som är mera gripbar och tillgänglig.
Människor i vårt samhälle ses inte längre som en enhet. Det finns människor som får uppehållstillstånd på grund av sin nationalitet. Andra, som vi kallar utlänningar, tolererar vi, eftersom de lever här sedan en längre tid tillbaka. Men det finns återigen andra, som ännu inte har något uppehållstillstånd och som vi så snart som möjligt vill se utanför vårt lands gränser. Det finns många fler former av ojämlikhet, t ex människor som har arbete och människor som vi inte ger någon möjlighet att kunna arbeta, eftersom vi inte har något arbete för dem. Men även människor med annan tro, äldre människor, funktionshindrade personer osv. diskrimineras ofta.
1997 är året mot rasism och främlingsfientlighet. Just detta år vore det inte bara en symbol, utan ett självklart komplement att inrätta denna europeiska övervakningsmyndighet för rasism och främlingsfientlighet.
En sådan myndighet har inte bara till uppgift att samla och bearbeta information, utan framför allt att informera, undervisa och göra människor uppmärksamma på var detta fenomen börjar och vad följderna är. Historien har lärt oss att rasism och främlingsfientlighet förstör människorna och orsakar mycket lidande.

Flynn
Herr ordförande! Jag vill å kommissionens vägnar gratulera Ford och utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor till det utsökta arbete de utfört, och i synnerhet den snabbhet med vilken de tagit itu med just detta förslag.
Jag behöver knappast framhäva att kommissionen och parlamentet står mycket enade i sin kamp mot det gräsliga fenomenet rasism och främlingsfientlighet, eller att det avseende just detta förslag inte föreligger några grundläggande meningsskiljaktigheter mellan oss.
Det är mycket lämpligt att denna fråga debatteras här i Strasbourg, där befolkningen med sina demonstrationer för bara två veckor sedan åskådliggjorde den motvilja de känner mot detta fenomen. Inrättandet av detta observatorium understryker gemenskapens engagemang för att försvara de mänskliga rättigheterna och, i synnerhet, för att respektera mänskliga rättigheter i sin lagstiftning och sin politik. För att kunna göra detta måste gemenskapen och medlemsstaterna ha tillgång till korrekt och objektiv information om alla problem i samband med rasism och främlingsfientlighet.
Vad gäller de specifika ändringsförslag som föreslås i betänkandet så gläder det mig att kunna säga att jag kan godta ändringsförslagen nummer 1, 2, 4, 9, 10, 15, 16 och 19 i sin helhet och ändringsförslagen nummer 6 och 14 till en del.
De ändringsförslag som kommissionen inte kan godta hör i stora drag till två grupper: den första gruppen är de som ändrar centrumets natur, eller som går utöver förslagets ursprungliga omfattning, och den andra gruppen är de som ändrar standardformeln, eller tar upp frågor av allmän interinstitutionell art, som kan hanteras bättre i ett annat, mer allmänt sammanhang. Här avser jag i synnerhet ändringsförslagen nummer 13, 18, 20 och 21, som rör budgetfrågor.
Låt mig nu gå in på ändringsförslagen i detalj. Det här är de som jag inte kan godta: Ändringsförslag nummer tre feltolkar centrumets roll när det talar om " tjäna forskningen" . Ändringsförslag nummer 5 ger ett vilseledande intryck, eftersom det bortser från det faktum att centrumet kommer att förhålla sig självständigt gentemot kommissionen. Ändringsförslag nummer 7 skulle öka ut det verksamhetsområde som fastlagts i artikel 3 till områden som inte har någon specifik grund i fördraget, och som därför skulle förhindra förslagets antagande i rådet, där en del medlemsstater redan hyser oro, som Ford redovisat, över den rättsliga grunden. Ändringsförslag nummer 8 kan inte godtas eftersom det är onödigt: den skrivning som föreslås av kommissionen är en helt normal och tillräcklig formel, och förlänandet av status som juridisk person begränsas inte till tillämpningen av budgetförordningen. Ändringsförslag nummer 11 är onödigt restriktivt med avseende på den administrativa styrelsens självständighet. Ändringsförslag nummer 12 är, enligt kommissionens förmenande, onödigt.
Ändringsförslagen nummer 13, 18, 20 och 21 rör budgetfrågor och ger, som jag sagt, upphov till mer omfattande institutionella frågor. Här återspeglar kommissionens ursprungliga förslag mycket ingående de texter som inrättar andra organ, och det vore därför olämpligt att göra avsteg från dessa texter i detta specifika fall.
Slutligen så är ändringsförslag nummer 17, avseende personalrekryteringen, inte godtagbart. Den formulering som används i förslaget är helt regelmässig, och det är inte lämpligt att ändra den vid detta tillfälle.
Jag upprepar ånyo att de föreliggande meningsskiljaktigheterna mellan oss är verkligt små, jämfört med den betydande enighet som föreligger vad gäller det grundläggande syftet med centrumet.
Slutligen vill jag tacka er än en gång för att ni tagit itu med detta specifika förslag så snabbt. Jag hoppas att kommissionens förslag nu kan gå vidare för ett snabbt antagande av rådet, i ändrad form, vilket det naturligtvis kommer att ha, enligt parlamentets uppfattning.

Ford
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionären för allt arbete han lagt ner med avseende på centrumet. Allmänt sett så välkomnar jag det uttalande han gjort om parlamentets uppfattning. Den enda sak jag vill be honom titta på igen för kommissionens räkning är ändringsförslag nummer 17, där jag förstår nödvändigheten i normalfallet av att följa formella regler. Som jag sade i min inledning vore det emellertid absurt för oss att diskriminera människor som är lagligen bosatta i Europeiska unionen, som inte är medborgare i någon av medlemsstaterna, vid rekrytering av personal till en organisation som bekämpar rasism. Jag inser att detta inte är standardpraxis, men detta är inte någon standardinstitution. Därför ber jag honom att se över denna punkt på nytt.
Slutligen ett svar på Vanheckes påpekande om bokbål. De kanske inte bränner dem i Orange, men de tömmer verkligen biblioteken på dem!

Flynn
Herr ordförande! Jag känner viss sympati här med Ford. Jag ger mitt erkännande till det påpekande han gör. Om han bara kunde försöka se det ur min synvinkel. Vi försöker sätta in det i sitt sammanhang i det system som för närvarande används, vad personalrekryteringen beträffar. Det ligger något i vad han säger och jag skall ta det under övervägande. Men han bör inse att ett visst system redan föreligger och tillämpas över hela linjen, och att detta vore en förändring som kanske inte är möjligt för tillfället.

Oostlander
Herr ordförande! Jag skulle ändå vilja fråga kommissionären vid vilket tillfälle en standard ändå kan förändras. För vi kan ju inte säga att om det väl finns en standard, att då inget enda moment mer i någon enstaka förslag kan avvika från denna standardkanon. Men med tanke på denna redogörelses specifika karaktär och behovet av att få ut maximal effekt av vår ansträngning, måste vi ju kunna ändra standarden.

Flynn
Herr ordförande! Jag värderar vad Oostlander för fram. Men ni måste också försöka inse att varje förändring måste vara allmängiltig.
Jag är beredd att ta upp detta med Liikanen, min kollega, som ansvarar för personalfrågor. Jag anser inte att det vore lämpligt att bara göra en förändring för just detta organ, utan att bekymra oss om dess allmänna tillämplighet för all unionens verksamhet. Jag inser emellertid vad ni menar.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tillväxt, sysselsättning och konvergens
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0111/97) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens ekonomiska årsrapport för 1997 - Tillväxt, sysselsättning och konvergens på vägen till EMU (KOM(97)0027 - C4-0078/97).

Randzio-Plath
Herr ordförande, kära kollegor! Med konjunkturutvecklingen i Europeiska unionen är det detsamma som med årstiden: Det har blivit vår, men luften är ännu kall. Trots mycket gott utgångsläge hackar konjunkturen och får ingen fart. Hästarna står upp till magen i vatten, men de dricker ändå inte. Denna realitet av vardagen i Europeiska unionen gör inte rättvisa åt näringslivets årsberättelse. Den är för starkt förskönad och för optimistisk, trots sin i jämförelse med fjolåret förbättrade närhet till realiteterna och trots de nya ansatserna vad beträffar inflytandet på globaliseringen av de tekniska landvinningarna och penning- och valutapolitikens roll.
Det förtroende som näringslivets aktörer har för den europeiska utvecklingen - och detta måste här understrykas - stagnerar tyvärr fortfarande. Att investeringar uteblir trots höga företagsvinster, trots låga räntor och trots minskad företagsskatt kan man bara förklara med ett bristande förtroende, framför allt inom den privata sektorn, och detta uppmuntrar inte att investeringskvoten även inom den offentliga sektorn har sjunkit från 3, 5 % till under 2, 5 % i förhållande till bruttonationalprodukten.
Jag saknar - och det är en svaghet i den totala europeiska näringslivspolitiken - klara riktlinjer och säkra, tillförlitliga beslut i den europeiska näringslivs- och finanspolitiken.
Medlemsstaterna arbetar sedan mer än två år med de så kallade näringslivspolitiska riktlinjerna, utan att det har lett till en gemensam omröstad näringslivspolitik. Det är också en förklaring till svagheten med vår europeiska utveckling.
Fortfarande är Europeiska unionen alltför långt i från att på gemenskapsnivå göra avspark för sina moderniserings- och innovationsprogram. Europeiska unionen kommer att fortsätta att förlora konkurrenskraft och sysselsättning, om krafterna inte en gång för alla slås ihop och vi till slut kan mobilisera europeiska metoder att finansiera denna innovationsrevolution. I Europeiska unionen måste vi genomföra innovationsgeist, investeringsstyrka och arbetsplatser. För detta krävs det ett starkare handlande på gemenskapsnivå. Då skulle näringslivets årsberättelse säkert också visa andra resultat.
Man kan hoppas att ekonomin nu har tagit ny fart och att arbetsmarknaden äntligen avlastas. Det är dock viktigt att få till stånd en ny politisk ansats, som tydliggör att sysselsättningspolitik verkligen måste vara en beståndsdel av all politik, från struktur- till regionalpolitiken, över innovationspolitiken och industripolitiken till just näringslivsoch finanspolitiken och lönepolitiken.
Säkert kan utbudsvillkoren förbättras även i Europeiska unionen, från det tröga tillståndsförfarandet till den mycket viktiga och nödvändiga skatteavlastningen av faktorn arbete. Men än viktigare är det att övervinna den svaga benägenheten att investera och att stimulera den inhemska efterfrågan inom Europeiska unionen och att stärka massköpkraften.
Dock vet vi att konjunkturprogram inom den nationella ramen naturligtvis bara har en svag effekt. När upp till två tredjedelar av nationalinkomsten i Europa importeras, sipprar naturligtvis de impulser till efterfrågan ut, som bara kan lösas upp på regional eller nationell nivå. Därför är det så viktigt att verkligen utforma den europeiska näringslivspolitiken på så sätt att den förtjänar sitt namn. Med en enhetlig valuta för den inre marknaden, som täcker 90 % av EU: s produktion, kommer det säkert att vara möjligt att med framgång driva en efterfrågepolitik.
Det bristande förtroendet hos näringslivets aktörer är ett hinder för tillväxt och investeringar. När det kommer till kritan håller sig inte bara de privata investerarna tillbaka. Dessutom måste vi konstatera att där man investerar, sker detta i form av rationaliseringar och inte i form av expansion och just därför leder dessa investeringar inte till nya arbetsplatser. Dessa svaga punkter betonar inte näringslivets årsberättelse.
Det är i högsta grad en skandal att man i förberedelse av regeringskonferensen visserligen utformar ett sysselsättningskapitel, men när ett sysselsättningsavtal ännu är långt i från någon form av realisering, betraktar ju detta Europaparlament just denna årsberättelse från näringslivet som det enda skälet för att genomföra besluten från Europatoppmötena från Essen till Dublin, även när det gäller själva sysselsättningsavtalet.
Den ekonomiska utvecklingen i Europeiska unionen kräver följande ansatser till handling: För det första måste det permanent klargöras att valutaunionen kommer att genomföras. Befolkningens och marknadernas konstanta osäkerhet som det politiska toppskiktet har skapat är kontraproduktivt för investeringsbeslut. Den europeiska valutaoron är ett hinder på vägen till mer ekonomisk makt för EU.
För det andra behövs det en lämplig och välbalanserad policy mix i gemenskapen, eftersom en politik på enbart nationell nivå inom världsekonomin kan bedrivas med mindre och mindre framgång. Här behövs det en finanspolitik som understödjer och inte försvagar den labila ekonomiska författningen.
För det tredje måste hushållen visserligen fortsätta att konsolideras, men detta måste ske medelfristigt och på ett sådant sätt att det inte uppstår mer problem för det gemensamma ekonomiska läget, utan att man kan fortsätta att driva en vettig investeringspolitik. Det har ännu inte lyckats att omsätta Delors vitbok, men detta beror dock inte på Europaparlamentets beslutsfattande.
Europaparlamentet har därför alltid med rätta hänvisat till finansieringsformerna på europeisk nivå. Varför skulle man inte innovativt kunna sätta in 10 miljarder ECU årligen över Europeiska investeringsbanken i moderniseringsprogrammen för infrastrukturområdena i Europeiska unionen? Det vore hög tid.
Europaparlamentet har sedan Maastrichtfördraget trädde i kraft sett de näringslivspolitiska riktlinjerna som medel att konkretisera artikel 103 och att övervinna snedvridningen mellan ekonomisk union och valutaunion. Fram tills nu kunde inget rådsordförandeskap bidra till ett övervinnande, eftersom man alltid enades om minsta politiska nämnare. Kanske kan den kritiska analysen av näringslivets årsberättelse slutligen bidra till ett politiskt agerande på gemenskapsnivå och äntligen få gemenskapens marknadsekonomi att se dagens ljus, vilken är inbäddad i ett socialt bundet ekonomiskt system med sysselsättningseffektiv tillväxt. Utan produktivitetsfaktorn välfärdsstat finns det ingen stabil ekonomi och därför har Europeiska unionen ett utformningsuppdrag, som den måste bekänna sig till.

Hernández Mollar
Herr ordförande, sedan undertecknandet av Romfördraget, vars fyrtioårsjubileum vi just har firat, har den integrationsprocess som kontinenten genomlever inte varit inne i ett så pass avgörande skede som nu när kommissionens ekonomiska årsrapport för 1997 läggs fram av.
De som undertecknade detta historiska fördrag anade säkerligen inte att arbetslösheten fyrtio år senare skulle utgöra det största hotet mot deras planer på att uppnå ett enat, blomstrande och solidariskt Europa.
Alla åtgärder som gemenskapsinstitutionerna vidtager just nu görs med tanke på valutaunionen. Ett nytt steg i riktning mot en fördjupad integration kommer utan tvekan att få positiva konsekvenser för att komma tillrätta med arbetslösheten.
Därför menar jag att parlamentets ansvar vad valutaunionen anbelangar består i att så effektivt som möjligt samarbeta för att till den tidpunkt som fastställts i fördraget uppnå en valutaunion med så många deltagande länder som möjligt. Därför anser jag att utskottets betänkande i det stora hela är positivt, eftersom det visar hur medlemsstaterna bemödar sig om att så väl rustade som möjligt komma till det historiska mötet. Som till exempel mitt eget land, Spanien, som med den högsta arbetslöshetssiffran inom Europeiska unionen hoppas få visa att man enbart med rigorösa ekonomiska åtgärder, uppbackad av det snart slutförda föredömliga sociala avtalet om reformen av arbetsmarknaden, kan ge de arbetssökande optimism och tillförsikt inför framtiden.
Betänkandet som utskottet för ekonomi godkände innehåller några punkter som försvårar ett bifall från min grupp. Inte desto mindre vill jag tacka Randzio-Plath för att hon ställde sig välvillig till att införliva några av utskottets slutsatser i hennes betänkande. Men eftersom jag uttalar mig i egenskap av föredragande av yttrandet för utskottet för socialfrågor och sysselsättning åligger det mig att analysera betänkandet utifrån arbetslöshetsproblematiken.
Vi ska inte resignera, för många är de åtgärder som kan vidtagas. Man kan till exempel investera i infrastruktur, samordna sysselsättningsfrågorna mellan behöriga myndigheter, införa ett finansieringsstöd för små och medelstora företag, ta bort de administrativa avgifterna eller utnyttja nya arbetstillfällen inom exempelvis miljö, fritid, kultur och äldreomsorg. Man kan också införliva ett nytt kapitel om arbetslöshet där parlamentet tar ett större ansvar när det gäller planering och utveckling av sysselsättningspolitiken, och man kan använda sig av de nya riktlinjer som utskottet har lagt fram i sitt betänkande
Men problemet kräver att vi handlar skyndsamt. Kommissionens ekonomiska årsrapport är i det stora hela ett bra dokument som gagnar alla oss som har något som helst ansvar, så att vi kan förändra den bild som utmålas beträffande de få arbetstillfällen som kommer att skapas under nästkommande år.
Den europeiska integrationen, som har medfört den längsta fredsperioden någonsin för de länder som ingår, riskerar att få stå till svars för den rådande arbetslösheten om vi inte gemensamt lyckas klara av det här problemet.

Donnelly
Herr ordförande! Å min grupps vägnar vill jag tacka Randzio-Plath för ett utmärkt betänkande och vi kommer sannerligen att stödja hennes betänkande vid omröstningen idag.
Jag vill rikta mina påpekanden till Europeiska kommissionen, eftersom vi måste se på den ekonomiska årsrapporten och fråga oss varför den visas så litet uppmärksamhet i press och media, och i den debatt som pågår inom Europeiska unionen, jämfört med OECD-rapporten. Den rapporten rapporteras i betydligt större utsträckning i den ekonomiska pressen, och debatteras i medlemsstaterna.
Det finns tre skäl till att Europeiska unionens ekonomiska årsrapport tycks ha en så låg profil. För det första så handlar den huvudsakligen om skatte- och penningpolitiken. Den har för smal omfattning. Den tar inte upp de breda strukturella politiska vyerna som balanserar skatte- och penningpolitiken. Den går inte i detalj in på frågor som rör investeringar, forskning och utveckling, yrkesutbildning och annan utbildning. Det vi skulle vilja se från kommissionens sida i nästa års årsrapport är en riktig avvägning mellan dessa frågor. Vi måste få se alla Europeiska unionens ekonomiska verksamheter analyserade mer uttömmande.
För det andra, kommissionär, vad gäller tillväxt och sysselsättning. Vi vet alla, och har många gånger debatterat här i kammaren och inom vårt utskott, att vi har en otillräcklig tillväxt i Europeiska unionen och alldeles för höga arbetslöshetsnivåer. Ändå koncentrerar sig ert betänkande på frågorna om inflation och räntepolitik, som naturligtvis är viktiga, men som i sig själva inte är de enda angelägna frågorna.
Hur är det med investeringsnivåerna? Efter att ha talat med era egna ekonomer i GD II vet jag att de är mycket oroade över de otillräckliga investeringsnivåerna i Europeiska unionen. Vi har en investeringsfaktor på endast 19 % av BNP i Europa idag. Vi behöver ha en investeringsfaktor på 25 % om vi skall få fart på tillväxtpotentialen och tillväxtmöjligheterna i Europeiska unionen, så att vi kan skapa jobb. Vi måste säga mer om denna sak framgent.
Det tredje skälet till att denna rapport i hög grad nonchaleras av dem som debatterar ekonomisk politik i Europa är naturligtvis att den betraktas som subjektiv; den betraktas inte som objektiv. Den betraktas som en i det stora hela teoretisk syssla som nu utförs av Europeiska kommissionen.
Vi måste inse att detta är E: et i EMU, det är den ekonomiska aspekten av EMU, och om vi inte kan ge de ekonomiska aspekterna av EMU verklig genklang i Europeiska unionen så kommer folk att tro att det är enbart en monetär union.
Det är därför som jag skulle vilja föreslå er, kommissionär, att inför 1998 års rapport hålla ordentliga samråd med alla de ekonomiska aktörerna i Europeiska unionen och att låta era egna ekonomer tala med fristående experter, som man gör i Tyskland och USA och OECD. Om så sker så får vi en tillbörlig debatt i Europeiska unionen om den ekonomiska politiken i stället för den ganska så sterila debatt vi har idag.

von Wogau
Herr ordförande, kära kollegor! Näringslivets årsberättelse är för Europaparlamentet ett viktigt underlag för de fortsatta överläggningarna under loppet av detta år för att uppfylla sysselsättningssituationen.
Vid överläggningarna i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik kunde vi konstatera att den realistiska optimism, som detta betänkande präglas av, delas av en majoritet av ledamöterna i utskottet. Denna realistiska optimism har ju bekräftats ännu en gång vid överläggningarna i Nordwijk. Där bekräftades för det första ännu en gång tidsplanen för ett förverkligande av valutaunionen. För det andra skapades det klarhet vad beträffar förhållandet mellan de länder som deltar från start och de länder som tillträder vid ett senare skede. Detta skedde genom att man enades om det europeiska valutasystemet och dess modifierade fortsättning. För det tredje uppnådde man i ministerrådet enighet över stabilitetsavtalet. Som ordförande för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik vill jag dock mycket tydligt hänvisa till att överläggningarna över stabilitetsavtalet inte är avslutade, att en andra läsning kommer att äga rum i Europaparlamentet och att vi förväntar oss - vi kommer att göra vårt bästa för att avsluta dessa överläggningar till mitten på året - att Europaparlamentets åsikter i de definitiva överläggningarna kommer att vinna insteg över stabilitetspakten.
Nu till de uppkomna problemen. Vi konstaterar att exportutvecklingen visserligen är positiv, men att - precis som föredraganden sade - den inhemska efterfrågan ännu lämnar mycket i övrigt att önska. Vi konstaterar att investeringarna är svaga, även om ramvillkoren för ekonomin är mycket positiva, och att det väl handlar om att stärka förtroendet. Vid diskussioner med folk i näringslivet och investerare konstaterar jag gång på annan att det i många länder i Europeiska unionen ännu saknas förtroende för en klar ekonomisk utveckling. Till detta kommer den helt otillfredsställande situationen vad beträffar arbetslösheten, varvid vi är på det klara över att detta är ett strukturellt problem och att den prognosticerade tillväxttakten på 2, 3 % inte kommer att räcka för att lösa problemet med arbetslösheten.
Låt mig nu ta ställning till några viktiga punkter i dagens debatt. Det första beträffar frågan "Att spara på grund av Maastricht ". Från många håll sägs det att vi måste spara på grund av valutaunionen och på grund av Maastrichtfördraget. Här måste vi dock konstatera att vi skulle ha behövt göra detta även om Maastrichtfördraget och valutaunionen inte hade funnits, att den totala skuldsättningen i Europeiska unionen är allt för hög och att räntebelastningarna i genomsnitt utgör 20-30 % av budgeten. Detta visar att vår rörelseförmåga, vår konkurrenskraft går förlorad och att kursen mot en konsolidering av budgeten måste fortsätta.
Det andra - vilket omtalas i min kollega Randzio-Plaths betänkande - rör utrymmet för att bedöma budgetunderskottet och statsskulden. Detta är en fråga som säkert kommer att sysselsätta oss de närmaste månaderna. Här skulle vi behöva mer klarhet.
Jag skulle vilja hänvisa till att preliminära avgöranden har fattats i denna riktning, vilka hänvisar till att detta bedömningsutrymme används på ett ansvarsfullt sätt. På så sätt ger t ex Maastrichtfördraget möjligheten att delta i valutaunionen i den första omgången den 1.1.1999, och detta beslut skall antingen fattas på grund av uppskattningar eller reella siffror. Vi har nu kunnat konstatera att under tiden har det avgjorts att beslutet fattas på grundval av reella siffror. Ännu några beslut har under tiden fattats i den riktningen och jag antar att Europaparlamentet den 23 april, när kommissionen lämnar sin bedömning av siffrorna för 1996, kommer att ha möjlighet att vid den motsvarande diskussionen - som jag utgår från kommer att äga rum före presskonferensen - be om ytterligare klarlägganden i detta ärende.

Garosci
Herr ordförande, vid den årligen återkommande granskningen av den ekonomiska rapporten ser vi hur Europeiska unionen förbereder sig inför överenskommelser av grundläggande betydelse för gemenskapens framtid. Varje år, när det blir dags att debattera den, är vi skyldiga att hejda oss en stund och tänka igenom vad vi gjort under de senaste tolv månaderna för att skapa en verklig ekonomisk sammanhållning mellan medlemsstaterna. Om det hela gick rätt till skulle vi faktiskt kunna se hur gemenskapens scenarier blir bättre vad gäller de tre huvudfrågor som betänkandet behandlar: tillväxt, konvergens på vägen till EMU och arbetslöshet. Men istället är de praktiska resultat som de europeiska medborgarna, och i synnerhet företagarna, små såväl som stora, lyckas ana sig till i dessa tre för den europeiska ekonomins framtid så grundläggande kapitlen fortfarande otillräckliga.
Det är framför allt diskussionen om arbetslösheten som påtalar de bristande resultaten av de ansträngningar som gjorts av gemenskapens institutioner för att lösa problemet, som har varit och fortsätter att vara det viktigaste av alla de problem som de enskilda medlemsstaterna och unionen i dess helhet står inför. Vi kan inte vara otillräckliga på det ekonomiska området utan att dessa brister leder till oundvikliga återverkningar i socialt avseende. Vi kan finna ursäkter om vi inte lyckas bilda en europeisk militärkår för att bidra till lösningen av konflikterna i det forna Jugoslavien, men det finns ingen som helst ursäkt om vi inte hjälper företagen att förbli konkurrenskraftiga på marknaden, att växa, utvecklas och följaktligen skapa nya arbetstillfällen.
Utskottet för ekonomiska frågor har utarbetat ett förslag till resolution som å ena sidan lovordar det arbete som uträttats av kommissionen, å andra sidan avkräver man densamma ett direkt och omedelbart svar på frågan om hur arbetsmarknaden ska kunna ges nytt liv. Den främsta lösningen går via de små och medelstora företagen. Att hjälpa dem i deras tillväxt innebär också att underlätta deras verksamhet, göra den mindre byråkratisk, mindre jagad ur fiskal synpunkt, och omvärdera företagarens roll i så mening att den blir ett exempel och en inspirationskälla för de unga, som annars dras till mer lättvunna alternativ, som oundvikligen leder till sysslolösheten.
Det finns en sista aspekt, närmare bestämt ett instrument som på en och samma gång är medel och ändamål för att hävda en ekonomi som verkligen är gemensam: en enhetlig valuta. Genom euron kommer de europeiska medborgarna, även i egenskap av konsumenter, att upptäcka hur de lever i en stor inre marknad där man med en enda valuta kan handla, studera och resa i femton olika länder. Genom euron kommer företagarna, framför allt de små och medelstora, att kunna lansera sina egna produkter eller tjänster på en marknad som omfattar 370 miljoner konsumenter. När de självklara initiala svårigheterna väl överkommits, kommer, avslutningsvis, alla gemenskapsinstitutioner och medlemsstater att i euron finna det instrument som till sist tvingar dem att tänka som européer.

Gasòliba i Böhm
Herr ordförande, ärade ledamöter, i ljuset av den ekonomiska och monetära unionen och den gemensamma valutan, euron, är analysen i kommissionens ekonomiska årsrapport för 1997 av särskilt intresse under ett så viktigt år som detta när man ska uppnå ovan nämnda målsättningar: ekonomisk och monetär union och gemensam valuta, euro.
Vad gäller den ekonomiska konvergensen gör medlemsstaterna inom Europeiska unionen goda framsteg för att få bukt med inflationstakt, räntenivå och växelkursstabilitet. Svårigheterna ligger i att underskott och statlig skuldsättning måste anpassas, vilket medför att man, förutom en rigorös och stram budget, är beroende av att förväntningarna på den ekonomiska tillväxten uppfylls, vilket enligt min mening är det viktigaste just nu.
Vi delar den oro som kommer till uttryck i betänkandet om att det är nödvändigt att ta itu med det allvarligaste sociala problemet inom Europeiska unionen: arbetslösheten. De höga arbetslöshetssiffrorna begränsar synnerligen unionens möjligheter, vilket gör att vi måste försöka övervinna de brister och den hårdhet som inverkar menligt på Europeiska unionens produktiva struktur. För att uppnå detta måste man, som vår kollega RandzioPlath menar i sitt betänkande, gå än mer till grunden med öppnandet och liberaliseringen av vissa centrala sektorer, man måste i högre grad tillämpa programmen för forskning och utveckling, den inre europeiska marknaden måste vidgas och de förslag som tas upp i Delors vitbok, som rådet tyvärr har stoppat, måste genomföras.
Jag vill bara poängtera att vi vidhåller vår uppfattning om att det är bättre att vidga den europeiska inre marknaden och eliminera svårigheterna än att, som man har framställt i Randzio-Plaths betänkande, inta en mer interventionistisk hållning. Därför stödjer vi de betänkanden som går i den här riktningen, och vi bifaller därför i dess helhet den ekonomiska årsrapporten för 1997.

Ribeiro
Herr ordförande! Vi börjar med nöje, att påpeka att vi är överens med vår kollega Randzio-Plath när hon understryker och åter tar upp den oro som orsakats av den överoptimism som framkommer genom de ställningstaganden som undan för undan offentliggörs.
Enligt vår åsikt härrör denna optimism ur avsikten och ansträngningarna att skapa ett positivt klimat för en fortsatt ekonomisk strategi och politik som inte alls kan rättfärdigas av de nedåtpekande nutidsanalyserna, eller fortsättningsvis kan stödjas på framtidsförväntningar. Visst förstår vi att tillit behövs för att förväntningarna som ekonomisk utvecklingsfaktor ska bidra till att förbättra konjunkturen, men vi accepterar inte att man genom att manipulera verkligheten vill få denna politik och strategi att fortsätta.
I den rapport som vi här behandlar förefaller det oss däremot att bristen är märkbar på en sammanhållen infallsvinkel som värderar det nödvändiga framhållandet av utbud- och efterfrågekurvorna, den offentliga investeringens roll och dess villkorande på grund av överdrivna kontrollkriterier för de offentliga finanserna som demobiliserar just den oumbärliga offentliga investeringen.
Detta förhållande förefaller oss så mycket viktigare när det gäller produktionssektorns situation, och framför allt, för den sociala situation som är följden av ett politiskt vägval, till förmån för utbudet och för tillbakahållande av arbetsvillkoren och de sociala villkoren, vilket för övrigt också kan översättas som en upprepat misslyckande i att uppfylla prognoserna.
Därför verkar det som vi än en gång bör ge skulden till vidmakthållandet av denna strategi och ekonomiska politik som lett till den här situationen, och det står då klart att det inte är samma politik och strategi som kan böja utvecklingskurvan uppåt, utan snarare kröka den nedåt.
Det skulle enligt vårt perspektiv inte ens behöva sägas att införandet av den enhetliga valutan som det yttersta målet, eller som det stora nationella och europeiska målet, som universalmedlet för alla ekonomiska och sociala problem, bara är det ödesdigra skapandet av villkor för ett nytt misslyckande på den väg som Cechini tillkännagav, men inte förverkligade, vars Maastricht man propagerade som något motsatt till vad det blev; vars Vitbok om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning inte hindrade den fortsatta och förvärrade arbetslösheten, den obefintliga eller svaga tillväxten eller den låga konkurrenskraften.
Som något nytt i den kommissionsrapport som vi diskuterar här, kan vi peka på den betydelse som getts till frågan om lönespridningen, utifrån exemplet USA och myten om den sänkta flexibiliteten, vilken vi inte kan låta bli att tycka är en allvarlig referens för att man glömt situationer som den i Portugal, där löneskalan har samma dimension som den amerikanska, och där en sådan nedåtgående flexibilitet skulle förvärra klyftorna, som redan är på gränsen till vad man tål, kanske inte i ekonomiska termer, men väl i sociala.
Detta är den reflektion som det varit angeläget att göra och från vilken man smiter undan i denna grundlösa optimistiska hållning, i avsaknad av en global och ekonomiskt artikulerad hållning, i förakt för de ekonomiska valens sociala följder, genom att man vidmakthåller och snabbar upp den politik som redan fått odiskuterbart negativa följder.
Man vill inte bryta strategin och den ekonomiska politiken därför att man tjänar finansiella gruppers intressen. Det förstår vi, men det kräver bara av oss att vi mer kraftfullt och enträget hävdar att det finns andra grupper som måste försvaras, att det finns sociala situationer som man måste prioritera. Och att det därför är nödvändigt med en annan politik. En politik, som inte bara baseras på ekonomi.

Hautala
Herr ordförande, i kommissionens ekonomiska rapport för det här året lägger man alltför stor vikt vid tillväxt och stärkande av utbudsmekanismerna. Enligt min uppfattning ligger den stora förtjänsten med Randzio-Plaths betänkande däri, att hon vill påminna om att efterfrågan är synnerligen viktig och för närvarande är efterfrågan svag i Europeiska unionen. Det hämmar den ekonomiska återhämtningen och även så kallade rationella investeringar.
Randzio-Plath för fram några mycket kreativa och intressanta förslag i detta betänkande, vilka stöds av vår grupp. Hon konstaterar, att investeringar bör behandlas annorlunda än sådana konsumtionsutgifter, som inte skapar innovationer och inte främjar den framtida utvecklingen. Det är en tanke som förvisso borde beaktas redan i Maastrichtkriterierna. Effekterna av alla offentliga utgifter borde granskas i ett långsiktigt perspektiv. Det är ingen mening med att nu spara på sådant, som senare kommer att ställa sig mycket dyrt för oss och våra samhällen. Man skulle kunna säga, att också en bra och förnuftig socialpolitik kan vara en bra och förnuftig investering i framtiden.
Vi skulle även kunna diskutera frågan om idén om en förnuftig, framtidsinriktad investeringsverksamhet borde utsträckas till hela Europeiska unionens budget. Den är ju ganska mycket inriktad på det förgångna. Hälften av budgeten består av jordbruksstöd. Varför skulle vi inte kunna granska hela unionens budget, så att den skulle skapa förutsättningar för den framtida ekonomiska utvecklingen? På det hela taget är vi kanske av annan åsikt än Randzio-Plath endast beträffande frågan om det nu är rätt tidpunkt att övergå till euron. För egen del skulle jag säga, att det är en aning riskabelt så länge hela unionens ekonomisk-politiska koncept är ganska öppet och verkligen saknar en framtidsorienterad synvinkel.

Castagnède
Herr ordförande, jag skulle till att börja med vilja gratulera Randzio-Plath till betänkandets höga kvalitet. En diplomatisk kvalitet, till att börja med, när hon glädjer sig åt kommissionens optimistiska utvärdering. Det är framförallt en grundläggande kvalitet när det gäller att stödja processen med en enhetlig valuta, och samtidigt, efter att ha erinrat om den dramatiska svagheten i unionens begäran, kräva energiska åtgärder för tillväxt och sysselsättning.
När det gäller oss - och vi kommer kanske att vara lite mindre diplomatiska - är vi ändå lite förvånade över att höra utskottet, i sitt betänkande nyligen om det utökade utbytets välgörande läge, ta upp det som kallas "den potentiella arbetskraften " som unionen förfogar över, som består inte bara av 18 miljoner arbetslösa, utan också av minst 9 miljoner personer som skulle arbeta om det fanns arbete. Man måste i praktiken frukta att Europeiska unionen inte överlever ett varaktigt bevarande av ett sådant arv.
Randzio-Plath har helt rätt när hon säger att efter att ha vunnit marknadernas förtroende - det är praktiskt taget gjort nu - är det nödvändigt att snabbt vinna konsumenternas förtroende, det vill säga medborgarna i Europa genom att åter satsa på tillväxt och sysselsättning. Frågan är naturligtvis att veta hur man gör, särskilt som man inte längre kan använda det monetära instrumentet och medlemsländerna på grund av stabilitetspakten inte kan tillföra nödvändiga svar, eftersom konjunkturen berövar dem all handlingsfrihet. Svaret är alltså absolut europeiskt. Det är på europeisk nivå, anser vi, som en sträng politik för tillväxt och sysselsättning måste definieras och genomföras, utan tvekan i första hand på de sätt som föreslås av Randzio-Plath, det vill säga genom att på nytt genomföra privata och offentliga investeringar. På nytt genomföra privata investeringar och förenkla de små och medelstora företagens tillgång till lån, det har vi redan talat om. På nytt genomföra offentliga investeringar och utveckla nät-, forsknings- och utvecklingspolitiken och mer allmänt, genom att utveckla strukturpolitiken.
Därför måste vi vara allvarligt oroade över känslan av stabilisering, till och med minskning av unionens tillgångar som styr förberedandet av unionens budget för 1998, för budgetplanerna på kort sikt och reformen av strukturfonderna. Det innebär uppenbarligen en ekonomisk och politisk motsättning med tanke på konjunkturen och den allmänna opinionens ställning. Mer grundläggande strider detta sätt att se mot målsättningen att bygga en ekonomisk union, vi betonar det, och en monetär.
Unionen måste förvisso innehålla en stabil och säker valuta, som är alla européers kulturarv och som skyddas mot varje form av manipulering. Den kan inte fråntas medel för en ekonomisk politik som medlemsstaterna inte har möjlighet att bedriva.
Europas ekonomiska politik blir oundvikligen ett komplement till den monetära unionen. Låt oss inte förlora tid, låt inte en period av tomhet i den ekonomiska makten i Europa få slå sig ned. Låt oss i stället be det verkställande utskottet att förbereda formerna och medlen för åtgärder för en ekonomiskt styrd union.

Berthu
Herr ordförande, förra året konstaterade vi i denna kammare att kommissionens ekonomiska årsrapport praktiskt taget inte innehöll någonting om ett ämne som är grundläggande för tillväxt och sysselsättning, nämligen investeringarna. Dessutom föreföll de få hänvisningarna till ämnet utomordentligt lugnande.
Denna brist rättades till i den nya årsrapporten men de delar som ägnas åt ämnet visar, vilket vi också fruktat, en oroande situation. Med den nuvarande investeringsgraden skulle gemenskapens ekonomi i framtiden endast kunna öka i en mycket långsam takt, som är oförenlig med nödvändigheten att skapa sysselsättning. Vi skulle förvisso få se en konvergens utvecklas i Europa, men en konvergens nedåt, mot en stor och kronisk arbetslöshet.
Rapporten förefaller oförmögen att förklara denna situation, särskilt som lönsamheten för kapitalet enligt rapporten inte skulle vara dålig. Varför då denna overksamhet? Förklaringen tror vi måste sökas i samverkan mellan investeringar och sysselsättning. På grund av den höga arbetskraftskostnaden, i en situation med aktiv konkurrens och ett direkt eller indirekt införande av en slags världsmarknad för arbetskraften, har investeringar avsedda att ersätta arbetet med kapital, i syfte att förbättra konkurrenskraften, varit mycket höga. Men eftersom denna utveckling i sig bidrar till arbetslösheten, samt till utvecklingen av ett depressivt psykologiskt klimat, har förfrågan varit fortsatt liten och de stora investeringarna, har, i sin tur, inte följt med. Totalt sett släpar den globala investeringen efter. Vi skall också tillägga att det inte räcker med att som i rapporten säga att lönsamheten för våra investeringar är densamma som i går, man måste också visa att den är jämförbar med den man hittar på andra områden i världen, eftersom kapitalmarknaden i dag också den är en världsmarknad. Det är absolut inte bevisat och i vilket fall som helst nämner den ekonomiska rapporten inte ett ord om det.
Under dessa villkor anser vi att det, för att komma ur den kris med overksamhet som Europa befinner sig i, är bråttom att byta politik och åter diskutera de djupgående förändringar som en världsomfattande utbredning medför och som vi hittills inte lyckats kontrollera.

Lang Carl
Herr ordförande, ärade kolleger, var och en av oss har noggrant läst kommissionens ekonomiska årsrapport för 1997. Det är verkligen en tjusig och teknisk text, väldokumenterad, med siffror, kurvor och tabeller. Man känner att det är proffs som har varit framme. Man skulle så gärna vilja tro det som dessa herrar från kommissionen säger, men sanningen att säga är det ganska svårt.
Det är svårt att tro att den världsomspännande utbredningen inte är en orsak till arbetslöshet, genom den illojala konkurrens den ger våra företag, den utlokalisering den medför och det negativa tryck den utövar på våra löner. Den resulterar i social nedrustning. Man har svårt att tro att arbetslösheten bara är en fråga om siffror och flexibilitet på arbetsmarknaden. Parlamentets betänkande har dessutom fördelen att betona standardsänkningen på vår kontinent och den ökade olikheten. Den flexibilitet på arbetsmarknaden ni eftersträvar är synonym med osäkerhet vad gäller sysselsättningen, försämrade arbetsvillkor och social nedrustning.
Det är svårt att tro att den deflationistiska politik ni föreskriver får positiva effekter på tillväxt och sysselsättning. Det är svårt att förstå er dogmatiska fixering vid budgetunderskottet, växelkursen och stabiliserade priser. Det är återerövrandet och skyddet av vår inre marknad som borde prioriteras för att producera europeiskt, i Europa och med européer.
Dessutom betraktar eurokraterna de personer som idioter som inte tycker som de och har mage att skriva det, i täckta ordalag visserligen, på sidan 31 i dokumentet. Men det finns en enorm brist i deras värld av siffror och statistik: människorna är bara en variabel för anpassning trots att de borde stå i centrum för alla bekymmer.
Vad tror ni att en arbetsmarknad i fortsatt obalans kommer att tycka när er gemensamma valuta, er euro, skall noteras? En ekonomi vid god hälsa, är det en ekonomi där statsskulden är lägre än 60 % av BNP, där budgetunderskottet är mindre än 3 %, eller en med full sysselsättning? I verkligheten är ert Europa ett Europa med osäkerhet, social nedrustning, arbetslöshet och fattigdom. Den politik ni bedriver har bara ett mål: att lugna marknaderna för att kunna införa den gemensamma valutan. Men det är för européerna ni borde bygga Europa, och det har ni glömt.

Ordföranden
Jag förklarar debatten om Randzio-Plaths betänkande för avbruten.

Omröstning
Ojala
Herr ordförande, som föredragande för betänkandet, skulle jag vilja be om att omröstningen om mitt betänkande uppskjuts till i morgon onsdag. Ordförande, jag skulle vilja motivera detta exceptionella förslag med att kommissionsledamot Bjerregaard i går var här för att höras, men tyvärr fanns inte kommissionsledamot Flynn på plats. Svaren väckte en viss förvirring och nu har vi möjlighet att få ytterligare upplysningar om dessa frågor av kommissionsledamot Flynn och andra kommissionsledamöter. Ur parlamentets synvinkel är det synnerligen viktigt, att vi får dessa tilläggsuppgifter innan vi röstar och därför, herr ordförande, hoppas jag att omröstningen kan skjutas upp till i morgon.

Ordföranden
Fru Ojala, ni bad om en ajournering enligt artikel 131. Jag vill fråga er: skall vi ajournera till i morgon eftermiddag eller till torsdag eftermiddag?

Ojala
Herr ordförande, jag anser att i morgon onsdag är en lämplig tid för att rösta. I dag har vi utskottssammanträde, då vi kan diskutera saken, så onsdag passar bra.
(Parlamentet godkände ajourneringen av omröstningen om andrabehandlingen av rådets gemensamma ståndpunkt till torsdag eftermiddag.)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag ber om ursäkt för att jag ingriper men det förefaller som om ni begått ett misstag i samband med omröstningen. Ändringsförslaget var inte föremål för en separat omröstning eftersom den endast ersatte de första uttrycken i meningen med uttryck som inte var föremål för en begäran om separat omröstning. På det här viset får jag intrycket av att ni kommer att låta oss upprepa omröstningar som redan ägt rum. Ni skulle ha låtit ändringsförslaget gå till omröstning först, och sedan genomföra en separat omröstning om återstoden av stycket.

Ordföranden
Herr Fabre-Aubrespy, när jag i början gjorde en kommentar angående vissa omröstningar under vilka de olika politiska gruppernas förfrågningar skapade förvirring, refererade jag också till denna punkt. Det är inte nödvändigt att just ni kräver skilda omröstningar även i den här konkreta paragrafen. Det finns andra politiska grupper som har krävt dem och jag är i praktiken skyldig att upprepa omröstningen, eftersom arbetsordningen föreskriver detta. Jag kan inte fatta beslutet att det inte behövs någon omröstning. Jag är formellt skyldig att göra det som de politiska grupperna kräver.
Moment 39

Schulz
Herr ordförande, jag vill veta, om moment 39 inte blir ogiltigt genom antagandet av ändringsförslag 9?

Ordföranden
Parlamentets tjänstemän är inte av denna åsikt, herr Schulz, men jag skulle även vilja fråga föredraganden Roth om hennes synpunkt.

Roth
Herr ordförande, i förberedelsestadiet kom man överens om att moment 39 utgår vid antagandet av ändringsförslag 9.

Ordföranden
Jag har ingen invändning mot att acceptera föredragandens åsikt trots att parlamentets tjänstemän är av en annan åsikt. Följaktligen är det inte nödvändigt att vi röstar om paragraf 39.
Ändring nr. 3

Schulz
Herr ordförande, jag har tyvärr det intrycket att det har skapats förvirring här, vem som än orsakade detta. Det föreligger ett ändringsförslag 3. Detta ändringsförslag skall omröstas om i sin helhet. Om det antas, har originaltexten förändrats och om det avslås, måste man i anslutning rösta om originaltexten. Ingen har dock väckt motion om ändringsförslag 3 i detalj. Något sådant har jag inte hört. Det har ju föredraganden inte heller krävt. Framför allt har motionären inte krävt detta. Därför ber jag Er att rösta om ändringsförslag 3 i sin helhet, så som Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp har väckt motion om, och i anslutning till detta genomföra en omröstning om originaltexten.

Ordföranden
Herr Schulz, tillåt mig att säga er att det händer att ni inte alltid tar hänsyn till vad de andra ber om. Att ni inte frågade, betyder inte att det inte frågades. Gruppen De gröna krävde en delomröstning och en slutlig omröstning.
Ändringsförslag 15

Roth
Herr ordförande, i den svenska och danska versionen är förslaget felöversatt. Där står det nämligen att rättsliga möjligheter förbereds i Sverige och i Danmark. Det är fel. Dessa möjligheter finns redan i Sverige och i Danmark. Här föreligger ett överföringsfel. Alltså, det skall heta att Danmark och Sverige föreskriver dessa rättsliga möjligheter, dvs. att dessa redan existerar.

Ordföranden
Vi skall kontrollera översättningen till dessa två språk.
(Parlamentet godkände förslaget till resolution.)

Tamino
Herr ordförande, jag vill ge uttryck för mitt och min grupps bifall till betänkandet av RothBehrendt, som med klarhet understryker vad parlamentet vid ett flertal tillfällen har sagt, det vill säga vikten av att stå fast vid de ställningstaganden som finns i direktivet angående förbudet mot djurförsök inom kosmetikabranschen. Den rapport som vi har fått är återigen en otillräcklig sådan; dessutom saknas uppgifter om medlemsstaterna, och framför allt de strukturer som skapats av Europeiska unionen för att genomföra direktivet har misslyckats med att nå sina mål. Detta rättfärdigar dock inte att man inte uppfyller de åtaganden som direktivet anger. Av dessa skäl, samtidigt som vi ger uttryck för vårt bifall till betänkandet, måste vi med hänvisning även till vad kommissionären Emma Bonino deklarerat, understryka att det är viktigt inte bara vad gäller de färdiga produkterna, utan även vad gäller de beståndsdelar som vi kan hitta i kosmetikan, att det från och med den 1 januari 1998 inte längre ska vara tillåtet med djurförsök, eftersom det är onödigt såväl och därför att det finns fungerande alternativa metoder, och den europeiska struktur som skulle validera de alternativa metoderna har inte fullföljt de åligganden och uppdrag som den anförtrotts. Denna struktur måste snarast möjligt granska den befintliga litteraturen i ämnet och ange vilka studier som erbjuder adekvata svar på frågan om validering av trovärdiga och tillförlitliga vetenskapliga metoder som respekterar konsumenten och undviker ett onödigt lidande för djuren.

Carlotti
Att bekämpa lidandet är den huvudsakliga utmaning som vi varje dag måste anta om vi vill bygga ett mer mänskligt Europa. Det gäller människors lidande, men också djurens.
Det senare berör varje år tusentals "levande varelser " som utsätts för experiment. Det gäller särskilt kosmetikaindustrin, där över tretton typer av försöksmetoder eventuellt använder djur.
Direktiv 93/35/EEG som antogs i juni 1993 innebar till att börja med "förbud mot att sälja kosmetiska produkter, ingredienser eller kombinationer av ingredienser som testats på djur från och med den 1 januari 1998 ". Kommissionen är dessutom, inom ramen för direktivet, skyldig att "varje år lämna en rapport till Europaparlamentet och rådet om de framsteg som har gjorts i utvecklingen, valideringen och det juridiska godkännandet av alternativa metoder som kan ersätta sådana som förutsätter djurförsök ".
Roth-Behrendts betänkande betonar mycket riktigt att, trots kritiken mot 1994 års rapport, innehåller rapporten för 1995 fortfarande ingen brådskande åtgärd om metoder som kan ersätta djurförsök.
Under förespeglingen att åtgärder på området saknades från OECD och Förenta staterna bedömde kommissionen det omöjligt att införa ett förbud mot djurförsök. Innebär detta att vi borde följa i Förenta staternas kölvatten? Nej.
Parlamentet har en roll att spela och skall förmå kommissionen att utan undantag stödja förbudet från och med den 1 januari 1998.
Kommissionen skall redan nu förbinda sig att vidta åtgärder för att utveckla alternativa försöksmetoder.

