
Plooij-Van Gorsel
Ordförande, jag har en ordningsfråga. På sammanträdet här den 12 maj ställde jag en fråga till er om proceduren för en offentlig entreprenad. Ni sa då: det är ingen fråga för plenarsammanträdet, det måste ni göra skriftligen. Det gjorde jag samma dag. Det är nu drygt sex veckor sedan, redan sju veckor sedan, så tiden är maximalt överskriden. Jag frågade er i Strasbourg igen och ni har fortfarande inte lämnat något svar, så jag skulle alltså gärna vilja ha svar i dag.

Ordföranden
Jag ber att få tacka fru Plooij-van Gorsel. Svaret på er fråga är under arbete på tjänsteavdelningen. Som ni vet skall svaren godkännas av presidiet.
Svaret på er fråga kommer att överlämnas till presidiet vid första bästa tillfälle. Jag hoppas att det kommer att bli den 10 juli och att ni får svaret före nästa plenum i Strasbourg.

Välkomsthälsning
Ordföranden
Det är med stor glädje som jag å parlamentet vägnar välkomnar en delegation från Flamländska kristdemokratiska partiets grupp (CVP) i det belgiska representanthuset, vilken har tagit plats på åhörarläktaren.
(Applåder)

Europeiska rådets möte den 16-17 juni - Nederländska ordförandeskapet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om:
betänkandet från rådet och uttalandet från kommissionen om europeiska rådet den 16 och 17 juni 1997 i Amsterdam och-uttalandet från rådets ordförande om verksamhetsperioden för det nederländska ordförandeskapet.
Kok
Herr ordförande, ärade ledamöter, det är mig ett stort nöje att idag vara mitt ibland er för att rapportera om resultatet från det Europeiska rådet i Amsterdam och sättet som det under vår ordförandeskapstid givits innehåll åt andra huvudpunkter på föredragningslistan som för sex månader sedan lades fram för er och diskuterades med er. Det handlar ju om mer än toppmötet i Amsterdam, hur viktigt och hur avgörande för synen det än är.
Herr ordförande, utmaningen från vårt Europa på tröskeln till det nya århundradet, utgjorde basen för vår uppgift som rådsordförande. Jag syftar på tillståndkommandet av den monetära unionen i tid och solitt och utvidgningen av den Europeiska unionen. Anpassningen av Maastrichtfördraget var också nödvändigt av annan anledning. Den Europeiska unionen är ju av och för medborgarna. Deras förväntningar, deras oro var alltså också insatsen i diskussionerna som avslutades i Amsterdam.
Låt mig sammanfatta resultatet från det Europeiska rådet i Amsterdam enligt följande: Vi tog där ett positivt steg i riktning mot ett Europa, där hänsyn tas till människor, marknad, valuta och miljö. Också ett oåterkalleligt steg mot ett odelat Europa, där det under 1989 öppnades nya okända möjligheter. Förutom förberedelsen av "Amsterdam " krävde många andra interna och externa uppgifter vår uppmärksamhet, som ordförandeskapet gärna tog hand om.
Vi hade inte kunnat vara en effektiv rådsordförande utan ett utmärkt samspel med alla partners i den europeiska integrationsprocessen. För det första nämner jag samarbetet med detta hus, herr ordförande. Ert substantiella och tydliga bidrag för tillståndkommandet av Amsterdamfördraget kan betraktas som ett av fundamenten till det.
Samarbetet med den Europeiska kommissionen var utomordentligt. De konstruktiva och intensiva stödet som rådssekretariatet givit ordförandeskapet, förtjänar också att eftertryckligt nämnas. Och naturligtvis är en rådsordförande i stor utsträckning beroende av vad dess föregångare har lämnat efter sig. Nå, irländarna har i förlängningen av de italienska aktiviteterna givit oss startblocken, till en början i form av ett förslag till fördragsutkast Dublin II. På den irländska grunden har vi fått bygga vidare.
Tillåt mig att något mer i detalj titta tillbaka på resultaten från regeringskonferensen. Texterna som vi nu i oktober kommer att underteckna, överensstämmer inte på alla punkter med det nederländska ordförandeskapets engagemang. Ändå anser jag att vi allt sammantaget inte behöver vara missnöjda med det som vi har uppnått. Jag är glad över att detta fördrag i många uppsikter tar ett steg mot ett bättre Europa: mer demokratiskt, handlingskraftigare och framför allt också mänskligare. Jag vill därvid lägga extra eftertryck på ett antal punkter.
I vid mening, så vill jag poängtera, har kvalitén på den europeiska styrningen förbättrats, materiellt i form av nya fördragsartiklar för förstärkning av politik och också institutionellt. Nyckelord är här demokrati och transparens.
Jag vill peka på den substantiella förstärkningen av Europaparlamentets lagstiftande roll. Jag nämner tre element. För det första, den ur demokratisk synpunkt otillfredsställande samarbetsproceduren har nästan helt strukits, och - förutom i EMU - ersatts av sambeslut. I fortsättningen är i EG-regelgivningen Europaparlamentet och rådet riktiga medlagstiftare på helt jämställd bas. För det andra, sambeslutsproceduren har förenklats avsevärt, framför allt genom strykningen av den av Europaparlamentet avskydda tredje behandlingen. För det tredje, sambeslutsproceduren gäller också för de flesta nya bestämmelserna från EG-fördraget, det vill säga bestämmelserna som introducerats genom "Amsterdam ".
Också på det området som fram till nu omfattades av den tredje pelaren har parlamentets roll ökat. För människors rörlighet sätts en kurs ut i riktning mot ett gemensamt förfarande. På detta området hade Europaparlamentet till nyss ingen roll av betydelse. Det nya fördraget innefattar början till förändring, genom att ge Europaparlamentet en formell konsultationsrätt, och en rätt till adekvat information. Den befintliga budgeträtten kunde behållas.
Temat "transparant styrning " får äntligen också form på europeisk nivå. Först genom den redan angivna strömlinjeformningen av beslutsprocesserna. För det andra genom beslutet att göra EG-fördraget något förståeligare för lekmannen. Ett antal föråldrade bestämmelser skall strykas och så snabbt som möjligt efter regeringskonferensen skall en läslig konsoliderad fördragstext ges ut. Transparens handlar framför allt om att informera allmänheten och att ge tillgång till dokument från institutionerna. Denna princip fastställs i fördraget, för närmare utarbetning, i sambeslut, av institutionerna.
Det handlar här om frågor som berör medborgaren direkt, som arbetstagare, som konsument, som delaktig i en bättre miljö. Det är tal om en förstärkning av EG på ett antal viktiga politiska områden. Främst står införlivandet av det sociala avtalet. Härmed rättas en brist från tidigare och skapas en rejäl bärande yta för europeisk socialekonomisk utveckling. Men det stannar inte vid endast införlivandet. På många punkter är fördraget ansenligt förstärkt. Jag pekar på den nya basen för unionsagerande på området icke-diskriminering och på den för lika behandling av män och kvinnor. Jag pekar också på bestämmelsen för att bekämpa social uteslutning och på hänvisningen till socialekonomiska grundrättigheter.
Som en anslutning till detta ber jag om er särskilda uppmärksamhet för den prominenta platsen som sysselsättningspolitiken har fått. Den skyhöga arbetslösheten är det mest skriande sociala och ekonomiska problemet som Europa har att bekämpa. Fördraget innehåller en ny titel, som skall ge en ram för unionens aktioner för att förstärka och komplettera medlemsstaternas politik. Tillsammans kommer medlemsstaterna och unionen att behöva föra en mer handlingskraftig och framförallt samordnad politik. Det kommer rekommendationer för att leda enskilda medlemsstater mot bättre prestationer också på detta politiska område och vidare tillgodosågs möjligheten av stimulerande åtgärder med iakttagande av budgetens ramvillkor. Senare ytterligare några ord om det.
Jag har redan pekat på det gemensamma förfarandet för den fria rörligheten för människor. Ambitionerna från ordförandeskapet var riktade på ett snabbare och mer ovillkorligt förfarande. Ändå gäller också här devisen count your blessings. Övergången till EG-pelaren - ännu ouppnåelig i Maastricht - kunde göras den här gången. Det ger direkta fördelar, jag nämner: användningen av EG-instrument, publicering av förslag, förstärkning av EGdomstolens, Europaparlamentets och kommissionens roll och återupprättande av sambandet mellan de fyra friheterna - men det ger också indirekta fördelar i form av utvecklingsmöjlighet på sikt. Vidare har Schengens acquis infogats och därmed har grunden lagts för en fortsättning av detta fruktbara samarbetet inom unionens ram.
När det gäller utrikes- och säkerhetspolitik ger fördraget ett antal instrument för framåtskridande. Ingen radikal communautarisering, men element för förbättring och det i tre avseenden: för det första en bättre förberedelse av politiken; för det andra, beslutprocess och för det tredje, ett entydigare genomförande.
Förberedandet av politiken kommer att vinna i djup och kvalité genom upprättandet av en planerings- och analys enhet. Beslutsprocessen inom GUSP-ramen strömlinjeformas genom möjligheten med konstruktiv blankröstning och vidare genom att på vissa villkor göra det möjligt med en beslutsprocess genom majoritet. Representanten för GUSP slutligen, måste förstärka genomförandet.
När det gäller GUSP-budgeten, vill jag slutligen uttala min tillfredsställelse med det tillsammans med er uppnådda interinstitutionella avtal. Jag är er, herr ordförande, och de mest berörda ledamöterna i Europaparlamentet, mycket tacksam för det. Det interinstitutionella avtalet utgör en bra bas för ett fruktbart samarbete mellan råd och parlament.
På det viktiga området för institutionell reformering pekar jag på besluten för reformering av kommissionen. Kommissionsordförandes position förstärks i samband med en av parlamentet bestyrkt kandidatur. Ordförande kan i samförstånd med medlemsstaterna sätta samman sitt kollegium och under mandatperioden ställa upp riktlinjer för kollegiet. Jag beklagar att regeringskonferensen ännu inte har kunnat ta något tydligt beslut om den framtida röstvägningen i rådet i samband med kommissionssammansättningar för vilka redan några principbeslut fattats. När det gäller röstvägningen i rådet måste före nästa utvidgning ännu några viktiga beslut fattas. När det gäller institutionella frågor pekar jag vidare på utvidgningen av befogenheterna för den Europeiska revisionsrätten. För bedrägeribekämpningens skull och en bättre förvaltning genom institutionerna och medlemsstaterna av gemenskapens pengar. EG-domstolen får mer befogenheter. Jag ber särskilt om er uppmärksamhet för möjligheten att pröva institutionernas agerande mot grundrättigheterna.
Slutligen när det gäller detta ett ord om ämnet som gäller den förstärkta samarbetsflexibiliteten. Formen av det är, så anser jag, balanserad. Å ena sidan säkrad handlingskraftig beslutprocess, nämligen i princip genom kvalificerad majoritet. Å andra sidan finns tillräcklig garanti inbyggd i procedurerna mot en för lättfärdig användning. Därvid har för flexibiliteten i EG-pelaren en central bedömande roll givits kommissionen. Och så skall det också vara: kommissionen är bevakare av fördraget. Det är hörnstenen i den gemensamma rättsordningen.
Om man ser till allt har jag intrycket att "Amsterdam " har givit en revidering av unionsfördraget som trots eftergifter åt de ursprungliga målsättningarna, på alla sätt är mödan värd.
Den viktigaste förberedelsen för den ekonomiska och monetära unionen har nu avslutats. Jag syftar på tillståndkommandet av stabilitets- och tillväxtpakten, samförståndet om växelkurssystemet, EMS II, som börjar gälla från den tredje fasen och om den juridiska ramen för euron. Härmed har verkligen essentiella steg tagits på vägen mot ett tillståndkommande av EMU den 1 januari 1999. Mycket praktiskt arbete måste fortfarande göras och det är av vikt att tydlig information måste lämnas. Men på basis av dessa beslut och i ljuset av de stora ansträngningarna som genomförs för att uppnå hållbar konvergens, har jag fullt förtroende för att vi är på väg mot ett införande i tid av en stabil euro. Den enda valutan är av stor vikt, men naturligtvis inget mål i sig själv. EMU handlar om sambandet människor, valutor och marknad. På den punkten har vi kunnat fatta viktiga beslut i Amsterdam, genom att i samband med beslutet om stabilitets- och tillväxtpakten också anta en resolution om tillväxt och sysselsättning.
En bra fungerande intern marknad och en sund makroekonomisk situation är essentiella villkor för sysselsättning. I den betydelsen är den enda valutan och den enda marknaden avgörande i sammanhanget. Men det måste man se i sammanhanget en bra balans mellan det monetära, det ekonomiska och det sociala Europa. Kärnan till vår beslutsprocess i Amsterdam ligger i att hitta den balansen.
Medlemsstaterna är och förblir primärt ansvariga för sysselsättningspolitik, men de kan lära mycket mer av varandra och samarbeta mycket bättre. Så kan också på europeisk nivå - tillsammans med sund monetär och makroekonomisk politik - effektiva knuffar ges i riktning mot mer arbete. Inte med mer pengar, men med en bättre användning av några befintliga instrument och, som sagt, genom att lyssna till varandra, lära av varandra och samarbeta med varandra. Det nya sysselsättningskapitlet i fördraget från Amsterdam, tidigare nämnda resolution när det gäller sysselsättning och tillväxt och att få till stånd en riktig socialpolitik på europeisk nivå utgör i sitt sammanhang ett bra komplement till EMU.
Förutom regeringskonferensen och EMU, utgjorde förberedelsen för utvidgningen av unionen med mellan- och östeuropeiska och medelhavsländer en viktig del på vår dagordning. Den utvidgningen kräver en bra förberedelse, en bra förberedelse av berörda länder, men också av oss. Broar måste slås mellan länder och mellan människor som skall ge vårt odelade Europa mer. Vi har försökt göra det genom att ge den strukturerade dialogen med kandidatländerna så mycket innehåll som möjligt. Därvid har i ständigt nära samarbete med kommissionen - och efter fördiskussioner med kandidatländerna - per sammanträde valts endast en eller två frågor, det för att verkligen koncentrera uppmärksamheten. På en bred front av råd och teman - från förberedelsen på den interna marknaden till ett tema som rättsstaten - har så ett verkligt utbyte av tankar kommit till stånd. Det har också blivit en friare diskussion med djup. Vi anser en innehållsrik dialog med kandidatländerna inte bara vara av vikt för den tekniska kvalitén i tillträdet, utan också för förstärkning av den bärande ytan i de berörda länderna, här och där. Vi har intrycket att detta förfarande har värdesatts av våra associerade partners. Vi skall i morgon vid mötet med kandidatländerna å ena sidan lämna information om resultatet från Amsterdam, samtidigt också förstärka förtroende i en framtid där vi gemensamt skall forma det odelade Europa.
Den interna marknadens goda funktioner är och förblir avgörande för konkurrenskraft, ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Därmed också avgörande för den europeiska integrationen i vidare mening. Därför stod denna fråga högt på vår föredragningslista. På basis av diskussionerna i rådet för den interna marknaden och Ecofinrådet har kommissionen ställt upp en aktionsplan med fyra strategiska målsättningar: effektivare regler, ta itu med marknadsförstöranden, upphävande av sektoriella hinder och slutligen låta den interna marknaden erbjuda medborgarna fler fördelar. Det Europeiska rådet understödde aktionsplanen helhjärtat. Vi hoppas på ett snabbt antagande av de lagstiftande förslagen som måste antas inom ramen för planen.
Omsorgen för en bättre balans mellan marknad och miljö fortsätter att kräva allas vårt engagemang. Därför gläder det oss att förutom bättre förankring och integration av miljöpolitik i den europeiska ramen, så som den kom till stånd i Amsterdamfördraget, har några viktiga steg tagits i den pågående politiken. Ordförandeskapet har givit högsta prioritet åt problematiken med klimatförändringen. Den Europeiska unionen har avtalat om en gemensam förhandlingsinsats för konkretiseringen av det världsomfattande klimatfördraget som måste slutas i december i Kyoto. Insatsen är att uppnå 15 % minskning av de viktigaste växthusgaserna år 2010. Unionen har startat med förberedelse av åtgärder för att realisera den minskningen.
Andra viktiga steg på miljöområdet under det senaste halvåret innefattar främjandet av en integrerad hållbar vattenpolitik och minskningen av luftförorenande utsläpp från vägtrafiken.
Också på området unionens interna säkerhet har viktiga framsteg gjorts. Det Europeiska rådet i Dublin hade bett om en allomfattande aktionsplan mot organiserad brottslighet, med särskilda rekommendationer försedda med en tidsplan. Med stor framåtanda har en grupp på hög nivå tagit hand om detta uppdrag. Det ledde till att det Europeiska rådet i Amsterdam kunde godkänna rapporten från denna grupp för att sedan ge uppdrag om att ta om hand om implementeringen. En omfattande skala av åtgärder mot organiserad brottslighet och kriminalitet anges: förebyggande, det juridiska instrumentet, förbättring av det praktiska samarbetet, en viss utvidgning av Europols mandat, fiskala och finansiella aspekter och internationellt samarbete. Också på området bekämpning av narkotikahandel har man uppnått framåtskridande. Så har ett förslag till ett Early warning system om syntetiska droger godkänts. Dessutom har olika former av praktiskt samarbete kommit igång inom den Europeiska unionen och också externt.
Under detta år för rasism har det lyckats att få runt upprättandet av ett europeiskt forskningscenter för rasism och främlingsfientlighet - att etableras i Wien. Jag önskar från hjärtat att detta centrum kommer att spela en effektiv roll i striden mot racistiskt handlande och tänkande. Också mot diskriminering och uteslutande, mot mänsklig nöd, som kommer från det.
Unionens externa politik har krävt mycket av vår stora uppmärksamhet. Internationellt underhåller unionen ju ett ständigt mer varierande och intensivare mönster av förbindelser. Till det tillkommer att förhållandet mellan politik och ekonomi i det internationella förhållandet har blivit mer komplicerat. Vi har som ordförandeskap försökt att ge så mycket innehåll som möjligt åt de oändligt många dialoger som unionen för med partners.
Jag går endast kort in på några viktiga externa fall.
Ordförandeskapet har velat ge kraftiga impulser till det transatlantiska samarbetet. Å ena sidan genom att uppnå konkreta resultat på kort termin för att visa nyttan av intensifierat samarbete genom den nya transatlantiska dagordningen, å andra sidan med hjälp av strukturella förbättringar som lägger grunden för resultat på lång sikt.
Toppmötet mellan unionen och Ryssland har förstärkt och intensifierat relationerna med det landet. Den politiska dialogen har breddats, den ömsesidiga handeln ökar vidare den senaste tiden, men på grund av det osäkra juridiska och ekonomiska klimatet ligger de europeiska investeringarna i Ryssland fortfarande på en för låg nivå.
Det Europeiska rådet har välkomnat den nya stiftelseakten om samarbete mellan NATO och Ryssland som ett grundläggande bidrag till en ny europeisk säkerhetsstruktur.
I går hölls ett utomordentligt nyttigt, konstruktivt möte mellan den Europeiska unionen och Japan, varvid viktiga avtal träffades för fortsättningen av dialogen bland annat på området för avregleringen och distributionen.
Ordförandeskapet har starkt engagerat sig för Barcelonaprocessen, i övertygelsen om att euro-medelhavsstabilitet angår oss alla i unionen. Den 15 och 16 april 1997 hölls på Malta på politisk nivå en euro-medelhavskonferens och där återspeglades vikten som av alla ges euro-medelhavsprocessen. Den politiska dialogen och säkerhetsdialogen kommer gradvis att få innehåll.
Möjligheterna att få till stånd den runt 2010 tänkta euro-medelhavs-frihandelszonen kommer närmare att studeras, medan man arbetar på att förenkla ömsesidig handel och att främja investeringar.
De sociala, kulturella och mänskliga dimensionerna i samarbetet kommer att få mer uppmärksamhet. Jag tänker därvid också på mänskliga rättigheter och rollen för "civil society " .
Unionen har en viktig roll för att stödja fredsprocessen i Mellanöstern. I bra samarbete med Förenta staterna och i relationen till sitt substantiella ekonomiska stöd till regionen, har unionen spelat en aktiv politisk roll och den politiska rollen fortsätter. Gärna uttalar jag värdering för herr Moratinos viktiga roll, vår speciella representant på platsen.
Förbindelserna mellan unionen och Turkiet har fått en ny impuls till följd av ett antal utvecklingar under vårt ordförandeskap. Under det informella rådet allmänna ärenden i Apeldoorn i mars, gavs särskild uppmärksamhet åt utvecklingen av våra långsiktiga förbindelser med Turkiet. Associationsrådet sammanträdde den 29 april för första gången sedan oktober 1995.
Upprättandet av ett utskott av visa män, som skall ägna sig åt återstående territoriella skillnader mellan Ankara och Aten, kommer förhoppningsvis att kunna lämna ett konstruktivt bidrag till förhållandet mellan Grekland och Turkiet och därigenom också till förhållandet mellan Turkiet och unionen, tillika med en lösning av Cypernfrågan.
Förbindelserna mellan unionen och Cypern gavs vidare form genom sammanträden inom ramen för den strukturerade dialogen. När det gäller Cypernfrågan skulle våra ansträngningar som ordförandeskap vara ett stöd till FN, som i första hand är ansvarig instans, för att hitta en lösning i detta.
Som komplement till den i slutsatserna uttalade politiska bedömningen från det Europeiska rådet om utveckling i de olika länderna i före detta Jugoslavien, vill jag be om uppmärksamhet för den sammanhängande strategin som kommit till stånd, när det gäller regionen. Under vårt ordförandeskap har det arbetats på att ställa upp en strategi för relationen med länderna i före detta Jugoslavien, med undantag av Slovenien som har ett europaavtal. Detta har resulterat i ett dokument där villkoren står noggrant uppräknade, under vilka unionen är beredd att ta upp banden med Kroatien, Bosnien-Hercegovina, Federala republiken Jugoslavien, den före detta jugoslaviska republiken Makedonien, och Albanien.
Kommissionen skall regelbundet rapportera i vilken omfattning länderna uppfyller ställda villkor.
Vi har från början noggrant följt den sorgliga utvecklingen i Albanien. Då landet hamnade i storskalig kris, jämnades vägen av ordförandeskapet för OSSE för att under ledning av före detta kansler Vranitzky, sätt upp en "Coordinating Framework ". Av stor vikt är naturligtvis att de kommande valen - som unionen också finansiellt och genom observation stöder - skall frigöra vägen till en stabilare situation med en minimihalt av demokrati, pluralism och reformvilja.
Herr ordförande, jag avrundar. Den europeiska dagordningen, som så ofta anklagas för att vara teknokratisk och kylig, står i verkligheten i direkt samband med sin direkta politiska omgivning. Omgivningen påverkas starkt av det politiska klimatet i de femton medlemsstaterna, av medborgarnas förväntningar och bekymmer. Interaktionen mellan de 15 nationella politiska föredragningslistorna och föredragningslistan i Bryssel blir allt mer inträngande. I den sammanflätningen - i faktumet att "Europa " bevisligen hela tiden betyder mer, att "Europa " också spelar en ständigt större roll i till exempel nationella val - däri ligger en stor politisk utmaning. Också för en rådsordförande. Och den utmaningen tog vi gärna på vägen mot "Amsterdam ".
Tar vi det något bredare politiska sammanhanget för dessa sex månader i betraktande, då finns det i slutet av denna period ingen anledning till missnöje anser vi. Vare sig över de konkreta resultaten eller den politiska viljan att steg för steg komma vidare med "Europa ". Just det steg för steg, men ändå vidare och i rätt riktning.
Vi hoppas att vi med våra resultat har lagt en användbar bas för det kommande luxemburgska ordförandeskapet. Vi önskar av hela hjärtat Luxemburg lycka till! Man kan sedan också räkna med vårt stöd.
(Applåder)

Ordföranden
Jag ber att få tacka rådets ordförande. Låt mig i detta ögonblick officiellt bekräfta den samarbetsanda och den hjälp det nederländska ordförandeskapet givit detta parlament för att kunna utföra ett konstruktivt arbete inom ramarna för regeringskonferensen. Jag tackar er särskilt för detta.

