Meddelanden från ordföranden
Ordföranden
Innan vi går in på behandlingen av protokollet är jag tvungen att fatta ett beslut som verkligen inte är angenämt. I går inträffade en obehaglig händelse i kammaren då för första gången en ledamot av detta parlament gick till fysiskt angrepp mot en annan ledamot.
Arbetsordningen har tillräckliga medel för att kunna kräva tillrättavisningar av sådana yttringar som inte är lämpliga, även de mesta aggressiva och det finns procedurer för detta. Vad vi inte kan tillåta är att muntliga attacker, hur aggressiva de än är, övergår i gärningar.
Fru Hoff, som vid tillfället satt ordförande, formulerade en lämplig varning i överensstämmelse med artikel 109 i arbetsordningen och samtidigt meddelade hon att artikel 110 skulle tillämpas.
Ni vet att, och jag skall läsa artikeln, " Vid grova fall av störande uppträdande kan ordföranden, efter att först ha givit en formell varning, antingen genast eller senast vid följande sammanträde, föreslå parlamentet att ledamoten omgående utvisas från plenisalen och avstängs i två till fem dagar."
Det följande sammanträdet är denna förmiddag och enligt denna föreskrift ser jag mig tvungen att föreslå att Rosade Fernandes omgående utvisas från plenisalen och avstängs i två dagar.
Såsom är naturligt, och enligt punkt 2 i samma artikel, har ledamoten Rosado Fernandes rätt att lägga fram sina skäl inför parlamentet. Jag frågar er om ni vill använda er av den rätten och givetvis överlämnar jag ordet till er.
Rosado Fernandes har ordet.

Rosado Fernandes
Herr ordförande! Jag skall uttrycka mig på portugisiska då jag har äran att ha en ordförande framför mig som talar mitt språk.
Det inträffade någonting i går som jag helst skulle ha ogjort och som jag inte är stolt över. Jag anser att om en disciplinär åtgärd skall vidtas mot mig så förtjänar jag den verkligen. Jag skulle dock vilja fråga kammaren hur vem som helst av oss här skulle agera när en kollega som inte känner till våra liv, som tror att vi är frånvarande från kammaren, vilket jag inte var, jag hade bara lämnat min plats, står och säger inför alla att jag är betald av tobaksbolagen?
För det första är det ur ett politiskt perspektiv lättare att ta emot pengar av tobaksbolagen för att tala emot en europeisk produktion än att tala för, vilket var fallet i mitt betänkande. För det andra gick jag upp och sade till ledamoten Blak som var här, att han misstog sig, jag var här och hörde vad han sade. Jag ville bara inte tro vad jag hade hört. Jag gick till hans plats och frågade honom: " Vad är det ni säger?" Och han svarade mig på engelska, för det var det språk jag använde: " You just get money from them" .
Herr ordförande! Jag är inte den som handlar huvudlöst. Jag uppfostrades i ett iberiskt samhälle som fortfarande respekterar hedern. Jag har två döttrar och jag skulle vilja att de känner sig stolta över sin far. Så vilket straff detta parlament än vill ge mig anser jag det vara välförtjänt, men jag skäms inte för det!
(Applåder)

Ordföranden
Kammaren har hört Rosado Fernandes förklaring och och vi skall nu utan vidare debatt genomföra en elektronisk omröstning om det förslag jag har lagt, det vill säga, avstängning i två dagar.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Ordföranden
Då vi har sett resultatet av omröstningen ser jag mig tvungen att be Rosado Fernandes, och jag räknar med ert samarbete, att lämna plenisalen till vilken ni kan återvända när de två dagarna har gått.
Hänsch har begärt ordet för en ordningsfråga.

Hänsch
Herr ordförande! Efter det att det fysiska angreppet på en ledamot i min politiska grupp faktiskt applåderats, måste jag säga att jag hade välkomnat att ni som ordförande hade uttryckt någon form av solidaritet och medkänsla med vår angripne kollega Freddy Blak.

Ordföranden
Om det handlar om samma fråga skall jag ge ordet endast till Giansily därför att han är medlem av samma grupp som Rosado.
Giansily har ordet.

Giansily
Herr ordförande! Jag vill inte ta upp de här händelserna igen. Jag skulle helt enkelt vilja säga att vi nu skall rösta, utan att göra ett avbrott verkar det som, om ett ytterst viktigt ämne, nämligen budgeten. Med tanke på vad som just har hänt, tror jag inte att vår grupp kan rösta i lugn och ro. Följaktligen begär jag att sammanträdet skall avbrytas under några minuter för att vi skall kunna träffas.

Ordföranden
Herr Giansily, ni vet att vi den här förmiddagen har en lång och ytterst viktig omröstning framför oss. Jag är säker på att medlemmarna i er grupp inte kommer att svikta, och att de är i stånd att rösta i lugn och ro. Vi har för övrigt också protokollet att justera, vilket ger dem lite tid till att tänka efter.

Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från i går har delats ut.
Finns det några synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Le Gallou
Herr ordförande! Jag vill anmärka på följande. I morse upptäckte jag att Europaparlamentet har gett ut ett minnesbroschyr om Georges Marchais, en person som har accepterat alla kommunismens brott, som gav sitt samtycke till invasionen av Polen och invasionen av Afghanistan. Jag skulle vilja veta under vilka omständigheter det här beslutet har fattats.
(Applåder)

Ordföranden
Le Gallou, det här är inte en utgåva från Europaparlamentet. Det är ett privat filateliföretag som har gett ut den här broschyren. Så Europaparlamentet har inget att göra med det här ärendet, det är helt privat.

Ordföranden
Puerta begär ordet. Jag skulle vilja be er att hålla er kort i denna fråga. Anklagelser har riktats mot en person av er politiska riktning och jag måste ge er tillfälle att tillbakavisa dem, men jag skulle vara tacksam om ni inte förlänger episoden.
Puerta har ordet.

Puerta
Herr ordförande! Jag måste säga att jag är ordförande i en grupp där det finns delegationer av kommunistiska ledamöter, även om jag är socialist. Och jag finner det vi har fått höra oacceptabelt. Det är inte ett lämpligt svar att bara säga, tillåt mig säga det, herr ordförande, att kuvertet inte är utgiven av parlamentet.
Marchais var ordförande för ett parti i Frankrike som har deltagit i det demokratiska livet med dess förtjänster och brister, och vilken franska demokrater har hedrat, bl.a. den nuvarande franske premiärministern. Jag anser att han förtjänar mycket mer respekt i denna kammare än de medlemmar gör varifrån dessa oacceptabla omdömen kommer och som jag måste fördöma.

Ordföranden
Jag anser, ärade ledamöter, att denna sak är utagerad.
Lataillade har ordet.

Lataillade
Herr ordförande! Jag kom tillbaka till Europaparlamentet i september månad, efter tre års avbrott. Här fann jag ett antal mer eller mindre bekanta ansikten, och av allt att döma ett antal återkommande teman. Jag skall lämna det som har hänt. Kammaren har straffat och Rosado Fernandes har accepterat.
Får jag i stället uttrycka min oro över de uttalanden som jag hör här och var, grundlösa anklagelser om den ena eller den andra formen av ekonomisk oredlighet. Jag skulle ur den synpunkten bli nöjd om ni förser parlamentet med verifikat, rörande alla de som på ett eller annat sätt har deltagit i planeringen och uppförandet av parlamentet i Bryssel, så att vi inte också där skall få höra vanärande yttranden, som skulle kunna framkalla en välmotiverad, men oacceptabel vrede bland våra kolleger.
Jag tackar alltså er, herr ordförande, för att ni erinrar samtliga gruppordförande om att det är nödvändigt att iaktta en viss försiktighet när man inte kan lägga fram bevis för den vanärande anklagelse man kastar ur sig - och jag ställer den förfrågan till er i egenskap av en ledamot som har återkommit till kammaren efter tre års frånvaro, och som är mycket förvånad över den rådande atmosfären. Jag tackar er, herr ordförande.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, herr Lataillade. Era påpekanden skall vidarebefordras till ordförandekonferensen, vars ledamöter för övrigt har kunnat höra dem direkt.

Omröstning
Ordföranden
Innan vi går över till omröstningen har föredragande Tillich ordet för ett kort uttalande.

Tillich
Herr ordförande, mina damer och herrar! Jag hoppas, när vi kommer till omröstningen om budgeten, att känslorna kommer att svalna igen. Jag vill fästa er uppmärksamhet på ett par anmärkningar som är nödvändiga, innan vi kommer till omröstningen. Vi måste föra in två tekniska korrigeringar. Jag ber därför om er förståelse och medgivande till detta. Den ena tekniska korrigeringen gäller ändringsförslag 1. Detta ändringsförslag 1 berör vad gäller kommissionens personal Europeiska rådets toppmöte förra helgen. Därför måste denna hänvisning till toppmötet förra helgen strykas. Det är bara en hänvisning.
Sedan finns det ännu en teknisk korrigering i ändringsförslag 36. Här vill jag föreslå följande: Eftersom det i detta ändringsförslag 36 används en ordvändning som motsäger hittillsvarande gemenskapliga beslut och gemenskapliga beteckningar, borde denna anpassas till de beteckningar som normalt används och ändringsförslag 36 därför tekniskt ändras på motsvarande sätt, så att vi kan rösta om förslaget.

Samland
Herr ordförande! För att inte kommissionen skall ta ut någon form av julglädje i förskott: Föredragandens hänvisning berör bara asterisken, inte uppgiften för reserven i denna del! Det är bara ett förtydligande så att julglädjen hålls i schack.

Dell'Alba
Herr ordförande! På italienska, eller snarare på napolitansk dialekt finns det ett uttryck, som jag inte vet om man kan översätta, som lyder " cà nisciuno è fesso!" (ung. " tro inte att vi är dumma!" ). Nåväl, låt mig förklara det som föredraganden Tillich kallar en " teknisk korrigering" . Europaparlamentet införde i budgeten för 1997 en post som avser åtgärder för samarbete med kinesiska folkrepubliken: den röstades igenom vid första och andra behandlingen av budgeten för 1997; den röstades igenom vid den första behandlingen av budgeten för 1998. Detta ändringsförslag nr 36 ligger i block 3 och tidsfristen för att presentera tekniska ändringsförslag eller korrigeringar gick ut på tisdag kl. 12.00, vilket innebär att när jag framställde min begäran om att få genomföra en separat omröstning, i går klockan 18.30, så fick jag det helt korrekta svaret att tidsfristen hade gått ut. Jag tycker att det verkar egendomligt, till och med oacceptabelt, att hänvisningen till det uttrycket skall tas bort: något röstades igenom i kammaren och har därmed den giltighet som följer med detta, det ingår i ett block och nu säger föredraganden, som inte vet vad han skall ta sig till, att det är en rättelse, när det i stället förkom i budgeten för förra året och i årets budget.
Jag uppmanar er, herr ordförande, att inte acceptera detta, eftersom " cà nisciuno è fesso" , åtminstone i stort sett!

Ordföranden
Om jag har förstått rätt utgör en av de tekniska korrigeringarna som Tillich nämnt, snarare ett muntligt ändringsförslag. För att kunna ta detta i beaktande måste jag fråga kammaren om det finns fler än tolv ledamöter som motsätter sig detta.
(Mer än tolv ledamöter motsatte sig det muntliga ändringsförslaget varvid det förkastades.)

Ordföranden
Då omröstningen är avslutad frågar jag rådet: kan rådet komma överens med parlamentet om en ny maximal procentuell ökning av utgifterna som en följd av våra överläggningar?
(Rådets ordförande samtyckte.)

Ordföranden
Tack så mycket, herr Fischbach. Ni har ordet.

Fischbach
Herr ordförande! Det hela gick så fort, att den här omröstningen verkligen överraskade mig.
Jag skulle ändå vilja säga er, herr ordförande, liksom till alla ledamöter i parlamentet, att ordförandeskapet givetvis gläder sig åt det övergripande överenskommelsen som vi lyckats uppnå om 1998 års budget. Det är faktiskt en bra budget. Det är en bra budget, eftersom den är ett resultat av ett samförstånd, av en ömsesidig förståelse mellan budgetmyndighetens två grenar, men det är också och framför allt ett resultat av ett nära samarbete, som har grundats på ett ömsesidigt förtroende mellan rådet och parlamentet. Och om resultatet är det vi i dag kan notera, är det i huvudsak tack vare parlamentet, ledamöterna och ordföranden i budgetutskottet, de två föredragandena, Tillich och Tomlinson, vars engagemang och motviation jag hela tiden har uppskattat, liksom deras lojalitet under hela det här budgetförfarandet.
För att avsluta skulle jag också vilja tacka kommissionen, i första hand kommissionären Erkki Liikanen och hans medarbetare, deras insatser har på ett avgörande sätt bidragit till den här övergripande överenskommelsen. Tack till er alla.
(Applåder)

Ordföranden
Jag tackar Fischbach för dessa ord och förklarar förslaget till allmän budget för 1998, för definitivt godkänt.
(Ordföranden gick genast över till att undertecka den allmänna budgeten för 1998.)

Bourlanges
Herr ordförande! Jag skulle helt enkelt vilja säga att det verkar som om ändringsförslagen 5 och 2 är helt och hållet förenliga och att de skulle kunna läggas till, och jag tror att föredraganden håller med om det.
Genom att börja med ändringsförslag 5, precis som ni gör, kan ändringsförslag 2 läggas till efteråt, de utesluter inte varandra.

Tillich
Herr ordförande! Jag vill understryka precis det som kollegan Bourlanges just sade: Ändringsförslagen täcker i princip varandra, där ändringsförslag 5 skulle kunna vara en komplettering till ändringsförslag 2. Därför skulle även andra sidan av kammaren, som just ville rösta mot förslaget, kunna samtycka till denna sammanläggning av de båda ändringsförslagen. Det är vad jag skulle vilja rekommendera kammaren.
(Parlamentet antog resolutionen efter dessa ändringar.)

Ordföranden
Jag vill å kammarens vägnar välkomna presidiet i den polska delegationen till det blandade parlamentariska utskottet EU-Polen. Det är en stor tillfredsställelse att ha er med oss denna förmiddag.
(Applåder) Vi hälsar er, herr Mazowiecki, och er delegation välkommen till detta historiska ögonblick, efter rådets beslut att inleda anslutningsförhandlingarna med Polen inom några få månader.

Pompidou
Herr ordförande! Ni gick lite fort fram under omröstningarna. Jag skulle vilja ta ordet för att begära att ändringsförslagen 168, 104 och 172 går till omröstning tillsammans, eftersom det gäller ett tillägg. Eftersom jag inte hade någon tid för att yttra mig, inte mer än vad föredraganden hade, är min begäran att vi rättar oss efter föredragandens uppfattning om de här tre ändringsförslagen.

Ordföranden
Herr Pompidou, det här gjorde vi efter en rekommendation från det behöriga utskottet. Det är anledningen till att föredraganden inte framförde sin åsikt. Så, om det behöriga utskottet anser att de är förenliga, så skall också jag göra det.

Quisthoudt-Rowohl
Herr ordförande! Pompidou har fullkomligt rätt. Ändringsförslaget från Adam lägger till en halv mening på slutet, och vi är positiva till detta tillägg. Allt övrigt är ju likadant som förut.
Ändringsförslaget från den liberala gruppen lägger till ytterligare två ord - råvaror och teknologier. Dessutom skulle han vilja lyfta ut fyra andra ord, nämligen "ny typ av fartyg" . Vi är emot detta. Jag är för de båda ändringsförslagen som tillägg.

Bloch von Blottnitz
Tack herr ordförande! - Tack för att ni önskar mig något till jul.
Jag skulle gärna å vår politiska grupps vägnar vidhålla en separat omröstning så som det är planerat. Tack så mycket!
Om ändringsförslag nr 122

Quisthoudt-Rowohl
Herr ordförande! Ändringsförslag 122 från McNally och andra i den socialdemokratiska gruppen vill planera för skapandet och utvecklandet av åtgärder för att stödja kvinnor som startar företag. Det finns redan ett speciellt program inom Socialfonden, nämligen Now, som är tänkt speciellt för kvinnor som vill starta företagare, men jag tror att det skulle vara vettigare att bunta ihop ansträngningarna. Detta bara som en förklaring. Vi är för principen, men vi anser att det inte passar här.

Dury
Fru ordförande! I går hörde ni kommissionen visa stor välvilja gentemot Europaparlamentet. Jag skulle ändå vilja fästa presidiets uppmärksamhet på följande punkt. Jag ställde en skriftlig fråga om kommissionens informationspolitik. Santers svar var följande: " Ett detaljerat svar på frågorna från den ärade (självklart!!!) ledamoten kräver långa och mödosamma undersökningar, som kommissionen inte har möjlighet att företa just nu" . Man kan gärna uppriktigt säga till mig att jag inte är någonting, att jag inte tjänar till något, men jag skulle trots allt vilja be presidiet att granska den sortens attityd från kommissionens sida, när det gäller en fråga som, ärligt talat, inte var så komplicerad!

Ordföranden
Fru Dury, jag skall hänvisa er anmärkning till presidiet, och jag gör det mycket gärna, eftersom jag känner till frågan ni ställde, en fråga som jag bedömer vara välgrundad. Ett svar på den skulle ha varit av stort intresse. Vi skall försöka se till att det blir så.
Efter omröstningen om ändringsförslag 2

Bösch
Fru ordförande! Jag hade redan bett om ordet före detta yrkande, men det ändrar inte så mycket i sak. Jag tycker att det är underligt att vi i ett utskott håller på att arbeta fram ett ställningstagande vad gäller UCLAF, samtidigt som ordföranden i detta utskott föregriper de eventuella resultaten av dessa överläggningar. Det skulle jag vilja säga till det yrkande som vi röstade om förut.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Anastassopoulos
Fru ordförande! Jag skulle vilja be socialistgruppen att ta tillbaka sina krav på omröstning med namnupprop, eftersom de redan känner till parlamentets position. Vi bör inte varje gång ta till omröstning med namnuprop om saker som är klara.

Ordföranden
Herr Anastassopoulos, jag tror att det handlar om en känslig fråga, men eftersom man har begärt omröstningar med namnupprop, så måste vi göra det, om inte socialistgruppen skulle dra tillbaka sina begäranden så klart. Jag har dock inte känslan av att det förhåller sig så.
Efter omröstningen om punkt 7.2

Anastassopoulos
Fru ordförande! jag ber så mycket om ursäkt, men känner de politiska grupperna till att varje omröstning med namnupprop kostar den europeiske skattebetalaren tusen ecu?

Ordföranden
Herr Anastassopoulos, det är demokratins pris.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Vid andra behandlingen av 1998 års budget för Europeiska unionen kunde min grupp inte rösta. Vi har alltså inte anslutit oss till det samförstånd som ordföranden nyss gladde sig åt.
Vi konstaterade nämligen att kammaren hade tagit ett steg tillbaka under andra behandlingen, i förhållande till omröstningen vid första behandlingen. Då höjde en majoritet av kammaren rådets budget från 0, 7 % till 2, 7 %, så att den ökar i samma omfattning som Europeiska unionens utgifter.
Genom att följa vissa av rådets förslag stannade ökningen av budgeten på 1, 4 % vid andra behandlingen. Det är ett steg, men det är inte ett tillräckligt steg. Vi beklagar att man inte riktade in sig på de strukturella åtgärderna, så som man inriktade sig på jordbruksutgifterna och utgifterna i kategori 3 och 4. Den förpliktelse som antogs i Edinburgh skulle inte kunna motivera att man upprätthåller utgifter, som man med säkerhet vet att vi inte kommer att genomföra under det kommande året.
Vi beklagar likaså att budgeten inte når nolltillväxtnivån, vilket hade varit möjligt att göra om man hade följt rådets budget.
Utgiftsökningen gör att de nationella bidragen ökar med 1, 29 %, för en ökning av utgifterna på 1, 39 %. Om t.e.x. Frankrikes budget skulle utökas på det sättet, skulle ett av de berömda kriterierna i Maastrichtfördraget, nämligen det om budgetunderskottet, inte ha uppfyllts av mitt land.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
I förhållande till rådets andra behandling innebär förslaget från budgetutskottet en ökning av betalningsbemyndigandena med ca 500 miljoner ecu, dvs. drygt 4 miljarder kronor. De faktiska betalningarna är ungefär oförändrade.
Vi är negativa till att öka betalningsåtagandena, helt enkelt eftersom detta (förr eller senare) måste tas från de nationella budgetarna, t.ex. Sveriges. Detta innebär att en ökad inkomst för EU betyder en ökad utgift för den svenska statsbudgeten, något som i slutändan yttrar sig i nedskärningar i den svenska offentliga verksamheten. Även om EU: s utgifter alltså är behjärtansvärda (t.ex. satsning på sysselsättning), så kommer det att ha den negativa följden att den svenska budgeten drabbas. Av denna anledning delar vi helt och fullt regeringens målsättning att EU: s budget bör hållas så stram som möjligt.
Vi har speciella reservationer vad avser anslagen under kategori 3, interna åtgärder.
Parlamentets första behandling innebar här en kraftig ökning (nära 600 miljoner ecu) av åtagandebemyndiganden jämfört med budgetrådets första behandling. Ökningarna hänför sig till satsningar på ett sysselsättningsinitiativ (150), ungdomsutbyte och ungdomsutbildning (100), information (50), sociala åtgärder (50) samt kultur och idrott (20).
I de nära 600 miljoner ecu som utgör skillnaden mellan rådets och Europaparlamentets första behandling ingår en post på 200 miljoner ecu, som parlamentet har lagt ihop med de 150 miljoner som har anslagits till sysselsättning. Europaparlamentet har vidare uttalat att man kommer att lämna dessa 200 miljoner ecu outnyttjade under förutsättning att rådet beslutar om en rättslig grund för 150 miljoner ecu till ett sysselsättningsinitiativ. En rättslig grund krävs för att medel skall kunna utbetalas. Om rådet inte går Europaparlamentet till mötes, så har man deklarerat att man har för avsikt att försöka spendera hela beloppet på 350 (200+150) miljoner ecu. Vi anser att denna inställning från Europaparlamentets sida är direkt slösaktig.
Eftersom vi inte sitter med i parlamentets budgetutskott, har vi svårt att påverka budgetens innehåll. Vi har starka reservationer angående denna budget, men vi har valt att vara solidariska med vår grupp och röstar för budgetförslaget vid slutomröstningen.
Vad avser budgetresolutionen röstar vi för ändringsförslagen 3 och 4. Vi menar att Europaparlamentet bör inrätta ett resekort, liknande det som finns i svenska riksdagen.

Andersson, Lööw och Waidelich
Vi välkomnar de huvudprioriteringar för nästa års budget som har upprättats med hänsyn till EU: s nya sysselsättningsinitiativ och medlemsstaternas sysselsättningsåtgärder. Vi välkomnar också förslaget om att införa ett nytt tillvägagångssätt för EU: s bidrag med mer öppna kriterier. Vi konstaterar med glädje det föreliggande förslaget om inrättande av en särskild budgetpost för miljörelaterade åtgärder för Östersjöområdet.
Det är också tillfredsställande att de föreslagna jordbruksutgifterna för 1998 års budget kommer att minska jämfört med årets utgiftsnivå. Detta är dock inte tillräckligt. Vi förordar en djup och långtgående reformering av den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta är inte minst viktigt med tanke på den kommande utvidgningen av EU.
Vi anser det exempelvis vara principiellt fel att fortsätta subventionera tobaksodlingen inom EU. Det är emellertid svårt att inte fästa uppmärksamhet vid den motsägelsefullhet som råder i EU: s politik. Å ena sidan används gemenskapsmedel för produktion av en skadlig produkt med föga marknadsvärde. Å andra sidan används medel för cancerbekämpande åtgärder. Det är helt oacceptabelt att understödja en sektor som producerar en produkt som skadar folkhälsan. Vi kommer därför även i fortsättningen att driva ett stopp för tobakssubventionerna.
När det gäller parlamentarikernas reseersättningar arbetar vi för att förändra det nuvarande systemet. Vi har tidigare presenterat förslag för en grundlig översyn av systemet och tillsammans med andra ledamöter lagt fram ändringsförslag som syftar till att ersätta schablonbelopp med faktiska kostnader. För att undvika missförstånd röstade vi därför för ändringsförslag 3, med samma andemening, även om det inte är identiskt med vårt ursprungsförslag.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat nej till betänkandet. Parlamentets första behandling, som innebar en ökning med 1, 7 miljarder ecu i betalningsbemyndiganden i förhållande till rådets första behandling, medförde för den svenska statskassan 400 miljoner kronor extra i medlemsavgift. Cirka 250 miljoner kronor extra kostade endast ökningen av strukturfondsstödet. Denna ökning kvarstår i rådets och parlamentets överenskommelse inför den andra behandlingen.
De nedskärningar som rådet har föreslagit gäller dels inom kategori 1, dvs. jordbruksstödet, dels kategorierna 3 och 4. Tidigare har jordbruksstödet emellertid varit överbudgeterat, och överskottet har gått tillbaka till medlemsstaterna. Därmed kvarstår i stora drag den försvagning av den svenska statskassan som parlamentets första behandlingen förorsakade. Liksom vid den första behandling ifrågasätter vi effektiviteten i metoderna för finansieringen av sysselsättningsinitiativet.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Vi har i andra behandlingen för budgeten 1998 agerat på i stort sett samma sätt som vi gjorde i första behandlingen. Tyvärr försvåras omröstningen genom att i stort sett alla ändringsförslag läggs i block, vilket gör att man inte kan markera sitt missnöje med enskilda poster i blocken. Detta är synd. Inom ett block kan det ju finnas både bra och dåliga förslag.
Än en gång har dessutom parlamentets majoritet röstat ned vårt förslag att reformera systemet med reseersättningarna (ändringsförslag 3). Det system som innebär att ledamöter kan stoppa pengar i egen ficka kan alltså fortsätta, vilket vi motsätter oss mycket skarpt. Det borde vara en självklarhet att vi ledamöter bara får ersättning för faktiska utgifter för våra resor.
Vi har vidare röstat emot punkt 11 som handlar om " en gemensam informationspolitik" , eftersom erfarenheten hittills har visat att EU: s kampanjer inte är objektiva och enbart ger uttryck för en sida av frågan. Också punkt 12 gällande programmet för kontrollerad termonukleär fusion har vi röstat mot.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna stödjer förslaget om att EU skall ge stöd till inrättandet av ett informationskontor för ekologiskt jordbruk i EU. Omställning av traditionellt jordbruk till ekologiskt jordbruk är en nödvändig och naturlig utveckling som EU måste ge hög prioritet. Utöver detta anser vi att det skall finnas en sträng kontroll av de pengar i budgeten som är avsatta till Turkiet. Vi anser att det är viktigt att alla de 11 officiella språken i fortsättningen har samma officiella status. Därför stödjer vi att det även i fortsättningen avsätts ett fullt belopp till översättning av referaten från Europaparlamentets sammanträden.
Dessutom stödjer vi idén om att kontrollen av Europaparlamentarikernas reseersättningar skall förbättras. Reseutgifter bör återbetalas efter de faktiskt betalda utgifterna och vi är glada för att vi redan nu måste lägga fram bevis för betalning av resan.