Ephremidis
Varje år fortsätter man att döda 30 000 djur under plågsamma försök för produktionen av kosmetika, trots förbudet av handel med kosmetika som innehåller komponenter eller kombinationer av komponenter testade på djur, i enlighet med direktiv 93/95/EEG, och åtagandet om främjandet av alternativa metoder som skulle ersätta djurförsöken.
Denna oacceptabla situation fortsätter, med anledning av kommissionens taktik, att kontinuerligt flytta fram tillämpningen av förbudet, och ger jag vet inte för vilken gång i ordningen vika för påtryckningar från enorma handelsintressen och ekonomiska intressen, och att förbli en trogen talesman för vinstreglerna och konkurrensen som framtvingas av den stora kosmetikaindustrin. Det systematiska föraktet för folkopinionens starka reaktioner och för Europaparlamentets beslut ger skydd åt den barbariska tortyren av tusentals djur och avbryter varje dynamisk utveckling av vetenskapligt erkända trovärdiga alternativa metoder som kan komma att ersätta djurförsöken inom kosmetikabranschen.
Det är uppenbart att det inte utövas verkliga påtryckningar på industrin angående utvecklingen av och forskningen om alternativa metoder som ger trovärdighet och hög grad av säkerhet, eller att de lämpliga ekonomiska resurser ställs till förfogande som krävs för en allvarlig ansträngning från forskningens och teknologin sida för att garantera säkerheten på så sätt att avskaffandet av " djurförsöken" inte leder, under trycket av att vara konkurrenskraftig, till nya produkter, med nya icke tillräckligt testade komponenter med okända skadeverkningar för konsumenten.
På grund av detta finns det ingen ursäkt att skjuta upp förbudet beträffande de färdiga produkterna till efter den första januari 1998 och det bör inte finnas undantag till detta förbud. Tvärtom måste det finnas ett åtagande och konkreta åtgärder måste vidtas så att företagen och industrin som bedriver djurförsöken tvingas att delta i utvecklingsstudier och studier för juridiskt godkännande samt att finansiera forskningen om och arbetena med alternativa metoder.

Reding
EU gör det svårt för sig när det gäller att begränsa djurförsök i allmänhet och att förbjuda dessa försök i kosmetikabranschen i synnerhet.
Tyvärr verkar det som om kommissionen ger efter för industrins tryck och på intet sätt ser ut att vara beredd att driva en politik som främjar alternativa testmetoder. Detta innebär att det även i framtiden kommer att "behövas " mer än 15 miljoner djur i europeiska laboratorier.
Detta är en oangenäm situation, framför allt eftersom det redan finns effektiva alternativa metoder, men dessa främjas dock inte på grund av entydig brist på politisk vilja.
För att förklara sin inaktivitet förskansar sig Europeiska kommissionen bakom USA, som inte heller har utfärdat ett förbud mot djurförsök i kosmetikabranschen. Ett sådant argument biter dock inte på mig, eftersom EU i sådana fall över huvud taget inte skulle kunna lagstifta oberoende av USA. Absurt!
Eftersom Europaparlamentet - som företrädare för de europeiska medborgarna - entydigt har krävt ett förbud för djurförsök inom kosmetikabranschen, finns det inget fullgott argument för att i praktiken inte omsätta ett sådant förbud till 1.1.1998, som riktlinje 93/35/EEG möjliggör detta.
Ett sådant förbud måste inte vara till nackdel för kosmetikabranschen. Tvärtom. Med en positiv kampanj (märkning av produkter med etiketten "Utan djurförsök ") kan detta till och med gälla som ännu ett försäljningsargument på världsmarknaden. I producenternas, konsumenternas och djurens intresse!

Sandbæk
Kommissionens rapport är bristfällig och försöker inte att målinriktat genomföra förbudet mot djurförsök. Ett förbud, som bör och skall införas som utlovats och inte uppskjutas ytterligare. Förbudet kommer inte att medföra någon skadlig inverkan på konsumentsäkerheten, och utvecklingen av alternativa testmetoder är redan mycket långt kommen.
Jag är emot, att standarder baseras på principen om minsta gemensamma nämnare. Så att när kommissionen antyder, att ett förbud mot marknadsföring av kosmetiska produkter, som är testade med djurförsök, inte är möjligt, därför att bl.a. Förenta staterna inte har liknande regler, så är det bara en förevändning. Om förbudet genomförs i Europa, kan det däremot få en spridningseffekt för ett internationellt erkännande av alternativa försöksmetoder.
Vad forskningen om alternativa metoder beträffar, bör man upprätta ett prioriteringsprogram. Utan en tidsplan med inbyggda tidsfrister kommer det inte att vara möjligt att hålla fast vid något. Härigenom kan vi uppskjuta det hela i det oändliga, som kommissionens rapport tycks vara ett försök till.
Det är dyrt att forska om och testa alternativa metoder. Därför skall de pengar som beviljas ECVAM (9 miljoner ecu under 3 år) användas till det, de är avsedda för. En delegation parlamentsledamöter erfor emellertid 1996, att de beviljade pengarna inte når fram oavkortat. Detta problem måste man göra något åt. Det bör inrättas en grupp eller ett utskott, som framöver håller ett skarpt öga på, att beviljade pengar går till sitt ändamål. Annars kommer vi ingen vart.
Endast en tidsplan och en målinriktad och reell insats kan främja alternativa metoder. Men oavsett detta, måste djurförsök i kosmetikasektorn stoppas - och det nu!
Jag delar till fullo Roth-Behrendts kritik och röstar därför för betänkandet.
omröstningen om den genetiskt modifierade majsen
Hautala
Herr ordförande, min röstförklaring gäller resolutionen om genetiskt modifierad majs. Jag skulle vilja rikta uppmärksamheten på två omständigheter. För det första, håller vi nu uppenbart på att frångå försiktighetsprincipen. Försiktighetsprincipen borde vara den centrala vägledande principen för Europeiska unionens politiker. I beslutsfattandet ska man inte ta några risker, som man tror att kan förverkligas. Nu har kommissionen uppenbart gått med på handelns och industrins krav och glömt försiktighetsprincipen. Jag kan bara föreställa mig vart det här kommer att leda i framtiden, när påtryckningarna kommer att vara ännu starkare än tidigare.
För det andra, vill jag rikta uppmärksamheten på medborgarnas rätt att få information om beslut, som kommissionen fattar rörande gentekniken. För närvarande erkänns inte offentlighetsprincipen. De vetenskapliga kommittéerna arbetar bakom lyckta dörrar. Jag har själv under tre veckor förgäves bett att få dokument rörande godkännande av genetiskt modifierad majs från de nationella myndigheterna i Finland, utan att få dem. Jag anser, att det inte kan fortgå så i fortsättningen. Varje medborgare har en grundläggande rätt att få veta, på vilken grund kommissionen fattar sina beslut.

Berthu
Ärendet med genetiskt modifierad majs uppvisar oroande likheter med galna kosjukeaffären och visar att kommissionen inte lärt sig något, inte förstått något, om den inte tvingas av skamliga krafter som den inte kan motstå.
Ännu en gång har kommissionen visat sig mer känslig för kraven på handel och fri rörlighet för produkter än för riskerna för konsumenterna. Den här gången tillkom förstås oron för att misshaga Förenta staterna som uppenbarligen ifrågasatte sin motparts foglighet så lite att de redan transporterat sin majs till våra hamnar, innan de ens erhållit tillstånd att föra in den på den europeiska marknaden. Historien gav dem rätt: kommissionen gav efter över hela linjen, efter att Leon Brittan, såsom pressen rapporterat, förklarat att våra handelsrelationer med detta stora land inte fick störas.
Utöver besattheten när det gäller handel och fri rörlighet för varor, finns här andra likheter med galna kosjukeärendet. För det första kan man konstatera att det saknas öppenhet beträffande motiveringarna till beslutet, och särskilt de lugnande vetenskapliga uttalandena som uppenbarligen stödde kommissionens beslut, men som bara publicerades i kortfattad form. För det andra måste kommissionens underliga metod betonas när den på exakt samma sätt som när den hävde embargot för det brittiska gelatinet förra året, utnyttjat gällande överdrivna förfaranden som gav den rätt att agera i rådets ställe när detta inte lyckades fatta ett enhälligt beslut. Det bör emellertid noteras att i föreliggande fall var tretton av femton stater i rådet anhängare av förbudet mot att importera genetiskt modifierad majs och att kommissionen inte drog sig för att sätta sig över denna förkrossande majoritet för att ställa sig på samma sida som de två alltför liberala staterna, däribland, tyvärr, Frankrike.
För det tredje har vi liksom när det gällde galna kosjukan sett vissa medlemsstater försvara sina medborgare i strid mot kommissionen. Österrike och till och med Luxemburg förbjöd spridning av genetiskt modifierad majs på sina respektive marknader för att skydda sin befolkning. Slutligen ser man även i detta ärende att det inom kommissionen utvecklas en frestelse att anklaga de motsträviga staterna för att vara ett hinder mot den fria rörligheten.
Därför måste vi ännu en gång beklaga att kommissionen utnyttjar den makt de europeiska länderna givit den för att förstöra vårt försvar, när kommissionen i stället har till uppgift att förstärka det. Detta ovärdiga uppträdande - eftersom kommissionens första uppgift borde vara att garantera européernas säkerhet - förklaras sannolikt av en total avsaknad av patriotism, och en stor öppenhet för yttre påtryckningar. Dessa brister i sin tur är inte någon tillfällighet utan beror på det nuvarande Europas institutionella struktur, som domineras av en teknokratisk struktur som tror sig stå över nationerna och som, alltför avlägsen från dem, till slut förlorar all kontakt med verkligheten och med människornas behov.

Deprez
Jag vill betona att jag till fullo stödjer resolutionen om genetiskt modifierad majs, som vår kammare röstat för.
För närvarande är oron stor bland konsumenterna när det gäller genetiskt manipulerad mat. I detta sammanhang anser jag det nödvändigt att, om man accepterar principen om införande av genetiskt manipulerad föda på marknaden, se till att följande två villkor uppfylls:
För det första måste vi införa strikta utvärderingar - grundade på oberoende och de mest framstående uppgifterna - som garanterar att en produkt är ofarlig, innan den släpps ut på marknaden, för folkhälsans skull, men också för djurens hälsa och miljön.
Så snart man kunnat bevisa att produkten är ofarlig, är det viktigt att försäkra sig om att informationen till konsumenterna blir effektiv, både genom spridning av relevant vetenskaplig information och lämplig märkning. Alla skall tryggt kunna välja att konsumera de det önskar med full kännedom om konsekvenserna.
När det gäller CIBA-GEIGY: s begäran om tillstånd för att på marknaden föra in genetiskt modifierad majs beslutade kommissionen den 18 december 1996 att ge ett positivt svar trots att inget av dessa villkor föreföll uppfyllt. Det föreligger inte konsensus om att produkten är ofarlig, och möjligheten att resistens mot antibiotika kan överföras till människan har särskilt tagits upp. Fullständiga vetenskapliga analyser från de tre vetenskapliga kommittéer som låg till grund för kommissionens beslut har inte publicerats. Det visar sig omöjligt att införa en adekvat märkning, på grund av de otillfredsställande villkoren i direktiv 90/220 och på grund av att förordningen om nya livsmedel ännu inte trätt i kraft.
Jag kräver därför att förfarandet med att tillåta denna produkt undantagsvis skjuts upp till dess att, för det första, en fullständig ny bedömning av konsekvenserna av produktens spridning för folkhälsan, djurhälsan och miljön bortom alla tvivel fastställer att den är ofarlig. För det andra, att samtliga vetenskapliga utlåtanden från de vetenskapliga kommittéer kommissionen rådfrågat offentliggörs. För det tredje, att kommissionen tydligt förklarar om och hur den avser att tillämpa och kräva respekt för villkoren i förordningen om nya livsmedel, när det gäller märkning av genetiskt modifierad majs från CIBA-GEIGY.
Avslutningsvis vill jag tillägga tre kommentarer. Till att börja med skulle det vara mycket positivt för mig personligen att få höra kommissionens ståndpunkt beträffande det exakta innehållet i märkningen som skall föreslås i praktiken, när denna typ av majs och framförallt dess avarter hamnar hos konsumenten. Vidare och samtidigt, med tanke på att stora mängder av denna importerade majs för närvarande kommer till Europa oorganiserat, är det kanske nödvändigt att införa strikta normer, som fastställs av en expertgrupp inom GATT och som godkänns i hela världen. Och, slutligen, vågar jag hoppas att kommissionen i processen med att ändra direktiv 90/220 skall visa att den tagit lärdom av detta känsliga ärende, med tanke på att denna typ av begäran om införande på marknaden med största säkerhet kommer att öka i framtiden.

Holm
Kommissionens agerande när det gäller frågan om Ciba-Geigy är minst sagt tvivelaktigt och oansvarigt, men inte särskilt förvånande. Kommissionen verkar ännu en gång ha fallit för ekonomiska och handelsmässiga påtryckningar i stället för att skydda miljön och människors hälsa. Det är dock förvånande med tanke på att 13 av EU: s 15 medlemsländer har motsatt sig införsel av denna majs på marknaden.
Det är positivt och uppmuntrande att höra att Österrike och Luxemburg inte accepterar kommissionens beslut hur som helst, utan nu har vidtagit åtgärder för att förhindra försäljningen av genetiskt modifierad majs på marknaden. Jag önskar dock att också andra EU-länder agerade på samma sätt, t.ex. mitt hemland Sverige.
Människors oro för att äta genetiskt modifierade livsmedel är berättigad och skall tas på allvar. Ett omedelbart stopp för odling och försäljning av genetiskt modifierad mat är mer än önskvärt och borde enligt min mening också genomföras. Tyvärr verkar det inte bli så.
Europaparlamentets gemensamma resolution är bra, även om den inte i alla delar är kritisk nog, och jag röstar utan tvekan ja till förslaget.

Jackson
De brittiska ledamöterna av Europaparlamentet, som tillhör det konservativa partiet, förespråkar på det bestämdaste att alla nödvändiga säkerhetsåtgärder vidtas för att säkerställa att enbart säkra livsmedel kommer ut på vår marknad. De inser också att genetisk modifiering utgör ett vetenskapligt hjälpmedel, som kan vara till nytta för mänskligheten, vilket inte bör avvisas rakt av. Dess eventuella användbarhet vad gäller ökad tillgång till livsmedel, och en minskning av beroendet av ogräsbekämpningsmedel bör göras till föremål för ingående studium.
Vi anser att två faktorer bör vara av avgörande betydelse vid bedömningen av genetiskt modifierade livsmedel; konsumenternas säkerhet och konsumenternas valmöjligheter.
Vad gäller konsumenternas säkerhet så noterar vi att kommissionen har samrått med tre expertkommittéer innan den godkände att denna produkt släpptes ut på marknaden. Vad dessa kommittéer kommit fram till, och en förteckning över deras ledamöter, finns tillgängliga för ledamöterna. Ledamöterna av den vetenskapliga livsmedelskommittén redovisas exempelvis i nummer C218 av den officiella tidningen, av den 23 augusti 1995, och senare uppdateringar har också kungjorts i den officiella tidningen. Ett fel kommissionen kan sägas ha begått är att den inte haft närmare kontakt med Europaparlamentets ledamöter, och särskilt då utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, så att de kan få tidiga exemplar av rapporterna från sådana specialistkommittéer och uppdaterade förteckningar över deras ledamöter. Så länge parlamentet känner sig utestängt från dessa kommittéers arbete så kommer misstänksamheten och den bristande tilliten mellan institutionerna att öka.
Vad gäller konsumenternas valmöjligheter så välkomnar vi det faktum att kommissionen avser att föreslå att samtliga produkter som innehåller genetiskt modifierade organismer måste märkas, vilket utökar dagens informationskrav. Om Europas konsumenter inte vill ha genetiskt modifierade produkter så kommer konsumenterna att visa det genom sitt agerande, och de företag som säljer dessa produkter kommer att konstatera att den europeiska marknaden inte är lönsam för dem.
Vi välkomnar också nyheten att kommissionär Fischler skall lägga fram ett förslag om motsvarande märkning av djurfoder.
Vi anser att Europas konsumenter och Europas jordbrukare, med dessa säkerhetsåtgärder, kommer att få bästa möjliga förutsättningar att stå emot konkurrensen från USA, och själva avgöra huruvida de vill välja genetiskt modifierade produkter eller inte.
Vi betraktar det gemensamma resolutionsförslaget som allvarligt bristfälligt i sitt tillbakavisande av det godkännande som lämnats, och tillika omodernt i det att det inte tar hänsyn till kommissionens tillkännagivanden den 2 april avseende märkning av alla genetiskt modifierade produkter. Det innehåller tveklöst vissa användbara påpekanden om nödvändigheten av att Europaparlamentet i högre grad engageras i godkännandeprocessen för genetiskt modifierade produkter, och vi har ställt oss bakom dessa inslag. Den enda ärliga väg som står öppen för oss vid slutomröstningen avseende texten i sin helhet var därför röstnedläggelse.

Lindqvist
Det är oacceptabelt av kommissionen att tillåta spridning av genetiskt modifierad majs på den europeiska marknaden. En stor majoritet av medlemsländerna är emot detta, och den allmänna opinionen är mycket kritisk. EU borde ha lärt sig av BSE-krisen att hälso- och konsumentskydd måste sättas före kortsiktiga handelsintressen. De vetenskapliga undersökningarna är inte tillräckliga. Majsen kan komma att blir resistent mot antibiotika och därmed bli en stor fara för folkhälsan. Märkning av alla genetiskt modifierade livsmedel är en självklarhet för att konsumenten skall veta vad han köper och äter.

Pery
Europaparlamentet fördömer det oansvariga beteendet hos kommissionen som givit medlemsstaterna tillstånd att importera och sälja produkter baserade på genetiskt modifierad majs, trots alla negativa yttranden från Europaparlamentet, och trots försiktighetsprincipen beträffande konsumenternas hälsa och skydd av miljön.
Frankrike har därför bemäktigat sig detta tillstånd för att tillåta amerikansk import och samtidigt förbjuda odling av genetiskt modifierad majs och man kan bara fördöma det motsägelsefulla i en sådan ståndpunkt.
Det stämmer att några dagar tidigare hade försäljning av sådan majs tillåtits vilket löste krisen med amerikanarna, som hade en last med "Corn gluten feed " blockerad i en av våra hamnar.
Mycket stora intressen står på spel. Jag skall kortfattat erinra om att den genetiskt modifierade majsen gjorts resistent mot larven från en skadeinsekt. Den odling som redan bedrivs i Förenta staterna och Kanada ger större skördar och stärker konkurrenskraften för en produktion i en mycket konkurrensutsatt världsmarknad, det vet vi.
Osäkerheten beträffande effekterna på lång sikt, viljan att lugna konsumenterna som fortfarande - med rätta - är skakade av galna ko-krisen, hade betydelse för det franska beslutet som bedömdes som motsägelsefullt och av intresse för valet av en mängd observatörer.
Jag anser inte att man skall förkasta vetenskapliga upptäckter eftersom livet är synonymt med utveckling. Min region - sydvästra Frankrike - har för övrigt haft stor nytta av de framsteg som gjorts inom utsädesområdet. Men skandalerna nyligen och de draman vi bevittnat måste göra oss mer försiktiga.
Även om experterna förnekar att det skulle finnas risker med den modifierade majsen har den vetenskapliga livsmedelskommittén ändå medgivit att det finns risk för att en markörgen som är resistent mot antibiotika kan överföras till människan.
Vi måste fortsätta denna nya bedömning och tills vidare upphäva tillståndet för att importera och sälja dessa produkter.
För oss är det första kravet öppenhet i informationen till konsumenterna. De måste kunna ta sitt ansvar med kännedom om alla fakta med hjälp av obligatorisk och tydlig märkning av alla livsmedel som innehåller genetiskt modifierade produkter. Denna lag antogs av Europaparlamentet i januari 1997 och skall snart tillämpas i våra 15 länder.

Souchet
Herr ordförande, trots den gemensamma resolutionens brister röstade jag för den, eftersom den fördömer det oansvariga beteendet hos kommissionen som, ensidigt, fattat beslutet att tillåta införsel på marknaden av genetiskt modifierad majs trots ett negativt yttrande från en mycket stor majoritet av medlemsstaterna och Europaparlamentet. Men man skulle ha behövt gå längre och kräva att kommissionen upphäver det beslut som fattades den 18 december 1996, så länge tillräckliga seriösa och oberoende vetenskapliga försäkringar inte lämnats om konsekvenserna när det gäller att skydda folkhälsan och miljön.
Samma misstag upprepas: vare sig det gäller tillstånd för att från Förenta staterna importera genetiskt modifierad majs eller upphäva embargot för gelatin, talg och nötkreaturssperma av brittiskt ursprung, är det samma förfarande som innebär att kommissionen ersätter rådet och agerar på bekostnad av folkhälsan och miljön i våra stater. Man tog inte lärdom av "galna ko-krisen ". Och ännu en gång uppträder kommissionen som försvarare av ekonomiska intressen utanför unionens medlemsstater.
Till min mycket stora sorg bär den franska regeringen ett tungt ansvar för den pågående processen. Det var den franske ministerns röst som i rådet gjorde det möjligt att erhålla kvalificerad majoritet, för att kunna överföra ansvaret till kommissionen. Den franska regeringen har, som första och hittills enda regering, genom sitt dekret av den 4 februari, givit tillstånd till försäljning av genetiskt modifierad majs (varav 30 000 ton märkligt nog fanns i de franska hamnarna sedan en månad) medan andra länder som Österrike, Schweiz och Luxemburg beslutat att skydda sin befolkning. De två franska kommissionsledamöterna har naturligtvis följt sina kolleger hack i häl, framförallt de anglosaxiska, för att utan att tveka ge tillstånd till att genetiskt modifierad majs införs på marknaden.
Man uppnår på det sättet den värsta av situationer i Frankrike: våra lantbrukare är förhindrade att använda mer produktivt utsäde, medan produkter från genetiskt modifierat utsäde från tredje land säljs fritt. Samstämmigheten borde kräva att unionen inför ett fullständigt moratorium (då det finns risk för att majsen snabbt följs av genetiskt modifierad soja och raps, med alla de risker det innebär), till dess att forskning med övertygande resultat kunnat dra slutsatsen att det är antingen ofarligt eller farligt att införa sådant utsäde på marknaden. Varför är man i denna grundläggande fråga så rädd för en tvist med Förenta staterna inför WTO? Skulle annars Europeiska unionen inte längre ha till uppgift att försvara medlemsstaternas intressen, och hädanefter med Valérys ord endast bli "en amerikansk kommission "?
årligt betänkande (A4-0112/97) av Roth
Le Gallou
Herr ordförande, vi röstade emot Roths betänkande både på grund av dess aspekter utanför ämnet och på grund av dess brister och försummelser.
Roths betänkande talar egentligen inte om de förföljelser de nationella fackföreningarna är föremål för i Frankrike. I juli 1996 inrättades en fackförening Nationella fronten-kollektivtrafik. När denna fackförening utser förtroendevalda inom RATP, kollektivtrafikbolaget i Parisregionen, vidtar ledningen rättsliga åtgärder mot de s.k. aktiva fackföreningsmedlemmarna. Några veckor senare ställer dessa upp med en lista i valet av förtroendevalda. Listan godkänns inte och en ny process inleds av ledningen och systemets fackföreningar och den vinns på bekostnad av de fria fackföreningsmedlemmarna, eftersom rättsväsendet gav efter för kraven från makten och de dominerande fackföreningarna.
Detta är ett allvarligt angrepp på arbetarnas fackföreningsfrihet och fria val. Dessa friheter hotas dessutom av ledningen i detta stora statliga företag som angriper de nationella fackföreningarna: hot mot fackföreningsanhängarna och order till de avdelningsansvariga att förfölja dem. Vi beklagar att dessa angrepp på fackföreningsfriheten inte tas upp i Roths betänkande.

Andersson, Hulthén och Waidelich
Vi välkomnar Schengenavtalet som ett väsentligt steg för att förverkliga rätten till fri rörlighet för unionens medborgare. Vi anser dock att formuleringen i punkt 57 i betänkandet kan medge tolkningar i fråga om bland annat möjligheten att kraftfullt kunna bekämpa narkotikahandel som vi inte kan acceptera.
Anttila, Lindqvist, Ryynänen, Virrankoski och Väyrynen (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm och Lindholm (V), Bonde, Lis Jensen, Krarup och Sandbæk (I-EDN), skriftlig. Kampen för de mänskliga rättigheterna är något väldigt viktigt överallt. EU har på intet sätt ensamrätt på detta område.
Mycket i detta betänkande är totalt onödigt i ett betänkande om mänskliga rättigheter. Varför skall EU bli en juridisk person och skriva under konventioner? Varför skall så många av åtgärderna föras upp på en federalistisk EUnivå? Varför skall det införas kontroll på gemenskapsnivå?
Detta går vi emot och anser vi vara onödigt i ett annars ganska bra betänkande. Naturligtvis röstar vi också mot förslaget om att EG-domstolen skulle få jurisdiktion över Schengenavtalets genomförande.
Det som är bra är att betänkandet på många punkter är progressivt och pekar på ett flertal saker som EU: s medlemsländer i dag sköter dåligt. Detta innebär inte att de skulle skötas bättre på gemenskapsnivå. Tvärtom skulle det demokratiska underskottet i EU öka.
Vi tycker att kritiken mot den repressiva och många gånger rasistiska asylpolitiken är på sin plats.

Banotti
Jag röstade emot ändringsförslag nummer 43 om abortinformation - i dess nuvarande ordalydelse är det oacceptabelt.
Inte ens de mest radikala anhängare av rätten av att få välja själv förespråkar aktivt aborter. Abort är ett val många kvinnor gör av ett antal olika skäl - många av dem tragiska.
På Irland utförs väldigt många aborter, oproportionellt många jämfört med andra EU-länder.
Jag anser att vi bör inrikta våra resurser på att förebygga oönskade graviditeter och på stöd åt dem som känner sig tvungna att göra detta val.
Vår konstitutionella folkomröstning stödde information och fri rörlighet i mycket hög utsträckning. Det gör jag också.

Berthu
Vi beklagar att Europaparlamentet trodde att det var bra att, trots våra negativa röster, anta Roths betänkande som innehåller en rad galenskaper, såsom anmodan till medlemsstaterna att erkänna homosexuella par och ge dem rätt att adoptera barn. Vi noterar även att Europaparlamentet på nytt förklarat att den fria rörligheten inte fungerar i Europa, under föregivande av att personkontrollen vid gränserna inte fullständigt skulle ha upphävts. Än en gång, det är inte alls vår uppfattning och när vi i dag förflyttar oss i Europa uppfattar vi inte dessa kontroller som allvarliga hinder mot vår fria rörlighet.
Jag skulle emellertid vilja inrikta min röstförklaring på en särskild teknisk punkt, eftersom parlamentet nyss begärt att Schengenavtalen skall falla under EG-domstolen. Vi instämmer inte i detta av två anledningar, nämligen beträffande form och grund.
När det gäller formen förstår vi inte varför EG-domstolen som är en gemenskapsinstitution för de femton medlemsstaterna skulle behandla särskilda avtal som vissa stater sluter sinsemellan, om inte dessa stater uttryckligen begär det förstås. Men det är inte fallet här. Denna anmärkning måste åter föras in i debatten vid regeringskonferensen om uppdelat samarbete, som vi inte i första hand och systematiskt önskar se falla under EG-domstolen.
När det gäller grunden är det inte troligt att man kan hänföra frågor om personers rörlighet, och särskilt invandrares, som nära berör de offentliga friheterna och den nationella suveräniteten, till en institution som inte är en demokratiskt vald församling och som inte heller är en nationell konstitutionell domstol som lyder under varje stats demokratiska regler.
I dag föreligger ett akut problem, som ingen vill se i ögonen, med obalans mellan EG-domstolens ställning, som ursprungligen var en domstol avsedd att behandla tekniska problem knutna till tolkningen av ett mycket avgränsat fördrag, och omfattningen av befogenheterna som man skulle vilja ge den i dag, som skulle leda till att allvarligt minska de nationella demokratierna och hela demokratin.
Vi önskar alltså att regeringskonferensen visar prov på realism och att den, innan någon eventuell utvidgning av EG-domstolens befogenheter äger rum, reviderar dess ställning för att på det ena eller andra sättet införa en rätt att överklaga hos de nationella parlamenten när det gäller principfrågor.

Imaz San Miguel
Roths betänkande tar upp viktiga frågor när det gäller de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen. Nämnas bör bekräftelsen på de beaktanden som Europarådets kommitté för förhindrande av tortyr lagt fram, stödet till offren för våldshandlingar och terrorism med flera frågor.
Beträffande de mänskliga rättigheterna i fängelserna, påtalas det i punkt 76 att man "bekräftar på nytt principen om att fängslande i de flesta fall skall ske på en ort som är så nära den fängslades familj eller sociala umgänge som möjligt ". När utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter införde uttrycket "i de flesta fall " inskränktes därmed en universell rättighet som implicit är erkänd i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EMRK) varvid den följaktligen utlämnas till myndigheternas godtycke.
Av den anledningen nedlägger jag härmed min röst.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har röstat för parlamentets årliga betänkande om respekten för mänskliga rättigheter i Europeiska unionen (1995) med undantag för punkt 159.
Vi anser, att betänkandet generellt är tillfredsställande. Motståndet mot punkt 159 beror endast på, att den innehåller ett faktiskt fel. Sålunda innehåller den danska straffrätten ett klart förbud mot innehav av "fotografier, film eller dylikt av barn, som idkar samlag eller annat könsumgänge än samlag " (Strafflagens § 225, 2: a stycket). Detta förbud omfattar också pedofila tidningar.

Lucas Pires
Jag röstade med min grupp (PPE) mot Roths resolution, fast jag stödde mer än 90 av paragraferna och uppskattade flerfaldiga aspekter i föredragandens arbete. Betänkandet innehåller dock felaktigheter och övergår omfånget på ett arbete av den här typen, som framför allt borde vara ett bidrag till att offentliggöra problemen med de grundläggande mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen som väl behöver större uppmärksamhet och en bättre handläggning. I gengäld förefaller det mig att de sociala rättigheterna och miljörättigheterna inte bara har en annan betydelse utan borde vara föremål för en mer specialiserad analys genom Europaparlamentets expertkommittéer.
Förutom detta allmänna kriterium som hjälpte till att avgöra mitt slutliga ställningstagande om hela rapporten, var mina röstningskriterier över de resterande avsnitten följande:
Jag röstade för många avsnitt om system för att stärka de mänskliga rättigheterna, rätten till liv och integritetsskydd, rätten till fri rörlighet, tillgång till rättsväsendet, de fängslades rättigheter, bekämpningen av rasism och främlingsfientlighet, rätten till privatliv, rätten till att inte diskrimineras och för barnens rättigheter;
Jag röstade mot paragraferna där de enskilda medlemsstaterna nämns utan att de fått möjlighet att presentera sin version av fakta, och där man måste förmoda att de uppför sig som rättsstater, förutom i fråga om de paragrafer där de nationella reglerna för asyl och immigration ifrågasätts, när det för övrigt ännu inte existerar en riktig europeisk politik på området;
Jag lade ned mig röst i de frågor som behandlade mänskliga rättigheter utanför Europeiska unionen eller som förknippades med faktorer som skedde andra år än 1995, liksom i fråga om de avsnitt som blandar ihop sant och falskt till ett par halvsanningar.

Miranda
Vi anser att det är mycket positivt att Europaparlamentet seriöst och djupgående analyserar frågan om de mänskliga rättigheterna i Europeiska unionen, särskilt när man kan hitta en överdriven och snarfärdig tendens att utfärda värdeomdömen om det som händer på det området utanför Europa.
De problem som man faktiskt hittar på detta område inom Europeiska unionen är många och betydande. De grundläggande fri- och rättigheterna är inte så sällan ifrågasatta. De drar med sig fenomen som rasism och främlingsfientlighet. Tendenserna att begränsa asylrätten ökar. Och, detta är viktigt att understryka, de negativa fenomenen på det sociala området ökar särskilt mycket. Dessa fenomen som, i motsats till det som från vissa håll i det här huset försvaras, inte kan lämnas därhän i denna fråga; rätten till arbete, till en fast anställning, till social trygghet och, naturligtvis till ett skälig levnadsstandard är otvivelaktigt grundläggande frågor beträffande mänskliga rättigheter; liksom man här också bör innefatta kampen mot arbetslöshet, fattigdom, utslagning och utanförskap.
Vår kollega Claudia Roth gör i grunden ett omfattande, positivt och lämpligt tillnärmande på området i sitt betänkande. Vi får gratulera till detta och följaktligen röstar vi för det. Av samma orsaker röstar vi mot de inlämnade ändringsförslagen som går stick i stäv med den inskrivna betydelsen av denna tillnärmning.

Reding
Vad beträffar mänskliga rättigheter måste Europa försvara sitt goda namn på världsnivå. Därför beklagar jag djupt att några EU-länders opposition mot en resolution, där situationen för mänskliga rättigheter i Kina kritiskt analyserats, har lett till att Europa nu inte lägger fram en resolution om mänskliga rättigheter till FN.
Hänsynstagandet till affärsintressen har förträngt denna diskussion om mänskliga rättigheter. Även detta skandalösa förfarande vill jag understryka genom min nejröst!
Mänskliga rättigheter har ingen partipolitisk färg. De är varken kristdemokratiska eller socialistiska. Snarare har de universell giltighet, vilket fastslås i de internationella konventionerna. Därför måste begreppen klart definieras och dessa allmänna principer strikt användas.
Tyvärr är detta inte fallet i Roths betänkande. Betänkandet är ideologiskt färgat och innehåller dessutom åtskilliga beståndsdelar som har att göra med ekonomisk, social- och miljöpolitik, dock absolut inte med mänskliga rättigheter. Det är sammelsurium av uppräkningar, en katalog av teman och problem, som betyder allt eller inget.
Däremot skulle jag ha önskat mig att man hade gått närmare in på fundamentala rättigheter, såsom t ex rätt till liv, intakthet, lämpligt försvar inför rätta, yttrandefrihet, privatliv, icke-diskrimiering ...

Wibe
Ett betänkande i detta ämne skall enligt vår mening behandla övergrepp mot de fundamentala mänskliga rättigheterna som yttrandefrihet, tryckfrihet, religionsfrihet och organisationsfrihet. Likaså skall det undersöka och anmärka på om exempelvis rätten till advokathjälp eller rätten att tillåtas göra vapenfri tjänst inte uppfylls bland EU: s medlemsstater. Men att som i detta betänkande vidga begreppet till att ta upp rätten till fri rörlighet i unionen, social trygghet, rätt till läkarvård och liknande hör hemma inom andra politiska ämnesområden. I en förlängning skulle detta årliga betänkande i framtiden anmärka på alla brister enligt en mall för god livskvalitet som rätten för alla medborgare att i sin närmiljö kunna njuta av fina parkplanteringar i kommunernas försorg.
Det är naturligtvis aldrig fel att kräva t.ex. bättre läkarvård. Men detta är inte poängen. Kärnan i vår kritik är att begreppet mänskliga rättigheter sammanblandas med begreppet livskvalitet genom denna utvidgning. " Mänskliga rättigheter" har i internationella sammanhang en relativt entydig innebörd.
I punkt 119 i förslaget till resolution beklagas att alltfler kommuner, särskilt i Frankrike och Tyskland, förbjuder tiggeri. Att uttrycka sig så i ett betänkande innebär att man accepterar tiggeri som inkomstbringande verksamhet för en del medborgare. Det kan vi inte acceptera.

Ordföranden
Tiden för omröstningarna är avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.35 och återupptogs kl. 15.00.)

Tillväxt, sysselsättning och konvergens (fortsättning)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är fortsättningen av debatten om betänkande (A4-0111/97) av Randzio-Plath för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens ekonomiska årsrapport för 1997 - Tillväxt, sysselsättning och konvergens på vägen till EMU (KOM(97)0027 - C4-0078/97).

Metten
Medan våra regeringar är ivrigt sysselsatta med att uppfylla konvergenskriterierna kommer arbetslösheten inte minska. Vi vet hur det kommer sig. Den ekonomiska tillväxten i unionen är för låg. 2, 5 % tillväxt i medeltal behövs bara för att klara av produktivitetsökningarna och tillväxten av lediga platser. Det procenttalet når vi emellertid inte, och framtidsutsikterna är magra. Hur kommer det sig att Europeiska unionens ekonomi inte vill växa kraftigt? Kommissionen har inget svar på det. Precis som i fjol drar kommissionen den slutsatsen att alla efterfrågefaktorer som inflation och räntenivån är gynnsamma för högre tillväxt, men att åtstramningarna på i medeltal 1, 5 % av BNP som medlemsstaterna kommer att genomföra under 1997 har allt att göra med denna låga tillväxt, det vägrar kommissionen att inse. Den hävdar på sidorna 77 och 78 i den ekonomiska årsrapporten att ytterligare en sänkning av räntan och förtroendeeffekter kommer att kompensera efterfrågebortfallet till följd av åtstramningar. Denna syn fritar den med orätt från förpliktelsen att av de medlemsstater som befinner sig i det läget att de primärt inriktar sin politik på att hålla i stånd och gynna efterfrågan att begära att de också gör det. Stimulansen av sysselsättningen genom att gynna tillväxten måste väl få en minst lika hög prioritet unionsnivå som uppfyllandet av konvergenskriterierna. Gynna tillväxten och uppfylla konvergenskriterierna strider naturligtvis inte mot varandra. En högre tillväxt ger inte bara mer sysselsättning utan gör det även lättare att uppnå konvergenskriterierna. Båda målen, sysselsättning och konvergens, är ett gemensamt ansvar för hela Europeiska unionen. Därför får man även be de länder som redan nu uppfyller EMU-kriterierna och växer snabbare att minst hålla denna tillväxt i stånd även till förmån för andra medlemsstater.

Cassidy
Herr ordförande! Förra året var jag föredragande av den ekonomiska årsrapporten för 1996 och jag är mycket medveten om de besvärliga omständigheter under vilka såväl kommissionen som föredraganden måste arbeta. Jag vill i år gratulera kommissionen till att ha lyckats upprätta sin ekonomiska rapport på ett något mer följdriktigt sätt, och något tidigare än förra året. Jag vill också gratulera kommissionen till ett välkommet inslag av realism i årets ekonomiska årsrapport.
Det har förelegat en tendens de två föregående åren att vara något för optimistisk om Europeiska gemenskapens ekonomiska utveckling. Med rätta har kommissionen i år understrukit att ingen som helst förbättring skett av sysselsättningen här i gemenskapen totalt sett. Detta fortsätter att vara det grundläggande problemet för Europa. Som The Economist uttryckte det på sitt omslag denna vecka: Europa arbetar inte! Lösningen på det problemet ligger emellertid naturligtvis inte hos Europeiska kommissionen, och i än mindre grad hos Europaparlamentet, det ligger hos myndigheterna i medlemsstaterna.
Det gläder mig mycket att kunna konstatera, även om jag inte håller med om allt som föredraganden för fram i sitt betänkande, att det finns med ett bekräftande - i stycke 8 i resolutionen - av de skadliga effekterna av " höga lagstadgade lönebikostnader" , som leder till motvilja att anställa arbetskraft. Men å andra sidan så saknas realism: i ett tidigare påpekande, i stycke 5.ix, får vi det vanliga återupprepandet av vänsterinvändningar mot spekulationsverksamhet. Det är inte alltid som man inser att spekulanter kan vara exempelvis medlemsstaters regeringar, som kan hålla inne betalningar till Europeiska gemenskapen och därmed förväntar sig att förbättra sina nationella valutors växelkurser gentemot ecu: n.
Jag skulle emellertid vilja fästa er uppmärksamhet på en sak: stycke 26, som kräver ett slut på " den olagliga skattekonkurrensen inom EU" . Om beskattning är " olaglig" så beror det på att vissa medlemsstater tar ut för höga skattesatser, och effekten av konkurrens på skatteområdet, liksom när det gäller priser för flygbiljetter och allting annat, bör medföra sänkta skatter. Det skulle öka Europas konkurrenskraft och också leda till en återhämtning av den europeiska arbetsmarknaden.

Soltwedel-Schäfer
Herr ordförande, mina kollegor! Jag vill ta ställning till tyngdpunkten i våra ändringsförslag, närmare bestämt till ändringsförslag nr. 9 beträffande tillväxt, sysselsättning och konvergens på vägen mot EMU. Enbart den ekonomiska tillväxten är en otillräcklig indikator för att möta eller mota tillbaka arbetslösheten. När man betänker att man i Tyskland lovar att halvera arbetslöshetssiffran till år 2000, kan man delvis även förstå en sådan överdrift för Europa.
Att betrakta tillväxt som enda mål och impuls till det europeiska ekonomiska systemet är helt fel. Ekonomi skall bara ses i harmoni med ekologi, men denna insikt sker tyvärr alldeles för långsamt i stället för allt tydligare och i flertal.
Näringslivets årsberättelse - och detta kommer att vara en ny insikt för Er i dagens debatt - har ingen framtidsorienterad europeisk ekonomisk filosofi. Jag använder med avsikt ordet filosofi. Det finns nämligen ingen information som säger att vi i Europa behöver anpassa de ekonomiska systemen sinsemellan. I Tyskland har vi med en statskvot på 51 % en helt annan situation än i t ex England eller Grekland. Det vill säga att vi skall och bör även ställa oss denna fråga om statskvoten och anpassningen av de ekonomiska systemen.
Tillåt mig att säga följande inom ramen för valutaunionen: Vi vill och bör inte börja valutaunionen med en lögn gentemot våra medborgare. Detta vill jag särskilt be de Silguy att tänka på. I punkt 12 i den ekonomiska årsberättelsen hänvisas till pensionsförpliktelsen och dess reserver. Om det förhåller sig så som i Tyskland att dessa pensionsförpliktelser inte hålls, är detta början på en lögn och genom detta uppfylls inte kriterierna entydigt. Vi måste vara och förbli trovärdiga. Allra senast kommer de posttjänstemännen i Tyskland att se att något inte står rätt till.
En sista sak vill jag hänvisa till. I den tyska översättningen heter det i ändringsförslag 5 "i en otillräcklig reglering ", vilket är felöversatt och borde heta: "I en ineffektiv reglering ".

Lis Jensen
Herr ordförande, i Randzio-Plaths betänkande sägs bl.a., att man inte kan gå in för kommissionens förslag om större lönespridning mellan regionerna. Det finner jag vara mycket sympatiskt, eftersom det ju varken är en angelägenhet för kommissionen eller för parlamentet, utan något som måste avgöras på lokalt plan antingen mellan arbetsmarknadens parter eller i det nationella parlamentet, i enlighet med reglerna i de enskilda länderna. I den ekonomiska årsrapporten från kommissionen anförs också en önskan om större lönespridning inom olika sektorer och branscher. Nu är det en skam, att föredraganden inte är närvarande, eftersom jag gärna hade velat höra hennes inställning till detta.
Betänkandet stöder fullt ut Delors vitbok om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning, och det undrar jag en aning över, för här går man ju också in på större lönespridning. Och jag måste klart ta avstånd från att stödja förslag om införande av inslussningslön för de lägst kvalificerade, unga eller långtidsarbetslösa, eftersom detta åtminstone i mitt land är en klar kränkning av den förhandlingsrätt, som arbetsmarknadens parter har. Och att föreslå ett slags ekonomisk regering på EU-plan är att fullständigt köra ut på ett stickspår. Låt oss sätta oss ner i lugn och ro och diskutera, om inte genomförandet av EMU: s konvergenskriterier är den egentliga orsaken till den oacceptabelt stora arbetslösheten, som alla EU: s medlemsländer har, i stället för att inbilla oss själva och andra, att arbetslöshetsproblemet kan lösas med genomförandet av EMU. Låt oss lyssna på de starka protesterna, som är emot EMU-planerna runt omkring i länderna i den Europeiska unionen.

Lukas
Herr ordförande, jag är överens med föredraganden, när hon menar att den ekonomiska årsberättelsen är för optimistisk och att den stigande massarbetslösheten tas för lite på allvar. Konkurrensförmågan kopplas för ensidigt samman med arbetskostnaderna, medan de viktiga områdena kreativitet och innovation försummas något både vid produktionen och försäljningen.
Den offentliga och privata sektorns konsolideringseufori är för mycket inriktad på bortrationalisering och för lite på investering. Frankrike visar t ex att en sänkning av arbetskostnaderna allena inte kan förbättra konkurrenskraften, eftersom arbetslösheten där inte har avtagit trots sänkta arbetskostnader, utan detta har snarare lett till ytterligare förluster av marknadsandelar. Därför kommer det i framtiden att vara viktigt att kritiskt fråga efter bakgrunden till Europeiska unionens utgiftsstruktur.
Så länge som den största delen av medlemsavgifterna går till att understödja jordbrukets överproduktion och jämförelsevis små belopp används för forskning och utveckling, borde man inte vara förvånad, om konkurrenskraften i Europeiska unionen avtar.

Fayot
Herr ordförande, den stora debatt som kastar sin skugga över kommissionens ekonomiska årsrapport är, naturligtvis, den om sysselsättningen.
Vi vet att vi i detta hänseende inte kan nöja oss med en enda åsikt och att vi måste söka något annat. Vi kan inte nöja oss med ekonomisk politik på nationell nivå, när den monetära politiken kommer att bedrivas på europeisk nivå. Vi kan inte låta arbetslöshet, fattigdom och utslagning utvecklas och helt förlita oss på marknaden. Min kollega Randzio-Plaths utmärkta betänkande avser att ge en lektion i voluntarism i det hänseendet, och, om ni tillåter, skulle jag vilja klarlägga två idéer.
Den första idén är nödvändigheten av att ge den ekonomiska politiken en europeisk dimension. Herr ordförande, herr kommissionsledamot, jag kommer från Luxemburg, ett land som sedan tio år varje år skapar tusentals nya arbetstillfällen, netto, och ändå ökar arbetslösheten obönhörligen. Varför? För att detta land befinner sig mitt i en gränsöverskridande sysselsättning där arbetslösheten är mellan 10 och 15 % eller mer. Detta visar tydligt att ett land som bedriver en snabbare tillväxtpolitik än sina grannländer framförallt stödjer sina grannländers ekonomi. Och om vi vill att den nationella politiken skall lyckas måste vi åtminstone se till att samordna dem på europeisk nivå.
Den andra idén gäller nödvändigheten av en gemensam tillväxtpolitik. De tvättäkta dogmatikerna säger nej, det är inte är möjligt. De är helt bundna vid konvergenskriterierna för att få tillgång till den gemensamma valutan och vill inte vare sig avstå ytterligare summor till gemenskapsbudgeten eller ta hand om grannen. Socialisterna säger nej. Utan att hemfalla åt en lycksalig keynesianism tror de att man kan agera utifrån efterfrågan, t.o.m. med en europeisk budget som endast når upp till 1, 27 % av BNP.
Om jag kan tillåta mig, herr ordförande, att parafrasera Jacques Delors, skulle inte Europeiska unionen, som lånar för att låna ut till Bulgarien eller Ungern, också göra det för att investera i livskvalitet eller ungdomarnas framtid?
Herr ordförande, jag tror alltså att vi, som föredraganden föreslår, måste ha en ekonomisk politik av europeiska mått och, framförallt, en ekonomisk tillväxtpolitik.

Fourçans
Herr ordförande, för att glädja Fayot skall jag kanske framstå som en försvarare av en unik uppfattning, men det spelar ingen roll, jag finner mig i det. Jag skulle både vilja reagera på den ekonomiska årsrapporten och parlamentets betänkande.
Jag kommer att vara mindre kritisk mot den ekonomiska årsrapporten än vad Randzio-Plaths är, även om jag har ett antal kommentarer beträffande kommissionens text.
Jag tror som kommissionen att man måste hylla Europeiska unionens förbättrade ekonomiska prestanda, och det pågående uppsvinget skall uppmuntra oss att fortsätta på den inslagna vägen. Därmed inte sagt, och där jag tror att alla är överens, att vi kan vila på lagrarna eftersom vi är långt ifrån målet för tillväxt och andelen arbetslösa som, det vet vi, fortsätter att vara dramatiskt hög.
Varför har vi egentligen denna låga tillväxt och denna höga andel arbetslöshet i medeltal i Europa? Till stor del, måste man säga, på grund av dålig ekonomisk politik, som bedrivits sedan början av 90-talet: alltför överdrivet liberal budgetpolitik, illa förd monetär politik, åtminstone till helt nyligen, och en alltför stel arbetsmarknad.
Låt oss då, ärade kolleger, lära oss läxan av dessa exempel från förr. Det är inte genom att mildra budgetdisciplinen som man löser våra tillväxt- och sysselsättningsproblem, det är inte genom att mjuka upp den monetära politiken som vi löser våra tillväxt- och sysselsättningsproblem. Det betänkande Randzio-Plath lägger fram, genom att föreslå denna typ av åtgärder, misstar sig på målet.
Sänkningen av realräntenivån, som är ett berättigat önskemål från vår föredragande, kommer inte att vara resultatet av detta slag av eftergivenhet. Den kommer av en fortsatt sanering av budgeten, avskaffande av riskpremier för räntesatserna och därmed en stabil monetär och skattemässig miljö.
I motsats till vad som föreslås måste vi minska de offentliga utgifterna och de obligatoriska skatteuttagen och därför måste vi införa ett antal strukturreformer så att dessa sänkningar verkligen äger rum och blir varaktiga.
Ur den synvinkeln har vi i Europa två stora områden att arbeta med. Det första gäller reformer på arbetsmarknaden. Den skall rent allmänt, om inte i alla länder, göras mer flexibel. Vi måste framförallt skynda på sänkningen av arbetskostnaden, särskilt för de minst kvalificerade, i motsats till vad en av våra föregående talare sade. För det är där nyckeln till arbetslösheten finns, nämligen bland de minst kvalificerade, som har den största arbetslösheten i våra respektive länder. Och på det finns inga andra lösningar än att sänka de obligatoriska skatteuttagen. Jag beklagar lite att kommissionen inte ytterligare betonat denna fråga, även om den nämns.
Det andra området gäller problemet med den världsomspännande utbredningen och de tekniska framstegen. Den ekonomiska årsrapporten ägnar ett intressant kapitel åt detta. Även här anser jag att ämnet kunde ha utvecklats ytterligare. Det blir kanske vid nästa presentation. Jag skulle vilja betona en sak här, och det är att det inte i första hand finns någon anledning till att den världsomspännande utbredningen inte leder till att sysselsättning skapas, även om det på kort sikt, det vet vi, innebär ett antal problem.
Jag skall sluta här, herr ordförande. Jag skulle bara vilja säga att tillsammans med PPE-gruppen har jag liksom Herman lämnat ett antal ändringsförslag. Behandlingen av dessa ändringsförslag kommer naturligtvis att vara avgörande för hur gruppen röstar.