Santer
Ärade ordförande i Europaparlamentet och rådets tjänstgörande ordförande, ärade ledamöter, Europeiska rådet i Amsterdam har på ett mycket bra sätt avslutat det nederländska ordförandeskapets arbete. Jag skulle vilja tacka ordförandeskapet för den dynamik, det engagemang och den beslutsamhet som har funnits under de senaste sex månaderna.
Alltsedan Maastricht har min prioritering varit att närma Europeiska unionen till medborgarna. Rådet gjorde vad det borde. Slutsatserna om sysselsättningen, friheten, säkerheten och rättsväsendet, miljön samt Amsterdamfördraget visar att medborgarfrågorna finns på föredragningslistorna för våra sammanträden.
Slutsatserna visar också att gemenskapshistorien har gått in i en ny fas. Det gör också att varje nytt steg är svårt att ta eftersom det berör de känsligaste frågorna. Vi går visserligen sakta framåt. Men vi gör framsteg. Det är det viktigaste.
Jag börjar med sysselsättningen som bekymrar våra medborgare främst. Den har mycket riktigt varit den centrala frågan i debatterna, både vid regeringskonferensen, till vilken jag återkommer senare, och i de flesta andra frågor som tagits upp av stats- och regeringscheferna.
Genom att godkänna de sista tekniska förberedelserna har Europeiska rådet slutgiltigt givit klartecken till den gemensamma valutan den 1 januari 1999. Samtidigt förstärkte man samordningen av den ekonomiska politik som skall främja sysselsättningen. De femton medlemsstaterna har tydligt bekräftat att de har beslutat att införa euron under de fastställda villkoren. Nu vet vi alla hur den gemensamma sidan av euron ser ut. Euron har nu fått ett ansikte! Som ni vet har stabilitets- och tillväxtpakten antagits i sin helhet. Den åtföljs av två resolutioner. Den som handlar om tillväxt och sysselsättning sätter på ett konkret och praktiskt sätt sysselsättningen i centrum för unionens prioriteringar.
Till detta kommer det nya kapitlet om sysselsättningen som kommer att tillämpas i förväg och en förstärkning av bestämmelserna om sociala frågor i fördraget.
Fram till det extraordinarie Europeiska rådet under Luxemburgs ordförandeskap måste vi göra allt för att konkreta initiativ vidtas i syfte att främja skapandet av arbetstillfällen. Det är bra att detta diskuteras på stats- och regeringschefsnivå, men orden måste leda till handling. Detta är den kamp som kommissionen för sedan två år tillbaka med stöd från parlamentet.
Jag gläder mig också åt den positiva signal som Europeiska rådet givit åt fullbordandet av den inre marknaden, vars effekt på konkurrenskraften, den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen är avgörande. Kommissionen kommer att se till att de fyra målen i handlingsplanen genomförs på ett effektivt sätt inom tidsfristen. Alla institutioner bör vidta åtgärder inom de områden som berör dem. Slutligen välkomnar jag ett 90-tal regionala sysselsättningspakter som även utgör laboratorier för sysselsättningen inom hela unionen.
Herr ordförande, jag kommer nu till regeringskonferensen. Det är tredje gången som jag deltar i en översyn av Romfördraget. Sammanträdena avslutades i gryningen. Det är inte i sig ovanligt att ha arbetat 18 timmar i sträck. Förhandlingar är aldrig lätta. Denna gång påstår jag att de var synnerligen svåra och ibland även frustrerande. Vid ett flertal tillfällen konstaterade jag att det fanns en viss brist på politisk vilja och en oroande tendens att ge företräde åt rent nationella åsikter. Dessutom fanns det något enstaka försök att ifrågasätta nyckelfaktorerna i vårt gemenskapssystem. Vi kunde lyckligtvis slå tillbaka dessa.
Förhandlingar är en sak, resultat en annan. Har vi nått de mål som vi fastställde vid öppnandet av regeringskonferensen? Har vi lyckats stärka unionen för att kunna genomföra utvidgningen under goda förutsättningar?
För två veckor sedan talade jag till er på grundval av en text från ordförandeskapet som utgjorde en jämviktspunkt. Jag ansåg att texten förenade ambition och realism. Jag hade hoppats på ytterligare ansträngningar på stats- och regeringschefsnivå för att förstärka och förbättra texten. De farhågor som jag talade om den 11 juni inför er, herr ordförande, har delvis visat sig vara riktiga. Man har backat på en eller annan punkt. Vad skall man säga om ökningen av antalet protokoll och deklarationer, 14 protokoll och 46 deklarationer. Det är ett rekord som inte gör fördraget lättare att läsa.
(Applåder) Låt oss se klart. I förhållande till Maastrichtfördraget är de framsteg som gjorts betydande. Slutresultatet överensstämmer med det yttrande som kommissionen lade fram i februari 1996. Detta framgår vid en snabb analys av resultatet. En av våra ambitioner var att närma unionen till medborgarna för att de skulle få svar på sina frågor och ge sitt stöd till det nya fördraget vid ratificeringsförfarandena. Här är resultatet positivt.
Precis som kommissionen och Europaparlamentet önskade överför det nya fördraget en stor del av tredje pelaren till gemenskapsnivå och Schengenavtalet integreras. Jag hade önskat att stats- och regeringscheferna redan nu tagit steget mot kvalificerad majoritet och medbeslutandeförfarande istället för att skaffa sig mer betänketid. Jag erkänner naturligtvis att dessa frågor är känsliga. Men samtidigt säger jag till de som är tveksamma till kvalificerad majoritet att det är just på grund av att detta område är så känsligt och avgörande som Europeiska unionen bör kunna vidta de åtgärder som krävs.
Jag konstaterar med tillfredsställelse att vid slutet av övergångsperioden kommer fördragets vanliga bestämmelser att tillämpas på kommissionens unika initiativrätt. Detta är mycket bra. Beträffande integreringen av Schengenbestämmelserna hoppas jag att åtgärderna för genomförandet av protokollet kommer att antas så snart som möjligt, i enlighet med Europeiska rådets önskan. Man har funnit en lösning för Förenade kungariket, Irland och Danmark.
Beträffande sysselsättningen har vi ett nytt kapitel och en rättslig grund för stimuleringsåtgärderna. Det sociala protokollet har införlivats. Detta är ett betydande framsteg. Den nya texten innehåller också positiva punkter om tillämpningen av principen om lika behandling av män och kvinnor samt en rättslig grund för att hjälpa socialt utslagna personer. Europaparlamentet kommer att delta i dessa beslut som särskilt intresserar medborgarna, genom tillämpning av medbeslutandeförfarandet.
Bestämmelserna kring hälsofrågor och konsumentskydd har inte ifrågasatts i Amsterdam. Jag gläder mig särskilt åt att Europaparlamentet även är nära knutet till antagandet av djur- och växtskyddsåtgärder.
Beträffande artikel 100a.4 gör den nya redigeringen det möjligt för medlemsstaterna att bättre bemöta medborgarnas frågor inom miljöskyddsområdet. Vi har dock sett till att all risk för rasering av den inre marknaden har avlägsnats tack vare den avgörande roll som kommissionen givits i förfarandet.
Konsolideringen av grundläggande rättigheter, erkännandet av den ställning som de avdelningar som är av allmänt intresse har, vilket är en viktig beståndsdel i vår europeiska samhällsmodell, och förstärkningen av bedrägeribekämpningen är också positiva punkter som bör välkomnas.
Nu några ord om subsidiariteten. Kommissionen har inga invändningar mot innehållet i sig i det antagna protokollet eftersom kommissionen sedan början av sitt mandat verkar i den riktningen. Subsidiaritetsprincipen bör dock inte tjäna som förevändning för att förhindra gemenskapsåtgärder där de är absolut nödvändiga. Dessutom borde medlemsstaterna se över sitt eget hus eftersom vi är överhopade med förfrågningar om att utarbeta förslag eller undersökningar inom de mest skiftande områden. Jag talar då inte om nationella byråkratiska hinder som gör livet svårt för de små och medelstora företagen inom unionen.
Vårt andra mål var att förse unionen med instrument för en utrikes- och säkerhetspolitik som är värdigt sitt namn. Inom detta område motsvarar texten i stor utsträckning kommissionens förväntningar. Instrumenten har fastställts och den kvalificerade majoriteten har införts i stor utsträckning. Naturligtvis finns det säkerhetsventiler och nödbromsar - konstruktiv röstnedläggning, åberopande av viktiga nationella intressen. Allt beror på den kommande användningen. Även strukturerna har förbättrats: rådets generalsekreterare verkar som hög representant för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, den nya trojkan, analysgruppen. Vi har alltså gjort avsevärda framsteg, men de bör bedömas i praktiken. Allt är en fråga om politisk vilja. Däremot har det inom försvarsområdet tyvärr inte skett något verkligt genombrott.
Förhandlingarna har varit särskilt svåra när det gäller handelspolitiken. Vissa medlemsstater var inte beredda att ta ett stort steg framåt av olika anledningar som jag misstänker beror på en viss kortsynthet. I stället för att låta ordförandeskapets text försvagas har jag föredragit att skydda framtiden. Till nuvarande artikel 113 har jag låtit lägga en klausul som tillåter rådet att på kommissionens förslag och efter rådfrågning av Europaparlamentet utvidga artikelns bestämmelser till att omfatta immateriella egendomar och tjänster. Jag är övertygad om att förnuftet och enigheten förr eller senare kommer att segra och denna klausul kommer att användas.
Jag kommer nu till de institutionella frågorna som har föranlett många kommentarer. Inom två områden som direkt berör Europaparlamentet har mycket avgörande framsteg gjorts. Det gäller först medbeslutandeförfarandet. Ett genombrott har gjorts när det gäller demokratisering vilket innebär en omfattande utvidgning av medbeslutandet och en förenkling av förfarandet som jämställer medlagstiftarna. Jag tror att det är ett verkligt tecken på förtroende för de institutioner som representerar medborgarna. Europaparlamentet har alltså utan tvekan vunnit på konferensen. Det handlar också om en tredubbel förstärkning av rollen för kommissionens ordförande. Dessutom kommer den utnämnda ordföranden hädanefter att formellt godkännas av Europaparlamentet.
Resultatet när det gäller utvidgningen av omröstningen till kvalificerad majoritet är däremot medelmåttigt. Ordförandeskapets paket var ambitiöst och jag beklagar att denna ambition inte kunde bevaras inom Europeiska rådet. Det finns visserligen ljusare områden, exempelvis inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken eller inom sysselsättningsområdet, den sociala utslagningen, jämlikhet mellan män och kvinnor samt hälsoskydd. Men många andra bestämmelser har fallit i glömska. Det bådar inte gott inför utvidgningen men jag hoppas fortfarande att vi kan ändra riktning i tid.
Några ord om det intensivare samarbetet. Det bör göra det möjligt för de medlemsstater som så önskar att gå längre och det bör kunna bli ett mycket användbart instrument i ett utvidgat Europa. Inom den första pelaren kommer det att inledas genom kvalificerad majoritet och på kommissionens förslag. Jag gläder mig åt detta.
Slutligen vill jag ta upp kommissionens sammansättning och röstviktningen. Beträffande kommissionen är en förstärkning av rollen för dess ordförande en mycket viktig punkt för den framtida verksamheten. Ordföranden kommer att delta i nomineringen av andra kommissionsledamöter och hans avgörande roll vid fastställandet av politiska riktlinjer kommer att vara förankrad i fördraget.
Deklarationen om den interna organiseringen av vår institution välkomnas också. Jag har vid ett flertal tillfällen meddelat att vi ämnar vidta interna reformer, vilket vi också kommer att göra. Den betydelse som frågan om antalet kommissionsledamöter har, har troligtvis överdrivits under förhandlingarna. Alla erkänner dock nu att ett visst antal inte bör överskridas. Jag har kunnat konstatera att de stora medlemsstaterna är beredda att under vissa förutsättningar avstå från sin andra kommissionsledamot. Detta var inte självklart. En överenskommelse är naturligtvis knuten till röstviktningen. Jag tvivlar inte alls på att en lösning kommer att finnas i denna fråga. Låt oss vara ärliga. Frågan berör medlemsstaterna mer än kommissionen eller Europaparlamentet. Jag kan nöja mig med det nuvarande viktningssystemet.
Stats- och regeringschefernas lösning angående antalet kommissionsledamöter skiljer sig slutligen inte så mycket från kommissionens yttrande. Vi har alltid ansett att antalet kommissionsledamöter borde minskas till en per medlemsstat och att konferensen borde fastställa ett lämpligt förfarande för att ändra systemet vid fler än tjugo medlemsstater. Minskningen av antalet kommissionsledamöter kommer när det är dags att ske inom ramen för en global kompromiss som omfattar röstviktning och som kommer att träda i kraft samma datum som den första utvidgningen. Dessutom bör en ny regeringskonferens inleda en fullständig översyn av institutionernas sammansättning och verksamhet - jag säger institutioner, och inte endast kommissionen - ett år innan unionen får fler än tjugo medlemmar.
Beträffande det institutionella paketet är det sant att det krävs en starkare politisk vilja när det är dags. Jag vill inte att vi strax före utvidgningen måste säga till de framtida medlemsstaterna att "Ni har gjort allt för att förbereda er för unionen, men tyvärr har inte unionen kunnat förbereda sig för att ta emot er ".
(Applåder) Herr ordförande, unionen har politiska tidsfrister framför sig som är avgörande för dess framtid. Kommissionen kommer inom några veckor att lägga fram sitt yttrande om de stater som lämnat in medlemsansökan. Kommissionen kommer att lägga fram sina förslag till agenda 2000: framtiden för vår politik inklusive den gemensamma jordbrukspolitiken och strukturfonderna, utvidgningen och den framtida ekonomiska ramen. Det krävs beslutsamhet och politisk vilja. Låt oss börja med att genomföra Amsterdamfördraget och utnyttja alla dess möjligheter.
(Applåder)
Ordföranden
Jag ber att få tacka Santer.
Jag lämnar nu ordet till Green.

Green
Herr ordförande, jag skulle vilja börja med att uttrycka mitt varma stöd till det holländska ordförandeskapets arbete under de senaste sex månaderna. Oberoende av vår bedömning av resultatet av regeringskonferensen, erkänner vi den energi och stränghet som premiärminister Kok personligen har tillfört processen. Min grupp skulle vilja protokollföra våra tack till premiärministern, dennes utrikesminister Van Mierlo och Europaminister Patijn och även de övriga medlemmarna i hans regering som har givit det här parlamentet ett sådant starkt stöd.
Det är vår roll här idag att utarbeta en inledande politisk reaktion på Amsterdamfördraget. Min grupp bedömer det här fördraget utifrån två stora frågor. För det första, svarar fördraget mot folkets i Europeiska unionen önskningar, förhoppningar och förväntningar? För det andra, förbereder fördraget unionen för utvidgningen till Cypern, de baltiska staterna och Central- och Östeuropa? Jag vill klargöra att min grupp erkänner och välkomnar de framsteg som Amsterdamfördraget har medfört vad gäller att hantera ett folkets Europa.
För det första välkomnar vi i hög grad rådets beslut att föra in arbetslösheten högst upp på sin agenda. Min grupp stöder inkluderingen av en ny avdelning om sysselsättning och av det sociala protokollet i fördraget liksom hänvisningen till grundläggande sociala rättigheter. Vi inser att ord i ett fördrag aldrig har skapat ett enda arbetstillfälle. Men vi inser också att den nya befogenheten tillåter oss att för första gången skapa ett ramverk inom vilket vi på allvar kan börja samordna den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken i medlemsstaterna. Detta är vad vi kan göra på europeisk nivå för att se till att det arbete, som utförs av medlemsstaterna för att hantera arbetslöshetens förbannelse, är varaktigt, för att säkerställa att ekonomisk och sysselsättningspolitik i femton av de rikaste länderna i världen arbetar i nära harmoni och kommer att innebära ett enormt bidrag till tillväxt och skapandet av riktiga arbetstillfällen.
Då jag känner till sittande ordförandes engagemang i kampen mot arbetslösheten, skulle jag vilja vända mig till honom med ett meddelande från socialistgruppen. Om rådet verkligen menade allvar med att skapa jobb, är det verkligen tillfälle att visa det nu. Unionens allmänna ekonomiska riktlinjer har ännu inte antagits i deras helhet av rådet. Det finns ett fastställt åtagande i resolutionen om tillväxt och sysselsättning för att se till att det tas större hänsyn till sysselsättningen vid upprättandet av allmänna ekonomiska riktlinjer. Ni vet också att finansministrarnas möte i ECOFIN har rykte om sig att totalt ignorera Europeiska rådets enträgna yrkanden. Vad vi behöver är att medlemsstaternas statsministrar måste utöva sin makt och insistera på att de allmänna ekonomiska riktlinjerna revideras nu. Ingenting skulle ge en starkare signal om goda intentioner. Ingenting skulle tysta cynikerna snabbare än detta. Och, ordförande Santer, ingenting skulle bevisa Europeiska kommissionens politiska åtagande mer än om den själv insisterade på en sådan revision.
Ett sådant drag skulle alltså ge en klar signal att toppmötet om sysselsättning, som skall hållas i oktober under Luxemburgs ordförandeskap, har verkliga muskler bakom sig och tänker lägga fram konkreta förslag, snarare än det vanliga bla, bla, bla. Löftena om sysselsättning behöver nu få mer kött på benen. Antagandet av de allmänna ekonomiska riktlinjerna erbjuder en första möjlighet och sysselsättningstoppmötet en andra.
Å min grupps vägnar vill jag också erkänna de andra positiva aspekterna av Amsterdamfördraget. Erkännandet av respekt för mänskliga rättigheter, den nya klausulen om ickediskriminering (fastän det verkligen är synd att rådet inte kunde anta den här behörigheten med kvalificerad majoritetsomröstningar under Europeiska året mot rasism och främlingsfientlighet), det tydliga steget framåt beträffande lika möjligheter, miljön, folkhälsa och konsumentskydd, förbättringen av insynen och öppenheten och det reducerade antalet beslutsprocesser och rationaliseringen och utvidgningen av medbeslutandeförfarandet för Europaparlamentet.
Jag förstår att några regeringar till och med nu ifrågasätter den utökade medbeslutandelistan och framför argument som att beslut som tas enhälligt i rådet inte kan vara föremål för medbeslutandeförfarande i Europaparlamentet. Kanske kan premiärministern dra medlemsstaternas uppmärksamhet till existerande befogenheter beträffande kultur, artikel 128 i nuvarande Maastrichtfördraget och existerande befogenheter beträffande forskning, artikel 130 i Maastrichtfördraget, vilka båda tillerkänner Europaparlamentet medbeslutanderätt samtidigt som rådet skall besluta enhälligt. Premiärministern kommer att ha hela parlamentets fullständiga stöd när han insisterar på att listan av artiklar som skall hanteras med medbeslutandeförfarandet, såsom den publiceras i förslaget till Amsterdamfördrag och som nu spritts vida omkring, godkänns.
Min grupp är också djupt besviken på framstegen inom fördragets andra och tredje pelare. Vi har hela tiden gjort det klart och har stöttat era ansträngningar att överföra vissa aspekter av den rättsliga och inrikespolitiska pelaren till gemenskapen. Vi respekterar det faktum att en viss överföring har skett, men jag vill upprepa den verkliga oro vi känner över den brist på parlamentarisk kontroll som nu existerar inom de här områdena - centrala områden som invandringspolitik, passkontroll och asyl. Genom att bibehålla enhällighet i rådet och endast samråda med Europaparlamentet, omintetgörs verklig demokrati inom de här områdena.
När det gäller gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, har vi alltid vetat att det skulle bli svårt att göra verkliga framsteg, i synnerhet vad gäller försvarsfrågor och min grupp är glad att vi lyckades integrera Petersberguppgifterna i fördraget. Vi fortsätter emellertid att vara oroade över bristen på en samordnad utrikespolitisk röst för Europa. Vi hör vad fördraget säger om en herr eller fru GUSP, men hur ska herr eller fru GUSP veta med vilken röst han/hon skall tala med, med enhällighet i rådet.
Vår kanske största besvikelse rör utvidgningen. Vi har klara betänkligheter beträffande rådets uppenbara oförmåga att komma överens om en meningsfull utvidgning av förfarandet med kvalificerad majoritetsomröstning. Detta, mer än något annat, riskerar utvidgningen. Med allt fler medlemsstater vid förhandlingsbordet under de kommande åren - hur kan vi då förvänta oss att se att höga standarder sätts i Europeisk lagstiftning för att skydda europamedborgarnas levnads- och arbetsförhållanden. Därför anser min grupp att det är mycket viktigt att Europeiska rådet, före utvidgningen, sätter sig ner igen för att besvara frågan om majoritetsomröstning i rådet, liksom sammansättningen av kommissionen och viktning av röster.
Jag avslutar med att säga att min grupp är av den fasta åsikten att ett fördrag, som, trots våra betänkligheter, har haft stadig framgång på agendan som är viktig för vårt folk, inte kan avvisas.
(Applåder)

Martens
Herr ordförande, herr ordförande för rådet, herr ordförande för kommissionen, först och framför allt vill jag gärna hjärtligt gratulera statsminister Kok och också hans medarbetare för det utomordentliga arbete som han presterat. Det europeiska toppmötet i Amsterdam var, herr statsminister, säkert en stor framgång för euron. Vi hoppas att det sista hindret nu tagits bort och jag tror att euron kan frigöra krafter som också kan ge Europa en ny glöd. Dessutom har Amsterdam kunnat realisera vad vi missade i Maastricht. I första hand det sociala protokollet. Jag hoppas att Förenade kungariket kommer att tillämpa lagstiftningen som nu har godkänts på europeisk nivå. Men dessutom blir sysselsättningen en huvudmålsättningen för den Europeiska unionen.
Redan för tio år sedan försökte vi, då vi hade ordförandeskapet, att realisera en social dimension i samråd mellan europeiska sociala partners, europeiska kollektiva arbetsavtal, en gemensam social tröskel. Vi har förlorat mycket tid. Europa måste verkligen få ett socialt och ett mänskligt ansikte. Vi måste kunna ge ett svar på problemen som finns i det europeiska samhället och det är i första hand arbetslösheten. Vi hoppas att toppmötet i Luxemburg verkligen kommer att få gångbara resultat.
Den Europeiska unionen, värderade kollegor, har tydligen lärt sin läxa från galna kosjukan. Den gemensamma politiken förstärks ordentligt för livsmiljö, folkhälsa, konsumentskydd. Ett verkligt genombrott uppnåddes i försvaret av mänskliga rättigheter. Avskaffandet av diskrimineringen genom jämställdhet mellan män och kvinnor, uteslutning av social utslagning och ingen diskriminering till exempel på basis av sexuell läggning. Avskaffandet av dödsstraffet och frivilligheten som uttryck för social solidaritet är ytterst viktiga protokoll eller uttalanden.
Därför är skapandet av en zon för frihet, säkerhet och rättvisa en sådan hög prioritering för folken i Europa. Regeringsledarna var tydligt övertygade att regeringssamarbetet inte kan leda till effektiva lösningar, för de har gjort människors fria rörlighet, asylen och immigrationen gemensam. Men beslutet genomförs inte automatiskt. Om fem år krävs enhällighet för att låta rådet besluta med majoritet och för att ge Europaparlamentet sambestämmande.
Vi är lyckliga att Europol på sikt kommer att vara operationellt och att Schengen acquis tas upp i fördraget. Men dessa regleringar är ytterst komplexa. Särskilt protokollen med Förenade kungariket, Irland och Danmark, de protokollen, som måste tillåta dessa stater att förbli i kanten av människors fria rörlighet.
Framåtskridandet när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken var mycket mer begränsad. Vi hoppas att den konstruktiva avhållsamheten kan främja beslutsprocessen. Petersburg-uppgifterna, planeringsoch varningsenheten som till och med kan upprättas innan fördraget är ratificerat, de höga representanterna är positiva.
Men åter var det omöjligt att integrera Västeuropeiska unionen i den Europeiska unionen och att utvidga handelspolitiken vidare.
Man sa innan Amsterdam att Europaparlamentet skulle vara den stora förloraren. Motsatsen visade sig vara sanning. Vår observatör, Elmar Brok, har räknat ut att Europaparlamentets medbestämmande utvidgades från 15 till 38 domäner, 23 fler, och proceduren för enhälliga yttrande från 8 till 11. Kan ordförande för det Europeiska rådet bekräfta att mer bestämt för domänerna där rådet vid enhällighet skall fortsätta besluta, var Europaparlamentet kommer att behålla medbestämmande så som det visat sig i det officiella dokumentet som överlämnats till oss.
Dessutom blev proceduren för medbestämmande förenklat på ett drastiskt sätt. Detta är mycket positiva reformer. Jag vill här framföra min hyllning till Europaparlamentets ordförande och våra två observatörer som haft avgörande inflytande i detta.
(Applåder) Men Europaparlamentet måste också ta sitt ansvar. Mot många förväntningar har parlamentet nu möjligheten att självt fastställa stadgar för sina medlemmar. Detta är en avgörande utmaning för vårt hus. Jag hoppas att vi klarar denna konfrontation och kan föra den till ett bra slut, innan slutet på denna legislatur. Under tiden måste vi utrota allt missbruk. Rådet måste enhälligt godkänna denna stadga. Vi kommer då att se om rådet vill ställa vårt parlament i stånd att utöva sin uppgift på ett trovärdigt sätt. Reformeringen av kommissionen med den politiska förvaltningen som givits ordförande för kommissionen, är en mycket positiv reform.
Slutsatsen från PPE-gruppen är att Amsterdam ligger i linje med den stora reformeringen som under de senaste femton åren sedan Stuttgart-förklaringen 1983 åstadkommits: den inre marknaden, den ekonomiska och monetära unionen, enhetsvalutan, den politiska unionen. I Amsterdam har ånyo väsentlig framgång uppnåtts. Vi är alltså positiva när det gäller Amsterdamfördraget. PPE-gruppen är positiv. Men vi är väl medvetna om att ett avgörande problem inte fått någon lösning och att det sköts upp. Den Europeiska unionen måste under kommande år ta upp ett historiskt ansvar och förena de demokratiska länderna på den europeiska kontinenten i Unionen. Detta kan inte ske utan reformering av institutionerna och mer bestämt utan beslut med kvalificerad majoritet i rådet. Därför har vi i den gemensamma resolutionen förutsett att ärenden som skall vara reglerade innan nya ledamöter tillåts i unionen, absolut inte varit på dagordningen. Utan denna reformering kommer unionen att urvattnas. Om unionen berövas styrka och samordnad struktur, fruktar jag att den en gång kommer att svikta under det historiska uppdraget med utvidgningen.
Ärade kollegor, med alla lovord för ordförandeskapet som fått tillstånd dessa positiva resultat som jag angivit, får vi inte vara blinda för att en avgörande fråga ännu måste regleras. Jag ställer mig frågan väldigt ofta när jag läser förklaringen som avläggs efter det Europeiska rådet och där olika statsministrar alltid säger: jag har kunnat försvara vårt nationella intresse. Jag tog hem mitt spel. Fru Thatcher var ett exempel på det. När hon gick till House of Commons, sa hon alltid: jag har försvarat vårt nationella intresse. Den stora frågan är: vem försvarar det allmänna intresset? Vem försvarar det europeiska intresset? Helmut Kohl har gjort det. I åratal.
(Applåder) Den belgiska premiärministern har gjort det. Ni har gjort det herr statsminister. Det är den nya andan som måste åstadkommas. Annars fruktar jag att det historiska uppdraget som vi nu har för att förena alla demokratiska länder i Europa i unionen, verkligen kommer att bli för tungt om vi inte vi ha bra samordnade strukturer och ingen politisk vilja för att få tillstånd en äkta union, ingen ren frihandelszon, en äkta union som också kan spela sin roll i världen.
(Applåder)
Pasty
Herr ordförande, ärade kollegor, trots det nederländska ordförandeskapets ansträngningar som vi välkomnar, verkar resultatet från toppmötet i Amsterdam ur rent institutionell synpunkt vara mycket otillräckligt om man jämför det med de ambitiösa mål som de femton medlemsstaterna hade vid öppnandet av regeringskonferensen.
Reformen av institutionerna som skulle göra dem effektivare och öka insynen har helt enkelt skjutits upp. Det gäller både utvidgningen av omröstningen med kvalificerad majoritet med hänsyn till staternas demografiska och ekonomiska vikt, vilken inte kan utformas utan en ny viktning, och kommissionens struktur. Syftet var att den skulle få spela den roll som tillskrivs i fördragen samtidigt som de små staternas rättigheter garanteras, vilka är fullvärdiga medlemmar i unionen.
Beträffande den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken visar inte de små ändringar av den nuvarande bestämmelsen som är nödvändiga för att dra lärdom av erfarenheten, en verklig politisk vilja från de femton medlemsstaternas sida att förse unionen med de institutioner och förfaranden som krävs för att den skall kunna spela en aktiv roll som motsvarar unionens ekonomiska vikt på den internationella arenan. Vi kan bara beklaga den långa väntan för många stater i tredje land som allt sämre tål hegemonin med en enda världsmakt.
Regeringskonferensens slutsatser ger ett intryck av ett oavslutat arbete, vilket har dolt de betydande och genomgripande framsteg som ändå gjorts. Införlivandet i fördraget av det sociala protokollet, ett kapitel om sysselsättningen och framför allt införlivandet i gemenskapsbestämmelsen av Schengenavtalet är icke försumbara framsteg som bör välkomnas som sådana. Om det är nödvändigt betonar framstegen vikten av systemet med det förstärkta samarbetet som från och med nu erkänns i fördraget. Nyligen gjorde systemet det möjligt att gå fortare fram genom att kringgå hindret med enhällighetsregeln.
Vi gläder oss också åt förenklingen av lagstiftningsförfarandet som genomförts av Europaparlamentet, införandet i fördraget av en rättslig grund som möjliggör framsteg inom stadgan för ledamöter av Europaparlamentet och ett enhetligt valförfarande. Herr ordförande, jag skulle här vilja tacka er hjärtligt för den avgörande roll som ni spelat i den här frågan.
Sammanfattningsvis är Amsterdam inte slutfört, vilket vi hoppades i Turin, men det är en icke försumbar etapp på den långa och svåra vägen mot Europas politiska enighet. Det vad som slagits om att genomförandet av euron kommer att bli en stark faktor för den politiska integreringen är kanske vanskligt. De svåra diskussionerna kring genomförandet av en gemensam tillväxt- och sysselsättningspolitik har visat vilka brister som finns. Sedan starten har Europa stått inför valet att endast vara ett frihandelsområde med om nödvändigt en gemensam valuta, och att bygga en verklig union av oberoende stater som är beslutna att göra sina röster hörda i världen i stället för att bara mumla knappt hörbart som i Denver.
Låt oss hoppas att utmaningarna med internationaliseringen och organiseringen av vår planet i stora regionala enheter som kan garantera tillväxt och sysselsättning under de kommande etapperna kan få oss att välja den bästa europeiska inriktningen.
(Applåder)