Lulling
Två gånger under denna arbetsperiod har jag här röstat nej till budgeten, eftersom det i den inte fanns något enda anslag för att bibehålla biodlingen i Europa. Det var mitt sätt att protestera mot att kommissionen under åratal underlåtit att åt oss, som sedan 1985 arbetat med denna fråga, förbereda ett förslag till förordning eller direktiv för att därigenom skapa en rättslig grund för att kunna sätta in medel för detta ändamål i den preliminära budgeten. Katten biter sig så att säga själv i svansen. Vi krävde här i parlamentet enhälligt stöd för att bibehålla biodlingen. Ministerrådet kunde med fog avvisa detta, eftersom det som sagt inte fanns någon rättslig grund för en sådan utgift.
Nu har vi äntligen denna rättsliga grund även om det enligt min mening bara blev berget som födde en mus, för den förordning som ministerrådet antog i juni gällande åtgärder för att förbättra odling och marknadsföring av honung ligger långt under detta parlaments enhälliga förslag.
Dessutom hade kommissionen lyckats med att t.o.m. lägga in 12 miljoner ecu lägre krediter i det preliminära budgetförslaget än som den själv hade angett att det egna halvhjärtade förslaget skulle kosta.
Det blev droppen som fick bägaren att rinna över.
Jag har därför som föredragande engagerat mig för biodlingens väl och ve, med resultat att åtminstone ytterligare 3 miljoner ecu kom in i budgeten för 1998. Jag är tacksam inte bara mot vårt jordbruksutskott, vårt budgetutskott utan även mot det luxemburgska ordförandeskapet för att det nu står 15 i stället för 12 miljoner ecu i budgeten för att gynna produktionen och marknadsföringen av honung.
Det är en verklig premiär för att oss att vi lyckats med detta när det gäller de obligatoriska utgifterna, trots att det här säkerligen handlar om struntsummor, jämfört med de 65 miljoner som detta parlament tack vare mitt betänkande hade krävt för kraftiga strukturåtgärder, bl.a. pollineringspremien. Struntsummor, inte minst med tanke på att vi har pengar till alla möjliga och omöjliga aktiviteter i världen i övrigt, att vi accepterar att det försnillas 60 miljarder ecu, medan vi för livsviktiga utgifter - utan bin skulle det inom två år inte längre finnas några människor, sade Einstein - inte ens är i kapabla att ställa detta ringa bidrag på 0, 08 % av våra totala utgifter till förfogande.
Nåväl, detta år kan jag med bättre samvete rösta ja till budgeten, men inte utan att här försäkra att jag självklart kommer att fortsätta kämpa för kraftiga stöd- och strukturåtgärder i biodlarnas intresse.

Novo
Parlamentet samtycker i denna andra behandling till att rådets budgetförslag för 1998 skärs ned med ytterligare 1, 1 miljon ecu på betalningsutgifternas nivå. Parlamentet samtycker i denna andra behandling till att rådets slutliga förslag till budget fortfarande ligger på en nivå av 1, 14 % av BNI vad gäller utgifterna, då man i Edinburgh 1992 inom ramen för budgetplanen för perioden 1994-1999 beslutade att uppnå en nivå av 1, 26 % av BNI.
Parlamentet samtycker till en fortsatt stram budget med det enda syftet att uppnå de nominella konvergenskriterierna från Maastricht. Parlamentet samtycker, såsom Tillich betänkande säger, till ett säkerställande av " strama budgetmål med avseende på behovet att uppfylla kriterierna för Ekonomiska och monetära unionen och den gemensamma valutan genom beslut om minskningar av betalningsbemyndigandena jämfört med nivån vid parlamentets första behandling" .
Budgeten ger fortfarande inte något fullständigt svar på arbetslöshetsproblemet och den sociala utslagningen i Europeiska unionen i dag, med 18 miljoner arbetslösa och 50 miljoner utstötta. De 150 miljoner ecu som rådet föreslog efter toppmötet i Luxemburg om sysselsättning, för budgeten 1998 är inte mer än lindrande medel när man ser beloppen för de budgetposter som ges en verklig betydelse. Rådet godkände inte ens parlamentets första förslag att för 1998 anslå 391 miljoner ecu till ett sysselsättningsinitiativ fastän, som vi sade då, dessa inte skulle vara tilläggsanslag utan överförda från andra budgetposter. Parlamentet samtycker nu till förändringarna av sitt förslag och övergår till att acceptera endast 150 miljoner ecu. Vi är inte eniga i denna ståndpunkt, så mycket mer som informationsåtgärderna får 100 miljoner ecu och bara propagandan för euron kommer att disponera över 42 miljoner ecu.
Och givetvis är målet att skapa budgetbesparingar kvar, även i denna budget, för att kunna finansiera kostnaderna för utvidgningen inom de aktuella gränserna för budgetplanen, med kommissionens förslag - Agenda 2000 som ram.
På grund av detta är vi emot Tillich betänkande.
Inom denna ram skulle vi vilja gratulera oss själva till att förslaget från första behandlingen i rådet om nedskärningar av kostnaderna för strukturfonderna på en miljard ecu inte gick igenom i andra behandlingen. Vi vill också gratulera oss till att några av våra förslag har tagits upp i denna budget (Östtimor, kustnära småfiske, Repas-nät, bland andra).

des Places
Som ett svar på presentationen av det här betänkandet, gladde sig rådsordföranden åt 1998 års budget. Ingen kommer att förvånas över att vår grupp har röstat mot den här budgeten, som i själva verket förbereder en dyster framtid för den gemensamma jordbrukspolitiken, enligt beskrivningarna i Agenda 2000.
När det gäller perioden 2000-2006 vet vi alla att budgetproblemet kommer att vara avgörande för Europeiska unionen. I stället för att ägna samtliga finansiella medel åt gemenskapens integrerade politikområden enbart (jordbruk, fiske, landsbygdens utveckling...), önskar kommissionen utöka sitt verksamhetsområde, till det europeiska jordbrukets nackdel. En snabb genomläsning av de ändringsförslag som antogs vid den andra budgetbehandlingen visar att gemenskapsåtgärder som Sokrates, Leonardo, osv...., har fått utökade medel, trots att de inte har något gemenskapsintresse. Inför detta har jordbruksbudgeten förlorat 1miljard 450 miljoner ecu mellan det första budgetförslaget som lades fram av rådet (jordbruksministrarna), och avslutningen av den slutgiltiga andrabehandlingen. Vid Corepers möte den 12 november förra året, begärde representanten för det franska finansdepartementet själv en minskning av jordbruksbudgeten på en miljard ecu, mellan den första och den andra budgetbehandlingen - det hör absolut inte till vanligheten.
Jag skulle faktiskt vilja påminna om att Frankrike bidrar till gemenskapsbudgeten med 17, 4 %, och att andelen EUGFJ-medel som omfördelas till Frankrike uppgår till mer än 24 %. Jag vet att Maastrichts konvergenskriterier förpliktar vår regering till att maximalt minska sitt budgetunderskott, men en tjänsteman från finansdepartementet borde kunna räkna i termer av en tillbakagång för Frankrike. De franska jordbrukarna, utöver det faktum att de på sikt kommer att betala för utvidgningen, är just nu i färd med att betala införandet av den gemensamma valutan.

Stenmarck
Det är viktigt att se frågan om reseersättningar i sin helhet tillsammans med övriga villkor. Parlamentets ordförandeskap arbetar med dessa frågor. Först när det finns en helhet att ta ställning till, kan parlamentet fatta ett beslut.
Jag avstår från att delta i beslut om ändringar som har lagts fram i sista sekund inför parlamentets omröstning.
Betänkande: Giansily (A4-0409/97)

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Min grupp har röstat för Giansily-betänkandet, som jag uttalade mig om på ett mycket reserverat sätt i går.
Anledningen är att vi gläder oss åt att kammaren har gett prov på ansvarskänsla, visserligen med knapp majoritet, men det är inte brukligt. De känslor som föredraganden framkallade genom att föreslå ett återupprättande av beskattningen till EKSG: s fördel, har varit livliga under de senaste veckorna. Omröstningen har diskuterats, men klokheten har vunnit.
I resolutionen av den 21 april 1994 uttalade sig kammaren faktiskt för ett så snart avskaffande av EKSG-beskattningen som möjligt, för att kunna öka kol- och stålindustriernas konkurrenskraft, vi känner till deras svårigheter i samtliga länder i Europeiska unionen.
Kommissionen, som sällan är benägen att avstå från tillgångar, rekommenderade t.o.m. en avveckling, och vi skulle då bevara en skatt, för övrigt genom att tillägga - vilken överraskning - att det handlade om den enda befintliga gemenskapsskatten. I våra ögon var det inte ett skäl till att behålla den, det utgjorde t.o.m. ytterligare ett skäl till att avveckla den.
Genom den löpande beskattningen deltar redan den europeiska järn- och stålindustrin och den europeiska kolbrytningen - på samma sätt som alla företag, som alla andra industriella sektorer - till de sysselsättningsinitiativ som tas av medlemsstaterna och Europeiska unionen. De är sektorer i kris.
Plenum gjorde rätt i att rösta för ändringsförslaget som gjorde det möjligt att definitivt avskaffa EKSG-beskattningen. På så sätt kommer företagen att ha möjlighet till att delta på ett bra sätt, på deras nivå, i kampen mot arbetslösheten, och vi kommer inte att ha försämrat deras svåra situation. Hur kan man låta bli att glädja sig åt en sådan omröstning?

Wibe
Jag kan absolut inte rösta för detta betänkande, eftersom det föreslår att produktionsavgiften på 0, 11 procent för medlemsstaterna skall återinföras. Det innebär att EU-medlemsstaternas medlemsavgifter belastas ytterligare. Medlemsstaterna har ansträngd ekonomi och mer behjärtansvärda utgifter att täcka. I Sveriges fall sker i dag nedskärningar i vård, omsorg och utbildning. Jag kan absolut inte stödja det absurda förslag som framförs i detta betänkande.
Andrabehandlingsrekommendation Sandbæk (A4-0379/97)

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för detta betänkande. Vi är emot särdirektiv för idrottsutövare, därför att sport kan vara så mycket och barn och unga som utövar idrott kommer att föredra sportdrycker i stället för läskedrycker vilka kan köpas till halva priset men som innehåller samma mängd energi.
Varje sportgren ställer sina krav, men energibehovet kan på ett utmärkt sätt uppfyllas genom intag av vanliga matvaror och drycker, som sätts samman individuellt för den enskilde idrottsutövaren. Regler om särskild kost skall bara skapas om det finns ett oundgängligt behov för det hos konsumenterna, och därför inriktar vi oss på direktiv som modersmjölksersättningar och tillskottsblandningar till spädbarn och småbarn. Det gör vi därför att vi vill garantera att livsmedlen lever upp till vissa hälsmässiga krav. Vi stödjer ändringsförslaget om att det inte får finnas rester av bekämpningsmedel i barnmat, ett förslag som antogs av Europaparlamentet vid första behandlingen.
Andrabehandlingsrekommendation Paasio (A4-0371/97)

Rovsing
För många samhällen utgör de icke-statliga biståndsorganisationerna, de så kallade NGO, ett väsentligt bidrag till att garantera demokratin, mänskliga rättigheter etc. Det är därför i Europas intresse att stödja dessa organisationer. Emellertid bör man självfallet vara uppmärksam på vem som får gemenskapsstöd och varför. I detta sammanhang är det mycket glädjande att rådet och parlamentet från första början var eniga på de flesta områden. Rådet har således tagit med många av de konstruktiva förslag som parlamentet lade fram vid första behandlingen. Jag ger därför betänkandet mitt fulla stöd.

Sandbæk
Vi måste inte alltid uppfinna hjulet på nytt, utan borde i stället dra nytta av den ovärderliga erfarenhet och kompetens som ligger i de icke-statliga organisationerna. Budgetposten för samfinansiering av europeiska icke-statliga organisationer är därför viktig och är en god grund för att hjälpa utvecklingsländerna. De icke-statliga organisationerna är generellt sett glada att den finns, och den medför bl.a. att de icke-statliga organisationerna från länder där regeringen inte beviljar stora budgetar också får en chans att arbeta i utvecklingsländerna. Men i samarbetet är det viktigt att de icke-statliga organisationerna bevarar sin självständighet och sitt oberoende.
De måste tilläggas att när medlen inte används skall detta inte skyllas på de icke-statliga organisationernas kapacitet eller antalet ansökningar, utan på att kommissionen inte har de nödvändiga resurserna för att behandla de förslag som kommer in från de icke-statliga organisationerna. Det verkar paradoxalt att de icke-statliga organisationerna, men också - vilket är ännu värre - att de fattiga i utvecklingsländerna skall straffas på grund av att kommissionen inte har den nödvändiga kapaciteten. Likaså betyder omsättningen på personalen, såsom t.ex. de nordiska icke-statliga organisationerna har upplevt det, att kontinuiteten försvinner.
I behandlingen av ansökningar borde kommissionen använda erfarenheter från vissa av de nationella systemen. T.ex. fördröjer kommissionens långsamma svar de icke-statliga organisationernas arbete - och förhindrar till och med arbete från att utföras. Därför är förslaget om en förenkling av ändringarna i de allmänna villkoren för samfinansiering nödvändiga.
Med hänsyn till CSP-ordningen (Cofinancing Support Programme), där de icke-statliga organisationerna i hemlandet väljer en organisation eller person som går igenom projektförslag, innan de skickas till kommissionen (för att på detta sätt förbättra kvaliteten på projekten), får man omedelbart lust att föreslå att denna ordning uteslutande bör vara provisorisk. Det kan nämligen inte vara de icke-statliga organisationerna som skall göra kommissionens arbete, enbart därför att kommissionen inte har kapacitet till det. Finansieringen av CSP-ordningen sker nämligen i huvudsak genom budgetposten för samfinansiering. Och pengar som används till rådgivning kan inte användas till de icke-statliga organisationernas goda projekt som skulle kunna hjälpa folk i tredje världen. Men samtidigt fungerar CSP-ordningen som en god rådgivande funktion särskilt till mindre icke-statliga organisationer och är som sådan oumbärlig. Jag vill därför argumentera för att CSP-ordningen bevaras men inte finansieras genom budgetposten för samfinansiering.
Ändringarna i samfinansieringsposten som ger programstöd till de icke-statliga organisationerna, dvs. en summa pengar i stället för projekt-till-projekt-stöd är också välkommen, men det måste dock garanteras att det finns tillräckligt med pengar till förfogande för de mindre icke-statliga organisationer som inte kan hantera detta programstöd.
Gemenskapens finansiering av projekten får normalt inte överstiga 50 %. Det är en sund princip att de icke-statliga organisationerna skall stå för en viss egenfinansiering. Kommissionen har dock lagt fram idéer om att ändra på tolkningen av hur denna egenfinansiering bör ske. Detta har lagts fram av kommissionen på ett sådant sätt att de icke-statliga organisationerna bör samla in pengarna i hemlandet. En sådan tolkning skapar emellertid problem för bl.a. de icke-statliga organisationerna i de nordiska länderna och Holland. I Danmark t.ex. sker en ytterligare finansiering delvis genom offentliga medel. För danskarna är det helt naturligt att betala till u-hjälpen via skattsedeln. Om de danska icke-statliga organisationerna skulle samla in sina pengar till biståndshjälp vid insamlingar, skulle de flesta ha problem. Danskarna har tilltro till att myndigheterna skaffar pengar till de icke-statliga organisationer som utför arbetet och till att de icke-statliga organisationernas oberoende inte hotas av DANIDA. Om kommissionen ändrar reglerna och tolkningen för egenfinansieringen, går det i strid mot de bärande principerna för dansk u-hjälp.
Jag stödjer Paasios betänkande och utskottets ändringsförslag som på en rad punkter stramar upp den gemensamma ståndpunkten - detta gäller dock inte ändringsförslag 7. Här önskar vi en rådgivande kommitté framför en förvaltningskommitté. Jag är principiellt emot hela idén med kommittéer som är odemokratisk och låst. Men till följd av EU-systemets problematiska uppbyggnad, särskilt med hänsyn till kommissionens befogenheter, ser jag hellre en förvaltningskommitté än en rådgivande kommitté. Det binder kommissionen och garanterar att nationella representanter involveras i processen. Avsnittet om öppenhet röstar jag dock naturligtvis för.
Betänkande: Giansily (A4-409/97)

Katiforis
Den här debatten har ingen särskild nationell betydelse, åtminstone inte för mitt land. Jag kommer därför att unna mig själv lyxen att tala till er på ett språk som de som är direkt intresserade av direktivet vi debatterar kan förstå i dess helhet och rena omedelbarhet. De som främst är intresserade är huvudsakligen den europeiska finansvärlden som i dag vinner en viktig seger så tillvida att de får ett gammalt krav tillfredsställt.
Genom direktivet får banker och andra finansiella institutioner möjlighet att bli kvitt de bojor, eller vad de upplever som bojor, som de reglerande myndigheterna ålagt dem i form av minimikrav på kapital för att garantera kundsäkerheten och för att skydda bankväsendet mot systemrisker. Från och med nu kommer banker och finansiella institutioner att med hjälp av sofistikerade matematiska modeller av nytt datum kunna uppskatta den marknadsrisk de utsätter sig för, och att själva fastställa den mängd kapital som måste öronmärkas för en sådan risk. Denna makt kan banker och finansiella institutioner använda på gott och ont. De får möjlighet att använda sitt kapital mer ekonomiskt och verkningsfullt med den nya frihet de fått att göra sina egna förberedelser.
I andra fall får de också möjlighet att längre kunna dölja de desperata åtgärder som banker ställda inför ett misslyckande ibland måste tillgripa; när de under trycket av olyckliga omständigheter eller ackumulerade misstag bestämmer sig för att gå omkull, för att använda ett populärt uttryck. Ingen lagstiftning mot sådant missbruk kan någonsin bli helt idiotsäker. Direktivet innehåller vissa garantier och parlamentet har lagt till vissa andra i ett försök att med stor återhållsamhet och moget övervägande balansera behovet av flexibilitet i affärer med vederbörliga hänsyn till det allmännas intressen.
Jag beklagar att den berörda näringen, av kvalitén på den lobbying den utsatt oss för att döma, inte har visat några större prov på återhållsamhet eller mogna överväganden. Detta får inte föranleda vare sig kommissionären eller parlamentet att beröva dem på det senaste hjälpmedlet i sin näring. Jag hoppas emellertid att kommissionären kommer att ta vederbörlig hänsyn till de garantier och rimliga begränsningar som framlagts i parlamentets ändringsförslag. I sådana här frågor vore det farligt för näringen att få en illusion av allsmäktighet vilket kan få den att agera oansvarigt, för den finansiella sektorn att betrakta sig själv som stående över den verkliga ekonomins diktat eller för en regering av, med och för pengar att bli det normala i denna vår Europeiska union.
Betänkande: Pimenta (A4-0325/97)

Rovsing
Jag kan bara stödja det faktum att fångst av vilda djur skall utföras på ett humant sätt, och utan risk för hotade arter eller naturliga livsmiljöer. Därför ställer jag mig bakom kommissionens arbete med att skapa en europeisk fångststandard och beklagar att USA, Kanada och Ryssland inte omedelbart vill gå med på ett internationellt avtal som garanterar en human fångst av vilda djur. Emellertid är jag också av den uppfattningen att stridigheterna mellan USA, Kanada, Ryssland och EU inte bör leda till ett " mindre handelskrig" , men att man bör eftersträva en energisk lösning utan tvist i Världshandelsorganisationen, WTO.

Titley
Jag måste hålla med föredraganden att förslaget till avtal mellan EU, Kanada och Ryssland helt enkelt är oacceptabelt.
De tre sidorna talar åtminstone om att vidta åtgärder mot grymma fällor. Men sådana avtal måste vara tuffare än det här. De måste garantera att djur som fångats, men som fortsätter att leva under fruktansvärd smärta, avlivas under humana former. EU borde insistera på att de egna experternas åsikter får råda så att maximitiden från det att ett djur fångats tills dess att det förlorar medvetandet är 30 sekunder.
Just när vi håller på att förbjuda landminor som dödar och lemlästar så många av vår egen art har vi ett ansvar gentemot de försvarslösa djuren att de blir kvitt så många saxfällor som möjligt, och att göra de kvarvarande fällorna så smärtfria som möjligt. De som fortfarande kan behöva jaga för att få föda behöver inte längre använda en sådan smärtsam och ålderdomlig avlivningsteknik. Och vi kan inte ursäkta användandet av grymma saxfällor som fångar djuren för deras päls när alternativa kläder kan tillverkas.
De många representanter från allmänheten som frågar mig om djurens väl kräver mer än detta - och de djur som får lida en långsam och smärtsam död förtjänar bättre än detta. EU-förhandlarna måste få instruktioner att fortsätta kämpa för en bättre överenskommelse som inkluderar fler länder. En sådan politik kanske inte blir så lätt, men i likhet med många av mina väljare anser jag att den är riktig.
Betänkande: Scapagnini (A4-0308/97)

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Vi opponerar oss bestämt mot betänkandets förslag i punkt 2 och 3 om en överstatlig europeisk energipolitik. En överstatlig styrning gör frågan mindre överskådlig i den demokratiska debatten. Energipolitiken måste styras demokratiskt!

Lindqvist
Kommissionen efterlyser i sitt meddelande en gemensam energipolitik för unionen. Det kan ifrågasättas om detta är den mest angelägna åtgärden på energiområdet i Europa.
Prioritering av försörjningstrygghet, hållbar utveckling och långsiktiga mål för miljö och utsläpp är viktigare utgångspunkter. Dessa mål kan till och med lättare uppnås med en mångfald av energikällor som kan bredda försörjningsbasen och samtidigt ändå tillgodose uthållighets- och miljökraven. Dit hör sol-, vind- och bioenergi.
Om en gemensam energipolitik införs bör Euratomfördraget avskaffas och ersättas med ett program för miljövänliga och långsiktigt hållbara energikällor som passar in i framtidens kretsloppssamhälle.