Svensson
Herr ordförande! Under tjugo år har Europeiska unionen haft massarbetslöshet. Ett av skälen härtill är dominansen från ortodoxa ekonomiska teorier i det ekonomiska tänkandet. Därför representerar Randzio-Plaths betänkande en välgörande vändning. Det förespråkar en offensiv, expansiv politik. Det visar en insikt om de offentliga strukturernas aktiva roll för finanspolitiken. Betänkandet bryter därmed med den åsiktskonformism som annars präglar debatten i Europeiska unionen och dess instanser.
Däremot är det en motsägelse när betänkandet visar tilltro till valutaunionens roll. Det är just EMU: s regelsystem som bär en stor del av skulden till den depressiva politiken. Konvergensen måste i längden överges om krisen skall kunna bekämpas. Ett nytt, friare valutasamarbete på mer global grund måste etableras. Trots dessa invändningar är dock betänkandet en ljusglimt i dogmatikens mörker.

Moretti
Herr ordförande, allmänt gnäll räcker inte för att lösa arbetslöshetsproblemen i Europa. Hindren för en verklig och riktig tillväxt inom ekonomin och sysselsättningen är vid det här laget väl kända och flertalet medlemsstater tävlar om att lägga fram förslag till lösningar utan att sedan omsätta dem i praktisk handling. Italien är en negativ förebild som man inte bör söka efterhärma, och regeln enligt vilken man förstatligar förlusterna och privatiserar vinsterna är fortfarande på modet. Arbetslöshetsförsäkringen gäller bara de stora företagen, medan den är förbjuden för småföretagarna. Vad behöver unionen innan den på grundval av de utstakade planerna konkret tar itu med åtgärder till förmån för de små och medelstora företagen?
De uppgifter som vi har bekräftar att det bara är genom att hjälpa de små och medelstora företagen som man kan lösa mångfalden av ekonomiska och sysselsättningsmässiga frågor. Låt oss nu inte förlora mer tid, utan låt oss istället investera i infrastrukturer, transportnät, miljö, energi; låt oss förbättra vår organisation, så att de små och medelstora företagen får möjlighet att dra nytta av de investeringar som planeras för forskningsändamål och medlemsstaterna kan lätta på skattetrycket vad gäller inkomstskatt och sociala avgifter.
Vi har under en tid slag in på fel väg, men det går att rätta till om vi gör slut på den illojala konkurrensen inom skattesektorn, genom att upprätta ett fiskalt protokoll som tillägg till Maastrichtfördraget, ett protokoll som innehåller en uppförandekodex för staterna ifråga om beskattningen av företag och kapital.

Caudron
Herr ordförande, ärade kolleger, debatten i eftermiddag om kommissionens ekonomiska årsrapport ger mig till att börja med tillfälle att varmt gratulera vår kollega Randzio-Plath till kvaliteten i hennes arbete och för den stringens och intelligens som kännetecknar henne i allt arbete. Betänkandet får mig också, Herman, att säga att kommissionen har arbetat hårt, naturligtvis inom ramen för de fördrag som styr oss och ministerrådets beslut, och naturligtvis utan att glömma, Herman, den dominerande liberala ideologin som vår union omfattas av.
Men när man har 18 miljoner arbetslösa och 9 miljoner personer som skulle kunna börja arbeta om det fanns sysselsättning, kan man i dag inte nöja sig med den mer eller mindre konstgjorda konvergensen inför den nödvändiga gemensamma valutan, man kan inte nöja sig med en liten ökning utan verklig inverkan på arbetslösheten, man kan inte nöja sig med förslag av typen flykt framåt mot mer flexibilitet inom arbetet, mindre socialt skydd och ytterligare liberalism.
Samtidigt som jag instämmer i vissa av kommissionens förslag om undervisning och utbildning och lokala initiativ för sysselsättning, säger jag som många andra här att det behövs en chockbehandling av arbetslösheten med en effektiv stimulans av den inhemska efterfrågan på varor och tjänster, sänkta räntor, ökad forskning och utveckling, en mindre dogmatisk och ideologisk behandling av konvergenskriterierna, ett sannolikt försiktigare sätt att genomföra omstruktureringar och, slutligen, en verklig vilja till industriell utveckling.
Det krävs alltså - och jag avslutar på ett allmänt sätt - att samtliga beslutsfattare före ett beslut analyserar vilka effekterna blir på sysselsättningen på kort och medellång sikt. Det är på det sättet, och bara på det sättet, som förtroende återskapas och med en successiv minskning av arbetstiden kommer slutligen arbetslösheten att minska.

Langen
Herr ordförande, mina mycket ärade damer och herrar! Jag tycker att det är tråkigt att min kollega inte längre är närvarande vid debatten i eftermiddag. Jag skulle emellertid inte ha gratulerat henne, eftersom hennes betänkande inte är så bra, som de andra framställer det. Det innehåller nämligen en mängd motsägelser.
Jag vill tacka kommissionen för en bra och inalles realistisk ekonomisk årsberättelse. All kritik som riktas mot Er, kommissionär de Silguy är inte berättigad, eftersom medlemsstaterna i slutändan är ansvariga för finans- och ekonomipolitiken. Här kan inte kommissionen belastas för de försummelser medlemsstaterna har gjort sig skyldiga till.
Europas huvudproblem - detta har flera sagt - är den höga arbetslösheten, närmare bestämt både den strukturella och den konjunkturella arbetslösheten. Ekonomisk tillväxt allena kommer inte att räcka för att häva dessa strukturella underskott. Detta är visserligen nödvändigt för nya arbetsplatser, men inte tillräckligt. Europa - vilket kommissionären korrekt skildrade i sitt betänkande - har bestämt sig för en klar marknadsekonomisk väg. Med programmet för den inre marknaden, Maastrichtfördraget och den ekonomiska och monetära unionen har entydiga löftesrika vägar pekats ut för en förbättring av konkurrenskraften på europeiska arbetsplatser.
Kärnpunkter är den fria handeln med varor, tjänster och personer, den ökade konkurrenskraften genom liberalisering och privatisering i viktiga områden som telekommunikation, trafik, post, energi, utbyggnaden av transeuropeiska nät, där det ännu saknas pengar, men även statens tillbakadragenhet och minskade statliga uppgifter som en problemställning, vilket reglerats i Maastrichtfördraget, är viktiga punkter, såväl som bekämpning av inflationen och den ekonomiska och finansiella politikens konvergens.
Ett stabilt inre värde av valutan garanteras framför allt genom en gynnsam inflation. Här har Europa många framgångar att visa upp. Vi är överens om - och därför är skildringen av den ekonomiska och monetära unionen korrekt i betänkandet - att vi kan nå den tredje etappen utan att underminera kriterierna vid en kontraktsenlig placering av euron. Emellertid kan vi inte - och här motsäger sig Randzio-Plaths betänkande själv - råda bot genom konjunkturstimulerande och kortfristigt verkande konjunkturprogram à la Keynes, vilka ger en kortlivad entusiasm på fel ställe, utan vi måste bygga ner strukturella underskott på rätt ställen, så som min kollega Fourçans har sagt och dokumenterat i sina motioner, t ex när det gäller att se offentliga investeringar som grund för den privata verksamheten och inte som ersättning.
Framför allt måste vi främja arbetsmarknadens flexibilitet och så snabbt som möjligt undanröja problemen inom den inre marknaden, t ex ännu existerande hinder. Därför ber jag Er kommissionär: Lämna inte denna fina väg, fortsätt med Er politik så som Ni har påbörjat den.

Theonas
Herr ordförande, kommissionens rapport är provocerande med sin hyperoptimism: den talar om en lyckad övergång till EMU, om en verklig ökning av BNP, om nya arbetstillfällen, om en stark ekonomisk tillväxt.
I vårt hemland, herr ordförande, använder vi uttrycket " syndaren luras till handlingar som slutligen leder till hans fall" , detta för att understryka den självdestruktiva distans, som vissa har till verkligheten. Det verkar som om denna grekiska folkliga maxim är helt gångbar i fallet med de högsta organen inom Europeiska unionen. Den framkallar, i verkligheten, ett intryck av envisheten i en politik som dagligen störtar ner de europeiska folken i arbetslöshet, fattigdom och social uteslutning. Den europeiska sociala modellen rasar samman, arbetskraften omvandlas dagligen till enkelt sysselsatta personer, arbetsförhållandena som erövrades med kamp och offer under ett helt sekel håller bokstavligen på att lösas upp, bankirernas krav ställs framför medborgarnas demokrati.
Jag tror inte att det finns någon annan väg än den folkliga mobiliseringen och arbetarnas kamp för att försvara sina rättigheter. Endast då kan kanske Europeiska unionen dra de nödvändiga slutsatserna.

Katiforis
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor, jag har förberett några anteckningar men jag skall inte läsa dem för er eftersom jag föredrar att reagera på vissa saker som hördes från kollegorna på motsatta sidan.
Jag hörde, till exempel, att vi inte skall vila på våra lagrar! Vilka lagrar, herr Fourçans? Var såg ni lagrarna? Törnen såg arbetarna i ert hemland och på törnen är det lite svårt att vila.
Jag hörde också att vi måste minska beskattningen och biljettpriserna på flyget. Till vilken nivå skall vi minska dem? Till den nivå då flygplanen börjar ramla ner? Vi företar en analys av kostnad - nytta mitt bland begrepp som extra vinst för bolagen och extra värde för passagerarna som kommer att förloras? Rent ekonomiskt skulle något sådant vara mycket logiskt: värdet för en passagerares liv är begränsat. Naturligtvis kan den extra vinsten kompensera detta liv. Skall vi göra en sådan slags bedömning av värdet? Ekonomi är inte någon objektiv vetenskap, ekonomi är en vetenskap som är full av värdebedömningar och innan vi hamnar i en diskussion om de tekniska frågorna, vill vi att ni talar om för oss vilka de värden är som vi försvarar och vilka som ekonomin tjänar.
Jag tillhör inte dem som tror att arbetslösheten måste användas för att hålla inflationen under kontroll. Ert betänkande godkänner detta på ett konkret sätt. Det sägs naturligtvis inte på detta sätt, eftersom det skulle vara överdrivet provokativt, men konkret ger det sitt samtycke till att arbetslösheten måste användas till att hålla inflationen under kontroll. Vi skulle vilja ha ett annat betänkande, eftersom det finns andra sätt att få bukt med inflationen utan att låta arbetslösheten härja och uppnå 12 % i dag, 20 % i morgon, 30 % i övermorgon. Var skall den här historien sluta? Var skall den här historien som började 1970 sluta? Exakt varför måste den stagnerande inflationen behärskas på bekostnad av arbetskraften. Detta är hela substansen i alla dessa papper som ni lägger framför oss. År efter år säger ni samma saker om igen. Ni gör aldrig den minsta ansträngning för att finna en annan utväg.
Och jag skulle vilja avsluta med (att tala om) förslaget som lades fram i morse av kollegan Donnelly, om att äntligen vissa andra röster måste höras genom betänkandet för att vi skall sluta upp med att kontinuerligt återvända till samma intellektuella återvändsgränd som ni har dömt oss till.

van Velzen, Wim
Herr ordförande! I årsrapporten förordar kommissionen, och det är överraskande för mig, större löneskillnader mellan regionerna. Argumenten för detta har jag inte kunnat finna. Jag vet att i verkligheten i varje fall den europeiske medborgaren redan har ovanligt många problem med löneskillnader som finns mellan länder och den otillåtna konkurrens som blir följden av den. Jag kan inte se annat än att kommissionens betänkande leder till ett dämpande tryck på lönerna och slutligen även på de bidrag som i många länder är direkt kopplade till lönerna och säkert på minimilönerna. Jag tycker att betänkandet från kommissionen egentligen är en skandal, eftersom kommissionen inte samtidigt har modet att komma med ett direktiv om minimilöner. Med andra ord, man kommer med ett betänkande som leder till ett dämpande tryck och därefter vägrar man att komma med ett direktiv som ger de europeiska medborgarna det erforderliga bottenskyddet. Jag anser även att det enda förståndiga som den kan göra är att dra tillbaka betänkandet så snabbt som möjligt.
Det finns även andra skäl att vara emot, och det är att en sådan utveckling kommer att starkt försvaga fackförbundens position, och det finns ingen anledning att göra detta. Inom ramen för den sociala dialogen, som vi fortfarande talar om, behövs snarare omsorg för att se hur vi kan stärka den positionen, hur vi kan ge den mer innehåll.
Till sist, ett av de stora problem som vi har, är den nuvarande lokaliseringen av företag inom Europeiska unionen. Kommissionens betänkande kan bara leda till en starkare utflyttningstendens. Jag begriper inte heller att man inte har tagit med det i sitt övervägande. Jag anser att det är ett av försöken att ge den s.k. klagan på arbetarnas rörlighet, bristen på rörlighet en gång till ett högre tonläge.
Om man vill förstärka arbetstagarnas rörlighet, då måste man se till att det äntligen händer någonting någon gång med harmoniseringen av löner och social säkerhet. Då måste vi äntligen seriöst erbjuda en lösning t. ex. för de problem som gränsarbetarna har i regionen mellan Nederländerna och Tyskland, mellan Nederländerna och Belgien, där man redan för 10 år sedan gjorde en ordentlig undersökning, och där kommissionen verkar vara oförmögen att erbjuda ens ett enda meningsfullt instrument.

Willockx
Herr ordförande! Jag skulle första vilja stanna vid Maastrichtfördraget och den monetära unionen, konvergenskriterierna. Vi säger otvetydigt "ja " till konvergenskriterierna, "ja " till en korrekt tolkning av dem. Vi säger samtidigt "nej " till förenklingar och till en symboldiskussion, och om jag de senaste dagarna letar efter detta i tidningen och efter det nyligen genomförda Ecofin-rådet, då fruktar jag att vi så småningom förfaller till en symboldiskussion och att en seriös tolkning, enligt Maastrichtfördragets bokstav och andemening, blir allt svårare att göra. För det andra måste vi förbereda oss särskilt för perioden med ikraftträdandet av den monetära unionens tredje fas. På det planet önskar jag ta upp inlägget av Cassidy om skattekonkurrens. Jag är faktiskt, kollega Cassidy, mycket rädd för skattekonkurrens för skatteunderlag som särskilt lätt flyttar mellan medlemsstaterna. Jag är mycket rädd att det leder till mindre medel för socialt skydd, och jag är även mycket rädd att det sociala skyddet allt mer kommer att sättas på prov, om den monetära unionen kommer till stånd utan skattemässig samordning och med skattekonkurrens. För det tredje, förra veckan lades sista handen vid stabilitetspakten, som man nu har kallat: En pakt för tillväxt och stabilitet.
Herr kommissionär! Jag skulle vilja be er att peka ut för oss var, i vilka texter, i den stabilitetspakten "tillväxt " beskrivs som ett frivilligt mål. Stabilitetspakten utgår med rätta från att konvergenskriterierna även efter den tredje fasen verkligen måste efterlevas. Med detta är jag enig. Men det som saknas i stabilitetspakten är tillväxtkomponenten.
Jag ber er mycket uttryckligen att verka för detta. Om ni inte gör det och vi upplever att i vårt land, om ni fortsätter att vidhålla att det endast är en monetär fri marknad som sörjer för framtiden för människorna i Europa, då innebär det kanske självmord för det europeiska projektet hos befolkningen och det är det värsta som skulle kunna hända.

Wibe
Herr ordförande! Jag vill bara peka på att det i kommissionens rapport finns ett antal grova fel vad gäller beskrivningen av det ekonomiska läget i Sverige. Det sägs t.ex. att räntorna aldrig har varit så låga som nu och att räntedifferensen gentemot Tyskland aldrig har varit så liten, men detta är direkt felaktigt. Kommissionen utgår ifrån nominalräntan, men som varje ekonom vet är det realräntan som är det relevanta i dessa sammanhang, och den har aldrig varit så hög i Sverige som den är nu.
Vidare sägs det att sparandet i Sverige ökade som en följd av att tillväxten minskade, dvs. ett slags omvänt keynesianskt samband. Sanningen är dock återigen det motsatta: I Sverige genomförde vi en skattereform som ökade lönsamheten på sparandet. Sparandet ökade, efterfrågan föll och tillväxten föll också. Detta vet varje svensk ekonom.
Med dessa fel förmedlar kommissionen bilden av att den ekonomiska utvecklingen i Sverige har varit gynnsam, då man har följt den ekonomiska politik som kommissionen rekommenderar, medan traditionell socialdemokratisk politik har varit misslyckad. Sanningen är dock precis det omvända: Det var när Sverige slutade med en keynesiansk efterfrågepolitik, när vi började sätta kampen mot inflationen före kampen mot arbetslösheten, när vi började tillämpa konvergenskraven, kort sagt, när vi gick över till den nyliberala politik som kommissionen rekommenderar som Sverige fick problem. Det var då som vår arbetslöshet ökade från 2 till 12 procent. Den svenska utvecklingen utgör alltså ett strålande exempel på att traditionell socialistisk politik fungerar, en politik som sätter kampen mot arbetslösheten före kampen mot inflationen.
Det är min tragiska spådom att arbetslösheten inom unionen inte kommer att minska förrän denna insikt även når kommissionen och rådet. De många felaktigheterna i rapporten får mig emellertid tyvärr att frukta att denna insikt har mycket lång väg att vandra.

Pérez Royo
Herr ordförande, det mest betecknande för den ekonomiska årsrapporten är den självbelåtenhet som kommissionen uppvisar när den bedömer det ekonomiska läget inom unionen.
Konsekvensen av detta är en passiv hållning där den ekonomiska säkerheten är beroende av att det vidmakthålls ett sunt makroekonomiskt jämviktsläge, särskilt beträffande statsfinanserna och inflationen, som om det skulle räcka för att garantera tillväxt och sysselsättning.
Olikheterna i medlemsstaternas ekonomier framkommer inte av den här analysen. De makroekonomiska grundvalarna förbättras, man gör framsteg med den nominella konvergensen men man lyckas inte övervinna stagnationen i tillväxten och arbetslösheten fortsätter att ligga på en oacceptabel nivå. Som vanligt fortsätter kommissionen att ta sin tillflykt till det vaga konceptet förtroendekris. Det är den vanlige medborgaren som istället får möta verkligheten som den ekonomiska fasa en nyligen utkommen välkänd fransk bestseller har uppkallats efter.
Att det ekonomiska läget inom unionen uppvisar viktiga brister i vissa avgörande frågor bör poängteras från vår sida. Trots det höga sparandet har investeringarna minskat avsevärt jämfört med tidigare. Det är den offentliga investeringen som har visat sig vara den mest förfördelade när medlemsstaterna sanerar statsfinanserna.
Vi föreslår därför att man vid en bedömning av det oskäliga underskottet bör tänka på den grundläggande skillnaden mellan driftskostnad och kapitalkostnad, mellan underskott för att finansiera driftskostnader eller för att finansiera investeringsutgifter.
Än mer oroväckande är förseningen inom området för forskning och utveckling, särskilt vad gäller informationssamhället. Det är angeläget att man börjar utarbeta en europeisk strategi inom det här området så att man kan dra nytta av den inre marknaden. För här är de offentliga myndigheternas agerande avgörande men man handlar fortfarande inte i samlad trupp, varje land agerar för egen räkning utan samordning eller något direkt agerande från gemenskapsinstitutionerna.
Vi socialdemokrater menar att det inte är korrekt att inskränka den ekonomiska politiken till att enbart försöka uppnå målsättningen om en hälsosam makroekonomiskt klimat. Vi måste föra en aktiv politik när det gäller sysselsättning, utbildning, investering, forsknings- och utvecklingsstrategi. Vi måste föra en aktivare politik beträffande såväl utbud som den samlade efterfrågan. Vi hoppas att dessa funderingar kommer att beaktas när man drar upp de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

de Silguy
Herr ordförande, mina damer och herrar, låt mig först vända mig till Randzio-Plath som i sin fullständigt briljanta framställning visat, eller försökt visa, att våren fortfarande dröjer. Sannolikt syftade hon på temperaturen i morse, på Strasbourgs gator. Kanske märkte hon liksom jag att temperaturen på eftermiddagen hade stigit. Det får mig att tänka på att även om våren dröjer finns det inget som hindrar att den följs av en vacker sommar och en rik skörd på hösten.
Men för att få en god skörd, Randzio-Plath måste man också plöja. De meteorologiska förhållandena förklarar inte allt. Det är slutligen vad vi försökt göra med den ekonomiska årsrapporten eftersom denna innehåller alla beståndsdelar som krävs för en strategi om en gemensam ekonomisk politik, inte bara om konvergens och den ekonomiska och monetära unionen utan även om tillväxt och sysselsättning, som är de två ämnen jag nu skulle vilja ta upp.
Låt mig emellertid göra en parentes, med adress till Donnelly - som tyvärr inte är här för att höra mitt svar, men jag hoppas ni kan vidarebefordra det till honom. Han begärde att den ekonomiska årsrapporten skulle publiceras, och ges en större offentlig förklaring. Personligen finner jag idén intressant. Vi skall överväga saken och jag tror att det finns flera sätt att arbeta. För det första kan man föreställa sig att nästa föredragande för den ekonomiska årsrapporten utses snabbare och att vi med några parlamentsledamöter kan föra förberedande diskussioner innan den ekonomiska årsrapporten publiceras. Man kan även tänka sig en offentlig debatt med ekonomer, forskningsinstitut, journalister och parlamentsledamöter. Jag är beredd att överväga samtliga dessa lösningar och arbeta på dem. Det är svaret till Donnelly.
Jag återkommer alltså till mina två ämnen - som jag skulle vilja betona - för att inte missbruka er tid. Till att börja med tillväxten. Jag tror att många frågor i denna kammare har rört sig kring följande problem: Hur skall vi öka tillväxten?
Till att börja med, skulle jag vilja säga att det - tyvärr kanske - inte går att utfärda dekret om tillväxten. Den är huvudsakligen resultatet av sunda ekonomiska principer. Willockx, jag beklagar, det offentliga underskottet har aldrig skapat några arbetstillfällen. Om det gjorde det skulle vi ha alltför många arbetstillfällen. Ni har anklagat oss för att i första hand eftersträva en överdriven stabilitet, på bekostnad av sysselsättningspolitiken. Det jag säger, det jag anser, är att den sunda ekonomiska politiken föregår inrättandet av ett ekonomiskt sammanhang som är gynnsamt för tillväxten, även om - och där är jag överens med er - det inte kan lösa hela arbetslöshetsproblemet, och att denna politik måste kompletteras med annan politik.
Varför krävs en politik inriktad på ekonomisk stabilitet? Eftersom den gör det möjligt att garantera tillväxt på medellång sikt, som styrs av efterfrågan och stöds av investeringar.
Till att börja med måste tillväxten stödjas av efterfrågan och i det sammanhanget skulle jag vilja betona följande: kommissionen bestrider inte det faktum att efterfrågan måste åtfölja tillväxten och att den nuvarande otillräckliga inre efterfrågan delvis förklarar den försiktiga återhämtningen för närvarande. Jag erinrar om att tillväxten var 1, 6 % under 1996 och att den kommer att vara mellan 2 1/4 och 2 1/2 % under 1997. Men ett artificiellt stöd till efterfrågan, som skulle hota den grundläggande situationen genom budgetexpansion eller en alltför snabb löneutveckling skulle vara negativ för produktionen och därmed föga varaktig. Varför? För att en viktig drivkraft för tillväxten ligger i produktivitetsvinsterna och att sänkningen av de relativa priserna, inom de sektorer där produktiviteten ökar starkt, faktiskt gör det möjligt att öka efterfrågan på produkter och tjänster inom de sektorer där produktiviteten ökar långsammare, och där sysselsättning ändå skapas. Det är det man försöker visa på sidan 34 i den ekonomiska årsrapporten.
Såsom er kammare föreskriver förenklas detta förfarande av att hinder mot innovation avskaffas och av att en bättre inriktad politik för forskning och utveckling bedrivs. Men jag tillägger att efterfrågan ökar på nytt i Europa i dag, och på en sund bas dessutom. Exporten var det första stödet. Den borde nu avlösas av den privata konsumtionen som borde öka med 2 % under 1997 och med 2, 5 % under 1998. Dessa ökade förutsättningar för efterfrågan borde också stimulera investeringarna.
Jag kommer nu till min andra punkt, nämligen tillväxt som stöds av investeringar.
Kommissionen delar er kammares oro, Randzio-Plath, beträffande investeringarnas relativa stagnation i Europa. Det är sant att hittills är uppsvinget för de globala investeringarna fortfarande blygsamt. Vi konstaterar emellertid redan nu en bättre prestanda för investeringar inom producentkapitalvaror, även om byggbranschen fortfarande reagerar mycket lite. Jag tror, och det är inte att visa prov på en överdriven optimism Ribeiro, att det finns alla förutsättningar i dag för ett större uppsving för företagens investeringar, som ändå utgör 85 % av samtliga investeringar. Framförallt tack vare en lämplig lönsamhet för investerat kapital och en mjukare policy mix.
Emellertid vill jag när det gäller de offentliga investeringarna närmare bestämt erinra om att kommissionen alltid, inbegripet i årsrapporten för 1997, betonat att de offentliga investeringarna skall bibehållas. De utgör en viktig tillväxtfaktor på lång sikt. Kommissionen har också hela tiden lämnat sitt stöd till gemenskapens investeringsprojekt, till att börja med de transeuropeiska näten.
Det var vad jag mycket snabbt ville säga om tillväxten, ett nödvändigt villkor för att skapa sysselsättning.
Och nu mycket kort, eftersom tiden är begränsad, skall jag säga några ord om den andra frågan, nämligen skapande av sysselsättning: Hur skall vi göra det enklare att skapa sysselsättning i Europa? Även på denna punkt ger den ekonomiska årsrapporten viktiga analyser och rekommendationer om arbetsmarknaden. Åtgärderna, vill jag erinra om, är på detta område huvudsakligen en nationell befogenhet. Langen underströk det också mycket riktigt. Kommissionen uppmanar även medlemsstaterna att ta sitt ansvar på området.
Jag skulle mycket kort vilja ta upp två problem - arbetsmarknaden och lönepolitiken - som tagits upp här i kammaren, både på för- och eftermiddagen.
Arbetsmarknaden, till att börja med. Vi måste bedriva en mer aktiv arbetsmarknadspolitik. Under den period som följde på den första oljekrisen gjorde den höga kostnadsnivån, för både lönekostnader och andra kostnader, arbete och, i vissa fall, förekomsten av hårda regler beträffande anställningstrygghet att intresset för arbetet som produktionsfaktor minskade. För att förbli konkurrenskraftiga fortsatte företagen alltså att ersätta arbetet med kapital. Emellertid anpassade sig arbetsmarknaderna inom Europeiska unionen successivt och detta ledde till att lönsamheten avsevärt förbättrades.
Berthu, Lukas och i viss mån även Randzio-Plath tog upp frågan om rationaliseringsinvesteringar - dessa är nödvändiga för att bevara konkurrenskraften, men kan även skada sysselsättningen - i motsats till investeringar för utvidgning, som å sin sida ökar våra tillväxtmöjligheter och, därmed, sysselsättningen. Den ekonomiska årsrapporten analyserar dessa problem i förhållande till att kapitalet ersätter arbetet. Vad vi behöver, utöver rationaliseringsinvesteringarna, är avsevärt större investeringar för utvidgning, vilket i sin tur skapar arbetstillfällen. Utvecklingsvillkoren blir då betydligt gynnsammare. Men effekterna av denna process som leder till ökad sysselsättning tack vare tillväxten är inte omedelbara. Kommissionen rekommenderar därför att man förbättrar arbetsmarknadernas kapacitet, som måste anpassas till de ekonomiska förändringarna, framförallt genom att modernisera organisationen av arbetet och genom att öka den geografiska och yrkesmässiga rörligheten.
Kommissionen är övertygad om att det skulle vara önskvärt att genomföra pragmatiska lösningar för att bredda skalan vad gäller arbetskostnader, beroende på kvalifikationer och regioner och, i viss mån beroende på sektorer. Detta skulle t.ex. kunna genomföras genom att de icke löneanknutna kostnaderna sänks, med en sänkning av skatten på löner till okvalificerad arbetskraft - jag återknyter till vad Fourçans sade i det sammanhanget - genom att införa löner för den första anställningen för mindre gynnade arbetstagare. Men denna anpassning av arbetsmarknaden går också via en viss differentiering av lönerna, vilket arbetsmarknadens parter måste komma överens om.
Om jag har förstått ert resolutionsförslag rätt kan en viss differentiering av lönerna mellan regioner bara gynna översynen av de sjunkande lönerna som resulterar i nya utlokaliseringar. Nej, kommissionen delar inte denna uppfattning, det kan jag försäkra Lis Jensen och Wim van Velzen. Det är tvärtom! Under förutsättning att differentieringarna grundas på de olika produktivitetsnivåerna i regionerna medför de ingen förflyttning av verksamhet från en region till en annan. Däremot kan de göra det möjligt att skapa ny verksamhet och ny sysselsättning i regioner med hög arbetslöshet.
Tillåt mig, herr ordförande, mina damer och herrar, att som slutsats betona och erinra om att den ekonomiska årsrapporten motsvarar en allmän och samstämmig strategi för tillväxt, sysselsättning och konvergens som utvecklas i Europa. Ett exempel på detta är sänkningen av den korta realräntenivån i Europa, nära 500 punkter sedan 1993, dvs. en historisk minskning med 70 % - ett annat exempel är en omfattande sänkning, som förmodligen är mer utmärkande i ekonomiska termer, av den långa räntan.
Den debatt vi i dag deltagit i kommer att göra det möjligt för oss, herr ordförande, mina damer och herrar, att förfina vår analys för att utarbeta huvudinriktningarna för den ekonomiska politiken, som jag kommer att lägga fram för er den 23 april, dvs. samma dag som kommissionen skall anta dem. Ni kommer att informeras i realtid och vi kan således, utifrån denna analys, tillsammans återuppta debatten om den europeiska ekonomiska politiken.

Randzio-Plath
En tilläggsfråga, kommissionär: Ni hänvisade bl.a. även till utarbetandet av de handelspolitiska riktlinjerna. Kan Ni redogöra för parlamentet i vilken mån Ni är beredd att föregripa dialogen för utarbetandet av de handelspolitiska riktlinjerna, så att vi vet i vilka ärenden Europaparlaments ställning kommer att inbegripas i morgondagens sammanträde, och så att ett meningsutbyte kan äga rum i god tid före den 23 april mellan parlamentet och kommissionen?

de Silguy
Randzio-Plath, jag har i detta ärende bara två bekymmer: att respektera fördraget och stärka samarbetet mellan er kammare och kommissionen. Till att börja med anser jag att den intensiva och aktiva debatt som ägt rum om den ekonomiska årsrapporten redan den ger oss många upplysningar. Jag är ändå beredd, Randzio-Plath, att om ni så önskar arrangera ett möte mellan en delegation parlamentsledamöter och mina enheter innan vi låter kommissionen anta den ekonomiska årsrapporten. För att respektera fördraget är jag emellertid skyldig att arrangera ett möte av informell karaktär.

Ordföranden
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

System för ekonomiskt stöd till medlemsstaters betalningsbalans
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0105/97) av Metten för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rapport från kommissionen (KOM(96)0545 - C4-0588/96) till rådet och Europaparlamentet: Översyn av systemet för medelfristigt ekonomiskt stöd till medlemsstaternas betalningsbalans - rådets förordning 88/1969/EEG.

Metten
Herr ordförande! I mitt betänkande behandlas två frågor. För det första om den befintliga finansieringsmöjligheten för betalningsbalansproblem måste kvarstå efter starten av EMU den 1 januari 1997. För det andra om ett sådant instrument för hjälp vid betalningssvårigheter även inte skulle vara lämpligt för medlemsstater inom den Ekonomiska och monetära unionen som konfronteras med landsspecifika chocker.
För att börja med den första frågan: Finansieringsmöjligheten för betalningsproblem har visat sin nytta i det förgångna. Det har varit till gagn för medlemsstaterna som måste göra bruk av den, eftersom de lån som de fick var billigare än de själv skulle kunna få. De övriga medlemsstaterna fick stabilitet på den inre marknaden och kunde genom de villkor som knöts till lånen få garantier för återbetalning. Genom att dessa lån för det mesta gavs i delar kunde man väl tillgodose de villkor som har att göra med villkoren för en sanering av ekonomin.
Viktigt för denna möjlighet är alltså att både den mottagande medlemsstaten och unionen som helhet har intresse av det. De totala kostnaderna betalas av de mottagande medlemsstaterna. Den enda risk som unionen löper, är att lånet inte kan betalas tillbaka. Men det har aldrig inträffat. Måste ett sådant hjälpinstrument för problem med betalningsbalansen avskaffas den 1 januari 1999 i samband med starten av EMU? Detta parlaments utskott för ekonomi yttrar ingen mening. Inte alla dagens medlemsstater kommer nämligen att omedelbart träda in i Ekonomiska och monetära unionen, de s.k. "pre-ins " och "outs " står till en början utanför EMU och kan blottställas ordentligt för svårigheter med betalningsbalansen. För dessa länder skulle denna möjlighet behöva kvarstå tills att de har gått med i EMU.
Men även om alla dagens EU-länder skulle bli medlemmar av EMU, vilket skulle behöva vara fallet år 2002, har denna möjlighet ännu en tydlig funktion. Från och med 2002 kommer sannolikt de första central- och östeuropeiska länderna att gå med i EU. Och minst ett av dem, Ungern, har redan angivit att inträdet i EMU kommer att kosta ytterligare några år. Under dessa år kommer länder som tillhör EU men inte EMU att kunna blottställas för svårigheter med betalningsbalansen. En god möjlighet alltså som för närvarande inte får avskaffas. Det för oss till den andra frågan.
Skulle en sådan möjlighet via lån på kapitalmarknaden med gemenskapsgaranti inte vara till gagn under den tredje fasen av EMU? Och det för länder som är blottställda för landsspecifika chocker. Maastrichtfördraget förutser tydligt denna möjlighet i artikel 103A, mom 2. Men det har ännu inte vidtagits någon åtgärd för att utarbeta detta. Ett av de möjliga problem som bildandet av EMU kan förorsaka är att medlemsstaterna har mindre möjligheter att fånga upp landsspecifika chocker, dvs. chocker som drabbar en medlemsstat men inte en annan. Växelkursinstrumentet har fallit bort, och budgetens bufferteffekt har bundits upp genom stabilitetspakten. Ett positivt instrument, som skulle hjälpa medlemsstater att komma ur en oförutsedd lågkonjunktur, skulle säkert kunna vara mycket nyttigt. Rädsla för förslappning av medlemsstaternas disciplin genom att det finns ett sådant instrument behöver överhuvudtaget inte finnas. Det måste godkännas enhälligt i rådet. Det är förbundet med strikta villkor, och alla kostnader bärs av den mottagande medlemsstaten.
Därför kommer det sig att stabilitetspakten, som är inriktad på sunda statsfinanser i fall med landsspecifika chocker som är mindre allvarliga, dvs. förorsakar en ekonomisk krympning på mindre än 2 %, snarare förvärrar de drabbade medlemsstaternas problem än hjälper till att lösa dem. I princip bestraffas de nämligen med en deposition eller en bot. Ordföranden i Ecofin-rådet, minister Zalm, har även jämfört stabilitetspakten med en atombomb som måste avskräcka men aldrig användas. Eller som kommissionens ordförande Santer sade är det som med äktenskapsförord, inte heller de är avsedda att tillämpas. Mot den bakgrunden skulle ett instrument som tjänar samma syfte, men väl kan tillgripas, vara ytterst nyttigt. Jag skulle även gärna vilja ha kommissionens löfte att den utarbetar ett betänkande i enlighet med artikel 10A, mom 2 och skickar det till parlamentet och rådet.

Herman
Herr ordförande, ärade kolleger, måste vi utvidga systemet för ekonomiskt stöd till betalningsbalansen till efter datumet för den monetära unionens ikraftträdande? Metten uttryckte det mycket bra, och när det gäller de första åren åtminstone - de år under vilka samtliga medlemsstater inte kommer att vara medlemmar i den monetära unionen kan detta system mycket väl fungera.
Jag skall emellertid göra en distinktion som Metten inte gjorde och som består i att placera de länder som skulle vilja gå med i den monetära unionen, men som inte kan göra det nu, på samma nivå som de länder som kan blir medlemmar, men som vägrar att bli det. Det är självklart att om man vill uppmuntra medlemsstaterna att stå utanför den monetära unionen måste man ge dem fördelaktiga villkor för detta system. Det är inte, tror jag, den vision vi har. Jag tror inte att det är Mettens heller, eftersom vi har allt intresse av att se till att den inre marknadens utvidgning sammanfaller med den monetära unionens territorium.
Följaktligen skall vi inte ge dem som uppfyller villkoren och inte vill gå med - huvudsakligen av politiska skäl - ytterligare favörer genom att säga att de åtnjuter vår solidaritet om de får problem. Vi är vare sig masochister eller sadister, men vi måste stå med båda fötterna på jorden. Om vi tillsammans skapar en struktur som vi vill att alla skall delta i, skall vi inte uppmuntra dem som står utanför att stå kvar där! Personligen kommer jag alltså inte att följa Metten på den vägen.
Den andra frågan som uppstår är denna: Skall vi, såsom Metten föreslår, utarbeta ett system av detta slag och upprätthålla det när den monetära unionen blir fullständig och alla blir medlemmar? Det kommer fortfarande att finnas situationer när medlemsstaterna utsätts för kriser som kräver att man kommer till deras hjälp. Det gäller här ett fall som i högsta grad blir ett gränsfall. Varför?
Därför att när man har en stor marknad, en valuta och dessutom inte bara konvergenskriterier utan även stabilitetspakter, är det uppenbart att de flesta kriser som uppstår kommer utifrån. De inre kriserna kommer att minska, tror jag, till ett litet fåtal. Det kommer att handla om olyckor som kan uppstå antingen genom en naturkatastrof eller en politisk katastrof som en lång generalstrejk. Det är tillåtet att tänka sig liknande situationer men i det fallet förefaller det mig inte som om den teknik Metten föreslår är den lämpliga.
Därför reserverar jag mig mot den sista delen i hans framställning, och jag undrar om man, på grundval av artikel 103.2 måste tänka sig ett system i analogi med det aktuella, men avsett att avhjälpa problemen med att justera budgeten i medlemsländerna. Jag tror inte det.
Jag tror att för att möta denna situation är det mer intelligent att utnyttja den flexibilitet som finns inom stabilitetspakten, eftersom Metten enligt sin analys registrerar detta som problem som skulle påverka budgetbalansen. Men när det gäller problem med budgetbalansen är det inte en mekanism för betalningsbalansen som behövs, utan en annan. Och jag är fullständigt beredd att stödja idén att vi kanske måste införa något. Oavsett hur det är med den saken har vi tid på oss eftersom problemet uppstår först efter år 2000.

Katiforis
Herr ordförande, betänkandet av kollegan Metten för en mycket allvarlig fråga till centrum av vår debatt: frågan om stabiliseringen av den europeiska ekonomin under introduktionen av och efter introduktionen av den gemensamma valutan. Trots att stabiliseringen utgör en tidsenlig ekonomisk politisk fråga i den moderna ekonomin och i kontrollen av ekonomierna, så sägs det mycket lite angående denna fråga på officiell nivå. Och vi måste gratulera och tacka kollegan Metten för hans mycket viktiga insats och för att han ville göra oss uppmärksamma på denna fråga.
Kollegor, det är känt att stabiliteten på värdet av valutan är ett villkor för deltagandet i mekanismen för valutapariteter och naturligtvis, för ett senare deltagande i en gemensam valuta. Trots att denna mekanism just nu tillåter svängningar på + 15 % av centralvalutan, är det känt att, på ett oregelbundet sätt, valutorna som eftersträvar att ansluta sig till Euron, ser till att bevara en mycket strängare paritet och vissa av dem har redan börjat att ställas inför problem och tryck på betalningsbalansen. Nu utesluter inte den kritiska frågan om dessa svårigheter en integration när åtskiljandet av getterna från fåren väl sker, d.v.s. mellan de stater som kommer att ansluta sig till Euron och de som inte kommer att göra det. Och detta kommer att vara ett känsligt ögonblick, och i detta känsliga ögonblick måste vi förstärka stabiliseringsmekanismerna och inte avskaffa dem och förklara dem för avslutade, som fördraget gör, då de är viktiga för alla som kommer att stanna utanför. Det kommer att fortsätta att finnas stabiliseringsproblem också inom Euron, eftersom den kommer att utgöras av ekonomier som tillsammans kommer att ha olika nivåer av produktivitet, och det är känt att när det finns sådana olikheter på produktivitetsnivå kan det komma att skapas en inre chock som endast kan mötas med budgetära medel i de federala staterna. Mettens förslag är flexibla på denna punkt. De använder det som finns i fördraget och jag tycker att de är värda vårt stöd.

Cox
Herr ordförande! Jag vill å den liberala gruppens vägnar redovisa i vilka punkter vi har samma uppfattning som Metten, respektive inte har det, vad gäller det han lägger tonvikten vid i sin analys.
Vad till att börja med gäller enigheten, så delar vi föredragandens uppfattning att detta system för stöd till betalningsbalansen bör fortsättas, utöver införandet av Euron i steg III, men endast för staterna i ett " pre-in" tillstånd. Jag håller med Herman. Vi måste allvarligt överväga vilken solidaritet vi är skyldiga dem som kan kvalificera sig, men som politiskt väljer att stanna utanför.
Vi är inte skyldiga dem någon solidaritet. De visar inte oss någon solidaritet. Men i den utsträckning Metten håller med om detta, och föreslår en fortsättning för " pre-ins" , så godtar jag det eftersom det är vad som står i fördraget. Artikel 109k.6 öppnar väg för just en sådan möjlighet. När Metten emellertid, genom bakdörren - och det är vad detta är - återanvänder ett system för stöd till betalningsbalansen som någon slags modell för accelerering/retardering av en stabilitetspakt, för att klara av ekonomiska cykler, så blir det problematiskt för mig. Jag gillar inte att hantera en så allvarlig fråga via bakdörren.
Svårigheten ligger i att det är en bakdörrsmekanism, eftersom systemet för stöd till betalningsbalansen är klart sörjd för, för de stater som går med i Euron; med Euron kommer det att upphöra att existera. Varför? Eftersom betalningsbalansrestriktionen och problemen kommer att upphöra att existera. Detta är helt logiskt. Så om vi vill ha en diskussion om hur vi skall bedriva ett balanserat ekonomiskt program, som klarar olika svårigheter när de uppkommer, så vill vi ha det på framsidan och öppet. Jag gillar inte bakdörren. Jag noterar föredragandens nya och innovativa förslag, men jag stöder det inte genom bakdörren.

Castagnède
Herr ordförande, mycket kort skulle jag helt enkelt vilja uttala min grupps fulla stöd till Mettens förslag rörande både å ena sidan bibehållande av det aktuella stödsystemet till medlemsstaternas betalningsbalanser, för de stater som inte kommer att kunna bli medlemmar i Ekonomiska och monetära unionen från och med den 1 januari 1999, och å andra sidan, inrättandet av ett gemenskapsinstrument för lån som skulle göra det möjligt att på ett mer flexibelt sätt bidra till att dämpa de makroekonomiska chocker som skulle kunna uppstå efter att den tredje fasen trätt i kraft.
Vi anser att det är nödvändigt att komplettera de monetära instrumenten och tillföra andra instrument för ekonomisk styrning. Vi vet fortfarande inte om det kommer att finnas någon pilot i planet under de kommande åren - vi vet det inte i dag - men med Mettens förslag blir vi åtminstone försäkrade om att det kommer att finnas en första styrspak.

Blokland
Ärade kollegor! Herr kommissionär! Kommissionens dokument och betänkandet från Metten går grundligt in på kvarståendet av möjligheten till stöd i samband med problem med betalningsbalansen efter starten av EMU. Med rätta bekymrar sig föredraganden för uppfångandet av landsspecifika chocker för medlemsstater som deltar i EMU. Vad menar vi egentligen med landsspecifika chocker? Naturkatastrofer, vanskötsel inom en viss ekonomisk sektor eller mer allmänt en ekonomisk kris inom en viss sektor som är karakteristisk för en medlemsstat?
Hans slutsats är att försvarsmekanismen mot landsspecifika chocker till följd av EMU kommer att utsättas för tryck. Lugnande följer därefter att medlemsstaternas mottaglighet för dessa chocker sannolikt har avtagit ordentligt. Det är bara spekulationer. Varje underbyggnad saknas. Vid de exempel som jag nämnde är det inte lätt att förstå varför mottagligheten för den typen av sektorer skulle avta. Problemet är att EMU saknar automatiska stabilisatorer. Stabilitetspakten verkar destabiliserande så länge det inte är fråga om budgetbalans. Vid stora underskott måste medlemsstater ju betala omfattande belopp som sanktioner.
Från ECB är ännu mindre hjälp att vänta. Den har prisstabilitet som huvudmålsättning. En utmärkt målsättning, men vid landsspecifika chocker måste man hålla till godo med en högre arbetslöshet och en högre ränta. Jag påminner bara om Bundesbanks handlingssätt efter Tysklands återförening. För att avvärja faran med inflation drog Bundesbank åt penningkranen. Inflationen pressades ned, men räntan och arbetslösheten steg i början av 90-talet som en komet.
Under perioden mellan november 1991 och mars 1995 förekom det tio gånger att en medlemsstat måste devalvera den egna valutan, särskilt på grund av att denna verkade vara övervärderad i förhållande till den tyska marken. De ekonomiska grundsatserna tydde på detta. Det måste man lyssna på. Det är en kraft av växelkurser varmed arbetslösheten och invandringen kan förekommas genom rätta mun efter matsäcken. Betalningsbalansstöd är ett konstgjort surrogat som löser vissa spänningar på kort sikt, men inte erbjuder någon strukturell lösning om en sådan behövs. Problemet som vi står inför har inte en ekonomisk utan en politisk orsak.

Willockx
Herr ordförande! Kollegor! Två invändningar. För det första, betalningsbalans och dess tillstånd är ett av de fundamentala begreppen för att fastställa en valutas värde. När vi i morgon träder in i den tredje fasen med en del av länderna-medlemsstaterna innanför och annan del utanför, eller tills vidare utanför, då är det normalt att den stödmaskin som finns, nämligen betalningsbalansmöjligheten förblir intakt, även om det vore för att hjälpa de länder för vilka betalningsbalansen är fundamental och som möjligen, som Katiforis säger, kan komma ännu mer i trångmål efter starten av den gemensamma valutan, för att betona vår solidaritet med de länderna-medlemsstaterna, och att hjälpa dem på vägen till konvergens, det första elementet.
Det andra elementet, vägen till konvergens, herr kommissionär, och det är ingen kritik utan ett konstaterande, det är oundvikligt, har ett antal deflationistiska effekter. Jag konstaterar detta i mitt eget land där en enorm ansträngning har gjorts de gångna åren i riktning mot konvergens. Vi måste göra dessa ansträngningar, jag är förespråkare för det och har talat för det, men det följer med en viss deflation. Vi betalar med andra ord ett pris för det.
Nå, jag tror att en av Mettens idéer, nämligen utskrivandet av gemenskapslån, inte för att fånga upp specifika chocker, kollega Herman, utan för att fånga upp kollektiva chocker som en del av den anticykliska politiken som kan behövas även i morgon, som utarbetandet genom kommissionen av instrumentet för gemenskapens lån kan vara av mycket stor betydelse. Jag skulle även vilja anmoda kommissionären att verkligen göra något åt detta konkret. Fördraget förutser dessa möjligheter och jag tror att detta instrument kan vara ett viktigt komplement till den penningpolitikens klassiska metoder.