De Vries
Ordförande, Berlinmurens fall och kommunismens sammanbrott markerar en vändpunkt i den europeiska historien. Också för den Europeiska unionen inledde dessa historiska händelser en ny utvecklingsfas. Integrationen av Västeuropa är inte längre unionens mål. Sedan 1989 är vår främsta anledning till att finnas till, integrationen av såväl Öst- som Västeuropa. Det är att i en gemensam rättsram sammanföra alla folk som så vill dela sitt öde. Denna historiska uppgift kan unionen bara genomföra om den inte sviktar under sin börda. Ju större antal medlemsstater, desto större intresseskillnader inom unionen. Innan man framgångsrikt kan utvidga unionen, måste man alltså förstärka den först. Toppmötet i Amsterdam har säkert förstärkt unionen. Det viktigaste steget i den europeiska integrationen sedan 1957, införandet av euron, har förts ett steg närmare genom fastställandet av stabilitetspakten. Också Frankrike har nu uttryckligen bundit sig till en hälsosam, alltså strikt budgetpolitik. Ändå bekymrar jag mig för den monetära unionen. Länder som Tyskland, Frankrike och Italien behöver åtminstone ytterligare fem år för att hållbart sanera sina finanser och för att öka sin konkurrensförmåga. De gör dock otillräckligt för att vinna sin befolkning för denna politik. Om de tre stora medlemsstaterna snart inte uppfyller kriterierna hållbart, kan den Europeiska centralbanken inte göra annat än att höja räntorna med alla politiska skador för den Europeiska unionen av det. Irland och Nederländerna har visat att minskningen av offentliga brister och ökningen av sysselsättningen mycket väl kan gå ihop. Låt Tyskland, Frankrike och Italien följa deras exempel. Annars fruktar jag, skulle euron kunna bli, inte ett politiskt bindemedel utan ränksmidare. Toppmötet i Amsterdam hade också uppgiften att förstärka unionen institutionellt. Jag applåderar att Amsterdamfördraget har ökat unionens rättskaraktär. De nya bestämmelserna om människans rättigheter, lika behandlingen av män och kvinnor, förbudet att diskriminera tillika med EG-domstolens breda behörighet är viktiga förbättringar. Den lagstiftande makten hos Europaparlamentet har ånyo förstärkts. Jag tackar Elmar Brok och Elisabeth Guigou och särskilt rådsordförande Kok för deras personliga engagemang på denna punkt.
Löst från denna punkt ger Amsterdamfördraget tyvärr ringa anledning till att utbringa ett ode av glädje. Toppmötet har lämnat ett halvt arbete. De viktigaste besluten som man skulle ha fattat, är ju uppskjutna. I asylpolitiken, brottsbekämpningen och utrikespolitiken har handlingskraften knappast ökat. Tydligen väljer medlemsstaterna skenet av nationell suveränitet framför verkligheten av ömsesidigt beroende. Vävfelet från Maastricht att ge unionen uppgifter utan tillhörande medel, har inte reparerats. En sådan union vare sig övertygar eller inspirerar. Man kan inte bygga ett starkt Europa med svaga institutioner. Nu när fördraget utfallit så magert, kommer det i olika huvudstäder att röstas för att skjuta upp tillträdet för nya medlemsstater ett par år till 2005 eller senare. Var det kanske också meningen i Amsterdam från en del länder? Det skulle vara ett allvarligt misstag. Säkert, besluten om euron och EU-fördraget rättfärdigar inte mer än en begränsad utvidgning av unionen. Från de tolv länderna som strävar efter medlemskap kommer år 2002 bara ett antal att kunna tillträda. Viktigt är att i den första vågen ta med en av de Baltiska staterna, jag tänker på Estland. Så kan unionen bidra till den nödvändiga politiska stabiliteten i Europa i en region där NATO tillsvidare inte kan det. Här i bidraget till politisk stabilitet i Europa ligger huvuduppgiften för unionen under kommande decennier. Tillträdesförhandlingarna måste alltså börja som planerat, men de kan bara krönas med framgång om euron blir en stabil valuta år 1999 och om unionens beslutsfärdighet ändock ökas i tid. Låt våra strävanden vara inriktade på det.
(Applåder)

Puerta
Herr ordförande, vi är tacksamma mot det nederländska ordförandeskapet för det väl genomförda arbetet, men vi vill analysera resultaten från europeiska rådet.
Vi måste säga att vi, som hela parlamentet, i första hand känt en stor oro. Kommissionen har givit uttryck för denna oro och Santer har idag påmint om den genom att hävda att grundläggande element i gemenskapssystemet varit i fara. Sedan har vi under de senaste dagarna känt besvikelse när de alarmerande meddelandena från Amsterdam kommit och slutligen, när vi fått kännedom om resultaten, känner vi bestörtning. Vi vill inte dramatisera, men det är så vi känner oss. Vi känner oss bestörta, herr ordförande, därför att resultatet från europeiska rådet förutsätter ett sammanbrott av reformeringsplanen för de europeiska institutionerna inför utvidgningen, och eftersom man enligt vår bedömning begått felet att rakt upp och ner ratificera stabilitetspakten.
Jag skall mycket kort beröra de två frågorna och därvid trycka mer på de negativa aspekterna än de positiva, inte för att vara katastrofbenägen, utan för att jag har mindre tid än majoritetsgrupperna och jag måste framföra kritiken innan jag kommer med lovorden. Enligt vår bedömning är det fel, och vi vet att vi är i minoritet i parlamentet, att lämna de nationella budgetarna utan svängrum för socialpolitiken, samt att bestraffa stora underskott med märkliga sanktioner, som strider mot det klassiska konceptet med omfördelning av avkastningen. Med dessa åtgärder kommer vi att skapa större underskott i de länder som nödvändigtvis har underskott och göra de solventa än mer solventa. Vi vill emellertid ge vårt erkännande till något mycket positivt och det är att man på förslag av den franska regeringen äntligen skall hålla en viktig institutionell debatt om sysselsättningen och denna skall kulminera i Luxemburg, inte i retoriska termer utan, som jag hoppas, i beslut.
Vad gäller de tre mål som sattes upp i Turin för regeringskonferensen och för vilka det råder stor enighet i parlamentet, tror vi att problemet är mycket allvarligt.
Vad gäller det första målet, att föra Europa närmare medborgarna, övervinna den demokratiska bristen, har man lyckats ta små försynta steg, mycket långt från förväntningarna. Man har infört ett socialt protokoll, men mycket begränsat. Enhällighet krävs för sociala skyddsåtgärder. " Gemenskapiseringen" i pelaren för rätt och interna frågor är mycket begränsad och man skapar ingen verklig balans i de europeiska institutionerna.
Vad gäller det andra målet, att ge unionen de medel som krävs för en effektivare utrikespolitik, tror vi att det saknats politisk vilja inom GUSP, och om vi tittar på handelspolitiken finns det ett riktigt sammanbrott i och med att artikel 113 om handelspolitiken är oförändrad.
För det tredje målet, att förbättra funktionen i institutionerna inför utvidgningen, har sammanbrottet varit så stort att det varit bättre om man skjutit upp konferensen och man kan inte heller, avslutningsvis, påstå att införlivandet av tredje texten i sambeslutandeförfarandet givit ett mycket bra resultat. Detta visar hur få mål man uppnått under konferensen.
Amsterdam har blivit ett Maastricht 2 utan någon som helst väsentlig ändring på vägen mot en politisk union som redan, i demokratiska termer, är oundviklig vid genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen, och man förbereder inte för utvidgningen. Vi begärde en mer seriös revidering av fördraget inför utvidgningen, och från parlamentets sida kan vi, utan att vara korporativa, inte acceptera att man nekar oss en lämplig text för bildandet av denna europeiska politiska union, som samtliga medborgare kräver.
(Applåder)

Aelvoet
Herr ordförande, värderade kollegor, frågan som vi måste uttala oss om idag är i vilket tillstånd unionens fartyg lämnat Amsterdams hamn. Är det utrustat för att motstå exceptionellt stormväder och för att kunna passera de tunga klipporna, som vi vet ligger framför oss. Det tycks mig då också absolut futtigt att med ett förstoringsglas gå på jakt efter positiva punkter, efter de beryktade små stegen framåt. Vi måste titta på den globala konstruktionen och se om den är duglig. Om huset är snett, om grunden själv inte visar sig vara duglig går vi inte lugnt och tittar på trevliga tillskott i kök och vardagsrum. Nej, kollegor, då mäts skadan utan försköning och man tänker efter hur skadorna kan repareras.
I detta parlamentet fanns någon gång övertygelsen att unionen efter Amsterdam skulle vara färdig för tre stor utmaningar. Förutom den monetära unionen skulle den politiska unionen komma från byggnadsställningarna som kan ge den nödvändiga politiska motvikten mot det ensidiga monetära förfaringssättet som har lett till att euron redan innan sitt införande av miljoner européer identifierats med social nedskärning och förlust av arbeten. Nåväl, den politiska unionen med europeiska styrinstrument finns nu inte. Amsterdam har filat lite på fördraget om sysselsättning, men akilleshälen var alltid europeiska pengar på bordet för att kunna realisera ett och annat. För vi var då tvungna, tillsammans med kollega Willockx, att genomföra aktioner för finansministrarna som alltid sitter på sina portmonnäer och när det gäller det, har vare sig fördragstexten eller resolutionen om tillväxt och sysselsättning tagit något enda steg framåt på området konkreta garantier.
För det andra, skulle beslutsprocessen i Europa bli snabbare, genomsiktligare, mer demokratisk på ett sådant sätt att man kunde ta itu med utvidgningen utan insisterande med förtroende. Det förutsatte institutionella reformer med som huvudingrediens kvalificerad majoritet för rådet, medbestämmanderätt för parlamentet och en mer utvidgad roll för EG-domstolen. När det gäller det sista finns det redan nu problem och tvister som redan tagits upp av tidigare kollegor och jag frågar också rådet om förklaring om det.
Den belgiska premiärministern har rakt ut kallat den institutionella luckan ett misslyckande. Men vi här, i alla fall i majoritetens mun, är så väluppfostrade. Vi är så snälla, herr, vi lider av så mycket statsmannaskap att vi inte längre säger vad vi tycker och om några månader beklagar vi oss igen att vi inte tas på allvar. Om vi för en gångs skull skulle börja att ta oss själva på allvar, till att börja med orden som vi i går talade och i dag åter sväljer.
För det tredje måste unionen ta avgörande steg på vägen mot ett tydligt val för hållbar utveckling. Det finns förbättringar i fördragstexten, men det centrala instrumentet eko-fiskalitet förblir blockerat genom enhällighet i rådet. Efter misslyckande med Maastricht II hör jag i olika grupper allt fler röster höjas för att lära sig läxan om modellen regeringskonferens. Och när det gäller det är den politiska frågan naturligtvis: hur skall vi gå vidare. Vem skall i realiteten frånta det europeiska allmänna intresset. Jag tror att författningsvägen är den anvisade för det och att Europaparlamentet måste vara föregångar i det. Men då inte genom att först göra sig löjlig i en gemensam resolution som mot den allmänna opinionen, mot mediernas analyser, mot eget bättre vetande, slutligen gör en balans som väljaren inte kan erkänna som en ärlig politisk balans.
(Applåder)

Lalumière
Herr ordförande, stort hopp hade ställts till Europeiska rådet i Amsterdam. Det är ingen underdrift att säga att dessa förhoppningar har svikits. Det är onödigt att dölja sanningen i en resolution i likhet med den som lagts fram för oss och som är överdrivet optimistisk.
Sanningen är dystrare och vissa har redan sagt att Amsterdam tyvärr inte blivit en framgång. På vissa punkter har visserligen resultatet inte varit helt negativt, vilket jag tackar det nederländska ordförandeskapet för. Detta gäller exempelvis den gemensamma valutan. Euron har trots allt passerat hindret, vilket vi gläder oss åt. Vi gläder oss också åt det ekonomiska och sociala området som slutligen beaktar frågorna om tillväxt och sysselsättning. Även inom dessa områden är dock framstegen ofullständiga eftersom praktiskt taget inga ytterligare anslag har fastställts för dessa åtgärder. Vilka institutioner som skall föra den här politiken har absolut inte fastställts.
Det är för övrigt inom det institutionella området som resultatet från Amsterdam är sämst. Det borde i stället ha varit den centrala frågan vid toppmötet som förberetts under flera månader av en regeringskonferens till vilken parlamentet delvis varit knutet. Optimisterna säger att Europaparlamentet kommer att stärkas tack vare utvidgningen av medbeslutandet. Det är riktigt att det nya fördraget utan tvivel stärker vår lagstiftande makt. På den här punkten är dock texten från Amsterdam tillräckligt oklar för att kunna leda till restriktiva tolkningar. Jag hoppas att detta inte kommer att ske, men vi är på vår vakt.
Trots att vi idag ger vårt stöd till hela den institutionella reformen såsom den har lagts fram för oss, kommer den verkligen inte att tjäna vår institutions anseende. Under flera månader har vi upprepat att vi vill ha starkare institutioner, om inte annat så för att möjliggöra de kommande utvidgningarna. Bristerna är dock uppenbara. Bestämmelsen om enhällighet har långt ifrån övergivits. Ett flertal sektorer omfattas ännu inte av omröstning med kvalificerad majoritet: sociala frågor, skattefrågor, inrikes och rättsliga frågor, frågor som nu överförts till gemenskapsnivå etc. Till och med antagandet av en framtida stadga för ledamöter av Europaparlamentet kräver enhällighet i rådet.
Europeiska rådet har inte heller löst problemet med röstviktning eller antalet kommissionsledamöter. Rådet vägrade erkänna unionen som juridisk person. Rådet har planerat en mycket oklar översyn av fördragen före de kommande utvidgningarna. Beträffande dessa och andra punkter är den text som vi antog för två år sedan mer ambitiös än den text som skall bli Amsterdamfördraget.
Vi önskar därför att en ny regeringskonferens inrättas så snart som möjligt för att effektivt och på ett ärligt sätt förbereda de kommande utvidgningarna. I vilket fall som helst önskar vi att en ny reform av fördragen genomförs. Om stats- och regeringscheferna endast kan ta små steg framåt måste vi ge dem tillfälle att ta många små steg. På lång sikt kanske de slutligen kan nå ett tillfredsställande resultat.
(Applåder)

Van der Waal
Herr ordförande, under utomordentligt svåra omständigheter har det nederländska ordförandeskapet lyckat avsluta regeringskonferensförhandlingarna på toppmötet i Amsterdam.
Över innehållet i fördraget är jag mindre entusiastisk. Jag avstår ifrån att lämna kommentarer på enskilda bestämmelser. Skulle jag göra det, då skulle antalet minus överskrida antalet plus med råge. Men jag vill dock påpeka att jag värderar utarbetningen av subsidaritetsprincipen och rollen för de nationella parlamenten i två separata protokoll till fördraget. Jag ser i det ett erkännande av vikten av den nationella staten för att unionen skall fungera väl och för en beslutsprocess så nära medborgarna som möjligt.
Om upprättarna av fördraget också hade de tankarna, vågar jag betvivla. För, och där ligger kärna i mina besvär, Amsterdamfördraget bygger fortfarande på den gamla tanken om ett enat Europa. Det utgör, hur små stegen än är, ett nytt steg mot en vidare centralisering. Därmed förbigås dock faktumet att Europas karta sedan Berlinmurens fall har ändrats i grunden.
Det tycks vara logiskt att förstärka de europeiska institutionerna för att förebygga att unionen som en följd av utvidgningen kommer att förlora sin handlingskraft. Men för en union med i framtiden kanske 24 stater är det inte möjligt att fortsätta bygga på en modell som ursprungligen gjordes för sex medlemsstater. En utvidgning med två eller tre medlemsstater är på basis av Amsterdam fortfarande möjligt, men för ett effektivt samarbete mellan 24 länder krävs en annan arkitektur för den Europeiska unionen. Därför bör den nuvarande formen och innehållet i unionen tillika med Europaparlamentets roll tas upp grundläggande till diskussion.
Regeringskonferensen utgjorde en utomordentlig möjlighet för det nederländska ordförandeskapet att få igång denna diskussion. Den möjligheten användes inte. Tvärtom, tanken bakom fördraget är att uppnå en ökning av demokrati och styrningskraft genom större koncentration av behörigheter på europeisk nivå.
En sysselsättningsparagraf har lagts till, det sociala protokollet har tagits upp, asyl- och immigrationspolitik skall i sinom tid bli gemensam, beslutsprocessen med majoritet har utvidgats, tillika med Europaparlamentets befogenheter.
Enligt mig leder denna centralisering på längre sikt till ett resultat som är tvärt emot det som åsyftas, nämligen hinder för utvidgningen, mindre styrelsekraft och mindre demokrati. I den nuvarande unionen med 15 medlemsstater uppvisar samarbetet och efterlevnaden av europeisk regelgivning redan allvarliga brister. Hur kommer det att vara i en utvidgad union med en ännu större skillnad i kulturer, rättssystem, politiska traditioner och välfärdsnivåer? Och kommer länderna som nyss förvärvat suveränitet, vara beredda att till stor del lämna den till Bryssel? I Amsterdam visade integration sig redan stöta på gränser.
En annan viktig fråga är, om medborgarna kan känna igen sig i en europeisk union, där beslutsprocessen sker på stort avstånd. Kan de fortfarande känna sig demokratiskt representerade av ett parlament som får växa ut till maximalt 700 ledamöter, med 24 nationaliteter och många språk, där dessutom den nationella politiska mångfalden knappast kan tränga igenom längre. Alltför lätt antas det att vi kan övervinna världens ondska och bygga ett bättre samhälle med en högt utbyggd institutionell struktur.
Sammanfattningsvis, utvidgningen av unionen förtjänar hög prioritet som en politisk nödvändighet och en moralisk plikt. Som förberedelse för det skulle enligt min åsikt en början gjorts i Amsterdamfördraget, med reformeringen av unionen till ett mer decentraliserat upprättat samarbetssammanhang med ett begränsat antal uppgifter och en lägre ambitionsnivå.
President De Gaulle sa en gång att man svårligen av 6 kokta ägg kan göra en omelett, ännu mindre av 15 eller snart 24. Villkor för stabiliteten i en utvidgad union är då inte heller en stark central styrning, utan att det finns väl fungerande parlamentariska demokratier inom medlemsstater som fortsätter att vara självständiga. Jag hoppas att det innan unionen utvidgas, sker en grundläggande diskussion om den framtida strukturen på Europa.

Ordföranden
Jag har i enlighet med artikel 37 i arbetsordningen mottagit åtta resolutionsförslag inför denna debatt.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.
Jag lämnar nu ordet till Hänsch.