Robles Piquer
Det glädjer mig att få uttrycka mitt fullständiga stöd för betänkandet som Dr Scapagnini, ordföranden för parlamentets behöriga utskott författat om kommissionens meddelande vilket ger oss en global bild av politik och åtgärder inom energiområdet.
Det handlar bara om inledningen av den meddelade " globala visionen" . Dokumentet kommer säkerligen att utvidgas och förbättras inom den närmaste framtiden och jag vill uppmuntra kommissionen till detta. Därför vill jag enbart ta upp energiutskottets betänkande.
För det första vill jag beklaga att det fortfarande saknas ett energikapitel i fördraget, inklusive Amsterdamfördraget. Genom detta saknar vi en rättslig bas för att från unionen omfatta en önskvärd global vision.
Vi måste berömma, vilket också föredraganden gör, kommissionens arbete med att öka klarheten. Detta arbete gör det möjligt för oss att fråga vilka energikällor som skyddar miljön, skapar sysselsättning och förbättrar livskvaliteten. Punkterna 7 och 11 i betänkandet är värda att understrykas. Den första för sin hänvisning till en önskvärd politisk överenskommelse om förnybara energikällor och för dess tydliga omnämnande av möjligheten att naturgasen " på lång sikt kan utgöra en risk för unionen" . Den andra för att den understryker " viljan att prioritera förnybara energikällor" i syfte att tillämpa denna vilja på det femte ramprogrammet för FoTU, vilket för övrigt inte var tillräckligt klart i Europeiska kommissionens förslag.
Även punkt 12 förtjänar att nämnas eftersom den kräver en " flerårig finansiering" som gör det möjligt att utveckla " betydelsefulla åtgärder" i synnerhet vad avser förnybara energikällor. Därför kan jag inte annat än dela den häftighet som föredraganden visar mot nedskärningarna, vilka jag anser är oacceptabla, i budgeten för energiprogrammen Altener, Save och Thermie. Det är särskilt absurt när kommissionen nyss har fullbordat en lång process och äntligen lagt fram sin vitbok om förnybara energikällor.

Rovsing
Kommissionens samlade översikt över EU: s energipolitik och energiåtgärder ser jag som mycket välkommen. Översikten kan medverka till att garantera en bättre samordning av EU: s energipolitik i en tid då just energi, och i synnerhet den stigande förbrukningen fått större betydelse på såväl europeisk som på global nivå. Emellertid pekar betänkandet på enskilda områden där kommissionens förslag med fördel kan förbättras. Dels önskar utskottet en klar redogörelse från kommissionen om den kommande energipolitikens inverkan på miljön, levnadsstandarden och livskvaliteten i de enskilda medlemsstaterna, dels betonar utskottet betydelsen av att kommissionen gör mer för EU-initiativ avseende förnybara energikällor.

Sandbæk
Scapagnini välkomnar kommissionens meddelande, vilket jag bara kan ansluta mig till. Översikten är nyttig och bidrar till en större insyn på energiområdet. Den kommer klart att kunna medverka till en bättre samordning av insatsen för en bättre och mer effektiv energiförsörjning. Jag stödjer särskilt de uppfattningar i betänkandets punkt 9 som beklagar de drastiska nedskärningarna i EU-budgetens avsnitt om energi.
Det finns emellertid flera punkter som jag gärna vill kritisera. Särskilt beaktandemeningarna D och E. Scapagnini bryr sig inte om dyra energipriser. Det håller jag inte alls med om. Jag anser att energikonsumtion av miljöorsaker bör kosta mycket för såväl industrin som privatpersoner. Utan en högprispolitik blir sparåtgärderna bara slag i luften. Mitt största bekymmer gäller emellertid den mycket positiva synen på kärnkraftsindustrin i Europa. I betänkandets punkt 11 önskar ordföraren främja gemenskapsinstitutionernas deltagande i utvecklingen av kärnkraftssektorn på grund av dess stora roll i EU: s energipolitik. Dessa beaktanden är ett bra exempel på hur kärnkraftslobbyn på nytt håller på att vinna i ställning. Nu ursäktar man situationen och säger att kärnkraften kan användas positivt till att minska koldioxidutsläppen.
Jag anser att kärnkraften nu som förr bör avvisas kategoriskt. Den har som bekant andra och nog så obehagliga egenskaper och bör bli en parentes i energiförsörjningens historia. För övrigt använder traditionella kärnkraftverk importerat bränsle (uran). En ökad satsning på denna teknologi flyttar därför bara beroendet från " oljestater" till " uranstater" ! Priset för uranutvinningen betalas överallt på klotet av ursprungsbefolkningen i form av omänskliga följdverkningar på grund av strålning som skadar både människor och djur. Till detta kommer de välkända betänkligheterna med denna teknologi, inte minst med avseende på avfallsproblemen.
Slutligen vill jag dra uppmärksamheten till att om man noga läser bilaga 2 i kommissionens dokument, är det slående att se vilka skrattretande små belopp som avsätts till en förnybar energi jämfört med de belopp som tilldelas kärnkraftssektorn. Denna fördelning är helt skev i förhållande till de politiska signaler som skickas ut från parlamentets miljöutskott och de politiska intentioner som flera medlemsstater ger uttryck för. Trots dessa allvarliga punkter som jag kritiserar har jag på grund av de anledningar jag nämnde först valt att rösta för Scapagninis betänkande.
Europeiska rådet

Berthu
Herr ordförande! Rådet i Luxemburg bekräftade i all stillhet en sanning som kommer att avslöjas senare, eftersom den i dag låter alltför hård för anhängarna av en superstat: det utvidgade Europa kommer inte att kunna foga sig efter en rigid modell som redan visar sig vara olämplig för femton medlemmar.
Redan i punkt 3 i toppmötets slutsatser erinras det om att utvidgningen kommer att kräva en föregående reform av institutionerna, i enlighet med Amsterdamfördragets riktlinjer. Och vad säger nu dessa? Åtminstone ett år innan unionen får sin 21: a medlem skall man ha tagit itu med en fullständig omprövning, och jag säger verkligen fullständig omprövning, av fördragets bestämmelser, när det gäller institutionernas sammansättning och sätt att fungera. Detta uttryck, " fullständig omprövning" , visar tydligt att det inte bara kommer att handla om att omdefiniera antalet kommissionärer eller att väga om rösterna i rådet. Det kommer inte nödvändigtvis att handla om att utsträcka det område där beslut med kvalificerad majoritet skall gälla, vilket tre medlemsstater föreslår i en deklaration i fördragets bilaga. Men det är just betecknande att dessa stater endast är tre. Detta visar tydligt att alla de andra knappast anser att utsträckningen av majoritetsomröstningar representerar en lämplig lösning på unionens växande heterogenitet.
Och hur ser då en sådan lösning ut? Vari skall en fullständig omprövning bestå? Slutsatserna från toppmötet i Luxemburg ger oss en vägledning, och lanserar samtidigt ett försök. En Europakonferens som samlar medlemsoch kandidatstaterna kommer att skapa en multilateral församling för politiska konsultationer och samarbete, i synnerhet för utrikespolitiken och för säkerheten.
Vad vi har framför oss är utkastet till ett differentierat samarbete som, i framtiden, kommer att möjliggöra en smidig integration av våra partner i öst. En del förringar denna uppfinning, genom att antyda att det skulle handla om att organisera en tillfällig " sluss" i öst, vilket skulle möjliggöra en snabbare utveckling av federalismen i väst. De misstar sig. För när man väl kommer att ha lyckats med försöket att samarbeta i frihet, kommer det att vara svårt att begränsa något såpass intressant.

Van Bladel
Herr ordförande! De ämnen som behandlades på toppmötet i Luxemburg tjänade ett enda syfte: stabilitet, säkerhet och fred. Jag konstaterar, tyvärr, att då det gäller Turkiet är EU: s relation med detta land inte särskilt betryggande för denna stabilitet, säkerhet och fred. Låt mig tala klarspråk, herr ordförande, Turkiet är tydligen tillräckligt bra för att försvara Europas gränser som NATO-medlem, men det stannar vid det. Denna inställning anser jag vara farlig, destabiliserande och oacceptabel, desto mer därför att EU på intet sätt har uppfyllt tullunionens förpliktelser. Tyvärr har inte heller Turkiet gjort det från sin sida. Det ligger dock varken i EU: s eller i Turkiets intresse att låta relationen försämras ytterligare. Nu gäller det också att avbryta det verbala våldet på båda sidor och att ta initiativ till ett närmande från EU: s sida innan, herr ordförande, Förenta staterna, som vanligt, i motsats till EU, fullgör sitt ansvar i den regionen.

Cushnahan
Först och främst skulle jag vilja gratulera Luxemburg för dess ordförandeskap. Det har varit ett framgångsrikt ordförandeskap och det har än en gång visat att små stater är förmögna att åta sig ett sådan uppgift.
Luxemburgs ordförandeskap har haft många betydande framgångar. För mig var den viktigaste av dem sammankallandet av toppmötet om sysselsättningen och överenskommelsen om utvidgningsprocessen.
Beträffande utvidgningen är jag särskilt nöjd med att statsöverhuvudena gav ett positivt gensvar på Europaparlamentets åsikter. Det var viktigt att sända ett positivt budskap till alla ansökarländer. På det här sättet förhindrade vi att en demoralisering uppstod bland medborgarna i de länder som hade placerats i en andra anslutningsvåg. Genom att ha en integrerande attityd uppmuntrar vi dessutom potentiella utländska investeringar i dessa länder och det måste betonas att detta är av avgörande betydelse om de ska kunna överbrygga det ekonomiska gapet mellan dem själva och deras framtida europeiska partner.
Detta i sanning historiska beslut gör slut på arvet från det kalla kriget.
Jag är emellertid besviken på att en spricka håller på att öppnas mellan EU och Turkiet. Jag hoppas att denna kan lagas då jag anser att Turkiet så småningom kommer att kunna utgöra en viktig bro mellan EU och den islamiska världen.
Trots detta bakslag var det icke desto mindre ett framgångsrikt toppmöte och en passande avslutning på Luxemburgs ordförandeskap.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag tillsammans med resten av PSE-gruppen röstat för förslaget till beslut om Luxemburgs ordförandeskap. Vi önskar rikta uppmärksamheten på att Danmark har fyra förbehåll, vilka håller Danmark utanför vissa av områdena i EU-samarbetet. Samtidigt anser vi att en reform av EU: s institutionella ramar inte är en förutsättning för att EU kan påbörja anslutningsförhandlingar med de nya medlemsländerna.

Kristoffersen
Det är med mycket stor glädje som jag röstar för detta förslag till beslut. EU-toppmötet i Luxemburg den 12-13 december 1997 tog ett historiskt steg fram mot enandet av vår kontinent, som i decennier har varit delad och härjat av blodiga krig, våldsamma diktaturer och mänskligt armod. Toppmötets beslut om att " inleda en inträdesprocess som omfattar de tio central- och östeuropeiska ansökningsländerna och Cypern" är ett tecken på en ny era i Europas utveckling. Det är oerhört positivt att EU: s stats- och regeringschefer härmed följer initiativet i den rekommendation som Europaparlamentet med stor majoritet antog omedelbart före toppmötet.
Sett ur Danmarks synpunkt önskar jag betona vikten av att utvidgningen kommer att omfatta alla de tre baltiska länderna, Estland, Lettland och Litauen, våra grannländer vid den gemensamma Östersjön. Jag önskar samtidigt slå fast betydelsen av att utvidgningen kommer att omfatta alla central- och östeuropeiska ansökarländer på ett likvärdigt sätt.

Papakyriazis
Besluten som togs på toppmötet i Luxemburg signalerar en ny historisk period för utvecklingen av den Europeiska unionen.
Utvidgningen mot de östeuropeiska länderna utan undantag (alla tio länder som efterfrågar detta, inklusive Bulgarien och Rumänien) och den prioritet som ges till Cyperns inordnande försäkrar skapandet av ett verklig europeisk integration och sätter definitivt stopp för den gamla uppdelningen
Det klargörs fullständigt att endast de länder som respekterar och accepterar de villkor, förutsättningar och bestämmelser som ställts upp kan vara med. Turkiet ingår inte bland dessa länder.

Schroedter
Gårdagens lovtal till rådet, bifallet för det som uppnåtts och att man bedyrar hur enig man var, verkar ytterst främmande, när vi har denna kammares resolutioner inför toppmötet i Luxemburg för ögonen.
Otillfredsställelsen över de bekymmersamma resultaten från förhandlingarna i Amsterdam, kravet på en snabb inledning av den inre reformprocessen, kritiken mot kommissionsförslaget Agenda 2000, ja och inte minst kraven på att förhandlingsprocessen skall startas samtidigt för alla inträdesländerna verkar vara glömda. Europaparlamentet bedriver med sin resolution i dag en regelrätt självcensur.
Men inte ens förskönande ord kan skymma att rådet i Luxemburg inte lyckades - bortsett från den planerade, rent symboliska, gemensamma upptakten till inträdesprocessen - att erbjuda alla kandidatländerna ett konkret inträdesoch förhandlingsperspektiv. Som motivering angavs att man skulle förhandla med de länder som ekonomiskt och socialt gjort de största framstegen, förhoppningsvis skulle eftersläntarna hinna i kapp. Därigenom vältrar man över utvidgningsprocessen på kandidatländerna. Ekonomiska argument får stå som täckmantel för den politiska bristen på mod, ett inte ovanligt argument i dag.
Kära kolleger! Hur den kommande utvidgningen kommer att förlöpa blir i första hand en fråga om Europeiska unionens kompetens att klara denna process. Förutsättningarna för detta är demokratiska och institutionella reformer och en ny struktur och sammanhållningspolitik, som bygger på principen om solidaritet mellan de femton medlemsländerna och alla kandidatländer. Vill vi uppnå det ambitiösa målet med ett Europa utan gränser mellan öst och väst, då kan vi inte rösta ja till rådets beslut. Dessa håller sig nämligen helt innanför den utstakade stigen i utvidgningsprotokollet från Amsterdam. Risken med en utvidgning som inskränker sig till endast få länder finns kvar.

Souchet
Eftersom den federalistiska ideologin har gjort gränsbegreppet till något förkastligt, finns det inte längre någon som vill riskera att tala om var Europas geografiska gränser går. Vad gäller Turkiet gjorde sig toppmötet i Luxemburg till ett uttryck för en tvetydig utveckling, som illustrerar nackdelarna med det företräde som ges till ideologin framför geografin.
De femton vägrar att placera sina relationer med Turkiet inom en specifik ram, vid sidan av utvidgningen, och likställer i stället landet med de europeiska kandidatländerna. Har inte EU, som i det här fallet för övrigt följer Förenta staternas ståndpunkt, därigenom satt ut en verklig fälla som riskerar att allvarligt påverka utvecklingen av hela anslutningsprocessen?
När man en gång har erkänt att Turkiet " kan bli medlem av Europeiska unionen" , vilket toppmötet i Luxemburg gjorde, och när det har betecknats som " en stor europeisk stat" , vars " plats inom den europeiska familjen har förvärvats genom historien" , vilket Juncker gjorde här i går, hur skulle då behandlingen av Turkiet kunna särskiljas från behandlingen av länderna i Central- och Östeuropa? Att föra in dialogen med Turkiet i den centrala delen av utvidgningsprocessen, det innebär givetvis att man utsätter sig för en ständig, återkommande och systematisk begäran från Ankara om att få åtnjuta samma bestämmelser som man kommer överens om med länderna i Central- och Östeuropa.
Det är inte bara så att de femton verkar ha försummat att ta hänsyn till det som Agence Europe gjorde gällande i går, nämligen att " Turkiet om några år kommer att ha en större befolkning än något annat av de femton länderna, vilket med det planerade nya sättet att räkna ut röstfördelningen i rådet kommer att göra det till det land som har störst vikt inom rådet" . Men de femton har dessutom inte sett, eller har inte velat se, de risker som de skapar för hela utvidgningsförhandlingen, genom genom att vägra anta ett tydligt och värdigt språkbruk i fråga om Turkiet. Våra relationer med detta stora land, som geografin har placerat utanför Europa, förtjänar bättre än den här förledande assimileringen, som är full av missförstånd, utpressningar och svikna förhoppningar. Det tvetydiga språkbruket är inte ett ansvarsfullt språkbruk.
Kommissionens arbetsprogram

Berthu
Herr ordförande! Min röstförklaring kommer att gälla en aspekt av kommissionens arbetsprogram, en aspekt som kommissionen, precis som rådet för övrigt, vill vara mycket förtegen om. Det handlar om nya interventionsbefogenheter och, kanske, sanktionsbefogenheter, som kommissionen skulle vilja få för att påbjuda sin mycket speciella uppfattning om rörelsefriheten på den inre marknaden.
Vi vet att det här problemet i dag åter är aktuellt, eftersom EG-domstolen nyligen, den 9 december, utfärdade domen som fördömer Frankrike för att inte ha fått rörelsefriheten att respekteras vid de stora bondedemonstrationerna 1993 och 1995, då lastbilar med framför allt spanska jordgubbar stoppades och förstördes av franska jordbrukare.
Man kommer inte att fråga sig om en del av de här varorna hade sitt ursprung i Marocko, försedda med spansk etikett, eller om de hade framställts i Spanien med marockanska svartjobbare. Eventuella fel spelar ingen roll, det som krävs är att varorna kan förflyttas utan kontroll. Det är tänkbart att sådana demonstrationer som rådet har fördömt, inte skulle existera om Europeiska unionen hade en seriös och hederlig uppfattning om rörelsefriheten. Men man har inte ställt sig den frågan.
Kommissionen anser i stället att EG-domstolen inte går tillräckligt fort fram i sina fördömelser. Den infogade därför, i sin senaste handlingsplan för den inre marknaden, en antydan om behovet av att utforska nya vägar för att kommissionen själv skall få befogenhet att direkt intervenera i sådana fall, inbegripet med hjälp av sanktioner.
Europeiska rådet i Amsterdam, i juni förra året, godkände den här handlingsplanen i sin helhet, utan ytterligare förtydliganden. Men det visste vad det gjorde, eftersom rådet i Luxemburg, den 13 december, välkomnade förslaget som det just hade fått, än en gång på ett underförstått sätt. Det handlar om ett förslag till förordning som lämnades in den 18 november, och som förutser en omedelbar interventionsmekanism för kommissionen. Eftersom det i dag inte existerar en rättslig grund för en sådan förordning, har dess upphovsmän valt att använda artikel 235 i fördraget, en artikel som tillåter allt och vad som helst, under förutsättning att beslutet i fråga fattas med enhällighet. Vi skall väl se vilka de stater är som accepterar att avstå från rätten att kontrollera vad som händer på deras territorium, till förmån för en handfull europeiska tjänstemän.

Díez de Rivera Icaza
Mycket kort, för att än en gång peka på det brådskande i att fastslå en europeisk turistpolitik, på grund av dess oförklarliga frånvaro i Amsterdamfördraget. Detta allvarliga misstag har redan fått sina första negativa resultat då det inte finns ett enda förslag om turismen i programmet som diskuteras.
Jag har uttryckt detta så många gånger från början av denna parlamentsperiod att jag beklagar mitt upprepade insisterande i saken, men jag anser fortfarande att det är en stor ansvarslöshet att turismen som, bland andra meriter, är den största källan till sysselsättning, ignoreras i kommissionens arbetsprogram.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Undertecknade svenska vänsterpartister har i slutomröstningen om resolutionen valt att avstå. Resolutionen innehåller på flera områden positiva skrivningar; det gäller inte minst förslagen på miljöområdet och det sociala området. Resolutionen innehåller emellertid också flera punkter som vi inte kan godta. Dit hör krav om nya fördragsändringar, europeiska partier samt utrikespolitiken.

Ford
På uppdrag av Labourpartiets medlemmar i Europaparlamentet vill jag föra till protokollet att vi stödjer resolutionen. Det betyder emellertid inte att vi ändrat vår inställning beträffande fri rörlighet då vi, precis som det avtalades i Asterdam, anser att Förenade kungarikets speciella geografiska förhållanden bör tas med i beräkningen.

Nicholson
Kommissionens arbetsprogram för 1998 är baserat på felaktiga politiska proriteringar. Den Europeiska unionen har misslyckats med att ta itu med det ihållande sysselsättningsproblemet. Det måste vara de nationella regeringarnas ansvar att utarbeta olika sysselsättningsstrategier. De nationella regeringarna är bäst lämpade att förstå de ekonomiska och sociala förutsättningar som krävs för att ta itu med arbetslösheten i sina respektive områden. Storslagna all-europeiska planer för att ta itu med arbetslösheten tar inte hänsyn till lokala behov.
Att åstadkomma en ekonomisk och monetär union inklusive införandet av euron är kommissionens huvudprioritet under 1998 och därefter. Strategin kommer att bära skulden för den ökande arbetslösheten då de nationella regeringarna fortsätter att genomföra obalanserade åtstramningsåtgärder i hoppet att komma med i euro-klubben. Det absurda i kommissionens dogmatiska genomförande av sina ekonomiska målsättningar har vi fått se prov på nyligen i dess likgiltiga inställning till de tusentals arbeten inte den skatttefria handelsn som är hotade.
Kommissionen fortsätter att inta en dogmatisk hållning gentemot vad den kallar "EU i världen" genom att hålla fast vid en strategi som ersätter de enskilda medlemsstaternas erfarenhet i att sköta utrikespolitiken med den Europeiska unionens kollektiva amatörism och brist på erfarenhet på detta viktiga område.

Wibe
Jag motsätter mig alla förslag som syftar till skatteharmonisering, eftersom jag anser att medborgare i EU: s medlemsstater skall ha den exklusiva rätten att sig själva beskatta.
Betänkande: Jové Peres

Aparicio Sánchez
Herr ordförande! Enligt min åsikt var inte de generella budgetposter som kommissionär Fischler föreslog accptabla, och parlamentet har i dag förkastat dem av flera skäl. Jag vill nämna tre av dem: det första är att en gemensam marknadsordning bara skall granskas när den har uppfyllt sina mål dåligt. Det är inte fallet här, eftersom olivoljesektorn har fungerat utan problem och de senaste åren ökat kvaliteten och konsumtionen och bibehållt avkastningen för jordbrukarna. Om det i något land förekommer bedrägerier är det kommissionens plikt att bekämpa dem.
Det andra skälet är att vi inte står inför ett enkelt inkomstproblem, något som skulle kunna lösas genom ett stödsystem som är oberoende av produktionen. Dessutom är olivoljan en produkt av hög kvalitet, som inte producerar överskott och som är konkurrenskraftig i den europeiska ekonomin. Denna produktion får inte under några som helst omständigheter minska.
Det tredje och sista skälet: i Andalusien med 30 % av den europeiska produktionen och 20 % av världsproduktionen och å andra sidan en stor arbetslöshet, har olivodlingen stor social betydelse, med en stor del arbetskraft, och den har stabiliserat landsbygden över vidsträckta områden och utplånat arbetslösheten inom jordbruket under många av årets månader.

Imaz San Miguel
Herr ordförande! Betänkandet som har godkänts i dag innebär en bra överenskommelse för olivoljesektorn. Valet av ett trädstödssystem som kommissionen analyserat, skulle innebära en tragedi för produktionssektorn och för de berörda regionerna. Kostnaderna för att skörda oliver utgör 70 % av de rörliga kostnaderna i processen och ett system av den här typen skulle kunna leda till att den verkliga produktionen överges. Det skulle få som följd en förlust av arbetstillfällen i dessa regioner, vilka befinner sig bland de områden som har den högsta arbetslösheten i unionen. Vi får inte glömma att sektorn ger 46 miljoner arbetsdagar fördelade på 400 000 personer under skördetiden.
Jag vill här från det baskiska nationalistpartiet sida uttrycka vår solidaritet med producenterna, speciellt i Andalusien där olivodlingen står för hälften av sysselsättningen inom jordbruket. Vi har i denna fråga handlat i fullständig solidaritet med våra andalusiska vänner. Därför stödjer vi detta förslag om stöd till reell produktion, därför att det skapar mer sysselsättning, det är mer solidariskt med de mindre gynnade områdena i Europeiska unionen och innebär färre bedrägerier än trädstödssystemet, vilket saknar insyn.
Jag slutar här, herr ordförande. Allt detta sagt utan att glömma farorna som trädstödssystemet innebär för en avfolkad landsbygd och för miljön.

Izquierdo Rojo
Herr ordförande! När rådet och kommissionen de närmaste månaderna skall godkänna bestämmelserna för olivoljan, borde de vara mycket medvetna om de inflytande denna produkt har på arbetslösheten. De borde mycket väl känna till i vilken grad olivoljeproduktionen bidrar till liv och verksamhet i hela medelhavsområdet. Detta är mycket viktigt därför att vi fattar för många beslut som grundas på pappersbyråkrati. Men om vi nu skulle bege oss till dessaområden skulle vi få se att skördesäsongen för oliver inleddes i Andalusien för två veckor sedan och detta, herr kommissionär Leon Brittan som är närvarande här, avskaffar arbetslösheten helt och hållet i Andalusien. Ni skulle inte kunna se någonting annat än aktiviteter. Det är det bästa botemedlet mot arbetslösheten. Det är meningslöst att hålla extra toppmöten i Luxemburg. Vi lär oss verkligheten genom handlingar. Det finns ingen arbetslöshet just nu helt enkelt därför att olivskörden har inletts. Jordbrukskommissionären bör inkludera en analys av de socioekonomiska effekterna i sina förslag och det han sade i går om parametrar stämmer inte. I sitt nästa förslag bör han räkna på om det minskar sysselsättningen, för är det något som har stått klart i dag är det att vi inte kommer att godkänna något förslag som innebär minskad sysselsättning.