Peijs
Herr ordförande! Den möjlighet som det handlar om här idag har kunnat bevisa sin nytta åtta gånger sedan 1974. Fyra gånger för Italien, inom parentes. Det finansiella biståndet leder till att marknaderna får mer förtroende för ett lands förmåga att bringa ordning i sin finansiella situation. PPE-gruppen delar kommissionens åsikt att denna möjlighet kan spela en viktig roll även i fortsättningen under övergången till EMU: s tredje fas. För just den tiden kan problem med betalningsbalansen dyka upp, trots de gjorda framsteget vid uppfyllandet av konvergenskriterierna, trots den fortgående integreringen av marknaderna. Även för de länder som 1999 inte kunde gå in i EMU, pre-ins och snart de nytillträdda, skulle stödfaciliteterna även i fortsättningen kunna spela en roll. Av opting-out-länderna kan det ske endast i den mån de inte ännu uppfyller kriterierna, och därefter går vår solidaritet med dem precis så långt som deras solidaritet med de övriga.
PPE-gruppen anser emellertid att stödmöjligheten inte längre kan gälla för medlemsstater i EU. En möjlighet till finansiellt stöd bidrar inte till den nödvändiga disciplinen och stabiliteten inom den monetära unionen. Man sätter en käpp i hjulet på den stabilitetspakt som utarbetades i Dublin i fjol. Därför har vi lämnat in ett förslag till ändring av Mettens betänkande, som vi har mildrat något för att kunna uppnå en kompromiss, men vi anser inte att det är ett alternativ till stabilitetspakten, vi anser det egentligen knappast vara ett stöd och det stöd som är den kompromiss som vi har kommit fram till.
Det överflödiga och icke önskvärda med en finansiell stödmöjlighet för EU-länder följer även av det faktum att stabilitetspakten själv redan gör undantag för länder med ovanligt stora underskott till följd av svårigheter av speciell och tidsbegränsad art. Det är svårigheter till följd av en ovanlig händelse utanför medlemsstatens kontroll med en mycket negativ effekt på dess finansiella position eller till följd av en mycket allvarlig ekonomisk tillbakagång. I båda fallen finns det möjligheter för nationella myndigheter att stimulera den egna ekonomin utan att de därvid hindras av sanktioner från stabilitetspakten.
Till sist, herr ordförande, vill min partigrupp även skicka med kommissionen det rådet att vid en ny bedömning av stödmöjligheten ta med i beräkningen avsikten med stabilitetspakten för de tillträdda länderna. Stödmöjligheten kan inte vara ett alternativ för pakten, egentligen inte ens ett stöd, eftersom pakten redan har den klausulen för länder i svårigheter. PPE-gruppen kommer alltså, som även Herman har sagt, att instämma med betänkandet endast med syftet att stödja kommissionen och lämnar innehållet i betänkandet för Mettens räkning.

de Silguy
Herr ordförande, ledamöter av parlamentet, Mettens betänkande för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, om systemet för medelfristigt ekonomiskt stöd till medlemsstaternas betalningsbalans, betonar med skärpa nyttan av ett sådan lånesystem.
Föredraganden tar upp två olika frågor som debatten för övrigt belyst. Den första frågan: bibehållandet för undantagsländerna - en anständig formulering i fördraget för att beskriva dem som inte kommer att befinna sig inom euroområdet från och med den 1 januari 1999 - alltså bibehållande för dessa undantagsländer av instrumentet för ekonomiskt stöd till betalningsbalansen i enlighet med artikel 109h, efter att den ekonomiska och monetära unionen trätt i kraft. Den andra frågan gäller genomförandet av ekonomiskt stöd som avses i artikel 103a.2 för en EUROSTAT med svårigheter.
Mycket snabbt urskiljer jag dessa två beståndsdelar. Beträffande bibehållande av det nuvarande systemet kan kommissionen - och det måste ni hålla med om - bara hålla sig till fördraget. Enligt artikel 109k.6 i fördraget om Europeiska unionen erinrar kommissionen om att undantagsstaterna även fortsättningsvis kommer att åtnjuta det system med ekonomiskt stöd till betalningsbalansen som avses i artikel 109h. Kommissionen kommer därför att 1998 på nytt se över det nuvarande systemet. Och därför måste vi vänta på att besluten om övergång till den tredje fasen fattas och att namnen på de länder som deltar tillkännages. Det kommer att ske i slutet av april/början av maj 1998. Vi får tillfälle att tala om det snart, tror jag, i utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik.
Det gäller då för kommissionen att kontrollera om den nuvarande förordningen från den 24 juli 1988 fortfarande är tillämplig och för det andra om posten på 14 miljarder ecu, låt oss säga euro, som avsatts i gemenskapens budget fortfarande är avpassad. Som ni önskar kan jag garantera att kommissionen kommer att informera kammaren om sitt arbete så snart vi fortsatt och genomfört vår diskussion.
Det andra problemet är ekonomiskt stöd till en stat inom euroområdet. Mettens förslag kräver två kommentarer från kommissionen. För det första innebär artikel 103a.2 en annan målsättning än den i artikel 109h. Den inrättar ett speciellt system som skall göra det möjligt för en medlemsstat att bemöta, jag citerar fördraget: "svårigheter eller allvarligt hotas av stora svårigheter till följd av osedvanliga händelser utanför dess kontroll ". Det kan heller inte knytas till stabilitets- och tillväxtpakten. Denna pakt tillämpas permanent och jag erinrar om att den särskilt genom sina förebyggande aspekter syftar till att ge medlemsstaterna ett tillräckligt stort förhandlingsutrymme inom budgeten för att kunna bemöta de svårigheter som inte är av speciellt slag.
Kommentar nummer två: artikel 103a.2 är inte avsedd för kriser i betalningsbalansen, utan för speciella fall, t.ex. jordbävningar, jordskred eller en komet som slår ned i en medlemsstat. Listan kan naturligtvis göras längre. Kommissionen kommer i anslutning till översynen nästa år av detta system för lån till betalningsbalansen att tillsammans med rådet och parlamentet undersöka hur bestämmelserna i artikel 103a.2 skall genomföras.
Jag kan inte i dag ge någon lösning. Jag kan emellertid säga att vid detta tillfälle måste vi undersöka fyra frågor. Den första gäller lämpligheten i en gemenskapsförordning för speciella händelser. Skulle det inte snarare var lämpligt att ge rådet möjlighet att fatta beslut från fall till fall?
Fråga nummer två: definitionen av de system som omfattas av artikel 103a.2. De begränsas inte till lån. Begreppet med ekonomiskt bistånd från gemenskapen - det är fördragets uttryck - undantar inte verkliga budgetingripanden.
Fråga nummer tre: förordningen om tillämpning av artikel 103a.2.
Fjärde frågan, och jag skall sluta här, var så säkra: eventuella möjligheter till finansiering av detta ekonomiska bistånd. Det måste definieras.
Avslutningsvis, eftersom jag inte vill förlänga debatten på denna punkt, vill jag tacka föredraganden och parlamentet för dess förslag som öppnar en första väg mot tillämpning av artikel 103a.2 efter att den tredje fasen av Ekonomiska och monetära unionen trätt i kraft. Jag kan garantera er att kommissionen kommer att dra all nödvändiga nytta av detta vid den förnyade undersökningen av systemet nästa år och att vi kommer att få tillfälle att tala om den igen.

Ordföranden
Jag förklarar härmed debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Den europeiska industrins konkurrenskraft
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0113/97) av García-Margallo y Marfill för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, om kommissionens meddelande (KOM(96)0463 - C40622/96) om genomförande av benchmarking av den europeiska industrins konkurrenskraft och om kommissionens meddelande (SEK(96)2000) om en europeisk kvalitetsfrämjande politik för att stärka den europeiska konkurrenskraften.

García-Margallo y Marfil
Herr ordförande, ärade ledamot av kommissionen, kommissionens meddelande till parlamentet och det betänkande som jag har äran att presentera utgår från ett ganska uppenbart faktum: den europeiska industrin är just nu mindre konkurrenskraftig än den amerikanska och japanska industrin. Som bevis för detta påstående anför kommissionen i sitt meddelande att den europeiska industrin har tappat marknadsandelar, särskilt på de framväxande marknaderna, de kraftigaste marknaderna, medan våra främsta konkurrenter, de amerikanska och japanska industrierna, håller sina ställningar.
Meddelandet från kommissionen försöker besvara följande fråga: Varför förlorar man konkurrenskraft? Svaret får man genom att använda sig av en metod som baserar sig på en jämförelse - eller benchmarking - mellan den europeiska industrin och dess konkurrenter. Benchmarking, eller jämförelsemetoden, kan användas på olika nivåer. Den kan användas för att jämföra de olika systemen, ramvillkoren, de strukturella faktorerna och myndigheternas ansvar eller för att jämföra effektiviteten hos industrin i dess helhet eller av de undersektorer som industrisektorn består av, och slutligen kan den användas för att jämföra några av eller alla de företag som ingår i industrisektorn.
Det är uppenbart att parlamentet och de offentliga myndigheterna, även om man oroar sig för alla de olika jämförelsenivåerna, bör koncentrera analysen på ramvillkoren och myndigheternas ansvar. För att avsluta den här "metodologiska " fasen eller inledningsfasen, och jag menar att kommissionen träffande utgår från att konkurrenskraften inte är ett självändamål, utan ett medel att uppnå högre levnadsstandard och social välfärd. Den här åsikten, som överensstämmer med det som vi kan kalla "Rhenkapitalismen ", försöker fastställa levnadsstandarden genom att använda sig av icke kvantifierbara kriterier, icke mätbara, men som inverkar på medborgarnas sociala välfärd, varav en är den fortsatta utvecklingen som en del grupper vill framhäva.
De områden som kommissionen skall undersöka och som betänkandet har centrerats på berör i huvudsak fyra områden: infrastruktur och tjänster när det gäller konkurrenskraften, arbetsmarknad, social lagstiftning och utbildning av arbetskraften, kapitalmarknaderna samt den europeiska industrins forskning och utveckling jämfört med konkurrenternas.
Beträffande tjänsterna kan följande konstateras: att priset på tjänster uppgår till 20 % av balansräkningen för ett europeiskt industriellt företag, att tjänsterna i Europa är dyrare än tjänsterna i Förenta staterna och Japan, vilket påverkar konkurrenskraften, och att det fortfarande finns sektorer med begränsat tillträde och som därför är mindre effektiva. Om vi utgår från detta, vilket jag menar att vi bör göra, kan vi för det första uttala oss till förmån för en avreglering av tjänstesektorn, och att den avregleringsprocess som redan är igångsatt skall påskyndas, och för det andra en öppning till konkurrensen, att öppna marknaderna i de sektorer som fortfarande har restriktioner.
Beträffande infrastrukturen kan följande konstateras: för det första, att infrastrukturen uppenbart påverkar industrins konkurrenskraft och, för det andra, att det vore önskvärt att skillnaderna minskade mellan olika regioner inom EU för att gynna konkurrenskraften och accessen till mer privilegierade områden.
Om vi utgår från vad som hitintills har nämnts, ställer sig såväl betänkandet som meddelandet välvilliga till benchmarking - jämförelsemetoden, för att jämföra skillnaderna mellan vår investeringsnivå och den amerikanska investeringsnivån. Man söker också finna metoder för samverkan och samarbete mellan den offentliga och den privata sektorn, så att investeringarna kan finansieras i denna svåra tid, och man anmodar unionens institutioner att minska skillnaderna mellan de olika regionerna när det gäller infrastruktur, så att principerna om samhörighet och solidaritet kan fullbordas.
Beträffande arbetsmarknaden kan följande konstateras: vår sysselsättningsnivå och vår produktivitet är lägre än våra konkurrenters, vilket har föranlett att vi inte kan skapa lika många arbetstillfällen. Därför kräver man hellre en förstärkning av de aktiva sysselsättningsåtgärderna (utbildning och rörlighet) än av de passiva, som går ut på att lindra konsekvenserna av arbetslösheten. Man kräver också en granskning av beskattningen av arbetskraften, som särskilt för de löner som ligger lägst på löneskalan, sätter stopp för nyanställning. Man konstaterar också att stabilitet och flexibilitet inte är två motsatta begrepp och att arbetstagarnas utbildning skall tillmätas större betydelse, så att de kan uppnå rörlighet i arbetslivet, vilket är ett sätt att göra front mot den osymmetriska krisen som man just talade om.
Avslutningsvis skall jag nämna något om kapitalmarknaderna. Det är absolut nödvändigt att sätta punkt för begränsningarna på den marknaden, främst hypotekslån, pensionsfonder etc. Beträffande forskning och utveckling kan man konstatera att våra ekonomiska resurser är mindre än Förenta nationernas resurser, att den privata sektorns satsningar är lägre hos oss och att skattelättnader ger bättre resultat än bidrag, vilket är den taktik som Förenta staterna använder sig av.
Jag tackar härmed alla som deltagit i utformningen av de betänkanden vars förslag vi i stort sett har antagit i sin helhet. Jag tackar också de utskott som medverkat till detta betänkande, som jag tror kommer att komma kommissionen till nytta när det gäller att följa den metod som vi alla önskar skall stimuleras på alla nivåer.

Wolf
Herr ordförande, kära kollegor! Benchmarkingmetoden hänger för det första samman med konkurrensfrågan och för det andra med orienteringen efter en ny, tidsenlig och ihållande utvecklingsmodell. Här måste man exakt se till att konkurrensförmåga verkligen är en marknadsmetod, för att kunna mäta effektivitet, sparsam investering och pålitligt uppnående av uppsatta mål. Detta är dock faktiskt en indirekt metod, vilket innebär att man inte får låta sig trängas in i den nyliberala feltolkningen att enbart marknadsindikatorn skulle vara en realitet och att konkurrensförmåga yttrar sig mest tillförlitligt i permanenta exportöverskott, utan här krävs ömsesidig användbarhet, vilket Bangemann med säkerhet kommer att hålla med mig om. Det är inte möjligt med en värld där alla ständigt har exportöverskott, dvs. det handlar just om att på lång sikt vara nyttig för andra. Såtillvida är denna orientering mot konkurrensförmåga utan samarbete en felorientering.
Det är viktigt att samma kriterier tillämpas även inom den offentliga sektorn och för produktionen av offentliga varor, för även här handlar det om sparsam investering och ett pålitligt uppnående av uppsatta mål. Det är också viktigt att de moderna metoderna är användbara i bred form i en kvalitativ företagsledning.
Om man nu faktiskt inte förstår benchmarking som en illusion av ekonomins självstyre i stället för politik, utan som ett metodiskt ingripande hur kvalitativa mål kan nås genom organiserat handlande, då kan vi på ett mycket produktivt sätt åter hänföra oss till Delors vitbok, i vilken båda sidorna ju ännu var obalanserade, och vi kan verkligen tillämpa benchmarkingmetoden för en innehållsmässig och metodisk förnyelse av politiken. I denna bemärkelse kräver Schörling, som jag talar för här, en benchmarkingmetod för sysselsättnings- och miljöpolitiken, såväl som för industrisektorerna med målet att påskynda övervakning och utbredning av den bästa politiken och de bästa metoderna för att förstärka en varaktig utveckling.

Murphy
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden för hans betänkande och dessutom kommissionen för dess förslag. Detta är ett betänkande som är av verkligt intresse för en massa små och medelstora företag runt om i Europa och sannerligen för mindre företag i det område jag har den äran att representera - städer som Wolverhampton, Dudley eller Halesowen i det industriella West Midlands. Jag måste betona att för att denna process skall lyckas så måste den vara allomfattande. Vi måste engagera alla de intresserade parterna. Om människor känner sig hotade av processen så kommer det helt enkelt inte att fungera. Vi måste engagera alla i ett partnerskap. Om vi gör det så kan benchmarking komma att bli en verklig möjlighet för oss att öka våra företags konkurrenskraft, öka våra företags vinster och, framför allt, öka våra företags förmåga att generera nya arbetstillfällen.
Jag skulle bara vilja rikta uppmärksamheten på tre eller fyra viktiga stycken. För det första är det, som anges i stycke 5, viktigt att vi söker efter specifika mekanismer som kan hjälpa våra små företag att få ut mesta möjliga av tekniken med benchmarking. För det andra skulle jag vilja att kommissionen delger oss information om varför vissa sektorer i den europeiska industrin faktiskt överträffar sina motsvarigheter i Amerika och Japan. Vi borde gå till våra egna framgångar och lära oss av dem och, på motsvarande sätt, lära oss av de framgångar som länder i Europa uppvisar, i form av lägre arbetslöshetssiffror än för våra huvudkonkurrenter, Japan och Amerika.
Det är också viktigt att parlamentet i sig engageras i de trepartsbesök i Amerika och Japan, som kommissionen anordnar för att studera benchmarking, för att ta reda på vad vi kan lära oss av andra länder. Jag hoppas att kommissionen kan ta det till sig som en positiv utveckling. Slutligen begär parlamentet, i stycke 14, att kommissionen skall mäta kvaliteten i fråga om företagsledarkunskaper i Europa. Många gånger är det inte arbetarnas fel, utan svagheten i våra ledningsstrukturer. Vi måste titta på den saken och i det sammanhanget vore benchmarking till nytta.
Om vi betraktar detta som en partnerskapsinriktning, som involverar alla arbetsmarknadens parter, så kommer det att lyckas och bli till en positiv tillgång för oss vad gäller vår förmåga att skapa ett konkurrenskraftigt Europa.

Peijs
Herr ordförande! Det har redan gått några veckor sedan kvällstidningen öppnade med rubriken "Europa kommer långt efter Amerika och Japan ". I en vecka höll den rapporten känslorna vid liv, men Europas dåliga konkurrenssituation jämfört med alla andra OECD-länder och ett antal uppåtgående asiatiska länder verkar på nytt ha hamnat i bakgrunden. Men faktum kvarstår: Till och med vår export till OECD-länderna har sjunkit sedan 1985. Men i Europa har vi åter slutit leden. Vi arbetar hårt, men framför allt med oss själva. Och därmed utgör vi ett undantag, för därutöver bryr sig ingen om oss. Investerarnas värld ser inte åt Europa. För många regler, för mycket oro på arbetsmarknaden, inte tillräckligt flexibel, för långa beslutsprocedurer, kort sagt, prat, prat och inget blir gjort. I Nederländerna varar ett investeringsprojekt från ritbordet till högtidlig invigning 26 år. Vilket företag börjar med något sådant? På sammankomster i den internationella företagsvärlden nämns namnet Europa endast för att peka på hur det inte får vara. Vi höll oss under tiden sysselsatta med konvergenskriterier, tiondels procent över eller under strecket. Vad pratar vi om egentligen? Den tyska marken har nu blivit ankarvalutan, även om underskottet skulle vara 3, 5 % och euron inte skulle gå igenom, då blir den tyska marken även tills vidare ankarvalutan. Vi håller varandra sysselsatta utan nåd och skakar varje dag förtroendet hos viktiga finansiella marknader. Jag säger med avsikt att marken tills vidare blir ankarvalutan. Tyskland betraktas internationellt som en kris. En hög tjänsteman i Deutsche Bank gav vid ett viktigt sammanträde i Global Forum sitt land tre år att genomföra reformen, annars skulle Tyskland tappa kontakten.
Arbetstagare och fackförbund skulle behöva lägga den tyska produktiviteten, flexibiliteten och arbetslösheten bredvid konkurrenternas: alltså benchmarking . Träden växer inte längre till himlen i Tyskland. Ännu värre. De växer inte alls längre. Det är uppenbart att ett stort misstag att på en föråldrad inrättning med social marknadsekonomi från en tid då Europa och USA var tongivande i världen klistra på etiketten "social ". Den tiden är förbi. Politik som fortfarande grundar sig på den är inte varaktigt hållbar. Inte lämplig för alla väderlekstyper och därmed en asocial politik, vilket 4 miljoner arbetslösa i Tyskland vittnar om och nästan 18 miljoner i hela Europa. Och Nederländerna som får väl godkänt av alla observatörer, har enligt OECD även ett gigantiskt problem med arbetslösheten. Skillnaden är att den nederländska ekonomin växer och att Nederländerna så småningom har inrättat sitt system lite varaktigare, men det är den enda skillnaden. Betänkandet från García-Margallo y Marfil är ett utmärkt betänkande. Men relevanta jämförelser kan få de europeiska fjällen att falla från våra ögon. Inte för att vår marknadsandel minskar, naturligtvis minskar den. Även den amerikanska andelen avtar. Vår del av världskakan kan aldrig växa så snabbt som kocken själv. De nya industriländerna är för stora för att obemärkt kunna träda fram på världens ekonomiska scen. Vi är en mogen ekonomi och måste alltså jämföra oss med andra mogna ekonomier som t. ex. Förenta staternas. Det handlar benchmarking om. Att göra jämförelser mellan storheter som man kan jämföra. För att därefter se varför en klarar sig bättre än den andra. Och vi kan mycket väl mäta oss med Förenta staternas ekonomi när det gäller mogenhet. Frågan är då: varför ökar de amerikanska arbetstillfällena medan våra inte bara stagnerar utan t.o.m. kan beskrivas som katastrofal?
Naturligtvis finns det demografiska faktorer till nackdel för Europa, men för att ge ett exempel, varför pratar vi fortfarande bara om permanent utbildning för arbetstagare medan amerikanerna åter genomför den i praktiken? Kanske måste vi sätta oss inför de verkliga resultaten av benchmarking för att inte behöva falla omkull av skräck.

Giansily
Herr ordförande, ärade kolleger, betänkandet om genomförandet av benchmarking - där jag skulle föredra att vi talar på god franska, om märkning och standardisering av prestanda - stöds av vår grupp.
Vi anser att kommissionens dokument går i rätt riktning när det poängterar tre möjliga nivåer på området, nämligen prestanda, ramvillkor, som borde göra det möjligt att utvärdera Europas attraktionsförmåga som plats för industriell produktion utifrån kostnader, infrastruktur, kompetens eller innovation, vidare en nivå som gör det möjligt att mäta den europeiska industrins förmåga att anpassa sig till den världsomspännande utbredningen, och slutligen företagen, som till att börja med själva är ansvariga men där gemenskapens åtgärder skulle vara användbara för de små och medelstora företagen och bidra till harmonisering av de metoder som används. Det är dessutom lämpligt att kommissionen på ett operationellt sätt, på grundval av ett partnerskap med industrin och medlemsstaterna, föreslår att ett arbetsprogram för 1997 upprättas, utifrån pilotprojekt avsedda att testa giltigheten och genomförbarheten i tillämpningen av benchmarking på europeisk nivå.
Vår grupp välkomnar García-Margallo y Marfils betänkande som är av god kvalitet, liksom alla initiativ som syftar till att förbättra den europeiska industrins konkurrenskraft. Vi anser emellertid för vår del att en sådan åtgärd måste fortsätta att huvudsakligen vara den privata sektorns ansvar när det gäller industrin och att den måste användas med försiktighet på ramvillkorens nivå.
Vi har emellertid några reservationer när det gäller benchmarking av ramvillkor om det resulterar i analys av de frågor på gemenskapsnivå som huvudsakligen faller under subsidiariteten, dvs. medlemsstaternas befogenheter, såsom organisation av de offentliga myndigheterna i deras förhållande till industrin, som t.ex. inom energipolitiken.
Vi anser ändå att det är svårt att på ett användbart sätt jämföra makroekonomiska faktorer utan att beakta den politiska, ekonomiska, sociala och kulturella miljön i respektive stat. Vi anser också att det skulle vara klokare att snarare främja benchmarking på det industriella området och vi anser att det finns all anledning att i detta hänseende glädja sig över det arbete som påbörjats av det nederländska ordförandeskapet på elektronikområdet.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande! Herr kommissionär! Kollegor! Jag vill gratulera föredraganden till betänkandet. Han har rätt när han hävdar att vi endast kan behålla vår europeiska sociala modell, och därmed vår levnadsstandard, om vi kan räkna med en stark industri, som är i stånd att ta sig an kampen i konkurrensen. Jag påminner om att det är den europeiska Round Table of Industrialists som sedan tre år gör oförtröttliga ansträngningar för att placera den europeiska industrins konkurrenskraft på dagordningen. Även Delors vitbok förklarade växelverkan mellan konkurrenskraft, sysselsättning och tillväxt.
Jag är även glad att det nederländska ordförandeskapet gör benchmarking till en av sina prioriteringar. Benchmarking av sysselsättningen är möjligen den viktigaste uppgift som Europa och de nationella regeringarna står inför. Det innebär att gynnsammare villkor skapas som skärper ekonomins konkurrenskraft. Jag tror att USA eller närmare oss, i själva Nederländerna, kan lära oss mycket. Båda har alltid lyckats bygga ut sin konkurrenskraft och samtidigt skapa arbetstillfällen.
Staten på alla nivåer måste hela tiden jämföra politiken och företagsklimatet fortlöpande och även systematiskt med de bäst presterande länderna. Därefter måstre de effektivt även vidta nödvändiga åtgärder som t.ex. flexibilisering av arbetsmarknaden, liberalisering av statens tjänster, investering i mänskligt kapital, stimulans av forskning och utveckling samt införandet av en kvalitetspolicy. Då först kan vi hoppas på att kommer att bli i stånd att varaktigt förbättra industrins konkurrenskraft och på sikt vår levnadsstandard.
Kollegor! Liberalerna stöder kommissionen i dess företag att i år i nära samarbete med industrin och medlemsstaterna föreslå ett benchmarkingprogram för att följa utvecklingen i samband med förbättringen av konkurrenskraften på vissa nyckelområden. Jag hänvisar till att även små och medelstora företag inte får tappas ur sikte.
Slutligen håller vi utkik efter resultaten av de pilotprojekt som kommissionen har startat och som industriministrarna skall ägna sig åt den 24 april.

Katiforis
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kollegor, jag skulle vilja förklara i början av talet att jag är för " benchmarking" och att jag kommer att rösta för betänkandet. Detta säger jag därför att jag inte vill spilla tid på lovord, utan istället göra ett flertal kritiska påpekanden, och jag har förtydligat min ståndpunkt för att komma till den grundläggande frågan.
Herr ordförande, mitt första påpekande är att i denna fråga behövs en klar åtskillnad mellan medel och mål. Vi kan göra en jämförelse mellan medlen, men det inte alltid lätt, och det är kanske inte önskvärt att göra en jämförelse mellan målen. Det sägs i betänkandet att bruttonationalprodukten inte är något bra mått på välstånd. Mycket riktigt. Men bruttonationalprodukten är ett mål, det är inte ett medel, och det är inte lätt att sätta den inom ramarna för en jämförelse angående benchmarking.
Sedan existerar det förtjusande exemplet " företag-ekonomi" . Det vill säga att då benchmarking fungerar bra i företaget, kan vi flytta den till en ekonomisk nivå. Saken är inte så enkel, eftersom de två likvärdiga företagen har samma " objective function" . Följden av detta är inte att de två ekonomierna har samma " objective function" och frågan vad " objective function" är i en ekonomi är i sig verkligen ett stort problem. Det som maximerar " the objective function" för den ene maximerar den inte nödvändigtvis för den andre. Kan någon till exempel åka till Brasilien och bredvid de aristokratiska kvarteren se kanaler som är öppna avlopp rinna fram. Jag vet inte om holländarna skulle vilja att kanalerna i Amsterdam blev till öppna avlopp med konkurrenskraften som syfte.
Och slutligen, herr ordförande, konkurrenskraften ligger inte i likformigheten. När vi utövar benchmarking jämför vi nödvändigtvis likvärdiga saker, annars är arbetet meningslöst. Men konkurrenskraften ligger inte likformigheten, den ligger i olikheten. Den ligger i innovationen, och där kan ingenting hjälpa oss. Ingen forskning om hur de andra gör kan ge oss idéer om innovation, för att göra något annorlunda så att vi kan vinna en fördel. Således, ja till benchmarking, men med en smal tillämpning på företagsnivå, säkerligen inte på ekonomin, och med ytterst stor försiktighet.

Malerba
Herr ordförande, kommissionens utlåtande om den europeiska industrins konkurrenskraft föranleder mig att göra några iakttagelser. Jag finner det positivt att man försöker analysera den här måttstocken för industrins konkurrenskraft på ett rationellt och vetenskapligt sätt, och jag håller med föredraganden om behovet av att upprätthålla en stark europeisk produktionsapparat och undanröja dess ineffektiva faktorer och ekonomiska obalans, samtidigt som man bibehåller de grundläggande landvinningar som nåtts ifråga om socialt skydd av de svagaste.
Jag vill helt kort uppehålla mig vid en andra fråga som ligger mig varmt om hjärtat. Det handlar om relationen mellan teknik och konkurrenskraft inom industrin, som på något sätt borde vara möjlig att analysera med hjälp av benchmarking . Det verkar som om det idag inte längre finns hög- eller lågteknologiska industrier eller tjänsteföretag. Jag tror att tekniken, förutom att främja produktiviteten, även om den tyvärr ibland ersätter det manuella arbetet, möjliggör en förbättring av kvaliteten i produkter och tjänster och alltså skapar ett mervärde som i längden leder till nya arbetstillfällen.
Jag tror att man i större utsträckning och på ett bättre sätt borde utnyttja den offentliga forskningen för att öka industrins konkurrenskraft, och jag frågar mig om man inte borde fördjupa benchmarking även från den här synpunkten. Å ena sidan är det nödvändigt att fortsätta och investera i grundforskning, utan vilken vi skulle förneka oss ett framtidsperspektiv; å andra sidan behövs en bättre synergi mellan de kostnader som är knutna till medlemsstaternas forskningsorgan och programmen för unionen och industrin.
Jag tycker det verkar som om kommentaren till det femte ramprogrammet är på väg i den riktningen, men jag tror att en ytterligare analys på grundval av de kriterier som detta yttrande föreslår skulle kunna vara till nytta för en utvärdering och studie av andra åtgärder vad beträffar skattefrågan, den yrkesmässiga motivationen och rörligheten, så att förhållandet mellan teknologi och industriell konkurrenskraft kan förbättras.

Caudron
Herr ordförande, ärade kolleger, herr kommissionsledamot, en sak är säker, för att förbättra den ekonomiska prestandan och alltså få möjlighet att minska arbetslösheten behöver vi konkurrenskraftiga ekonomier och företag. Vem skulle kunna påstå motsatsen?
En annan sak är också säker: man måste ha möjlighet att mäta denna konkurrenskraft och agera utifrån dess eventuella orsaker och det som bromsar den. Jag har alltså inget emot standardisering av prestanda som verktyg, inte heller mot jämförelser avsedda att välja de bästa lösningarna.
Men är det nödvändigt att för den skull utnyttja det för att på nytt plocka fram alla gamla recept för den liberala ekonomin och för att tillskriva den alltför svaga liberalismen alla våra svårigheter: offentligt underskott, statligt stöd, flexibilitet, kostnaden för arbetskraft...jag slutar klagovisan här.
Naturligtvis anser jag inte det, herr kommissionsledamot, det vet ni! Och liksom många av mina kolleger här säger jag att konkurrenskraften inte är ett mål i sig. Målet i sig är att sänka arbetslösheten, ge service till befolkningen, social soliditet, ett bättre liv för den största allmänheten och självfallet ingen ökning av arbetslösheten, inte ens när man säger att målsättningen är att förbättra produktiviteten.
Det krävs alltså ytterligare solidaritet, framförallt ekonomisk och skattemässig, och om benchmarking fyller sin funktion som förvaltningsverktyg måste man kanske även tillämpa det vid jämförelse och standardisering av de femton medlemsländernas sysselsättningspolitik, inför ett verkligt partnerskap mellan dessa medlemsstater.
Avslutningsvis, herr ordförande, den ekonomiska vetenskapen behöver säkert verktyg - det tillstår jag - men låt oss se upp så att inte verktyget ersätter målsättningen: det är målsättningen vi måste uppnå med hjälp av verktyget. Annars kommer harmoniseringen att fortsätta att minska, och då återkommer vi till den tidigare diskussionen om unionens ekonomiska situation.

Bangemann
Herr ordförande, först vill jag tacka föredraganden, men även alla parlamentsledamöter som har deltagit i denna debatt, för hur lite ordet måttstock till att börja med än uttrycker, så viktigt kan ett framsteg vara, om vi utvecklar en metod för att konstatera varför någon har framgång vid skapandet av arbetsplatser och därmed vid kampen mot arbetslöshet.
Det är den egentliga bakgrunden till vår proposition och vi är mycket glada över att det nederländska ordförandeskapet direkt har tagit upp denna tanke. Vad betyder det? Det betyder naturligtvis inte att benchmarking i sig är något som så att säga kan definieras som vetenskapligt eller ekonomiskt mål. Det är en metod för att komma till vissa insikter. En metod, som har den fördelen att man tar sig ur de ideologiska tvister, som Caudron gång på annan vill börja med mig, och att man helt enkelt en gång med praktiska exempel som grund frågar sig vad det är som gör att någon är bättre än vi.
Det finns helt klart skillnader i resultaten - inom unionen, i jämförelse mellan unionen och medlemsländerna och i förhållandet till andra länder - och precis där vill vi börja, närmare bestämt på tre nivåer. För det första på företagsnivå. Naturligtvis kan och borde man i första hand även inbegripa små och medelstora företag och självklart deltar parterna på arbetsmarknaden vid alla dessa överläggningar, alltså inte bara själva industrin. Detta kan verkligen vara till mycken hjälp. Det finns företag som har träffat bättre avtal med sin personal eller med fackföreningarna, t ex över flexibla arbetstider. De är mer produktiva och kan därför till och med utlova arbetsplatsgarantier. Till exempel har den kemiska industrin i förbundsrepubliken Tyskland kommit överens med fackföreningarna om vissa regler för arbetstiden. På grund av dessa överenskommelser är den i stånd att fram till och med år 2000 inte längre hota med några fler företagsbetingade uppsägningar. Detta innebär att om man vidtar åtgärder på rätt sätt kan man absolut komma till sådana mål, som vi alla vill uppnå.
För det andra på industrisektorernas nivå. Det har vi för övrigt redan gjort i det förgångna, när vi funderade på vilken politik vi skulle slå in på beträffande bilindustrin och den inre marknaden. En av de viktigaste frågorna löd: Är bilindustrin över huvud taget ännu konkurrenskraftig? Vad måste göras för att eventuellt göra den mer konkurrenskraftig? Detta undersökte vi först i förhållande till andra industrier. Vi kom därmed ut med kommunikéer och utarbetade rekommendationer för att bl. a. inte längre skydda denna industri mot utländska industriers andelar. För protektionism leder nu en gång dithän - detta måste jag tyvärr säga till Caudron, även om frihandel är ett liberalt recept - att de som skyddas blir ännu svagare och att man på grund av detta förlorar konkurrenskraft och antingen måste inskränka sig på sin egen marknad - eller om marknaden ändå öppnas någon dag - att man inte längre kan göra sig gällande gentemot andra konkurrenter. Det har alltså redan inträffat. Som jag redan har sagt, tillämpar vi samma metod med den nuvarande kemiska industrin, för övrigt även med målet för arbetarnas kvalifikation. De kan på detta sätt - naturligtvis om de fortsätter att arbeta inom industrin - bli mer produktiva, och om de på grund av bättre kvalifikationer kan hitta en annan arbetsplats, förbättrar det också deras egna chanser i framtiden.
Till slut på de politiska systemens nivå, inom unionen och utanför. Vi har medlemsländer - t ex Irland - som utvecklas utomordentligt. Irland: Ett land som egentligen legat mer i periferin och fortfarande - fysiskt sett - ligger där, men på grund av dess nära förhållanden av ekonomisk art nu har utvecklats mycket bra. Varför? Varför utvecklas Irland bättre än något av de större medlemsländerna? Tyskland har ju redan nämnts. Det borde vi i lugn och ro ta oss en titt på.
Om ett stort industriland investerar t ex pengar i industrier, som inte på långt när längre är konkurrenskraftiga, ja då Caudron kan jag inte hjälpa detta ...
(Häcklande från Samland) Just nu, Samland, tänkte jag på kolpolitiken, men vi kan även ta jordbrukspolitiken, och där borde Ni kanske själv fråga Er, om de ändringsförslag som Ni inkommer med beträffande kommissionens proposition alltid motsvarar det som Ni tydligen tänker på just det ögonblicket. Jag ser ibland något annorlunda på detta, men vi kan även underhålla oss över detta.
Caudron: Om man alltså inte placerar pengar väl, om man tillåter svarta hål i den allmänna budgeten, eftersom förstatligade företag producerar vansinniga förluster, skall man inte bli förvånad över att just dessa pengar saknas, när man vill skapa arbetsplatser med framtidsutsikter. Detta är nu en gång enkla sanningar. Det har över huvud taget inget att göra med ideologi. Om Ni och jag tillsammans kastar ut våra pengar genom fönstret, kan man inte använda dessa för vettiga ändamål.
Det är egentligen pudelns kärna. Det är inget mål i sig, utan ett medel för att skapa mål i intresse för kampen mot arbetslösheten.

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstning kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Körkort
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0087/97) från utskottet för transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0011/97-96/0040(SYN)) inför antagandet av rådets direktiv om ändring av direktiv 91/439/EEG om körkort (Föredragande: Farassino).

Farassino
Herr ordförande, kollegor, vi är här för att i en andra behandling tala om direktivet om fastställandet av ett system för harmoniserade koder för de uppgifter som ska föras in på körkort av gemenskapsmodell som utfärdas i medlemsstaterna.
Om det här förslaget och körkortsfrågan i dess helhet har vi redan diskuterat både länge och väl, kanske till och med en aning för grundligt. Parlamentet yttrade sig vid första behandlingen den 5 september 1996 och begärde då bland annat att det ömsesidiga erkännandet mellan medlemsstaterna skulle utsträckas till att omfatta bestämmelser om indragning och återkallande av körkort till följd av en förseelse som skett i en annan medlemsstat än den som utfärdat det samt att det skulle inrättas en rådgivande kommitté för att bistå kommissionen.
Av de åtta ändringsförslag som med stor majoritet antogs av parlamentet har endast två införlivats av rådet: ändringsförslag nr 1, vars syfte var att lägga till en hänvisning i form av underkoder, och den del i ändringsförslag nr 5 som var avsett att överväga de harmoniserade koderna, närmare bestämt 02 för hörhjälpmedel, 03 för ortopediska proteser för att fastställa de här uppgifterna, och kod 70 och 71 till vilka man har lagt till en hänvisning till EG/FN-symbolerna för tredje länder; samt den del av ändringsförslag nr 5 som syftar till att lägga till en kod 79 för att reglera de fall av ekvivalens som finns mellan fordonskategorierna i körkort som utfärdats innan direktiv 91/439/EEG av den 1 juli 1996 trädde i kraft och de klasser som beskrivs i direktivets artikel 3. Rådet har dessutom ändrat kommissionens förslag som föreskriver att det ska inrättas en kommitté kallad körkortskommitté, en ändring som godkänts av utskottet för transport.
Jag måste säga att jag känner mig allt annat än nöjd med kommissionens och rådets agerande, då de har avvisat merparten av de framlagda ändringsförslagen: mycket viktiga ändringar som hade tagits fram i samarbete med alla representanter för parlamentets olika grupper, alltså som ett resultat av det faktiska stöd som givits av mina kollegor och framför allt av andra grupper. För utskottet för transport har jag i korthet beslutat att än en gång yrka på de två viktigaste ändringsförslagen i mitt betänkande, vilka som jag just sagt redan godkänts av en majoritet vid parlamentets första behandling, och vars syfte är att utsträcka principen om det ömsesidiga erkännandet av körkort mellan medlemsstaterna och en eventuell indragning. För mig framstår det som en självklarhet att om en individ begår ett mycket allvarligt brott mot lagen eller mot de mänskliga rättigheterna eller mot de kulturella värdena etcetera i en stat, ska det brottet gälla även i en annan stat och att den behöriga myndighetens beslut i den medlemsstat i vilken förseelsen har skett ska ha rättslig verkan i hela Europeiska unionens territorium. Detta är för mig helt givet. Men eftersom rådet avvisar dessa ändringsförslag med motiveringen att frågan hör till den tredje pelaren har jag inte lust att göra annat än att understryka min fasta övertygelse om vikten av harmoniseringsprincipen på europeisk nivå när det gäller återkallelser av körkort. Jag menar att det är ett oundgängligt villkor för att säkerställa ett konkret genomförande av den fria rörligheten för personer inom Europeiska gemenskapen. Jag finner för övrigt tröst i parlamentets andrabehandlingsrekommendation och kan alltså inte annat än rekommendera parlamentet att stå kvar vid den ståndpunkt som antogs vid den första behandlingen samt hoppas på att kommissionen och rådet omprövar sin ståndpunkt och antar dessa ändringsförslag.

Morris
Herr ordförande! Vi välkomnar naturligtvis detta betänkande, eftersom det tjänar till att harmonisera körkorten och ta fram ett kodsystem som är lätt att förstå av alla myndigheter inom EU. Det utgör ett positivt steg mot eliminering av problem med översättning och kommunikation mellan förare och olika myndigheter, och kommer att leda till lugnare förlopp vid många incidenter.
Det kommer dessutom att bidraga till mer problemfritt körande, och vi hoppas att det blir så i hela Europa. För att göra detta direktiv så effektivt som möjligt är det av allra största vikt att det ömsesidiga erkännandet också utökas - och detta är viktigt - till fall där körkort har dragits in eller återkallats. Vi befinner oss nu i en absurd situation där exempelvis en bilförare från Italien, som reser i Förenade kungariket med sin bil, kanske görs ansvarig för en allvarlig olycka. Han åtalas sedan och förbjuds att köra i Förenade kungariket i tio års tid eller till och med på livstid. Men han kan återvända till Rom, sätta sig i sin bil vid flygplatsen och köra iväg som om ingenting alls hade hänt. Detta är fullständigt oacceptabelt i Europeiska unionen.
Det framstår därför som logiskt för parlamentet att ställa sig bakom de två ändringsförslag jag lagt fram på nytt från den första behandlingen. De kräver att det ömsesidiga erkännandet utökas till att också omfatta körförbud. Detta utgör ett logiskt steg och ett som vi alla bör acceptera som en självklar sak.

Stenmarck
Herr ordförande! Låt mig få inleda med att tacka föredraganden, Farassino, för det arbete som han har lagt ned på detta betänkande. Det förslag till direktiv som vi har att ta ställning till handlar om att fastställa en förteckning över de uppgifter som skall föras in på ett körkort av gemenskapsmodell. Det kan exempelvis gälla om en förare bär glasögon, eller vilken begränsning som gäller för en handikappad förare, eller om en förare av medicinska skäl bara får köra med vissa förbehåll. Det kan också gälla tekniska ändringar på en bil som är en förutsättning för att körkortsinnehavaren skall få köra, t.ex. ombyggd växellåda, koppling, broms eller gaspedal, ombyggda kommandofunktioner eller någon annan begränsning som ett fordon kan ha.
Avsikten med förslaget är att uppnå en nödvändig och viktig harmonisering. Självklart är det en stor fördel om vi kan uppnå samma regler i samtliga EU: s medlemsländer på detta område och därmed göra det möjligt att känna igen ett körkort, oavsett vilket land föraren befinner sig i och vilket språk som körkortet är utfärdat på. Detta har särskilt stor betydelse när allt fler människor färdas över allt fler gränser och allt oftare kör bil i andra länder än de länder, där de själva är bosatta. Just dessa åtgärder kan ses som små, men de är ändå viktiga för vårt gemensamma mål med en fri rörlighet inom den inre marknaden.
Vi inom PPE-gruppen anser emellertid att föredraganden har gått ett steg för långt när han vill gå in på det straffrättsliga området också. Därför kommer vi i PPE-gruppen att rösta mot de ändringsförslag som har lagts fram. Vi gör detta i enlighet med det ställningstagande som vi har framfört under hela arbetets gång. Det innebär samtidigt att vi säger ja till den gemensamma ståndpunkt som vi här har att ta ställning till.
Föredraganden gör, enligt mitt sätt att se det, två misstag: Det första är att han önskar göra ett tillägg som enligt min åsikt egentligen inte har med själva kärnfrågan att göra. Om vi vill att EU: s medlemsländer skall ha gemensamma regler för indragning av körkort, vilket är en synpunkt som man mycket väl kan ha, måste vi verka för att det läggs fram ett sådant förslag. Att bara göra ett kort tillägg är knappast rekommendabelt. Det är inte alldeles lätt vad gäller samarbete inom det straffrättsliga området. Jag anser att denna typ av förslag måste utredas väldigt noggrant. Därför är det bra att rådet går emot förslaget i denna del, och det är förnuftigt att i dag rösta mot de av föredragandens ändringsförslag som rör detta.
Det andra misstaget som jag anser att föredraganden gör gäller själva sakfrågan, dvs. om vi verkligen skall ha gemensamma regler för indragning av körkort inom EU. Vi ledamöter måste, som jag ser det, någon gång sätta oss ned och fundera igenom vad vi skall använda det demokratiska verktyg som EU är till. Det är lätt att som ledamot av Europaparlamentet rusa iväg och föreslå en mängd saker som EU skall syssla med. Man måste dock också fråga sig om det är en önskvärd utveckling. Min vision är att EU skall syssla med ett begränsat antal, men synnerligen viktiga frågor.
Subsidiaritet är ett ord som vi väldigt ofta talar om. Det borde faktiskt stå överst på våra anteckningsblock varje dag. Detta ärende är enligt min åsikt inget undantag. Vi måste dra gränsen mellan sådant som bör beslutats av EU och sådant som skall beslutas av länderna själva. Utdömande av straff är något som är den enskilda medlemsstatens uppgift och rimligtvis inte något som EU skall lägga sig i.

Wijsenbeek
Herr ordförande! Låt mig börja med att ge föredraganden en eloge. Det är verkligen ett betänkande som handlar om gemenskapsregler. Jag är även ytterst nöjd, inte bara med rådet utan även med kommissionären. Kanske kan han ännu en gång förklara för oss, varför i fall rådet i detta fall har kommit till en sådan, jag skulle nästan vilja säga obegriplig ståndpunkt genom att säga: Genomförandet av sanktioner, det är den tredje pelaren och det kan vi alltså inte ha här. Om kommissionen har avgivit ett betänkande för att komma till ett gemenskapligt körkort - ett gammalt önskemål från min gamle läromästare och även från salig Cornelis Berkhouwer - och äntligen har vi nu kommit så långt, nu kan vi genomföra det gemenskapligt och nu säger vi: ja, men om det är ett körkort med poäng och det dras av poäng, då kan man inte använda det gränsöverskridande. Det är emellertid fullständigt obegripligt: Kommission, förklara.

Belleré
Herr ordförande, i september 1996 fastställde rådet att direktiv 91/499/EEG om körkort, som redan 1994 hade ändrats för att inkludera ett provisoriskt undantag tillämpligt på Finland och Sverige, behövde ändras, och det är där vi står idag. Det ska nämnas att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt i juni 1996 beslutade att inte avge något yttrande. Idag står vi inför den slutliga punkt då andrabehandlingsrekommendationen ska behandlas. Föredraganden Farassino har gjort ett i mitt tycke utmärkt arbete, där han delvis nått det på förhand fastställda målet, särskilt med tanke på att man har antagit - visserligen inte alla de föreslagna ändringarna - men åtminstone ett system för harmoniserade koder för de uppgifter som ska föras in på körkortet, som skyldigheten att bära glasögon och särskilt anpassade fordon för funktionshindrade förare.
Jag skulle dock vilja fråga rådet och kommissionären vad som hänt med det ändringsförslag som lades fram av AN rörande körkort för mindre svårt sjuka diabetiker. Det är ett ändringsförslag som borde bifallas. Jag tycker att parlamentet borde utsträcka det ömsesidiga erkännandet mellan medlemsstaterna till att omfatta bestämmelser om indragning och återkallelse av körkort, ett förslag som rådet för övrigt har ställt sig bakom, samt att det ska inrättas en rådgivande kommitté, kallad körkortskommitté, som ska ha syfte att harmonisera medlemsstaternas gemensamma strävan efter en säker biltrafik.
Erkännandet av sanktioner knutna till bilismen är en avgörande faktor för genomförandet av den fria rörligheten för personer inom den gemensamma marknaden.

Schmidbauer
Herr ordförande! Ett körkort berättigar ägaren att fritt förflytta sig i ett fordon, även inom Europeiska unionen. När en EU-medborgare beslutar sig för att leva eller arbeta i ett annat medlemsland, behövde hon eller han fram tills nu byta ut sitt körtillstånd inom en viss tidsperiod. Detta skall det nu bli ändring på och därför skall det nu även finnas ett europeiskt körkort, vilket gör att den gamla riktlinjen från 1991 måste ändras.
För att förverkliga principen om ömsesidigt godkännande, måste kodexarna för varje kontroll i varje medlemsland vara läsliga och förståeliga. Det hjälper kontrollpersonalen, men även förarna själva. Det räcker inte att ordet "Europa " är tryckt på dokumentet, innehållet måste också anpassas till fri persontrafik och fritt val av bostadsort. Det gäller framför allt funktionshindrade körkortsinnehavare, eftersom de harmoniserade kodexarna klart skall fastställa icke-diskriminerande villkor för att köra ett fordon. Så långt välkomnar vi rådets ståndpunkt.
I den första läsningen har vi som parlament - och nu åter i utskottet för transport och turism - även arbetat för ett ömsesidigt erkännande av straffåtgärder, d.v.s. att möjliggöra indragning av körkort. Tyvärr har varken rådet eller kommissionen tagit hänsyn till dessa ändringar. Vi lägger nu åter fram dessa ändringar.
Vitsen med rörelsefrihet kan väl inte vara att vildar i trafiken, som har fått sina körkort indragna i ett land, muntert och straffritt kan köra vidare med sitt körkort i ett annat land. Om ett sådant missbruk möjliggörs med subsidariteten som förevändning, kommer Europas medborgare inte att ha någon förståelse för detta. EUmedborgarna bryr sig inte, vilken pelare i fördraget som ansvarar för detta, utan de vill ha hanterbara förslag.