Hänsch
Herr ordförande, Amsterdamfördraget utgör ingen topprestation och det finns ingen anledning att jubla. Fördraget förtjänar emellertid inte heller det avvisande, de försmädligheter och det förakt, som många kommentarer utgjuter över det. Det kommer säkert att visa sig bättre än det rykte det har idag. Förvisso har, i jämförelse med de jätteproblem, som Europa står inför, samtliga stats- och regeringschefer visat sig vara dvärgar. Av uppenbara skäl gäller detta nu verkligen inte för dig, Europarådets ordförande!
Det nya fördraget har förblivit ett rörigt fördrag, precis som det gamla. Inte ett spår av förenkling och klarhet! Men framför allt: fördraget möjliggör ännu ingen utvidgning av Europeiska unionen. Innan den första anslutningen äger rum måste institutionerna reformeras ytterligare.
(Applåder) I detta sammanhang är det viktigare, att området för majoritetsbeslut i rådet ökas ut än att antalet kommissionärer reduceras. I förhållande till vad, som skulle behövas inom unionen, så är fördraget otillräckligt. I förhållande till det gällande Maastrichtfördraget, så utgör det nya ett avsevärt framsteg. Parlamentet har stärkts betydligt. Vi får vara med och stifta lagar och det på lika villkor. Förvisso finns det luckor men de går att korrigera. Den, som för två år sedan förutspått, att det skulle lyckas att ersätta hela samarbetsförfarandet med medbestämmandeförfarandet, skulle ha ansetts vara en fabelmakare!
Vår strategi, att koncentrera oss på medbestämmande, var framgångsrik. Våra båda representanter, Elmar Brok och Elisabeth Guigou, var framgångsrika och har ju i ett år under svåra förhållanden deltagit i utarbetandet av fördraget. Jag skulle uttryckligen vilja uttala mitt tack till Elisabeth Guigou och Elmar Brok för det enastående arbete de utfört!
(Applåder) Nu hör jag, att det förekommer försök, att i efterhand manipulera kring fördraget, emedan i vissa fall medbestämmanderätten inte satts in systematiskt och att det förekommer försök, att i de fall, där rådet måste besluta enhälligt, åter ta tillbaka medbestämmanderätten. Jag kan bara varna för detta! Europaparlamentet kan inte räcka handen till efterhandsförändringar av det beslutade Amsterdamfördraget!
(Applåder) Det finns framsteg. Ja, också jag hade önskat mig ett bättre fördrag men ett bättre fördrag gör ingen nytta, så länge som viljan saknas, att genomföra och uppfylla det. Det finns ett klart steg bakåt med avseende på etablerandet av den fria rörligheten, emedan fördraget för de kommande fem åren kräver enhälliga beslut. Men under tio års tid fanns möjligheten till majoritetsbeslut och regeringarna har ändå inte gjort detta! Vi kritiserar bestämmelserna om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som fullkomligt otillfredsställande. Ändå går det att påbörja något utifrån dessa, om den politiska viljan finns. Om ni exempelvis vill, att SFOR får ett nytt uppdrag och en förlängning av mandatet i Jugoslavien, då kan ni besluta detta, oberoende av hur bestämmelserna i den nya utrikes- och säkerhetspolitiken ser ut.
Ett sysselsättningskapitel är ändå inte på långt när någon sysselsättningspolitik. Så länge som regeringarna inte gör det, som de själva har beslutat, nämligen att omsätta Delors vitbok och Santers sysselsättningspakt i politiska handlingar, då kan ni skriva in hur många sysselsättningskapitel ni vill i fördraget. För övrigt gäller det även för Europaparlamentet att uppfylla fördraget. Vi måste ändra vårt arbetssätt, om vi också verkligen effektivt vill dra nytta av de nya rättigheter vi ville ha.
(Applåder) Alltså, vi behöver detta Amsterdamfördrag, vi kommer inte att stanna kvar där men, herr rådsordförande, det är slut med den tidigare metoden att ändra på fördrag. Om ni fortsätter på det sättet, kommer ni i framtiden allt klara av allt mindre till dess att ni står inför ingenting. Unionen kommer snabbare än du tror, att tvingas till ytterligare reformer. Därvid kommer vi i Europaparlamentet att se till, att visionen av ett handlingskraftigt, rättvist, demokratiskt, enat Europa, som skapar arbete och fred, inte går förlorad!
(Applåder)
Maij-Weggen
Ordförande, bästa kollegor, först också från vår sida, hjärtligt välkommen premiärminister Kok, till Europaparlamentets hus i Bryssel. Kanske har ni sett att det här byggs ett enormt komplex för att säkerställa vår bostad i Bryssel även i framtiden efter utvidgningen. Mot den bakgrunden har rådets beslut att tolv gånger om året låta oss sammanträda i Strasbourg tagits emot här med blandade känslor. Varför tycker rådet att det är nödvändigt för oss att ta beslut där? Är inte det något som man kan överlåta åt parlamentet självt?
I denna debatt om resultaten från toppmötet i Amsterdam härskar bilden av blandade känslor. Blandat, eftersom vi är positiva över det som ändå uppnåtts, men eftersom vi ändå måste ha kritik på det som bara till hälften eller inte alls uppnåddes. Positiva är vi över sättet som medborgarnas position förstärkts i fördraget. Ickediskriminerings-artikeln har nästan ordagrant övertagits från resolutionen från mars 1996 från Europaparlamentet och det är en bra tröskel mot racistiska och negativa krafter i samhället. Också positiva är vi över de förbättrade artiklarna om lika behandling av män och kvinnor. Men i denna ram beklagar jag att den direkta verkan saknas. Vi skall uppmana kommissionen att snabbt komma med direktiv så att de nya artiklarna verkligen får händer och fötter för att verkligen börja betyda något för medborgarna i samhället.
Positiva är vi också över stegen som tagits på området öppenhet den demokratiska karaktären på unionen. När det gäller de nya artiklarna om offentlighet, också här behöver vi verkställande direktiv för att ge artiklarna innehåll. Men en europeisk lag om offentlighetsprincipen skulle kunna verka välgörande i den brysselska byråkratin och en del av armén av lobbyister här i Bryssel kan kanske söka nyttigare arbete när de inte längre måste skaffa den informationen till medborgarna för mycket pengar, som medborgarna egentligen själva skall kunna hämta. Positiva är vi också till den delvisa förstärkningen av unionens demokratiska halt. Om jag har räknat rätt efter listan från Elmar Brok, då kommer Europaparlamentet att ha ett sista ord med i ungefär 80 % av den europeiska lagstiftningen och jag stöder påpekandet från vår gruppordförande som säger att Europaparlamentet är absoluta vinnare i detta fördrag.
Men mindre positiva är vi över avsaknaden av ett resultat för budgetbefogenheten. Det är inte bra att mer än 50 miljarder ges ut och särskilt inom jordbruksområdet, utan någon parlamentarisk kontroll.
Tyvärr finns det också ett antal negativa punkter som framför allt ligger inom det politiska området. Europeisk sysselsättningspolitik får nya impulser. Det är en bra sak. Vi stöder Jean-Claude Juncker i hans sysselsättningskonferens för att verkligen göra något av det. Till och med på miljöpolitikens område har några steg tagits framåt. Men smärtan sitter framför allt i ärendet intern säkerhet, utrikespolitik och migrant- och flyktingpolitik. På alla tre områden har ringa framgång skett, medan det där ändå handlar om politik som är utomordentligt viktig för våra medborgare. Att förfarandet med internationell kriminalitet och det gränsöverskridande samarbetet på området rättsliga frågor och polis tills vidare inte riktigt börjar, är en allvarlig sak och det är egentligen obegripligt om vi betänker att maffian i länderna i Central- och Östeuropa allt mer slår till. Det är en stor fara för utvidgningen och den europeiska unionens roll. Också inom sfären utrikespolitik kommer vi att fastna i obeslutsamhet. Det är ju egentligen inte acceptabelt. Jag förebrår inte det nederländska ordförandeskapet för detta. Med en klar motion från den nederländska andra kammaren i ryggen kom man med konstruktiva förslag, men jag måste förebrå en del av statsministrarna som inte ville gå framåt här. Också när det gäller asyl- och flyktingpolitiken har vi egentligen lämnat medborgarna lite i sticket eftersom de ber om bättre politik och om mer samordning och mer justering. Det har egentligen inte lyckats så bra.
Jag kommer till en avslutning. Utvidgningen är för viktig för att låta den stagnera på grund av oviljan runt regeringskonferensen. Och ändå skulle jag vilja rekommendera att om tre till fyra år åter ta itu med ärendet om intern säkerhet, ärendet om utrikespolitik, om flykting- och asylpolitik och röstvägningen och beslutsprocessen för att göra klart läxan innan tillträdet. Kanske lyckas det inför utsikten till utvidgning. Slutligen har unionen ofta nått sina bästa resultat under stort tryck.
Slutligen ännu något om ordförandeskapet som helhet. Det olyckliga uppträdandet i början från en del nederländska statsråd, fru Sorgdrager, herr Zalm, har gottgjorts genom andra ministrars arbete: herr Van Mierlo, på området för mänskliga rättigheter vår värdering, fru De Boer, goda prestationer vid koldioxid-politiken, herr Melkert, ett kraftigt engagemang på sysselsättningsområdet och herr Pronk som har försökt att i riktning mot Afrika axla bördan. Värderingen här för vår nederländska premiärminister är oomtvistad. Bland de nuvarande statsministrarna finns det inte så många äkta européer. Vår gruppordförande har rätt i att det allmänna europeiska intresset ofta måste kämpa mot småsinta nationella intressen. Ni hör till de äkta européerna och ni är sällsynt i den raden. Jag unnar er ännu en lång god tid, herr premiärminister, och jag hoppas att ni fortfarande ofta kan ta itu med framåtskridandet för det europeiska samarbetet.

Azzolini
Fru ordförande, mina damer och herrar! Förslaget till fördragstext från Amsterdam är resultatet av en konferens som varat i cirka femton månader, under vilken man har diskuterat förslag från samtliga institutionella och övriga aktörer som har varit engagerade i arbetet med att revidera fördraget, och de många gånger komplicerade förhandlingarna har lett fram till det kompromissförslag till nytt fördrag som bekräftades i ett avtal mellan medlemsstaterna.
Förväntningarna inför denna reform har varit stora, framstegen har varit stora, men också besvikelserna har varit stora. Man har sagt att enhetsakten skapade den inre marknaden, att Maastrichtfördraget drog upp riktlinjerna för den ekonomiska och monetära unionen och att det framtida Amsterdamfördraget kommer att placera de sociala frågorna i centrum i Europa, med de självklara följder detta kommer att få för makroekonomi och sysselsättning i medlemsstaterna.
Vi applåderar och stöder självklart detta positiva initiativ, men inte bara det. Vi ser lika positivt på de framsteg som gjorts när det gäller en mer konkret och effektiv integration, som till exempel den kompromiss som ledde fram till avtalet om en stabilitetspakt, införandet av det sociala protokollet i fördraget, det nya kapitlet om sysselsättningen, förstärkningen av gemenskapens politik inom vissa områden som miljö, hälsovård och konsumentskydd, införlivandet av Schengenavtalet i fördraget, framstegen vad gäller Europol, upprättandet av en program- och larmenhet inom PESC samt utvidgningen och förenklingen av proceduren med gemensamma beslut.
Listan är naturligtvis inte fullständig och den skulle kunna göras längre, men jag måste dessvärre gå över till de negativa aspekterna. Vi anser att när det gäller de institutionella frågorna så är framstegen fortfarande otillräckliga. Vissa prioriterade frågor hade kunnat avgöras innan den förestående utvidgningen för att underlätta medlemsförhandlingarna och undvika att de tyngs av ett antal ännu olösta institutionella problem. Jag avser naturligtvis långbänken i samband med beslutet om hur rösterna skall räknas i rådet och det därmed sammanhängande politiska problemet hur Europeiska kommissionen skall vara sammansatt och fungera. Bristen på framsteg när det gäller en utökad tillämpning av förfarandet med majoritetsröstning inom rådet hotar själva livsnerven i den europeiska integrationsprocessen och utgör ett allvarligt hot mot Europeiska unionens förmåga att fatta beslut.
Vi måste snarast se över det nuvarande systemet för revidering av fördragen och lösgöra oss från modellen med regeringsförhandlingar. Det skulle göra det möjligt att minska det demokratiska underskottet och ge medborgarna en möjlighet att via sina valda ombud i större utsträckning delta i den europeiska integrationsprocessen.
Det är som sagt fortfarande en lång väg kvar att gå, men vi är optimister. En första bedömning kommer att ske under de närmaste månaderna när fördraget undertecknats efter den nödvändiga harmoniseringen av de olika texterna och den juridiska prövningen och Europaparlamentet slutgiltigt kan uttala sig om dess innehåll.
Låt oss under tiden hoppas, för Europeiska unionens, dess nuvarande och framtida medlemsstaters och dess medborgares skull, att vi under denna period av finslipning och välbehövlig eftertanke skall kunna nå fram till en mer tillfredsställande utformning av 2000-talets fördrag, i avvaktan på en kommande och mer fruktbar regeringskonferens.

Spaak
Fru ordförande, kopplingen mellan en djärv reform av institutionerna och inledningen av medlemskapsförhandlingar har aldrig ifrågasatts, varken av medlemsstaterna eller av Europaparlamentet, av den obestridliga anledningen av kopplingen var självklar. Reformen var nödvändig för de femton medlemsstaterna och den blev absolut nödvändig i anslutningskandidaternas intresse och för att förhandlingarna skall kunna föras på en konsoliderad institutionell grund.
Det är med besvikelse vi konstaterar att det institutionella målet misslyckades. Ärade premiärminister, det är på grund av detta som det hade överensstämt bättre med verkligheten att erkänna att det förväntade resultatet inte nåtts, att det skulle åtgärdas genom att tydligt fastställa en ny tidsplan och att medlemskapsförhandlingarna kunde inledas med hänsyn till dessa begränsningar. De europeiska parlamentens ansvar är att utvärdera fördragets innehåll, att ge sitt yttrande, att rättfärdiga sina ståndpunkter inför väljarna. Vi har en anspråksplikt. Hur skall ett förslag kunna godkännas när det inte finns någonting, eller knappt någonting, som ansetts vara viktigt i resolutioner som undertecknats av vissa och antagits med en stor majoritet av Europaparlamentets ledamöter?
Europeiska kommissionen har ansvaret för att försvara unionens högre intressen. Kommissionsledamot Oreja har gjort en modig redogörelse som inte varit tillmötesgående angående den här frågan inför utskottet för institutionella frågor. Ordförande Santer, måste det vara parlamentsledamöterna som försvarar kommissionens auktoritet, i synnerhet vad gäller insyn i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken? Det ansvar som kommissionen har omfattar en strikt hållning, oberoende bedömning och en skyldighet att göra noggranna utvärderingar. Vi hoppas att kommissionen kan visa vad den går för i sin julirapport.
Slutligen återstår kanske det viktigaste, att konferensens misslyckande också är ett misslyckande för regeringsmetoden. Nu måste vi starta om på nytt. Européerna har aldrig saknat fantasi och mod. Så ser den vilja ut som bör inspirera oss och jag är övertygad om att ni, premiärministern, kommer att vara bland de bästa i morgon.

Elmalan
Fru ordförande, föredragningslistan vid Europeiska rådet i Amsterdam rubbades av inbrytningen av frågan om sysselsättningen på den franska regeringens begäran och under påtryckningar från den sociala rörelsen. Visserligen anser jag att antagandet av pakten är viktigt, men en punkt har vunnits, debatten om sysselsättningen har inletts. Det är ett avsevärt resultat och frukten av många åtgärder som ägt rum under den senaste tiden i Europa, exempelvis Vilvorde eller den politiska debatt som inletts i Frankrike och på andra håll.
De franska ledamöterna i min grupp bekräftar sitt totala motstånd mot stabilitetspakten som på ett hindrande sätt ramar in budgetpolitiken genom att påtvinga åtstramningskriterier och sanktioner för att tillfredsställa finansmarknadernas behov. Pakten kränker de europeiska folkens suveränitet och utgör ett hinder för att finna en effektiv och hållbar lösning på arbetslöshetsproblemet.
Resolutionen om sysselsättning och tillväxt som antogs i Amsterdam öppnar vissa möjligheter som skall undersökas och som skulle kunna leda till att arbetstillfällen skapas. Den är dock starkt påverkad av Europeiska rådet i Essen och betoningen ligger på konkurrenskraft, flexibilitet och minskad arbetskostnad.
Det extraordinarie Europeiska rådet om sysselsättning som skall hållas i höst blir ett tillfälle för Europas folk att ställa sina krav genom den sociala rörelsen som finns i hela Europa. Vi kommer att delta i en fortsatt och intensifierad mobilisering av medborgarnas sociala rörelse för att nå en omorientering av byggandet av Europa, så att socialt framsteg och sysselsättning blir drivkrafterna för en ny ekonomisk utveckling i Europa.

Van Dijk
Ordförande, vi står på tröskeln till det 21sta århundradet men demokratin i Europa liknar 1800tal. Om vi har sett non-papers och fördragstexterna under det sista halvåret, då har vi sett att regeringskonferensen har ivrat längs gapande demokratiska avgrunder och att vi inte störtat ner där, har ironiskt nog inte att göra med regeringsledarnas medvetenhet om att den europeiska integrationen måste vara mer demokratisk men med en fiktion av nationell suveränitet. Naturligtvis har steg framåt tagits i Amsterdamfördraget, men kännetecknande är, jag tänker inte nämna alla för det har redan gjorts av alla - heta potatisar på miljöområdet, miljögarantin. Medlemsstaterna som är miljö tillgivna har varit tvungna att strida för att i det egna landet få göra det som Europa underlåter. Vid sysselsättningen måste det i verkligheten handla om frågan om Europa får instrument för att flytta skatten från arbete till miljöförbrukning och kapital och för att fördela arbetet bättre. En sådan sysselsättningsoffensiv har inte förts ett steg närmare. Detta fördrag skapar inga arbetstillfällen, utan falska förväntningar.
Att strikt hålla fast vid tidsschemat för EMU mot bättre vetande, sticker skarpt av mot den nonchalans som man har skjutit unionens utvidgning i långbänk i Amsterdam. De kommande förhandlingarna blir dåliga-nyheter-samtal. Västeuropa håller fortfarande för mycket på med sig själv, det kommer budskapet att vara. En större union kräver en större måttstock och längs den måttstocken är fördraget undermåligt.
Det är oroande att communautariseringen av migrations- och asylpolitik inte går hand i hand med införandet av normala demokratiska kontroller och balanser. Nationella parlament förväntas inte lägga sig i det längre och Europaparlamentet får yttranderätt.
Ännu mer illustrativt är naturligtvis att de europeiska regeringsledarna har beslutat att vi ska ha säte i Bryssel, Luxemburg och Strasbourg och att vi måste sammanträda tolv gånger per år i Strasbourg. Om detta parlament accepterar det, då är detta parlament naturligtvis inte värt ett ruttet lingon.

Hager
Fru ordförande, min preliminära personliga slutsats av Amsterdam är, att de faktiska integrationshindren fungerade. Det har visat sig, att den gemensamma europeiska nämnaren är mindre, än vad som alltjämt förmodades i Maastricht. Jag tror, att man borde varit tvungen att ta hänsyn till att integrationsprocessen bara kan ske gradvis, att ett gemenskapsförhållande inte styrs via dekret utan att det ju bara kan uppnås stegvis på grundval av en gemensam politisk vilja.
Man måste också ta till sig, att vissa områden överhuvudtaget inte eller ännu inte lämpar sig för detta. Bara när man inser allt detta och lämnar lite nationellt utrymme åt medlemsstaterna, kommer en vidareutveckling att vara möjlig. Också den inom utskottet för institutionella frågor uttalade förhoppningen, att fördragsverket skulle bli bättre under utarbetandets gång, förefaller mig ytterst bedräglig. Jag anser, att man inte kan ersätta saknad politisk enighet med spetsfundiga tolkningar utan att därigenom återigen hos medborgarna framkalla sådana obehag, som skulle elimineras som en av huvudmålsättningarna för omarbetningen av fördraget.

D'Ancona
Fru ordförande, om vi kommer ihåg problemen som fanns innan och under toppmötet i Amsterdam, kan vi utan vidare fastställa att det nederländska ordförandeskapet gjort en bra prestation, särskilt där det har lyckats att få femton namnteckningar under Amsterdamfördraget. Därför beröm och uppskattning för det flinka ordförandeskapet.
Men under de minuter som finns till mitt förfogande här, kan jag inte låta denna lovsång hålla på så länge. Det hör ju till en parlamentarikers roll att nyktert bedöma om resultaten från regeringskonferensen kommit i riktningen mot våra egna idéer och målsättningar, för ett antal frågor är det verkligen fallet, där går vi steg för steg i rätt riktning. Men det gäller tyvärr inte för precis de frågor som måste möjliggöra utvidgningen. Där behöver man ett förstoringsglas för att kunna se framstegen. Det behöver man också för den så nödvändiga ändringen på området samarbete för rättsliga frågor och inrikesfrågor. Där har viktiga beslut skjutits framåt. Vad skall man till exempel tro om den nya titel där fri rörlighet, asyl och migration skall införas under. Vad skall vi tro om fri rörlighet som är knuten till så många villkor att den inte längre förtjänar det namnet? Vi kommer också att vara tvungna att avvakta om den slutliga majoritetsbeslutsprocessen kommer till stånd, avvakta om det går parat med medbestämmande för parlamentet. Säkert vet vi redan att utgångspunkten från parlamentet, normal kompetens för EG-domstolen inte uppnåtts.
Breddning kan inte ske utan fördjupning. Därför paragrafen i fråga i vår resolution. Ånyo till förhandlingsbordet. De som efter så hårt arbete just rest sig från det, måste gruva sig för det. Men det kommer att vara oundvikligt att på kort tid fortsätta reformeringsprocessen.

Brok
Fru ordförande, herr rådsordförande, mina damer och herrar! Allra först skulle jag vilja tacka dig, rådets ordförande, utrikesminister van Mierlo och Patijn samt era medarbetare för den verkligt samarbetsvilliga inställning, som kommit mig och Elisabeth Guigou till del under de gångna månaderna. Jag är också övertygad om, att vi kommer att få uppleva detta på liknande sätt i samband med många praktiska frågor under de närmaste dagarna och veckorna.
Jag tror, att vi vid bedömningen av denna text ofta kan gå fram enligt principen, att bättre är det godas fiende. Ty vi måste konstatera, att detta, i förhållande till de förväntningar, som vi hyste för Europas framtida författning, naturligtvis inte utgör något storartat framsteg. Å andra sidan - jag blev ledamot av Europaparlamentet 1980 - har vi med de tre regeringskonferenserna 1985, 1991 och 1997 upplevt en dramatisk, positiv förändring av Europeiska unionen och mellan 1985 och 1997 har det hänt mera för utvecklingen av Europeiska unionen än mellan 1958 och 1985. Jag tycker, att även denna utveckling måste man ju hålla fast vid, om man nu tittar på utgångsläget. Jag menar, vi borde i sammanhanget också vara en aning rättvisa.
Detta fördrag har fört med sig en social balans. Enhetsakten utgjordes av fördraget om den inre marknaden. Maastrichtfördraget var fördraget om valutaunionen och här har man nu infogat socialkapitlet, man har tagit med socialdeklarationen från 1961 och 1989, man har ett sysselsättningskapitel, man har stärkt Europadomstolens ställning och man har en rad tillkommande medborgerliga rättigheter i detta fördrag. Detta är en balansering av fördraget, som måhända inte räcker till men som man ska vara medveten om.
Jag är av den åsikten, att det är bättre att samla de delar, som avser rätt och inrikesfrågor, under första pelaren och ännu ett tag arbeta med enhällighet, än att lämna dem under en tredje pelare och redan nu fatta majoritetsbeslut. Varför? Jo, för att överföringen till gemenskapsstrukturen innebär, att stats- och regeringscheferna erkänner, att regeringsnivån inte är det rätta sättet att arbeta utan att det är den klassiska Monnetska integrationstanken och majoritetsbeslut kommer vi snart ändå att driva igenom. Detta är det strategiska beslut, som vi ska ha för ögonen och som vi diskuterat i det förgångna.
Vad gäller utrikes- och säkerhetspolitiken har vi just genom parlamentets arbete också lyckats med att få kommissionen att vara med om planering och analys, liksom också i andra ärenden, så att det inte längre bara är regeringarna och rådet, som beslutar ensamma. Här hade vi emellertid en helt annan bild för några få månader sedan! Det är dock en viktig inledning, att också stegvis överföra denna del till gemenskapen. Att Peterberg tagits med, att Europeiska unionen nu har en vägledningsfunktion gentemot VEU, att unionen också för andra och tredje pelarna har rätt att sluta avtal med tredje land är dock anmärkningsvärda saker, som jag tycker måste noteras!
Med avseende på flexibiliteten, Schengen etc, innebär det, att de områden, som i enlighet med det normala fördraget ligger under första pelaren också inom denna sektor beslutas enligt första pelarens metoder; ingenting typ pelare 3a och 3b eller dylikt infördes. Också detta borde noteras.
Vi måste emellertid förstå, att detta fördrag har en avgörande brist. Denna brist är, att vi har alltför få majoritetsbeslut, för att på detta sätt bli handlingskraftiga. Stats- och regeringscheferna har också svarat på detta med anvisningen, att det ska komma ytterligare en regeringskonferens innan den sextonde medlemsstaten ansluts. Jag anser, att detta svar kan föra med sig ytterligare konsekvenser. Jag skulle kunna föreställa mig, att exempelvis det beslut, som ska tas i rådet, att efter fem år föra över rätts- och inrikespolitiken till majoritets- och medbestämmande, modifieras och flyttas fram motsvarande tidsperiod, exempelvis till före den första utvidgningsomgången. Då skulle vi inte behöva någon regeringskonferens för detta men skulle inom detta område då ha gjort betydande framsteg. Kanske kan detta tas med i rådets kommentarer.
Europaparlamentet är idag normalt sett medbestämmande i lagstiftningen. Kommissionens ordförande får bara sin tjänst med Europaparlamentets samtycke. Kommissionen i sin helhet behöver Europaparlamentet för att installeras i sitt ämbete. Det blir ingen budget mot Europaparlamentets vilja. Det blir inga utvidgnings- eller associeringsavtal med tredje land utan Europaparlamentets gillande.
Vi måste kritisera, i framtiden måste vi ta i ännu mycket mera, vi måste klargöra, att denna regeringskonferensmetod kanske inte längre är den rätta. Vi måste göra klart, att vi i det långa loppet måste komma till en författningsgivande församling, vari ingår Europaparlamentets nationella regeringar och de nationella parlamenten, för att på så sätt övervinna byråkratiskt motstånd. Men nu ska vi inte längre säga, att detta Europaparlament är utan inflytande! 1999 går vi till ett val och då bör vi ärligt säga till väljarna, att detta Europaparlament är en maktfaktor i europeisk politik och att det är få saker i Europa som sker mot Europaparlamentets vilja! Det är bara då som vi kan locka medborgarna till ett högt valdeltagande och bara då kan vi därur hämta kraft, för att i nästa runda kämpa till oss ännu mera från rådet. Jag ber er därför, att inte prata nedsättande om resultaten för parlamentet utan låt oss istället vara självmedvetna och gå framåt med de hjälpmedel vi förfogar över!