Ahlqvist, Andersson, Lööw, Theorin och Wibe
Den svenska socialdemokratiska gruppen har i dag valt att rösta på den europeiska socialdemokratiska gruppens ändringsförslag. Vi har noga övervägt situationen och kommit fram till att i den omröstningssituation som vi i dag befinner oss i i parlamentet, så är det det bästa alternativet. Det är välkommet att PSE-gruppen arbetar för att nå en kompromiss mellan kommissionen och producenterna.
Vi anser dock att kommissionens förslag och reformvilja är oerhört angeläget och hoppas att vi kan nå en avreglering inom oliv- och olivoljesektorn så snart det är möjligt.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Undertecknade har röstat för betänkandet på grund av dess kritik mot kommissionens förslag, och på grund av olivsektorns speciella förhållanden. Detta innebär inte ett avstående från kravet att en allmän, djupgående reform av den gemensamma jordbrukspolitiken även bör omfatta olivsektorn.

Carlotti
Den fråga som vi i dag skall behandla har stor betydelse. Å ena sidan berör den södra Europas ekonomiska intressen och gör det möjligt för unionen att vara världsledande inom olivoljesektorn, med ungefär 80 % av produktionen. Å andra sidan utgör olivsektorn en identitet för regionerna i Medelhavsområdet.
Fram till nu har Europeiska unionens stödsystem för produktion och konsumtion gynnat storbönderna, samtidigt som 60 % av produktionen härrör från småodlare. Det har också bidragit till att gynna kvantitet framför kvalitet! Om ett sådant system fortlevde, skulle det kunna föra med sig risk för överproduktion och, för övrigt, en höjning av marknadspriserna.
I Frankrikes södra regioner och på Korsika är produktionen småskalig, i jämförelse med våra italienska, spanska och grekiska grannar. Olivoljan från Provence t.ex., utmärker sig framför allt genom sitt kvalitetsmärke.
Den nödvändiga reformen bör möjliggöra ett mer fördelaktigt stödsystem för småproducenter. Den bör också öka insynen i mekanismerna för omfördelning av bidragen.
Det är för det ändamålet som det blir viktigt att inrätta en ny stödordning, som möjliggör en modulering av ett mer skäligt och mer kontrollerat stöd, som tar hänsyn till småproducenternas miljömässiga roll och krav.
Att integrera nya kriterier, som både hänger samman med regionen, miljön och sysselsättningen, verkar för oss vara grundläggande krav på en mer skälig och mer rättvis reform för småproducenterna.
En sådan reform får inte heller glömma Världshandelsorganisationens nya krav, och den bör därför utvecklas mot ett stödsystem för producenter, som inte tar hänsyn till produktionsvolymer, utan som grundas på en modulering, i enlighet med principerna för respekten för miljö och kvalitet.
Jag uppmanar alltså er, ärade kolleger, till att stödja ett nytt system för reglering, stöd och kontroll av produktionen, som kan integreras i WTO: s nya system för internationell handel, och som garanterar respekten för småproducenterna och för de som, t.ex. i södra Frankrike, framställer en kvalitetsolja.

Fabre-Aubrespy
Förmiddagens omröstning gällande reformen av den gemensamma marknadsordningen för olivolja, visar att det inte är nödvändigt att vara en stor politisk grupp för att få sina ändringsförslag antagna. Vi kan faktiskt konstatera att alla de ändringsförslag som lämnades in av PSE-gruppen avslogs, medan fyra av I-EDN-gruppens ändringsförslag antogs av plenum.
Vilken är det här betänkandets brännande fråga? Redan i början av 1998 skall kommissionen lägga fram ett förslag om reform av den gemensamma marknadsordningen av olivolja till oss. Denna medelhavsprodukt, känd för sina dietetiska kvaliteter och för sina effekter på konsumenternas hälsa, får en avsevärd skillnad i synsätt att framträda: vissa önskar försvara en europeisk politik för olivoljeproduktionen, och därmed bevara den europeiska produktionens världsledande ställning. Följaktligen skulle andra önska att man tillåter oljeblandningar, som därigenom förvanskar den här produktens inneboende kvaliteter.
Som vald ledamot för den franska olivproduktionens huvudsakliga region, har det varit en hjärtesak för mig att, tillsammans med hela min grupp, bevara den franska produktionens intressen. Det speciella med den produktionen är att den består av ett stort antal producenter som framställer och själva saluför sin egen olja. I Jové Peres ursprungliga utkast till betänkande föreslogs det att stödet till produktionen (stödet till olivsektorn) skulle avskaffas till förmån för ett stöd till konsumtionen. Vid omröstningen i jordbruksutskottet kunde vi med nöje konstatera att vår ståndpunkt, som försvarade stödet till produktionen, återupptogs i kompromissändringsförslagen till betänkandet.
Till sist kan vi säga, att även om det här betänkandet till en början var inriktat, har det kunnat, under de olika debatterna i jordbruksutskottet och i plenarkammaren, få en ny inriktning, med den innebörd vi önskade. Det är därför som hela gruppen Nationernas Europa har röstat för den slutliga resolutionen och vi väntar otåligt på kommissionens nya förslag. Vi hoppas att kommissionär Fischler kommer att beakta den här inriktningen från Europaparlamentet, vars syfte också är att försvara jordbruket i medelhavsområdet.

Kirsten Jensen, Blak, Iversen och Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat emot betänkandet av Jové Peres om marknadsordningen för oliv- och olivoljesektorn. De danska socialdemokraterna stödjer kommissionens förslag om en reform av marknadsordningen för olivoljesektorn, där det i framtiden kommer att ges stöd per träd. Detta medför utifrån vår synpunkt en mer effektiv stödform och medverkar till att begränsa svindleriet inom sektorn. Betänkandet av Jové Peres är problematiskt utifrån vår synpunkt eftersom det är inkonsekvent. Man hänvisar till att det är nödvändigt med en reform av sektorn, men samtidig lägger man vikten vid att den nuvarande marknadsordningen fungerar bra. Betänkandet stödjer i stor utsträckning de sydliga olivoljeproducerande länderna som går emot en grundläggande reform. De är emot en omläggning till stöd per träd.
Reformen av marknadsordningen för olivolja är den första av de nya reformer som skall komma inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Det är därför viktigt att stödja kommissionen i dess arbete mot nya effektiva reformer på jordbruksområdet. Det är nödvändigt med grundläggande reformer inom den gemensamma jordbrukspolitiken om unionen skall vara klar för utvidgningen med de central- och östeuropeiska länderna.

Pérez Royo
De spanska socialisterna har stött betänkandet om olivoljesektorn på grund av en central tanke: vår övertygelse om att den nuvarande gemensamma marknadsordningen har fungerat korrekt och att den har varit en nyckel i moderniseringen av en sektor som har mycket stor ekonomisk och social betydelse. Denna gemensamma marknadsordning behöver inte fler detaljreformer. Slutresultatet, som är frukten av en kompromiss, ser vi som en utgångspunkt som inte bör hindra oss från att fortsätta trycka på de punkter vi anser är väsentliga inför det definitiva beslut som rådet skall fatta.
Dessa punkter är följande:
Bibehållande av produktionsstödet som grund i den gemensamma marknadsordningen.-En ökning av den högsta garanterade kvantiteten tills den befinner sig på omkring 2 000 000 ton, följd av nödvändiga budgetmässiga anslag. Vi uppmärksammar det faktum att utgifterna för EUGFJ-garantierna i den gemensamma marknadsordningen för olivolja inte har höjts sedan 1992, i motsats till vad som har skett för marknadsordningarna i allmänhet och på ett påtagligt sätt i de kontinentala produktionerna.-Vi samtycker inte till fördelningen av den högsta garanterade kvantiteten mellan producentländerna. Vi kan bara acceptera detta som det minst dåliga men vi anser det vara nödvändigt att trycka på att den möjliga fördelningen mellan länderna bör ta hänsyn till den reella produktionen och produktionskapaciteten som återspeglas i de senaste skördesäsongerna.-Vi avstår inte från att fortsätta att försvara konsumtionsstödet, som ett bidrag till moderniseringen av förpackning och försäljning.-Bibehållande av interventionssystemet.Vi vill avslutningsvis upprepa vårt förtroende för olivoljans framtid som nyckelsektor i det spanska och europeiska jordbruket. Av kvalitetsskäl, miljöskäl, sociala och landsbygdsutvecklande skäl.
Betänkande: Valverde López (A4-0341/97)

Alavanos
Tobaksodling är en av de i Europa vanligast förekommande beträffande arbetande. Den förverkligas i små familjejordbruk i speciellt svaga områden, vilka i gemenskapens södra del till största delen är mål-1 områden, som i huvudsak är beroende av denna enda gröda.
Den erbjuder den framställnings- och förädlingssektorerna fler är 300 000 arbetstillfällen på heltid och bidrar till skyddet av miljön samt bekämpningen av ökenspridning och urbanisering.
Minskningen och avskaffandet av produktion av tobak inom gemenskapen, vilket kommer att vara resultatet av det föreslagna avskaffandet av det direkta inkomststödet till tobakssektorn i unionen (punkt 29), kommer att framkalla gigantiska och irreparabla sociala, kulturella och ekonomiska skador på de regionala ekonomierna.
Den kommer inte heller ha positiva effekter på allmänhälsan, givet att den inte kommer att framtvinga en minskning av konsumtionen, men kommer i stället att gynna de multinationella företagen som producerar cigaretter, cigarrer och piptobak, vilka kommer att vara förhärskande på den globala marknaden, den kommer att leda den, och de kommer att till Europa importera åtminstone 30 % av vad som framställs där i dag.
Det krävs åtgärder för minskningen av import av tobaksprodukter från USA, koordinerat bemötande av tobakssmuggling, ett stopp för indirekt reklam för multinationella tobaksföretag och också parallellt ett ingripande på kulturell nivå och utbildningsnivå, som kommet att bidra till bekämpning av rökning.
Det är positivt att punkt 29, som på ett ytligt och arrogant sätt efterfrågade ett direkt stopp för bidragen till producenterna, röstades ned.
Trots allt detta har punkt 30, som röstades igenom, ett liknande innehåll. Det är ett stort misstag att blanda ihop skyddet av folkhälsan från rökning med tobaksodling, som täcker endast 30 % av den europeiska konsumtionen.
Slutligen gjorde föredragandens vägran att acceptera mina ändringsförslag beträffande tobakssmuggling och Europaparlamentarikers underlåtande att deltaga i reklamkampanjer för stora tobaksföretag ett stort intryck på mig.

Blokland
Jag har helhjärtat stött Valverde Lópezbetänkandet. I-EDN: s nederländska undergrupp anser att alla klutar måste sättas in i arbetet för att motverka rökningen inom EU. Valverde Lópezbetänkandet kommer med ett stort antal goda rekommendationer för att motverka rökningen. Då det gäller reklamförbudet har rådet nu lyckligtvis enats. Nu återstår resten.
I detta sammanhang måste jag framför allt få säga att fortlevnaden för jordbruksstödet till tobaksodlingen enligt min åsikt är en absurd slingring i gemenskapspolitiken Jag anser att fortlevnaden för denna bidragsström regelrätt strider mot Maastrichtfördraget. I detta står det ju att skyddet för folkhälsan måste utgöra en del av alla andra politiska områden i gemenskapen. Det är således på tiden att EU anpassar sin stödpolitik för tobaken till kraven i det nya fördraget.
Det var bara några av resolutionens punkter som jag hade svårigheter med. Det gäller punkt 13 om tjärhalten i cigaretter som man rullar själv. Vetenskapen har ännu inte löst problemet med hur tjärhalten i denna typ av tobak skall mätas, för då det gäller handrullade cigaretter är ingen cigarett den andra lik. Här måste först en lösning hittas. Därför har jag stött ändringsförslag 2. Punkterna 17 och 34 utgår i förväg från att högre punktskatter är berättigade på rulltobak. Det är förhastat, och därför har jag stött ändringsförslagen 16 och 17.
Punkt 20 kunde jag inte stödja. Det verkar överdrivet att ta 25 % av ytan på stora cigarettlimpor i anspråk för varningsmeddelanden. Dessa 25 % är utmärkta för ett standardpaket cigaretter. Ändringsförslag 13 fick därför mitt stöd. Punkterna 35 och 36 till sist tycker jag går för långt, och därför har jag inte stött dem.

Cushnahan
Det finns klara bevis för att rökning kan orsaka allvarliga sjukdomar som lungcancer och hjärtbesvär. Av det skälet skulle jag vilja stödja varje initiativ till utbildning och annonsering som kan avråda unga från att någonsin ta upp denna dåliga vana.
Valverde López betänkande innehåller en del utmärkta förslag i detta avseende. Det förefaller emellertid som att det finns en betydande inkonsekvens i EU: s handlande. Å ena sidan stödjer kommissionen och EU: s hälsoministrar ett förbud av tobakssponsring. Men EU fortsätter å andra sidan att subventionera tobaksodlarna. Var finns konsekvensen?
Vi borde istället uppmuntra tobaksodlarna att odla andra grödor och erbjuda dem ekonomiskt stöd. Att göra så vore mer i linje med med en anti-rökningspolitik.

Lindqvist
Tobaksstödet från EU måste avvecklas. En tidsplan borde fastställas inom vilken detta skall ske. Under denna tid måste nya grödor tas fram och alternativa försörjningsmöjligheter erbjudas dem som inte längre kan få sin utkomst från tobaksodlingen. Det gäller att finna en balanserad avvägning mellan folkhälsa, sysselsättning, regionalpolitik och en realistisk förändringsperiod.
Europaparlamentet kan inte stödja Världsbankens praxis att vägra stöd till tobaksrelaterade projekt utan att inta samma ståndpunkt i EU.

Needle
På uppdrag av Labours medlemmar i Europaparlamentet vill jag vill jag tillkännage att vårt stöd till Valderde López-betänkandet angående gemenskapens nuvarande och föreslagna roll i bekämpandet tobakskonsumtionen har givits på basis av dess ställning som betänkande till ett meddelande
Jag anser att flera punkter är bättre lämpade att genomföras av medlemsstaterna själva med ett mått av samarbete. Den brittiska regeringen kommer att offentligöra sin ståndpunkt under 1998 och det brittiska parlamentet kommer att överväga vidtagandet av lämpliga åtgärder.
Kommissionen och parlamentets förslag kommer att övervägas i detalj om lagförslag läggs fram och mitt och mina kollegors breda stöd kommer inte nödvändigtvis att betyda att vi samtycker till att varje enkild åtgärd ska införas på gemenskapsnivå i framtiden.

Reding
Helt nyligen lyckades rådet, under det luxemburgska ordförandeskapet, upprätta en gemensam ståndpunkt gällande förbudet av direkt och indirekt reklam för tobak. Rådet har alltså skyndat på, och inte väntat på Europaparlamentets yttrande, för att inte skjuta upp den här viktiga frågan.
Europaparlamentets ståndpunkt motiveras framför allt av hänsyn till folkhälsan. Som föredraganden Valverde López påminner om, dör en halv miljon människor varje år i Europeiska unionen till följd av rökningens effekter: tobaken har blivit den främsta orsaken till dödlighet som kan undvikas. Samtidigt måste man konstatera att tendenserna till en tillbakagång, som påbörjades för några år sedan, förändras. Tonåringarna börjar röka allt tidigare, kvinnorna röker mer och mer, med alla de ödesdigra konsekvenser det får för graviditet och spädbarnen. Den passiva rökningen, alltför länge försummad, utgör allt oftare föremål för vetenskaplig forskning som bevisar dess skadlighet.
I det perspektivet, och med omsorg om folkhälsan, är det totala förbudet av direkt och indirekt reklam för tobaksprodukter ett bra sätt. Det handlar inte om att förbjuda tobaken, inte heller rökningen, utan om att undvika att de unga alltför tidigt kommer i kontakt med rökningen (genom mycket väl riktade reklamkampanjer), att försöka avstyra riskerna med den passiva rökningen, med rökning under graviditet och i spädbarns närvaro. Tobaken kommer alltid att finnas till försäljning, på lika många platser som förut, men incitamenten till rökning kommer att minska. Det är i den bemärkelsen som jag önskar ge mitt stöd till Europaparlamentets föredragandes uppfattningar, och som jag motsätter mig alla planer på att liberalisera tobaksreklamen.

Rovsing
För mig finns det inget tvivel om att tobak är skadligt, varför jag välkomnar utskottets betänkande. Om det lyckas med att förhindra barn och unga från att börja röka och bli beroende av tobaken, kommer de sannolikt inte att komma in i vanan senare i livet. Därför bör den största insatsen för mig läggas på att göra tobaken mindre attraktiv för de unga. Föredraganden har helt rätt när han påpekar att användningen av tobak på offentliga platser och på arbetsplatser medför enorma utgifter för samhället varför jag stödjer åtgärder som siktar på att förbättra arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Jag röstar alltså av hälso- och samhällsskäl ja till betänkandet trots att det på vissa områden begränsar konsumentens fria rätt till att köpa tobak efter behag.

Souchet
Vår grupp har röstat mot det här betänkandets slutliga resolution. Även om vi ställer oss mycket positiva till en kontroll av rökningen, kan vi prinicpiellt sett inte acceptera att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd röstar för ett betänkande, som syftar till att både avskaffa stödet till tobaksproduktionen och stödet till tobaksexporten, och som avskaffar hela gemenskapsskyddet för den här typen av produktion. Jag vill påminna om att gruppen Nationernas Europas prioriterade mål är försvaret av sysselsättningen: det är nödvändigt att ta hänsyn till den här produktionens betydelse för missgynnade landsbygdsregioner. I ett antal produktionsregioner är det inte möjligt att ersätta tobaksproduktionen med någon annan jordbruksproduktion. Vad skall vi göra av de anställda inom det här området?
Dessutom vill vår grupp påminna om att Europeiska unionen fortfarande importerar 67 % netto av den tobak vi konsumerar. En avveckling av produktionsstödet, utöver det faktum att det kommer att ha en mycket stor inverkan på sysselsättningen, skulle leda till en ökning av vårt yttre underskott. Vad tjänar det till att dra ned på vår produktion om det är för att ersätta den med importer från tredje land, och i synnerhet från Förenta staterna? Det är faktiskt så att om Europeiska unionen inte längre skulle framställa tobaksprodukter, så kommer det inte att ha några som helst effekter på bekämpningen av rökningen.
Avslutningsvis är vår grupp nöjd med att plenum avslog punkt 29 i föredragandens ursprungliga resolutionsförslag. Vi beklagar att våra ändringsförslag, som är berättigade med tanke på en bevarad sysselsättningsnivå och kontrollen av våra underskott i den internationella handeln, inte antogs. Vi begärde en omröstning med namnupprop och jag tror att tobaksproducenterna kommer att vara intresserade av att få ta del av vars och ens ståndpunkter.

Teverson
Jag har röstat för betänkandet då jag helhjärtat håller med om att rökning har bevisats vara en hälsorisk och bör motarbetas.
Jag fördömer den brittiska regeringens beslut att tillåta en särbehandling av Formel 1. Meddelandet angående gemenskapens nuvarande och föreslagna roll i bekämpandet tobakskonsumtionen var särskilt avsett för att förhindra att ungdomar utsattes. Regeringen har av sina egna anledningar förvrängt något som hade kunnat bli ett mycket positivt budskap.
Den brittiska regeringens undantag har öppnat bakvägen för en hel räcka av opt-outs och utmaningar.
(Sammanträdet avbröts kl. 12.49 och återupptogs kl. 15.00.)

Papakyriazis
Fru ordförande! Det är min sorgliga plikt att meddela Europaparlamentet om en tragisk katastrofal flygplansolycka som ägde rum natten till i går i min hemstads Thessalonikis närområde. Ett flygplan störtade och förstördes, ett flygplan tillhörande det ukrainska flygbolaget Air Swift som flög från Kiev till Thessaloniki. Besättningen och passagerarna, totalt 72 personer, saknas. Flygplanet föll i ett bergsområde nära Thessaloniki, efter ett misslyckat landningsförsök, och nu görs de brukliga efterforsknings- och räddningsförsöken utan hopp.
Fru ordförande! jag ansåg det vara min plikt att meddela detta och att be Europaparlamentet att uttrycka sitt deltagande till offrens familjer.

Ordföranden
Tack, herr Papakyriazis. Det handlar naturligtvis främst om ert fosterland men även om ett land i vår gemenskap. Jag tackar er för informationen. Det var saker som jag inte kände till. Parlamentet kommer att skaffa sig relevant information, och vi kommer även att på lämpligt sätt uttrycka vårt deltagande.

Resultaten från Kyotokonferensen
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om resultaten från Kyotokonferensen.

Collins, Kenneth
Fru ordförande! Jag skulle bara i början vilja säga att kammaren borde be kommissionären om ursäkt för att den har tagit hit henne för att göra detta uttalande på en torsdagseftermiddag då ingen är närvarande. Några av oss försökte övertyga gruppordförandena om att det inte var någon bra idé att göra detta uttalande på en torsdag just innan jul. Jag förlorade på mötet; bara en gruppordförande i parlamentet höll med mig faktiskt.
Kommissionären var Kyoto förra veckan. Hon kom tillbaka till veckoslutet. Ett miljöministermöte hölls på tisdagen och i går var den första dagen då hon skulle kunnat reflektera över resultaten från Kyoto. I stället för att ge henne tid att tänka över den framtida politiken krävde vi att hon skulle komma hit och göra ett uttalande.
Vi bör be kommissionären om ursäkt för detta uppförande. Vi borde haft en riktig debatt efter jul då både hon och ministerrådets ordförande hade kunnat närvara och då hade vi kunnat se framåt så väl som bakåt. Som det nu har blivit är många av dem som begärde debatten inte närvarande alls, jag tror att många av dem inte ens är i Strasbourg just nu. Det är fullständigt chockerande. Jag vill be kommissionären om ursäkt för dem.
(Applåder)

Ordföranden
Herr Collins! I er egenskap av ordförande i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd tackar jag er för den medkänsla som ni uttryckt. Men ni vet ju att vi har fastställt en föredragningslista, och alla har godkänt den. Gruppordförandena har presenterat den för oss och det gjordes inga ändringar. Jag kan förstå er, för jag vet hur lång resan är, och det är inte särskilt trevligt att omedelbart behöva vara uppdaterad.

Weber
Fru ordförande! Jag skulle personligen vilja välkomna fru Bjerregaard hit. En del av oss var i Kyoto, vi är alla här och det är i färskt minne. Så jag skulle vilja välkomna fru Bjerregaard hit för hennes uttalande.