Koch
Mycket ärade ordförande, mina damer och herrar! Jag välkomnar rådets och kommissionens gemensamma ståndpunkt för skapande av en enhetlig gemenskapsmodell av enskilda länders körkort. Härigenom underlättas för det första persontrafiken i gemenskapen och samtidigt kan den för det andra bidra till att säkerheten i gatutrafiken ökar - för övrigt inte bara rättssäkerheten och därmed konsumentsäkerheten, utan även trafiksäkerheten. För det tredje underlättas en möjlig motivering av att ha sin bostadsort i ett annat land än det där körkortet utfärdades.
För att uppnå dessa mål, krävs det en - oberoende av medlemsspråk - skildring av alla anmärkningar, dvs. alla extra uppgifter och inskränkningar, som måste noteras i körkortet. Den på så sätt föreslagna förteckningen över enhetliga koder, såväl som villkorshandling för förande av fordon och över förvaltningsförfaranden för anpassning av körkorten leder till en bättre förståelse av de anmärkningar som gjorts i körkorten och förenklar kontrollerna av de även i fortsättningen gällande körkorten i de enskilda länderna.
Så långt, så väl. Dock förstår jag inte en del från vårt parlament: Hur kan ni faktiskt acceptera denna fortskridande ensamstatlighet vid utfärdandet av körkort - om än enligt en enhetlig gemenskapsmodell - och samtidigt kräva en gemenskapsrätt för utfärdande och indragning av körkort?
Här talar ni väl med två tungor. Är inte frågorna i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om den inre säkerheten fortfarande aspekter för tredje pelaren i Europeiska unionen, vilken förbehålls det mellanstatliga samarbetet? Jag kan bara rekommendera att avvisa de ändringsförslag som bryter mot gällande europeisk rätt och de ändringsförslag som utskottet för transport och turism tyvärr har antagit med majoritet.
Jag tackar rådet för dess gemensamma ståndpunkt, för att det har tagit hänsyn till de ändringsförslag som parlamentet har antagit i första läsningen och kommissionen har accepterat.

Ferber
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kollegor! Jag utgår från att Watts fram till den 1 maj måste kämpa i Storbritannien. Ännu en gång underhåller vi oss kring temat körkort, och vi borde äntligen komma till slutet på denna diskussion. För det första för att körkortet redan skulle ha utfärdats till den 1 juli 1996 - jag har här ett mönster som visar hur det skall se ut i framtiden. Nu talar man om den 1 juli 1997! För det andra, eftersom vi nu bara behöver besluta om kodexerna, vilket vi egentligen är ense om. Därför borde vi verkligen fundera på om vi vill ha en indragning av körkort för hela unionen, eller bara på enstatsnivå.
I min parlamentsgrupp var det ju jag som var ansvarig för utformningen och formen av detta körkort, och jag har alltid uttalat mig för ett enhetligt europeiskt körkort. Men suveränt, detta har min kollega helt riktigt hänvisat till, är respektive medlemsland vid utgivningen och detta måste landet också vara vid indragningen. Så måste det förbli!
Exemplet på italienaren i Storbritannien, som min kollega Morris nyss anförde, var mycket intressant. Precis här har vi ju pudelns kärna på problemet! Så länge vi inte har högertrafik överallt, kommer vi även att ha sådana problem. Den dag vi har högertrafik i hela Europa kan vi också tala om en europeisk indragning. Här har vi emellertid redan en klar förvrängning inom Europeiska unionen.
Vi bör nu acceptera rådets gemensamma ståndpunkt och inte ytterligare förhala utfärdandet av enhetliga körkort genom ett totalt onödigt medlingsförfarande.

White
Herr ordförande! Jag förfäktar inte att samma rättsliga eller straffrättsliga system bör tillämpas i hela Europeiska unionen. Jag tror inte att det kommer att bli så. Men det går att tillämpa flera rättsliga system i en union eller, faktiskt, som i Förenade kungariket, i ett land.
Jag är engelsk jurist. Jag får inte utöva mitt yrke i Skottland, och det innebär att jag inte får plädera inför en skotsk domstol utan att först genomgå särskilda procedurer.
Icke desto mindre så gäller ett körförbud som utdömts av en skotsk domstol i England. Och det enda vi hävdar i det här betänkandet, eller som åtminstone alla ändringsförslagen hävdar, är att ett sådant förbud bör erkännas i hela Europeiska unionen.
Jag kan inte tro att det i en värld med e-post och datorer inte skulle vara möjligt att ha ett ömsesidigt erkännande av förbud, och rent av prickningssystemet. Jag hoppas verkligen att kommissionen har lyssnat mycket noga på vad min kollega Morris påpekade, vars ändringsförslag jag stöder i högsta grad.

Bangemann
Herr ordförande, eftersom diskussionen i dag återigen har handlat om samma ärende, vilket ju redan hade betydelse vid den första läsningen - för i övrigt är vi ju överens -, vill jag koncentrera mig på detta ärende. Naturligtvis kunde man sett ur rent mänsklig logik säga att det ju inte kan spela någon roll, om någon får sitt körkort indraget i ett land i unionen, där medborgaren inte har sin hemvist. Som Ni vet föreskriver ju propositionen att om ett körkort dras in i hemvistlandet, kan indragningen gälla för hela unionen. Detta gäller inte, om körkortet dras in ett annat land, dvs. i ett land där medborgaren inte har sin hemvist.
Kommissionen har full förståelse för dessa argument. Emellertid är det nu en gång så i rättssystemen att detta - vilket rådet upprepade gånger har förklarat och därför ju inte heller har övertagit ändringsförslaget i den gemensamma ståndpunkten - ger författnings- och andra rättsproblem. Denna motivering kan inte heller kommissionen undandra sig. Jag ber om överseende.
Schmidbauer, tydligen kommer detta inte heller att finna något understöd i parlamentet. Jag har lyssnat mycket noga på mina vänner i europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, men jag har inte riktigt kunnat urskilja vad de vill göra, men i vilket fall som helst kommer kristdemokratiska gruppen med understöd av europeiska liberala, demokratiska och reformistiska grupp nog att avvisa detta ändringsförslag. Även om Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp i detta fall inte kan ansluta sig till Kristdemokratiska gruppen, kommer det ju dock inte att uppstå någon majoritet, som bär ändringsförslaget. Detta är vad jag antar. Sett ur den synvinkeln underhåller vi oss för ögonblicket om en sak, som troligen bara har teoretisk betydelse.
Förvisso kan den naturligtvis få praktisk betydelse i det ögonblick då rådet, kanske även i regeringskonferensen, kommer överens om att överföra vissa ärenden i gemenskapskompetensen. Då kan man tala om detta på nytt. Det är helt rätt vad Ferber har sagt: Om parlamentet åter skulle lägga fram dessa båda ändringsförslag - föredraganden har arbetat mycket hårt på detta, jag vill samtidigt tacka honom för hans arbete - kommer detta givetvis leda till att hela historien hejdas. Inte alla medlemsländer företräder dem med samma entusiasm som parlamentet. Då uppnår vi rakt inget resultat. Detta är visserligen kanske under vissa omständigheter inte nödvändigtvis ett skäl för att inte försöka genomdriva parlamentets åsikt, men i verkligheten ändras ingenting härav. Det blir då inte ens möjligt att godkänna att det land drar in körkortet där medborgaren har sin hemvist. Detta är säkert ett otillfredsställande resultat, medan denna proposition utgör ett första steg och därför kan ha god verkan, som alla kan profitera av. Detta är kommissionens uppfattning.

Ordföranden
Tack, kommissionsledamot Bangemann.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstning kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B4-0164/97). Vi skall behandla frågor till kommissionen.

Ordföranden
Fråga nr 30 från Konstantinos Hatzidakis (H-0225/97):
Angående: Kontroll och kontrollsystem för att spåra bedrägerier och andra oegentligheter vad gäller olika jordbruksprodukter
Kommissionen har uppgett " bedrägeri" som orsak till revideringarna av den gemensamma organisationen av marknaden, nu senast för olivolja och tidigare för bomull. Det är dock underligt att de offentliggjorda oegentligheterna i princip alltid gäller jordbruksprodukter från Medelhavsområdet. Dessutom är det ju logiskt att bedrägerier upptäcks där uppbyggnaden av kontrollen (kontrollorganisationer etc.) är mycket rigorös och där särskilt stränga kontroller görs, men att de inte upptäcks där motsvarande kontroller inte görs, eftersom motsvarande uppbyggnad och/eller förutfattade meningar saknas.
Kan kommissionen säga om det finns en balans mellan de kontroller som har gjorts under det senaste fem åren, fördelat på produkt och åtgärd (t.ex. importsubventioner, restriktioner osv.) vad gäller produkter från norr och från söder, samt om det framgår av dessa kontroller om bedrägerier endast inträffar i samband med ovan nämnda medelhavsprodukter eller inte?

Gradin
En del produkter är geografiskt begränsade till vissa medlemsstater. Därför är det inte underligt att fusk med vissa former av stöd förekommer inom dessa medlemsländer. Olivolja och bomull är exempel på produkter som enbart framställs inom vissa länder. Kommissionen vill understryka att det i första hand är medlemsländerna som har ansvar för kontrollen av insatser som finansieras av gemenskapen. Det finns en särskild gemenskapslagstiftning som gäller kontroller inom jordbruksfondens garantisektion. Kommissionens uppgift är att se till att kontrollerna sker på ett enhetligt sätt. Det sker genom egna utredningar på platsen och genom de nationella kontrollprogrammen. Utöver förordningen om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken finns det en hel rad bestämmelser som rör åtgärder som t.ex. exportbidrag. Det finns också särskilda bestämmelser som rör vissa produkter. Det finns särskilda byråer för inspektion av t.ex. olivolja och tobak liksom inspektionsorgan för frukt, grönsaker och vin. En av målsättningarna med förordningen om kontroller på platsen, dvs. on the spot controls , är att säkerställa en enhetlig skyddsnivå för gemenskapens budget i alla medlemsländer. Medlemsstaterna har enligt förordning 595/91 skyldighet att meddela kommissionen om de fall av bedrägerier eller oegentligheter som deras kontrollorgan upptäcker.
Kommissionens årsrapport om bedrägerier visar klart den mångfald av åtgärder som vidtagits och generellt - det skall vi komma ihåg - förekommer fusk i alla EU: s medlemsländer. Reformen av de gemensamma marknadsorganisationerna begränsas alltså inte bara till olivolja och bomull, utan omfattar också exempelvis de ändringar som nyligen gjorts i stödordningarna för lin, hampa och torrfoder. Bestämmelserna om kontroll av exportbidrag har också stramats åt ordentligt.

Hatzidakis
Fru kommissionsledamot, jag vill inte säga - och det säger jag även i min fråga - att bedrägerier enbart äger rum i de nordliga länderna. De sker utan tvekan också i de sydliga länderna. Men kommissionen koncentrerar sin kritik enbart på de sydliga länderna och det syns även i frågan om revideringen av förordningen om den inre marknaden för oljan. Naturligtvis känner jag till förordningen 595/91, vilken tvingar medlemsstaterna att offentliggöra uppgifterna angående de bedrägerier som konstateras. Och dessutom, utifrån en synpunkt tillfredsställer mig kommissionens svar fullständigt, där den erkänner att det utifrån dessa uppgifter framgår att bedrägerier inte enbart sker med varor från syd utan också från nord.
Jag måste emellertid påpeka följande: Först och främst, kommissionen ger mig inte några uppgifter om den kontroll som den och inte medlemsländerna utför, ty uppgifterna angående bedrägerierna grundar sig uppenbarligen på dessa kontroller. Vilka uppgifter framkommer t.ex. från kontrollerna angående varorna norrifrån? För det andra, med det faktum att, vilket även kommissionen erkänner i sitt svar, bedrägerier och mera allmänt bristande överensstämmelser konstateras i motsvarande varor från norr, så gör det stort intryck på mig därför att det aldrig går vidare till en revidering av ordningen för den gemensamma marknaden angående dessa varor. Varför ställer kommissionen upp oljan som enda exempel när det gäller bedrägerier?

Gradin
Den ärade ledamoten har absolut missuppfattat kommissionen på denna punkt. Vi har tydligt och klart i den rapport som varje år presenteras, såväl för denna kammare som för offentligheten, visat att fusk förekommer i både syd och nord inom Europeiska unionen. Sedan kan det vara så att det framstår som mer angeläget att ta itu med vissa produkter i olika områden. Nyligen har kommissionen antagit ett nytt sätt att angripa stödformerna för just olivolja, och där har det också förekommit fusk.

Redondo Jiménez
Jag skulle vilja ställa två frågor till kommissionen angående det faktum att man inte enbart måste kontrollera fusket utan man måste också ta igen de försnillade pengarna. Dessvärre förblir 90 % av gemenskapsfusket oupptäckt, bara 10 % upptäcks.
För det första, är kommissionen redo att använda sig av en gemensam kontrollorganisation för att spåra bedrägerierna? För det andra, vilka kriterier tillämpar kommissionen när det gäller dess befogenhet att minska eller provisoriskt stoppa de månatliga förskottsbetalningarna från EUGFJ (garantisektionen)? Det är ju på det här sättet man skulle kunna få igen pengarna, och mig veterligen har man bara tillämpat det för några mycket speciella fall i länderna i söder, däremot känner jag inte till om man har tillämpat det när det gäller nötkreaturs-, spannmåls- eller någon annan form av bedrägeri.

Gradin
Det är riktigt att medlemsländerna inom unionen är mycket dåliga på att se till att de summor som har hamnat i fel fickor återbetalas. Vi behöver ett bättre samarbete för att återbetalningsprocenten skall höjas. Dit hör också att Financial Control inom kommissionen börjat att teckna avtal med de individuella medlemsländerna. Dessa avtal går ut på att vi just skall hitta system för hur vi skall följa upp alla projekt, hur vi skall följa upp hur medlen används i respektive land och hur vi över huvud taget skall få ett bättre samarbete som leder till respekt för att skattebetalarnas pengar hanteras på ett ansvarsfullt sätt.

Filippi
Herr ordförande, jag vill bara påminna om en fråga som ställdes tidigare och som inte fått något svar. Världshandelsorganisationens förslag till reform om olivoljan visar faktiskt att man ägnar särskild uppmärksamhet år situationen i Sydeuropa. Till grund för dessa förslag finns ett enda argument, nämligen kampen mot bedrägerier: jag skulle alltså vilja veta på grundval av vilka uppgifter och till följd av vilka kontroller man har antagit en sådan här inställning till olivoljan, och vilket sambandet är mellan antalet kontroller som gjorts i den här frågan och de som gjorts beträffande andra produkter, som till exempel Hollands import av ris från länder på andra sidan havet, eller av bananer i Antwerpens hamn.

Gradin
Enligt kommissionär Fischler, som ju är ansvarig för jordbrukssektorn, var det av många skäl nödvändigt att förändra utformningen av stödet till olivproducenterna, eftersom detta stöd och den organisation som fanns var ofullständig. Därför finns det nu ett förslag om ett nytt sätt att angripa exempelvis det fusk som tyvärr också förekommer inom olivsektorn.

Ordföranden
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr. 31.
Fråga nr. 32 från Staffan Burenstam Linder (H-0252/97):
Angående: Kostnader för östutvidgningen
Beräkningar av de budgetmässiga konsekvenserna för EU av en östutvidgning har rönt stor uppmärksamhet och dessa kostnader presenteras ofta som ett hinder för att ta in nya medlemsländer.
Fördelarna av ett förbättrat säkerhetspolitiskt läge låter sig bara anges i kvalitativa termer. Men mot de budgetmässiga kostnaderna, som innebär omfördelning från nuvarande till nya medlemsländer, står också omfattande ekonomiska vinster i form av ökad tillväxt.
Det har gjorts akademiska utredningar som visar att en östutvidgning skulle resultera i stora vinster för unionen.
Det skulle ge en bättre balans i debatten om kommissionen lät göra en gedigen utredning om de stora ekonomiska vinster som östutvidgningen skulle ge både de nuvarande medlemsländerna och de nya länderna. Vilken uppfattning har kommissionen om detta och avser kommissionen att göra någon sådan utredning?

Van den Broek
I svaret på frågan från Burenstam Linder skulle jag vilja nämna följande. Utvidgningen med kandidatländerna i Central- och Östeuropa är en historisk utmaning för Europeiska unionen. Utvidgningen är politiskt nödvändig och bjuder samtidigt enorma nya chanser. Och om denna process förbereds och genomförs väl, stärks fred, säkerhet och stabilitet, och den europeiska ekonomin stimuleras. Den ärade parlamentsledamoten pekar med rätta på att de budgetmässiga följderna av utvidgningen måste ses i det större perspektivet av följderna för utvidgningen av unionens ekonomi. Utvidgningen av den inre marknaden med ytterligare hundra miljoner konsumenter innebär en viktig vinst för dagens medlemsstater i samband med tillväxten av handeln och den ekonomiska aktiviteten. För att fullt ut kunna utnyttja de ekonomiska fördelarna av utvidgningen, måste kandidatländerna och unionen vara överens innan utvidgningen sker, även i god tid förbereda och eventuella anpassningsproblem till följd av utvidgningen måste även klaras av på ett effektivt sätt.
På begäran av Europeiska rådet arbetar kommissionen på en studie av följderna för unionens politik av utvidgningen och den utveckling därav som är att vänta. Dessa s.k. impact studies och andra härmed förknippade dokument som Europeiska rådet har begärt, kommer kommissionen omedelbart efter avslutandet av regeringskonferensen att sända till rådet. Följderna av utvidgningen för EU: s politik relateras till de förväntade ekonomiska följderna i vidare mening, som därmed även kommer att utvärderas. Vid sidan av det egna arbete som utförs av dess egna tjänster, tar kommissionen i detta sammanhang även annan vetenskaplig forskning i beaktande, däribland forskning om de ekonomiska fördelar som kan förväntas.

Burenstam Linder
Jag ber att få tacka kommissionär Van den Broek för svaret. Fördelarna med en östutvidgning har förvisso ofta diskuterats, men det är bra att Van den Broek gör det nu igen. Jag hoppas att denna impact study kommer att ge en samlad analys med försök också till en kvantitativ uppskattning av dessa vinster. Även om Europeiska unionen är grundad på idén om att frihet och fred befrämjas genom integration, är det inte självklart i debatten att dessa vinster är odiskutabelt stora. I dag diskuteras kostnaderna för utvidgningen som ett allvarligt hinder för denna utvidgning. Det finns en risk för att det då blir svårare att genomföra östutvidgningen. Jag ser därför mycket fram emot denna impact study och hoppas att den kommer att innehålla också dessa kvantitativa försök att beräkna vinsterna.

Van den Broek
Jag förstår önskemålet från den värderade ledamoten att även kunna förfoga över kvantitativa uppgifter som gör följderna av utvidgningen tydligare, men jag tror att det fortfarande är ganska spekulativt för att exakt kvantifiera de vidare ekonomiska fördelarna och kostnaderna för en komplex process som utvidgningen av Europeiska unionen med tanke på processens osäkra faktorer. Därför är jag egentligen något restriktiv med att lämna ut kvantitativa beräkningar. Men jag vill gärna lova den värdera ledamoten att vi gärna tar med existerande vetenskaplig forskning i vår analys så som jag nämnde redan vid det första tillfället. Men man måste ta hänsyn till både osäkerheten om de ekonomiska utvecklingen inom Europeiska unionen själv och följderna av utvidgningen på europeisk politik och den osäkra framtida utvecklingen på det ekonomiska området i de länder som ansöker om inträde. Det är egentligen detta komplex av data som gör det svårt att tala om kvantifiering i exakta termer.
Låt mig till sist säga att de som är osäkra på i vilken mån integreringen av de nytillträdande kommer att skapa nya ekonomiska chanser, redan kan hänvisas till den enorma ökningen av handeln med tillträdesländerna sedan omslaget, förändringen av de länderna 1989 och åren därefter satte in. Då ser vi att det på många handelsområden, inklusive jordbruket, redan nu är tal om ett ansenligt handelsöverskott på de västeuropeiska ländernas sida, där man även för de östeuropeiska länderna får önska sig att det på lång sikt uppstår en något större jämvikt åstadkoms, men den höga andelen av import av investeringsvaror, särskilt i de östeuropeiska länderna, som är i färd med att modernisera sin ekonomi, är en del av förklaringen av denna obalans.

Hardstaff
Herr ordförande! Som en av dem som skall resa till Polen nästa vecka, med det blandade parlamentariska utskottet, vill jag också framhäva den mycket höga tillväxttakten i såväl Polen som Tjeckiska republiken bland ansökarstaterna. I likhet med den ursprungliga frågeställaren skulle jag verkligen välkomna en redovisning från kommissionens sida av exakt hur mycket länderna kommer att bidraga med till EU: s totalekonomi, såväl vad gäller utökade marknader för de nuvarande medlemsstaterna som med avseende på dessa länders bidrag till den totala ekonomiska ökningen.
Utför kommissionen denna impact study för att bedöma såväl dessa positiva fördelar som eventuella kostnader?

Van den Broek
Jag kan och jag måste fatta mig kort, eftersom alla frågor som den ärade ledamoten ställer bör få sitt svar i de betänkanden som kommissionen, förhoppningsvis i mitten av juni, kommer att begrunda och på grundval av vilka våra regeringschefer mot slutet av detta år, förmodligen i samband med ett europeiskt toppmöte, måste fatta beslut om det vidare scenariot med avseende på inledandet av inträdesförhandlingarna. Jag skulle alltså vilja be om ett visst tålamod, eftersom utvärderingen och den närmare granskningen av de siffror som efterfrågas fortfarande pågår, och jag hoppas alltså att jag snart kan skapa större klarhet om det omfattande betänkande som kommissionen för närvarande färdigställer för alla tio tillträdesländer.

Redondo Jiménez
Jag vill understryka betydelsen av östutvidgningens inverkan på gemenskapens jordbrukspolitik, bortsett från den politiska betydelse utvidgningen kommer att tillmätas inom Europeiska unionen.
Jag vill fråga om man i den utlovade studien om östutvidgningens inverkan på gemenskapens jordbrukspolitik i detalj har bedömt konsekvenserna för de olika produkterna och de gällande fristerna inom jordbrukspolitiken.

Van den Broek
Även här måste jag vädja om förståelse. Jag förstår mycket väl att dessa frågor är utomordentligt väl motiverade med tanke på den framtida utvidgningen. Men just på grund av att regeringscheferna har bett oss att snart, ungefär i mitten av juli, lägga fram alla aspekter av utvidgningen, inklusive utvidgningens inflytande på unionens politik särskilt gemenskapens jordbrukspolitik och strukturpolitiken, alla inbördes sammanhang, kan jag just nu inte svara annat än mycket fragmentariskt på de frågor som ställs. Men de ärade ledamöterna skall även veta att reformeringen av gemenskapens jordbrukspolitik sedan en tid är på gång inom unionen. Dels till följd av genomförandet av Macsherrys betänkande, dels till följd av de avtal som träffades i samband med Uruguayrundan, och reformeringen fortsätter. Även med sikte på en möjlig ny världshandelsrunda på området för möjlig liberalisering av jordbruket, en konferens som väntas mot slutet av detta århundrade. Om vi betraktar det i samband med den kommande utvidgningen i riktning mot Östeuropa, då är det mycket tydligt att det inte kan bli fråga om en radikal omvandling med avseende på den egna jordbrukspolitiken, utan att en vidare anpassning kommer att bli nödvändig lika mycket som tillträdesländerna tillråds anpassning genom att i första hand naturligt sörja för att jordbruksmarken privatiseras om detta inte redan är fallet, och vidare genom att även ge dem råd om omstruktureringen och särskilt även moderniseringen av det egna jordbruket för att på det sättet låta systemen växa närmare varandra.

Ordföranden
Eftersom frågeställarna är frånvarande bortfaller frågorna nr. 33 och 34.

Ordföranden
Fråga nr 35 från Camisón Asensio (H-0214/97):
Angående: WTO: s avtal om informationsteknik (ITA)
Kan kommissionen förklara de villkor som fastställdes vid WTO: s senaste möte i Singapore för den internationella handeln inom ramen för det globala informationsteknikavtalet (ITA)?

Brittan, Sir Leon
Avtalet har formen av en ministerdeklaration, antagen i Singapore den 13 december 1996, med fjorton olika parter däribland Europeiska gemenskapen. Den uppställer som allmän målsättning ett avskaffande av tullavgifter fram till år 2000 för en detaljerad förteckning över informationsteknologiska produkter. Om inte annat överenskommes skall avskaffandet av tullavgifterna ske i flera lika stora steg, med början den 1 juli 1997 och med slutförande den 1 januari 2000.
ITA yrkade på två villkor för att det skulle kunna träda i kraft. Nittio procent av världens IT-handel måste omfattas och det måste föreligga enighet om vidtagande av undantagssteg, det vill säga sänkningar av tullavgifter antingen före eller efter den 1 januari år 2000. Dessa två villkor är nu uppfyllda. Den 24 mars fattade rådet ett formellt beslut att EG skulle ingå ITA-avtalet. Det noterade att över 90 % av världshandeln omfattades och gick med på de krav avseende de steg som några av deltagarna ställde. Den 26 mars träffades 25 deltagare, som representerade 92 % av världshandeln med informationsteknologiska produkter, och gick igenom och godkände sina respektive tidplaner för avskaffandet av tullavgifter för den överenskomna förteckningen över IT-produkter på consensusbasis, varmed ITA-avtalet således trädde i kraft.

Camisón Asensio
Jag är tacksam för den information kommissionsledamoten lämnat, men jag hade förväntat mig att denne skulle ha tagit tillfället i akt och klargjort vilka koncessioner man tvingades göra vid WTO: s senaste möte för den internationella handeln inom ramen för det globala informationsteknikavtalet (ITA) för att skaffa sig fördelar för handeln med alkohol, eftersom detta ännu inte har klarlagts.
Vi vill veta vad varje vågskål verkligen väger, likaså vill vi veta hur de nationella regeringarna reagerade inför detta avtal, om löftet om att reducera tullsatser för handeln med halvledare som är beräknad att ske i tre faser fram till 1999 kommer att hållas, om man, som beräknat på grund av exportindustrin, fortfarande kan hoppas på en stark ökning av antalet arbetstillfällen inom Europeiska unionen och om man, som utlovats, lyckats utrusta den europeiska industrin bättre och få den mer konkurrenskraftig. Ärade ledamot av kommissionen, vi vill bara har mer information om detta.

Brittan, Sir Leon
Avtalet om spritdrycker ingicks parallellt med Förenta staterna under tiden i Singapore, och innebar avskaffandet av tullavgifter för vissa spritdrycker som tidigare inte täckts in av Uruguayrundan. Formellt sett har detta naturligtvis ingenting med ITA-avtalet att göra, men det ingicks, skulle man kunna säga, som ett ytterligare tillmötesgående gentemot Europeiska unionen vid dessa överläggningar. Det förelåg ett särskilt problem med avseende på detta avtals tillämplighet på rom, men de detaljerade modaliteterna slutfördes den 1 mars till den europeiska branschens belåtenhet.
Vad själva ITA-avtalet beträffar så nämnde jag att där fanns stadganden om vidtagande av särskilda steg efter överenskommelse. Ett samförstånd träffades med Förenta staterna, inom ramen för ITA-avtalet, med avseende på halvledare. Detta samförstånd möjliggör avveckling av EEG: s tullavgifter för halvledare snabbare än om man följer det allmänna stadgandet i ITA-avtalet, men också i gengäld för detta avvecklandet i ett steg av vissa av USA: s tullavgifter som är av intresse för Europeiska gemenskapen. Det var besvärliga överläggningar och detta blev utfallet.
Till följd härav kommer den europeiska branschen att medverka i invigningssessionen i World Semiconductor Council, som ursprungligen tillskapades av USA och Japan, som vi var angelägna att gå med i. Vi insisterade i själva verket på detta som ett villkor för att ens inleda förhandlingarna avseende ITA-avtalet. Denna målsättning är uppfylld. Rådet kommer att se över samarbetena mellan branscher. Vi var ytterst oroliga för att japanerna och amerikanerna skulle gå vidare utan oss. Nu är vi med i bilden.
Som en följd av allt detta välkomnar den europeiska branschen ITA-avtalet varmt, och anser att det såväl sänker kostnaderna för de många verksamheter som använder ITI-produkter, som öppnar nya möjligheter för exportörer av ITI-produkter i Europeiska unionen.

Ordföranden
Fråga nr 36 från Hugh McMahon (H-0221/97):
Angående: Dumpning av norsk lax
Kan kommissionen informera parlamentet om vilka åtgärder den avser att vidta i avvaktan på sin undersökning om de illojala metoder som förekommer hos norska laxproducenter och bearbetare i samband med export av lax till EU?
Förespråkar kommissionen kvantitativa restriktioner eller en avgift i form av en skatt på export av norsk lax till EU, och kommer kommissionen att ta upp frågan hos Europeiska miljöbyråns övervakningsdomstol?

Brittan, Sir Leon
Två olika undersökningar om påstådd dumpning, å ena sidan, och påstådd subventionering, å den andra, av odlad atlantisk lax med ursprung i Norge, initierades av kommissionen den 31 augusti 1996. Bägge dessa undersökningar har kommit en lång bit på väg. Eftersom de regleras av lagstadgade riktlinjer måste eventuella interimistiska åtgärder kommissionen kan komma att införa publiceras senast den 31 maj. Inget slutligt beslut har ännu fattats av kommissionen, men parlamentet kommer att informeras om utfallet.
När man beslutar sig för att införa åtgärder tar sig dessa vanligtvis form av tullavgift, som beräknas utifrån CIFimportpriset. Eftersom kommissionen inte fått in någon begäran om skyddsåtgärder från någon medlemsstat, så kan en kvantitativ åtgärd för närvarande inte övervägas. Eftersom sådana åtgärder genomförs under relevant gemenskapslag om antidumpning och antisubventionering, som bygger på WTO-avtal, och inte på EES, så anses det inte tillbörligt att ta upp frågan i anslutning till EES-avtalet. Informella överläggningar har ägt rum inom EFTA: s övervakningsmyndighet.

McMahon
Herr ordförande! Jag tackar visserligen kommissionären för hans svar, men vill be honom lämna oss lite mer information - om jag kan få ur honom någon.
Enligt pressen höll den rådgivande kommittén ett möte igår där - påstås det - flera medlemsstater beslöt sig för att inte stödja kommissionens förslag till åtgärd: en skatt på 12-15 % nämndes särskilt. Jag skulle vilja fråga kommissionären vad som egentligen hände vid mötet igår.
För det andra så hävdar han att ingen medlemsstat kommit med någon framställan. Kan han också bekräfta eller bestrida att den norska regeringen kommit med en framställan, och kan han bekräfta eller bestrida att det inte kommit någon framställan från vare sig Raymond Robertson, ministern vid Scottish Office med ansvar för fisket, eller från Michael Forsyth, den skotske ministern? Har han haft någon kontakt med Robertson sedan hans dödfödda sammanträffande och motigheter med kommissionären för fiske, Bonino? Jag vill gärna ha svar på dessa frågor.

Brittan, Sir Leon
Jag skall göra mitt bästa för att lämna den information som vederbörligen kan lämnas. Den ärade gentlemannen måste ha hört fel när han lyssnade på mig, eftersom jag inte sade att vi inte kontaktats av någon medlemsstat, utan i stället sade att ingen begäran om skyddsåtgärder hade inkommit. Det är något helt annat än framställningar om att antidumpnings- eller antisubventioneringsåtgärder måtte vidtas. Jag kan försäkra den ärade gentlemannen om att den regering han syftade på har varit aktiv när det gällt att driva den fråga han också syftade på och har ett intresse i. Kort sagt finns inga valpoäng att plocka här alls.
Jag vill fortsätta med att säga att vad norrmännen beträffar så har de gjort klart vad de anser. För att vara helt tydlig borde jag bara tillägga att eftersom fiskeriet uttryckligen undantogs från EES, inte minst till följd av ett krav från den norska regeringen, så gäller de vanliga stadgandena avseende gemenskapens antisubventioneringsoch antidumpnings rättsakter, och vi accepterar inte att Norge ställer sig utanför tillämpningen av dem, på grund av landets medlemskap i EES.

Ordföranden
Ärade kommissionsledamot, när ni ställer en fråga ber jag er invänta tills ni får ordet. Det är inte bara det att jag kräver att få utföra mitt arbete, utan vi som inte talar ert språk måste också få frågorna och svaren översatta. Därför är jag tacksam om jag, förutom att jag får utföra mitt arbete och göra rätt för min lön, får överlämna ordet till er.
Precis som jag nu gör när jag överlämnar ordet till Thors för en följdfråga under en minut.

Thors
Vi vet egentligen mer om detta ärende genom det som har stått i World Fisheries' Report de senaste dagarna, där det står att man planerar både antitullar och särskilda straffskatter. Jag hoppas att det som står i tidningarna är sant, för det är uppenbart att det inte bara är de skotska fiskodlingarna som har lidit mycket. Exempelvis har man i vår skärgård i Finland inte ansökt om en enda mark i investeringsstöd från Pescaprogrammet för fiskodlingar, eftersom situationen är den att priserna har sjunkit från 25 till 15 mark per kilo. Importen av norsk lax har ökat till det dubbla. Därför frågar jag mig också: Finns det några möjligheter att genom den straffskatt som jag hoppas kommer att införas kompensera fiskodlarna för de skador som de har lidit av importen från Norge?

Brittan, Sir Leon
Den ärade damen gör helt rätt i att uppmärksamma det faktum att - underförstått - åtgärder, om sådana vidtas, inte kommer att vara till fördel för något land eller någon grupp fiskare. De kommer att utgöra åtgärder som vidtas av Europeiska unionen gentemot dem som befinnes skyldiga till dumpning eller till att utge subventioner - om åtgärder vidtas - och de kommer att vidtas till förmån för alla dem som blir lidande till följd av denna dumpning, eftersom effekten blir en tullavgift som i framtiden tas ut av alla som befinnes skyldiga till dumpning eller tillhandahållande av subventioner.

Ordföranden
Fråga nr 38 från Glenys Kinnock (H-0261/97):
Angående: Panamprojektet
Anser kommissionen, med anledning av de reservationer som Europaparlamentet år 1994 anförde mot Panamprojektet, att våra synpunkter beaktats till fullo inom följande områden i det aktuella förslaget till projekt?
Har frivilligorganisationerna till fullo rådfrågats och engagerats i arbetet? Har en fullständig miljökonsekvensbedömning utförts? Kommer endast det tibetanska folket att dra fördel av projektet?

Brittan, Sir Leon
De icke-statliga organisationer som verkar i Tibet kontaktades i varje skede av förberedelsearbetet för projektet. Dessutom bidrog specialister, som tidigare arbetat inom de icke-statliga organisationerna, vid dokumenteringen av projektet. De icke-statliga organisationerna har också varit engagerade helt och hållet i omprövningen av projektet, vilken ägde rum i september 1995. Sedan dess har kommissionen haft regelbundna kontakter med de icke-statliga organisationerna, vilka uttryckt sitt särskilda intresse av att medverka i projektet.
Projektomprövningen i september 1995 kom fram till att projektet, med dess specifika inslag av flodstabilisering, trädplantering och tillskapande av betesmarker, skulle få fördelaktiga följdverkningar för miljön. En komplett miljöprövning förutses som en del av de grundläggande undersökningarna, och kommer att genomföras direkt efter initieringen av projektet, för att säkerställa att miljöpåverkan förblir positiv.
Kommissionen kan bekräfta att projektet utformats på ett sätt som säkerställer att det endast blir till nytta för den tibetanska befolkningen. Tibetaner kontaktades under omständigheter som gjorde det möjligt för dem att uttrycka sig fritt, under projektets uppläggnings- och utvärderingsfaser, och kommer också att svara för administrationen av projektet om det blir av när det är färdigutarbetat, förutsatt, givetvis, att de har de rätta kvalifikationerna för de olika administrativa och tekniska befattningar det handlar om.

Kinnock, Glenys
Tack herr ordförande och tack kommissionären. Jag är säker på att ni förstår det faktum att jag måste hinna med ett plan för att återvända till Förenade kungariket.
Jag är intresserad av vad ni säger och det gläder mig att höra att icke-statliga organisationer har kontaktats. Det är bra. Men jag är naturligtvis medveten om att det är ett faktum att vissa mycket viktiga icke-statliga organisationer inte alls har varit involverade. Jag vill be kommissionären redovisa exakt vilka icke-statliga organisationer han talar om, och jag vill också veta huruvida man haft några kontakter med dessa icke-statliga organisationer under de senaste sex månaderna.
Jag vill också veta varför miljöprövningen skall göras efter det att projektet har dragits igång. Det vore väl helt visst mycket förnuftigare om det gjordes före projektgenomförandet, eftersom det skulle säkerställa att eventuella olämpligheter eller eventuella svårigheter som kunde uppkomma skulle kunna undvikas.
Det gläder mig också att ni talar om att uppläggningen gynnar det tibetanska folket. Det är bra. Men jag skulle också vilja veta huruvida ni säkerställer att projektgenomförandet också gynnar det tibetanska folket, inte bara dess uppläggning. Jag vill också be kommissionären se till att detta blir en process präglad av betydligt mer öppenhet och insyn än vad fallet var för det senaste förkroppsligandet av denna process och att relevanta dokument kommer att göras tillgängliga för parlamentet och andra intresserade parter.

Brittan, Sir Leon
Jag är tacksam gentemot den ärade ledamoten för hennes fortsatta intresse för projektet.
Kanske kan jag börja med frågan om miljöprövningen. Som jag sade är denna tänkt att utgöra en del av de grundläggande undersökningar som kommer att genomföras direkt efter initieringen av projektet. På sätt och vis blir detta innan projektet egentligen kommer igång, men den kan naturligtvis inte genomföras på annat sätt än som en del av projektet. I den meningen så sker den alldeles i början av projektet för att säkerställa att ingenting inträffar under projektets lopp, som gör situationen värre än den var innan någonting genomfördes på marken. Så jag tror vi har ett gemensamt syfte härvidlag, som kommer att uppnås på ett sätt som är godtagbart för den ärade ledamoten.
Jag håller verkligen med om att det är viktigt att försäkra sig om att projektgenomförandet blir till nytta för det tibetanska folket, liksom också dess uppläggning, och projektövervakningen är just avsedd att åstadkomma detta.
Jag är inte intresserad av något annat än öppenhet, och jag kommer att fortsätta att hålla parlamentet till fullo informerat om vad som händer. Slutligen, och kanske viktigast av allt, så är de sista ouppklarade punkterna, som måste slutföras, och utan vilka jag inte går med på att lämna mitt slutliga medgivande till att projektet skall genomföras, för det första att vi måste vara helt säkra på att projektet blir till nytta för den etniska tibetanska befolkningen. För det andra skall de icke-statliga organisationerna beredas möjligheter att medverka i projektgenomförandet, varför vi naturligtvis varit i kontakt med sådana icke-statliga organisationer som Läkare utan gränser och Rädda barnen-fonden de senaste sex månaderna, och det är vår avsikt att de icke-statliga organisationer som önskar medverka skall ges möjlighet till detta vilket, vet jag, varit av stor vikt för den ärade ledamoten hela tiden.
Jag tror att det nu kan anses vara slutgiltigt säkerställt, men jag kommer inte att lämna mitt slutliga medgivande förrän jag är helt övertygad om att så verkligen är fallet.

Ordföranden
Fråga nr 39 tas inte upp eftersom samma ämne redan finns med i föredragningslistan för den här delen av sessionen.
Fråga nr 37 från Richard Howitt vilken har övertagits av Cunningham (H-0224/97):
Angående: Anti-dumpningsavgifter inom textilsektorn
Hur gör kommissionen, som lägger på dumpningsavgifter på oblekt bomullstyg och därmed ökar priserna för textilföretag i Förenade kungariket, däribland Greige i Benfleet i min valkrets, för att skilja mellan å ena sidan europeiska importörer som tillämpar och kontrollerar egna etiska regler i fråga om barnarbete och andra kränkningar av godtagbar arbetsrätt och, å andra sidan, mer skrupelfria företag som inte försöker kontrollera att deras leverantörer följer sådana regler?
Kan kommissionen även förklara hur den garanterar att deras åtgärd inte hindrar mindre utvecklade länders hederliga producenter inriktade på rättvis handel, fair trade, att få tillträde till den europeiska marknaden?

Brittan, Sir Leon
Vid genomförandet av anti-dumpningsundersökningar, däribland frågan avseende import av oblekt bomullstyg, är kommissionen bunden av stadgandena i rådets förordning (EEG) nummer 384/96, som följer WTO-avtalet inom detta område. Rättsakten är avsedd att eliminera handelsorättvisor som uppkommer till följd av import av varor till dumpade priser, och hindrar därför inte rättvis tillgång till gemenskapens marknad för producenter i något land, utvecklat eller inte.
Vad gäller frågan om barnarbete så tillåter oss gemenskapens omarbetade system för allmänna tullpreferenser att tillfälligt återkalla, helt eller delvis, fördelarna med preferensbehandlingen vad avser länder där de mest förödmjukande formerna av barnarbete tillämpas, nämligen slaveri och tvångsarbete.
Dessutom möjliggör systemet ytterligare preferenser, vilket innebär ytterligare reducerade preferenstullavgifter, från den 1 januari nästa år, till mottagarländer som fullständigt respekterar standarderna i vissa ILO-konventioner, däribland konvention 138 om barnarbete.
Kommissionen kommer att lägga fram ett förslag till beslut i rådet om sådana ytterligare preferenser, och om modaliteterna för att tillämpa dem.

Cunningham
Jag har en mycket enkel fråga. Vilket svar skulle kommissionären ge sådana företag i min egen valkrets som J.W. Wilkinson i Kendal och Stead McAlpine i Carlisle, som i hög grad fruktar att införandet av sådana höga tullavgifter på oblekt bomullstyg kommer att medföra arbetslöshet, inflation och obotliga skador på textilindustrin, inte bara i Förenade kungariket utan i hela Europeiska unionen.

Brittan, Sir Leon
Jag håller inte med dem som uttrycker den uppfattningen, men jag respekterar deras uppriktighet när de tänker på det viset. Vi har studerat det här mycket noga. Först måste vi fastställa huruvida dumpning har förekommit - och jag tror det står klart att så är fallet. Sedan måste vi undersöka om skador har förorsakats den europeiska industri som arbetar med att framställa de produkter, som importerats billigt till dumpade priser. Det står klart att skador uppkommit.
Sedan måste vi se till hela frågan om huruvida det ligger i gemenskapens intresse att fortsätta, och det innebär huruvida det finns andra människor som sannolikt kan komma att skadas mer av införandet av tullavgifterna än vad de som utsätts för denna konkurrens skulle vinna. Det kan med rätta hävdas att vi genomfört uppgiften att se till gemenskapens intressen mer omsorgsfullt i detta fall än vid tidigare tillfällen.
Vi har mycket noga studerat de argument som framförts av dem som anser sig behöva detta skydd för sin egen produktion, och enligt vår uppfattning är det en fruktan som inte är motiverad. Vi tror inte att effekten av tullavgifterna blir att de berövas sina egna tillbörliga affärsmöjligheter. Om jag hade trott att det förhöll sig på det motsatta viset så skulle jag aldrig ha lagt fram detta förslag.

Titley
Herr kommissionär. Vad jag förstår så har detta beslut behandlats i antidumpningutskottet, där utfallet blev 7 mot 7 och Tyskland lade ner sin röst. Kan ni bekräfta att så var fallet? För det andra så förstår jag att det nu gått till medlemsstaterna för remissbehandling. Kan jag få veta hur långt tid ni tror att den processen kommer att ta? Kommer antidumpningstullarna att också fortsättningsvis tillämpas provisoriskt under denna remissperiod, tills vi slutligen får ett beslut?
Om antidumpningstullar i slutänden avslås av ministerrådet, har man då talat om att kompensera de företag som drabbats på ett negativt sätt? Och slutligen, i beaktande av att effekten av dessa antidumpningstullar har blivit att snedvrida marknaden inom textilindustrin, och relationerna mellan spinnerierna, väverierna och förädlingsföretagen, och att de europeiska förädlingsföretagen drabbats av betydande nackdelar till följd av dessa antidumpningstullar, vore det då inte på sin plats att antidumpningstullar infördes inom hela textilindustrin, och inte bara inom en del av den?

Brittan, Sir Leon
Jag håller inte med om det sista som sades. Jag accepterar inte tanken på införande av antidumpningstullar för produkter för vilka inga klagomål ingivits. Det alternativet står inte till buds. Vad proceduren beträffar så är det inte tillbörligt för mig att kommentera de utskott den ärade ledamoten nämnt. Det är kommissionens uppgift att lägga fram ett förslag för rådet per den 20 april. Så kommer att ske. Rådet måste fatta sitt beslut inom en månad, per den 20 maj, om åtgärderna skall införas.

Smith
Tack herr kommissionär för det svaret. Ni minns att jag för tre veckor sedan, i utskottet för externa ekonomiska förbindelser, ställde precis samma fråga till er till följd av en artikel i The Financial Times . Ni svarade att The Financial Times gjort sig skyldig till lite grälsjuk rapportering. Anser ni fortfarande det, eller hade The Financial Times helt rätt i den artikeln?
Ni säger att ni har utfört alla tester som gäller för dumpning. Däri ingår att skador måste kunna redovisas. Det kanske skulle hjälpa oss om vi visste vilka som skadats eftersom, som mina kollegor sagt, den information som når oss säger att vissa delar av branschen kan påverkas negativt och att, faktiskt, sysselsättningen kan lida skador.

Brittan, Sir Leon
I stället för att inrikta oss på The Financial Times , hur trevlig den tidningen än må vara, så föredrar jag att inrikta mig på de faktiska frågor den ärade ledamoten tog upp. Vi vet alla att användningsområdet för gårdagens tidningar, hur utsökta de än är, är att slå in fisk. Jag tycker därför att vi inte behöver återgå till The Financial Times . Med frågans innehåll är viktigt.
Svaret är att dessa tullavgifter inte bara föreslås slumpmässigt, därför att kommissionen skulle anse det vara en kul grej att göra, utan till följd av ett klagomål som framförts. Klagomålet kommer från personer som producerar den produkt som importeras. De hävdar att den har importerats till dumpade priser och att det skadar deras legitima verksamhet.
Vi har inget intresse av att störa handel som bedrivs under korrekta former. Det är därför som jag sade att den första kontrollen är: har det förekommit någon dumpning? Är priserna dumpade priser? Den andra frågan är: har branschen påverkats, eller riskerar den att påverkas, och på det är svaret 'ja'. Den tredje frågan är: finns det några andra, vare sig de är konsumenter eller andra i branschen, som skulle kunna påverkas negativt och påverkas värre än de som kom med klagomålet? Vi har övervägt denna tredje punkt mycket noga. Kommissionen anser att det inte finns tillräckliga belägg för att motivera slutsatsen att det skulle uppkomma skador som skulle motivera att man undvek att ingripa, även om det inledande dumpningfallet tycks ha konstaterats, så väl vad gäller att dumping skett och dess skador.

Ordföranden
Tusen tack, ärade kommissionsledamot. För det första vill jag tacka er för ert svar, och för det andra för det tålamod ni har visat ordförandeskapet som otaliga gånger har avbrutit det arbetstempo som ni försökte införa för frågorna och svaren i vår gemensamma kammare. Men betänk att det har sina förpliktelser att arbeta med elva språk.

Ordföranden
Fråga nr 40 från Gerard Collins (H-0246/97):
Angående: Regionalpolitik på Irland
Har kommissionen, mot bakgrund av den allmänna tillväxten av Irlands ekonomi samt för att fastställa vilka delar av landet som är berättigade till stöd under mål 1 efter 1999, undersökt skillnaderna i den ekonomiska utvecklingen mellan de olika regionerna eller delar av de olika regionerna på Irland, och om inte kommer den nu att ta itu med detta som ett mycket brådskande ärende?

Wulf-Mathies
Herr ordförande, hela det irländska territoriet bildar en enda region på nivån Nuts II för strukturfonderna. Eftersom bidragsförmågan under mål I har fastställts på nivån Nuts II, skall den bedömas med ledning av statistik, som läggs fram för hela Irland och inte genom att lägga regional eller överregional statistik till grund.
Kommissionen har emellertid nyligen över Eurostat för första gången låtit utarbeta uppskattningar av bruttonationalprodukten per capita för de irländska regionerna på nivån Nuts-III-enheter. Detta har skett med den s.k. ESVG-metoden för de totala nationalekonomiska beräkningarna. Enligt de uppskattade värdena för tidsperioden 1992 till 1994 torde några regioner i Irland ligga under tröskelvärdet på 75 % av genomsnittet för bruttonationalprodukten per capita i gemenskapen. Dock kan dessa värden för 1995 redan märkas i uppsvinget tack vare den höga nationella tillväxten på nästan 8 %.
Låt mig dock ännu en gång hänvisa till att dessa uppskattade värden på nivån Nuts III inte stämmer överens med kriterierna för bidragsförmågan för mål I, som äger rum på Nuts II.

Collins, Gerard
Mitt uppriktiga tack till kommissionären för hennes svar. Kan hon tala om vad hon har för information, och kan hon göra denna information tillgänglig för oss, med avseende på utvecklingsnivån i landets olika underregioner? Kan hon tala om i vilken utsträckning diskussioner förts med den irländska regeringen rörande möjligheten att underindela Irland i ett antal regioner, med avseende på det regionalpolitiska program som kan förväntas ersätta det nuvarande som löper ut 1999?
Kan hon tala om vilken slags tidsskala det handlar om vad gäller Irlands - för närvarande ett territorium med en enda zon för mål 1-status - uppdelning i mer än en region, så att områden i västra Irland, från Donegal och ner längs kusten till South Kerry eller West Cork, ändå kan komma i beaktande för mål 1-områdesstatus i programmet efter 1999?

Wulf-Mathies
Herr ordförande, hittills föreligger inget förslag och ingen anmodan från den irländska regeringen att ändra någonting beträffande fördelningen av Nuts. För övrigt skulle detta förutsätta motsvarande förvaltningsmässiga förändringar, och jag tycker också att den hittillsvarande regleringen för bidragsperioden fram till 1999 utan tvekan är mera fördelaktig för Irland.
Det stämmer att enligt de siffror som vi har erhållit border countries ligger på cirka 66 %, mid east på 58 %, midland på 63 % och west på 78 %, men som sagt detta är siffror från 1994 och den nya perioden för strukturfonder börjar 2000. Om utvecklingen fortsätter att vara så framgångsrik, ser Ni också att dessa siffror inte längre ligger så långt från 75 %. Hittills föreligger det inga propositioner från den irländska regeringen att förfara på något annat sätt. Skulle emellertid dylika propositioner läggas fram, kommer kommissionen att granska dessa på samma sätt som propositionerna från andra medlemsländer.