Van Bladel
Ordförande, inom detta parlament har det under två år diskuterats internt, och det har fått en ambitiös lista med önskemål som följd, som på långt när inte är uppfyllda. Är Europa förlorat? Absolut inte. I sista stund har införandet av den ekonomiska och monetära unionen blivit ett faktum, en skenbar tekniskekonomisk åtgärd som verkligen på lång sikt kan leda till en känsla av politisk samhörighet. Det förblir sorgligt att på vägen mot utvidgning har hindret av strukturen på de egna institutionerna blivit kvarliggande. Jag beklagar då också väldigt att inte ens Benelux har haft ädelmodet att föreslå en utbyteskommissionär för Benelux. Också den bestående slutenheten i rådet är fel signal till de unga demokratierna i Östeuropa. Det förblir en demokratisk brist. Synd att antalet ledamöter i detta parlament kommer att öka till 700, absolut omöjligt att arbeta! Varför har vi inte ärligheten att skära i det egna köttet och säga att 4 till 500 ledamöter är maximum. Känner den europeiska medborgaren sig säkrare nu? Ordförande för rådet tillkännagav ett åtgärdspaket, men tyvärr praktiserar han själv i praktiken motsatsen. Arresteringsordern för den internationella narkotikahandlaren Bouterse uteblir, medan den offentliga åklagaren suspenderas för en non-incident. Prövning av de nya lagreglerna i Bryssel underläts. Fulla chaufförer går nu fria, det främjar absolut inte medborgarnas säkerhet. Jag förstod att ordföranden för det juridiska utskottet i detta parlament, herr De Clercq, på den grunden ber justitieministern komma hit och lämna en förklaring. Amsterdam blev ingen succé, mätt mot ambitionerna, men de europeiska ledarna som är den direkta avbildningen av väljarna i de femton medlemsstaterna har beslutat annorlunda. Det är ögonblicksbilden av Europa i slutet av det 20: e århundradet. Det nederländska ordförandeskapet har efter förmåga fungerat och förtjänar bara en komplimang för att den som primus inter paris har hållit ihop de femton medlemsstaterna med olika problem. Amsterdam är inget fiasko, ett litet steg framåt. Strasbourg är och förblir, mer än detta byråkratiska Bryssel, symbolen för freden i Europa.

Frischenschlager
Fru ordförande, med all respekt för de positiva aspekterna måste vi ju emellertid koncentrera oss på Amsterdamkonferensens förfelade målsättningar. För det första: i och med att institutionsreformen uteblev helt står vi ju inför följande dilemma - antingen kommer de redan mycket dåliga beslutsstrukturerna inom Europeiska unionen att försämras ytterligare genom nya medlemmar, eller också skjuter vi på utvidgningen. Inget av dessa alternativ är acceptabelt och därför måste vi lägga stort eftertryck på, att institutionsreformerna framflyttas och att de tidsfrister, som i Amsterdam avsattes för detta, klart underskrids.
För det andra: resultaten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken blev ju också mer än beskedliga och vilka utmaningar, som då ställs på Europa, har ju redan toppmötet i Denver visat ty Förenta Staterna vill ställa upp resten av världen som pilotfall för sin näringslivspolitiska rovdriftsmodell! Jag tror, att vi också måste inrikta oss på dessa motsättningar och jag skulle avgjort vilja betvivla, att regeringskonferensen i Amsterdam vidtagit motsvarande institutionella åtgärder!

Papayannakis
Herr ordförande, i Amsterdam togs viktiga steg, dock fristående och utan inbördes samordning. En sak är säker, ni beredde vägen för den gemensamma valutan. Det är inte lite, men just nu verkar det inte vara tillräckligt.
Förutom den monetära unionen finns också ovissheten om den ekonomiska unionen, den ekonomiska styrelsen, som en del säger. Förutom de mera positiva tillkännagivandena finns ovissheten om en allvarlig politik mot arbetslösheten och en verkligt gemensam socialpolitik. Allt detta förblir oklart och är avhängigt andra beslut än de som fattades i Amsterdam. Vad kommer ni att besluta under hösten? Vilka förslag kommer ni att lägga fram för oss angående den framtida budgeten? Eller är det så att ni kommer att genomföra politiken utan budget - eller med den budget som existerar nu? Detta är skämt som inte är trovärdiga! Och naturligtvis finns ovissheten om ett klart perspektiv angående den politiska sammanslagningen. Ingen stat kommer att avstå från resurser och makt för en annan stats skull, utan enbart för en politisk helhet.
Ni måste alltså återigen sätta en ny regeringskonferens på prov eller uppskjuta utvidgningen. Ända tills dess att ni åtminstone försöker stärka unionens politiska trovärdighet. Vi kan inte agera för en gemensam utrikespolitik om vi inte på allvar fördömer allt det elände och alla de avskyvärdheter som utfördes i Somalia av "fredsstiftande " länder som tillhör Europeiska unionen.

Medina Ortega
Fru ordförande, jag vill inleda mitt anförande med att gratulera rådets agerande ordförande för den stora insats han gjort i en fråga som föreföll mycket svår. För två eller tre månader sedan fanns det ingen som trodde att det skulle vara möjligt att i Amsterdam genomföra fördragsförslaget.
Jag tror emellertid att man genom att ha lyckats med detta har täckt många aspekter, att utvecklingen gått mycket framåt och att man tagit ett stort steg, men jag skulle vilja peka på någon viktig brist utifrån den juridiska synvinkeln. Vi är engagerade i skapandet av ett gemensamt juridiskt system, där besluten skall fattas i allmänhetens intresse och inte till förmån för en stat eller en viss grupp personer och för mig ligger i detta sammanhang den största oron på frågan om flexibilitetsklausulerna.
Flexibiliteten förutsätter ett införande av gemenskapssystemet avseende principerna för de mellanstatliga förbindelserna inom internationell rätt.
Det finns också en risk för att staterna i Amsterdam återigen upptäckt den internationella rätten. Jag vill påminna om att den internationella rätten infördes för 500 år sedan av en annan holländare, som inte är rådets agerande ordförande, Hugo Grocio. Jag vet därför inte om det nu var nödvändigt att vi återigen går tillbaka till den internationella rätt som denna framträdande holländare införde för 500 år sedan.
Vi befinner oss i en annan, annorlunda situation. Vi håller på att skapa ett övernationellt organ och jag tror att vi i detta sammanhang hittar brister inom den europeiska juridiken. Detta underströks tidigare av socialistgruppens ordförande, och jag anser att vi borde ha kommit längre med skapandet av ett europeiskt juridiskt område, eftersom vi genom införandet av Schengen i Europeiska unionen kan befinna oss i en situation där en person, eftersom inga nationella gränser finns, kan begå ett brott i ett land och utan någon som helst gränskontroll ta sig över till ett annat. Detta innebär rent konkret att det i det här samhället inte finns någon mening med att tala om politisk asyl, eftersom förhållandena mellan medlemsstaterna inte är förhållanden som faller under internationell rätt utan är gemenskapsförhållanden. Klausulerna avseende asylrätten kan till och med förutsätta ett steg tillbaka, eftersom jag inte tror att det är möjligt för en medlemsstat i Europeiska unionen att utfärda asyl för en person som begått ett brott i ett annat land, och jag förstår inte meningen med införandet av politisk asyl när vi befinner oss i en gemenskap som styrs av demokratiska stater.
I en gemenskap styrd av demokratiska stater tappar den politiska asylen fullständigt sin mening. Om en stat inte uppfyller de demokratiska kraven borde denna stat inte vara medlem i gemenskapen. Det är riktigt att det finns vissa föreskrifter enligt vilka utvisning kan verkställas, men jag kan inte se hur en myndighet i en stat, en rättsmyndighet eller en administrativ myndighet, skulle kunna vägra att utlämna en person som begått ett brott i ett annat medlemsland i gemenskapen, ett land som respekterar de mänskliga rättigheterna, som genomsyras av de konstitutionella garantierna i gemenskapsfördragen, genom att hävda bestämmelserna i asylrätten. De internationella konventionerna om asylrätt är här inte tillämpliga, de är bara tillämpliga vid internationell rätt.
Om vi vill garantera ett fritt europeiskt juridiskt område, i enlighet med de grundläggande principerna, bör asylen betraktas som en större brist i det nuvarande Amsterdamfördraget, eftersom man där inte klarat att fastställa ett europeiskt juridiskt område som samtidigt ger garantier om frihet och säkerhet.

Ordföranden
Tack, Medina Ortega. Ert tal var så intressant att tiden stod still. Lyckligtvis har vi den här gången mer tid än sist för denna viktiga debatt.

Fraga Estévez
Fru ordförande, under det första plenum vi genomför efter europeisk rådet i Amsterdam vill jag applådera resultaten, framför allt det som berör Europaparlamentet, vars rättfärdigande utan tvekan stärkts. Jag är övertygad om att en stor maktfördelningen till vår institution är det bästa sättet att garantera fortlevnaden för den europaidé som föddes genom Romfördraget.
Trots detta har det som en direkt följd av dessa resultat uppstått en situation som bekymrar oss mycket, eftersom de på något sätt emotsäger grunderna för det jämställda, enade Europa som jag inledningsvis hänvisade till. Under konferensen arbetade Förenade kungariket för att gemenskapsländernas rätt att flagga ut fartyg till vilken stat som helst, det de kallar för " kvotbyten" skulle begränsas i den slutgiltiga texten. Initiativet att införa ändringar i fördraget uppkom inte på grund av det omöjliga i att införa sådana begränsningar stick i stäv med den inom gemenskapen befintliga lagen, även om det handlar om att stärka ett uttalande från kommissionen genom att underlätta för de brittiska kraven, som slutligen blockerades av rådet.
Inför det omöjliga i att det från regeringskonferensen skulle komma en officiell text, skickade ordförande Santer av egen vilja och efter ett förbluffande beslut och utan underlag, ett personligt brev till den brittiske premiärministern, där han ensidigt tillhandahåller tjänsterna från DG XIV för att hjälpa ett land, Storbritannien, att komma före andra medlemsstaters intressen, i ett brev där han kom med förslag som tydligt gick emot gemenskapsrätten och till och med tre domar i EG-domstolen.
Ett sådant ensidigt agerande, där kommissionens ordförande personligen beslutar försvara ett visst land gentemot övriga medlemsstaters gemensamma intressen och gemenskapsinstutitionernas, som t ex parlamentets, intressen, avslöjar den förmodade opartiskheten och nödvändiga öppenheten, vilket påverkar hela kommissionen, trots kommissionär Boninos uttalanden, där hon försöker nyansera ordvalet i brevet, något som ni förstår, fru ordförande, inte särskilt bidrar till europeiska unionens prestige.
Jag tror att kommissionens grundläggande skyldigheter är att vara öppen mot medlemsstaterna och om man i den institution som förestås av Santer anser att gemenskapslagarna, inklusive domarna från domstolen i Luxemburg, tillåter tolkningar som Santers, borde denna åsikt framföras till samtliga medlemsstater och inte till bara en enda, och då inom den ram där problemet uppstått.
Herr Santer, ni har skapat ett mycket allvarligt, antidemokratiskt fall, som varken medlemsstaterna eller parlamentet bör tolerera, och för vilket man åtminstone borde begära offentliga förklaringar.

Sjöstedt
Fru ordförande! En minut tillåter inte någon grundlig analys av Amsterdamfördraget, men jag skall koncentrera mig på en fråga. I protokollet om asylpolitik finns en artikel som innebär att man i praktiken vill förhindra att EU-medborgare kan ges asyl i andra EU-länder. Det är i praktiken en inskränkning i asylrätten som strider mot Genèvekonventionen. Det är inte bara därför som detta beslut är negativt, utan det är också ett mycket farligt exempel om andra delar av världen skulle börja tillämpa samma praxis, det vill säga att regioner inte tar upp varandras asylansökningar. Det är alltså ett mycket negativt beslut som har tagits i Amsterdam.
Efter beslutet har man försökt att tona ned betydelsen av det. Det är dock alldeles uppenbart att detta strider mot Genèvekonventionen, vilket också FN: s flyktingkommissarie har bekräftat. Det hedrar Belgien att landet i en speciell deklaration indirekt har tagit avstånd från detta beslut. Det är synd att inte fler medlemsländer har gjort detta.

Avgerinos
Fru ordförande, jag förväntade mig inte mer av Amsterdam, och, som det så korrekt bedömdes, blev resultatet av Amsterdam varken hackat eller malet.
Liksom varje fördrag, måste det naturligtvis bedömas i förhållande till den dynamik som det kan främja och de perspektiv som beskrivs. Utifrån denna synpunkt anser jag att resultaten av mötet inte var så dåliga.
Om jag utgår från sysselsättningskapitlet måste balansen som följde på detta fördrag understrykas, förutom det faktum att de nya regleringarna angående sysselsättningen skulle ha kunnat vara mer ambitiösa. Många kommer emellertid att vara beroende av sättet på vilket dessa regleringar kommer att tillämpas.
Lika viktig är införlivandet av det sociala protokollet i fördraget. På detta sätt lyfts också en av de viktigaste svagheterna i Maastricht fram, vilken vi upprepade gånger kraftigt har kritiserat. Amsterdamöverenskommelsen lyckades inte lösa den institutionella frågan, som skickades vidare till en ny förhandling i början av det nya årtusendet och jag hoppas att dessa ändringar kommer att stödja sig på idéerna som stod till stöd för tanken om den europeiska uppbyggnaden och att de icke-produktiva och artificiella skillnaderna mellan medlemmarna kommer att undvikas.
Vissa regleringar i det nya fördraget som rörde sig i rätt riktning får inte undervärderas. Jag refererar särskilt till medbeslutandeförfarandet och till avskaffandet av den tredje behandlingen som tillät en balans mellan parlamentets roll och rådets.
Resultaten av Amsterdamfördraget angående kapitlet om unionens utrikespolitiska åtgärder är begränsade och ligger under vår ambitionsnivå. I Amsterdam fungerade de om än på ett traditionellt noga övervägt sätt. Några regleringar som skulle tillåta unionen att utforma sin egen roll antogs inte.
Liksom jag redan har sagt, beror mycket på det sätt på vilket fördraget tillämpas. Otillräckligheten i rättsåtgärderna, som vi alla konstaterar, kan kompenseras genom ett dynamiskt framhävande av de nya inriktningar som öppnar sig.

Berès
Fru ordförande, vem kan idag säga att regeringskonferensen har nått sitt mål? Det positiva resultatet efter två års förhandlingar ryms i några få punkter. Till att börja med har sysselsättningen införts i fördraget. Detta är ett åtagande som bör ge konkreta signaler till det extraordinarie rådet i Luxemburg. Dessutom har det sociala protokollet införlivats i fördraget, vilket främst beror på Labours seger i Förenade kungariket. Det är ett framsteg för de offentliga tjänsterna som erkänns som en del av unionens gemensamma värderingar och som spelar en viktig roll vid främjandet av den sociala och regionala sammanhållningen. Området för medbeslutande har nästan oväntat utvidgats, huvudsakligen inom områden som rör genomförandet av den inre marknaden och lagstiftningsarbeten som nästan är avslutade.
Vid sidan av regeringskonferensen är mötet i Amsterdam ett resultat av socialisternas valframgång i Frankrike. Det har äntligen lett till en resolution om tillväxt och sysselsättning, vilket är en nödvändig motvikt till resolutionen om stabilitetspakten. Man kan dock för den sakens skull inte tala om att en verklig ekonomisk regering har inrättats.
För övrigt finns inga resultat. Mötet i Amsterdam skulle ha bidragit till ökad demokrati, effektivitet och insyn i våra institutioner. I stället för en utvidgning av omröstningsförfarandet med kvalificerad majoritet och ett avskaffande av vetorätten, vilket är a och o vid all fördjupning av gemenskapen, har vi fått ett förstärkt samarbete. Detta är svårt att genomföra och som gör att dynamiken i gemenskapen försvinner. Ett sådant samarbete skulle ändå finnas kring euron.
Efter de tre pelarna från Maastricht som är ett hinder för den europeiska integrationen står vi nu inför fyra pelare. Ur institutionell synpunkt är Amsterdamfördraget ett steg mot en icke demokratisk styrning.
Amsterdamfördraget borde göra det möjligt för Europas femton medlemsstater att fungera bättre och utvidgas. I Madrid åtog sig stats- och regeringscheferna att inleda utvidgningsförhandlingar sex månader efter regeringskonferens slut med beaktande av resultatet från konferensen. De har uppenbarligen inte nått dit. Statsoch regeringscheferna bör dra slutsatserna av detta, vilket de inte gjorde i Amsterdam.
Amsterdamfördraget är inte ett tillfredsställande resultat av regeringskonferensen. För att Europa skall bli kunna bli starkt krävs en politisk och social inriktning. Vi har tagit ett steg på det sociala planet, men allt återstår att göra när det gäller politiken. Detta förutsätter att vi gemensamt överger vår nationella egoism. Parlamentet gav inspiration åt Europa med Spinellis betänkande. Europa måste försöka hitta den igen.

Lööw
Fru ordförande! Jag tycker också att det finns anledning att välkomna fördraget och gratulera det nederländska ordförandeskapet.
Ända sedan Sverige kom med i unionen för två och ett halvt år sedan har vi arbetat för att kampen mot arbetslösheten skulle vara en gemensam angelägenhet i unionen. Det var många som trodde att detta inte skulle lyckas, men självklart har också 18 miljoner arbetslösa i Europa varit en realitet som har tvingat även de mest motvilliga regeringarna att gå med på detta i fördraget. Nu gäller det att fylla fördragsartikeln med praktisk handling. Det vilar ett stort ansvar för att detta sker, bland annat på det extra toppmötet om sysselsättningen.
Ett annat förslag som har fått gehör är ökad öppenhet inom Europeiska unionen, vilket vi från Sverige välkomnar väldigt mycket. I Sverige är detta en okontroversiell fråga, eftersom vi har stor öppenhet och insyn. Samtidigt finns det ju stora skillnader mellan unionens medlemsländer i detta avseende. Nu är det viktigt att också denna fördragsartikel om ökad öppenhet får ett tydligt och konkret innehåll, och att unionens institutioner verkligen lever upp till detta. Jag tycker att resultatet av detta fördrag från svensk sida visar att det, tvärtemot vad som sägs ibland, faktiskt är så att även små länder har en möjlighet att påverka huvudinriktningen av politiken i unionen.
Santer beklagade tidigare att det varit många nationella intressen i denna process. Jag vill påpeka att jag, även om jag har talat mycket om svenska frågor nu, tycker att detta är europeiska intressen. Sysselsättningen är ett europeiskt problem, offentligheten är ett europeiskt intresse, jämställdheten är en europeisk rättvisa och miljön är ett europeiskt ansvar.

Kirsten Jensen
Fru ordförande, mot många odds lyckades det att göra regeringskonferensens dagordning till en bred dagordning, som omfattar de områden som människor anser vara viktigast. Överallt nämner folk arbetslösheten som det problem, de politiska strukturerna först borde ta tag i. Vid regeringskonferensens början var det inte många som vågade satsa på att EU skulle få sitt sysselsättningskapitel, men det skedde. Naturligtvis har varmare vindar blåst åt det hållet med de nyss uppnådda valresultaten i Storbritannien och Frankrike. Nu är EU ålagd att ta tag i kampen mot arbetslösheten. I Danmark har en ny ekonomisk politik fört oss långt när det gäller att skapa arbetsplatser. Men effekten av denna politik skulle vara långt större, om det var en gemensam politik för EU. Och det kommer att knytas stora förväntningar till toppmötet om sysselsättning i Luxemburg i höst.
Av helt överordnad betydelse är det emellertid, att man uppnådde ett resultat i Amsterdam, att man kan starta förhandlingar med de baltiska och central- och östeuropeiska länderna. Dessa länder har rätt till att kräva medlemskap i EU, och det civila samarbetet mellan länder som tidigare varit i krig med varandra eller varit delade av en betongmur är EU: s bidrag till fred och stabilitet i Europa. Att EU: s fördrag nu i inledningen slår fast vilken värdegrund samarbetet vilar på, respekt för mänskliga rättigheter, grundrättigheter och icke-diskriminering, var en from önskan, som det gavs uttryck för i början av förhandlingarna, men det slutade med att det blev verklighet. Amsterdamfördraget är verkligen en förbättring av EU i riktning mot ett samarbete, som prioriterar och tar tag i de problem, som människor anser vara viktiga.