Bjerregaard
Fru ordförande! Som ordföranden för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd förklarat kom jag tillbaka nyligen, så det är av det skälet som jag gör mitt uttalande på engelska och inte danska, eftersom det inte fanns någon tid till översättning.
Kyoto är över och ett protokoll med juridiskt bindande målsättningar för utsläpp av växthusgaser är ett faktum. Alla som deltog i konferensen kände sig lättade när ambassadör Estrada på torsdag morgon klockan elva, efter en lång natts arbete, avslutade huvudkommittén med en slutgiltig text som antogs av partskonferensen senare under dagen.
Kyotoprotokollet kommer att visa sig vara historiskt. Jag tror inte att många av oss som närvarade, om någon över huvud taget, har varit delaktig i en sådan svår och ambitiös uppgift förut. Låt oss ta oss den tid som krävs för att analysera och smälta resultatet. Men jag är övertygad om att ni håller med mig om att detta utgör en milstolpe i de internationella miljöförhandlingarna. De potentiella konsekvenserna för det globala klimatet, för ekonomin i 160 länder och för inrikespolitiken för många av de viktigaste deltagarna är överväldigande.
Det var särskilt tillfredsställande att se hur den Europeiska unionen upprätthöll sin roll i att kämpa för ett så kraftfullt protokoll som möjligt under hela förhandlingarna. Även om det slutgiltiga resultatet är mindre ambitiöst än vår ursprungliga målsättning, råder det inget tvivel om att om det inte hade varit för EU: s oavbrutna ansträngningar så hade vi inte kunnat göra anspråk på några positiva resultat över huvud taget. Jag anser att resultatet är ett positivt resultat för den globala miljön. Om ingen överenskommelse hade kommit till stånd alls hade det varit ett dåligt resultat för alla, inte minst för vår planet.
Vi åstadkom en överenskommelse som är värd att ha och jag jobbade hårt för den. Visserligen är det en ofullständig överenskommelse och mer arbete återstår att göra, men nu har vi en plattform på vilken vi kan fortsätta att bygga i våra strävanden att rädda det globala klimatet.
Låt mig vara helt öppenhjärtig och säga att det fanns många viktiga aktörer i Kyotoprocessen, inklusive representanter från detta parlament. De spelade en nyckelroll i att neutralisera de orimliga påtryckningar den amerikanska kongressen utsatte konferensen för och, kanske ännu viktigare, i att bygga en stark bro mellan EU och utvecklingsländerna.
Överenskommelsen i Kyoto är, som alltid är fallet med internationella avtal på flera viktiga punkter, en ofullgången produkt. En rad föreskrifter kommer att kunna bedömas slutgiltigt först när förfaranden, beslutsprocesser och metodologier har utarbetats och avtalats under det kommande året.
Innan jag går in närmare på resultatet skulle jag vilja säga ett par ord om förhandlingsprocessen i sig. En hel del tid och krafter slösades tyvärr bort på diplomatiska finter. Detta var till nackdel för klimatfrågan. EU-bubblan och det gemensamma uppfyllandet av åtaganden inom EU blev föremål för ett ovanligt aggressivt angrepp från de japanska värdarna, vilket understöddes av våra amerikanska kollegor. Angreppet nådde sin höjdpunkt i ett formellt förslag om en "bestraffning" av EU, ett tillägg 3 % på målet i utbyte mot ett gemensamt uppfyllande. Mycket förhandlingsansträngningar lades ned för att avvisa denna idé, ansträngningar som annars hade kunnats användas till att förbättra resultatet konstruktivt. Låt mig tillägga att det var tydligt att attackerna mot EU-bubblan var ett annat sätt att angripa vår mer ambitiösa målsättning på en reduktion på 15 % år 2000, en siffra som säkert förargade många av våra partner i OECD.
I överenskommelsen som sådan är den mest synliga delen förstås reduktionsmålen. EU har argumenterat för samma reduktionsmål för annex 1-parterna, det så kallade flat rate . Denna linje stöddes av USA. I slutspelet hamnade den stora majoriteten av annex 1-parterna, inklusive EU, associerade medlemsländer, USA, Kanada och Japan inom ett reduktionsmål på minus 6-8 % av 1990 års nivå. Vi pressade USA och Japan så långt vi kunde. Vi beklagar att vi inte kunde pressa dem längre. Till slut intog vi en ståndpunkt på minus 8 % för EU för att vi skulle kunna ta de nödvändiga extra stegen för miljön.
Jag beklagar verkligen att de andra annex 1-parterna tilläts en högre grad av differentiering, särskilt Ryssland och Ukraina, av vilka endast en stabilisering krävdes, och Australien som tilläts en möjlig ökning på 8 %. Australien fick dessutom igenom ett tillägg där förändringar i utsläpp från markanvändning kunde adderas till basnivån för 1990 som likvärdiga med industriella utsläpp. För dessa parter är nu frågan om de kommer att behöva göra något särskilt över huvud taget för att klara av sina målsättningar. Ryssland och Ukraina kommer med all sannolikhet att bli viktiga leverantörer av utsläppskvoter i en framtida handelsordning enligt protokollet. Jag är övertygad om att ni håller med mig om att detta inte är en acceptabel situation.
Under förhandlingarna har det blivit allt tydligare att reduktionsmålen är bara en del av historien. Det sätt på vilket vi når målet och användningen av så kallade flexibilitetsåtgärder är lika viktiga. I ett tidigt stadium i förhandlingarna klargjorde USA att det inte var berett att behandla ett protokoll utan några möjligheter att nå sitt mål genom handel med utsläppsrättigheter och gemensamt genomförande.
EU klargjorde från början att det inte var emot sådana "flexibilitetsåtgärder" - gemensamt genomförande var faktiskt en del av EU: s protokollsförslag. Sådana åtgärder måste dock sörja för en verklig kostnadseffektivitet och inte bara tillåta handeln med "het luft" , när försäljning av utsläppsreduktioner redan uppnåtts.
Den överenskomna texten är inte särskilt klar på denna punkt. "Het luft" från åren före den första budgetperioden kan inte säljas - en viktig punkt som EU verkat för. En föreslagen artikel om handel med utsläppsrätter avvisades och ersattes med en mycket dunkel "skelettartikel" - artikel 16b - som klart förutser handel med utsläppsrättigheter, men lämnar beslutsprocessen öppen att bestämmas av partskonferensen senare, om möjligt vid COP4 i Buenos Aires i november 1998.
Gemensamt genomförande mellan annex 1-parterna är nu en del av protokollet (artikel 6). Gemensamt genomförande med utvecklingsländerna kommer att bli möjligt genom "mekanismen för ren utveckling" , en innovation som beskrivs i artikel 12. Denna nya mekanism kommer att bli ett mycket användbart sätt att förbättra samarbete och tekniköverföring mellan de industrialiserade länderna och utvecklingsländerna, men den kommer inte bli operativt förrän protokollet trätt i kraft och parterna kommit överens om beslutsprocessen.
Utvecklingsländernas roll i den framtida processen var en kritisk fråga under förhandlingarna, i synnerhet efter det att USA: s senat antagit Bird-Hagel-resolutionen i juli 1997, som underströk att ett meningsfullt deltagande från de viktigaste utvecklingsländerna inom en överskådlig framtid skulle vara en förutsättning för USAs ratificering. Den föreslagna artikeln som skulle låta utvecklingsländerna att göra frivilliga åtaganden i form av kvantifierade utsläppsmål antogs inte som en del av protokollet. Motståndet mot denna artikel leddes av Kina som utpekatsi den amerikanska debatten om utvecklingsländerna deltagande på grund av dess förväntade starka ökningen i utsläpp av koldioxid. På basis av per capita är det inte troligt att Kina kommer att överstiga 20 % av USAs utsläpp per capita inom kommande 20 åren. Så det kinesiska motståndet var förståeligt. Denna ståndpunkt stöddes också bestämt av Indien.
Oavsett vilka osäkerhetsmoment som är kopplade till de olika flexibilitetsåtgärderna jag har beskrivit är det säkert att Kyoto placerade klimatförändringarna på den internationella dagordningen för miljöfrågor. Mer arbete kommer att behövas för att vinna en oomtvistlig framgång, men jag är säker på att rörelsen i den riktningen som skapades i Kyoto kommer att garantera detta.
Detta får mig att komma in på min sista punkt. Vilket kommer vårt nästa steg att bli? På tisdag fick jag tillfälle att diskutera med mina kollegor i rådet hur vi bäst fortsätter. Den kommande brittiska ordförandeskapet är mycket angeläget om att garantera en snabb och effektiv uppföljning till Kyoto och detta kommer alldeles säkert att fortsätta under det österrikiska ordförandeskapet under den andra halvan av 1998 fram till den andra partskonferensen i Buenos Aires. Vi har ingen tid att förlora. COP4 är av största vikt. Modaliteter, regler, riktlinjer för handel med utsläppsrättigheter, gemensamt genomförande, mekanismer för ren utveckling, sänkor, osv., måste diskuteras här. Inom elva månader från och med nu kommer världen än en gång att behöva fatta avgörande beslut. EU kommer åter att vara berett att ta ledningen i att täppa till alla större kryphål som finns i protokollet.
Vår första uppgift är att förbereda ett undertecknande av protokollet. Ett beslut att underteckna måste fattas av rådet i mars 1998. I det syftet har jag bett kommissionens avdelningar att förbereda en rapport som beskriver våra åtaganden under protokollet och de punkter som måste klaras ut. Nästa steg är förberedandet av en ratificering. Detta kommer definitivt att kräva att vi utarbetar en strategi efter Kyoto, ett meddelande från kommissionen till rådet och parlamentet som beskriver vilket slags agerande som kommer att behövas för att klara våra åtaganden och en föreslagen fördelning av bördorna. Detta yttrande måste också ta upp handel med utsläppsrätter och gemensamt genomförande under EU-bubblan.
En sista punkt är frågan om när protokollet troligast kommer att träda i kraft och på vilken grundval. Artikel 24 föreskriver att inte förrän 55 parter, motsvarande 50 % av koldioxidutsläppen 1990 i annex 1, har ratificerat det kommer protokollet att träda i kraft. De 50 procenten av koldioxidutsläppen är den kritiska faktorn. USA står för cirka 35 % av 1990 års utsläpp och Ryssland för ungefär 15 %. Detta innebär att åtminstone en av dem måste ratificera för att protokollet ska kunna trädda i kraft.
Eftersom USA är i grunden beroende av handla utsläppsrättigheter med Ryssland för att kunna nå sitt mål är det inte troligt att USA kommer att ratificera utan Ryssland. Tillsammans med EU kommer detta att göra att protokollet träder i kraft. Av det följer att USA och Ryssland håller nyckeln till att aktivera protokollet. USA: s regering har meddelat att den för närvarande inte är beredd att överlämna protokollet till kongressen för ratificering. Detta tycks dels bero på det magra resultatet av utvecklingsländernas deltagande och dels på osäkerhetsmomenten kring handelsförslaget.
För att underlätta en amerikansk ratificering är det av avgörande betydelse att EU raskt går vidare för att upprätthålla högsta möjliga politiska tryck. Det kommer också bli nödvändigt att fortsätta ansträngningarna att skapa en konstruktiv dialog med utvecklingsländerna, inte för att de ska pressas till att göra kvantitativa åtaganden i nuläget, men för att det kommer att bli nödvändigt att ta med dem i processen för att garantera ett framgångsrikt utfall på lång sikt. Stödet från Europaparlamentet är nödvändigt i framtiden på samma sätt som det har varit viktigt tidigare. I detta sammanhang vill jag ge uttryck för min särskilda uppskattning till GLOBE för deras imponerande aktivitet. Det kommer att fortsätta vara nödvändigt att ni försöker påverka kollegerna i parlamentet från de olika viktigare OECD-partnerna och andra huvudaktörer. Större samordning mellan parlamentet, mig och min förvaltning måste börja nu. Er kunskap och er framtida närvaro i Buenos Aires är mycket viktig för att göra COP4 till en framgång.
Kyoto gav plattformen. Nu kommer vi börja ta itu med den enorma uppgiften att vända den uppåtgående trenden i utsläpp av växthusgaser. Vi for till Kyoto för att slåss för klimatet. Vi hade aldrig väntat oss att det skulle bli lätt och det var det sannerligen inte heller. Men det var ett första steg. Vi måste nu arbeta för att vidga denna plattform för att garantera att klimatförändringarna tas itu med effektivt. Jag är övertygad om att vi kommer att kunna fortsätta lita på ert stöd i denna viktiga uppgift.

Linkohr
Fru ordförande! Jag vill först hjärtligt tacka och gratulera kommissionären och Europeiska unionens förhandlingsdelegation. Det var en av höjdpunkterna i den europeiska diplomatin att vi för första gången tog ledningen och inte överlät den till amerikanerna. Tvärtom, var det snarare Förenta staterna som satt på de anklagades bänk. Europa tog över ledarskapet. Än en gång ett hjärtligt grattis. Det är en modell som jag rekommenderar till efterföljd. I detta sammanhang vill jag samtidigt ta upp att alla ledamöter från Europaparlamentet, från de nationella parlamenten, som var i Kyoto, i denna fråga måste ha ett närmare samarbete i denna fråga. Vi var totalt splittrade i Kyoto. Vi kände inte ens till varandra, medan amerikanarna hade en helt sammansvetsad delegation och ett samstämmigt uppträdande. Det är en uppgift för parlamentets ledning, men även för kommissionen, med vilken vi måste samarbeta bättre i dessa frågor.
Därmed är jag redan vid den första punkten som bereder mig en del problem, nämligen den amerikanska senatens ratificering. Irådets beslut från den 16 oktober inför Kyoto heter det, att målen för att minska utsläppen 2010 och 2005, som vi föresatt oss, är tekniskt möjliga att uppnå och ekonomiskt genomförbara, såvida övriga industristater vidtar liknande åtgärder för att minska utsläppen. Vad händer om senaten i Förenta staterna intet ratificerar överenskommelsen från Kyoto förrän om två eller tre år? Betyder det att även européerna också skall vänta två eller tre år eller längre, eller betyder det att vi oberoende av USA redan nu kan börja det viktiga arbetet för att minska utsläppen. Det verkar för mig vara en helt central fråga till rådet och naturligtvis även till kommissionen, men framför allt till rådet.
Då uppkommer även frågan: Varför håller vi inte fast vid vårt ursprungliga mål på 15 %? För var och en av oss som arbetat med denna fråga vet att resultatet från Kyoto är resultatet av ett diplomatiskt agerande. Men om klimatologerna har rätt, hamnar vi långt från de krav som vi måste uppfylla. Även av den anledningen skulle jag vilja rekommendera, låt oss hålla fast vid vår grundtanke om 15 %. De kommer att ha en stor del av unga människor, av engagerade tekniker och vetenskapsmän i Europa bakom sig. Det kommer att växa fram en ny identitet i Europa tack vare denna skyldighet som bara kan växa fram ur en uppgift, inte ur ett dött dokument.
Min sista vädjan och mitt förslag är: Låt oss utarbeta en bindande tidsplan. Låt oss arbeta fram en tidsplan som även förutsätter sanktioner mot dem som inte håller sig till skyldigheterna. Vi behöver ett ledarskap som gör detta. Det kan läggas hos kommissionen - jag har fullt förtroende för er - men vi behöver ett ledarskap som även omsätter arbetet i praktiken, i varje fall fungerar som kontrollinstans. Kanske behöver vi även ett sorts interinstitutionellt avtal mellan rådet - kommissionen - parlamentet för att var och en skall prestera sin del.
Jag är säker på att de politiska grupperna här i parlamentet, i varje fall vår grupp, skulle vara beredda att med utgångspunkt i det bokstavliga innehållet, som hittills varit dött, göra detta till ett levande projekt.
(Applåder)

Liese
Fru ordförande! För fem år sedan beslöt jordens regeringar i Rio att se till att få ner mängden växthusgaser i atmosfären som påverkar klimatet, till en nivå som är ofarlig för klimatsystemet. Linkohr har i sitt starka tal i november och nu åter i dag uttryckt att allt det som i Kyoto var föremål för diskussioner naturligtvis ligger långt från detta ambitiösa mål. Om vi utgår ifrån att på lång sikt varje medborgare på jorden skulle släppa ut lika mycket koldioxid oavsett var han lever, då måste vi i industriländerna naturligtvis uppnå en mycket tydligare reduktion än vad alla de förslag, som över huvud taget diskuterades i Kyoto, har förutsett. Då måste nämligen detta värde ungefär ligga under två ton per capita. Om vi vet att en medborgare i Tanzania släpper ut ungefär en hundradel av det som släpps ut per capita i några av industriländerna, då får man en tydlig bild av situationen. Således, allt som diskuterades var blygsamma nivåer. Men jag anser, att politik är det möjligas konst, och därför måste man kompromissa. Egentligen är det därför bara en gradskillnad, om vi hade fått igenom Europeiska unionens ställningstagande till hundra procent eller om det är denna kompromiss som gäller. Det finns således ingen anledning att hemfalla åt defaitism på grund av att EU: s ställningstagande inte helt tydligt vann gehör.
Å andra sidan måste man visserligen beklaga att det fanns några undantag. Jag skulle även vilja gratulera kommissionen och de ledande förhandlarna till att de åtog sig en så stark ledarroll, men vi måste naturligtvis ta tag i de negativa punkterna. Mycket negativt är att Australien och Island tillåts öka sina utsläpp. Men skulden ligger även delvis hos oss som Europeisk union, eftersom vi inom EU tillåtit enskilda medlemsstater att av olika orsaker under de kommande åren öka sina utsläpp. Då kan man inte förundra sig över att övriga industristater också tar detta till intäkt för egen del.
Dessa stater, såväl inom som utom EU, släpper ut ända upp till 50 gånger mer än t.ex. Tanzania eller andra utvecklingsländer, fakta som talar för sig själva. Mitt eget land är alltid engagerat i klimatskyddet, men där är jag kraftigt självkritisk. Förbundsrepubliken Tyskland har under de senaste åren på ett avgörande sätt inte klarat utsläppsminskningen i väst. Det tyska enandet var en stor lycka framför allt i politiskt avseende, men även för klimatskyddet var det tyska enandet en framgång. Man kunde där ersätta ineffektiva anläggningar med effektiva anläggningar. Men det är för andra medlemsstater inte alltid helt lätt att ta efter. Här förelåg ju en speciell situation. Vi har således både inom Tyskland och EU ett trovärdighetsproblem - inte heller EU uppnår med nuvarande medel de uppställda målen.
Tiden efter Kyoto måste således utnyttjas till att äntligen handla på ett trovärdigt sätt. Vi måste äntligen göra energipolitiken mer effektiv, och vi måste i högre grad stödja klimatneutrala energiformer. Då tror jag, att vi även har bättre chanser att i framtida förhandlingar driva genom större reduktioner, helt bortsett från att det naturligtvis finns större skäl än att bara skydda klimatet genom att alltid använda energi, fossila energibärare sparsamt. De är nu en gång för alla ändliga, dessutom är det negativt att förbränna dem, eftersom de inom flera sektorer är viktiga som råvaror. Det finns med andra ord flera orsaker till att gripa oss an arbetet.

Eisma
Fru ordförande! Låt mig börja med att ge kommissionär Bjerregaard en välmenad komplimang. Det är inte var dag som jag ger henne det, så det kan hon vara glad för i eftermiddag. För tack vare denna kommissionärs ihärdighet kunde Europeiska unionen spela en ledande roll vid konferensen i Kyoto. I likhet med de flesta talarna här i eftermiddag var jag också närvarande i Kyoto och jag hörde kommissionären tala. Ett stadigt, bra tal efter det att Nederländernas minister hade hållit sitt tal, som under ordförandeskapet hade förberett Kyoto så bra - bara uppskattande ord för kommissionären. För genom att Europeiska unionen reste till Kyoto med sitt reduceringsförslag på 15 % var man äntligen i stånd att till sist få Japan och Förenta staterna att gå med på mycket strängare reduceringsmålsättningar än de ursprungligen ville.
Ändå anser jag att Europeiska unionen inte skall hålla fast vid det världsomfattande avtalet i Kyoto om 8 % som målsättning för själva Europa, utan att vi måste fortsätta att stå fast vid de låga 15 %. Det är bara då som EU kan hålla fast vid den ledande rollen och dra med sig de övriga länderna under de kommande åren.
I Kyoto har det också blivit en förändring; i stället för tre är det nu sex gaser som räknas in för reduktionen. Ett och annat kommer att behöva revideras. Kommissionären har redan påpekat det. Kostnadsfördelningen mellan länderna i Europa måste återigen ses över. Min fråga är då också: när kommer det meddelandet från kommissionären så att beslutet skall kunna fattas under brittiskt ordförandeskap, första halvåret nästa år?
Till sist, fru ordförande, hyser jag fullt förtroende för att det brittiska ordförandeskapet kommer att ta sig an denna fråga precis lika handlingskraftigt som under det nederländska ordförandeskapet. Jag har redan påpekat det. Rådet kan då under det ordförandeskapet bli ett historiskt råd, varigenom Europeiska unionen kommer att lovordas av den kommande generationen för att den bröt igenom ett dödläge i kampen mot växthuseffekten.

González Àlvarez
Fru ordförande! Det kanske skulle vara lämpligt att påminna om vårt tidigare inlägg om Kyotokonferensen, i vilket vi sade att miljögrupper och medborgare i allmänhet krävde en högre minskning än 20 % till år 2010, jämfört med 1990 års nivåer. Emellertid sade vi också att Europeiska unionens ståndpunkt, i jämförelse med andra länders, framför allt Förenta staternas, var den klaraste och mest handlingskraftiga möjligheten för att möta klimatförändringarna och skydda miljön.
Vi vill gratulera kommissionären och den europeiska delegationen för den energi de har lagt ned på att försvara våra ståndpunkter. Vi måste klandra miljöpolitiken i länder som USA, som insisterade på minskade utsläpp i utvecklingsländerna medan de själva skulle fortsätta på samma utvecklingsnivå som den nuvarande. Det är en totalt orättvis inställning, framför allt om vi, som Linkohr sade, tänker på senator John Kerrys uttalanden där han hävdar att han i senaten kommer att kämpa för att detta avtal om minimala förändringar inte skall uppfyllas därför att det är fullkomligt otänkbart att nordamerikanerna skulle ändra om sina beteendemönster vad gäller energikonsumtionen. Vi håller med några av kollegerna här som har sagt att Europeiska unionen som föreslog 15 % minskning jämfört med 1990, skall fortsätta att föreslå denna norm för minskningar och bli ett exempel för världen på hur man bör hantera miljöfrågorna.
Då Europeiska unionen i andra frågor, som utrikespolitiken och handelspolitiken, inte är så oberoende av Förenta staterna och andra länder som den borde vara, glädjer det oss mycket att Europeiska unionen i miljöfrågan ger exempel på sammanhållning och försvarar världens framtid. Jag anser att vi nu har en väg framför oss där samarbetet mellan kommissionen och Europaparlamentet fortfarande är nödvändigt. Vi bedömer det så, vi kommer att uppmärksamma vad som händer och stödja Europeiska unionen förutsatt att den, som vid detta tillfälle, på ett konsekvent sätt försvarar Europeiska unionens och världens framtid. För vi anser att USA, när de säger att de inte kan minska sin nivå på energiförbrukningen, agerar på ett osammanhängande sätt vad gäller framtiden.

Hautala
Fru ordförande! Först vill jag återge denna debatt dess riktiga dimensioner. Vi står ju inför utmaningen att gå i land med att minska utsläppen av växthusgaser i världen med 60-80 procent. Det är en enorm utmaning när man tänker på prognosen att exempelvis antalet bilkilometer inom Europeiska unionen förutspås öka med hela 60 procent fram till år 2010. Vi står därför inom en mycket stor uppgift. Men efter detta vill jag hålla med de kolleger som lyckönskar kommissionen och kommissarien personligen till ett synnerligen gott arbete i Kyoto. Jag hoppas att vi kan fortsätta det samarbete som föreligger mellan parlamentet och kommissionären.
Vi måste absolut fortsätta med den internationella diplomati där också icke-statliga organisationer och riksdagsledamöter kan spela en viktig roll. Detta såg vi egentligen ytterst tydligt i Kyoto. Jag var där tillsammans med åtta andra ledamöter av Europaparlamentet och jag tror att också att vi för vår del gjorde vårt allra bästa.
Men det viktigaste arbetet finns här hemma. Jag håller med kollegerna, och min grupp kräver att Europeiska unionen måste stå kvar i ledningen för detta projekt. Vi måste hålla fast vid vårt ursprungliga syfte: 15 procent mindre fram till år 2010. Industrin inom Europeiska unionen är säkert beredd att ta denna utmaning. Energisnåla lösningar tas fram och de får säkert säkert merfart i Kyoto. Jag är fast förvissad om att det går att ta fram nya innovationer, som också förbättrar medborgarnas livskvalitet och skapar nya jobb.
Detta är också den modell som vi måste ge utvecklingsländerna, av vilka man hittills inte har kunnat kräva så mycket, eftersom det är sant att utsläppen per capita i dessa länder är något helt annat än hos oss. Europeiska unionen bär således att mycket stort ansvar och står inför en stor uppgift.

Weber
Fru ordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Sällan har jag under min politiska karriär konfronterats med en så stor intellektuell ohederlighet som förra veckan i Kyoto.
Alla - amerikaner, européer, japaner - kom för att deklarera att de var beredda att rädda planeten. I själva verket kom de bara för att förhandla om utsläppsrättigheter. Vilken skam, fru ordförande!
Vetenskapssamfundet och de icke-statliga organisationerna var överens om att en minskning av växthusgasutsläppen på åtminstone 15 % är nödvändigt fram till år 2010, fortfarande i förhållande till referensåret 1990, i syfte att stabilisera växthuseffekten. T.o.m. Europeiska unionen deklarerade att den var beredd att förverkliga det målet. Vilka är då resultaten? Amerikanerna, som står för de högsta utsläppen, både i absoluta tal och räknat per invånare, deklarerade till slut att det var med på att minska utsläppen med 7 %, under förutsättning att växling av utsläppsrättigheter tillåts. Europeiska unionen behöver inte minska sina utsläpp med mer än 8 %, och Japan med endast 6 %.
Fru kommissionär - fatta mod och ta ert ansvar. Låt oss i Europeiska unionen förplikta oss till att förverkliga våra 15 % på frivillig grund, oberoende av andra industrialiserade nationers resultat! Att döma av beräkningarna från era avdelningar, är det här målet fullt möjligt att förverkliga, såväl ur en ekonomisk som ur en teknisk synvinkel. Låt oss visa Buenos Aires det goda exemplet. Låt oss också förplikta oss till att inte växla de utsläppsrättigheter som vi erhåller på det sättet, med stater som inte var beredda att minska sina utsläpp i någon avgörande omfattning. Det här systemet med trading rights , så som det fastställdes i Kyoto, är omoraliskt och cyniskt, eftersom det tillåter de mest medelmåttiga att låna från de mindre medelmåttiga. Fru kommissionär, fru ordförande, låt oss inte delta i detta farliga spel.