Ordföranden
Fråga nr 41 från Hans Lindqvist (H-0258/97):
Angående: Effektiviseringen av strukturfonderna
Den praktiska hanteringen av stödet från EU: s strukturfonder möter omfattande kritik för byråkrati och långsamhet med utbetalningar. Det är också en onödig rundgång med pengar från medlemsstater till EU i form av medlemsavgifter och efterföljande återbetalning till medlemsstaterna i form av strukturfondsstöd. Kanske vore det bättre att minska medlemsavgiften och låta medlemsstaterna själva direkt organisera och finansiera strukturstödet?
På vilket sätt vill kommissionen förenkla, effektivisera och stärka stödet till glesbygder och ytterområden och samtidigt minska byråkratin och förhindra rundgång av pengar?

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr parlamentsledamot! I artikel 130a i fördraget över Europeiska unionen har målet för den ekonomiska och sociala sammanhållningen uttryckligen fastställts. Gemenskapen har däri framför allt satt som mål att minska utvecklingsskillnaderna mellan de olika regionerna och eftersläpningen i de mest missgynnade områdena, inklusive landsbygderna. Detta mål gäller också för de relativt välmående medlemsländerna och deras missgynnade regioner.
Enligt artikel 130b är strukturfonderna och sammanhållningsfonderna de finansiella medel, med vilka gemenskapen understödjer bemödandena att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Medlen för tidsperioden 1992-1999 godkändes i december 1992 av Europeiska rådet. Strukturfondernas mål och uppgifter, såväl som förfarandet för interventionerna, inklusive bestämmelserna över det finansiella genomförandet beslöts enhälligt. Det komplicerade förfarandet och den tidsåtgång som krävs fram till utbetalning av pengarna är till del en följd av nödvändigheten av att garantera en effektiv finansförvaltning, effektiv utgiftskontroll och utvärdering, vilka den europeiske skattebetalaren också har rätt till. Detta beror dock ofta på för långa beslutsvägar inom kommissionens kontor, vilka vi kämpar emot med process SEM 2000, men även på svagheter i medlemsländernas förvaltningar och de medlemsstatliga budgetförfarandena, vilka leder till fördröjningar vid överföringen av pengar från central till regional eller lokal nivå. Eftersom strukturfonderna medfinansierar nationella åtgärder, framgår det redan ur detta sakförhållande att nationell strukturpolitik i regel inte på något sätt är effektivare.
Dessutom tjänar gemenskapsfinansieringen extra strategiska projekt, som annars inte skulle kunna förverkligas, eller först vid en senare tidpunkt. Sammanhållningsbetänkandet redovisar avsevärda framgångar i den europeiska strukturpolitiken i EU: s svagare och missgynnade regioner. Det innehåller emellertid även inriktningar för framtiden, så att europeiska medel i framtiden sätts in med ännu större effekt och genomblickbarhet och bidraget koncentreras med hänsyn till de knappa finansmedlen, förfarandena förenklas och inriktningen på framgång förstärks.
Detta gäller för alla bidragsmål i strukturfonderna, alltså även de som Ni, parlamentsledamot Lindqvist, betraktar som lantliga och avlägsna bidragsområden med låg befolkningstäthet. Kommissionen kommer att lägga fram sina propositioner till en reform av strukturfonderna inom ramen för Santerpaketet i juli 1997 och konkretisera dem i sina propositioner för revision av strukturfondsförordningen i början på 1998.

Lindqvist
Tack så mycket för det utförliga svaret. Min idé om att man kanske inte skall skicka pengar fram och tillbaka mellan medlemsländer och EU i onödan, utan kanske i stället, som jag har föreslagit, skall sänka medlemsavgiften och låta länderna behålla dessa pengar är en idé bland många.
En annan idé vore att EU antog några huvudprinciper om t.ex. jobb, integrationsprojekt mellan olika länder, dvs. integrationssamarbete, och miljö, de huvudprinciper som strukturfonderna skall användas till, naturligtvis med syftet att utjämna regionala orättvisor. Medlemsländerna skulle dock inom dessa ramar själva helt och hållet få avgöra hur pengarna skulle användas.
En tredje idé vore att man hade en bättre samordning mellan EU: s stöd och de nationella stöden, t.ex. genom att lokala förtroendevalda organ som landsting i Sverige och kommuner får besluta om hur medlen skall användas. Jag vore tacksam för en kommentar till dessa förslag.

Wulf-Mathies
Till att börja med har Europeiska unionen och kommissionen, som Ni vet, ingen kompetens vad gäller skattepolitiken. Man kan naturligtvis även idka regionalstöd över skattepolitik, men nu ingår inte detta i gemenskapens regionalpolitik.
Dessutom föreskriver strukturpolitikens ansats, som är grundad på ömsesidig respekt, just det som Ni, parlamentsledamot, kräver, nämligen att man beslutar om projekt på ort och ställe. Det finns ledsagande utskott, där de regionala och lokala myndigheterna företräds och där projekturval utförs. Det faktum att Finland och Sverige vad gäller ett bindande av medel och betalningar hittills inte motsvarar samma nivå som genomsnittet i unionen, hänger faktiskt också lite samman med att vi tillsammans i detta område genomgår en lärotid, vilken för övrigt även bär god frukt och som ligger just i ett förstärkande av partnerskapet. Partnerskap innebär emellertid att alla bidrar med något, och jag tror att de erfarenheter som gjordes i Europeiska unionen och kommissionen absolut var mycket nyttiga för utvecklingen av den regionala strukturpolitiken i Finland och Sverige. Detta visar åtminstone många diskussioner som vi har fört på ort och ställe.

Wibe
Jag har en mycket specifik fråga till kommissionären. Jag har kritiserat strukturfonderna ur en speciell synvinkel, nämligen att man beräknar inkomsterna i olika regioner med måttet BNP per capita och inte justerar det med köpkraftens nivå. Om man nämligen justerar med prisnivån i de olika länderna, minskar skillnaderna betydligt mellan regioner och mellan länder. Är detta något som kommissionären har tänkt på och som kanske ingår i den förbättring som ni nu talar om?

Wulf-Mathies
Herr parlamentsledamot, det är ju i vilket fall som helst så att bruttonationalprodukten läggs till grund för respektive köpkraftsparitet, och detta innebär att man redan i dag tar hänsyn till just denna omständighet. Generellt kan man naturligtvis alltid förträffligt väl bråka om de kriterier som ligger till grund. Vad som är ett mycket viktigt argument och som ibland inte tänks på är det faktum att vi över huvud taget bara kan föra upp och jämföra en del av de regionala kriterierna på europeisk nivå och att de därför också fastställs på t ex vissa kriterier, just när det rör sig om regional utveckling och inte bara om nationella genomsnittssiffror.

Ordföranden
Fråga nr 42 från Gary Titley (H-0262/97):
Angående: Organisationen av strukturfonderna efter år 1999
Kan kommissionen ange vilka framsteg som gjorts i överläggningarna om hur EU: s strukturfonder skall organiseras efter år 1999?

Wulf-Mathies
Titley, till att börja med vill jag tydliggöra att kommissionen kommer att lägga fram Era propositioner till Santerpaketet och därmed också de väsentliga besluten över det framtida strukturfrämjandet av gemenskapen när regeringskonferensen har avslutats - vilket förhoppningsvis kommer att ske i juli 1997 - och att vi i kommissionen just nu befinner oss i en intern diskussionsprocess.
Eftersom jag antar att Er fråga också syftar lite grann på tidsfördröjningen och tidsfaktorn, vilken framför allt har inverkat på bidragsperioden 1994 till 1999, vill jag emellertid tillägga att vi med den tidsplanering, som vi nu har föresatt oss, absolut är i stånd att om möjligt under 1998 efter beslutet om Santerpaketet anta propositionerna för de nya strukturfondförordningarna, så att medlemsländerna har ungefär ett år på sig för att förbereda sina program så gott som möjligt och lägga fram dem i tid.
De propositioner som kommissionen kommer att lämna orienterar sig för det första efter resultaten av sammanhållningsbetänkandet och för det andra efter diskussionerna i det så kallade sammanhållningsforum, som kommer att äga rum i slutet av april med delaktighet av Europaparlamentet. Vi bör avvakta tills dess att det finns konkreta propositioner, som därefter kommer att diskuteras i detalj i parlamentet.

Titley
Jag tackar kommissionären för hennes svar. Jag har två frågor. För det första så utgör arbetslöshetssiffrorna ett viktigt element vid beslut om kvalifikationer för strukturfonderna. Har kommissionen fått någon framställan från Förenade kungarikets regering, som hävdar att den officiella brittiska arbetslöshetsstatistiken skulle utgöra ett ineffektivt sätt att besluta om kvalifikationerna för strukturfonderna på, eftersom de döljer verklig arbetslöshet? Så vitt jag förstår så har kommissionen fått en sådan framställan.
Kommer kommissionen för det andra, när den beslutar om framtiden för mål 2-regioner, att beakta att mål 2regioner som erhållit stöd har kunnat klara problemet med industriell nedgång tidigare, men ändå inte kan visa upp värdetillförande produktion, och därför behöver fortsatt stöd efter 1999 för att kunna väcka nytt liv i de traditionella industriområdena?

Wulf-Mathies
Herr parlamentsledamot, Ni kommer att förstå att sådana propositioner förmodligen inte kommer från den brittiska regeringen. Jag har emellertid erhållit dokument från vetenskapliga institutioner, som hänför sig till tyngden av arbetslöshetsstatistiken i Förenade kungariket Storbritannien. Vi kommer säkert även att befatta oss med dessa statistikfrågor. Jag ber Er bara att komma ihåg att vi naturligtvis också har arbetslöshetsstatistik för hela Europa och att det finns överenskommelser över vilka aspekter man därvid skall beakta. Vi kommer säkert också att inom ramen för diskussionen granska i hur hög grad vårt statistiska material är tillräckligt uttrycksfullt för att på ett vettigt sätt även kunna bedöma problem med framtida bidrag.
Vad tema mål II beträffar ber jag Er om förståelse för att jag i dag inte kan ge enskilda mål så att säga en varaktig garanti. Vi kommer att få diskutera hela paketet med strukturbidrag och vi kommer också att få diskutera de kriterier, som vi vill lägga till grund. Som jag ser det är det generellt mycket nödvändigt att även i framtiden främja inte bara de regioner som är mest struktursvaga i de så kallade fattiga medlemsländerna, utan i fortsättningen även ställa europeisk solidaritet till förfogande för problem strukturförändringar i rikare medlemsländer. Men om, när och i vilken form detta skall ske, måste diskuteras i strukturreformens totala sammanhang.

McCarthy
Jag vill bara fråga kommissionären om en annan aspekt på att se på arbetslöshetskriterier. I utskottet för regionalpolitik har vi nyligen röstat om mitt betänkande om realiserandet av fonder i Förenade kungariket, och vi är mycket medvetna om att sysselsättningsgraden är högre i Förenade kungariket. Jag talar inte här om dold arbetslöshet, utan om det faktum att Förenade kungariket är det land som skapar det största antalet lågbetalda deltidsjobb.
Det förvränger naturligtvis arbetslöshetskriterierna och, i sanning, våra arbetslöshetssiffror. Vi har därför röstat för att begära att kommissionen, vid antagande av framtida urvalskriterier, vad Förenade kungariket anbelangar bör beakta förändringarna på industriområdet, BNP och förhållandet mellan fallande arbetslöshetssiffror och ickeuthålliga sysselsättningar inom lågbetalda deltidssektorer.
Jag undrar om kommissionären kan tala om huruvida det är möjligt att betrakta dessa kriterier på ett tvärsjämförande sätt, eftersom jag fruktar att vi varken kommer att uppfylla mål 1-kriterierna för ren BNP, eller kvalificera oss medelst definierad arbetslöshetsstatistik för mål 2 efter 1999, och därmed hamna mellan två stolar.

Wulf-Mathies
McCarthy, naturligtvis kommer vi att noggrant granska utvecklingen av arbetslösheten i de medlemsstater, som vi erhåller information över. Men det är klart att vi måste fastställa kriterier som garanterar en allmän jämförelse och att vi i framtiden inte kan lägga specialkvoter till grund för urvalskriterierna i vissa länder. Därför ber jag om förståelse för att vi måste granska allmängiltigheten av den information som vi erhåller och att vi helt generellt måste hänföra oss till EUROSTATS statistik, eftersom bara de kan garantera korrekt jämförelse, då de alltid bygger på samma grundinformation.

Pómes Ruiz
Ledamot Wulf-Mathies, vilka är kriterierna för de framtida strukturfonderna vid en utvidgning av gemenskapen till fattigare länder? Jag hoppas att stödet till de mest behövande är förenlig med ett bevarande av den interna solidariteten inom unionen med de regioner som har strukturella problem som orsakar arbetslöshet i länder med utvecklad ekonomi.
I de studier ni har utfört, har ni undersökt möjligheten av att på något sätt begränsa stödet beroende på ländernas bruttonationalprodukt, för att på detta sätt förhindra att ett stort gemenskapsstöd till mycket fattiga nytillkomna länder inte kan absorberas av deras egna ekonomier? Det är kanske i utformningen av de framtida strukturfonderna från och med 1999 som utmaningen ligger.

Wulf-Mathies
Herr ordförande, herr parlamentsledamot! Till att börja med är vi ju nu i färd med att diskutera med alla berörda och inblandade de erfarenheter som gjorts under föregående period och de nödvändiga slutsatserna för strukturfrämjandet i framtiden. Jag tror att det är bra att kommissionen till att börja med för en bred diskussion och inte direkt kommer med propositioner och fastställanden, vilka sedan bara med svårighet kan ändras.
Ni har rätt: Naturligtvis kommer vi också på grund av våra erfarenheter oroa oss över strukturfrämjandet och ta hänsyn till i vilken form framtida medlemsländer kommer att vara i stånd att administrativt klara av strukturfrämjandet, absorbera medel och medfinansiera motsvarande medel. Dessa tre synpunkter är ju en förutsättning för en över huvud taget framgångsrik strukturpolitik, och vid propositionerna till Santerpaketet kommer vi säkert även att ta hänsyn till detta faktum vad gäller östutvidgningen.

Ordföranden
Eftersom den anslagna tiden för frågor till kommissionen har gått ut skall frågorna nr 43, 44 och 45 besvaras skriftligt.
Jag vill tacka Wulf-Mathies inte bara för hennes deltagande utan också för den betydelse hennes svar har.

Ordföranden
Fråga nr 46 från Robin Teverson vilken har övertagits av Mulder (H-0197/97):
Angående: BSE och ett upphävande av exportförbudet för nötkött från Förenade kungariket
När avser ledamoten av Europeiska kommissionen att åter tillåta export av nötkött från certifierade besättningar från Förenade kungariket, i enlighet med vad som anges i meddelandet från Förenade kungarikets jordbruksministerium till Europeiska kommissionen? Har kommissionen för avsikt att införa lika stränga hälsokrav på nötkött med ursprung i andra medlemsstater?

Fischler
Herr ordförande, mycket ärade parlamentsledamot, mina damer och herrar! Som Ni vet fastställdes vid toppmötet i Florens tillvägagångssättet och reglerna för hur man skall förfara gentemot Förenade Kungariket Storbritannien och Nordirland i samband med upphävandet av exportförbudet. Nu har Förenade Kungariket Storbritannien och Nordirland lagt fram ett arbetsdokument för kommissionen, som skall bevisa att de förutsättningar som fastställdes i Florens har uppfyllts. I arbetsdokumentet kommenteras regleringen för utförselintyg och ges en vetenskaplig motivering för utförseln av brittiskt nötkött inom ramen för denna reglering.
Efter det avtal som träffades i Florens behövs det från och med nu ytterligare tre steg. För det första måste de vetenskapliga utskotten konsulteras vad beträffar det brittiska arbetsdokumentet, och propositionen diskuteras i det Ständiga veterinärutskottet. För det andra krävs ett framgångsrikt resultat från gemenskapsinspektionen och för det tredje ett framläggande av ett förslag till kommissionsbeslut med hänsyn till det Ständiga veterinärutskottets antagande.
Kommissionen vill naturligtvis inte föregripa resultatet från dessa konsultationer och diskussioner genom att föreslå en tidpunkt för ett återupptagande av handeln med brittiskt nötkött. Vad beträffar de andra medlemsländerna har kommissionen redan antagit BSE-kontrollprogram för Frankrike och Portugal. För Irland pågår för närvarande ett liknande förfarande. Även om risken är betydligt mindre än i Förenade Kungariket Storbritannien och Irland, vidtas ändå strikta åtgärder för att garantera skyddet av den allmänna hälsan.

Mulder
Jag vill tacka kommissionären för det svar som han gav på frågan från min kollega Teverson. Jag skulle gärna vilja ställa en tilläggsfråga, och den gäller mer kontrollmetoden. I vissa länder där sjukdomen har förekommit väljer man att slakta individuella djur eller djur som uppvisar sjukdomstecken. I andra länder slaktas hela djurbesättningar Har kommissionen gjort en bedömning av de olika kontrollmetoderna och framför allt vilka konsekvenser drar man av det i samband med de skadeståndsregleringar som har träffats och som delvis betalas ur den europeiska kassan?

Ordföranden
Jag ber så mycket om ursäkt, ärade ledamot av kommissionen, men jag inväntar att tolkningen till ledamöterna av de elva språken skall slutföras. Besvarar ni frågan på en gång blir följaktligen inte en del av frågan översatt. Nu har tolkningen slutförts och jag ber er därför svara ledamot Mulder.

Fischler
Herr ordförande, det vore naturligtvis mycket synd, om en del av frågan skulle gå förlorad. Till den fråga som Mulder väckt vill jag säga följande: För det första vidtar några medlemsländer naturligtvis åtgärder, som till en viss grad kan betraktas som extra försiktighetsåtgärder och som delvis också sträcker sig längre än vad kommissionen kräver.
Sedan ställer sig också den frågan med hänsyn till kompensationsbetalningar, om denna kompensation så att säga betalas under rubriken hälsosäkerhetsåtgärder eller inom ramen för marknadsreglerade åtgärder. Båda sorter förekommer, och naturligtvis måste varje medlemsstat, innan den påbörjar aktiviteter, handla i samförstånd vad gäller möjliga kompensationer eller om unionen i bestämda fall över huvud taget övertar en kompensation. Detta är den nuvarande regleringen.
Det finns ingen entydig vetenskaplig motivering, vilken åtgärd som vore den helt rätta. Detta hänger naturligtvis också betydligt samman med vilket mål man vill uppnå med en viss åtgärd. Parlamentsledamot, även för de fall, som har inträffat i Ert land, finns det heller inte nödvändigtvis någon tillräcklig vetenskaplig förklaring. Ni vet också att vi inom vissa områden precis som förut inte har tillräckligt med information, och detta helt enkelt för att de vetenskapliga undersökningarna och rönen ännu inte har kommit så långt. Därför behövs ju å andra sidan försiktighetsåtgärder, från vilka man kan påstå att de säkert har ett positivt inflytande, men i vilken mån de är absolut nödvändiga ur vetenskaplig synvinkel kan man med bästa vilja inte uttala sig om i varje fall.

Hardstaff
Jag skulle vilja be kommissionären att återgå till Teversons ursprungliga fråga - den första delen. Han skisserade ett antal riktlinjer och skeden som skall genomgås, men han redovisade i själva verket ingen tidplan. Kan kommissionen ge oss en uppfattning om när boskap eventuellt åter kan exporteras från BSEfria besättningar i Förenade kungadömet?

Fischler
Jag har redan sagt att en tidpunkt för beslutet för närvarande inte kan fastställas med säkerhet, eftersom ju olika förfaranden måste genomföras. Men så mycket kan jag ändå säga: Till att börja med är kontroller nödvändiga, ur vilka det framgår att alla villkor - som man kom överens om och som är en förutsättning för att en första åtgärd över huvud taget kan vidtas för att upphäva exportförbudet - under tiden har uppfyllts.
För en tid sedan skickade vi en kontrollmission till Storbritannien för att framför allt övertyga oss om i vad mån det extra slaktprogrammet genomförs. Denna kontroll visade att slaktprogrammet vid den tidpunkten i huvudsak verkligen också genomfördes, men bara i Nordirland.
Därför har vi sagt att vi kommer att skicka ännu en kontrollinspektion. Det är det ena. Vad beträffar Storbritanniens konkreta förslag granskas detta nu av det efterföljande utskottet till det multidisciplinära utskottet. Detta kommer också att fastställa vilka specialister som kommer att befatta sig med detta tema.
Vi kan inte ge vetenskapsmännen någon strikt tidsuppgift på hur lång tid de kan tänkas behöva för att utvärdera propositionen. Bara om detta leder till ett positivt yttrande från vetenskapsmännen, kommer vi att mycket snabbt lämna in en proposition till kommissionen. Därefter börjar det normala förloppet att fatta ett beslut, dvs. kommissionen lägger fram en proposition till det Ständiga veterinärutskottet. Om detta leder till ett beslut med kvalificerad majoritet i det Ständiga veterinärutskottet, är fallet avgjort. Om inte, måste kommissionen formellt inlämna en proposition till rådet, sedan beror det på hur rådet ställer sig till denna. Om en kvalificerad majoritet i ministerrådet är för propositionen, beslutar därigenom ministerrådet. Men om en majoritet av medlemsstaterna är emot denna proposition, har denna fallit och kan inte längre följas upp. Om en enkel majoritet av medlemsländerna är för propositionen, går den tillbaka till kommissionen, och denna beslutar definitivt. Detta är det tillvägagångssätt som föreskrivs, och därför är det också mycket svårt att för tillfället ange en ny tidpunkt.

Ordföranden
Fråga nr 47 från Astrid Thors (H-0209/97):
Angående: Exportstöd för levande djur som skall slaktas
Trots förnyade bestämmelser om djurtransporter fortsätter grymheter mot djur, särskilt vid export för slakt av levande nötkreatur. I Finlands TV har vi nyss sett en upprörande dokumentärfilm. Enligt uppgifter erlades ur EU: s budget, med stöd av kommissionens förordning 3846/87 , under tiden mellan 16.10.1995-15.10.1996 sammanlagt 296 miljoner ecu (ca 1, 8 mrd FIM) som stöd för export av levande nötkreatur. Denna summa utgjorde en femtedel av allt exportstöd för nötkreatur. Motsvarande stöd betalas inte för får och svin.
Det mest logiska sättet att få grymheterna att upphöra är att EU upphör att betala stöd för export av levande djur som skall slaktas. När och hur tänker kommissionen föreslå att detta stöd skall upphöra?

Fischler
Herr ordförande, mina damer och herrar! Kommissionen - vill jag till att börja med konstatera - delar Europaparlamentets ökade bekymmer vad beträffar välbefinnandet hos de djur, som det drivs handel med mellan unionen och tredje land. Detta har också redan getts uttryck åt i kommissionens svar på flera skriftliga och också muntliga frågor.
I detta sammanhang lovade jag i frågestunden i december 1996 att granska i vilken form det vore möjligt att knyta exportersättningar för levande djur till ett iakttagande av transportriktlinjen även vid transport över Europeiska unionens gränser.
Det gläder mig att kunna meddela Er i dag att förberedelserna till detta är avslutade, och att en proposition kommer att gå till rådet och parlamentet i slutet av april.
Kommissionen har å sin sida redan diskuterat med medlemsländerna att ta bort ersättningar till exportörerna, vilka vid transporten bevisligen inte helt och hållet har iakttagit bestämmelserna över djurens välbefinnande.
Dessa åtgärder kräver dock en ändring av förordning 805/68 över gemenskapens marknadsorganisation av nötkött, såväl som en ändring av några tillämpningsföreskrifter.

Thors
Det gläder mig att kommissionen delar parlamentets oro för djurens välfärd. Det program som jag hänvisade till i min fråga är egentligen en kompletterad version av samma program som visades på kontinenten i höstas och som då väckte mycket diskussion. Tyvärr visar kompletteringen att inga förbättringar har ägt rum sedan dess. Därför vill nästan alla finländska ledamöter av Europaparlamentet i en skrivelse till kommissionen just föreslå att exportstödet för levande djur utanför unionen skulle upphöra. Jag frågar därför: Har kommissionen i sin helhet diskuterat den fråga som vi ställde? För det andra: Är det möjligt att förvaltningskommittén genom ett enskilt beslut också för sin del skulle upphäva exportstödet? Har ett sådant förslag lagts fram i förvaltningskommittén för nötkött?

Fischler
När vi talar om ersättningar för levande boskap eller för levande slaktboskap, handlar det enligt min mening om två olika frågeställningar. Den fråga som jag också svarade på har som mål att ersättningarna i de fall skall tas tillbaka, när man kan bevisa att en transportör av levande boskap bryter mot unionens riktlinjer, framför allt mot djurtransportriktlinjerna
För övrigt skulle vi i det sammanhanget även på längre sikt vilja ha ännu en - kanske ännu effektivare - åtgärd för som Ni vet måste varje handelsman eller transportör av levande boskap enligt den nya transportriktlinjen ha en egen licens. Det skulle dessutom vara fullkomligt möjligt att vid upprepade överträdelser dra in licensen för en sådan transportör, så att han över huvud taget inte längre får transportera levande boskap.
Den andra frågan som Ni har fört på tal är om man inte generellt borde stryka ersättningarna för levande boskap. Nu vet vi genom praktisk erfarenhet att det finns flera tredje länder som föredrar att importera levande boskap. Att ta bort ersättningarna helt och hållet skulle för de inblandade i Europeiska unionen innebära att den levande boskapen faktiskt inte längre köps in i Europeiska unionen, utan i en annan världsdel eller från andra länder. För att ge Er ett konkret exempel kommer redan i dag en betydande andel av levande får, som importeras till Egypten, inte längre från Europeiska unionen, utan från Australien och Nya Zeeland. Ingen kan väl vilja påstå att en så lång sjöresa skulle vara drägligare för djuren än de betydligt kortare sjövägarna som tillryggaläggs från länder i Europeiska unionen.
Dessutom tror jag att vi bör vara på det klara över att vi - även om vi inte skulle betala ersättningarna - ändå behöver regleringar för att djuren skall behandlas korrekt även vid djurtransporter utan ersättningar. Därför är den ansats som kommissionen har valt - att så att säga knyta transporten till villkor - dock den ansats som i första hand bör eftersträvas.

Anttila
Herr ordförande, ja tackar kommissionsledamoten för svaret. Enligt svaret är vi på väg åt rätt håll, men för egen del är jag rädd för att dessa fortsatta grymheter och regelbrott påverkar konsumenternas attityder och kommer att ytterligare minska konsumtionen av nötkött. De här problemen kan vi lösa endast genom att sluta med transporter av slaktdjuren och utföra slaktningarna på europeiskt territorium.
Därför frågar jag, ämnar kommissionen ens utreda frågan om upphörande med transporterna och ibruktagande av en tillräcklig slaktningskapacitet på EU: s territorium, med hänsyn tagen även till behovet av rituella slakter. Finns det ingenting som skulle kunna göras, så att man skulle kunna sluta med dessa djurtransporter och genomföra slaktningarna på unionens territorium? Vad är grundorsaken till att djuren måste transporteras levande?

Fischler
Herr ordförande, kära fru Anttila! Vi måste vara på det klara över en sak: När vi talar om slaktkapacitet här, är slaktkapacitet inte det samma som slaktkapacitet, eftersom vissa länder, som nötkött transporteras till från Europeiska unionen, kräver ju att slaktningen skall gå till på ett visst sätt. Även i Europeiska unionen finns det slakthus, som kan göra rättvisa åt dessa religiöst motiverade riter, men sådana slakthus finns det givetvis inte på varje plats i Europeiska unionen. Därför är det alltså även inom Europeiska unionen ändå nödvändigt med speciella transporter.
Dessutom kan jag ge Er ett konkret exempel, som jag själv har arbetat för: En betydande del av exporter av levande boskap går till Libanon. Vi har inom ramen för MEDA-programmet från och med nu erbjudit Libanon att bygga kylhus, eftersom Libanon har argumenterat att det är beroende av importer av levande boskap på grund av att det inte finns några motsvarande kylanrättningar i landet. Precis för tre veckor sedan fick jag en första positiv reaktion från Libanon.
Om vi inte också skaffar motsvarande logistik, så att kylkedjan inte avbryts, finns det därför även där ytterligare importer av levande djur, eftersom det helt logiskt inte finns några konserveringsproblem så länge djuret lever. Därför måste man även ta denna aspekt med i beräkningen, när man funderar på lösningar.

Eisma
Det är i sig glädjande att kommissionären meddelar att ett nytt betänkande kommer att lämnas in under loppet av denna månad, i vilket stödet från gemenskapen kopplas till efterlevnaden av de befintliga direktiven. Då kommer man naturligt in på vilopauser och körtider och liknande. Min fråga är: Hur tänker kommissionen kontrollera och bevisa att en transportör inte följer direktiven? Det har alltid varit den stora bristen: Vi har ingen bra kontroll av befintliga direktiv. Sätter kommissionen nu in extra inspektörer för att kontrollera om transportörerna håller sig till reglerna eller inte? Om kommissionen inte gör det, då får den inget stöd mer.

Fischler
Högt ärade parlamentsledamot! Naturligtvis är det nödvändigt att vi även kontrollerar dessa regleringar i motsvarande grad. När det, som i det nämnda fallet, handlar om exporter från tredje land, är vi även här beroende av samarbetet med medlemsländerna. Vad gäller t ex frågan om utrustningen av fartyg som transporterar levande kreatur, kan ju denna mycket väl kontrolleras i utgångshamnen, t ex vid lastningen. Där kan även kontrolleras, om djuren vid omlastningen behandlas enligt reglerna, likaså kan bl.a. djurens konstitution kontrolleras.
En annan fråga är hur man vid urlastningen på ankomstorten kontrollerar hur djuren behandlas i fortsättningen. I detta sammanhang har vi även när vi förberedde förslaget till den riktlinje, som jag har meddelat Er, haft sådana överläggningar. Dessutom får jag påminna om att kommissionen vid beslutsfattande av djurtransportriktlinjen för två år sedan har krävt att tre specialiserade inspektörer skall anställas som bara ägnar sig åt denna fråga i tredje land. Tyvärr har detta löfte, så långt det beträffar mitt ansvarsområde, ännu inte infriats.
Till sist vill jag hänvisa till att vi även är i stånd med att utarbeta regleringar, som skall möjliggöra att också anlita icke-regeringsorganisationer, dvs. djurskyddsorganisationer, för kontroll av dessa transporter. Vi måste vidta en motsvarande rättslig reglering för detta.

Ordföranden
Fråga nr 48 från Lyndon Harrison (H-0211/97):
Angående: Antibiotika i grisfoder
Anser kommissionen att det svenska systemet att förbjuda användning av antibiotika i grisfoder är bättre ur livsmedelssäkerhetssynpunkt än det nuvarande EU-systemet, för vilket Sverige har beviljats undantag till utgången av 1998?
Håller kommissionen med om att användningen av sådan antibiotika kan anses motsvara användning av tillväxtfrämjande medel, där en maximering av produktiviteten prioriteras framför konsumentsäkerhet?
Är kommissionen vidare oroad över att vissa slag av antibiotika inte längre förmår förstöra bakterier och att förslag till genetisk modifiering kunde förvärra detta problem?

Fischler
Herr parlamentsledamot, mina damer och herrar! Kommissionen kan ännu inte ge ett slutgiltigt svar på Er fråga. Mycket snart kommer kommissionen dock att ytterligare befatta sig med den grundläggande frågan om användningen av tillåten antibiotika i fodermedel. Enligt inträdesfördraget gäller en undantagsreglering för Sverige, eftersom Sverige fram till den 31 december 1998 får behålla sina enskilda statliga rättsföreskrifter, med vilka användningen av antibiotika i fodermedel förbjöds.
Sverige uppmanades också att ställa kommissionen och de andra medlemsstaterna sina vetenskapliga data till förfogande, med vilka det motiverar sitt yrkande på en utvidgning av detta förbud inom hela gemenskapen och en motsvarande anpassning av gemenskapens rättsföreskrifter. Kommissionen kan dock försäkra Er, parlamentsledamot, att konsumentens säkerhet står i centrum för de tillsatsmedel som beviljats på grund av ett mycket strängt utvärderingsförfarande.
Kommissionen har nyligen i samband med ett visst läkemedel - Avorparcin - mycket noggrant undersökt problemet med antibiotikaresistens hos djur, dess eventuella överföring på människan och förlusten av några läkemedels verkan. På grund av denna undersökning beslöt kommissionen den 30 januari i år att förbjuda avorparcin. Det rör sig här om en försiktighetsåtgärd, som med hänsyn till nya resultat kan kontrolleras före den 31 december 1998. Det måste dock sägas att man ännu inte fastställt något konsekvent samband mellan användningen av avorparcin och resistensen gentemot ett liknande läkemedel som används inom humanmedicinen.
Kommissionen har ändå för avsikt att inleda forskningar kring detta tema, och har även uppmanat industrin att genomföra ett program för övervakning av antibiotikaresistensen hos djur. Jag kan försäkra Er att kommissionen noggrant granskar resistensproblemet, när den ger tillstånd för genetiskt modifierade produkter.

Harrison
Jag är inte säker på att ert svar kommer att tillfredsställa fru P Adams i Nantwich i min valkrets, ur flera synpunkter. Ni svarade inte på den allra sista frågan om genetisk modifiering, huruvida sådan kommer att skärpa problemet med bakterier som eventuellt inte förstörs av försvagad antibiotika. Jag fick också av er veta att det är er avsikt att låta branschen genomföra dessa undersökningar. Kan ni försäkra mig om att ni kommer att övervaka vad branschen själv gör vid dessa undersökningar?
För det tredje så talar ni om att förbjuda Avorparcin. Det skulle vara bra med mer information om denna särskilda förebyggande åtgärd, som ni kallar den. Slutligen så talar ni om den skyldighet som åligger Sverige att lägga fram vetenskapliga belägg för varför man skulle tillåtas fortsätta att förbjuda användningen av antibiotika i grisfoder. Det borde väl rimligen vara tvärtom. Tills bevis har företetts så borde vi följa den svenska modellen.

Fischler
Herr parlamentsledamot! Kanske har jag under denna korta tid inte i tillräcklig omfattning kunnat bevisa vad vi ämnar göra. Jag har emellertid hänvisat till att vi nu inte bör förlita oss på industrin, utan att även kommissionen själv skall genomföra undersökningar och att vi dessutom har uppmanat industrin att göra det samma. För det andra ligger det dock i allas intresse, om kommissionen anmodar Sverige att motivera varför det har kommit till ett sådant förbud i Sverige. Det ligger ju till att börja med i Sveriges intresse att detta förbud i framtiden skall gälla i hela unionen. Eftersom ministerrådet har sista ordet i detta ärende, tycker jag dock att det är motiverat att motsvarande kontakter även förmedlas till medlemsstaterna i denna fråga för att jämna vägen för detta svenska intresse. Detta tycker jag alltså är en logisk följd av det hela.
Vad frågan om de genetiskt modifierade organismerna beträffar, anförs även här som skäl att korsningskontamination, som det så vackert heter, skulle kunna ha någonting att göra med en viss produkt, nämligen genetiskt modifierad majs. Jag tror dock att vi verkligen inte kan ge oss in på spekulationer, utan för mig verkar det vara helt avgörande att vi faktiskt genomför motsvarande forskningar, eller anlitar rådet av erfarna vetenskapsmän för redan genomförda forskningar. Enligt min åsikt vore det nämligen inte bra, om man inom detta område på förhand skulle lämna denna vetenskapliga grund ogranskad och vidta godtyckliga beslut.

Sjöstedt
Jag skall först säga att jag håller med Harrison om att bevisbördan borde ligga på kommissionen och att man skall ha en allmän försiktighetsprincip när det gäller onaturliga tillsatser i foder. Sedan vill jag fråga kommissionären om man är beredd att förlänga det svenska undantaget för antibiotikatillsatser, om kommissionen fortfarande ser över sitt regelverk när tiden har gått ut och att Sverige då kan få förlänga förbudet tills översynen är färdig.
Jag skulle också vilja ställa en annan fråga som är aktuell i anslutning till detta. Det finns ju ett annat förbud om tillsatser i foder i Sverige som har funnits i ett par år. Det är ett totalförbud mot alla former av kadavermjöl i foder. Kan ni här i kväll lova att kommissionen aldrig kommer att ifrågasätta det svenska totalförbudet mot kadavermjöl?

Fischler
Herr parlamentsledamot! Jag tror att man för att vara korrekt borde rätta sig efter den ordningsföljd som gäller beträffande de målsättningar som existerade vid Sveriges inträdesförhandlingar. Redan i samband med inträdesförhandlingarna krävde Sverige detta förbud, som gäller till den 31 december 1998. Detta har ju Sverige samtyckt till. Det handlar ju inte i första hand om att förlänga detta förbud när fristen har löpt ut, utan bakom det hela låg tanken att man under mellantiden skulle komma så långt att detta förbud som gäller för Sverige kan tillämpas i hela gemenskapen. Jag har lagt fram dessa propositioner för att underlätta ett beslut i Sveriges riktning. Därför ser jag precis som förut ingen anledning till varför Sverige inte kan ställa sina erfarenheter, sitt kunnande och sina argument till förfogande för de andra medlemsländerna.
Därför anser jag det snarare vara kontraproduktivt att redan nu debattera frågan, om man eventuellt skall förlänga Sveriges undantagstillstånd efter 1998. Jag tror att denna fråga uppkommer, när man inom en rimlig tidsperiod fram till och med slutet av 1998 inte lyckas med att uppnå huvudmålet, nämligen att vissa substanser i längden inte längre är tillåtna på gemenskapsnivå. Jag tror att vi borde stanna vid detta förfarande.

Ordföranden
Eftersom den anslagna tiden för frågor till kommissionen har gått ut skall frågorna nr 49 till 91 besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden för avslutad.

Eisma
En ordningsfråga. Jag beklagar att ni, trots det faktum att det är en tydlig uppdelning av frågetimmen inklusive en tredje del, inte håller er till denna indelning och att den tredje delen automatiskt försvinner. Jag anser att man måste kunna räkna med att den tredje delen kommer 20 minuter före slutet av frågetimmen.

Ordföranden
De tidsangivelser jag har fått har jag följt, ledamot Eisma. Men har en del av frågestunden dragit ut på tiden så ska jag hålla ett öga på det i framtiden. Övriga frågor ska besvaras skriftligt, och för framtiden ska jag noggrant kontrollera det ni har sagt. Om något fel har begåtts så lovar jag er att vi ska se till att det inte inträffar igen.
Ärade ledamöter, sammanträdet kommer att återupptas kl. 21.00. Jag förklarar härmed Europaparlamentets session för avbruten.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.28 och återupptogs kl. 21.00.)

Avvecklingens slutgiltighet och säkerhet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0097/97) av Lehne för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentet och rådets direktiv (KOM(96)0193 - C4-0306/96-96/0126(COD)) om avvecklingens slutgiltighet och säkerheter.

Lehne
Herr ordförande, mina damer och herrar! Rubriken till detta direktiv är något svårtolkad. Kommissionen har lämnat ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om avvecklingens slutgiltighet och säkerheter i betalningssystem. Vad handlar det då om under denna komplicerade rubrik?
Problemet är att det i Europa idag redan finns en lång rad så kallade betalningssystem mellan banker. Dessa betalningssystem har till uppgift att avräkna och utjämna alla överföringar som görs mellan bankerna. Mot bakgrund av införandet av den enhetliga europeiska valutan euro kommer det i framtiden förutom de redan befintliga systemen att finnas ett stort europeiskt betalningssystem, nämligen betalningssystemet Target. Man kan förmoda att de betalningssystem som finns idag kanske kommer att ha kompletterats med ytterligare en rad liknande system.
Problematiken, som man skall försöka komma till rätta med i detta direktiv, är det ständigt återkommande faktum att en bank faktiskt kan gå i konkurs, vilket i sin tur skulle utgöra en belastning för betalningssystemen mellan bankerna. Det skulle dessutom kunna minska betalningssystemets funktionalitet och i värsta fall även skada andra banker - en konkurs skulle då följas av flera konkurser.
Det är detta som förslaget till direktivet vill förebygga. Det är alltså i grund och botten ett förslag till direktiv med en förmånsrätt för betalningssystemet som mål och därmed även för bankerna, i speciella situationer som eventuellt skulle kunna uppstå.
Här blir dock även motsättningarna, som det i huvudsak handlar om i det här fallet, tydliga. Det handlar å ena sidan om att skydda betalningssystemet och därmed även bankerna. Å andra sidan handlar det däremot även om hur långt dessa åtgärder kan gå utan att skyddet för borgenärerna i eventuella obeståndsförfaranden inskränks i alltför stor utsträckning.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, där jag var föredragande, anser att ett sådant direktiv i princip är motiverat. Vi var emellertid av den åsikten att det föreslagna säkerhetssystemet och de föreslagna åtgärderna på det hela taget har inriktats alltför mycket på bankerna och att det vore väsentligt att här som lagstiftare göra inskränkningar med målsättningen att förstärka skyddet för borgenärerna.
Vi har i huvudsak föreslagit följande tillägg. De slutna betalningssystem som bankerna använder sig av skall inte automatiskt omfattas av skyddet i detta direktiv, utan endast de som deponerats eller anmälts hos kontrollmyndigheten. Det andra tillägget som vi föreslagit är frågan om preciseringen av den tidpunkt som skall vara avgörande eller utslagsgivande för när skyddseffekterna i betalningssystemet och obeståndsrätten skall träda i kraft. Här hade kommissionen från början föreslagit att tidpunkten för inledandet av konkursen skulle vara avgörande. Det ansåg inte vi i rättsutskottet vara någon bra lösning, eftersom beslut om konkurs oftast fattas i det tysta av en domare och att ingen utanför detta rum känner till vid vilken tidpunkt det gjordes; problemet med återgång av redan avslutade affärer går då inte att undvika, utan kommer automatiskt att dyka upp i händelse av konkurs.
Därför har vi i rättsutskottet övervägt att välja en annan tidpunkt, nämligen den tidpunkt som är avgörande för när de andra instituten i betalningssystemet fick information om konkursen. Vi diskuterade den här frågan i PPEfraktionen i förra veckan och kom fram till att detta kanske inte heller är den mest idealiska tidpunkten, eftersom krav då skulle kunna ställas på att tidpunkten då de olika deltagarna i betalningssystemet meddelades skulle verifieras. Det kan vara mycket svårt i ett europeiskt betalningssystem där flera tusen banker deltar.
Av denna anledning har vi nu lämnat in ytterligare ett ändringsförslag 21, som vi ber er att rösta för. Enligt detta skall den avgörande tidpunkten vara den då det ansvariga organet meddelas - det kan vara centralbanken eller en kontrollmyndighet; denna skall sedan omedelbart därefter informera alla deltagare i betalningssystemet.
En annan fråga som fortfarande är obesvarad är vilken rätt som skall tillämpas i tvistefrågor, alltså i de fall då olika rättssystem kolliderar. Kommissionen föreslog från början att betalningssystemets rätt alltid skall gälla, inte rätten i det land där konkursen ägde rum. Vi i rättsutskottet anser att sannolikheten för en rättslig kollision är högre i den här sortens konstellationer och anser därför att det i händelse av kollisioner alltid bör vara rätten i det land konkursen ägt rum som skall gälla.
Det är i huvudsak dessa tre element som behandlas i det bifogade ändringsförslaget. En sista aspekt som är av betydelse är att vi här inte endast talar om de verkliga betalningssystemen, utan har föreslagit att även alla system för avräkning av värdepapper skall omfattas av direktivets skyddseffekter. Det var allt jag som föredragande hade att framföra.

Rothley
Herr ordförande, ärade kollegor! Jag tillhör inte dem som är förtjusta över subsidiaritetsprincipen. Ändå ställer man sig frågan "Cui bono? " Föredraganden måste ha fått gå ända tillbaka till 1974 för att lyckas hitta minsta lilla belägg för varför ett sådant direktiv är nödvändigt. Kommissionen förklarar inte varför det skulle vara nödvändigt utan talar om en teoretisk risk. Jag tycker det verkar vara lite problematiskt - att måla upp risker vid skrivbordet och sedan vidta nödvändiga åtgärder är ju faktiskt lite problematiskt.
Som vanligt är det ett omfattande problem. Jag skall fatta mig kort. Vi röstar för betänkandet. Vi accepterar ändringarna från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, för övrigt även det nya ändringsförslaget 21.
Men nu kommer jag till ett elementärt problem i kommissionens rättspolitik. Vad föredraganden antydde i försiktiga ordalag är faktiskt ett klart problem. Under de båda punkter föredraganden tog upp handlar det om att man i kommissionens förslag ger bankerna ett brett beslutsfält. Det innebär att man så att säga lyfter ut bankerna från den normala lagstiftningen, för att ge dem större spelrum. Det är ett problem. Det gäller den tillämpliga rätten och det gäller frågan om när ett betalningssystem är avtalat. Jag samtycker med föredraganden om att vi här behöver en tydlig lagstiftning, inom vilken bankerna måste hålla sig. De kan inte ställa sig utanför lagen. Jag skulle också vilja be kommissionen att i framtida förslag se till att rätten gäller för alla.

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, det är en ära och ett nöje för mig att ta ordet för att uttrycka det odelade stödet från Europeiska folkpartiets grupp för de riktlinjer som läggs fram i detta betänkande av föredragande Lehne för det behöriga utskottet.
Detta klara stöd från min grupp kommer även av det förtjänstfulla arbete som har utförts av föredraganden. Betänkandet är inte bara tekniskt oklanderligt utan föredraganden har även på ett förståeligt sätt kunnat motivera både behovet av detta direktiv och orsaken till ändringsförslagen - frågor som är både viktiga och komplexa.
Europeiska folkpartiets grupp kommer sålunda att rösta för alla ändringsförslag som lagts fram i denna kammare - från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och ändringsförslag 21 som vi har lagt fram.
Tillåt mig här, herr ordförande, att i första hand betona behovet av detta direktiv, men framförallt vikten hos de ändringsförslag som föredragande har styrt med stadig hand och som utan tvivel kommer att godkännas i morgon av denna kammare. Jag vill särskilt nämna införlivandet av systemet för avräkning av värdepapper i direktivets tillämpningsområde, liksom också det block av ändringsförslag som svarar mot parlamentets oro angående prioriteten hos principen om rättslig säkerhet - som i sista hand är garantin för en välfungerande marknad - och att man talar om den tillämpbara rätten, dies a quo och behovet att fastställa skyldigheten att deponera överenskommelserna om betalningssystem och system för avräkning av värdepapper hos den myndighet som har ansvar för övervakningen.
Härmed avslutar jag, herr ordförande. Vi lever i tider då hinder på olika håll i anslutning till genomförandet av den inre marknaden kan leda till misströstan och fresta till svaga lösningar - lösningar som är dåligt definierade och därför leder till en skenbar harmonisering och svåra störningar vid införlivandet i de nationella rättssystemen. Därför är det trösterikt med detta initiativ från kommissionen, ett initiativ som är fast och rikt på slutsatser, på samma sätt som kvaliteten och meriterna hos denna kammares agerande i dess lagstiftande funktion fyller oss med tillförsikt.

Janssen van Raay
Ordförande, det är ett dåligt omen att föredragande och det juridiska utskottet redan har varit tvungna att lämna in ett ändringsförslag på riktlinjens rubrik. Rubriken på riktlinjen är nämligen redan obegriplig. Avvecklingens slutgiltighet och säkerheter säger inte någonting. Som tur är har föredragande kommit in med ett ändringsförslag som åtminstone förtydligar för oss vad det handlar om och det kommer vi också att rösta för. Och denna dimma som ligger över förslaget och som föredragande som tur är har lättat genom sitt ändringsförslag, är egentligen en sorts symbol för den skepsis som hållit en hop jurister sysselsatta, herr Monti. Men låt mig inte gå in på det. Föredragande har gjort ett bra arbete, kommissionen har tillmötesgått det, jag hoppas att det ger något att bygga på. Det allra viktigaste, och jag är alltid glad när jag ser kommissionären själv här, då kan jag ge honom personligen ett meddelande, det allra viktigaste är att alla riktlinjer som har att göra med konkurser, så som denna riktlinje, visar på nödvändigheten att göra allvar av harmoniseringen av konkurslagen. Herr Rothley har helt riktigt pekat på den teoretiska karaktären av faran som motses i denna riktlinje, men det är tid för harmonisering, i vårt näringslivs intresse. Jag vet att det är svårt, jag känner till problemen, kommissionär Monti, de är inte enkla. Jag är också mycket medveten om problemen med listan, listan över borgenärer med förtursrätt, det är ingen lätt sak. Men varje gång som vi får att göra med sådana saker, stöter vi på faktumet att det internationella näringslivet konfronteras med en skillnad i nationell konkurslag. För frågan här är, och det är samtidigt tvivlet, även om vi stödjer föredragande och vi kommer också att stödja betänkandet, antar jag, om vi tillräckligt ser till att bankernas position inte gror igen.