Kok
Får jag först uttala mitt tack till de ärade ledamöterna för de lämnade bidragen och också för de uppskattande orden till ordförandeskapet. De uppskattande orden skall jag gärna framföra, också till kollegorna i det nederländska kabinettet, för med all erkänsla också för en del personliga ord i min riktning, det var ett teamwork, det förblev ett teamwork. Jag delar alltså gärna de uppskattande orden med kollegorna.
Jag vill i detta ögonblick också uttryckligen tacka de ärade ledamöterna, herr Brok och fru Guigou för bidragen som de för Europaparlamentet - det gäller förresten också för ordföranden för parlamentet - har lämnat till framåtskridandet av verksamheterna. Det är utomordentligt uppskattat av oss. Jag säger det också särskilt från den nederländska regeringen, eftersom vi redan innan vi tog på oss ordförandeskapet med kraft ivrade från Nederländernas sida för en aktiv möjlighet från parlamentet att delta i verksamheterna. Uppgiftsfördelningen med statssekreteraren Patijn innebär att jag begränsar mig till några frågar. Han kommer sedan att reagera på ett par punkter. Jag har lyssnat ordentligt till bidragen, självklart, och jag fastställer att så som för övrigt också i den allmänna opinionen är bedömningen av resultaten av Amsterdamfördraget, blandad. Det finns plus och minus och det knyts olika politiska konsekvenser till det eller det dras olika slutsatser av det. Det är mindre än många hade önskat, hoppats, tänkt sig - det gäller också för ordförandeskapet - men det är ett steg framåt. Ett steg framåt som inte heller får förringas, det kommer också att vara min rekommendation, också till er alla, för om vi förringar resultatet, då bidrar det i första hand till en viss nedslagenhet hos medborgaren som därigenom också kanske skulle kunna få intrycket av att det inte går att göra något alls med framåtskridandet. För det andra betyder förringandet av resultatet också en underskattning av de egna möjligheterna. Var och en på sin egen plats för att nu ge innehåll till en kraftig uppföljning. Det gäller för nationella regeringar, det gäller för den Europeiska kommissionen, det gäller för nationella parlament, det gäller också för Europaparlamentet. Det finns verkligen möjligheter att bygga vidare på den lagda grunden och bygget av det europeiska huset är självklart en tillväxtprocess. Det har alltid varit så och det kommer också att förbli så. Vad det handlar om är om vi med tro på den egna kraften och också med uppriktighet i våra uppfattningar vill ge innehåll till det. Jag vill det i varje fall av hela hjärtat, inte bara de sista dagarna som vi fortfarande är ordförande, utan också i perioden efter.
Sysselsättningen och alla sociala element som är knutna till det har fått en mycket mer framträdande plats i Europa under de kommande åren. Det är en stor vinst. Det var också mycket nödvändigt, för vi vill självklart sedan införa euron, år 1999, men den euron måste också gå hand i hand med en social sysselsättnings- och ekonomisk politik som är synligare. Jag säger också det med adress till gruppordförandena som talade om det i morse, egentligen allihop, införandet av euron, att få till stånd den sista fasen i EMU är av stor politisk och ekonomisk vikt, det handlar om slutstycket på den interna marknaden, det handlar om en bas för förstärkt politiskt samarbete under kommande år och det handlar om att förstärka Europas ekonomiska kraft i världen. Vi underskattar ibland vägen som vi fortfarande måste gå för att bibehålla Europas strukturella position och vidare förstärka efter inhämtningsracet som vi från mitten av 80-talet har gjort, då den interna marknaden egentligen kom upp på den politiska dagordningen. Det handlar alltså om att längs fördragets linjer på avtalad tid och med avtalade kriterier introducera EMU, men vi måste se till att Europa inte bara är monetärt solitt, utan också ekonomiskt starkt och socialt av hög halt. Vi har precis toppmötet i Denver bakom oss där naturligtvis amerikanerna åter gjorde sitt allra bästa för att tydliggöra för oss att deras ekonomiska modell är den bästa. Jag vill också vid detta tillfälle säga att Europa får vara stolt och måste vara det för sin egen modell av ekonomisk dynamik men samtidigt också social rättvisa och jag tror att det finns väldigt många amerikaner, men också invånare i andra stora stater i världen, som också med en viss beundran tittar på Europa när det handlar om att hitta den balansen. På den punkten har vi alltså nu dragit fram det sociala Europa och en kraftigare sysselsättningspolitik på ett sätt som också behövs. Jag säger till gruppordföranden för socialisterna och socialdemokraterna, fru Green, alla regeringar är också tvungna att gå vidare med uppdraget som vi gav oss själva i Amsterdam. Det gäller för finansministrarna, det gäller för ministrarna för sociala frågor och sysselsättning, för ekonomiska frågor, för statsministrarna, kort sagt, utan något undantag. Jag har heller ingen anledning att tvivla på bidragen som finansministrarna lämnade till denna process, för de har också med kraft arbetat de sista dagarna, förutom stabilitetspakten, på avtalen, på resolutionen om tillväxt och sysselsättning.
Många ledamöter har talat om det särskilda toppmötet i Luxemburg som kommer att ägnas åt sysselsättning. Fyra påpekanden om det. För det första, datumen för sammanträdet skall fastställas av det nya luxemburgska ordförandeskapet. För det andra, vi måste förbereda det toppmötet mycket ordentligt, i första hand Luxemburg själv, men vi måste alla bidra till det. För det tredje, dagordningen måste ändå övervägande vara av praktisk art, ett antal praktiska, handfasta delar på dagordningen så att man vet vad man pratar om. För det fjärde, ändå framför allt inga uppskruvade förväntningar. Ni skall inte tro, om det sker ett toppmöte i Luxemburg när det än kommer att vara under det andra halvåret, att det kommer att rulla fram tusentals jobb från det toppmötet, eftersom vi genom att prata med varandra ett par timmar har kommit på mirakulösa lösningar. Men det är ett viktigt ögonblick för att koncentrerat föra tillsammans så att säga tankegångarna och idébildningen som finns i Europa, för att därmed också utrycka att förutom den monetära soliditeten kommer samordningen av ekonomisk politik och förstärkningen av sysselsättningspolitiken få en större och bättre form. Jag hörde en ledamot säga i morse, det måste komma mer europeiska pengar. Vad är europeiska pengar? Frånsett euron som vi sedan kommer att införa. Det är inte så att man med en enkel gest kan säga när de nationella medlemsstaterna har sina begränsade finansiella möjligheter för att föra en sysselsättningspolitik, låt oss trycka på knappen till de europeiska pengarna och så kommer jobben. Så enkelt går det inte. Men vi kan med väldigt stora ansträngningar se till att det inom den europeiska budgeten sker en sysselsättningsvänligare användning av de tillgängliga medlen och att vi lär oss samarbete mycket bättre, lär av varandra, lyssnar till varandra när det gäller praktisk sysselsättningspolitik. Under åren som gått - jag säger det också eftersom jag själv varit ansvarig för det, jag klandrar ingen annan - har utomordentligt mycket tid använts till monetära frågor, att föra ihop experter på EMUområdet och förhållandevis har mycket mindre gjorts åt den sociala komponenten. Den inhämtningen håller vi nu på att göra och vi måste med kraft fortsätta med den framöver, också efter avslutningen av ordförandeskapet som nu bara har några dagar kvar.
Jag skulle enträget vilja be om att inte helt sopa bort, inte helt underskatta framåtskridandet på området utrikesoch säkerhetspolitik och på området för gemensamt förfarande av personers rörlighet. Det är nu tal om Petersberg-uppgifter. Och att det naturligtvis om den Västeuropeiska unionen och den Europeiska unionen uppnåtts ringa framåtskridande, det har allt att göra med faktumet att inom det Europa med de femton, finns ett antal diametralt motsatta uppfattningar mellan medlemsstaterna. Vad vi nu har gjort, åtminstone i ett antal texter är att visa ett perspektiv till en framåtskridandeprocess där närmandet får form.
Det institutionella. I första hand är jag överens med alla dem som har gjort kritiska påpekanden om det. Ordförande, det tycker ni kanske är lite larvigt, för ni säger, ni står ju och försvarar hela slutresultatet. Det gör jag också, för om vi inte hade haft någon bas för att avsluta Amsterdam, då skulle vi behövt erkänna det ärligt, så jag står alltså för resultatet som det är, det undviker vi inte, vi tar inget stort ansvar, men jag tycker att på punkten majoritetsbeslutsprocess skulle man verkligen ha haft modet att gå längre än vad som nu skedde. Man vet också att vi från ordförandeskapet stred hårt för det. I förberedelsen, men också under toppmötet i Amsterdam självt. Slutligen var vi tvungna att acceptera att den ändå inte omfattande listan på utökning av majoritetsbeslutsprocesser genom insatsen från ett antal medlemsstater ytterligare reducerades. Det är tillräckligt för att kunna försvara det, men det är mindre än vi hade önskat.
Sedan punkten röstvägning. På punkten röstvägning hade vi i ett visst ögonblick under den sista kvällen i Amsterdam att göra med ett antal varandra uteslutande uppfattningar från medlemsstaterna. Det fanns några medlemsstater som absolut, men då också absolut bara ville ha en andra nyckel för beslutsprocessen, med hänsyn till befolkningsmängderna och ingen röstomvägning som på något sätt gick enligt linjerna i det nederländska förslaget och absolut också ansåg att det inte gick att diskutera något annat alternativ. Mot det stod några andra medlemsstater som intog exakt motsatt position. Det betydde att i den situationen som den låg för oss under den sista kvällen i Amsterdam, var valet, acceptera konflikten och att avsluta med nej eller ändå göra försöket som vi nu gjorde, nämligen låt oss åtminstone avtala att sedan vid den första utvidgningen ger de större medlemsstaterna upp sin andra kommissionär, vilket ändå innebär ett politiskt faktum av större betydelse, och redan nu avtala att det som kompensation för det, innan den första utvidgningen sker, under förutsättning att utvidgningen kommer att gälla mindre än sex medlemsstater, då komma fram till en ny nyckelfördelning när det gäller antalet röster i rådet. Detta avtal lägger naturligtvis ett lån på framtiden eftersom vi inte får utesluta att problemen som vi hade på denna punkt under det avslutade toppmötet i Amsterdam, kommer att återupprepas vid tidpunkten då vi måste fatta utvidgningsbesluten och alltså tillsammans måste fastställa den nya röstvägningen. Men då säger jag - och jag gör nu också ett politiskt påpekande - då tar medlemsstater som i det ögonblicket skulle vilja blockera utvidgningen på basis av detta problem ett utomordentligt tungt ansvar på sina axlar. För jag kan nu säga att jag ivrar för och fortsätter att ivra för en utvidgning av unionen och helst på så kort tid som möjligt. Vi vet att det naturligtvis kräver förberedelse. Vi vet att medlemsstaterna måste uppfylla ett antal kriterier, vi vet att de också ekonomiskt ännu har otillräcklig kondition. Vi har också med oss villkoren från Köpenhamn, det handlar om demokrati, minoriteter och mänskliga rättigheter. Men omfattningen som kandidatmedlemsstaterna binder sig till kraven och också är i stånd att kvalificera sig för det, får inte utvidgningen tempomässigt blockeras av Europa med de nuvarande femton, inte heller på basis av överväganden som hänger ihop med röstförhållanden. För vi måste väl veta, då vi år 1989 alla, åtminstone antar jag att det gällde för er alla, för mig gällde det i alla fall, var euforiska över murens fall och över att förtrycket, diktaturen och kommunismen försvann, då visste vi att vi ville ge invånarna i dessa länder perspektiv i det nya odelade Europa. Det får inte vara så att stagnationerna i röstförhållandena sedan kommer att innebära en blockad för utvidgningen av unionen i tillräckligt tempo. Därför har vi också problem med en tanke som förts fram av många i detta parlament, att sedan innan den första utvidgningsrundan åter föra helt nya regeringsförhandlingar. Det är mycket farligt. Vi löper därmed mycket allvarligt risken att vi kommer att öppna allehanda ärenden igen på ett sådant sätt att det kanske inte avsiktligt men ändå oavsiktligt får till resultat att dynamiken och tempot i förberedelsen av utvidgningen slocknar. Det är dock så att det i Amsterdam avtalades att det vid en annan tidpunkt skall ske en institutionell revidering. Det är när vi överskrider gränsen på tjugo medlemsstater. Under förutsättning att den första rundan kommer att begränsa sig till mindre än sex medlemsstater skulle alltså den första utvidgningsvågen vara tvungen att gå hand i hand med ett avtal som då redan slutits om omvägningen av röster medan det vid överskridandet av gränsen på tjugo, är nödvändigt med institutionell revidering som när det gäller oss inte bara gäller kommissionens omfång och röstförhållandena utan också sättet för beslutsprocessen. Hela det institutionella huset står då i realiteten på spel. Det är mödan värd, men det är verkligen frågan om vi måste låta tempot för den första vågen för utvidgning i realiteten böta för det. Jag skulle i varje fall inte vilja rekommendera det när det gäller min uppfattning om det.
Slutligen, herr Martens har i ett glödande anförande satt det nationella intresset och det europeiska intresset mot varandra eftersom det också så tydligt framgått i ett antal uttalanden under och runt toppmötet i Amsterdam. Det är i realiteten ibland något mer invecklad. De nationella intressena är inte sällan också resultatet av politiska och institutionella förhållanden inom medlemsstaterna, så som vi har kunnat konstatera. Jag frågar mig om den motsatsställningen som man möter i en del huvudstäder, nationellt mot Europa, om den egentligen också är ren, för det är ju också ett nationellt intresse att vi når europeiskt framåtskridande. Vad vill nu de nationella medlemsstaterna av Europa, om vi tittar femton och tjugo år framåt, så är det egentligen av nationellt intresse inte annat än att stadigt ge det europeiska huset vidare form och bygga det vidare. Alla vet att man under en viss fas i tiden måste acceptera ett något lägre tempo än i det ögonblick då man har medvind. Det finns naturligtvis en hel del situationer inom medlemsstaterna som försvårar processerna. Men jag skulle säga - och det är mitt avslutande ord, jag sluter egentligen också lite med en uppmaning - jag skulle säga låt oss göra besvikelserna som kan finnas på vissa delar och som säkert också finns på vissa delar, det gäller för ledamöterna i parlamentet, det gäller också för ledamöterna i regeringar och det gäller också för ordförandeskapet, låt oss göra de besvikelserna som finns på vissa delar, underordnade den fasta viljan att fortsätta följa vägen, för att verkligen då och då i ett något lägre tempo än man skulle vilja ibland, oförtrutet fortsätta i den rätta riktningen med oåterkalleliga steg, eftersom vi sedan vill lämna det odelade välmående fredliga Europa till våra barn och barnbarn och om vi nu skulle försumma att bygga det huset vidare på grunden som Amsterdamfördraget har givit, då skulle vi kanske göra ett historiskt misstag.
(Applåder)

Santer
Herr ordförande, med hänsyn till det inlägg som gjordes av rådets tjänstgörande ordförande vill jag fatta mig relativt kort och inte en gång till ta upp alla beaktanden i inläggen, som för övrigt i allmänhet återspeglar de problem som vi själva hade vid inledningen.
När man skall bedöma det framtida Amsterdamfördraget handlar det till viss del om historien om det halvfulla eller halvtomma glaset. Det handlar om hur man uppfattar saker och ting beroende på om man har en optimistisk eller pessimistisk attityd till Amsterdamfördraget. Vi vet mycket väl vilka genombrott som gjordes i Amsterdam. Tjänstgörande ordföranden har också själv nyss förklarat sina egna besvikelser och vad han oroar sig för inför framtiden.
Men å andra sidan måste vi hålla i minnet vad som stod på spel i Europeiska rådet i Amsterdam. Jag är helt övertygad om att om vi inte hade nått enighet kring både den europeiska valutan och stabilitets-, tillväxt- och sysselsättningspakten, skulle vi inte heller ha nått enighet kring regeringskonferensen. Och vice versa. Detta var vad som stod på spel i Amsterdam och det nederländska ordförandeskapet undvek att hamna i fällan. Det är för övrigt inte ordförandeskapets minsta bedrift att ha lyckats nå enighet kring förberedelserna av den gemensamma valutan, eftersom vi nu vet att euron befinner sig på rätt spår. Ordförandeskapet har också lyckats införliva artiklarna 102a och 103 i fördraget genom att formulera ekonomiska riktlinjer och även införliva sysselsättningsmålet. Dessutom har ordförandeskapet också lyckats avsluta förhandlingarna inom regeringskonferensen.
Inom regeringskonferensen har man naturligtvis tvingats acceptera kompromisser för att nå enighet bland de femton medlemsstaterna, men för att kunna bedöma kompromisserna måste man veta om det är kompromisser som leder till framsteg. Det finns framstegskompromisser som går i rätt riktning. Man har inte tagit något steg bakåt inom något område. Det är det här som är det viktiga för oss, både för Europaparlamentet, kommissionen och rådet, för att vi skall kunna bedöma alla möjligheter som finns med det nya fördraget för Europas framtid.
Herr ordförande, om ni tillåter skulle jag vilja återkomma till en fråga som Fraga Estévez tidigare ställde direkt till kommissionens ordförande. Den berör inte alls Europeiska rådet i Amsterdam och diskuterades inte heller i Amsterdam. Den gäller quota-hopping. Jag vill ge Fraga Estévez ett mycket tydligt svar och säga att det är normalt att kommissionen svarar en medlemsstat som ställt en fråga. Det är en grundläggande artighet att kommissionens ordförande svarar en premiärminister om ett problem som gäller tillämpningen av gemenskapsrätten, eftersom det är det fallet med quota-hopping gäller.
Både Bonino, som är ansvarig kommissionsledamot, och jag är medvetna om att frågan om quota-hopping är mycket känslig, inte bara för britterna utan även för spanjorerna. Därför har vi sett till att de spanska myndigheterna alltid hålls informerade vid kontakter med de brittiska myndigheterna. Kommissionen har såsom fördragens väktare alltid respekterat domstolens rättspraxis. I fråga om quota-hopping måste man konstatera att domstolen har erkänt att det kan krävas en verklig ekonomisk koppling mellan statens fartyg och den medlemsstat som tilldelats fiskekvoten.
När det gäller hur man konkret kan påvisa den kopplingen begränsade jag mig i mitt brev till den brittiske premiärministern till att nämna några möjliga alternativ: lastning av en lägsta fiskenivå i en hamn i den medlemsstat som innehar kvoten, en del av besättningen skall bo i medlemsstaten eller majoriteten av fartygets resor skall ske från medlemsstaten. Alla dessa alternativ är i enlighet med domstolens rättspraxis eftersom de är proportionella, icke-diskriminerande och icke-kumulativa, det vill säga att de låter fartygets ägare välja något av alternativen för att påvisa den ekonomiska kopplingen.
(Applåder)

Patijn
Jag skall fortfarande ge svar på en fråga, eller egentligen mer en oro, uttalad av olika ärade ledamöter. Det gäller räckvidden av medbestämmandet. Vi har i Amsterdamfördraget verkligen avtalat en mycket bred utökning när det gäller räckvidden av medbestämmande och Europaparlamentets delaktighet. Av en del medlemsstater signalerades att om man från listan med majoritetsbeslutsprocesser åter överför ärenden till enhällighet, att det där också måste ges till resultat att de från samma lista med medbestämmande, att samma artiklar överförs från medbestämmande till konsultation. Ordförandeskapet tycker inte att det är logiskt. I första hand eftersom den slutsatsen inte uttryckligen drogs i Amsterdam och i andra hand, det finns redan sedan Maastrichtfördraget prejudikat att frågor som beslutats enhälligt av rådet ändå genom medbeslutande kan tas i Europaparlamentet, bland annat är det strukturfonderna och samordningsfonderna. Så ordförandeskapet ser ingen anledning till att komma tillbaka på beslutsprocessen från Amsterdam.
(Applåder)

Ordföranden
Jag förklarar debatten för avslutad.
Omröstningen kommer att hållas omedelbart.

Omröstning
Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, min påminnelse om arbetsordningen baseras på artikel 11 i arbetsordningen som gäller Europaparlamentets och utskottens säte.
Tomlinsons betänkande kommer att gå till omröstning. Som ni nämnde handlar det om parlamentets beräknade inkomster och utgifter för räkenskapsåret 1998. Det beslut som fattades i Edinburgh och som nyligen bekräftades genom Amsterdamfördraget fastställer att budgetsammanträdet skall äga rum i Strasbourg, vilket för övrigt är ett av de få positiva resultaten från konferensen i Amsterdam. "Budgetsammanträde " omfattar alla dokument som rör budgeten. Tomlinsons betänkande gäller budgeten för 1998. Det är av den anledningen som jag ber er tillämpa artikel 11 i vår arbetsordning och inte låta betänkandet gå till omröstning.
Herr ordförande, jag vill tillägga att betänkandet flyttades fram vid det senaste tillfället. Eftersom det flyttades fram vid den senaste sammanträdesperioden i Bryssel borde det ha tagits upp på föredragningslistan i Strasbourg. Föredragningslistan för sammanträdesperioden i Bryssel är endast en extra föredragningslista eftersom sammanträdesperioden i Bryssel är en extra sammanträdesperiod, vilket för övrigt nämns i Amsterdamfördraget.

Ordföranden
Jag är säker på att ni är medveten om att Amsterdamfördraget ännu måste ratificeras. Den påverkar därför inte arbetet i den här kammaren.

Tomlinson
Herr ordförande, ni har helt rätt. Det var helt klart en av Fabre-Aubrespys mindre genialiska kommentarer i den här kammaren. Såsom en man som är djupt bekymrad över de här frågorna, skulle han kanske ha varit närvarande igår, så skulle han ha förstått att vi idag endast upprättar beräkningen. Budgetomröstningarna kommer att ske i Strasbourg i oktober.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, jag vill ta upp en personlig fråga. Tomlinson, som tyvärr inte tycks vara närvarande här i salen idag, ställde mig till svars tidigare. Han påstod att jag i sak hade fel. Han glömde då att före Amsterdamfördraget fanns kompromissen från Edinburgh som jag nu erinrar om. Han betonade också att jag inte var närvarande i salen igår eftermiddag.
Jag skulle kunna nöja mig med att han noterat min frånvaro, men jag skulle bara vilja påminna honom om att jag var närvarande vid budgetutskottet när hans betänkande behandlades och att jag deltog i diskussionen. Anledningen till att jag inte kunde närvara igår i plenum berodde helt enkelt på att jag deltog i ett kommunfullmäktigemöte och att den talartid som min grupp fått inte tillät mig att närvara den dagen.

Berthu
Herr ordförande, i den här debatten har vi ofta fått höra att utkastet till Amsterdamfördraget inte förbereder unionens institutioner på utvidgningen.
Min grupp håller med om detta men troligtvis inte av samma skäl som federalisterna. De anser att anpassningen av institutionerna inför utvidgningen helt enkelt innebär att man måste påskynda tillämpningen av deras ständiga program, först och främst genom att omröstning alltid skall ske genom majoritetsval i rådet. De skulle vilja kompensera den risk för splittring som de tror kommer att finnas vid en utvidgning, med en åtstramning av de centralstyrda förfarandena.
Vi anser istället att förstärkningen av det enade Europa inom en gemensam institutionell ram är ett misstag som leder till ökad stelhet, när det istället krävs ökad flexibilitet och en förmåga att anpassa sig till de mest skiftande kraven. Mot den här bakgrunden påskyndar inte det federalistiska programmet utvidgningen. Istället krävs det att Europa omprövas och vi måste få fram mer differentierade institutioner.
Vid rådet i Amsterdam såg det ut som om stats- och regeringscheferna hade börjat tvivla. De hade erhållit en förberedande text från det nederländska ordförandeskapet vilken till stor del var inspirerad av tidigare tankar. Till slut föredrog de att vänta på att få mer klarhet om utvidgningen innan de fattade beslut om vissa reformer. Därav vår uppfattning.
Visserligen är det en dålig riktning som valts, men tåget fortsätter av sig själv utan motor. En intellektuell förvandling som den som väntar Europa sker inte över en natt. Det saknar inte betydelse att tanken om det förstärkta samarbetet har erhållit medborgarrätt i väntan på det kommande differentierade samarbetet. Låt tankarna mogna.

Nordmann
Herr ordförande, till skillnad från de flesta i min grupp som tystats av nederländska krafter och trots antagandet av ändringsförslag 7, röstade jag inte för resolutionen eftersom jag anser att den tycks vara för svag. Man måste kalla saker vid sitt rätta namn. Avtalet har inte uppfyllts. Unionens institutioner är inte färdiga för utvidgningarna. Här uppstår ratificeringsproblemet.
När tidigare dokument såsom enhetsakten och Maastrichtfördraget har undertecknats har besvikelserna ersatts av känslan av att även om Europa tagit små steg så har utvecklingen ändå gått framåt och att man varit tvungen att uppmuntra detta framsteg. Är ratificeringen idag genvägen till en verklig reform och den förstärkning av institutionerna som är nödvändig? Jag är ärligt talat inte säker.

Corbett
Herr ordförande, Amsterdamfördraget innehåller ett antal förbättringar av nuvarande fördrag. Å andra sida misslyckas det egendomligt nog med att göra nödvändiga förändringar för att göra en union av mer än 30 medlemsstater funktionsduglig. Förbättringarna är många. De rör sysselsättningskapitlet, det sociala kapitlet, bättre formuleringar vad gäller miljö, folkhälsa och konsumentskydd, utvidgningen av beslutsproceduren och de procedurmässiga förändringarna i detta förfarande, som det här parlamentet ville ha och bad om. Det innehåller en hel del annat också.
Fördraget bör därför ratificeras, för det är ett steg framåt. Men det är ett otillräckligt steg framåt, i synnerhet vad gäller unionens kapacitet att fungera med över 20 medlemsstater. I den frågan har Europeiska rådet själv insett att det måste återkomma till det ämnet, åtminstone vad gäller viktning av röster och kommissionens storlek. Vi måste se till att det även återkommer till frågan om utvidgningen av fältet för omröstning med kvalificerad majoritet, för allt som kräver enhällighet i en union av mer än 20 medlemsstater kommer att paralyseras. Det är den utmaningen parlamentet står inför. Vi måste se till att utvidgningen inbegriper de nödvändiga institutionella ändringarna.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi anser det vara glädjande att sysselsättningen fått en egen avdelning i fördraget. Många av EU: s medlemsländers regeringar är inte beredda att satsa offentliga medel för att sätta folk i arbete. Så länge denna politiska vilja saknas bland framför allt de kristdemokratiska/konservativa och liberala partierna, kommer vi inte att se någon nämnvärd förbättring av sysselsättningen i Europa.
Vad vi vänder oss emot i det nya fördraget är bl.a. att fler politiska områden skall centraliseras till EU-nivå. Europaparlamentet skall också ges ökad medbeslutanderätt i en betydande del av EU: s lagstiftning samt ges inflytande över utrikespolitikens finansiering. Att ge Europaparlamentet ökad makt är ett steg mot ökad federalism i Europa. Det finns dessutom anledning att ifrågasätta om Europaparlamentet är moget för uppgiften. Däremot har de nationella parlamentens roll, dvs. det organ som ändå har den högsta demokratiska legitimiteten i vart och ett av Europas länder, fått sjunka undan i glömska. Det enda de nationella parlamenten har erbjudits är att de skall få tillgång till kommissionens grön- och vitböcker i god tid.
En detalj är att det nu än en gång slås fast att Europaparlamentets sammanträden i huvudsak skall förläggas till Strasbourg, utskottsarbete till Bryssel och att administrationen skall vara kvar i Luxemburg. Detta resursslöseri i form av dubbla lokaliteter, onödiga resor och transporter är oacceptabelt.
Utvidgningen av EU till de stater i Central- och Östeuropa som önskar medlemskap riskerar också att försenas om en ny regeringskonferens skall genomföras när fem nya länder anslutits, samtidigt som det finns elva länder som är intresserade av ett medlemskap.
Det slutliga ställningstagandet som nåddes inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken baserades i alla väsentliga delar på det gemensamma initiativ som tagits av Sverige och Finland inför regeringskonferensen. Det stöder vi. Vi kan inte ställa upp på den skrivning i punkt 10 i det gemensamma resolutionsförslaget, där det uttrycks en besvikelse över en icke-integration av VEU i EU. Vi anser att dessa organisationer skall vara åtskilda. Inte heller punkterna 8 och 12 kan vi ställa upp på.
Det gemensamma resolutionsförslaget hävdar fortsatt EMU och stabilitetspaktens genomförande. Vi tror inte att dessa två politiska åtgärder kommer att gagna ökad sysselsättning, ökad tillväxt eller fred i Europa. Tyvärr kan konsekvensen bli det omvända.
Vår grundläggande inställning är att EU skall vara ett samarbete mellan självständiga stater. Vi vill se ett Europa, där demokratier samarbetar, inte skapandet av en " superstat" . Det är en myt att det är just en europeisk federation som skulle ge maximal tillväxt och sysselsättning.

Berès
Jag röstade mot den slutliga resolutionen på grund av de grönas antagande av ändringsförslag 12 som förkastar protokollet om institutionernas säten.