Blokland
Fru ordförande! Var Kyotokonferensen framgångsrik? Om detta går meningarna rätt ofta isär. Kommissionär Bjerregaard visade sig vara besviken i sin första reaktion förra veckan. EU: s miljöministrar var lättade över det uppnådda resultatet. Jag är benägen att hålla med miljöministrarna och gläds åt den positiva tonen i kommissionärens anförande och berömmer henne för hennes insats i Kyoto. Man fruktade att om ingen tog något initiativ i Kyoto så skulle det inte bli något avtal. Förslaget som nu ligger är på ett ungefär det matematiska genomsnittet mellan Förenta staternas 0 procent och Europeiska unionens 15 procent. Inte vackert, men det var det bästa som kunde uppnås och förhoppningsvis början till större steg.
Det har varit mycket svåra och komplexa förhandlingar, det är något som är tydligt. Därför är det en seger för Europeiska unionen att sådana tydliga procentsatser har fastställts. Det visar att det bland industriländerna börjat växa fram ett medvetande om att det ligger ett ansvar här.
Jag tror att bekämpandet av växthuseffekten är ett av det internationella miljömedvetandets tydligaste testfall. I detta sammanhang är det en mycket stor seger att till och med länder som Förenta staterna och Japan har gått med på reduceringar.
Vi vet alla hur starkt sambandet är mellan ekonomisk tillväxt och utsläppet av koldioxid. Redan en stabilisering av utsläppet kräver kraftfulla åtgärder. Därför är det så viktigt att alla industriländer ställer upp reduceringsmålsättningar för sig själva.
EU förebråddes inledningsvis för att ha ställt upp procentsatser för sig själv som ändå inte skulle gå att uppnå. Jag måste säga till er att även vi tvivlar på viljan att uppnå de femton procenten före 2010, och det är nödvändigt. I mitt eget land har man den senaste tiden ansett att ekonomisk tillväxt är viktigare än att uppnå reduceringsmålsättningarna. Enligt vår uppfattning är därför två saker nödvändiga för de kommande tio till femton åren. För det första, en enorm ansträngning för att sätta in de mest effektiva reduceringsinstrumenten. För det andra, att arbeta för ett världsomfattande medvetande att det inte längre kan fortsätta på det här sättet.
Vi måste komma fram till en ny modell för ekonomisk utveckling. Det är nödvändigt, baserat på respekt för skapelsen och för Skaparen av livet.

Pollack
Fru ordförande! Vi kan se på Kyoto på två olika sätt. Vi kan se på om överenskommelsen räcker för att rädda planeten och vi kan se på om den var en viktig milstolpe. Ur miljösynpunkt är det inget nytt att konferensen inte lyckades enas om vilka reduktionsnivåer av växthusgaserna som behövs för att vända klimatdestabiliseringsprocessen. Som realist anser jag emellertid att vi måste välkomna det man kom överens om som ett mycket viktigt första steg på en lång och stenig väg mot att vända utsläppstrenden i de större industrialiserade länderna och erkänna hur svårt det var att komma så långt och hur hårt kommissionen och de andra parterna arbetade för uppnå det de uppnådde.
När jag träffade amerikanerna i Kyoto blev jag ganska chockerade över att se hur de motsatte sig att reducera sina utsläpp alls, och det är en seger att något avtal blev av över huvud taget. Det stora problemet kommer att vara om USA kommer att ratificera och detta är förstås inte givet på förhand.
I mellantiden är det nödvändigt att vi i den Europeiska unionen fortsätter att hålla oss till vårt mer ambitiösa mål på en 15 procents minskning av växthusgaser och lägger vår energi på de ekonomiska fördelar den europeiska industrin besitter i sitt försprång på marknaden för ren teknologi. Vi måste också fördubbla våra energibesparingar och våra ansträngningar med förnybara energikällor; vi måste också ge oss in i debatten. Jag tycker att vi borde inleda en debatt med Kina, Ryssland och Indien för att se hur vi kan hjälpa dessa utvecklingsländer och andra att ändra sina trender. Vi får inte vänta på en ratificering innan vi börjar det nödvändiga arbetet med rena utvecklingsmekanismer och den nödvändiga överföringen av teknik till utvecklingsländerna. Vi kommer uppenbarligen att analysera protokollstexten noggrant eftersom det finns viktiga detaljfrågor som handel med utsläppsrättigheter, kolsänkor, överföring av ren teknologi och så vidare. Jag hoppas att vi kommer att kunna debattera uppföljningen mer i detalj under det nya året, då det brittiska ordförandeskapet också närvarar eftersom de gjorde en enorm ansträngning för att nå överenskommelsen i Kyoto. Jag ser också fram emot att debattera kommissionens meddelande mer utförligt.
Destabiliseringen av klimatet kommer inte att försvinna på grund av vad som hände i Kyoto och vi har mycket seriöst arbete framför oss under nästa år för att förbereda för COP4 i november för att garantera att vi fortsätter att gå framåt.

Gomolka
Fru ordförande! En stor dagstidning kommenterar i dag resultaten från klimatkonferensen, något som även skett under de senaste dagarna. Titeln på dagens tämligen omfångsrika artikel lyder: Klimatpolitiker fast i dimma. Författaren visar därmed inte bara på ett politiskt utan även på ett sakligt dilemma; konferensens dilemma och även huvudproblemets dilemma, som behandlades på denna konferens, nämligen att klimatforskarnas uttalanden i hög grad är hypotetiska, och att deras prognoser är osäkra och ofta måste korrigeras i den mån de inte stämmer.
Miljöpolitiken har ett starkt behov av precisa uttalanden. Detta behov av vetande torde vara lika starkt som behovet att handla. Mellan dem båda - handling och vetande - finns inget starkt ömsesidigt förhållande. Den omfattning som krävs och intensiteten i förändringen av förhållningssättet måste motsvara precisionen i de vetenskapliga utsagorna. Därför är det enligt min uppfattning nödvändigt att forskningsinsatserna utvidgas. Parallellt med att modellberäkningarna blir mer kvalificerade måste de utvidgas både i tid, och när det gäller temaområden. Bättre prognostiserade modellberäkningar fordrar en mer komplex forskningsinsats. Därigenom kan man komplettera de modellberäkningar som hitintills prioriterats. Dessa modeller kan därigenom kontrolleras, utvidgas och även göras mer kvalificerade. För intensiteten och snabbheten i klimatförändringarna är väl relevanta för de politiska besluten och även det mänskliga inflytandet kan preciseras till tid och rum. Om man inte alltid söker efter sambandet mellan forskning och politik, så infinner sig nästan med nödvändighet förlusten i trovärdighet.
En andra grundläggande anmärkning: Om jag antar att det finns antropogent orsakade, av människor förorsakade klimatförändringar, om jag antar att det finns klimatsvängningar, om jag utgår ifrån att de existerar, om jag bejakar dem eller om jag antar att de är troliga - och den inställningen har jag - då kan jag inte förneka att det finns ett ömsesidiga förhållandet till t.ex. energipolitiken. Då måste jag, åtminstone grovt sett, kalkylera med eventuella klimateffekter, när energiproduktionen ökar globalt sett. Då måste jag även erkänna att det globalt finns ett ökande behov av energi, och att det nödvändiga och möjliga sparandet av energi inskränker sig till länder som har tillgång till tillräckligt med energi. Den som inte erkänner visar prov på ett tämligen provinsiellt synsätt. Den som erkänner detta faktum måste även acceptera de olika val som måste ske för att täcka energibehovet.
Den som menar allvar med att hantera naturresurserna skonsamt, den som inte vill ha några djupgående klimatförändringar kan inte heller, förblindad av ideologiska skäl, avstå från att göra vissa val. Han kan inte avstå från energisnåla produkter eller energisnål teknologi. Han kan inte avstå från förnybar energi, inte från att använda vattenkraft, inte från att använda solenergi, men inte heller, - inte heller Tannert - från att använda kärnklyvning - en ansvarsfull användning - och inte heller från den framtida användningen av kärnfusion. Den som av ideologiska skäl avstår från att göra vissa val visar enligt min uppfattning brist på kunskap!

Kestelijn-Sierens
Fru ordförande, fru kommissionär, kolleger! Även jag vill först och främst gratulera kommissionären till hennes beslutsamhet med vilken hon försvarade Europeiska unionens position i Kyoto. Om det inte hade varit för kommissionens fasta hållning, då hade vi kanske inte uppnått det resultat som vi i dag kan välkomna. Det är inte det resultat som vi hade hoppats på, men jag är överens med dem som hävdar att ett svagare avtal är bättre än inget alls. Med vår parlamentariska delegation kunde vi bevittna våra amerikanska kollegers strama hållning och den svaga argumentering med vilken de ville skydda sin egen industri. Jag kunde personligen konstatera en motsättning mellan delegater från Mid-west som försvarar gamla industrier och delegaterna från Kalifornien, som i likhet med oss ansåg att tillämpningen av nya teknologer är en källa till framsteg och ny sysselsättning. Det återstår fortfarande en hel del frågor att lösa. Till exempel utvecklingsländernas engagemang, förhandlandet om utsläppsrättigheter eller på vilket sätt kalhuggning och återplantering av skog skall räknas med. Frågan har också uppstått om protokollet kommer att ratificeras av alla, och då närmare bestämt USA som förorenar mest, och hur det slutligen kommer att tillämpas? Det underströk också kommissionären alldeles nyss.
Det finns exempelvis fortfarande inget som helst samförstånd beträffande vilka alternativa energikällor som kan föreslås. Vi kan med anledning av detta frukta att den praktiska tillämpningen av Kyotoprotokollet kommer att bli begränsad. Dessutom är internationella organisationer dåligt utrustade för att ta sig an världsomfattande problem som dessa. De saknar både materiell och mänsklig utrustning. Även deras legitimitet är svag. Vi står här inför en enorm utmaning, och därför måste vi arbeta med detta även med EU.
Till sist, fru kommissionär, vill jag ansluta mig till pläderingen för att vi inom EU måste hålla oss till reduceringen på15 procent, oavsett vilket engagemang andra parter må ha. Den banbrytande roll som EU har spelat måste fortsätta.

Breyer
Fru ordförande! Resultatet från Kyoto var en besvikelse. Klimatöverenskommelsen är varken det ena eller det andra. Den bidrar inte till att förhindra den globala temperaturökningen, den kommer i bästa fall öka långsammare, och vi måste utgå från att utsläppen som högst kommer att sänkas med 5 %, även om vi vet att en reducering med 60 % till 80 % skulle vara nödvändig i industriländerna.
Vi är mycket besvikna av den anledningen att EU gav upp sin position som innebar en reducering med 15 %, Även här förväntar vi oss ett klart uttalande från er, fru kommissionär, huruvida ni är beredd att även nu överta en pionjärroll och i framtiden låta dessa 15 % stå kvar. Det är en gåta, varför ni gick med på att förhandla ner nivån, varför ni böjde er för industrins klagolåt om konkurrenssvårigheter i stället för att ta tag i en angelägen lösning på klimatproblemen.
Den globala uppvärmningen är alltför viktig för att vi skall låta det stanna vid dessa tre steg. Vi förväntar oss att ni nu äntligen låter ord följas av handling. Vi vet alla att det inte är så viktigt vad man pratar om på toppmötena, utan vad som görs i den vanliga vardagen. Om ni nu fortsätter att skjuta klimatväxlingen framför er, om ni inte är beredd att nu ta itu med att skapa en klimatanpassad energiförsörjning, med att införa en miljöskatt samt att också dämpa vägtrafiken, då blir det tydligt för världen i övrigt att ni bara spelade teater i Kyoto, och att det inte ankommer på EU att här äntligen komma till en vändpunkt. Vårt försvarstal syftar därför till att redan nu förbereda Buenos Aires, att i fortsättningen uppnå de 15 % och att äntligen inleda en klimatanpassad energi- och miljöpolitik. Vad detta anbelangar har ni, fru kommissionär, knappast presterat något positivt, för var finns instrumenten för att uppnå dessa reduktionsmål? Det är precis vad som skall stå på dagordningen och inte diplomatisk retorik utan handling.

McNally
Fru ordförande! Först och främst vill jag gratulera kommissionären. Om ni vill se hur världen egentligen fungerar bege er till energisektorn och beskåda särintressena. Hon har haft den erfarenheten och det har även några av våra kollegor.
Om det funnes något berättigande för den Europeiska unionens existens över huvud taget så var vår närvaro i Kyoto ett sådant berättigande. Om vi hade deltagit som enskilda länder hade vi inte kunnat påverka på det sätt vi gjorde. Som Linkhor helt riktigt säger måste vi naturligtvis hålla fast vid våra ambitiösa mål för att stärka vår identitet. Detta är ingen uppoffring. Det är en bra affär eftersom det ger oss konkurrensfördelar, sänker våra kostnader och gör oss mer framgångsrika helt enkelt.
Varför har inte amerikanerna förstått det då? Därför att amerikanerna ser på världen ur den fossila bränslelobbyns förvridna perspektiv med deras tunga särintressen. Det betyder att de inte kan se världen tydligt. De ser världen på ett sätt som gör att de inte inser det enkla faktum att nedskärningar i koldioxidutsläppen är en mycket god affärsidé.
Kärnkraft är ingen lösning. Kärnkraften innebär andra, lika allvarliga miljöproblem. För det andra, ur en ekonomisk synvinkel är kärnenergin inte livskraftig på en privatiserad marknad. Erfarenheter från mitt eget land, Förenade kungariket, har visat det. Om ni kan nämna ett enda land med en privatiserad marknad som bestämt sig för att bygga nya kraftstationer för närvarande kommer jag ge er ett pris. För det kan ni inte.
Lösningen ligger mycket mera i att använda energin mer rationellt och att i övergå till förnybara energikällor. Låt mig tar er tillbaka till 1957, då Euratom-fördraget undertecknades, vilket antagligen var något bra 1957. Låt oss nu tänka på 1997. Vad vi behöver nu är ett fördrag om förnybar energi, ett Eurenew -fördrag. Inget är starkare och mer spännande än en idé vars tid har kommit. Tiden är nu inne för en sådan idé.
Vi behöver lagstiftning; vi behöver direktiv som låter förnybara energikällor blomstra på en privatiserad marknad. Vi i utskottet för energi, forskning och teknologi håller på med en del arbete om det genom Linkohr. Vi håller på att utarbeta ett initiativbetänkande.
Vi behöver det rationella planeringsdirektivet. Ursprungligen kallades detta IRP-direktivet - det integrerade resursplaneringsdirektivet. Ibland undrar jag om det inte har blivit ett VIF-direktiv i stället - Vila I Frid - jag vet nämligen inte vart det har tagit vägen.
Självfallet behöver vi samordna vårt arbete. Parlamentet måste samordna med kommissionen. Kommissionären för miljöfrågor måste samordna sitt arbete med kommissionären för energifrågor. Energin utgör 90 % av problemet med klimatförändringar. Och vi i parlamentet måste samordna vårt arbete. Energiutskottet och miljöutskottet har båda sitt ansvar och måste arbeta tillsammans. Ibland undrar jag om vi inte behöver ett utskott för klimatförändringar där vi kan koncentrera oss på detta massiva problem vår planet står inför.
Jag är mycket glad över att vi har detta betänkande. Bara för att det är så få här betyder inte att det inte tas på allvar. Det är inte det sista vi hör av det. Fru kommissionär, ni kommer tillbaka när kammaren är mer fulltalig, då ska hela parlamentet visa den Europeiska unionen är en viktig aktör i klimatförändringarna.
(Applåder )

Liese
Bara helt kort, eftersom det just uppstod förvirring om talartiden. Jag vill bara precisera att vår grupp, Europeiska folkpartiets grupp, naturligtvis precis som de övriga grupperna, så som vi även beslöt i november, anser det riktigt att Europeiska unionen håller fast vid de mål på 15 % till år 2010 som unionen satt upp.

Graenitz
Fru ordförande, fru kommissionär! Om vägen efter Kyoto var svår och stenig, så har resultatet, de interna överenskommelserna i Kyoto, ställt oss framför ett åtgärdsberg som vi på elva månader måste klättra upp för, för att vi skall vara förberedda till nästa konferens i Argentina. Ett berg som det kommer att vara svårt att klättra upp för, eftersom vi som union har en dubbel börda att bära. För det första måste vi inom vår egen gemenskap sätta i gång med att omarbeta de förslag som kommissionen arbetat fram som Kyoto-förslag som avsåg tre gaser och 15 % till de sex gaser som nu är nya. Jag anser att vi borde stå kvar vid våra ambitiösa mål.
Vi måste även ta fram ett nytt förslag för den europeiska bubblan, som vi enligt min mening också borde hålla fast vid. Jag tror nämligen att det är bra att inom Europeiska unionen ha en solidaritetsmodell mellan de enskilda länderna och gemensamt bära ansvaret för denna utsläppsminskning, modernisering, förändring och förnyelse av vårt industrisamhälle. Vi behöver för att den europeiska bubblan även skall bli trovärdig, en lagstiftning som är mer än bara en koordination av de enskilda ländernas åtgärder. Framför allt behöver vi denna gemensamma lagstiftning för att andra länder inte skall ta den europeiska bubblan som undanflykt för att göra affärer i utsläppsrättigheter som innebär att de själva slipper från varje form av utsläppsminskning, som faktiskt sker på bekostnad av länder som befinner sig i utveckling och som egentligen skulle behöva sina egna reduktioner.
Fru kommissionär! Jag anser att det även blir nödvändigt att se över den nuvarande lagstiftningen och politiken för att vi skall kunna uppnå en minskning av utsläppen. Jag skulle vilja komplettera det som mina kolleger sade om förnybar energi, om energisparande etc. Vi måste se till att skapa en ny jordbrukspolitik och även en ny skogspolitik, speciellt om vi vill ta itu med frågorna på ett seriöst sätt, hur det sedan än må vara med tillgodohavanden som uppkommer till följd av återplantering. Det gäller här att inte gå i något annat lands fotspår utan att själv föregå med förslag och goda exempel.
Jag anser att vi måste ta fram förslag på internationell nivå på hur vi skall gå vidare, och hur reglerna skall vara när det gäller handel med utsläppsrättigheter och gemensamt genomförande, regler som är klara, går att kontrollera, är begripliga och rättvisa. Jag skulle därför inte bara vilja gratulera till resultatet som ni uppnådde i Kyoto, utan även knyta förhoppningen att ni och vi alla under det nya året kommer att ha kraften att uppfylla denna stora uppgift till nästa konferens i Buenos Aires. Jag hoppas att parlamentet denna gång i högre grad engageras som partner så att vi gemensamt kan uppnå mer för miljön än om var och en kämpar på sitt eget sätt.

Bjerregaard
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka för de många positiva tillkännagivanden som har gjorts. Jag delar helt parlamentets uppfattning om att det är viktigt att EU fortsatt kan inta en ledande roll på detta område. Det var ju också därför som vi i den sista fasen - i stället för att hålla fast vid samme mål som USA, nämligen en minskning med 7 procent - tillkännagav att vi åtog oss en minskning på 8 procent. Det som skall ske nu är att vi skall analysera vad den förändrade situationen betyder. Vad betyder det att ha sex gaser i stället för de tre gaser som ju är en del av den målsättning som vi ställde upp och som ju alltså förde till de 15 procenten. En omedelbar uträkning visar att reduktionen om den hade beräknats på grundval av sex och inte tre gaser nog skulle ha gett tolv som svar. Det vill säga att det är ganska mycket som skall anpassas till de övervägningar vi gjorde inför Kyoto. Jag kan alltså bekräfta för er att vi nu sätter i gång med dessa analyser, men - som Ken Collins också sade, så har vi inte haft mycket tid till detta ännu. Jag ser fram emot ytterligare diskussioner om detta här i parlamentet.
Jag tror också att jag i mitt första inlägg nämnde att vi förbereder ett meddelande, så att vi får ett dokument, mot bakgrund av vilket vi kan debattera och nå fram till vissa gemensamma resultat. Jag hoppas alltså att jag får tillfälle att återkomma när vi har analyserat siffrorna lite bättre och är bättre i stånd till att säga i vilket förhållande de står till de mål som hittills har ställts upp. Och jag förstår att vi är överens om önskemålet att fortsätta att stå i en ledande ställning. Låt mig så sluta med att referera till vad det kommande brittiska ordförandeskapet sade på rådets senaste möte, nämligen det att vi kanske skulle sluta upp med att tala om burden sharing och i stället tala om possibility sharing. Det var också det McNally var inne på, och jag anser att det är fullständigt riktigt att här ligger vissa unika möjligheter också för den europeiska industrin.

Aelvoet
Herr ordförande! Jag vill inte bara tacka kommissionären för att hon närvarat, utan jag vill också säga till alla kolleger att jag tycker det är riktigt att ett parlament som respekterar sig självt gör en första politisk utvärdering en vecka efter det att Kyoto ägt rum. I den bemärkelsen var det helt rätt att nu behandla dessa ärenden här, och jag beklagar kollega Collins ord i början.

Eisma
Herr ordförande! Jag frågade kommissionären när vi kan se fram emot meddelandet. Kan kommissionären ge svar på det?

Bjerregaard
Herr ordförande! Det fanns uppenbarligen vissa problem med översättningen. Om frågan handlade om meddelandet, så har jag redan besvarat den. Vi räknar med att ha det klart till rådets möte i juni, det vill säga att det ju mycket gärna får komma innan, så att det kan diskuteras här i parlamentet. Vi vet, vi får skynda oss och vi lägger ned ganska mycket kraft på att utföra analyserna och på att redigera detta meddelande, eftersom det inte är lång tid kvar tills vi skall vara i Buenos Aires, och där måste vi alltså ha ordentligt på fötterna.

Ordföranden
Tack, fru kommissionär.

Aktuell och brådskande debatt
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-1042/97 av Günther och Oomen Ruijten för Europeiska folkpartiets grupp, om Ottawakonventionen om ett totalförbud mot personminor, -B4-1051/97 av Bertens för Europeiska, liberala, demokratiska och reformistiska partiets grupp, om Ottawaavtalet om personminor, -B4-1059/97 av Carnero González m.fl. för Gruppen Den europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster, om Ottawaavtalet om förbud mot användning, lagring, produktion och spridning av personminor och dess förstörelse, -B4-1063/97 av Hory m.fl. för Gruppen Europeiska radikala allliansen, om resultaten från Ottawakonferensen om personminor, -B4-1072/97 av Cunningham m.fl. för Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, om Ottawaavtalet om förbud mot användning, lagring, produktion och spridning av personminor och dess förstörelse, -B4-1076/97 av Azzolini m.fl. för Gruppen Union för Europa, om förbudet av personminor, -B4-1081/97 av Telkämper m.fl. för Gruppen De gröna i Europaparlamentet, om Ottawaavtalet om förbud mot användning, lagring, produktion och spridning av personminor och dess förstörelse (B4-1081/97).
Günther
Herr ordförande, ärade kolleger! Vi andades alla ut när konferensen i Ottawa visade att man kommit fram till ett moratorium för att hindra spridning av truppminor. Denna lättnad innebär emellertid inte att vi nu kan ta en paus i våra ansträngningar, utan det betyder att vi nu står inför ytterligare problem som måste lösas här i kammaren. Dit hör t.ex. frågan om den illegala handeln med truppminor. Vi har t.ex. hitta illegala minor i de minerade områdena omkring Vukovar.
Det andra som vi måste tänka på är att vara försiktiga med att skära alla länder som inte undertecknat avtalet över en kam. Bland dem som inte undertecknat finns länder, t.ex. Finland, som mycket strikt vakar över att det inte från deras områden inte dyker upp några minor någonstans i världen. Jag anser att punkterna 6 och 8 i resolutionerna är särskilt viktiga. Det skulle vara ett stort framsteg, om vi kunde åstadkomma att länder, framför allt i Asien, som ännu inte undertecknat moratoriet, åtminstone kunde lova ett exportstopp, vilket skulle innebära att det inte längre från dessa länder hamnar några minor i handeln, helst inte heller i den illegala handeln.
Min fråga till kommissionen i detta sammanhang lyder: Hur ser den på möjligheterna att i de stater som vi har associationsavtal och liknande med, insistera på ett sådant exportförbud?