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag skulle vilja uttrycka min tacksamhet och uppskattning inför utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, framför allt till den föredragande ledamoten Lehne, och inför utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik, framför allt till den föredragande ledamoten Katiforis, för det värdefulla bidrag som de har lämnat vid granskningen av detta förslag: ett mycket tekniskt förslag, svårt men viktigt.
Förslaget utgör i själva verket ett stort steg mot en ytterligare liberalisering av kapitalrörelserna i Europeiska unionen. Även om kapitalens rörelsefrihet i princip är till fullo garanterad, finns det faktiskt fortfarande åtskilliga hinder: Jag syftar på betalningssystemen och systemen för reglering av transaktioner i värdepapper, som är otillräckliga för att garantera en verklig rörelsefrihet på mellanstatlig nivå, just på grund av att det råder olika rättsliga system i flera medlemsstater. Denna minimala harmonisering av lagstiftningarna, som föreliggande direktiv syftar till, kommer att eliminera de största hindren genom att det gör det möjligt att skapa verkliga och riktiga gränsöverskridande motorvägar för kapitalen inom hela EU.
Särskilt glädjer jag mig åt förslaget från de behöriga utskotten att låta direktivet också omfatta systemen för reglering av transaktionerna i värdepapper, om ett positivt utlåtande erhålls antingen från EMI eller från Ekonomiska och sociala kommittén. Vid granskningen av de enskilda ändringsförslagen har vi observerat att de föreslagna ändringsförslagen nr 4, 5, 7, 8, 9, 11, 14, 15, 16 och 17 går i den riktningen.
I ändringsförslag nr 1 föreslås en ändring av direktivets rubrik. Även om en sådan ändring är godtagbar för kommissionen, resulterar den i att rubriken ger intrycket av att direktivet äger tillämpning på ifrågavarande system i det fall då dess deltagare är engagerade i konkursförfaranden. Ifrågavarande regelverk är emellertid inte ett direktiv som rör konkursärenden, utan behandlar detta ämnesområde endast i den mån som den fäster uppmärksamheten vid systemrisken. Man skulle kanske välja följande rubrik: " Förslag till direktiv från Europaparlamentet och rådet om systemrisken i betalningssystemen och i systemen för reglering av transaktioner i värdepapper" .
Ändringsförslagen nr 2 och 3 - som kommissionen godtar - ger nyttiga informationer om direktivet: tillägget av en bestämmelse om det delgivningsförfarande som avses i ändringsförslaget 6 och en annan ändring som syftar till att förbättra rättssäkerheten, vilket sålunda bidrar till förverkligandet av direktivets mål, som är att undvika systemriskerna. Att föreskriva att det avtal på vilket systemet bygger skall inges till de myndigheter som är behöriga att övervaka de deltagande företagen och att ett meddelande om denna händelse därpå skall offentliggöras förefaller oss dock onödigt komplicerat. I flera medlemsstater är den myndighet som ansvarar för tillsynen över sagda företag en annan än den som ansvarar för tillsynen över systemet som sådant, något som skulle leda till en konstlad fördelning av kompetenserna och vålla förvirring. Därför finner kommissionen det svårt att acceptera detta ändringsförslag. Samma gäller tillägget av orden " som föreskriver regler för obalanserna i samband med förordningen, " som avses i ändringsförslag 10, eftersom sådana ord skulle kunna göra vår definition av betalningssystemet mindre tydlig. I förslaget kallas ett system för gemenskapssystem, om den rätt på vilken avtalet bygger är en medlemsstats rättssystem. Detta är det kriterium som valts i kommissionens förslag. Att använda ett geografiskt kriterium förefaller ej möjligt. I tillägg nr 11 görs icke desto mindre ett försök att införa ett sådant geografiskt begrepp, enligt vilket hänsyn tas till att ett system är beläget i den medlemsstat där den redovisningsmässiga registreringen sker. För en och samma organisation kan det emellertid bli aktuellt med flera redovisningsregistreringar inför olika organ, t.ex. clearinghuset och betalningsagenten. Därför vore det påkallat att åtminstone förtydliga vilken redovisningsregistrering som avses: Utan en sådan precisering är det svårt för oss att godta detta tillägg.
I tillägg nr 12 utvidgas den ursprungliga definitionen av ett tredje lands betalningssystem genom att man använder det allmännare uttrycket " ett tredje lands system" för att i detta även inkludera systemen för reglering av transaktioner i värdepapper. Principiellt kan vi acceptera denna ändring, men bör komplettera den genom att lägga till orden " system för reglering av transaktioner i värdepapper" . Eftersom centralbankerna genomför transaktioner i derivatinstrument, bör de sistnämnda tas med i definitionen av valutapolitiska transaktioner, så som föreslagits i tillägg nr 23.
Tillägg nr 16 består av tre stycken, av vilka det första inte vållar något bekymmer. I andra stycket är orden " ingångna avtal" (contracts entered into) utbytta mot " avtal registrerade i gemenskapssystemet" (contracts entered into the EC system) . Uttrycket entered into används emellertid av kommissionen just i betydelsen " slutna" och syftar inte på registreringen av registreringen av avtalen i betalningssystemen. Beträffande avvecklingsomberäkningen regleringen och av transaktionerna i värdepapper förefaller det föreslagna tillägget säga att betalningarna eller transaktionerna i värdepapper inte kan omberäknas när de väl en gång har reglerats. Direktivet syftar emellertid till att skydda gireringsorderna mot risken för omberäkning endast när de befinner sig inom systemets verkningsområde, eftersom det är i det skedet som systemrisken föreligger: Så snart som regleringen skett, finns det inte längre någon systemrisk och därmed ingen anledning för oss att förbjuda omberäkningen av de belopp som avser redan effektuerade betalningar.
Det tredje stycket av tillägg nr 16 gör att effekten på en systemdeltagare av öppnandet av ett konkursförfarande fördröjs fram till det ögonblick då den behöriga myndigheten formellt underrättar de övriga deltagarna om konkursförfarandets öppnande. Detta förefaller vara ett alltför omständligt förfarande, eftersom informationerna om en systemdeltagares insolvens brukar sprida sig mycket snabbt på finansmarknaderna. Därutöver skulle detta förfarande förlänga den i direktivet förutsedda privilegieeffekten, även efter den tidpunkt då systemdeltagarna verkligen får kännedom om ifrågavarande obestånd, något som inte är försvarbart mot bakgrund av målsättningen att undvika systemrisken: Därför är det svårt för oss att acceptera tillägg nr 16, på samma sätt som det är svårt att acceptera tillägg nr 21.
Tillägg nr 17 förbjuder återkallandet av betalningsorder eller order avseende transaktioner i värdepapper efter konkursförfarandets öppnande. Det förefaller dock uppenbart att en deltagares tillgångar fryses om han blir insolvent och att ett återkallande därför inte är möjligt. Jag anser inte att det är nödvändigt förtydliga detta ytterligare. Med sitt förslag hade kommissionen ett annat syfte, nämligen att hindra tredje man att återkalla en gireringsorder som gått in i systemet, emedan ifrågavarande tredje parters organisationer inte kan göra det med stöd av den andra berörda statens rättsordning. I själva verket står det klart att om detta skulle hända med ett större belopp, skulle en systemrisk kunna uppstå: Därför är det påkallat att bibehålla hänvisningen till tredje man.
Tillägg nr 18 är godtagbart, eftersom det gör texten tydligare. I tillägg nr 19 föreslås strykning av den artikel som säger att om en av systemdeltagarna blir insolvent skall den konkurslagstiftning tillämpas som råder i den medlemsstat där systemet är beläget. En sådan strykning skulle dock strida mot direktivets målsättning att minska systemrisken, och detta särskilt av två skäl: nödvändigheten att garantera rättssäkerheten och nödvändigheten att undvika lagkonflikter. Allt detta stöder uppfattningen att direktivet kan fylla sitt syfte, att skydda systemen mot systemrisken, endast om tillägg nr 19 avslås. Däremot ser kommissionen positivt på tillägg nr 20, som förtydligar textens innebörd.
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag hoppas att ni i ljuset av det som jag har försökt klarlägga kan ta lämpligheten av dessa tillägg under omprövning, vilket i synnerhet gäller nr 17 och nr 19, som kommissionen ej anser godtagbara.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamoten.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Förenklad lagstiftning (SLIM)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0108/97) av Crowley för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens meddelande till rådet (KOM(96)0204 - C4-0446/96) om förenklad lagstiftning på den inre marknaden (SLIM): Ett pilotprojekt .

Crowley
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionären för att han närvarar här under våra överväganden av vad jag anser vara ett mycket viktigt och brådskande ämne. Tanken bakom den inre marknaden utgjorde en dynamisk företeelse i Europeiska unionen, och när kommissionen 1985 formulerade sina synsätt i vitboken för programmet för den inre marknaden så trodde man att allt detta skulle vara genomfört 1992. Tyvärr har vi inte varit så framgångsrika som vi ville vara. Vår optimism och vår önskan att lyckas och gå vidare kvarstår dock, och vi bör inte avledas från uppgiften att försöka åstadkomma vad som i sista hand utgör Europeiska unionens mest framstående och effektiva mål.
Pilotprojektet SLIM, förenklad lagstiftning på den inre marknaden, tillkom eftersom man insåg behovet av att säkerställa att de rättsakter kommissionen, parlamentet och rådet antar, och begär att de nationella myndigheterna skall överföra till nationell lagstiftning, skall vara så effektiva som möjligt när det gäller att ta itu med de specifika frågor de rör. Det har alltid utgjort en avigsida hos Europeiska unionen att det format som tillämpas för lagstiftningen gör den otillgänglig för den vanlige europeiska medborgaren.
Trots det faktum att jag arbetat i systemet i tre års tid, och har juridisk utbildning, så har jag vid ett flertal tillfällen inte klarat av att följa det händelseförlopp som leder fram till den slutliga rättsakten. Det är viktigt att det, när vi antar lagar, föreligger en reell faktabasis som kan förstås av varenda person, vare sig det är en praktiserande jurist, en affärsman, en regeringstjänsteman eller en enskild medborgare.
För att ta upp ytterligare några exempel så vill jag påpeka att det är 60 ord i fader vår, att det är 128 ord i tio guds bud, att det är 457 ord i den amerikanska författningen, plus 142 som tillkommit genom tillägg de senaste femton åren. Ett EU-direktiv nyligen om presentation och försäljning av vissa typer av produkter består av 29.547 ord. Är det nödvändigt att vi har sådana ordflöden i våra lagar. Det anser inte jag.
Jag har några mycket enkla och grundläggande förslag i mitt betänkande, som kan bidra till att lösa detta problem. Om vi till att börja med ser till hela lagstiftningsområdet så kan vi samla tidigare lagar som behandlar samma ämnesområde, och lägga samman dem till en enda rättsakt. Det skulle göra det enklare för praktiserande jurister, för dem som verkar inom affärsvärlden och för de anställda som har att efterrätta sig dessa lagar, att hitta exakt den referens de söker efter.
För det andra så bör vi från och med nu börja göra vår lagstiftning enklare. Låt oss vara vägledare som ett föredöme. Låt oss upprätta den måttstock som måste följas av varje kommission och varje parlament efter oss, för att säkerställa att vi har en tillbörlig, enklare lagstiftningsprocess. I det sammanhanget vill jag göra alla ledamöterna uppmärksamma på längden på mitt betänkande. Slutsatserna består av tio stycken. Ett betänkande vi behandlade i dag på förmiddagen bestod av 178 stycken. Vi måste föregå med gott exempel. Gör det enkelt, gör det lättfattligt, men gör det så att ingen tvekan kan råda avseende dess riktighet eller så att det kan bli föremål för olika tolkningar.
Vi måste uppmuntra medlemsstaterna att inte använda Europeiska unionen som strykpojke när de vill införa dålig lagstiftning på det nationella planet. De bör inte missbruka direktiv genom att ta med saker som de inte har modet att införa genom separat nationell lagstiftning, vilket de borde i enlighet med reglerna för subsidiaritet. Vi måste också uppmana de nationella regeringarna att säkerställa att de inför enklare lagstiftningsprocesser, där de enskilda medborgarna kan förstå hela processen.
Slutligen vill jag göra kommissionären uppmärksam på det faktum att jag är mycket besviken över de nya projekt kommissionen hoppas att genomföra under detta SLIM-projekt. Jag anhåller om att vi måtte göra dem mer relevanta och närliggande den inre marknaden, och i synnerhet att de fokuseras på förmedling av ekonomiska tjänster, offentlig upphandling, maskindirektivet och direktivet om marknadsföring av farliga ämnen. Vi kan göra det verkligt, vi kan göra det spännande och vi kan göra det begripligt för den europeiska medborgaren.

Murphy
Herr ordförande! Jag vill tacka kommissionen för dess förslag med avseende på SLIM, liksom också Crowley för dennes utsökta betänkande.
Förenklad lagstiftning på den inre marknaden har, anser jag, potentialen att förbättra konkurrenskraften, lönsamheten och, viktigast av allt, de sysselsättningsskapande möjligheterna hos företag inom hela Europeiska unionen. Som ledamot av utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik anser jag detta vara ett nyckelområde för oss att beakta i samband med SLIM.
Men vi kommer bara att bli framgångsrika med detta om vi intar en allomfattande attityd. Det föreligger farhågor om att vissa nyckelaktörer, i synnerhet små och medelstora företag och, i mindre utsträckning, fackföreningar, inte involverats till fullo i SLIM-processen. Jag vill betona att för att detta skall fungera måste alla känna sig trygga. Det vi försöker åstadkomma är något ganska så radikalt, och något som vi borde försöka åstadkomma.
Jag skulle helt kort vilja gå in på två eller tre områden som är av avgörande betydelse. För det första så måste vi införa vår lagstiftning på ett sådant sätt så att det blir omöjligt för nationella regeringar att lägga på " krusiduller" på lagstiftningen. Sådana krusiduller som läggs på europeisk lagstiftning skadar i själva verket den inre marknaden, skadar konkurrenskraften och företagens möjligheter att skapa sysselsättningar.
För det andra så måste vi helt klart acceptera att det i mycket högre grad är den nationella lagstiftningen som är fienden, än den lagstiftning vi genererar på den europeiska nivån. Vi borde tala om den utmaning den nationella lagstiftningen innebär utan omsvep. Kommissionen tog fram ett utsökt dokument i februari förra året, med rubriken " Nationella förordningar som påverkar produkter på den inre marknaden: en anledning till oro" . Det antogs aldrig formellt av kommissionen, men det visar ändå tydligt hur det är den nationella lagstiftningen utöver vår egen lagstiftning som förorsakar problemen.
Jag tror att SLIM-processen kan vara mycket goda nyheter för små företag i min del av Förenade kungariket, det industriella så kallade Black Country, och i Europeiska unionen i sin helhet. Men vi måste inta denna allomfattande attityd och vi måste framhäva farorna med att lägga på " krusiduller" och farorna med nationell lagstiftning.
Jag vill bara än en gång välkomna kommissionens förslag och tacka Crowley för hans betänkande.

Cot
Herr ordförande, jag skulle vilja gratulera föredraganden till att ha lyckats vara kortfattad, i ett ganska magert ämne som SLIM-projektet. Vem håller inte med om att gemenskapsrätten bör förenklas?
Men vad som slår mig i detta ärende är att åtgärderna är många men resultaten få. Kommissionen har valt ut fyra sektorer. Vad gäller Intrastat skall antalet varukoder minskas från 10 700 till 7 000, vilket säkert är lovvärt. Vad gäller byggprodukter, jag citerar här föredraganden, är situationen oklar. Vad gäller erkännande av examensbevis, kommer ni att lägga fram förslag. Och vad gäller det viktiga ämnet prydnadsväxter är blockeringen total.
Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten vilket tidsperspektiv som gäller, då kommissionen går fram i denna takt. Är SLIM-projektet en experimentell metod, en slags försökslagstiftning som skall bli ett system, eller är det redan i sig ett system för en lagstiftningsreform. När skall reformen vara genomförd? Rör det sig om tio år, hundra eller ännu fler?
SLIM-projektet utgör naturligtvis inte hela den strategi för förenkling och kodifiering av europeisk lagstiftning, som kommissionen har arbetat fram. Jag skulle önska att ni gav oss några upplysningar om resten av strategin och dess allmänna ram, för även om systemet är utomordentligt, utmynnar som sagt de många åtgärderna i ganska små resultat, om man ser till hela det ärende ni har i uppdrag att handha.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, måttfullhetens anda måste också vara lagstiftarens anda, det påpekade redan Montesquieu. Föredraganden har säkerligen använt sig av denna måttfullhetens anda och att den nu på allvar har börjat sitt intåg också i den europeiska lagstiftningsprocessen visar kommissionens pilotprojekt som vi skall rösta om här.
Efter Molitor-rapporten är SLIM-initiativet ytterligare ett viktigt steg för att förbättra och förenkla gemenskapsrätten och måste därför välkomnas med eftertryck. Så några kommentarer.
Kommissionen borde tydligt ha motiverat sitt val av områden som SLIM-gruppen undersökt. En sådan motivering vore på sin plats, inte minst med tanke på att de inte precis valt ämnen som är av största vikt för medborgarna. Jag nämner bara ordet prydnadsväxter. Att ett medlemsland önskade ta upp detta område är ingen tillräcklig anledning, det räcker helt enkelt inte. Till de sektorer som i första hand borde undersökas hör i framtiden offentlig upphandling och finanstjänster, då dessa nationalekonomiskt sett intar en synnerligen viktig position.
Kommissionen borde i första hand koncentrera sig på områden där det faktiskt har förekommit en långtgående reglering. Därför är det inte särskilt lämpligt att inom SLIM-initiativet ta upp frågor som säsongsarbete eller skatter. Gruppens sammansättning borde vara öppen och välbalanserad så att den kan arbeta så effektivt som möjligt. Även, och särskilt, inom ramen för SLIM-initiativet borde kommissionen använda sig av den checklista parlamentet arbetade fram i samband med sitt betänkande om Molitor-rapporten. Den borde vara obligatorisk vid utarbetande av nya lagar eller översyn av redan befintliga lagar så att tendenserna när det gäller överdriven lagstiftning blir tydliga.
Syftet med SLIM-initiativet är sänka de national- och företagsekonomiska kostnader som uppkommer av komplicerade bestämmelser. Konkurrenskraften skall ökas och i första hand förmågan att skapa arbetstillfällen förbättras. SLIM-initiativet kan uppnå denna målsättning endast om slutsatserna verkligen omvandlas till konkreta, märkbara resultat som får omedelbar verkan medlemsländerna när det gäller förenklingen av lagstiftningen.
Kommissionen borde satsa allt för att uppnå detta mål och göra det synligt för allmänheten. Jag skulle i det här avseendet vilja uppmuntra kommissionen att fortsätta projektet.

Janssen van Raay
Ärligt sagt så måste man säga att kommissionen ofta kommer med klara och läsliga förslag, som sedan av de nationella byråkratierna omvandlas till ett lapptäcke som man inte längre kan begripa. Det ställer jag främst.
Den andra punkten som jag vill föra fram, är att vi egentligen med övervakningsbeskedet tyvärr hamnat på fel bog. Det var inte den lösningen som vi sökte. Och därför är jag så glad att kommissionen kommit med detta initiativ och jag är särskilt glad över orden från vår föredragande som jag stödjer till hundra procent. Det som det primärt handlar om i försumligheten och lösligheten för dem som har att göra med lagen. Om ni, herr Monti, om jag får göra en liten utvikning, skulle se en möjlighet att skriva om Maastrichtavtalet utan att förändra innehållet, med en text som lärare i juridik kan förstå, då har ni redan tagit ett mycket viktigt steg framåt. Utifrån detta resonemang säger jag, lycka till. Det är av utomordentligt stor vikt att åtminstone juristerna begriper att det här är en lagstiftning som läggs fram. Jag önskar mycket lycka till. Exemplen från vår föredragande tilltalar mig väldigt mycket men vi måste arbeta retroaktivt och mot framtiden för en förenkling av texten när det gäller läsligheten. Det är en mycket bra sak. Jag önskar er lycka till.

Thors
Herr ordförande, ärade ledamöter! I mitt hemland hade vi i början av 1990-talet en kampanj för att förenkla lagstiftningen, en kampanj som faktiskt var ganska lyckad. Den tog särskilt livet av regelverk på lägre hierarkisk nivå än lag. Jag tror att det är viktigt också i SLIM-projektet. Det är egentligen inte så mycket lagstiftningsarbete i detta hus som berörs. Det fanns cyniker som sade att när vi lyckas med förenklingen på nationell nivå, så är det som att köra bort normer med en skottkärra - sedan kommer det en lastbil från EU. Den jämförelsen har nog visat sig vara ganska riktig. Också därför önskar jag att SLIM-projektet skall lyckas.
Som många tidigare talare har sagt, så har det dock ännu inte varit så resultatrikt. Man har egentligen bara sett någon form av resultat i två av pilotprojekten. Vi som i parlamentet ändå har varit litet vid sidan om frågar oss: Varför började man med just de områden som man började med? Detta var också föredraganden inne på. Varför försökte vi med byggprodukter när vi vet att gemenskapen i åratal har försökt förverkliga förenklingar inom den sektorn?
I en öppnare anda i beredningen efterlyser jag också ett rättvist deltagande från olika delar av regionen. Som vi nämner i utskottets betänkande finns det ett skriande behov av förenkling inom området för offentlig upphandling, av att förenhetliga förfaranden som finns i flera olika direktiv. Vad är det för mening med att ha olika typer av upphandlingar kvar i dag? Juridiska utskottet efterlyser därför att upphandlingen skall bli föremål för en " slimming" metod som är mer bestående än de " slimming" -metoder som finns i damtidningarna om våren. Vi vet att också många leverantörer och den offentliga sektorn vill ha en förenkling.
Att lagstiftningens tillämpning skall säkras, vilket jag har förstått att kommissionen har sagt i ett annat sammanhang, det är inget fullgott svar. Det finns exempel på situationer, då man har ändrat på direktiv innan de ens har trätt i kraft.
Jag hoppas att också kommissionens ledning uppmärksammar att motståndet på lägre nivå bland tjänstemännen i kommissionen kan vara betydligt. Man kunde t.ex. inom denna sektor och andra sektorer tillämpa att nu, från och med en viss tid framåt, gäller ett regelverk i fem år, om det inte förnyats. Jag tror att det är ett sätt att verkligen få fart på lagstiftningen.

Scarbonchi
Herr ordförande, ärade kolleger, jag skulle vilja gratulera kommissionen till SLIMinitiativet, som vi inte kan annat än i princip godkänna, även om pilotprojektet i nuvarande form mest liknar en juridisk skönhetsoperation.
Jag beklagar faktiskt att de fyra sektorer som behandlats, ligger så långt ifrån europeiska medborgares vardag. En framtida förenkling av den inre marknadens lagstiftning, får under inga omständigheter bli den trojanska hästen för en europeisk avreglering, där följden blir sociala sprickor och högre arbetslöshet som ökar från dag till dag.
Vad beträffar SLIM-initiativets framtid konstaterar jag slutligen, med besvikelse, den totala avsaknaden av en gemensam vision hos kommissionen, rådet "inre marknaden " och utskottet för rättsliga frågor. Det råder inget tvivel om saken, herr kommissionsledamot, färre och effektivare åtgärder för de europeiska medborgarnas välbefinnande, är den gemensamma utmaning vi skall anta för fullbordandet av den inre marknaden.

Wijsenbeek
Eftersom jag bara har en minut, skall jag bara helt kort ge mina komplimanger till föredragande.
Punkt ett: tillgänglighet. Vi har lämnat in ett ändringsförslag om det, eftersom vi tycker att språkanvändningen och komplicerade konstruktioner framför allt orsakas av kompromisserna mellan medlemsstaterna och inte hör hemma i de ursprungliga förslagen från kommissionen.
För det andra: konsolidering. Eftersom man kan hitta så många olika sorters lagstiftning om olika frågor på olika ställen, bör dessa saker grupperas tillsammans.
Tredje punkten. Vi tycker att det är ytterst viktigt att det också på punkten fiskal harmonisering arbetas med förenkling och tillgänglighet. För, just skillnaderna i fiskal behandling gör den interna marknaden så svår och därmed arbetslösheten högre.
Ordförande jag vill sluta med konstaterandet att medlemsstaterna, mer än de europeiska institutionerna, är de som står för en övermåtta av invecklad lagstiftning. Kommissionär Bangemann har i just denna sal pekat på att år 1994 var 80 procent av de 440 nya reglerna initierade av medlemsstaterna.

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter, allra först skulle jag vilja tacka ledamoten Crowley och de behöriga utskotten för deras arbete och för det stöd som de har gett SLIM-initiativet och sedan kortfattat redogöra för hur långt vi har kommit och vad vi ämnar göra.
Först och främst har i fråga om fas ett av SLIM-initiativet iakttagelser framförts beträffande valet av de fyra försökssektorerna och beträffande det förhållandet att det skulle röra sig om sektorer som ligger något fjärran från medborgarnas tillvaro. Jag skulle vilja fästa er uppmärksamhet vid det faktum att uppslaget till SLIM-projektet går tillbaka till slutet av februari 1986. Jag tror att vi i alla fall fram till detta pilotprojektsstadium har genomfört det på mycket kort tid jämfört med den takt som är vanlig för EU-institutionerna, vilka ni känner väl, och just i en anda av förenkling har vi till och med övertalat medlemsstaterna att inte låta sig företrädas i alla SLIM-arbetsgrupperna, något som inte var lätt. Medlemsstaterna delade upp arbetsuppgifterna sinsemellan, och sedan kunde vi bilda bantade grupper som har kunnat arbeta ganska snabbt. Valet av sektorer har i vart fall påverkats av den snabba takt med vilken vi ville gå fram under denna första försöksverksamhet. Är det sektorer som ligger fjärran från medborgarnas tillvaro? Jag skulle inte säga det. Prydnadsväxterna kan kanske föranleda vissa kommentarer, men INTRASTAT är något som företagen upplevde som mycket betungande för sin dagliga drift. Erkännande av examensbevis - säg inte att det är ett problem som ligger fjärran från medborgarnas tillvaro, och frågan om byggnadsprodukter har nära anknytning till en av de bärande sektorerna i den europeiska ekonomin och är tyvärr den där vi bara haft smärre framgångar.
Hur ligger vi till med arbetet i denna fas? I fråga om prydnadsväxterna är en bred majoritet av medlemsstaterna för en förenkling av direktivet och mot en lösning med fakultativt direktiv. Det råder också samsyn om graden av förenkling och de sidor av direktivet som borde vara föremål för en sådan förenkling. Kommissionen avser att framlägga ett konkret förslag senast i maj, i enlighet med den redovisade tidplanen. Vad gäller INTRASTAT upprepar jag att det kan förefalla vara långt från medborgarnas vardagsliv, men det ligger mycket nära företagens dagliga bekymmer, särskilt småföretagens. Även i denna sektor görs snabba framsteg: Man har arbetat för att förenkla åliggandena när det gäller INTRASTAT-uppgifterna och för de konkreta ändringar som kan göras i INTRASTAT-nomenklaturen. Kommissionen kommer att ha regelbundna möten med företrädare för industrin under tiden fram till juni, då den skall framlägga ett förslag som den hoppas bli antaget i november.
Vad gäller erkännandet av examensbevisen ämnar kommissionen före årsskiftet framlägga förslag för framtagning av en förenklad metod för uppdatering av förteckningarna över de examensbevis som åtnjuter automatiskt erkännande och för påskyndande av de rådgivande kommittéernas handläggningsrutiner: Häri ligger delvis svaret på ledamoten Cots fråga, och i något fall rör det sig om att tillhandahålla en metod, ett slags konservöppnare, som sedan borde kunna användas litet åt gången. Rekommendationen, som kräver översyn av bestämmelserna för undervisning och utbildning av de sektorsrelaterade direktiven i syfte att fastställa kriterier baserade på kompetensen och med större tonvikt på resultaten av undervisningen och utbildningen, snarare än stela regler om innehållen, granskas f.n. av rådgivande kommittén i samband med sjuksköterskeutbildningen.
I fråga om byggnadsprodukterna förnekar jag inte att detta har varit den sektor där vi har måst gripa oss an med de större problemen. Bland de alternativ som föreslagits för att förbättra detta problematiska direktiv har kommissionen förordat en lösning, som kombinerar kortsiktiga åtgärder för framtagning av det regelverk som är nödvändigt för att direktivet skall kunna fungera bra med ett mer djupgående reflexionsarbete om revidering på medellång sikt av själva direktivet. På det området har kommissionen inom den behöriga kommittén mött starkt motstånd från medlemsstaterna mot ändringarna av direktivet. Och här skulle jag vilja göra ett påpekande: I princip är vi alla positiva till enkelhet och förenkling, men en av förtjänsterna - hoppas jag - med detta arbetssätt är att man därmed kan visa hur svårt det i realiteten är att förenkla och hur många av läpparnas hyllningar av enkelheten sedan stöter på motstånd i medlemsstaterna från samma kategorier som har intresse av att motverka förenklingen. Därför tror jag att det är ett arbete som förhoppningsvis är nyttigt i sig, och som även har ett visst pedagogiskt värde, som visar att det är skillnad mellan att tala om förenkling och att lyckas genomföra den.
Ett ord till, herr ordförande, om fas två, valet av de ämnesområden som också ledamoten Crowley uppehöll sig vid. Mot bakgrund av de interna diskussionerna och de krav som uttryckts av medlemsstaterna och Europaparlamentet, av Ekonomiska och sociala kommittén och företrädarna för de berörda sektorerna är det min avsikt att inom kort föreslå för kommissionen att nästa fas av SLIM skall behandla följande ämnesområden: några aspekter av momssystemet, finansiella tjänster, ledamot Mosiek-Urbahn, till att börja med banksektorn, den kombinerade nomenklaturen för utrikeshandeln samt en ännu inte fastställd sektor av varuhandeln.
Jag har inte tid att förklara varför vi har gått till väga på det sättet eller varför jag avser att föreslå just dessa sektorer för kommissionen. En del av er har med rätta nämnt den offentliga upphandlingen: Jag kan nämna att problemen med förenklingen på detta ämnesområde f.n. håller på att utredas av kommissionen och är föremål för ett remissförfarande i anslutning till den grönbok som ägnas just den offentliga upphandlingen.
Avslutningsvis tackar jag för ert stöd och för er förståelse av svårigheterna, och ber er att se detta som en övning i pragmatism och konkretion, som lär oss alla att gå från lättköpta ord om förenkling till det svåra förverkligandet av denna förenkling.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamoten.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Kapitalkrav för kreditinstitut och investeringstjänster inom värdepappersområdet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0093/97) från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0005/97-95/0188(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 93/6/EEG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut och rådets direktiv 93/22/EEG om investeringstjänster inom värdepappersområdet (Föredragande: Oddy).

Oddy
Herr ordförande! Den väsentliga frågan i detta betänkande är ganska enkel. Det handlar bara om att inrätta en kommitté i enlighet med Europeiska ekonomiska gemenskapens beslut 87/373. Det medför emellertid enorma procedurfrågor, och i synnerhet kommittéförfarande.
I sitt ursprungliga förslag föreslog kommissionen en typ III(a)-kommitté. Vid sin första behandling rekommenderade parlamentet en typ II(b)-kommitté. Rådet beslöt i sin vishet att bortse från såväl kommissionens som parlamentets önskemål, och har i den gemensamma ståndpunkten rekommenderat en III(b)-kommitté. Den gemensamma ståndpunkten har inte heller med någon referens till det modus vivendi som överenskoms mellan de tre institutionerna 1995. Alla tre institutionerna är bundna av den överenskommelsen och det är den som skall styra den här situationen.
Den gemensamma ståndpunkten innefattar också ett antal ovanliga saker, såsom att kommittén ifråga skulle antaga sin egen procedur, vilket inte står i överensstämmelse med beslut 87/373, och kommissionen kan konsultera kommittén vid varje ny situation. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt är helt enhälligt i sin uppfattning att denna gemensamma ståndpunkt inte ligger i den parlamentariska demokratins eller öppenhetens intresse, och att den inte är demokratisk. Den underminerar helt enkelt parlamentets ställning.
Följaktligen röstade utskottet för rättsliga frågor enhälligt för ett återinförande av de ursprungliga ändringsförslagen vid den första behandlingen, och att återgå till dem i den andra behandlingen. Utskottet för rättsliga frågor är orubbligt i sin uppfattning att rådet inte bör söka underminera parlamentet på detta sätt, och vi önskar gå till förlikning för att klara upp dessa svårigheter.
Sedan omröstningen i utskottet för rättsliga frågor har jag blivit uppmärksam på ett antal ytterligare besvärligheter. Deklarationerna i rådet har bara helt nyligen blivit tillgängliga och jag vill framföra min kritik av denna fördröjning. Deklaration 1 går stick i stäv med de modaliteter som fastlagts i beslut 87/373, eftersom det är kommissionen som biträds av kommittén och inte ordföranden som vanligt är. Dessutom bör medlemsstaterna ha möjlighet att sammankalla möten och ta upp saker på kommitténs dagordning. I detta fall hävdar deklarationen att det är kommissionen och ingen annan som skall inkomma med förslagen till åtgärder för antagande, vilket går emot beslut 87/373.
Deklarationen avseende artikel 1.6 talar om den praxis som följs, systematisk användning och rådfrågning av säkerhetskommittén när den planerar att utställa nya förslag. Dessa är olagliga enligt beslut 87/373, och det vore till ytterst stort förfång för parlamentet att gå med på denna pseudorättsliga och eventuellt olagliga praxis.
Det är meningen att kommissionen skall vara fördragens beskyddare. Jag vidhåller att beskyddaren av Europeiska unionens invånare är parlamentet. Vi är den tunna tråden. Vi är den organisation som skyddar allmänheten i Europa. Om kommissionen och rådet struntar i detta parlaments önskemål så kommer vi att få diktatorisk byråkrati. Det är inte godtagbart för invånarna i denna Europeiska union. Kommissionen och rådet måste tänka om och lyssna inte enbart på parlamentet utan på människorna i Europa, som har rätt till ärligt och öppet beslutsfattande och lagstiftande.

Alber
Herr ordförande, ärade damer, kära kollegor! Egentligen behöver jag inte ha ordet. Jag skulle bara kortfattat vilja påpeka att PPE-fraktionen till fullo stöder Oddys betänkande och att vi därför återigen kommer att rösta för alla inlämnade ändringsförslag. Vi delar även den kritik hon fört fram i debatten. Även vi anser att det här i första hand handlar om öppenhet.
Vi måste ta tag i det besvärliga kommittéförfarandet på nytt. Naturligtvis är det berättigat och i viss mån även förståeligt att båda sidorna väljer det system som är fördelaktigast för dem själva och där de har störst möjligheter att påverka. Men kommissionen och rådet borde faktiskt tänka på att en del av medborgarnas missnöje beror på att man tar avstånd från dessa hemliga förhandlingar som inte är offentliga. Om inte för annat än att göra Europa öppet och begripligt för medborgarna borde vi välja det föreslagna förfarandet, nämligen att inrätta förvaltningsutskott enligt förfarande II variant b och inte ett regleringsutskott enligt IIIb.
IIIb är ju det så kallade contre filet -förfarandet. Jag måste medge att jag vid den här tidpunkten hellre skulle ha sett ett faux filet . Vi är emot contre filet -förfarandet och anser att detta modus vivendi borde bevaras såsom det beskrivs i Oddys betänkande. Om vi inte reglerar kommittéförfarandet nu med hänsyn till öppenheten, kommer kommittéförfarandet att sluta i ett kriminologiförfarande och det vore inte bra varken för kommissionen, rådet, oss eller Europa. Till sist än en gång: Vi röstar för Oddys betänkande utan invändningar.

Janssen van Raay
Herr ordförande! Jag vill bara säga bravo Christine! Vi stöder dig. Fortsätt så här!

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag tackar utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och dess föredragande ledamot Oddy, för det utomordentliga arbete som nedlagts på ett så komplext direktiv som detta, med vilket man vill tillsätta värdepapperskommittén. Inrättandet av denna kommitté, som skall ställas vid sidan av den rådgivande bankkommittén och försäkringskommittén, kommer att utgöra ytterligare ett steg mot kompletteringen av den inre marknaden.
Som ni vet är värdepapperskommittén ämnad att fullgöra två viktiga uppgifter: Den har tilldelats en funktion som är analog med den som fullgörs av de s.k. kommittéförfarandena, inom ramen för direktiven om investeringstjänster och kapitalkraven. Uppgiften att genomföra de tekniska anpassningarna till dessa två direktiv skall hädanefter fullgöras av kommissionen under medverkan av värdepapperskommittén. Mot den bakgrunden måste man uppenbarligen beakta behovet att knyta parlamentet till processen att ajourhålla direktiven, så som fastslagits i den provisoriska lösningen från 1994. I andra hand kommer den nya kommittén att ha en konsultativ roll. Inom sådana ramar kan nämligen nyttiga meningsutbyten äga rum mellan medlemsstaternas företrädare och kommissionen om utvecklingstendenserna inom värdepappersmarknadssektorn.
Vad gäller de tillägg som parlamentet föreslagit i första behandlingen kan jag bekräfta kommissionens beredvillighet att godta tillägg nr 3. I det syftet har man i vårt ändrade förslag redan accepterat kravet att lägga till ett stycke i preambeln som hänvisar till den tidigare provisoriska lösningen. Däremot kan jag i kommissionens namn beklagligtvis inte godta parlamentets förslag att låta kommittén arbeta på basis av förfarandet av typ II B och III A. Enligt vår bedömning finns det inget skäl att till värdepapperskommittén delegera behörigheten att fatta beslut i brådskande ärenden, något som däremot medges i förfarandet av typ II B. Det är vår uppfattning att förfarandet III A är det som är mest ägnat att fullgöra de fastställda uppgifterna. Av det skälet kan kommissionen inte göra annat än avvisa tilläggen nr 2, 6 och 9, som samtliga berör det förfarande som kommittén skall följa. Jag hoppas att parlamentet visar sig berett att ta sin ursprungliga ståndpunkt i ärendet under omprövning och sålunda ansluta sig till den av kommissionen föreslagna lydelsen.
Tilläggen nr 1, 7 och 10 kan inte godtas, eftersom de syftar till ett upphävande av den konsultativa roll för kommittén som enligt kommissionens uppfattning utgör dess huvuduppgift. Tillägg nr 4 går ut på att man stryker alla slags hänvisningar till det obligatoriska samarbetet mellan den planerade värdepapperskommittén och andra kommittéer, t.ex. den rådgivande bankkommittén. Med tanke på de olika problemkomplex som förenar regelverken som styr kreditinstitutens och investmentbolagens respektive verksamheter, skulle jag här vilja understryka vikten av att en uttrycklig hänvisning till sådana obligatorier bibehålls. Därför säger det sig självt att ett sådant ändringsförslag inte kan godtas av kommissionen.
Slutligen skulle jag vilja påpeka att ett godtagande av tilläggen nr 5 och 8 skulle kullkasta det system som förberetts av direktiven om investeringstjänster och kapitalkrav, i vilka det föreskrevs att vissa arbetsuppgifter skulle fullgöras av rådet i avvaktan på inrättandet av värdepapperskommittén. Det förefaller i stället lämpligt att denna kommitté efter sitt bildande tar på sig den roll som ursprungligen tilldelats den av de två av mig nämnda direktiven och för vars skull man just har velat inrätta densamma.
Den förslagstext som vi i dag har framför oss är därför den logiska och nödvändiga konsekvensen av det som föreskrivits i nu gällande direktiv.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamoten.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Följerätt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-00030/97) av Palacio Vallelersundi för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om förslag till Europaparlamentet och rådets direktiv (KOM(96)0097 - C4-0251/96-96/0085(COD)) om upphovsmannens rätt till ersättning vid vidareförsäljning av originalkonstverk (följerätt).

Palacio Vallelersundi
Herr ordförande, den debatt som jag här inleder kan utan tvivel bli ett fall att undersöka för dem som sysslar med den europeiska integrationsprocessens teori. Det är sällan, herr ordförande och herr kommissionsledamot, som en gemenskapsåtgärd ger plats för så många motsägelsefulla argument, motsatta synsätt, delvis häftigt försvar för legitima intressen och t.o.m. befängd känslosamhet, men också seriösa ställningstaganden som i grunden präglas av realism och gemensamt intresse i stället för rädsla och privata intressen. Jag vill här ge mitt erkännande till mina kollegor i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt.
Med detta sagt så är den första fråga som jag i rollen av föredragande känner mig tvungen att ta upp, frågan om behovet och berättigandet av denna gemenskapsåtgärd. I enlighet med våra fördrag måste denna reflexion beakta både strikt rättsliga faktorer och ekonomiska faktorer, och därtill kommer svårigheten att rätt och ekonomi på dagens marknad bildar en helhet som är svår att reda ut. Men vi skall göra ett försök.
Utifrån det rättsliga synsättet är följerätten en rätt som inte kan överlåtas och som tillhör alla skulptörer och alla upphovsmän till unika verk som är avsedda att beskådas. Följerätten ger dessa upphovsmän rätt till ekonomisk del i efterföljande vidareförsäljningar, med undantag av det första ägarbytet.
Denna rätt etablerades i Frankrike 1920 med en markerad karaktär av välgörenhet. De rättsliga föreskrifterna i 11 av de 15 medlemsstaterna och Bernkonventionen reglerar i dag följerätten genom att införliva denna i upphovsrättigheterna. Det handlar alltså om en rätt inom området för intellektuell egendom, inte om avgifter eller skatter.
Genom att det gäller intellektuell egendom så befinner vi oss inom tillämpningsområdet för artikel 100a i fördraget, såsom gemenskapens domstol slog fast i sitt utslag av den 13 juli 1995 i målet Spanien mot rådet. Man kan också säga att harmoniseringen av följerätten ingår i genomförandet av de mål som utstakas i artikel 7a i fördraget, dvs. funktionen hos den inre marknaden.
Efter dessa rättsliga synpunkter är det på sin plats att ta fram de ekonomiska aspekterna. Marknaden för samtida konstnärers verk omfattar i själva verket två skilda marknader. Den första är de privata köparnas marknad, där en privat köpare är vilken som helst av oss som besöker en auktion eller ett galleri för att köpa en tavla som vi hänger upp hemma. Den andra är, beroende på om vi ser på efterfrågan eller utbud, marknaden för de institutionella investerarna och de stora samlarna eller marknaden för konstnärerna med internationell projektion.
Den andra av dessa marknader är dessutom under expansion, eftersom skulpturerna på ett speciellt sätt har kommit att utgöra säkra investeringsobjekt. I en värld av ökande ekonomisk osäkerhet där referensvärdena är få och instabila utgör den definitiva singulariteten hos en originalskulptur en solid realitet där det är vanligt med kraftiga prisökningar och priser som inte alltid är fria från spekulation.
Det är svårt att avgränsa dessa marknader med utgångspunkt i priset. Som föredragande har jag på basis av de olika betänkandet och de konversationer och diskussioner som hållits med konstnärer, gallerier och auktionshus, förstått att tröskeln för inträdet på den marknad där efterfrågan kommer från institutioner och samlare finns vid konstverk vars pris varierar mellan 50 till 100 000 ecu. Utöver förekomsten av dessa två delmarknader har handeln med konstverk i Europeiska unionen ett särdrag som vi varken kan eller bör förbigå: Europa har ett av de två viktigaste sätena för handeln med de stora verken av samtida konstnärer, i London. Detta är ett gemensamt arv för oss alla, ett arv som vi därför måste se till att bevara inom vår krets.
Vi måste skydda de legitima intressena hos skulptörerna eftersom erkännandet av skapandet och fastställandet av rättigheterna till förmån för upphovsmännen är ett av de viktigaste dragen hos den europeiska kulturen. I Europa anser vi att skapandet är värt ett kollektivt erkännande och detta, bara detta, är den yttersta orsaken till begreppet intellektuell egendom. För litterära, musikaliska eller audiovisuella konstverk ger erkännandet av upphovsmännen och fastställandet av specifika rättigheter till deras förmån inte upphov till tvistefrågor i Europeiska unionen, men samma gäller inte för skulptörer - av diverse orsaker som inte kan tas upp i detta inlägg. Jag skulle dock vilja konstatera att följerätten, inom ramen för det rättsliga konstruktionsarbetet av upphovsrätterna formas som ett slags rätt till återbörd till upphovsmännen till skulpturer, en rätt som hänför sig till ett värde som utan tvivel fanns hos verket från början, men som stegvis erkänns av kollektivet.
Utöver att vi är skyldiga att skydda konstnärerna är vi också skyldiga att skydda handlarnas intressen, ty utan båda dessa parter existerar ingen marknad. Likaså måste vi komma ihåg att man inte kan ingripa i kärnan av handlarnas intressen utan att detta ger negativa utslag för konstnärerna.
Här är det på sin plats att ta upp själva berättigandet hos det konkreta harmoniseringsbehovet. Utöver de juridiska skäl som åberopas i detta initiativ är det svårt att förbigå det faktum att skillnaderna i de nationella rättsföreskrifterna speciellt i fråga om följerätten, en rätt som inte finns i fyra av medlemsstaterna, orsakar störningar på den inre marknaden. Vid sidan om de övriga synpunkterna, bland annat synpunkterna som förekommer i kommissionens undersökning, uppbackas detta påstående med samma argument - vilket alla kanske inte vill medge - som framförs av de röster som påstår att kommissionen inte bör agera. I själva verket kan de som säger att införandet av en följerätt skulle leda till att försäljningen drivs till platser utanför Europeiska unionen, inte förbigå att detta samma resonemang tillämpat inom Europeiska unionen skulle ge vid handen att marknadsplatser som inte har följerätt skulle dra till sig handeln, till förfång för marknadsplatserna i medlemsstater som tillämpar denna rätt.
Denna allmänna del kan sammanfattas med att föredragandens allmänna fokusering i fråga om de ställda frågorna i praktiken sammanfaller med den lösning som antagits med 20 röster för och 3 nedlagda röster i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, efter långa debatter och utfrågningar av olika intressegrupper. Denna fokusering går ut på att kommissionens initiativ är legitimt och välgrundat enligt fördragstexterna. Med andra ord så anser föredraganden, tillsammans med utskottet för rättsliga ärenden och medborgarrätt att direktivet är berättigat, att det är nödvändigt och att det delar de stora principer som ger det dess substans. Det bara tar fram en annorlunda betoning för analysen av behovet av att väga de legitima intressen som konkurrerar på marknaden för att regleringen från gemenskapens sida inte skall leda till minskad konkurrens.
Innan jag går över till att kort behandla formuleringen av direktivförslaget skall jag tillåta mig en sista allmän reflexion. Som föredragande tar jag avstånd från att man i artikeln införlivar en föreskrift som kopplar direktivets ikraftträdande till att kommissionen följer upp verkningarna och gör en ekonomisk undersökning av återverkningarna på marknaden. Detta är inte bara på grund av att jag efter flera debatter anser att det inte finns tillförlitliga data för att genomföra en sådan undersökning i större utsträckning än vad som redan har gjorts av kommissionen, utan också med tanke på kompatibiliteten med den funktion som denna kammare har i sin lagstiftande roll. En sådan ändring skulle enligt min mening strida mot det ansvar som vi i dag har enligt våra fördrag. Vad gäller formuleringen av förslaget till direktiv, så delar jag som föredragande kommissionens kriterium, med stöd från utskottet från rättsliga frågor och medborgarrätt, i fråga om följerättens varaktighet och likaså i fråga om avgränsningen av rättsinnehavarna - en aspekt som är omtvistad och som jag därför skall ta upp lite närmare. Problemet hör ihop med subsidiariteten eftersom det är medlemsstaterna som skall fastställa vem som är rättsinnehavare, och gemenskapens institutioner enligt våra avtal saknar rättslig grund för att begränsa denna rätt till de lagliga arvingarna. Slutligen så är vi överens med kommissionen i fråga om den tillämpningströskel som tas upp i artikel 3.
Föredragande, som är överens med kommissionen vad gäller alla dessa aspekter, delar dock inte kommissionens kriterier på ett antal grundläggande punkter, bland annat i fråga om uteslutandet av manuskript från direktivets tillämpningsområde, definitionerna i anslutning till originalitetskriteriet och att så kallade promotionsförsäljningar undantas. Framför allt vill föredragande rikta en kraftig vädjan till ledamöterna och kommissionen att dessa reflekterar över artikel 4, den verkliga gordiska knuten i detta direktiv. Föredragande föreslår ett godkännande av ändringsförslag 57 som lagts fram av Europeiska folkpartiets grupp och det mycket liknande ändringsförslaget 21 från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Dessa ändringsförslag representerar en förnuftig lösning som genom att den är förenlig med de principer som bygger upp den europeiska kulturens identitet - vi talar här om skyddet av det konstnärliga skapandet - och genom att den uppfyller målet om att rätta till snedvridningen på den inre marknaden, bidrar till att bibehålla unionens konkurrenskraft i förhållande till den yttre marknaden.

Kerr
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att vårt utskott antog principen för upphovsmannens rätt vid vidareförsäljning enhälligt. Det är viktigt att känna till det. Personligen kontaktade jag många företrädare för konstnärerna, gallerier och auktionsföretag i frågan. Även om man, som Cox kanske kommer att säga när han bidrar till debatten senare, kanske inte borde börja här om man vill hjälpa konstnärerna, så inser vi den politiska verkligheten i Europa: åtta medlemsstater har redan lagstiftningen, elva har gått med på den och det föreligger en kvalificerad majoritet i rådet. Parlamentets uppgift här är att försöka ändra och få fram det bästa möjliga resultatet, som är vad vi hoppas vi gjort i vårt yttrande från kulturutskottet. Jag hoppas att parlamentet genom att rösta i morgon - i en första behandling, tänk på det - kommer att faktiskt upprätta en position åt sig som vi sedan kan förhandla med rådet och kommissionen, för att säkerställa att vi förbättrar direktivet och sedan prova dess inverkan på marknaden.
Cox ändringsförslag är ett fördärvande ändringsförslag som föreslår att vi skall låta genomföra en påverkansanalys innan vi har direktivet. För mig verkar det svårt att begripa hur man kan göra det, på annat sätt än genom att begagna en ekonomisk modell. Det är bara en fördröjningsmetod. Vore han ärlig skulle han tillstå det.
Den brittiska regeringens argument är välkända, men den brittiska regeringens argument är till stora delar Sothebys och Christies. Jag bör påpeka att Sothebys nyligen befunnits ha gjort sig skyldiga till internationell konstsmuggling i stor skala. Vad de anser bör kanske därför inte tolkas helt ordagrannt. De ägs dessutom av en amerikansk miljardär, så deras europeiska natur kan också ifrågasättas. Det är också värt att påpeka att de större auktionsföretagen har auktionskammare i New York, Genève, Hongkong - de kan sälja tavlor varhelst de får den bästa avkastningen. Det bör vi återigen ställa oss skeptiska till.
Det avgörande, som jag ser det, ligger i att konstnärerna själva vill ha det så här; en kvarts miljon konstnärer i Europa vill ha det här direktivet av ett antal olika skäl, inte minst för att återfå en del av sitt arv, och för att förstå sin marknads natur. Vi i parlamentet bör ställa oss på konstnärernas sida, inte på auktionsföretagens.