Bonde
Amsterdamfördraget består av en rad mindre steg och några stora språng i riktning mot MERA UNION. Det finns inte ett enda beslut som skickas tillbaka från Bryssel till medlemsländerna och regionerna. Tvärtom finns där nya övertagande av kompetens och införande av majoritetsomröstningar på nya områden. De två omständigheterna garanterar mer centralisering av besluten i EU. Amsterdamfördraget är till sin form ett internationellt avtal, men till sitt innehåll en författning för en ny stat med gemensamma frihetsrättigheter och unionsmedborgarskap. Viktiga beslut kräver också i fortsättningen enighet mellan regeringarna - men som väljare behöver vi inte längre tillfrågas. Vi förlorar vår suveränitet som väljare.
De folkvalda nationella parlamenten förlorar sin lagstiftningsmakt. EU-parlamentet får mer makt att lägga fram ändringsförslag och framföra veto mot nya lagar. Men vetorätt är inte folkstyre, och även om EU-parlamentet skulle överta den lagstiftande makten, vore det en dålig ersättning för den nära demokrati man kan ha i medlemsländerna och regionerna. Det finns ännu inte ett europeiskt folk, som är berett till att ha ett gemensamt europeiskt folkstyre. Och folkstyre utan folk är bara styre. Detta är unionens demokratiska misär och grunden till att varje demokrat måste rösta nej till fördraget från Amsterdam.
Vi som föredrar Nationernas Europa framför Europas förenta stater, har också andra skäl till att rösta nej. Vi önskar inte en gemensam inrikespolitik med majoritetsbeslut, ett gemensamt utrikesministerium och en gemensam utrikesminister. Vi önskar inte att militär blandas in i det civila EU. Vi önskar inte en gemensam rättspolitik och förbundspolis. Vi vill ha mjuka och vänliga gränser omkring fria och folkstyrda nationer och förpliktande samarbete i alla gränsöverskridande frågor.
På ett område är Amsterdamfördraget bättre än sin föregångare. Där finns vänliga ord om sysselsättningen. Men det är svårt att finna de nya jobb som skall ersätta dem som försvinner genom anpassningen till enhetsmyntets villkor. Öppenheten kan nu blockeras av tre länder som Spanien, Frankrike och Tyskland. Miljögarantin kan beskrivas innehållsmässigt, ämnesmässigt och geografiskt. Utvidgningen mot Öst- och Centraleuropa skjuts på framtiden.
Vi önskar hela, inte dela Europa, och uppmanar alla till att kräva folkomröstning.

Caudron
Slutsatserna från toppmötet i Amsterdam har en bitter eftersmak och ger en känsla av att det är oavslutat och att man inte tagit tillfället i akt. Vi får dock inte förneka att det är mycket bättre än toppmötet i Maastricht! Verkliga framsteg har gjorts på alla plan vilket vi måste tala om för förhandlarna och vi måste tacka det nederländska ordförandeskapet. När det gäller sysselsättningen, arbetslöshetsbekämpningen och det sociala Europa har verkliga framsteg gjorts, framtidsutsikterna är klara och tidsplanen exakt, tack vare de politiska förändringarna i Storbritannien och framför allt i Frankrike.
Ramen har nu fastställts - den gör det möjligt att agera. Ramen stärker en stor del av kommissionen och Europaparlamentet måste ta sitt ansvar. Vi har toppmötet i Luxemburg om sysselsättningen framför oss. Regeringarna, kommissionen och parlamentet får inte längre misslyckas eller lämna vaga förslag och sätta upp osäkra tidsfrister. De europeiska medborgarna förväntar sig åtgärder och en exakt tidsplan... åtminstone lika exakt som tidsplanen för det monetära och finansiella området och bankområdet.
På institutionell nivå är resultatet mycket sämre. Parlamentet har fått mer makt i och med att medbeslutandet har utvidgats, men toppmötets oförmåga att fatta beslut om vilka åtgärder som skall vidtas för att rådet och kommissionen helt enkelt skall bli "hanterbara " vid en utvidgning är ett allvarligt misslyckande.
Man kan rimligtvis inte inleda förhandlingarna mot denna bakgrund eftersom vi då dömer Europeiska unionen till fullständig ineffektivitet och unionen kommer att förtvina.
Europeiska unionen måste alltså mycket snabbt fördjupa sina förslag för tillväxt, för det sociala området och mot arbetslöshet. Diskussionen om våra institutioner måste återupptas och institutionerna måste mycket snabbt anpassas och reformeras för att en kris inte skall uppstå.
Andan i den här bedömningen fanns i den gemensamma resolutionen och jag var beredd att rösta för den. Men efter att det protokoll som bekräftar att Strasbourg skall vara säte för Europaparlamentet förkastats, röstade jag tillsammans med mina franska kollegor mot resolutionen.

Cushnahan
Liksom många av mina kollegor i Europaparlamentet ville jag se att det togs ett stort steg framåt i den Europeiska unionen vid Amsterdammötet. Detta har inte skett. Det vi har är ett antal små försiktiga steg som förbättrar och fördjupar integrationen.
Dessa små, men viktiga steg är trots allt välkomna. Europaparlamentets makt och inflytande har stärkts på ett antal områden, vår möjlighet som en liten medlemsstat att nominera en kommissionsledamot har bibehållits och ett nytt kapitel om sysselsättning har inkluderats i fördraget. Viktigast av allt är att Europol, det samordnande polisorganet kommer att ges en operativ roll och de 15 medlemsstaterna har lovat att stärka kampen mot narkotikatrafik och den kriminalitet som hör ihop med detta.
Endast lite framsteg gjordes i att förbättra funktionen för EU: s utrikespolitik. Vi kommer att fortsätta vara impotenta på den världspolitiska scenen tills vi har mod nog att utveckla en stark utrikespolitik för EU. Jag har alltid varit för en ordentligt diskuterad utvidgning av unionen österut. Amsterdamtoppmötets oförmåga att komma överens om institutionella reformer kommer att göra de här förhandlingarna oerhört komplicerade, eftersom man nu kommer att vara tvungna att förhandla med de ansökarstaterna om alla beslut som inte fattades i Amsterdam.

Duhamel
Jag uttalar mig idag fullt medveten om vårt och mitt ansvar. Som ny parlamentsledamot vill jag först och främst tacka för ett bra mottagande. Det är novisens förmån, låt oss fatta oss så kort, enkelt och direkt som möjligt.
Toppmötet i Amsterdam har lett till resultat och besvikelser. Men i slutändan måste vi ändå säga att Amsterdam är ett misslyckande för Europa. Idag är det ett misslyckande, men om inga ändringar sker kommer det att leda till ännu större misslyckanden i morgon. Jag tar inte upp de positiva faktorerna eftersom andra har gjort det, ibland till överdrift.
Vilka är då bristerna och misslyckandena? Låt oss snabbt räkna upp de viktigaste.
1.Den sociala sektorn har varken fått lämplig rättslig formulering eller nödvändiga ekonomiska resurser. 2. Unionen har inte blivit en juridisk person, vilket den skulle behöva bli. 3. Utsikterna om ett europeiskt försvar avlägsnas ytterligare. 4. Medel saknas för en gemensam utrikespolitik. 5. Det förstärkta samarbetet är nästan blockerat på förhand av villkoren för dess genomförande. De stater som vill gå fortast fram kan inte göra det. 6. Medborgarna har återigen glömts bort. Texterna har blivit ännu mer obegripliga, debatterna mer ogenomträngliga och medborgarnas rättigheter har inte helt bekräftats. Hur skall de i sin vardag verkligen kunna förstå att detta Europa, vars fördelar vi har lovordat, främjar dem? 7. Sist men inte minst har reformen av institutionerna huvudsakligen flyttats fram till 2000-talet.Låt mig ägna en stund åt den här grundläggande frågan, eftersom jag har deltagit i institutionella utskottets sammanträden sedan den 18 juni. Det handlar inte om juridiska manier, utan om framtiden för den utvidgade unionen. Unionen kommer inte att göra några framsteg om den bara står på ett monetärt ben. Den kommer inte heller att göra några framsteg med två ben, det ena monetärt och det andra socialt. Benen kan inte röra sig och man kan inte röra sig själv om det inte finns någon hjärna som ger order. Hjärnan är politiken, och alltså institutionerna, som gör det möjligt. Det innebär beslutsfattande med majoritetsval i stället för med enhällighet. I klartext innebär det verkliga europeiska beslut, det vill säga majoritetsbeslut, i stället för förlamning eller tillägg med nationalistiska mikrobeslut.
Om vi är överens om detta konstaterande kan vi börja leta efter botemedel och framför allt förhindra att sjukdomen blir kronisk. Vi vet vilken behandling som krävs: en reform av institutionerna och framför allt utvidgningen av beslutsfattande med majoritetsval. Patienten måste dock vilja ta medicinen. Idag vägrar han. Vi måste förklara att han måste ta den och få honom att acceptera den.
För att lyckas får vi inte vara alltför diplomatiska idag. Det är inte vår uppgift. Låt oss säga klart och tydligt vad som är fel. Innan någon utvidgning genomförs måste vi kräva en ny reform av fördragen, vilka i grund och botten är Europas grundlag. Vi måste se till att reformen sker på ett mer demokratiskt sätt och med ökad insyn så att folket får en chans att förstå någonting och följaktligen godkänna den.
Inom parlamentet hörs många röster som säger ungefär samma sak. Ett ändringsförslag till punkt 1 i kompromissförslaget från ledamöter från olika grupper bekräftar verkligen detta. PSE har uppmuntrats av den franska socialistiska delegationen och inspirerats av förslaget och stödjer det viktigaste kravet: att en reform av institutionerna omgående genomförs. Vi välkomnar detta.
Vi är hårda i vår kritik och i våra förslag, vilket irriterar några idag, men är till nytta i morgon. Jag hoppas att jag inte irriterat er alltför mycket, och att jag kan ha varit till nytta i morgon.

Gasòliba i Böhm
Jag röstar för det gemensamma resolutionsförslag som generellt accepterar resultatet från Europeiska rådet i Amsterdam och framför allt då det nya fördrag som kommer att bli känt som Amsterdamfördraget.
Jag kan trots detta inte stödja förslaget med full tillfredsställelse. Det bästa avtalen i Amsterdam är hur som helst avtalet om stabilitets- och tillväxtpakten, vilket stärker åtagandet att genomföra den ekonomiska och monetära unionen och euron, inom de tidsfrister och under de villkor som föresatts och att det formellt finns ett nytt fördrag, även om detta nya fördrag inte kan skyla över de stora brister och oroande uppskjutningar som man beslutat om i nyckelfrågorna.
Europeiska unionen visar sedan åratal upp en oroande brist på ledarskap och ambition. Man svarar inte på utmaningarna från de aktuella förhållandena i omvärlden och utnyttjar inte de extraordinära möjligheter som erbjuds i FN efter den situation som uppstått efter Sovjetunionens sammanbrott och tillgången till företagarfriheten i Central- och Östeuropa, som Europeiska unionen bör ta emot med generös solidaritet.
Jag upprepar min oro för den överdrivna tyngden och reservationen från medlemsstaterna i beslutsfattandet, de modesta framstegen inom Regionkommitén och de begränsningar som nu finns vad gäller utveckling av europeisk politik inom säkerhetsområdet, utrikes förbindelser, rätts- och inrikesområdet och även vad gäller en ekonomisk och monetär politik, som är absolut nödvändig och oundviklig, med tanke på den inre europeiska marknaden och utsikterna för ett EMU och en gemensam europeisk valuta.
Jag understryker också uttalandet om den stora osäkerhet som skapas genom att man inte beslutat om den nödvändiga institutionella förstärkningen av Europeiska unionen inför 2000-talet.

Kirsten Jensen, Blak och Sindal
De danska socialdemokraterna har ett par invändningar mot beslutet. Punkt 10 om integrering av VEU i EU kan inte stödjas på grund av ett danskt förbehåll. Ytterligare kan det inte stödjas att Schengenavtalet inskrivs i fördraget, liksom vi inte heller anser att utvidgningen har blivit svårare efter avslutningen av regeringskonferensen. Vi röstar därför inte för punkt 5. Trots dessa punkter röstar vi ja till beslutet, eftersom det framhäver att de områden som är viktigast för oss, såsom öppenhet, demokrati, mänskliga rättigheter, miljö, konsumentskydd och sysselsättning, har prioriterats i det nya fördraget.
Lindqvist (ELDR), Eriksson, Seppänen, Sjöstedt och Svensson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Bonde (I-EDN), skriftlig. Amsterdamfördraget går måhända inte lika långt som många hade önskat eller fruktat. Men EU: s makt ökar ändå väsentligt, och det är de överstatliga organen, dvs. Europaparlamentet, kommissionen och domstolen, som får ökad makt. Europaparlamentet får medbeslutanderätt i cirka 75 procent av den reella EG-lagstiftningen samt inflytande över utrikespolitikens finansiering. Kommissionen och domstolen får mer att säga till om i till exempel frågor som tidigare låg i de mellanstatliga samarbetsområdena, dvs. frågor som rör utrikes- och säkerhetspolitik samt inrikes- och rättsliga frågor.
I ett särskilt protokoll, med anledning av EU: s planerade utvidgning, utlovas fler röster till de länder som i dag har två kommissionärer, dvs. de stora länderna. Det enda av substans som de nationella parlamenten erbjuds är tillgång till kommissionens grön- och vitböcker i god tid.
Unionsutvecklingen bör också sättas i ett vidare sammanhang. Under de senaste elva åren har EU: s grundlagar ändrats rejält vid tre tillfällen. Genom Europeiska enhetsakten på 1980-talet infördes majoritetsbeslut i stor skala, särskilt för att befordra fri rörlighet för varor, arbetskraft och kapital, något som radikalt begränsade medlemsländernas suveränitet.
Maastrichtfördraget från 1991 införde nya bestämmelser för utrikespolitik samt för inrikes- och rättsliga frågor. Men framför allt var Maastricht genombrottet för EMU. Valutaunionen i sig leder i praktiken till en fördjupad integration och ett reellt minskat självbestämmande för medlemsländerna.
Amsterdamfördraget bekräftar att unionen alltid tycks röra sig i en riktning mot en allt tätare union, en federation, trots att takten och intensiteten kan variera.

McKenna
EU: s Amsterdamfördrag är ett övergrepp på demokratin. Jag anser att resolutionen som de stora politiska grupperna har lagt fram inte tillräckligt återspeglar allvaret av dess konsekvenser. Av den anledningen har jag röstat mot den resolutionen. Demokratin avskaffades av EU-ledarna för några av de viktigaste utvecklingarna som gjorts av fördraget, i synnerhet på området rätt och inrikespolitik. Europaparlamentet gavs en enbart rådgivande roll i de flesta rättsliga frågorna, men har nu inte någon talan alls beträffande Europol, den federala polisstyrkan. EG-domstolens roll är fortfarande oklar vad gäller de flesta frågorna.
Beträffande miljöpolitik har fördraget blivit en stadga för stagnation. Medlemsstaterna kommer att hindras att genomföra ambitiösa strategier för miljöskydd som går längre än gemenskapsnormen. Åtgärder för effektiv avfallshantering, exempelvis Danmarks förbud mot aluminiumburkar för drycker, skulle vara bland dem som skulle komma i farozonen. Målet att stimulera sysselsättningen som fördraget fastslår är inte förenligt med ansträngningarna att införa en ekonomisk och monetär union (EMU).
Det är av yttersta vikt att fördraget kommer till folkomröstning i samtliga medlemsstater som har ett folkomröstningsinstrument. I annat fall kommer medborgarna att förnekas en verklig röst i EU: s framtida utveckling. Det demokratiska underskottet kommer att öka avsevärt.
Jag förkastar antydningar om att farhågor om irländsk neutralitet mildrades i Amsterdam. Trots att den föreslagna sammanslagningen av EU och kärnvapenutrustade Västeuropeiska unionen (WEU) sköts upp, tillåter fördraget fortfarande " ett progressivt utarbetande av en gemensam försvarspolitik [som] kommer att stödjas, såsom medlemsstaterna anser det vara lämpligt, genom samarbete mellan dem på vapenområdet" .
Det är utan tvivel så att Irland dras in i en militärunion, som vill ha stödet från sin egen vapenindustri.

Miranda
 - (PT) Toppmötet i Amsterdam blev en djup besvikelse och till och med en allvarlig miss. Man väntade sig inte så mycket av det. Men resultaten blev ändå under de förväntningar som var ställda på mötet.
Först och främst är det vad beträffar de institutionella frågorna viktigt att framhålla en viktig slutsats: att de förändringar som man vill införa i Fördraget skall föras in fullständigt i enlighet med Maastrichtandan och inte alls ta hänsyn till de djupa reservationer och det växande motstånd som den gett upphov till och fortsätter att ge upphov till på olika håll.
Det är sant att några negativa förslag som legat framme inte ännu behandlats, åtminstone inte öppet. Men man insisterar på en federal prägel; beslutsbefogenheterna koncentrerar sig till gemenskapsnivån, medborgarna avlägsnas alltmer från besluten och följaktligen blir följden ett ökat demokratiskt underskott.
På det ekonomiska och det sociala planet finns det emellertid vissa aspekter att lyfta fram. Först och främst skall faktumet med arbetslösheten nämnas, dess oundvikliga anknytning till tvångsmarschen mot den enhetliga valutan och stabilitetspakten - för närvarande grundläggande frågor -, vilka just blivit inskrivna på toppmötets dagordning, vilket vi alltid försvarat.
Trots detta är rådets beslut på detta område i objektiva termer en besvikelse. Intentioner finns i överflöd men det som fattas är resurser att omsätta dem i praktiken. Åtstramningspolitiken fortsätter i grunden, med negativa förtecken på sysselsättningsområdet och samtidigt märks en total brist på effektiva åtgärder och initiativ som inriktas på bekämpning av arbetslösheten; vilket är motsägande, och totalt skulle motsäga de angivna intentionerna på det sociala området.
En majoritet av Europaparlamentet fortsätter emellertid att vända sig bort från verkligheten och från medborgarnas oro och önskningar och visar än en gång sin tendens till att blint följa rådets beslut. Sådant leder naturligtvis till sådana resolutionsförslag som det som diskuteras. Vilket vi på grund av detta varken röstar om eller skriver under på.

Valverde López
Under de dagar den europeiska allmänna opinionen förföljts av stora rubriker i media, där man samlat bedömningar och nationalistiska visioner om det europeiska byggandet, är det bra att Europaparlamentet blir det forum där man ger uttryck för rådets, kommissionens och Europaparlamentets institutionella inställningar.
Utöver eventuella detaljerade analyser är det meddelande som borde komma till den allmänna opinionen det att Amsterdamfördraget är ett nytt positivt steg inom det europeiska politiska byggandet. När detta nu sagts, måste man, som en negativ tendens, understryka att det saknats politisk vilja till framsteg inom områden som definierats perfekt i det förberedande arbetet. Man måste uppmärksamma den nationalistiska inställningen hos en stor del av statscheferna och regeringarna, som glömt att det bästa försvaret för de nationella intressena skapas inom den europeiska gemenskapen. 14 protokoll och ytterligare ett antal förklaringar förutsätter i sig ett sammanbrott av Europeiska rådet, som inte haft den politiska storlek som historien krävde för att gå vidare i gemenskapsarbetet, genom att bevara mångfalden. Den kortsiktiga närsyntheten har dominerat. Det är heller inget gott tecken att långa texter införts i artiklarna, vilket också pekar på en förvrängning av fördraget, som invaderats av tvingande klausuler.
En annan grund till oro är vissa regeringars, tidigare nämnda, agerande, som inte kunnat respektera den princip om institutionell legalitet som borde tvinga regeringarna att bekräfta undertecknade avtal. Medborgarna borde kräva att den europeiska politiken blir en statsfråga, långt från den senaste regeringens nyckfullheter.
Jag har alltid hävdat att eldprovet vid bedömning av framsteg är fullt mätbara. Allt som har att göra med gemenskapisering av andra och tredje pelaren borde vara ett tydligt tecken på autentisk vilja att skapa europeisk integritet. Man har kommit en rimlig bit på väg inom tredje pelaren och vad gäller utrikes- och säkerhetspolitik, allt beroende på den politiska vilja som regeringscheferna visar. Men medborgarna anklagar inte Europa för de eventuella sammanbrotten inom detta område. Det är " Icke-Europa" som bär ansvaret.
Utökningen av omröstning med kvalificerad majoritet och utvecklingen av den politik som regleras genom sambeslutande är en annan politisk nyckelfråga. Man måste erkänna betydande framsteg. Parlamentet och rådet fortsätter att inom vissa områden balansera sin makt till förmån för den europeiska enigheten.
Den institutionella reformen kvarstår alltjämt, vilket är bäst. Några av de förslag som debatterats förutsatte ett undanröjande av syftet med föredragen. Rådet hänger sig fast vid veton, enhällighet och majoritetsblockering, vilket ger dem en illusorisk beslutsmakt. Det är trots detta väl känt att den solitära omröstningen inte leder någonstans, förutom till politisk isolering. Den berömda isoleringsminoriteten duger enbart till att, vilket dess namn anger, skjuta upp det europeiska byggandet.
Amsterdamfördragets omfattning skulle inte kunna förstås om man inte nämnde att dess födsel föregåtts av en oåterkallelig ratificering av igångsättningen av den gemensamma valutan. Euron skapar disciplin bland de mest nationalistiska och favoriserande strömningarna. Vi bör lyckönska oss själva, Europa fortsätter sitt obönhörliga politiska byggande.
Betänkande (A4-0204/97) av Fontaine
Ahlqvist, Andersson, Hulthén, Lööw, Theorin, Wibe och Waidelich
Vi menar att föredraganden har lagt fram ett betänkande som ger ett väsentligt bättre förslag till direktiv än det förslag som kommissionen framlagt. Framför allt vill vi understryka de förslag i betänkandet som lagts fram om arbetstagares rättigheter. Det är i detta sammanhang viktigt att framhålla skydd av arbetstagare och småaktieägare. Anförda ställningstaganden gäller dock endast för den utgångspunkten att ett direktiv på gemenskapsnivå skall inrättas. Vi menar att man kan ifrågasätta det närmare behovet av ett direktiv på gemenskapsnivå.
Betänkande (A4-0178/97) av Tomlinson
Fabre-Aubrespy
Herr ordförande, ärade kollegor, Tomlinsons betänkande har inte fått min grupps godkännande. Det är inte godtagbart av fem anledningar.
Som jag tidigare nämnde kan betänkandet för det första inte accepteras eftersom det lades fram vid en extra sammanträdesperiod i Bryssel och budgetsammanträdet hålls och kommer även i fortsättningen att hållas i Strasbourg.
Betänkandet kan inte accepteras eftersom det fastställer elva sammanträdesperioder om fem dagar i Strasbourg och sju extra sammanträdesperioder i Bryssel vilket strider mot fördragen, vare sig det gäller Edinburghkompromissen eller vad som snart kommer att införas i gemenskapsrätten till följd av Europeiska rådet i Amsterdam.
Betänkandet kan inte heller accepteras med anledning av vad som sägs om ersättning till, avgifter och kostnader för Europaparlamentets ledamöter. Skenheligheten lyser lätt igenom. Våra kollegor har antagit det framlagda ändringsförslaget, samtidigt som man vet att den arbetsgrupp som inrättades av presidiet inte kommer att leda någon vart. Jag vet detta eftersom jag själv sitter med i gruppen. Ingenting har förändrats på den här mycket viktiga punkten.
Betänkandet kan inte heller accepteras när det gäller parlamentets byggnader. Föredragande Tomlinson oroar sig för att de europeiska skattebetalarnas bidrag måste användas i alltför stor utsträckning. Det stämmer. Det räcker att titta runt omkring oss själva, både här och utanför salen. Det stämmer att man inte kan bygga eller köpa mycket mer än vad som redan gjorts här i Bryssel.
Slutligen kan betänkandet inte accepteras när det gäller finansieringen av europeiska politiska partier. Den ekonomiska viljan att nå det mål som finns i artikel 138a i fördraget har ökat genom att förteckningen i kapitel 37 har anpassats, trots att detta inte på något sätt är nödvändigt.
Ingenting av det här förutspår någonting gott för budgeten 1998. Vi inväntar budgeten och vi kommer att delta i diskussionen kring den, men de beslut som fattats - för det handlar om verkliga beslut - leder inte budgeten i rätt riktning.

Ojala
Herr ordförande, jag röstade ja till Tomlinsons betänkande, men jag vill ge en röstförklaring beträffande ändringsförslag 15, som inlämnats av De Coene och andra. Jag lade ner min röst på denna punkt, av den anledningen att jag inte kan anse det vara vettigt att parlamentet redan i detta skede skulle ha gett bindande direktiv till den arbetsgrupp som det tillsatt, och som har till uppgift att överväga ledamöternas resekostnader och andra liknande ersättningar. Även om jag i princip stöder förslaget om ersättning av resekostnader på grundval av reella kostnader, så anser jag att vi ändå måste invänta arbetsgruppens resultat innan vi fattar beslut. Slutet, där man kräver snabba åtgärder från arbetsgruppens sida, anser jag vara befogat.