Bertens
Herr ordförande, herr kommissionär! I början av denna månad togs som ni vet ett viktigt steg mot ett världsomfattande förbud mot truppminor. Det som för två år sedan var fullständigt otänkbart undertecknades av 122 länder i Ottawa för två veckor sedan: ett totalt förbud mot användning, försäljning, export, lagring och produktion av truppminor.
Äran tillfaller i första hand de icke-statliga organisationerna. Ni vet att den som koordinerat det hela, Jody Williams, inte för inte har fått Nobels fredspris. Vidare naturligtvis den kanadensiska regeringen, som för fjorton månader sedan tog det politiska initiativet till ett permanent högt intresse. På tredje plats Europeiska kommissionen, herr kommissionär. Kommissionen har spelat en viktig roll vid åstadkommandet av de tre gemensamma åtgärderna inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. För det fjärde förtjänar till och med parlamentet en komplimang. Utfrågningar, två betänkanden och otaliga resolutioner som inte bara har sporrat rådet och kommissionen, utan som också har haft en positiv vidare verkan utanför EU.
Allt detta vet vi redan, men nu måste vi hålla farten uppe. Det är nu det verkliga arbetet börjar. Först måste vi se till att fördraget blir ratificerat. Tre länder har redan statuerat ett gott exempel. 40 behövs för att Ottawafördraget skall träda i kraft. EU måste fortsätta att engagera sig för att utvidga det möjliga deltagandet i fördraget till mer än 122 à 123 länder.
Jag vill i detta sammanhang också påminna om att biståndsministerrådet redan i november 1996 angav att det viktigaste naturligtvis är minröjningshjälp, som framför allt bör komma länder som respekterar APM-förbudet till del. Det framstår för mig som en viktig faktor då det gäller att föra politiska överläggningar med tredje länder och med länder som tillhör tredje världen.
Genomförandet är viktigt. Tio år efter ikraftträdandet måste förråden vara förstörda och minfälten utrymda. Det är en svår uppgift som kostar mycken handling men också många kronor. EU, vi själva alltså, är den största donatorn förutom Förenta nationerna. Det är positivt. Men jag hoppas i alla fall att jag kan se fram emot nya gemensamma åtgärder från rådet.
För att minröjningen skall gå så snabbt som möjligt behövs en god samordning mellan alla internationella ansträngningar. Det skulle vara positivt om FN kunde spela en roll här, exempelvis med upprättandet av en " International Steering Committee" där FN, EU och naturligtvis även de icke-statliga organisationerna, med en lämplig roll, ingår. Det är mycket viktigt att vi håller farten uppe. För att uppnå det måste de icke-statliga organisationerna - som redan varit så viktiga, det har jag sagt tidigare - fortsätta att spela en viktig roll vid genomförandet av och övervakningen av genomförandet av fördraget som sätter stopp för ett gigantiskt lidande och en månatlig massaker med 2 000 offer.

Macartney
Herr ordförande! Det är mycket uppmuntrande och uppfriskande att kunna stå upp i denna kammare och säga att våra ansträngningar lett till några resultat - att vi ser en del framsteg. När jag ser mig om i kammaren ser jag två ledamöter som hjälpte till att grunda flerpartikampanjen mot truppminor för en tid sedan, då jag var en ny ledamot i detta parlament. Vi har sett en hel del framsteg. Då Europaparlamentet har spelat en roll i denna fredsprocess borde vi kunna basunera ut det och kanske sluta bry oss om en del negativ publicitet om bagateller som vi ibland måste stå ut med.
Vi borde också gratulera Irland till att vara det första av våra medlemsstater att ratificera avtalet. Vi borde också gratulera Mauritius - dit några av oss hoppas kunna resa snart i parlamentsangelägenheter - och Kanada för att ta ledningen. Detta är en välkommen utveckling. Jag vill också hylla de östeuropeiska länderna, från Slovakien till Bulgarien, som också hoppas kunna gå med i unionen någon gång, för att de visat vägen i detta avseende.
Allt detta är mycket uppmuntrande. Vad vi behöver göra nu, så väl som att hålla upp trycket mot de försumliga länder som inte skrivit på, är att röra oss mer bestämt mot att anslå medel till minröjning. Här kan vi se en uppmuntrande utveckling i minröjningstekniken. Förra veckan uppfann t.ex. någon i Skottland ett nytt system som utlovar en snabbare röjning av minor på ett säkert och billigt sätt. Jag vet att liknande genombrott görs i andra länder, även i Cunninghams valkrets. Det finns experter som bara väntar på grönt ljus, så oss ge dem grönt ljus från denna kammare.
Jag skulle också vilja be kommissionären att vara mer aktiv i att samarbeta med andra länder som vill ha ett mer samordnat gensvar. I resolutionen finns en mycket viktig punkt om att undvika fördubblingen och mångdubblingen av antalet organisationer utan i stället hjälpas åt, så att vi istället kan göra ett positivt bidrag till att befria mänskligheten från detta särskilda gissel.

Cunningham
Herr ordförande! Skulle jag kunna få tilllägga mina gratulationer till den kanadensiska regeringen som fick det hela till stånd? Jag anser att denna speciella snabbspårsstrategi - Ottawa-processen - är något som borde applåderas och jag hoppas verkligen att vi ska kunna använda den vid andra tillfällen. Jag skulle också vilja gratulera Jody Williams och den internationella kampanjen för att förbjuda truppminor, i synnerhet för att de vunnit Nobels fredspris. Jag noterar att många representanter för allmänheten är här och jag skulle också vilja gratulera allmänheten. När Jody Williams talade i Ottawa tog hon upp supermakterna och hon hänvisade till den breda allmänheten - det civila samhället - som en supermakt, eftersom det var flera miljoner människors arbete i hela Europa och resten av världen som gjorde att påtryckningarna höll i sig och ledde till det resultat vi i dag tar åt oss äran av.
Vi måste göra fyra saker. Vi måste uppenbarligen övertala de länder som inte undertecknat avtalet, i synnerhet USA, Ryssland, Kina, Pakistan, Indien - några av de viktigaste producenterna av truppminor - att skriva på. Jag hoppas verkligen att rådet och kommissionen, i vilka ärenden de än har att uträtta med dessa länder, tar upp den här frågan vid varje tänkbart tillfälle.
Vi måste också ta ledningen, som många redan sagt, i ratificeringen. Avtalet kommer inte att träda i kraft förrän om sex månader då fyrtio länder har skrivit på, men jag är glad över att ett eller två europeiska länder redan står i främsta ledet. Vore det inte alldeles lysande om hela Europeiska unionen var bland dessa första fyrtio länder som gör att avtalet ratificeras?
För det tredje, beträffande minröjning, behöver vi ett strukturerat och samordnat synsätt, inte bara inom den Europeiska unionens institutioner, utan i hela det internationella samfundet, så att det som görs sker ordentligt och förståndigt. Jag skulle vilja se någon form av principuttalande, något kriterium, någon måttstock utifrån vilken detta kan mätas eftersom jag helst ser att allmänhetens pengar - skattebetalarnas pengar - som kommer att spenderas på minröjning, kommer att användas endast på de företag som i överensstämmelse med ett principuttalande kan garantera att de spenderas ordentligt, effektivt, förståndigt och så vidare.
Slutligen behöver vi göra något med offren för truppminorna. Som det redan sagts finns det kring 20 000 invalider i Angola redan; det finns nästan 10 000 i Moçambique; det finns minst lika många i Kambodja och så vidare, så vi behöver verkligen lägga ned mer energi och pengar på dessa rehabiliteringsprogram.
För att slutligen summera de fyra punkterna, vi måste få avtalet ratificerat så fort som möjligt; vi måste ta itu med de tiotals miljonerna minorna och de odetonerade artilleripjäser som skräpar ned världen; och vi måste ta itu med de problem offren brottas med. Vi måste göra allt detta och vi måste göra det så fort som möjligt.

Telkämper
Herr ordförande! Konferensen i Ottawa är ett första litet steg, en första liten framgång på den långa vägen mot ett principiellt förbud mot minor. Jag anser, att vi kan gratulera regeringen i Kanada till denna framgång, men speciellt borde vi gratulera mottagarna av Nobels fredspris, Jody Williams och Thomas Gebauer från Medico International, som i Europa var drivande krafter bakom minkampanjen och som stödde beslutet i Ottawa.
Produktion, lagring och användning av minor är fortfarande ett brott. Vi måste fortsätta på denna väg och arbeta för att det kommer ett principiellt förbud mot minor. Vad man kallar dem för - truppminor, antipersonella minor, landminor, antistridsvagnsminor - är i princip likgiltigt, en mina är en mina, och en mina är ett vapen. En mina är hemsk och dödlig! Den skiljer inte mellan en buss med barn eller en stridsvagn. Därför bör alla minor förbjudas. Ett första steg nu efter Ottawa är att EU: s medlemsländer ratificerar avtalet från Ottawa och omsätter det så snabbt som möjligt i praktiken, samt även tvingar USA, Ryssland, Kina och Indien att göra likadant.
Till sist vill jag säga: Vi måste initiera ytterligare åtgärder. Vi måste ställa medel för rehabilitering till förfogande. Medlemsländerna borde själva arbeta för att det inte produceras några minor längre. Vi måste se det som vår skyldighet, så att vi inte efteråt måste använda pengar till att läka det lidande som vi tidigare producerade. Tack så mycket.

Amadeo
Herr ordförande! Låt mig bara säga ett par ord i denna viktiga fråga. Våra känslor, mina och mina kollegers i Alleanza Nazionale är för tillfället ganska kluvna. Även om vi med tillfredsställelse hälsar slutsatserna från toppmötet i Ottawa och avtalet som bygger på synpunkterna som framförts av Europaparlamentet, ett fördrag som innebär ett internationellt avtal om totalförbud för truppminor och ett löfte från undertecknarna att aldrig använda dem, och även om vi gläder oss över det stora antalet undertecknande länder - ett antal som klart överstiger det förväntade - så kan vi samtidigt inte annat än kritisera de länder, bland annat framför allt USA, Ryssland, Kina och Indien, som framhärdar i att inte skriva under avtalet och som fortsätter att producera och sälja dessa fruktansvärda dödens verktyg.
Vi uppmanar därför de olika europeiska institutionerna att utöva ett stark politiskt tryck mot dessa länder, tills även de undertecknar avtalet och att EU: s medlemsstater snarast vidtar de nödvändiga administrativa och juridiska åtgärder som krävs för att omedelbart uppta dessa regler.

Theorin
Herr ordförande! Jag vill, precis som flera andra här, gratulera fredspristagaren Jody Williams och kampanjorganisationen för deras framgångsrika arbete med att övertyga riksdagar, regeringar och allmänheten om att förbjuda dessa fruktansvärda vapen.
På mindre än fem år har de och den engagerade allmänheten mött framgången att över 120 stater har förbundit sig att förbjuda och förstöra dessa minor. Sanningen är den att dessa minor är medvetet utformade för att invalidisera människor. En skadad person behöver medicinsk vård; mängden sprängämnen har precis kalkylerats för att nå denna effekt. Detta framgår av försäljningsdokument för landminor. Effekten är emellertid inte bara att soldater lemlästas och dödas, utan även civila, kvinnor och barn blir offer. När kriget är slut, finns landminorna kvar. Kriget fortsätter för civilbefolkningen, och de tysta mördarna väntar på sina offer.
Jag är väldigt glad över att Europaparlamentet, i avvaktan på ett totalförbud, tidigt har tagit ställning som innebär att varje medlemsland bör förbjuda landminor. Fjorton EU-länder har gjort så, men beklagligt nog har inte Finland och inte heller ansökarländerna Estland, Lettland och Litauen gjort det. Jag tycker att de snarast bör skriva under avtalet om förbud av antipersonella minor.
Det räcker emellertid inte med förbud. Alla de hundratals miljoner utplacerade minorna måste förstöras. Att producera en landmina kostar 3 dollar, att upptäcka och förstöra den kostar 1 000 dollar. Det är bra att Europaparlamentet i sin budget i dag har tagit upp att vi skall ge oss på forskning om detta. Det är också viktigt, som flera här har sagt, att vi får en effektiv internationell samordning, såväl av minröjning som av rehabiliteringen av offren. I ett sådant arbete kan EU medverka mycket kraftfullt. Men vi kan själva som individer också faktiskt bidra. Ett exempel på detta är det som sker i Sverige i dag. Vår största dagstidning har engagerat sig i en kampanj för offren för landminor och samlar in pengar till att utbilda minhundar, vilket är det mest effektiva som vi har just nu. Jag uppmanar därför mina kolleger här i parlamentet att ta samma initiativ i sina länder, så att vi kan bli av med dessa fruktansvärda vapen för tid och evighet.

Hautala
Herr ordförande! Jag har i denna debatt haft den mindre trevliga uppgiften att kritisera regeringen i det land som sänt mig hit till Europaparlamentet. Nämligen den finska regeringen.
För en gångs skull har jag nyheter som är lite positiva: denna vecka publicerades i Finland ett förslag på hög nivå och förslaget säger att Finland nu äntligen kunde börja förbereda sig att underteckna Ottawaavtalet. Detta beräknas ske cirka år 2006. Finland räknar med att behöva en ytterligare övergångsperiod på omkring tio år för ratificering av Ottawaavtalet, men jag tror att den mentala övergången redan har skett i Finland. Politikerna gör säkert sitt yttersta för att saken skall få en lösning där också Finland helt och hållet avstår från alla truppminor.
Det finns en risk för att man i Finland börjar överväga mycket dyra alternativ till truppminorna. Själv utgår jag snarare ifrån att Finland också borde ompröva sina hotbilder. Jag tror inte att Ryssland längre är är en sådan fiende för Finland som landet var vid tiden för andra världskriget.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande! Jag tror vi alla kan hålla med om att Ottawa-processen har varit en stor framgång. Kommissionen har gratulerat den kanadensiska regeringen och, i synnerhet, Lloyd Axworthy för en verkligt utomordentlig insats. Självklart är inte processen avslutad än. Det finns många nyckelstater som inte har skrivit på konventionen och många praktiska problem återstår. Kommissionen kommer att utnyttja varje tillfälle att uppmuntra de länder som ännu inte är signatärer att skriva under konventionen, och jag kan försäkra fru Günther om att vi verkligen utnyttjar våra möjligheter gentemot de länder hon nämnde för att försöka övertala dem att göra så.
I vilket fall som helst kommer kommissionen att kämpa för ett omedelbart exportförbud av det slag som redan finns i den Europeiska unionen, så att tillförseln till konfliktområdena kan försvinna. Den gemensamma aktionen den 28 november införde också åtgärder för att genomföra ett moratorium på produktionen av truppminor och betonar behovet, vilket ett antal talare sagt, av ett tidigt ratificerande av konventionen.
Efter Ottawa-konferensen har det funnits tillfällen att diskutera med Kanada och andra ledande bidragsgivare till minröjningen på vilket sätt större konsekvens kan åstadkommas i de globala ansträngningarna. Den Europeiska unionen, tillsammans med andra donatorer och aktörer, räknar med att spela en huvudroll i att uppnå detta. De förslag till bättre konsekvens som framfördes av Cunningham är mycket viktiga. Vi kommer absolut att fullfölja idén om en internationell ledningsgrupp understödd av arbetsgrupper för att fokusera de internationella insatserna på de prioriterade uppgifterna.
Samtidigt förväntar jag mig att kommissionens bidrag till minröjning och berörd forskning kommer att öka under det kommande året, och jag uppskattar att mer än 40 miljoner ecu kommer att anslås ur olika budgetposter. Kommissionen är tacksam för den erkänsla som har visats för dess roll i resolutionerna. För sin egen del skulle kommissionen vilja framföra sin hyllning till den roll Europaparlamentet och medlemmarna i utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor utskottet för utveckling och samarbete spelat när de outtröttligt och med stort engagemang kämpat för att få ett slut på truppminornas tragedi. Det återstår fortfarande mycket att göra; men vi anser att det finns fortfarande en del skäl till optimism; med ett fortsatt engagemang kommer de värsta problemen åtminstone att kunna övervinnas på medellång sikt.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B4-1049/97 av Tindemans m.fl. för PPE-gruppen om situationen i Burundi, -B4-1052/97 av André m.fl. för ELDR-gruppen om flödet av vapen till de stridande parterna i Burundi, -B4-1065/97 av Vandemeulebroucke för ARE-gruppen om flödet av vapen till de stridande parterna i Burundi, -B4-1075/97 av Swoboda och Van Putten för PSE-gruppen om situationen i Burundi, -B4-1077/97 av Azzolini m.fl. för UPE-gruppen om situationen i Burundi, -B4-1085/97 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om flödet av vapen till de stridande parterna i Burundi.
Tindemans
På nytt ser vi oss förpliktigade att höja vår röst för att protestera mot grymheter som begås i Burundi. I går var det den ene, i dag är det den andre, vem kommer att vara förövare eller offer i morgon? Blodbad, massakrer, ägde rum i Burundi 1965, 1972, 1973 och mellan 1993 och 1997 pågick det oupphörligt. Även Madeleine Albright ansåg sig i dessa dagar vara tvungen att tala om begångna fel i Afrika, även om det var i påfallande mjuk ton. Vad tjänar det till att förorda mänskliga rättigheter och demokrati när villkoren för att uppnå dessa mål inte uppfylls.
Vi protesterar med rätta mot massakrerna i Burundi, som utförs, så står det i kompromisstexten, av hutuextremister. Men vi säger inte, eller inte längre, att de nuvarande styresmännen i samma land erövrade makten genom en militär statskupp efter det att demokratiska val hade ägt rum. Vi talar med rätta om försoning och reformer. Men vilka är chanserna till detta när förhållandet mellan hutu och tutsi är så ojämnt, 85 procent för den ena mot 15 procent för den andra? Den senare minoriteten har styrelsen av landet helt i sina händer och kontrollerar armén. Vad är det som här skall förändras på ett fredligt sätt eller som kan förändras?
Därför tar jag detta tillfälle i akt för att än en gång upprepa vad jag redan tidigare föreslog. Förenta nationerna måste agera här. Ett reformerat förvaltarskapsråd, Trusteeship Council , måste bli delaktigt i styret av ett sådant land och förhindra att de två krigförande etniska grupperna fortsätter att massakrera varandra. En ond verklighet som aldrig upphör manar till kraftfulla åtgärder. Diplomatisk fraseologi innebär i denna situation utsiktslös skenhelighet.

Bertens
Herr ordförande! Burundi är nu ett klassiskt exempel på den destabiliserande verkan som vapenleveranser har. En inte oväsentlig rapport från Human Rights Watch har påvisat att ett tiotal länder är inblandade i denna handel; däribland en trio EU-medlemsstater: Frankrike, Belgien och Tyskland. Det måste sägas.
Det skulle vara bra om parlamentet gick över till att uttryckligen fördöma dessa medlemsstaters policy. Trots de stora planerna som vi har, som förhållningsreglerna för vapenhandeln och den gemensamma åtgärden i striden mot den illegala småskaliga vapenhandeln, fortsätter medlemsstaterna att undergräva den befintliga policyn. Detta måste högt och tydligt fördömas och tas med i diskussionerna om de kommissionsförslag om den europeiska vapenexporten som är i sin linda.
Vad gäller Burundi måste EU plädera för ett internationellt, bilateralt vapenembargo och övervaka att detta efterlevs ordentligt. EU måste även uppmuntra reaktiveringen av FN: s undersökningskommission för vapenhandeln. Denna undersökningskommission måste då omfatta hela området kring de Stora sjöarna.

Vandemeulebroucke
Herr ordförande, ärade kolleger! Europeiska unionen har uppenbarligen ingen riktigt sammanhängande fredsstrategi vad gäller staterna kring de afrikanska Stora sjöarna. Det bevisar den oroväckande rapporten från organisationen Human Rights Watch om tillståndet i Burundi. Vapenembargot visar sig vara ett komplett såll. Man nämner länder som Belgien, Tyskland och Frankrike, men dessa anklagelser utelämnas helt i kompromissresolutionen. Därutöver finns krigsmaffian som kommer från Kina, Ryssland, Nordkorea, Azerbajdjan, Ukraina, Bulgarien. Afrikanska stater används samvetslöst som mellanstationer: Tanzania, Uganda, före detta Zaire, Angola, Kenya, till och med Sydafrika. Jag har varit med och undertecknat resolutionsförslaget, trots att de europeiska staterna omsorgsfullt har slopat eget ansvar. Ändå är kompromissen verkligen viktig. Det behövs ett antal internationella aktioner, utvidgning av embargot, inte unilateralt, utan till båda berörda parter, och jag stöder absolut Tindemans förslag som säger: det som händer här nu är hyckleri.
Jag är också för tillsättandet av en fredskonferens med alla stater kring de Stora sjöarna och grundandet av en regional agentur för vapenkontroll med permanenta militära observatörer. Men det är ett antal förslag där vi inte kan göra något annat än att medverka. Men kommissionen skulle, enligt min åsikt, också kunna uppträda konkretare. Jag ger er ett antal exempel. Utarbetandet av ett certifikat med verklig slutdestination som inbegriper mellanländerna för vapenhandeln. Även inkoppling av UCLAF, som för närvarande inte är tillräckligt engagerat i detta sammanhang, strängare kontroll av främmande piloter som har en EU-medlemsstat som bas, åtgärder mot transportföretag som kränker embargot och således skulle behöva få ett definitivt licensförbud inom hela Europeiska unionen. Jag skulle vilja be om, herr ordförande, att det talas om detta på AVS-mötet.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär, mina ärade damer och herrar! Vi behandlar i dag Burundi, och det kanske kan intressera en eller annan även personer på åhörarläktaren, varför vi behandlar denna fråga i Europaparlamentet. Det har redan sagts att vi, liksom i så många konflikter i Afrika, i hög grad är direkt berörda. Som i så många konflikter har vårt engagemang ingen positiv framtoning, eftersom våra vapen sätts in där för att döda människor. Så uppstår det vinster i Europa och även arbetstillfällen - det måste sägas öppet - som direkt är kopplade till att oskyldiga människor dödas i Afrika. Det gläder mig att det i denna kammare finns ett brett samförstånd om att vi i Burundi, liksom även i andra krisregioner, aktivt måste agera mot detta.
Världen blir aldrig något paradis, och det kommer alltid att finnas vapen. Men att vi levererar vapen till uppenbara krisregioner, att vi aktivt understöder konfliktutbrott, att de tillåts bli " heta" , dödandet orsakat av konflikter, det måste få ett slut! Därför stöder min grupp naturligtvis helt och fullt det som krävs här, nämligen ett vapenembargo, som vi även kan kontrollera på plats, så att vapen inte skall kunna komma till Burundi på olika vägar. Därför stöder vi naturligtvis även helt och fullt att vi vid en konferens, i samtal, måste försöka att återställa freden. Vi måste inte bara skapa fred, utan även en grund för att människor som under många år och årtionden förstått varandra åter gör det och inte ryker ihop.
I alla dessa frågor är det emellertid absolut nödvändigt att Europa primärt uppträder som en fredsmakt och inte som en makt som levererar vapen för att konflikter skall kunna lösas militärt, med vapenvåld. Jag kräver i stället att de initiativ som den brittiska regeringen - det kommande ordförandeskapet - tagit, verkligen leder fram till ett positivt resultat, nämligen att det finns en code of conduct - eller vad vi än må kalla det - att det finns regler för vapenexporten, att den blir öppnare, att de bättre stämmer överens med de föreställningar som vi har om de mänskliga rättigheterna.
Som avslutning vill jag emellertid även med er tillåtelse informera kammaren om att en av medarbetarna i vår grupp, Nadia van Hamme, lämnar oss och far till Afrika, i och för sig inte till Burundi, för att där aktivt engagera sig i fredsarbete. Hon har vid ett otal samtal med de övriga politiska grupperna förberett debatter i brådskande ärenden och är även väl känd hos de olika avdelningarna i denna kammare. Jag vill från denna offentliga plats tacka henne för det utmärkta arbete som hon i samarbete med andra presterat i denna kammare!

Aelvoet
Herr ordförande! Problemet med resolutionen är onekligen att den är mycket svag, men den har en fördel, nämligen att den talar om ett embargo som skall kontrollera båda sidor i Burundi, vilket alltså tydligt visar på att det även vad den burundiska armén beträffar finns ett allvarligt problem, för man får aldrig glömma bort att det var denna armé som mördade en demokratiskt vald president.
Vad leveranserna av vapen beträffar är det uppenbart att de inte har några ideologiska gränser. De kommer överallt ifrån. Kina, Ryssland, Frankrike, belgiska företag är aktiva. Vi stöder naturligtvis embargot, men frågan är: hur skall man kunna göra detta effektivt? Även på det området är resolutionen undermålig.
Jag skulle vilja avsluta med ett påpekande, nämligen att om det inte blir någon politisk lösning i Burundi, så kommer inte ett enda embargo i världen att fungera ordentligt. För övrigt, låt oss inte glömma bort att när allt kommer omkring så behöver man inte ens importera några vapen från utlandet, utan det går också att döda och mörda med macheter.