Medina Ortega
Herr ordförande, jag vill inleda med att gratulera kommissionen till detta initiativ. Jag anser att det var dags för kommissionen att harmonisera rättsreglerna om följerätten och konstnärernas intellektuella egendom när det gäller deras verk.
För vår del, för parlamentets del, har vi i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt arbetat grundligt med detta förslag till direktiv och föredragande Palacio Vallelersundi har gjort en stor insats som resulterat i en hög grad av godkännande. Jag anser att de 21 ändringsförslag som antagits i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och ett antal andra ändringsförslag som har lagts fram av Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, kommer att förbättra den text som har lagts fram av kommissionen. Jag vill framför allt fästa uppmärksamheten vid några av dem, särskilt ändringsförslag 4 som gäller de internationella konventionerna. Det är gott och väl att vi harmoniserar gemenskapsrätten, men om vi harmoniserar gemenskapsrätten och det utanför gemenskapen finns länder som fortsättningsvis inte ger upphovsmännen deras rätt till intellektuell egendom, så kommer vi att befinna oss i situationer av rena sjöröveriet. Vid en tidpunkt då man håller på att harmonisera hela handels- och tjänsterätten, måste man beakta möjligheten att utarbeta en internationell konvention som upphäver hänvisningen till Bernkonventionen enligt vilken följerätten ses som en rent fakultativ rätt.
Jag vill också fästa kommissionens uppmärksamhet vid ändringsförslagen 2, 3 och 18 och delar av ändringsförslag 9, som definierar tillämpningsområdet för följerätten sålunda att det inte omfattar manuskript, utan att följerätten gäller för verk som har bestämda egenskaper i fråga om originalitet och som dessutom är avsedda att beskådas.
Det handlar alltså om ett verk där det har förekommit uttrycklig vilja att skapa och därför skyddas rätten till den intellektuella egendomen. Herr ordförande, jag hoppas att ändringsförslagen från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och en del av socialisternas ändringsförslag, som vi hoppas får godkännande, får kommissionens godkännande och därmed passersedel till en andra behandling i rådet.

Mosiek-Urbahn
Herr ordförande, ärade kollegor! Först och främst skulle jag vilja säga att jag beundrar föredraganden för den uthållighet och det tålamod hon har visat vid utarbetandet av detta betänkande. Hon har i betänkandet kommit fram till ett mycket välbalanserat och sakligt resultat. Mot bakgrund av den diskussion som förts i utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt skulle jag än en gång vilja betona att det, när det gäller följerätt, handlar om en upphovsrätt till förmån för konstnärer och inte om en skatt till förmån för medlemsländerna. Det anser jag är viktigt att betona.
Diskussionen har kretsat kring i huvudsak två ämnen, nämligen frågan om vi överhuvudtaget behöver en harmonisering av följerätten och, om så är fallet, hur denna följerätt, särskilt de olika andelarna, skall uttryckas i procent?
Första frågan: Behöver vi en harmonisering av följerätten? Denna fråga kan besvaras med ett enhälligt ja. Den europeiska inre marknaden kännetecknas av extrema förhållanden på konstområdet. Vi har medlemsländer som saknar följerätt och andra där det finns en följerätt på 5 %. Vi behöver en harmonisering.
Det viktigaste motargumentet är att vinsten skulle förbrukas av följerätten och av administrationen av följerätten. Argumentet omkullkastas dels av föredragandens väl genomtänkta förslag att låta minimigränsen ligga på 1000 ecu och dels av att det idag finns många system som fungerar väl.
Ett annat ofta framfört argument är att konstmarknaden skulle flyttas till USA, men det håller inte. I Kalifornien finns redan följerätt och många strävar faktiskt efter att införa följerätt i hela USA.
Om vi övergår till andelarna, följerättens procentandelar, finns det stora skillnader i medlemsstaterna. Vi har länge diskuterat hur man skall kunna dra en sakligt rättfärdigad gräns, men har kommit till den slutsatsen att en minimigräns på 1000 ecu är en gräns som just mot bakgrund av alla motargument är sakligt rättfärdigad och att vi borde hålla oss till den. Även den övre gränsen motsvarar verkligheten på konstmarknaden och ligger i de berörda konstnärernas intresse.

Schaffner
Herr ordförande, detta förslag till direktiv syftar till att avskaffa stora juridiska skillnader mellan medlemsländerna, allt ifrån avsaknaden av följerätt i Förenade kungariket och Nederländerna, till de högre ersättningsnivåerna i Portugal. Kommissionen har med dessa skillnader som grund, försökt sig på ett ordinärt förslag men glömt att följerätten i vissa länder visserligen förekommer i lagtexterna men inte tillämpas konkret, och att det i andra länder inom unionen inte finns någon verklig marknad för konst, eller inte finns längre.
Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, under ledning av Palacio, ger en mer realistisk infallsvinkel. Det är förvisso uteslutet att konstnären skall fråntas följerätten till sitt verk. Följerätten är ju ett sätt att låta konstnären komma i åtnjutande av det mervärde som verket får med tiden, och att garantera denne ett adekvat och enhetligt skydd. Men verklighetens statistik talar sitt tydliga språk, mindre än tio procent av den totala följerätten tillfaller konstnärer som fortfarande är i livet.
Dessutom finns en bieffekt som långt ifrån gynnar unga konstnärer. Följerätten sänker det pris en potentiell köpare är beredd att betala, och de säljare som handlar med samtida konstnärers verk som redan är högt värderade, söker sig utomlands. Idag ger de sig av till London och Genève men när harmoniseringen väl förverkligats enligt förslagets nuvarande villkor, kan man frukta att marknaden flyttar till New York och därigenom eliminerar all marknad för konst värdig namnet inom unionen. Den europeiska lagstiftningens mål att skapa ett socialt skydd skulle därmed inte vara uppnått.
Det tycks mig lika viktigt att införa en betydande följerätt för verk av konstnärer som debuterar eller är föga uppskattade, som att följerätten för internationellt kända konstnärer bör vara nästan noll, eller obetydlig eftersom kostnaden för utlokalisering av försäljningen är mycket låg i förhållande till den följerätt som skulle kunna erhållas. Vi måste akta oss för att bli för ivriga, såväl inom detta område som inom många andra, eftersom bättre kan bli en fiende till bra.

Thors
Herr ordförande! Jag vill se att unga konstnärer har goda arbetsmöjligheter i Europa. Jag vill se resultatet av deras arbete här. Jag vill se att vi har en fungerande konstmarknad som erbjuder avkastning som sedan kan komma konstnärerna till godo. Det gör vi om vi har en mångfald av konsthandlare och gallerier samt genom pålitliga konsthandlare.
Om vi skulle ha internationella bindande bestämmelser och följerätten skulle gälla i alla länder som undertecknat upphovsrättskonventionen vore situationen en annan. Då kunde vi vara för detta direktiv, men så är det inte i dag. Jag kan försäkra Kerr att erfarenheten också från andra länder än Storbritannien visar hur det går om man inför en följerätt. Det gjorde man i mitt land, och i dag kan man se att konsthandeln i större utsträckning sker på annat håll än hos pålitliga konsthandlare och auktionshus, dvs. den sker på en grå marknad, vilket inte är bra.
En annan följd av följerätten har varit att gallerierna har börjat gå ännu sämre och får det svårare att verka, vilket har medfört att de priser som de kunde erbjuda unga konstnärer har sjunkit. Som vi har sagt är det inte de unga konstnärerna som drar nytta av detta, vilket jag tyckte att Schaffner uttryckte mycket väl.
Vi i den liberala gruppen vill respektera subsidiaritetsprincipen, vilket är ytterligare en orsak till att många av oss är kritiska till det föreliggande förslaget. Vi vill kritiskt granska om direktivförslag faktiskt leder till en förbättring av gemenskapens principer och om det finns " dysfunktioner" på marknaden som kräver regelverket.
Det finns alltså inte internationella bindande normer som skulle tvinga oss till denna lagstiftning. Vi tycker inte att kommissionen på ett övertygande sätt har visat att det skulle behövas ett direktiv och att avsaknaden av direktiv skulle leda till allvarliga störningar.
Låt mig säga - även om Mosiek-Urbahn sade att det inte är att jämföra med en skatt - att de som hävdar att följerätten skulle krävas för den inre marknaden också borde kräva en enhetlig inkomstskatt i unionen. Vi för vår del förutsätter att direktivet inte skall träda i kraft innan kommissionen har utarbetat och lagt fram en uttömmande konsekvensbedömning av hur konstmarknaden i verkligheten fungerar och hur den fungerar i relation till tredje land. I en sådan utredning hoppas jag också att man får en uppfattning om hur konstmarknadens mångfald skall påverkas. Det ligger lika mycket i köparens som i konstnärens intresse att det finns en mångfald av aktörer och att vi har en verklig konkurrens. Samtidigt är det uppenbart att förslaget inte skulle leda till förbättringar för konstnärer i de länder där följerätten redan finns.

Sierra González
Herr ordförande, bristen på rättslig harmonisering av konstnärernas följerätt när det gäller intäkterna från vidareförsäljningen av deras verk utgör i dag en orsak till en snedvridning av konkurrensen, en brist som skadar den inre marknadens funktion. Detta förslag till direktiv måste uppfattas som ett försök att åtgärda ett missförhållande, och det var minsann dags att ta itu med detta problem. Genom detta förslag till direktiv vill kommissionen reglera transaktionerna i anslutning till betalningar, tröskeln för rättens tillämpande och typen av följerätt.
Vi är överens om vilka frågor som måste regleras och även överens om det allmänna förslag som direktivet leder till. Vi är dock inte övertygade om att det i tillräcklig grad kombinerar den inre marknadens krav och skyddet av skaparnas livs- och arbetsförutsättningar. Varför hyser vi dessa tvivel? Jo, på grund av sättet att reglera de praktiska aspekterna för genomförandet av följerätten. Vi är inte överens i fråga om en del av de av åtgärder som föreslås för att reglera detta, såsom minimibeloppet och de procentandelar som går till konstnären från transaktioner som berör hans verk.
Vad beträffar den första aspekten så anser vi att beloppströskeln är ytterst restriktiv. Om den inte sänks, så kommer följerätten inte att omfatta konstnärer vars mindre kända eller lägre värderade verk är objekt för anspråkslösa ekonomiska transaktioner. Den uteslutning som sålunda uppstår måste åtgärdas genom en sänkning av minimibeloppet så att följerätten kommer att omfatta ett större antal konstnärer. Vad beträffar procentandelarna så är avsikten med de föreslagna åtgärderna att konstnären får del av de intäkter som hans verk genererar. Därför känns det logiskt att öka procentandelarna för att de föreslagna åtgärderna skall få den omfördelande roll som avses. Omfördelningen skulle med andra ord vara mer symbolisk än verklig. Därför stöder vi de ändringsförslag som går ut på en ökning av procentandelarna. Slutligen vill jag få det sagt att direktivets mål skall inte bara ha en ekonomisk utan även en kulturell karaktär. Vi anser att man bör sträva efter att förstärka det konstnärliga skapande som har utgjort och som utgör ett av kännetecknen för den europeiska kulturen.

Ullmann
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Då detta direktivförslag delvis är utsatt för hård kritik, skulle jag än en gång vilja gå in på det rättsliga underlaget. Inte på det i unionsfördraget - det har föredraganden förklarat tillräckligt. Jag skall i stället ta upp två viktiga legislativa problem som man med hjälp av förslaget skall försöka komma tillrätta med.
Det första - och här instämmer jag med de föregående talarna - är att undvika en förvrängning av marknaden till följd av de rättsliga skillnader som uppstår då vissa marknader åtnjuter en privilegierad ställning, p.g.a. att det i deras nationella lagstiftning inte finns någon följerätt att ta hänsyn till. Det fanns endast ett sätt att justera denna snedvridning och det var att införa en unionsövergripande följerätt med alla de konsekvenser en sådan får. Ett område utan inre gränser måste också vara en marknad utan privilegier.
Det andra viktiga problemet är den orättvisa behandlingen av bildkonstnärer i förhållande till konstnärer inom diktning och musik. Medan de senare är skyddade av upphovsrätten mot konjunkturen och marknadens godtycklighet, är bildkonstnärerna utlämnade åt konsthandelns marknadsföringsstrategier så länge de saknar personlig prestige eller motsvarande inflytande. Här kan följerätten till viss del tjäna som kompensation och som erkännande av en rättighet som inte får undanhållas konstnärerna.
Tillåt mig ännu en kommentar till ändringsförslaget om följerätten, som jag och några andra har lämnat in. Tanken är att i så stor utsträckning som möjligt följa å en sidan kommissionens förslag och å andra sidan konstnärsföreningarnas initiativ. Till slut skulle jag vilja tacka kommissionen för deras modiga initiativ, föredraganden för det beslutsamma och omsorgsfulla sätt hon angripit problemet på och även författaren till kulturutskottets yttrande för hans bidrag.

Krarup
Detta förslag om följerätten demonstrerar ett överordnat politiskt budskap, som helt enkelt är den Europeiska unionens omåttliga expansionsbegär på de nationella demokratiernas bekostnad eller på EUspråk: förslaget kränker både principen om subsidiaritet och principen om proportionalitet.
Det som är uppe i debatten, och det som bär upp förslaget - själva grunden så att säga - är en ängslan för snedvridning av konkurrensen som följd av att några länder har följerätt, andra inte. Men tillgängliga undersökningar visar, att följerätten först får inverkan på försäljning i försäljningslandet, när det ifrågavarande konstverket har ett försäljningspris på minst 50 000 ecu. Om det handlar om mindre värdefulla konstverk, kan det på grund av transport- och försäkringskostnader helt enkelt inte löna sig att sälja någon annanstans för att undgå följerätten. Existerande rapporter hänvisar till en undersökning över försäljningspriser för konstverk, som visar att 95 % av konstverken säljs till priser under ca. 20 000 ecu, närmare bestämt 25 000 dollar. Harmoniseringssträvandena, som bär upp detta förslag, riktar sig med andra ord mot under 5 % antagligen bara 2-3 % av den samlade försäljningen. I allt väsentligt är följerätten en nationell angelägenhet, och så bör den förbli.
För nordiska bildkonstnärer, där vi har haft följerätten - för Danmarks vidkommande i åtskilliga år - betyder förslaget helt enkelt en betydande försämring. De nordiska konstnärerna har i ett gemensamt uttalande protesterat mot förslaget och denna försämring, vilket Marianne Eriksson kommer att gå in på i ett senare inlägg.
Slutsatsen av detta är, att jag för mitt vidkommande och för gruppens vidkommande kan stödja kollegan Cox ändringsförslag, som helt enkelt går ut på att efterlysa en seriös undersökning av behovet, i synnerhet ändringsförslag 40.

Cot
Herr ordförande, jag vill hedra kommissionen som har inlett detta viktiga projekt, och då främst Palacio som har satsat helhjärtat och visat prov på anmärkningsvärda kvaliteter, även om uppgiften ibland har varit otacksam.
Vårt utskott har enligt min mening gjort ett grundligt arbete. Vi har haft utfrågningar, samråd och långa diskussioner. Av dessa drar jag följande slutsatser.
För det första måste följerätten harmoniseras. Följerätten existerar i vissa medlemsländer, i andra inte. Denna situation snedvrider den inre marknaden. Det är viktigt att våra överläggningar leder till enighet vad gäller principen om följerätt, även om ersättningsnivån kan bli blygsam, och till och med minimal jämfört med tidigare.
För det andra måste man inse nödvändigheten av en adekvat ersättning till konstnärer, och då i synnerhet unga konstnärer, för konstverk som inte är av betydande ekonomisk vikt.
För det tredje får vi inte underskatta globaliseringen av marknaden för konst och följderna av utlokaliseringen, idag till London, i morgon till New York, Tokyo eller till någon annan plats.
Den socialdemokratiska gruppen har tagit hänsyn till dessa faktorer, vilket lett fram till ett förslag på en bred ersättningsskala. Från fem procent för blygsamma verk för att garantera en adekvat ersättning till unga konstnärer, eller för verk av mindre kommersiell karaktär, till en procent för mer betydelsefulla verk. Jag preciserar här för Kerr, att värdet på en procent inte godkändes, men heller inte motsades i princip, av de stora brittiska bolag ni citerade och som var närvarande vid vår utfrågning. Vi anser alltså att skillnaderna i ersättning bör vara stora, vilket även gäller beloppsgränserna. Dessa bör ligga mellan 500 ecu och 250 000 ecu, det vill säga ett liten utökning av de gränser kommissionen föreslagit.
På grund av skillnader i traditioner och intressen kan jag konstatera att det är svårt att komma överens, även inom min grupp. Vi måste ställa oss frågan, vill vi ha ett direktiv, ja eller nej? För min del önskar jag att en betydande majoritet ställer sig negativa till de framlagda förslagen. I annat fall fruktar jag att vi genom att bara låta saker ske, kommer att få se en större utlokalisering, till skada så väl för konstnärerna, som för mellanhänder och aktörer på Europas konstmarknad.

McIntosh
Herr ordförande! Jag vill gratulera föredraganden till det arbete hon utfört. Det faktum att jag inte är enig med henne förringar på intet sätt det arbete hon lagt ner på detta betänkande. Min utgångspunkt är helt enkelt denna. Artikel 108 i fördraget utgör en felaktig fördragsgrund. Detta är inte en harmoniseringsåtgärd. Behovet av harmonisering har faktiskt inte konstaterats. Skulle syftet vara harmonisering så skulle så väl kommissions direktiv som Palacio Vallelersundi-betänkandet skjuta över målet.
Den faktiska följden av en åtgärd såsom den som föreligger här i kväll kommer helt klart att bli att driva ut denna konstverksamhet ur Europa helt och hållet, och in i Schweiz och New Yorks välkomnande armar. Under alla förhållanden så saknar, som Krarup sagt, dessa förslag en känsla för proportioner. Jag vill påminna kammaren om att om man enbart ser till den franska marknaden så går 75 % av den droit de suite som uppkommer till enbart sex familjer. Enligt min uppfattning bör subsidiaritetsprincipen helt klart vara tillämplig här.
Jag vill göra såväl kommissionen som kammaren uppmärksamma på det faktum att regeringarna i tre medlemsstater helt klart motsätter sig en tillämpning av detta direktiv. Det är Irland, Holland och Förenade kungariket. Det finns flera skäl till detta: subsidiaritetsprincipen, som jag redan hänvisat till; det faktum att harmonisering i detta fall helt enkelt inte är motiverad; för det tredje att det inte föreligger några övertygande belägg för att avsaknaden av rätt i vissa medlemsstater, och skillnaden mellan andra medlemsstater, skulle skapa några hinder för handeln. Konstnärernas vidareförsäljningsrätt bör överlämnas till den nationella lagstiftningen.
Jag vill också tillägga att den grundläggande internationella copyrightkonventionen - Bernkonventionen - där alla medlemsstaterna är med, medger rätten att välja huruvida denna rätt skall tillämpas eller inte. Denna frihet måste respekteras. De kostnader och risker det handlar om uppväger vida alla tänkbara fördelar. Innan de föreliggande förslagen och Palacio Vallelersundis betänkande börjar gälla måste kommissionen genomföra en fullständig utvärdering av den inverkan försäljning av konstverk har i såväl Europeiska unionen, och mellan Europeiska unionen och tredje land, och rapportera den. Rapporten skall granskas av rådet och parlamentet skall rådfrågas med avseende på den.
Jag vill komma med en prognos. Om detta direktiv, och de ändringsförslag som lagts fram avseende Palacio Vallelersundi-betänkandet, skulle komma att antas, så skulle det resultera i en nettoförlust för Europeiska unionen - förlorade intäkter och jobb i Europeiska unionen. Vi har helt enkelt inte råd att låta det ske. Så med Kerrs ord avslutar jag med att säga: Låt marknaden bestämma och låt marknaden vara. I likhet med en tidigare talare anbefaller jag kammaren de ändringsförslag Cox lagt fram, i synnerhet ändringsförslag nummer 40. Vi bör rösta igenom dessa ändringsförslag och inte de som lagts fram av Palacio Vallelersundi och andra kollegor, eller rent av kommissionens rapport.
Det finns enorma risker för förlorade arbetstillfällen och enorma risker för förlorade intäkter för alla medlemsstater, och jag beklagar det när Kerr hävdade att han genomfört en mycket inträngande undersökning, i själva verket gick han inte till alla konstgallerierna i Förenade kungariket, så de kunde ha dragit nytta av hans bidrag i kväll.

Ryynänen
Herr ordförande, det är enligt min mening ett oförnekligt faktum, att den nuvarande situationen beträffande följerätten för konstverk är otillfredsställande och leder till snedvridningar av konkurrensen på marknaden för nutidskonst. Det största problemet är dock konstnärernas ojämlika ställning beroende på lagstiftningen i det land, där deras verk säljs. En annan ojämlikhetsfaktor är bildkonstnärernas ställning i förhållande till andra skapande konstnärer, vars rätt till upphovsmannaersättning för löpande utnyttjande av deras verk överallt är säkrad.
Under behandlingen av direktivet har den så kallade beloppsgränsen mött motiverad kritik. Risken är ju, att endast konstnärer med så kallad etablerad ställning eller deras arvingar kan dra nytta av den ifrågavarande ersättningen. Därför understödjer jag det i kulturutskottets betänkande framförda förslaget om sänkning av beloppsgränsen till femhundra ecu och även en högre ersättningsnivå i det lägsta prisskiktet, eftersom det skulle innebära stöd och uppmuntran även till unga företagsamma konstnärer.
Minskning av regleringarna och andrahandsprincipen bör stödjas överallt, där det är motiverat och möjligt. Harmoniseringen av följerätten är dock motiverad just med den jämlika behandlingen av konstnärerna, men denna harmonisering måste förverkligas på ett sätt som stödjer konstnärerna och kulturen.

Eriksson
Herr ordförande! Jag kan tyvärr inte gratulera till betänkandet, trots att jag förstår att man har haft ett stort och svårt arbete med det. Enligt vår uppfattning innehåller detta direktivförslag emellertid bestämmelser som bland annat är mer vidsträckta än nödvändigt för att uppnå det som anges som ett mål.
Om detta direktiv antas kommer inte bara de tre nordiska medlemsländerna Sverige, Finland och Danmark, utan också Norge och Island att vara tvungna att ändra sin existerande lagstiftning. Det är en förändring som kommer att innebära en mycket markant försämring av de rättigheter som de nordiska bildkonstnärerna i dessa fem länder har i de existerande nationella ordningarna.
Direktivet tar inte någon hänsyn till de små och nationella marknaderna i den utformning som det har nu. Det är utformat utan hänsyn till förhållandena i de nordiska länderna. Om direktivet blir antaget i sin nuvarande form, innebär det för svenskt vidkommande att nu verksamma konstnärer i hög grad ställs utanför ersättningar och att det i stället blir en angelägenhet för välkända utländska konstnärer. Den totala ersättningen skulle halveras och administrationskostnaderna skulle öka betydligt. Eftersom jag har kort om talartid, hänvisar jag till mina framlagda ändringsförslag och skulle tyvärr, som vi säger i Sverige, vilja ge bakläxa både till kommissionen och utskottet.

Barzanti
Herr ordförande, Europeiska unionens olika kulturpolitiska program befinner sig på en hålväg: De genomgår inte något lyckligt skede, för att uttrycka sig milt. Det finns inte tillräcklig vilja för att driva dem framåt, de har inte tilldelats tillräckliga resurser för att kunna förverkligas. Det har alltså en avgörande betydelse att ramlagstiftningen, som är nödvändig för en verklig inre marknad, beaktar den pekuniära sidan av konstverken - i detta fall verk inom den bildande konsten - och på rätt sätt stöder kreativiteten i alla dess aspekter.
Vårt helhjärtade stöd till följerättens utvidgning, måttfulla harmonisering och faktiska tillämpning härrör f.ö. från en politisk handlingslinje som vi hela tiden har efterlyst med hög röst. Ana Palacios utmärkta föredragning redovisar resultaten av den intensiva debatten inom utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och uttrycker till fullo det positiva omdömet, vilket jag ansluter mig till, om förslaget som kommissionen, kommissionären, har haft modet att framlägga. Det är rättvist att erkänna en rätt - det rör sig inte om någon utvidgad rätt - för dem som ger liv åt verk för vilka de ofta får en första ersättning som ligger fjärran från de efterföljande vederlagen. Även de påtagliga frukterna av deras framgång bör alltså inte omvandlas till en förtjänst som, enligt en sedan länge dominerande kutym, inte enbart kommer konsthandlarna och de stora gallerierna till godo, utan också går till huvudrollsinnehavarna, de unga och mindre unga talangerna, på grundval av välavvägda regler. Därför hoppas vi på ett relativt väl förankrat bifall och vidsträckt enighet i vårt parlament, och vi stöder särskilt tilläggen nr 53, 54 och 55, som är signifikanta. Vi kommer att slåss för att övervinna den grundlösa argumentation med vars hjälp man ändå kommer att försöka blockera ett sedan länge väntat, nödvändigt och användbart direktiv, för att en större del av marknaden skall styras av hänsyn till de rättigheter som tillkommer originalverk, unik, icke reproducerbar egendom, väsentlig för traderingen av bildkonst och traditioner i det Europa som vi älskar mest.

Casini C
Herr ordförande, också jag förenar mig med de berömmande ord som kommit ledamoten Palacio till del, ett beröm som icke blott är en formell hövlighet utan även uppriktigt menat, då jag helt ansluter mig till den framlagda rapporten, och i likhet med ledamoten Barzanti önskar jag att den får bred anslutning här i parlamentet.
Jag tror att allt redan har sagts, särskilt av ledamoten Palacio, och därför skall jag begränsa mig till en enda anmärkning. Sist och slutligen synes mig motsättningen inte röra detaljer, tröskelvärde, procentsatser: Tvistefrågan gäller ja eller nej till följerätten. Då jag nu också hör talas om marknad, konkurrens, förskjutning av försäljningsområden från den europeiska till den amerikanska kontinenten, anser jag mig böra säga att detta främst av allt är en fråga om rättvisa. Här talar vi om en immaterialrättslig förmögenhetsrätt, dvs. äganderätten till en icke berörbar, ovägbar egendom: idén. Och i den figurativa konsten har konstnärens idé en speciell egenskap: det är en idé som inte kan klonas, för att nu använda dagens språk. En romanförfattares idé kan i viss mening klonas, eftersom hundratals, tusentals och hundratusentals exemplar av boken kan framställas och spridas. Även musikaliska verk är mer eller mindre i samma situation: I den bildande konsten produceras däremot ett enda exemplar. Idén förblir sådan den är, och ägaren, innehavaren av den immaterialrättslig förmögenhetsrätten, förblir alltid densamme, eftersom idén inte är säljbar. Det uppkommer alltså ett problem rörande användningen av denna idé, som ju bl.a. uppvisar två olika karaktäristika, om vi exempelvis vill hålla fast vid denna jämförelse med romanförfattaren. Förstagångsförsäljningen av en bok belastas av många former av produktionskostnader, och författaren får en procentuell andel av försäljningsintäkterna, medan upphovsmannen till ett figurativt konstverk däremot säljer sitt verk första gången, och i stort sett hela priset går till honom. I följande fas gäller däremot att försäljningen av en stor mängd bokexemplar möjliggör ytterligare materiella fördelar. I fråga om konstverket finns det ett behov av att det går från hand till hand. Verket har behov att vara känt, att visas upp, vilket betyder att det är själva originalet som måste cirkulera, och värdet är knutet till denna cirkulation. Därför synes det mig vara en elementär rättviseplikt att ge idéns ägare, dvs. konstnären, en motsvarande ekonomisk fördel, att det är just detta som följerätten är ett uttryck för.
Jag anser att man utöver tröskelvärdets procentsats inte kan frånhända konstnären denna hans rätt. Vad beträffar några detaljanmärkningar som har framförts kommer jag inte att uppehålla mig vid dem, då de synes mig mindre viktiga: Kärnan är det som jag har belyst, och jag tror det är ett grundläggande argument för att bifalla ledamoten Palacios föredragning.

Gebhardt
Herr ordförande, kära kollegor! Jag skulle först vilja tacka kommissionen för detta initiativ. Jag anser att det som sker på det här området är mycket viktigt. Detta direktiv är mycket viktigt. Skillnaderna mellan bestämmelserna i EU utgör ett hinder för den inre marknaden och för likabehandlingen av konstnärerna inom EU. Det är inte rättvist att en britt som säljer ett verk i Tyskland eller Portugal omfattas av följerätten, medan en tysk eller en portugis som säljer ett verk i Storbritannien inte omfattas av följerätten. Denna orättvisa måste avskaffas, i synnerhet när det rör ett så känsligt ämne som det här.
Vad handlar det om egentligen? Om att konstnärerna skall få ta del av vidareförsäljningen av sina verk. Det är inte för mycket begärt när man tänker på att inkomsten för konstnärer i t.ex. Tyskland uppgår till 2 000 DEM. Det kan man inte leva på. Marknaden är kärv för konstnärerna, marknadsvillkoren likaså. Hälften av försäljningspriset går till gallerister eller konsthandlare, och då är det inte för mycket begärt om dessa konsthandlare eller gallerister överlåter en del av vinsten när de säljer verken vidare.
I det här sammanhanget är det särskilt viktigt att just andelen för de unga konstnärerna är hög. De har inte hunnit bli så kända och inte har så många möjligheter. Därför är vi socialister och socialdemokrater särskilt angelägna om att just de lägsta andelarna i följerättsbestämmelserna utgår från 5 %. Vi lägger stor vikt vid detta och på att andelarna skall starta redan på 500 ecu.
Ett annat problem finns i ändringsförslag 57. Här avses de låga prisandelarna. Det är egentligen bara ett fåtal verk som berörs. De franska commissaires priseurs har räknat ut att det årligen säljs 120 verk som överstiger 250 000 ecu. Generellt sett rör det sig alltså inte om stora summor, men för den enskilde konstnären är det naturligtvis mycket pengar. Jag anser att kommissionens förslag är mycket bra. Av ett verk som kostar 110 000 ecu skulle konstnären - enligt kommissionens och vårt förslag - få 3 300 ecu; enligt Palacios förslag skulle han få hela 1 100 ecu. Är det rättvist? Tror ni att verk kommer att överföras till USA p g a 3 300 ecu, när man tänker på vad försäkringar och transporter kostar? Det tror inte jag. Därför skulle jag vilja be er att rösta för dessa generösa bestämmelser, så att de tyska konstnärerna inte drabbas av för många nackdelar - de är ju egentligen vana vid att alltid få 5 %.

Vaz da Silva
Herr ordförande! Upphovsrätten är ett område där subsidiariteten tvingar - och jag säger inte ger möjlighet för, utan tvingar - gemenskapen att ingripa. Endast en harmonisering kommer att möjliggöra fri rörlighet för konstverk i alla dess former. Jag avser såväl ett unikt verk; ett original, t.ex. konstverk som är avsedda att betraktas som vi idag debatterar, som det reproducerade verket; boken, skivan och de audiovisuella medlen. Vi får inte dock inte glömma att multimedia öppnar nya möjligheter för mångfaldigande av de verk som är avsedda att betraktas. Följerätten är särskilt viktig för att den tar hänsyn till de konstnärer som ägnar sig åt skapande av sådan konst, vilka skyddas minst bland konstnärerna i fråga om följerätt till följd av den oreproducerbara och unika karaktären i deras konst.
Palacio Vallelersundis betänkande är ett seriöst och balanserat arbete eftersom det söker förena konfronterande intressen; konsthandlarnas intressen och konstnärernas intressen. Bernkonventionen ger medlemsstaterna frihet att tillämpa följerätten. På så vis är den, även om det är en rättighet som erkänts i elva medlemsstater, felaktigt tillämpad av nästan alla. Storbritannien, som tillsammans med USA kontrollerar åttio procent av den internationella konstmarknaden, är ett av de fyra länder som inte integrerat denna rättighet i sin lagstiftning.
Två orsaker gör en harmonisering av lagarna på detta område akut. Ett: det fullständiga genomförandet av den inre marknaden, som kräver lika villkor för köp och försäljning på hela gemenskapens territorium, också för att undvika att konstmarknaden försvinner bort till tredje land. Två: Ett skäl som inte är mindre viktigt är erkännandet av den sociala roll som konsten har som motor för utvecklingen som kan översättas till att nya bidragsmöjligheter bör skapas för konstnärerna. Eftersom lagen i Portugal är bra mycket mer krävande än det diskuterade direktivförslaget, understryker jag den klara fördelen av att beakta följande ändringar som kulturutskottet föreslår, vilka också är konstnärernas gemensamma bekymmer: att den beloppsgräns som avses i artikel 3 skall sänkas, att tabellen med de degressiva procentsatser som föreskrivs i artikel 4 förändras, att den kollektiva förvaltningen av följerätten som föreskrivs i artikel 6 främjas. Jag skull också vilja påminna, som så många gånger förr, om att detta än en gång visar hur akut det är att förändra artikel 128 för att den skall kunna bli grundläggande för alla texter med betydelse för kulturen. Endast på detta sätt åstadkommer man sammanhållning och nödvändig horisontalitet i kulturpolitiken inom unionen.

Rothley
Herr ordförande, först och främst vill jag framföra mina hjärtligaste gratulationer till föredraganden. Hon har än en gång gjort ett utmärkt arbete. Och nu efter dessa vackra ord över till realiteterna. Det är så inte svårt att bli engagerad i konstnärsfrågan. Av den totala följerätten går 9 % till nu levande konstnärer. 9 %! 91 % går till rättsinnehavaren, till successorn, 9 % till nu levande konstnärer!
Det talar man inte om. Det nämner inte heller kommissionen i sina förslag. Även upphovsrättssällskapen tjänar på det - närmare bestämt 10-20 % - det är därför de visar så stort intresse. De som får minst är konstnärerna själva. Detta förhållande förstärks ytterligare genom kommissionens förslag. Att vi måste harmonisera är uppenbart. Jag skulle vilja - för att återgå till fakta - ge ett exempel på hur rättsutkottets förslag skulle ha sett ut i verkligheten under de gångna 25 åren. Jag skulle gärna presentera källan jag haft till underlag, men det tar för lång tid. Det är ett mycket utförligt arbete.
Alltså, det handlar om år 1970 och om marknaden i Storbritannien. Av verk som översteg 100 000 ecu såldes 3 072 stycken. Under samma tidsperiod från 1970 till 1996 såldes i USA 3 630 verk. Det innebär att marknaden är en mycket smal, konkurrensen är mycket hård! Om vi nu hade haft rättsutskottets förslag, för att inte tala om alla andra fantastiska förslag som går mycket längre än så, skulle dessa 3 072 verk över 100 000 ecu ha belastat den europeiska marknaden med 1 033 856 359 ecu. Tror ni då på fullt allvar att detta inte skulle ha lett till en förskjutning av marknaden? Tror ni då fortfarande på fullt allvar att försäljningen glatt skulle ha fortsatt i Europa med en sådan belastning för marknaden? Det är fullständigt vansinnigt! Med ert förslag kommer det inte att säljas några fler Picasso eller van Gogh inom EU, ingenting kommer att säljas längre, det blir inte längre tal om konst i EU. Detta blir följden!

Mouskouri
Herr ordförande, herr kommissionsledamot, kära kollegor, jag skulle först av allt vilja gratulera och ge mitt stöd till föredraganden för hennes betänkande.
Harmoniseringen av följerätten till förmån för konstnärerna inom ramen för Europeiska unionen förefaller som ett mycket gott och rättvist initiativ. Olyckligtvis väcker detta initiativ starka reaktioner. Reaktionerna framkommer ofta å ena sidan på grund av bristen på kunskap om de verkliga grundläggande anledningarna till denna rätt och å andra sidan på grund av rädslan för en massiv flyttning av försäljningen av konstföremål till främmande länder i vilka denna rätt inte tillämpas.
Den etiologiska grunden till denna rätt är att dämpa en orätt som drabbar vissa upphovsmän till originalkonstföremål som är avsett att bli föremål för en observation. De sistnämnda har verkligen inte möjlighet, såsom andra konstnärer, att dra fördel av inkomster som kommer från reproduktionsrätten och från nya framföranden av deras verk.
Vi måste bli medvetna om att följerätten verkligen utgör en rättighet för konstnären och inte en skatt såsom de fientligt inställda vill påvisa. Det är en rätt som uppbärs till förmån för konstnären och inte för någon allmän princip. Artikel 14 i Bernkonventionen erkänner den för övrigt, som sådan.
Beträffande faran med att försäljningen av konstföremål flyttas till länder som inte erkänner denna rätt, verkar den inte särskilt stor. I verkligheten bör inte situationen förändras särskilt mycket, då den degressiva skalan av procentsatser för försäljningspriserna kompenserar för utförselkostnaderna som t.ex. transportavgifter och säkerhet medför. Det måste också noteras att existensen eller inte av följerätten inte är den avgörande faktorn för flyttningen av transaktionerna, utan det bara är en av många faktorer. Beträffande Förenade kungariket är faran med att marknaden flyttar begränsad av den anledningen att det som folk efterfrågar när de åker till London är den professionella erfarenheten i landet, den traditionella kunskapen om konst, och att de vet att där får de garantier för kvaliteten och säkerheten för sina transaktioner.
Vidare vill jag insistera på att för att den föreslagna harmoniseringen i fråga skall uppfylla sin sanna roll, måste det finnas en garanti för att medlemsstaterna huvudsakligen tillämpar följerätten, något som inte förekommer i många av dem i dag.
Som avslutning skulle jag vilja understryka att man absolut måste ta hänsyn till den internationella dimensionen av konstmarknaden. Om den europeiska erfarenheten inom detta område accepteras på ett positivt sätt beträffande utvecklingen av konstmarknaden i allmänhet och angående främjandet av den nya konsten i synnerhet, måste vi inrikta oss på att fastställa denna rätt som obligatorisk för alla länderna, då Bernkonventionen enbart förutser möjligheten för medlemsstaterna att introducera den i sin lagstiftning i framtiden.

Oddy
Herr ordförande! Jag talar å det brittiska europaparlamentariska labourpartiets vägnar. Jag vill göra det klart att vi inte är emot konstnärer. Vi är bara inte övertygade om att det föreligger någon grund för detta specifika förslag, och att det faktiskt kommer att vara till nytta för konstnärerna. Vi oroar oss för att konstmarknaden kan komma att flytta till New York och Schweiz. Vi oroar oss för den potentiella risken för jobben. Vi oroar oss för belastningarna på de små och medelstora företagen. Vi oroar oss för att små antik- och konstbutiker i turistområden kan råka i svårigheter till följd av detta förslag.
Därför kommer min grupp att stödja Cox' ändringsförslag, som kräver en påverkansprövning avseende marknaden för vidareförsäljning av konst. Jag oroar mig särskilt för att kommissionen kanske inte helt och hållet har tänkt igenom definitionen av formbildande konst och den utsträckning i vilken extraterritoriella effekter kommer att inverka på detta förslag.
Min grupp förordar inte en sänkning av tröskeln till 500 på grund av belastningen på de små och medelstora företagen, och vi förordar heller inte en höjning av procenttalen. Min grupp kommer att avstå från att rösta vid slutomröstningen, eftersom vi helt enkelt inte är övertygade om att kommissionen kunnat lägga fram goda skäl för harmonisering inom detta område.

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter, i kommissionens namn gratulerar jag ledamoten Palacio och ledamoten Kerr för det djupgående och envetna arbete som nedlagts för att för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt och för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media framlägga en så uttömmande redogörelse för ett problem som har avgörande betydelse för fullbordandet av den inre marknaden på konstens område. Så som klart påvisats av de talrika debattinläggen, är förslaget till direktiv inriktat på att undanröja konkurrensens snedvridning genom en generalisering och harmonisering av följerätten inom hela EU-territoriet och sätta stopp för den diskriminerande behandlingen av upphovsmännen till samtida konst. Det verkställande organet tillmäter därför detta initiativ stor betydelse, som inte är en isolerad företeelse, utan kopplad till andra åtgärder som kommissionen vidtagit för att liberalisera konstmarknaden.
Kommissionen har kunnat godta nästan alla de tillägg som föreslagits av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Det enda viktigare tillägg som kommissionen i nuvarande läge av principskäl avser att avvisa gäller nivåerna av procenttalen för följerätt, som föreskrivits i artikel 4 av förslaget till direktiv. Dessutom kan kommissionen inte godta diverse andra tillägg som föreslagits av olika politiska grupperingar och enskilda parlamentsledamöter och som går ut på att ändra det minsta tröskelvärdet för följerättens tillämpning genom en minskning eller ökning av de tillämpliga procentsatserna och ändring av de föreslagna prislatituderna.
Samma sak måste sägas om förslaget att beräkna följerätten på grundval av mervärdet, dvs. differensen mellan återförsäljningspriset och det belopp som betalats för förvärvet. De fåtaliga fall där man redan i det förgångna har försökt tillämpa system av den typen, alltså baserade på mervärdet, har misslyckats på grund av de praktiska problemen.
Dessutom kan kommissionen inte acceptera beslutet att inte företa en harmonisering av kategorierna av konstverk eller av metoderna på vilka följerätten äger tillämpning. Om sådana frågor skulle överlåtas till medlemsstaternas gottfinnande, skulle man på samtidskonstens område agera stick i stäv med den inre marknadens syften. Jag skulle vilja precisera att i princip borde konstgallerierna vara underkastade följerätten som vilken annan affärsdrivande återförsäljare som helst på 1900-talskonstens område. Godkännas kan inte heller förslaget om dispens till förmån för affärstransaktioner som genomförts under de tre åren närmast efter förvärvet av verket.
Jag beklagar att det av grundlagsrättsliga skäl inte är möjligt att efter konstnärens död begränsa rätten att tillgodogöra sig följerättens förmåner till vederbörandes lagliga arvingar.
Kort sagt måste kommissionen avvisa diverse föreslagna tillägg som innebär att det i ett gemenskapsinstrument skrivs in stycken i preambeln där det hävdas att själva instrumentet inte bör antas.
Tillägg nr 40 innebär att det som villkor för direktivets ikraftträdande skulle föreskrivas att kommissionen skall göra en kompletterande utvärdering om effekterna på marknaden av återförsäljningen av konstverk, en utvärdering som skulle godkännas av de andra EU-institutioner som deltar i lagstiftningsprocessen. Därvidlag är tvungen att anmärka att detta inte är ett korrekt uttryck för den i Maastricht-fördraget stadfästa institutionella jämvikten.
Jag är övertygad om att det i en andra omgång säkerligen blir möjligt att uppnå fullständig enighet om förslaget, där man beaktar alla tänkbara risker för den framtida europeiska konstmarknaden.
Än en gång tackar jag för denna debatt som jag själv har funnit mycket intressant, därför att den har påvisat dels detta förslags komplexitet, dels det tomrum som samma förslag avser att fylla igen.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Monti.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 12.00.

Massa och dimensioner för motorfordon
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0102/97 från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om rådets gemensamma ståndpunkt (C4-0632/96-91/0348(COD)) inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om massa och dimensioner för vissa kategorier av motorfordon och släpvagnar till dessa fordon och om ändring av direktiv 70/156/EEG (Föredragande: Ledamot Barton).

Barton
Herr ordförande! Tack för den mycket effektfulla introduktionen till detta betänkande. För några år sedan började vi arbetet med att få till stånd enhetliga regler för massa och dimensioner för vissa kategorier av motorfordon och släpvagnar till dessa fordon, i Europa, i syfte att skapa fri rörlighet och den inre marknaden och alla de fördelar detta kommer att medföra för medborgaren. Vi måste notera att stora framsteg gjorts inom hela detta område. En klar överenskommelse i denna fråga hade slutfört den processen, men än i denna dag undflyr detta sista steg oss.
Tyvärr har rådet inte kunnat presentera några specifika åtgärder, som slutligen skulle slutföra processen. Ungefär fem år efter vår första behandling är allt som nu återstår för oss en gemensam process med avseende på hur de nationella myndigheterna skall agera för att bestämma dessa gränser, de högsta tillåtna värdena. Hoppet och förhoppningarna är att detta så småningom skall leda till harmoniserade resultat till följd av tillämpning av den gemensamma processen. Det är att beklaga att vi ännu inte kan uppnå denna fullständiga överenskommelse.
Detta betänkande måste återspegla den verkligheten. Det är meningslöst för oss att drömma vad gäller dessa frågor. Vi kommer med två " vänliga" ändringsförslag i betänkandet. De kräver att de nationella myndigheterna när de tillämpar denna procedur i hög grad skall beakta säkerhetsfaktorerna. Jag vill påminna kommissionen och rådet om den oro Europaparlamentet uttryckte härvidlag vid den första behandlingen, i synnerhet vad gäller användningen av släpvagnar på upp till 750 kilogram utan att dessa släpvagnar skall behöva vara försedda med bromsar. Parlamentet är verkligen riktigt oroad över detta. Vi har inte lagt fram något ändringsförslag, eftersom proceduren föreskriver att detta skall fastslås på nationell nivå - åtminstone under mellanperioden.
Jag hoppas verkligen att rådet och kommissionen också kan acceptera våra konstruktiva ändringsförslag i detta avseende. Förhoppningsvis kommer rådet och kommissionen att kunna informera kammaren att frågan kommer att hållas under övervakning, och om denna process inte kan konstateras föranleda de erforderliga resultaten inom två år, eller visa tecken på att den kommer att bli framgångsrik, så förväntar vi oss att kommissionen skall komma med nya förslag för att få fart på processen.
Några skandinaviska ledamöter av Europaparlamentet har med rätta uttryckt sin oro över specialfordon, särskilt inom skogsindustrin. Den fråga de tar upp är om den europeiska harmoniseringen kommer att sätta deras rätt att använda sina specialfordon i fråga. Det enkla och korta svaret från detta parlament är att ingen sådan risk föreligger. Vilket förfarande vi än tillämpar för att lägga fast Europastandarderna så hindrar de på intet sätt de nationella myndigheterna från att godkänna användningen av specialfordon, i den utsträckning de anser vara lämplig. Den enda begränsningen ligger i att dessa fordon inte kommer att ha rätt till fri rörlighet i resten av Europa.
Avslutningsvis så hoppas jag att vi nu kan gå vidare med detta förslag och att medborgarna snart skall komma i åtnjutande av fördelarna med en säker inre marknad rörande fordon och deras släpvagnar.

Monti
Herr ordförande, ärade ledamöter, jag skulle vilja tacka ledamoten Barton för hans utmärkta föredragning om förslaget till direktiv om massa och dimensioner för vissa kategorier av motorfordon och släpvagnar till dessa fordon. Kommissionen är positivt inställd till de två tillägg som föreslagits av ledamoten Barton, med vissa smärre redaktionella ändringar.
Dessutom skulle jag vilja informera parlamentet om att kommissionen är beredd att inom två år se över situationen på fordonssäkerhetens område, om detta skulle visa sig nödvändigt. Dessutom skulle jag även vilja ansluta mig till parlamentets gratulationer och tacka för det arbete som nedlagts på detta direktiv. Det handlar om ett viktigt steg mot en harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning med avseende på förfarandet vid godkännande av massa och dimensioner för motorfordon och släpvagnar till dessa fordon, med undantag för personbilar. Alla förutsättningar föreligger för att förslaget skall kunna antas, och därigenom kan det tillämpas av fordonskonstruktörerna innan direktivet träder i kraft, vilket förutses inträffa 24 månader efter förslagets antagande.
Jag uppmanar enträget parlamentet att anta förslaget i andra behandlingen, så som Ni, ledamot Barton, har angett.

Barton
Herr ordförande! Jag är mycket glad över kommissionärens svar. Jag hoppas att de textmässiga ändringarna det talas om inte innebär att vi måste föra frågan till förlikning. Jag vill påminna kommissionären om att vi har diskuterat dessa frågor tidigare och ändrat ordalydelsen, för att försöka att behaga kommissionen. Jag är säker på att det inte är kommissionens avsikt att vi skall behöva gå till förlikningsförfarandet. Om de textmässiga ändringar ni nu tycks anse vara nödvändiga kan överenskommas utan aktivering av det förfarandet, så är det inget problem för mig. Om de medför aktivering av förfarandet vill jag uppmana kommissionen att tänka efter en gång till.

Monti
Jag skall nu läsa upp de föreslagna ändringarna. Jag hoppas att föredraganden kan vara enig med mig vad gäller definitionen av begreppet " smärre" , som jag tog mig friheten att använda. Vi skulle vilja se ändringar i redogörelse 6 - låt mig läsa upp de sista fyra raderna, som för närvarande lyder: " ...och att verka för en kontinuerlig förbättring av säkerheten, i synnerhet avseende användningen av vissa typer av fordon eller släpvagnar" . Vi skulle vilja ha lydelsen: " ...och att verka för en kontinuerlig förbättring av säkerheten, i synnerhet avseende vissa typer av släpvagnar" . Detta skulle innebära strykning av orden " användningen av" och " fordon eller" . Jag hoppas detta kan anses vara " smärre" .

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionsledamoten.
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, onsdag, kl. 12.00.
(Sessionen avslutades kl. 23.27)