Ahlqvist, Andersson, Theorin och Waidelich
Vi måste avge några synpunkter på denna budget, även om vi röstar för betänkandet.
1.En av de största absurditeterna kostnadsmässigt sett är att parlamentet är förlagt till tre arbetsorter. Det orsakar stora och onödiga administrativa kostnader. Detta förhållande kan dock inte parlamentet råda över självt.2.Det är orimligt att reseersättning betalas ut enligt en fast kilometerberäkning. Reseersättning kan lätt administreras genom att parlamentarikerna ges ett resekort.
De Coene
Våra väljare frågar sig helt riktigt hur vi handskas med deras pengar. Så tar de bland annat anstöt av våra rikliga omkostnadsersättningar. Nästan två miljarder BF för rese- och övernattningskostnader för 626 parlamentsledamöter det är ju ett mycket stort belopp.
I slutet av förra året, efter en av många pressincidenter, lovade parlamentsordföranden bättring. Under tiden har vi inte kommit längre än att inrätta en arbetsgrupp på byrånivån. Föredragande Tomlinson tar ett antal steg i rätt riktning som jag med rätta vill gratulera honom till. Ändå är jag av den åsikten att våra väljare förväntar sig en tydligare signal.
Därför har jag tillsammans med några kollegor lämnat in ett ändringsförslag som fastställer att rese- och logikostnader endast kan ersättas på basis av verkliga kostnader som dessutom måste bevisas med dokument. Godkännande av detta ändringsförslag skulle ha varit en signal till den allmänna opinionen att vi verkligen menar allvar.
Öppenhet och transparens betyder också att alla medborgare i unionen kan ta del av aktiviteterna i Europaparlamentet på sitt eget språk. Vi vill grundmura denna "likvärdighets "princip så som för övrigt det europeiska toppmötet i Amsterdam gjort i fördraget.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi instämmer generellt i vad föredraganden har föreslagit vad gäller budgeten. Det är t.ex. bra att det äntligen görs en miljörevision av Europaparlamentets byggnader och arbetssätt, vilket förhoppningsvis kommer att leda till ett bättre utnyttjande av informationsteknologin inom parlamentet.
När det gäller ändringsförslag 3, som handlar om ledamöternas pensionsfond, har vi givetvis valt att rösta för detta. Det är en moralisk, etisk fråga som har stort symbolvärde. Det är viktigt att låta de ledamöter som tillhör pensionsfonden betala från egna konton, vilket innebär att ledamöterna måste göra en aktiv handling, i stället för att summan dras direkt från kostnadsersättningen.
Vi röstar mot de förslag som finns om att det skall finnas en personalbutik i Europaparlamentets nya byggnad i Bryssel. Det är oacceptabelt att det skall finnas särskilda butiker som säljer skattefria varor till den " EU-elit" som redan har lågt beskattade löner.
Vi är tveksamma till att det skall avsättas pengar för de europeiska politiska partierna, eftersom de i vissa fall kan antas bli endast en konstruktion för bidragssökning och inte efterfrågade av medborgarna.
Däremot stöder vi att alla officiella språk skall behandlas lika i Europaparlamentet, och att alla dokument som används skall översättas till samtliga dessa språk.
Slutligen stöder vi ändringsförslag nr 15 om att reseersättning för ledamöterna endast skall utgå för faktiska kostnader och inte, som i dag, i form av en generell, hög ersättning som inte kräver redovisning av de verkliga kostnaderna.

Haarder
Jag har i dag röstat för De Coenes ändringsförslag 15 till punkt 10, trots att jag sitter i den arbetsgrupp i parlamentet som skall utarbeta förslag till ändringar av ledamöternas villkor. Jag är ense om, att resereglerna bör ändras, så att ledamöterna får ersättning för faktiska resekostnader mot dokumentation. Däremot skulle det nog bli för byråkratiskt om kostnader för uppehälle och mat mm. skall täckas genom ersättning av faktiska utgifter. I detta hänseende använder ju både offentliga och privata företag någon form av traktamentssystem.

Hulthén och Wibe
Vi måste avge några synpunkter på denna budget, även om vi röstar för betänkandet.
1.En av de största absurditeterna kostnadsmässigt sett är att parlamentet är förlagt till tre arbetsorter. Det orsakar stora och onödiga administrativa kostnader. Detta förhållande kan dock inte parlamentet råda över självt.2.Det är orimligt att reseersättning betalas ut enligt en fast kilometerberäkning. Reseersättning kan lätt administreras genom att parlamentarikerna ges ett resekort.3.Vidare anser vi att EU-parlamentarikernas pensionsfond skall vara självbärande och inte subventioneras av offentliga EU-medel. Tidigare subventioner bör därför återkrävas.
Lindqvist
Reseersättningar och arvoden måste ändras så att de står i överensstämmelse med vad allmänheten finner acceptabelt. Ersättningssystemen måste vara öppna, lätta att efterleva och kontrollera. Reseersättning skall erhållas efter uppvisande av kvitto. Europeiska politiska partigrupper skall inte finansieras från EU: s budget. En total kostnadsrevision måste ske av alla byggnader som uppförts eller uppförs på parlamentets tre arbetsplatser för att granska om resurserna använts effektivt.
Parlamentet måste göra sitt yttersta för att undvika att byggnader som uppförts, t.ex. administrativa byggnader i Bryssel, inte brukas eller brukas felaktigt med onödiga kostnader för medborgarna.

Pompidou
STOA är Europaparlamentets kontor för värdering av vetenskapliga och teknologiska projekt. Administrativt ligger det inom vårt parlaments direktorat för studier (GD IV), men det är ett oberoende utvärderingsorgan för vår institution. STOA leds av STOA-panelen, en grupp parlamentsledamöter som kommer från fackutskott. STOA bistår utskotten inom områden där vetenskap och teknologi har en dominerande ställning.
I slutet av varje år fastställs STOA: s arbetsprogram för följande år efter förslag från ledamöterna i de olika utskotten och med hänsyn till parlamentets tidsplan. Arbetsprogrammet antas av STOA-panelen och parlamentets presidium. Rapporter som utarbetas av externa parter, vilka väljs genom anbudsinfordran, leder till arbetsdokument som läggs fram för STOA-panelen innan de kan betraktas som slutliga STOA-dokument.
Tack vare den här nya inriktningen är STOA ett utvärderingskontor för parlamentets verksamhet som är bättre samordnat med utskottens arbete samtidigt som den oberoende expertkunskapen bevaras.
Mot den här bakgrunden verkar det som om sammanslagningen av de båda budgetposterna 260 och 261 är oförenlig med STOA: s ständiga ansträngningar att garantera att förvaltningen baseras på ökad budgetinsyn. De anslag som finns i post 261 har särskilt lämnats till finansieringen av STOA, vars uppdrag bekräftades av presidiet vid sammanträdet den 17 februari 1997. Budgetkontrollutskottet erhåller för övrigt kvartalsvis en rapport om genomförandet av budgeten.
Om punkt 37 antas och särskilt om de anslagna beloppen minskar med en tredjedel kommer det att leda till att det politiska ansvar som parlamentets presidium och STOA-panelen har, istället övergår till en rent administrativ förvaltning som förutsätter minst tre utanordnare. Förutom att den demokratiska förvaltningen ifrågasätts skulle ett sådant system förlänga fristen för rapporterna och hota den nya samordningen av STOA: s och utskottens arbete.
Mot den bakgrunden ber jag er tillsammans med STOA-panelens ledamöter att rösta mot punkt 37 i resolutionen till Tomlinsons betänkande för att STOA skall kunna fortsätta att stödja utskottens lagstiftningsarbete som rör vetenskap och teknologi och som till viss del påverkar Europeiska unionens framtida ekonomi.

Van der Waal
Byggandet av nya byggnader i Strasbourg och Bryssel ställer Europaparlamentet inför enorma budgetproblem. Besparingar på andra poster är nödvändiga för att kunna finansiera dessa sammanträdeskomplex. I betänkandet Tomlinson görs en första ansats till det, bland annat med förslaget till stabilisering av organisationsschemat. För det definitiva fastställandet av parlamentsbudgeten måste dock kompletterande besparingsmöjligheter sökas. Med det nuvarande paketet Tomlinson ligger vi ju fortfarande drygt fyra miljoner ecu över riktsnöret från gruppordförandena från 1988, på vars bas budgeten för parlamentet inte får uppgå till mer än 20 % av de totala administrativa utgifterna. Där tillkommer att byrån vid upprättandet av ramen utgått från en mycket gynnsam paritet ECU/BEF. När den nuvarande positiva tendensen när det gäller denna paritet ändras år 1998, förväntar sig byrån allvarliga svårigheter.
Bland annat måste något göras åt de höga utgifterna för den frivilliga pensionsregleringen för ledamöterna. I jämförelse med 1997 sjunker visserligen utgifterna med 28 %. Men denna siffra ger en förskönad bild, eftersom det tidigare år var tal om en utomordentlig stor brist. Det täcktes till 2/3 av parlamentet. På området rese- och logiersättningar måste parlamentet också genomföra de nödvändiga besparingarna. Det är av stor vikt att arbetsgruppen som sysslar med problematiken, inom kort kommer med konkreta förslag, så att de kan tas med i budgetproceduren för 1998. Förslaget från föredragande att frysa rese- och logiersättningarna på 1997-års nivå i avvaktan på slutsatsen från arbetsgruppen, stöder jag.
Jag står också bakom strykningen av budgetposten för europeiska politiska partier. Men jag motsätter mig att ta upp en hänvisning till artikel 138A i fördraget i förklaringen till budgetpost 3705, 3706 och 3707. Därmed öppnas vägen till finansiellt stöd av internationella politiska strukturer som står helt fria från Europaparlamentet. Parlamentsbudgeten skall enligt mig förbli begränsad till Europaparlamentets aktiviteter.
Vidare besvärar jag mig mot skapandet av en ny A7-post hos den europeiska ombudsmannen. Det tycks aldrig bli något slut på utbyggnaden av denna institution. Särskilt nu när budgetmarginalerna är små, skall det av byrån föreslagna personalstoppet, också gälla för ombudsmannen.
Sammanfattningsvis, i stora drag, accepterar jag betänkandet Tomlinson. Före den första behandlingen måste dock kompletterande besparingar realiseras på ett antal punkter för att förebygga att parlamentet under 1998 kräver mer än 20 % från rubrik 5 till sig själv.
Betänkande (A4-0163/97) av Hendrick
Kirsten Jensen, Blak och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till betänkandet om förslag till rådets beslut om ett flerårigt EG-program för att främja informationssamhället i Europa. Utvecklingen av informationssamhället har en dramatisk inverkan på det sätt varpå folk lever, lär och arbetar. Marginalisering och utslagning är mycket konkreta risker i samband med utvecklingen av nya informations- och kommunikationsteknologier.
De danska socialdemokraterna vill undgå en ny klassindelning i samhället som följd av informationssamhällets utveckling och är därför mycket positivt inställda till initiativ, där lagstiftaren spelar en aktiv roll för att påverka utvecklingen. Därför har de danska socialdemokraterna röstat ja. Men de danska socialdemokraterna är emot den föreslagna rättsliga grunden i den aktuella frågan. Det är en grundläggande rättsprincip att använda en så specifik rättslig grund för lagstiftningen som möjligt. Vi anser att andra rättsliga grunder kunde ha använts, t.ex. bestämmelser som garanterar initiativ på den inre marknaden, TEN, utbildning, miljö och transport.

Wolf
Att sprida "information " om informationssamhället - vem skulle väl kunna motsätta sig detta? Arbetstagare, förvärvsarbetande, kulturellt och socialt aktiva, alla behöver vida mera information, än den som finns i omlopp idag, för att kunna bemästra de förändringar, som sammanfattas under nyckelordet "informationssamhälle ".
Men detta räcker inte - och inte ens "information " går det att enbart passivt ta till sig! Vi behöver äntligen en bred diskussion i samhället, det demokratiska meningsutbytet om utformningen av "informationssamhället ". Frågan får inte bara vara: "Hur ska vi anpassa oss till den nya situationen? ", utan "vilket informationssamhälle " vill vi ha, hur ska vi utforma det?
Jag skulle här vilja våga mig på en prognos: om ett sådant politiskt forum för den demokratiska diskussionen om informationssamhället i Europa inte öppnas av EU, kommer folk själva att ta sig detta, kämpa sig till det. Om kommissionen och rådet även fortsättningsvis misslyckas inför denna uppgift, då måste ju de politiska krafterna i denna union redan nu börja med att sätta fart på denna diskussion i samhället.
Betänkande (A4-0208/97) av Boogerd-Quaak
Wolf
Jag skulle här helt enkelt vilja erinra om, att kommissionär Bangemann, som redan i åratal plågat oss i denna fråga med sin (enligt vad han själv påstår av tekniska skäl oundvikliga) salamitaktik, tidigare lovat denna kammare, att lägga fram ett ramdirektiv som förberedelse för informationssamhället.
Visserligen får det i sammanhanget inte handla om, att upphöja avreglering och privatisering till grundprincip för våra tekniskt förmedlade sociala och kulturella kommunikationsprocesser så som kommissionär Bangemann alltjämt driver detta (jfr "konvergens "debatten). Istället gäller det tvärtom, att åter sätta klara gränser och villkor för privat övertagande - och att åter öppna mediakommunikationssfären för demokratisk organisation och utformning och hålla den undan från att övertas av miljardstinna monopol, som privat försöker tillägna sig "världssamhällets stora kollektiv " som en ny källa till rikedom.
Betänkande (A4-0200/97) av Ahlqvist
Titley
Jag har röstat för det här betänkandet idag eftersom jag delar föredragandens positiva inställning till kommissionens meddelande om att lära i informationssamhället.
Som före detta lärare slås jag både av möjligheterna och utmaningarna som informationstekniken erbjuder våra utbildningstjänster.
Därför bör man stödja kommissionens förslag att stimulera användningen av multimedia i undervisningen. Ett av de bästa sätten för barn att lära sig något är att göra det och detta gör man mycket enklare om barnet eller studenten kan använda en multimediedator. Ofta känner barnen till sådan teknik bättre än vuxna, så kommissionen gör rätt i att uppmuntra lärare att lära sig hur man använder IT för att förbättra undervisningen.
Jag delar emellertid föredragandes oro att ett ytterligare mål måste läggas in i kommissionens handlingsplan. Det finns en risk att man helt enkelt använder tekniken för dess egen skull utan att tänka igenom dess inflytande på samtliga aspekter av våra liv. Barnen bör uppmuntras att se informationstekniken som något som man inte bara använder i skolan för att lära sig saker eller hemma för att spela spel. Den kommer att påverka deras hela liv i framtiden. Ju mer insatta våra barn blir i sådan teknik vid ung ålder, desto troligare är det att de får systemen att arbeta för dem - snarare än tvärtom.

Vaz da Silva
I det globaliserade informationssamhället är det en tillbakagång att inte röra sig framåt. Därför är det mycket viktigt med snabba, långtgående och samordnade åtgärder från medlemsstaternas sida för att skapa en god europeisk innehållsrik industri och nya generationer som till det stora flertalet är kapabla att använda informationsteknologi och kommunikation till sin fördel, dvs. för att uppnå en förhöjd levnadsstandard.
För att man skall kunna genomföra en sådan utbildning så effektivt och snabbt som krävs, är det nödvändigt att stödja översättningen till andra europeiska språk av den logiska supporten och de multimediaprodukter för utbildning som produceras i Europa, särskilt de som främjar en utbildning mot medborgarskap.
Slutligen föreslås en upprustning av de befintliga icke-statliga kulturorganen i varje medlemsstat som kan ge aktivt stöd till skolorna för utvecklingen av projekt på området - bara så kan man undvika en social klyvning, vilken är den största faran som måste undvikas.
Betänkande (A4-0032/97) av Chesa
Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat för betänkandet av Raymond Chesa om samarbetet med Kirgizistan. Det gör vi, eftersom vi naturligtvis är anhängare av att det öppnas ekonomiska och handelsmässiga relationer med alla de nya stater som vuxit fram efter Sovjetunionens sammanbrott. Vi är dock kritiska till betänkandets utformning som i så hög grad koncentrerar sig på ekonomisk liberalisering och privatisering.
I ett land där, enligt betänkandet, 70 procent av befolkningen lever i fattigdom borde större uppmärksamhet riktas på frågan hur en reell utveckling kopplad till rättvis fördelning kan skapas.
Hormonbehandlat kött
Berthu
Herr ordförande, Europaparlamentet protesterar med all rätt mot Världshandelsorganisationens preliminära rapport som, efter klagomål från Förenta staterna och Kanada, syftar till att fördöma det europeiska förbudet att importera kött som innehåller hormoner.
Det olyckliga i den här frågan är att argumenten i rapporten särskilt betonar en bestämmelse i avtalen från Uruguayrundan som godkändes av parlamentet 1994. Artikel 2 i avtalet om djurskydds- och växtskyddsåtgärder tar endast upp möjligheten med begränsningar av den internationella handeln för att skydda människors hälsa om det finns vetenskapliga bevis. I fallet med tillväxthormoner stämmer det att det finns mycket starka indikationer på att de är skadliga, men det finns inga fullständiga bevis.
Logiskt sett borde försiktighetsprincipen räcka för att rättfärdiga vårt förbud. Tyvärr är det så att försiktighetsprincipen inte finns i artikel 2 i det avtal som jag nämnde. Där finns heller inte människors grundläggande rätt att välja jordbruk, livsmedel, levnadssätt eller samhälle.
I samband med frågan om galna ko-sjukan anklagade många ledamöter Europeiska kommissionen för att ha låtit den fria rörligheten för varor gå före den viktigaste frågan om konsumenternas hälsa. Nu står vi inför exakt samma problem med den försvårande omständigheten att den här katastrofala politiken har inristats i ett internationellt fördrag. Bryssel drabbas nu av konsekvenserna av sina tidigare handlingar.
Detta är anledningen till att vi uppmanar Europeiska unionens institutioner att inte ge vika i det här ärendet med hormonkött och att lämna en officiell begäran om omförhandling av GATT. Fallet med hormonkött visar återigen fördragets alla brister och orättvisor. Att det ifrågasätts är inte en fråga om protektionism, utan ett berättigat försvar av vårt folks rättigheter.

Kirsten Jensen, Blak och Sindal
De danska socialdemokraterna anser, att WTO: s panel som har behandlat USA: s klagomål över EU: s importförbud mot hormonbehandlat nötkött, inte har sett på frågans rätta sammanhang. Panelen argumenterar, att det är en fråga om, huruvida EU har en konsistent politik på området rörande hormonrester i nötkött. Där nämns tre områden: EU har inga gränser för innehållet av naturliga hormoner i kött, EU har inga gränsvärden för restkoncentrationer av hormoner, som ordinerats av veterinär för behandling av djur, och slutligen tillåter EU att Carbadox används som tillväxtförhöjare i grisproduktionen.
Vi anser inte att man kan lägga upp saken så, att om det ena kan accepteras, så måste det andra också accepteras. Hälsomässiga åtgärder skall naturligtvis baseras på vetenskapliga principer, men fullständig vetenskaplig säkerhet och enighet är en sällsynthet. Om det finns vetenskaplig osäkerhet om ett ämnes skadlighet, så måste regeringen kunna välja att låta försiktighetsprincipen komma konsumenterna till godo. Vi anser att EU: s konsumentpolitik skall bygga på just denna tankegång, och att det är här vi har den stora skillnaden mellan WTO och EU. Internationell samhandel skall bygga på erkännande av konsumenternas rättigheter och hänsynen till folkhälsan och inte bara på hänsynen till marknaden.

Novo
Världshandelsorganisationens nyliga och godtyckliga beslut vad gäller bananmarknaden hade redan visat den tydliga och växande underkastelsen hos denna organisation inför de amerikanska ekonomiska intressena och önskningarna.
Denna gång övergår WTO: s beslut om att importförbudet för hormonbehandlat kött är orättfärdigt allt som kan tänkas möjligt att godkänna, eftersom det är oförenligt med vetenskapliga yttranden och veterinäryttranden, föraktar folkhälsan, struntar i varje form av bestämmelse om djurs hälsa och välbefinnande och försöker förstöra det allmänna förtroendet hos konsumenterna för kvaliteten på det kött som förädlas inom Europeiska unionen.
Man måste vända sig mot WTO: s godtyckliga beslut; men man måste också ännu starkare vidmakthålla det rådande förbudet som hindrar att kött från djur vars tillväxt och gödning skett med hormoner kan komma att importeras från USA och Kanada, t. ex. genom en ökad intern och extern kontroll som gör beslutet effektivt. Man måste likaså insistera på ett världsomfattande förbud mot hormonanvändningen. Det är genom att gå den här vägen som man försvarar folk- och djurhälsan och som man skall kunna förhindra uppkomst och spridning av nya sjukdomar av BSE-typ.
Av dessa många skäl, röstar vi för den politiska resolution som i dag godkändes av parlamentet.
Betänkande (A4-0210/97) av Novo Belenguer
Bernardini
Ett år efter reformen av strukturfonderna för perioden 1994-1999 lägger kommissionen fram sin rapport om genomförandet. Tyvärr är bedömningen oerhört negativ. Den är negativ när det gäller de långsamma administrativa förfarandena. Den är negativ när det gäller att medlemsstaterna inte har genomfört hela de ekonomiska anslagen. Den är slutligen negativ när det gäller respekt för additionalitetsprincipen.
Jag tackar min kollega från utskottet för regionalpolitik för hans arbete. Jag tackar honom för att han har samlat ihop all den här kritiken.
I egenskap av folkvald från ett distrikt som faller under mål 2 ställs jag tillsammans med alla lokala aktörer (berörda myndigheter eller arbetsmarknadsparter) inför svårigheterna med genomförandet av sysselsättningsskapande projekt. Vi måste inrätta ett flexibelt system med förenklade beslutsförfaranden som i högre grad kompletterar den övriga gemenskapspolitiken (kamp mot utslagning, främjande av sysselsättning samt små och medelstora företag).
Jag anser att vår kollegas betänkande utgör en bra grund för diskussionen kring det angreppssätt som finns i kommissionens officiella förslag om den kommande reformen av strukturfonderna.

Donnay
Som ni alla vet är strukturfonderna en av de viktigaste delarna i Europeiska unionens politik för ekonomisk och social sammanhållning. Det är alltså oerhört viktigt att vi är vaksamma när de genomförs så att de blir så effektiva som möjligt.
Fördelen med Novo Belenguers betänkande är att det påvisar de svårigheter som finns när det gäller förvaltning och genomförande av strukturfonderna och att det finns förslag på åtgärder för att rätta till bristerna. Det är därför som jag röstade för betänkandet. Jag vill bara ta upp två frågor som diskuteras i betänkandet och som ligger mig varmt om hjärtat.
Den första frågan gäller strukturfonderna som inte genomförts i full utsträckning. Det är ett mycket stort problem även om uppgifterna idag inte är lika alarmerande som 1995, som var det första programplaneringsåret. Jag talar också i egenskap av folkvald från ett franskt departement. Den här underkonsumtionen är i hög utsträckning knuten till de tunga förfaranden som aktörerna i den lokala utvecklingen ställs inför.
Det verkar vara nödvändigt att inom både Europeiska kommissionen och i medlemsstaterna planera för en förenkling av förfarandena för genomförandet. Förenklingen måste också utan tvekan omfatta en minskning av antalet gemenskapliga initiativprogram för att undvika att finansieringarna splittras och för att göra texterna mer lättlästa för de lokala aktörerna.
Jag vill också snabbt ta upp vikten av det partnerskap som betonades i Novo Belenguers betänkande. Stora framsteg har redan gjorts, men det är oerhört viktigt att vi fortsätter i den riktningen. Det är på det viset vi får ökad överensstämmelse mellan de behov som finns på fältet och utnyttjandet av strukturfonderna.
Jag vill inte sluta innan jag uttryckt min besvikelse över de beslut som nyligen fattades vid toppmötet i Amsterdam. I sitt betänkande redogör Novo Belenguer för vikten av att Europaparlamentet blir medlagstiftare i frågor som rör strukturfonderna. Jag delar den åsikten. I motsats till vad som föreslagits av det nederländska ordförandeskapet antogs inte medbeslutandeförfarandet för bestämmelserna i artikel 130d om struktur- och sammanhållningsfonderna. Samtyckesförfarandet kvarstår.
Jag beklagar detta starkt och jag hoppas att Europaparlamentet före undertecknandet av fördraget i oktober 1997 kommer att kunna visa sitt missnöje på den här punkten.

Titley
Jag är glad att kunna stödja det här betänkandet idag. Jag tror att människor i hela Europeiska unionen kommer att dela föredragandes önskan att se ett effektivare system för att spendera europeiska fondmedel i våra regioner. De som ansöker om gemenskapsfinansiering vet att pengarna är begränsade. De uppskattar att de måste lägga fram projekt av hög kvalitet för att komma ifråga. Så det är oacceptabelt att så mycket pengar som tilldelats regionala och sociala projekt inte utnyttjas. Det är helt enkelt inte rättvist att vissa projekt inte får några pengar, att andra endast får en minimal summa, medan det finns värdefulla fonder oanvända på banken någon annanstans i budgeten. Jag är ärligt talat förvånad över att Tyskland, som bidrar så mycket till EU: s budget, är så slö med att ta ut sin beskärda del - två tredjedelar av de socialfondsmedel som tilldelats Tyskland kunde inte fördelas till projekt. Jag instämmer med föredraganden att vi borde decentralisera beslutsfattandet för fonderna, inbegripa lokala myndigheter i högre grad i hela processen och se kommissionen som ett slags kontrollorgan för att se till att medlen används på rätt sätt.
Om det finns länder som inte vill eller inte kan använda den del av EU: s medel som tilldelats dem, kan jag försäkra dem om att det finns många grupper och individer i mitt valdistrikt som med glädje skulle använda de medlen väl. Detta slöseri med knappa resurser måste upphöra. Jag hoppas att detta betänkande kommer att fungera som en sporre för kommissionen och rådet att agera snabbt för att lösa problemet.

Ordföranden
Jag förklarar härmed omröstningen för avslutad.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session för avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 13.20.)