Günther
Herr ordförande! Det är verkligen svårt att i den röriga situation som det handlar om i Burundi, röran av inbördeskrig, minoritetsproblem, stam- och klanfejder finna en röd tråd för att kunna se någon fred eller ens en ansats till det. Det hade varit lättare om man hade kunnat utgå ifrån att verkligen alla berörda parter hade den ärliga viljan att lösa sina konflikter utan vapen, men så är det inte. Här citerades en icke-statlig organisation som utpekade tre av våra medlemsländer, och även framför allt mitt land. Till detta skulle jag vilja säga att jag gärna skulle se att denna källa kontrollerades än en gång. Inget land i Europa har nämligen så strikta vapenexportlagar som t.ex. Förbundsrepubliken Tyskland. Man borde även skilja på om det här rör sig om att utrusta en polisenhet som måste skydda den obeväpnade civilbefolkningen eller vad det handlar om i detalj. Det är tydligt att vi, även om våra krav uppfylldes, ännu inte har någon fred i denna region, hur beklagligt det än är.

Brittan, Sir Leon
Alla kommer att bli rörda av den djupa oro parlamentet gett uttryckt för över vad som händer i området vid de Stora sjöarna, i synnerhet mängden av vapen som når dit och den död och elände som dessa orsakar. För min egen del kan jag bara säga att jag inte kan göra annat än dela den frustration som Tindemans känner, som har låtit sin ansenliga auktoritet och erfarenhet göra sig gällande i detta ämne; Swobodas lidelsefulla maning till aktivitet frammanade också ett ivrigt gensvar.
Kommissionen har tidigare övervägt möjligheten att agera mot den okontrollerade försäljningen av vapen. Men vare sig det är rätt eller fel så ligger detta inom medlemsstaternas kompetensområde. Och de har gjort det mycket klart att de är fast beslutna att bibehålla det kompetensområdet. Kommissionen skulle självfallet stödja varje initiativ från medlemsstaterna eller Förenta nationerna att begränsa vapenförsäljningen till regionen, men det är värt att hålla i minnet att frågan är så komplex att inte ens det nuvarande ekonomiska embargot som grannstaterna belagt Burundi med, vilket inkluderar ett vapenembargo, fungerar rent ut sagt.
Kommissionen håller med om att Organisationen för afrikansk enhet har en nödvändig roll att spela i att återställa fred och ordning till Stora sjöarna-området, vilket bekräftades av ministerrådet när den förra oktober beslutade att 860 000 ecu skulle anslås i logistiskt stöd till OAU: s konfliktförebyggande mekanism för att hjälpa dem i detta arbete. Det kommer inte att lösa problemet i sig självt, men det är en av ett begränsat antal praktiska åtgärder - många uppmaningar har förekommit, med rätta, till praktiska åtgärder snarare än bara uttryck för oro - som kan vidtas av oss.
Kommissionen kommer vidare att fortsätta uppmana alla parter i Burundi att inleda fredsförhandlingar. Helt klart hade den talare rätt som sade att detta är den enda lösningen. Vi har åter informerat myndigheterna i Burundi, samtidigt som vi undersöker hur vi praktiskt kan uppmuntra det som andra måste uträtta, att vi kommer att erbjuda finansiell och teknisk hjälp att starta en débat national , för att återuppta rehabiliteringen och programmen för mänskliga rättigheter och för alla andra lämpliga åtgärder, så snart som vi får se tecken på verkliga framsteg mot fred i Burundi.
Så jag delar den frustration och ilska som kommit till uttryck, men jag kan inte göra mer än att förklara, utöver detta, de speciella och praktiska åtgärder vi kan vidta. Jag anser att vi gör vad vi är förmögna och vi är absolut beredda att överväga mer.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 17.30.

Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
Nigeria -B4-1046/97 av Moorhouse och Maij-Weggen för PPE-gruppen om Nigeria, -B4-1053/97 av Bertens m.fl. för ELDR-gruppen om Nigeria, -B4-1069/97 av Hory och Macartney för ARE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Nigeria, -B4-1078/97 av Azzolini m.fl. för UPE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Nigeria, -B4-1088/97 av Müller m.fl. för V-gruppen om Nigeria,
Sierra Leone -B4-1050/97 av Maij-Weggen m.fl. för PPE-gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-1067/97 av Hory för ARE-gruppen om de mänskliga rättigheterna i Sierra Leone, -B4-1073/97 av Van Putten m.fl. för PSE-gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-1079/97 av Azzolini m.fl. för UPE-gruppen om situationen i Sierra Leone, -B4-1086/97 av Telkämper och Aelvoet för V-gruppen om Sierra Leone, 
Kroatien -B4-1038/97 av La Malfa och Cars för ELDR-gruppen om situationen i det civila samhället i Kroatien, -B4-1057/97 av Carnero González m.fl. för GUE/NGL-gruppen om yttrande- och föreningsfrihet i Kroatien, -B4-1064/97 av Dell'Alba för ARE-gruppen om situationen i det civila samhället i Kroatien, -B4-1074/97 av Baron m.fl. för PSE-gruppen om situationen i det civila samhället i Kroatien, -B4-1089/97 av Aelvoet m.fl. för V-gruppen om tryck- och föreningsfrihet i Kroatien, 
Albanien -B4-1043/97 av Habsburg-Lothringen m.fl. för PPE-gruppen om rättssäkerheten i Albanien, 
Djibouti -B4-1066/97 av Hory för ARE-gruppen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Djibouti, -B4-1087/97 av Aelvoet och Telkämper för V-gruppen om Djibouti.
Nigeria
Moorhouse
Herr ordförande! Som initiativtagare till denna resolution, tillsammans med mina kolleger, ber vi inte om ursäkt för att än en gång ta upp frågan om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Nigeria. Vi gör detta till följd av rådets beslut i slutet av förra månaden att förlänga sanktionerna mot Nigeria med ett år. Men det som bekymrar oss, särskilt mig, är en uppenbar uppmjukning i rådets attityd mot Nigeria och sanktionerna mot Nigeria. Det verkar till exempel som om två eller tre medlemsstater nu utfärdar visum till nigerianer för att göra affärer utomlands, i strid med rådets beslut som vi tolkar det. Vidare beklagar många av oss att Nigeria tillåtits delta i VM i fotboll nästa år, när ett avslag ironiskt nog hade haft större verkan på den politiska situationen i Nigeria än någonting annat.
Så låt oss vara på det klara med att situationen i Nigeria fortsätter att vara mycket allvarlig. General Yar'Adua, en huvudmotståndare till general Abacha, har dött i fängelse under mystiska omständigheter. Å andra sidan har en del västerländska oljebolag, i samarbete med nigerianerna, nekats tillräckliga medel av den nigerianska regeringen för att rätta till miljömässiga brister på områden där de kritiserats häftigt. Och jag behöver knappast påminna kammaren att i Nigeria finns sorgligt nog ingen demokratisk institution: det finns ingen pressfrihet, utan tvivel ingen yttrandefrihet och det finns många andra frågor förutom detta - vilket är en tillräcklig motivering för ordalydelsen i vår resolution.

Bertens
Herr ordförande! Trots nuvarande internationella tryck uteblir den så kallade successiva demokratiseringen som general Abacha hade utlovat. Kollega Moorhouse har redan refererat till general Yar'Aduas, en av oppositionsledarna, mystiska död, och jag hänvisar också till domen mot den landsflyktige nobelpristagaren Wole Soyinka. Detta är bekräftelser på att den nuvarande politiken karakteriseras av tortyr, arrestering av journalister, förtryck av ogoni.
Det är positivt att rådet har förlängt sanktionerna mot Nigeria med ett år. Det är en tydlig signal, men som Moorhouse redan har sagt, sanktionerna går inte tillräckligt långt, i synnerhet inte när de inte tillämpas effektivt; för att uttrycka det starkare, när de på ett oacceptabelt sätt urholkas genom att de kringgås. EU måste söka instrument för att kunna kontrollera och tvinga fram efterlevnad av sanktionerna.
Vidare, herr ordförande, herr kommissionär, den liberala gruppen är fortfarande förespråkare för oljeembargot. Det är det enda sättet att effektivt straffa det landet.

Macartney
Herr ordförande! Vi verkar ha en hel lista på missade chanser under de senaste månaderna. Först och främst misslyckades samväldestoppmötet i Edinburgh med att vidta bestämda åtgärder mot Nigeria; sedan förlängde rådet sanktionerna med bara ett år; och sedan, vilket redan har nämnts, misslyckandet med att tillämpa visumrestriktionerna då Nigeria tillåts spela i VM nästa år. Allt detta är misslyckanden från vår sida, som medlemmar i den Europeiska unionen, och från samväldets sida.
Vad skall göras nu? Det finns en strimma av hopp. Jag var i Ghana nyligen med en delegation från Europaparlamentet. De har visat att de kan klara av övergången till demokrati och vi har fått höra att nigerianerna skulle vilja bli sedda i samma ljus som Ghana. Så vi måste säga till general Abacha att om han menar allvar kan han försöka övertyga oss om en återgång till den demokrati hans säger sin omfatta. För honom är budskapet helt klart: om han menar allvar med en återgång till demokrati så måste han släppa Abiola och de andra politiska fångarna fria och fortsätta med den demokratiska processen genast.

Müller
Herr ordförande, mina damer och herrar, ärade Sir Leon Brittan! Jag vill fästa er uppmärksamhet speciellt på punkt 5 i vår resolution, där vi kräver frisläppande av politiska fångar. Bland dem hittar ni namnet Ogana Ifowodo. Vem är det? Ogana Ifowodo är en medarbetare till Heinrich-Böll-stiftelsen, en politisk stiftelse i Förbundsrepubliken Tyskland, som jag själv tillhör. Han var på inbjudan av vår stiftelse med vid samväldeskonferensen i Edinburgh för att presentera årsrapporten från Civil Liberties Organisation från Nigeria om situationen för de mänskliga rättigheterna där. Den 6 november arresterades han vid gränsen mellan Benin och Nigeria i samband med sin återresa till Nigeria. Hittills har säkerhetstjänsten låtit varken hans familj eller arbetskolleger få träffa Ogana Ifowodo. Det finns därför risk för att han torterats eller t.o.m.fortfarande torteras.
Säkerhetstjänsten har bekräftat arresteringen och var han befinner sig. Som grund för arresteringen har den angett oresonlighet. Självklart finns det inte någon sådan brottsrubricering i den nigerianska rätten utan detta hänvisar troligen till bakgrunden till arresteringen. Arresteringen sällar sig nämligen till raden av arresteringar av nigerianska journalister och medarbetare i människorättsorganisationer i den prodemokratiska rörelsen. Dessa försök att skrämma alla kritiker skall uppenbarligen jämna vägen för en av militärregeringen godkänd demokrati. Endast så låter sig begreppet oresonlighet förklaras.
Sir Leon Brittan, nyligen hade vi - det är inte särskilt länge sedan - en nobelpristagare, Wole Soyinka, här på besök. Vi hade diskussioner i utskottet, i parlamentet med representanter för rådet på alla nivåer. Jag har två frågor till er: Vad kan kommissionen göra i fortsättningen för att tillsammans med medlemsstaterna åstadkomma framsteg avseende ett oljeembargo i Nigeria? Min andra fråga är: Vi har nu i budgetförfarandet skapat en ny budgetpost. Hur planerar kommissionen att använda denna budgetpost?

Vecchi
Herr ordförande! Det allvarligaste hotet mot sammanhållningen när det gäller internationella relationer är den permanenta frestelsen att vara stark mot de svaga och svag mot de starka.
Det råder ingen tvekan om att regimen i Nigeria hör till kategorin de starka. Inte starka när det gäller förnuft, som de verkar sakna helt, utan starka när det gäller den egna militära och ekonomiska makten.
Nigeria är ett rikt land, där emellertid den största delen av befolkningen lever i den mest absoluta fattigdom, eftersom landets resurser, framför allt de som härrör från oljeexporten, används för att en militär klick och deras trogna allierade och tjänare skall kunna leva det mest otyglade lyxliv.
Redan för länge sedan beslutades om sanktioner mot Nigeria. Men man fortsätter att undvika att fatta det enda beslut som verkligen skulle kunna skada regimens intressen: ett embargo mot landets oljeexport.
Listan över den nigerianska regimens brott är mycket lång. Från blodigt undertryckande av hela folkslag, till exempel yorubas, till mord, godtycklig arrestering, tortyr, avskaffandet av all politisk opposition och de orättfärdiga åtgärder som vidtagits mot nobelpristagaren Wole Soyinka.
Nigerias hånfulla avslag i oktober på en begäran att få sända en delegation från Europaparlamentet till landet för att genomföra en serie av möten och besök, utan inskränkningar från regeringen, är ett bevis på landets absoluta vägran att gå vidare längs demokratiska vägar. Valet som äger rum i landet är dessutom inget annat än en skamlig fars, med tanke på att det är omöjligt för oppositionen att delta.
Även nu riktar Europaparlamentet många uppmaningar till de nigerianska myndigheterna. Vi stödjer samtliga dessa uppmaningar, men vi fruktar att om inte det internationella samfundet, till att börja med Europeiska unionen, vidtar lämpliga påtryckningsmetoder, så är risken än en gång att dessa uppmaningar inte hörsammas.

Maij-Weggen
Herr ordförande! På nytt står Nigeria på vår dagordning på grund av de oupphörliga kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och kränkningarna av demokratiska principer i det landet. På nytt, därför att kritik har övats många gånger mot det landet, men tyvärr har det ännu inte hjälpt särskilt mycket. Under tiden når oss åter nya rapporter som att en av Abachas förtrogna har dött, vilken under dåliga omständigheter satt tillsammans med fyrtio politiska fångar i fängelset vid Enubu, 500 kilometer från faciliteter, till exempel på sjukvårdsområdet. Amnesty International har meddelat oss att det rådde ett förnedrande tillstånd i det fängelset och att det inte alls är oväntat att denna framstående, ännu inte gamla, bekant från den gamla perioden nu har omkommit. Det är en tragisk situation. Det är det femtielfte dramat i en lång följd. Nu är tiden verkligen inne för att skärpa åtgärderna.
Det är inte första gången som ett drama äger rum i det landet. Det är inte heller första gången som vi pläderar för kraftfullare åtgärder. Vi noterar det motsatta. För visum, som egentligen inte längre får utfärdas, utfärdas i stigande takt. Vårt försök att inrätta ett oljeembargo efterlevs inte. Ännu värre, Shell, som mer och mer har avvecklat sina aktiviteter i Nigeria, ersätts nu av andra oljebolag som gärna vill fylla luckan som Shell har lämnat efter sig.
Vi kräver nu att Europeiska kommissionen verkligen skall skärpa åtgärderna. Det har även på annat sätt krävts från internationellt håll. Jag tror att en oljebojkott verkligen är oundviklig. Jag skulle gärna vilja höra av Sir Leon Brittan vad han anser om detta.
Sierra Leone

Hory
Herr ordförande! Under vår sammanträdesperiod i juni fördömde vi den militära statskuppen i Sierra Leone och föreslog att allt europeiskt bistånd till regimen i Freetown skulle dras in. Vi förvånades också över att Nigeria anförtroddes uppdraget att vaka över rätt och demokrati.
Sedan den resolutionen har Europeiska unionen bekräftat att det europeiska biståndet dras in, och Säkerhetsrådet har utfärdat ett embargo på olja och vapen till Sierra Leone, samt ett förbud för juntamedlemmarna att förflytta sig utanför landets gränser. Till sist verkar det som om ett avtal för en återgång till demokratin har slutits, mellan juntan och kommittén med fem av de västafrikanska staterna.
Allt det här är utomordentligt, den senaste utvecklingen vill säga, men vår grupp vill insistera på en punkt: vad är våra besvärjelser för demokratin värda om vi inte är beslutna att befästa den med ett generöst bistånd till utvecklingen? Den demokratiska processen i Sierra Leone har framställts som exemplarisk, men vi har låtit det landet klara sig självt, med tusentals ekonomiska och sociala svårigheter, som en alltför drastisk strukturell anpassningsplan har skapat, som så ofta förr. Vi har på så sätt utsatt Sierra Leone för en knäck, vilket med all säkerhet kommer att upprepas i framtiden. En afrikansk journalist har skrivit: " väst vet hur idén om demokrati skall säljas, men kan inte ge några servicegarantier" .

Vecchi
Herr ordförande! Sierra Leone är ett land där situationen under de senaste åren stadigt har förvärrats såväl på det politiska planet som när det gäller befolkningens livskvalitet.
Den 25 maj förra året genomfördes en ny militärkupp som satte stopp för den redan svåra och ömtåliga förhandlingsprocessen inom landet och för försöken att upprätta acceptabla villkor för det livet. Nationalförsamlingen, som valdes den 16 mars 1996, upplöstes och all makt samlades till den styrande militärjuntan.
Det våld och kaos som råder i landet hotar den fysiska överlevnaden för hundratusentals personer och en betydande del av landet befolkning är i dag skingrade eller lever som flyktingar.
Även i detta fall har det internationella samfundet, framför allt via de åtgärder som antagits av FN: s säkerhetsråd, ingripit för att försöka skapa villkoren för en politisk lösning. Framför allt är de sanktioner som beslöts i samband med säkerhetsrådets beslut viktiga och måste tillämpas och respekteras av samtliga länder, först och främst naturligtvis länderna i regionen, men även medlemsstaterna inom Europeiska unionen.
Fredsavtalet som undertecknades den 23 oktober skulle kunna vara en positiv utgångspunkt om det faktiskt respekteras av alla inblandade parter och om tillämpningen övervakas. En positiv utgångspunkt för försöken att få landet att komma ur den dramatiska situation i vilken det befinner sig.
Vi uppmanar med andra ord kommissionen och rådet att ta alla tänkbara initiativ för att bidra till en positiv utveckling av situationen i Sierra Leone.
Vi uppmanar dessutom kommissionen att via internationella hjälporgan och olika icke-statliga biståndsorganisationer få till stånd humanitär hjälp och framför allt skydd för de befolkningsgrupper som befinner sig i svårigheter, främst flyktingar och fördrivna.

Telkämper
Herr ordförande! Delar av försvarsmakten i Sierra Leone genomförde den 25 maj ett kuppförsök. De avsatte den demokratiskt valde presidenten Kabbah och tvingade honom på flykt. Detta var den tredje statskuppen sedan 1992. Den demokratiseringsprocess som inleddes i mars 1996 av de civila myndigheterna och rebellerna i den Förenade revolutionära fronten, en process som nyligen utmynnat i att fria val med flera partier kunde hållas, har lamslagits. Följden är, som FAO säger, en situation där 200 000 människor hotas av hungersnöd, där 200 000 människor är på flykt. Frågan är för oss, kan och måste vi ge omedelbar hjälp? Hur går den att ordna? Jag antar att vi i varje fall inte på något som helst sätt får stödja militärjuntan utan att vi borde följa kraven från FN: s säkerhetsråd, att i alla medlemsländer och EU uttala ett reseförbud för medlemmar i militärjuntan samt utfärda ett vapen- och oljeembargo för att därigenom tvinga denna junta att återuppta demokratiseringsprocessen.

Maij-Weggen
Herr ordförande! Sierra Leones befolkning genomlider en olycksalig tid. Efter tre statskupper är landet fullständigt i upplösning, faciliteter för bostäder, undervisning och hälsovård är allvarligt skadade och även livsmedelsförsörjningen är mycket dålig. 200 000 människor hotas av svältdöden i själva landet, och ytterligare 200 000 människor befinner sig i de norra delarna av Ghana och Elfenbenskusten.
När vi nyligen var där hörde vi hur allvarlig situationen i själva verket är. Europeiska unionen hjälper lyckligtvis till där i dessa läger, men under tiden verkar det som om mer hjälp behövs. På det området skulle vi egentligen vilja uppmana Europeiska kommissionen att också ta mer initiativ, framför allt för att stödja de försiktiga fredssamtalen som ändå har startat nyligen. Jag skulle i detta sammanhang vilja göra en randanmärkning om att det finns nigerianska soldater i Sierra Leone för att bevara freden där. När vi nyss hörde vad nigerianer ställer till med i sitt eget land och att det alltså är folk som hör till Nigerias militärmakt, kan man lätt föreställa sig att det inte är det bästa folket för att återskapa freden i det landet. Europeiska unionen har här en bra uppgift. Det står ett antal förslag i resolutionen. Vi stöder dessa helhjärtat.
Kroatien

Bertens
Herr ordförande! Vår grupp, den liberala gruppen, hoppas att vi i dag kan sända tydliga signaler om vårt ogillande adresserade till den kroatiska regeringen. Regeringen Tudjman undergräver på många sätt demokratin och yttrandefriheten. Man gör livet surt för oberoende tidningar som Globus och Feral Tribune, och icke-statliga organisationer som Helsingforskommittén och Open Society Institute hindras att fungera.
Det är några exempel på den systematiska politiken med kränkningar av internationella fördrag som även Kroatien har undertecknat och av reglerna i organisationer som Kroatien är medlem i. Kritik från Europarådet, från OSCE och från EU ignoreras konsekvent. Jag tror inte att president Tudjman nu verkligen förväntar sig att den internationella gemenskapen önskar att fortsätta på detta sätt med Kroatien. Jag behöver bara påminna om att bland annat den amerikanska regeringen tidigare i år pläderade för att senarelägga det kroatiska medlemsskapet i Europarådet. Den liberala gruppen har också redan uttalat sig för detta. Varje gång vi diskuterar situationen i Kroatien visar det sig att antalet argument för denna senareläggning bara ökar.
Till sist, herr ordförande, EU måste under tiden engagera sig för en vidareutveckling av demokratin, de fria medierna och de icke-statliga organisationerna inom ramen för Phare-demokratiprogrammet.

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Säkert befinner sig Kroatien i ett svårt läge. Landet arbetar efter ett krig med att återföra flyktingar, med en ständig tendens till nationalism, då förstår jag att man inte kan utveckla en fullständig demokrati. Man jag beklagar särskilt att det i Kroatien, tyvärr - och vi märkte det ju även i samband med delegationsbesöket - ständigt kommer upp berättigade klagomål på dagordningen att det just vad gäller pressfriheten finns stora problem. Inte i något land är det lätt att hantera medier, och det är säkert inte helt lätt i ett land som befinner sig i en socialt sett svår situation. Eftersom just Kroatien bekänner sig till Europa och ju även från sin sida skulle vilja ha en anpassningsprocess, i varje fall har det hörts den typen av tillkännagivanden, måste Europaparlamentet emellertid i dessa frågor skapa stränga och relevanta kriterier.
Jag föreslog även själv efter besöket, om vi inte borde fundera över om vi inte just inom Phare-programmet åter skulle ställa mer ekonomiska medel till förfogande under förutsättningar att det vore lämpligt för Kroatien och Kroatien även vidtar aktiva åtgärder i riktning mot demokrati, mot integration av flyktingar osv.
Desto mer beklagar jag att de positiva svar som vi just som Europaparlamentariker försökt ge faktiskt inte besvarades med positiva reaktioner från Kroatiens sida. I den bemärkelsen stöder vi naturligtvis denna resolution och uppmanar Kroatien att verkligen göra allt för att en fullständig demokrati skall kunna utvecklas.

Dell'Alba
Herr ordförande! Jag kommer att utnyttja min talartid för att uttrycka mitt stöd till min kollegas och andra talares uttalanden.
Ja, jag tror att vi här i Europaparlamentet har sinne för att vilja och hoppas på att de här europeiska länderna, som aspirerar på att en dag bli medlemmar av den Europeiska unionen, är måna om att respektera de mänskliga rättigheterna. Att påminna det kroatiska folket om dess förpliktelser, anser vi därför vara en vänskaplig gest, eftersom dessa förpliktelser i våra ögon utgör den främsta basen för dialogen med de länder, som, jag upprepar det, vill bli medlemmar av unionen.
En viktig omständighet har uppkommit i dag, jag tänker på arresteringarna av två krigsförbrytare, kroater just, som har åtalats av den internationella domstolen. Det är viktiga tecken på att det här landet, och det är min önskan, en dag kan ansluta sig till Europa fullt ut, efter att det har anslutit sig till principen om respekt för grundläggande rättigheter.
Det är i den andan som vi har lagt fram den här resolutionen, med förhoppningen om att parlamentet alldeles strax skall anta den.

Aelvoet
Censuren i Kroatien, herr ordförande, är förbjuden enligt lag, men hotelserna äger rum i stor skala: hotelser mot oberoende tidningar, oberoende journalister, oberoende organisationer. Tekniken som används för detta är att å ena sidan dra människor eller institutioner inför rätta och å andra sidan att hota dem med krav på finansiell kompensation.
Konkret pågår för närvarande 100 rättsliga ärenden mot Globus, 45 mot Feral Tribune, 32 National, 51 mot Novilus. Mot Cisak, ordföranden för den kroatiska Helsingforskommittén, pågår sju rättsliga ärenden. Han hotas av sex månaders fängelse. Detta är alltså en reell risk.
Det är tydligt att den sortens agerande är politiskt motiverat. I den bemärkelsen beklagar jag att orden " politiskt motiverat" har strukits i den resolution som strax skall läggas fram för omröstning på begäran av kristdemokraterna. För det är just det det handlar om.

Pack
Herr ordförande, kära kolleger! Min politiska grupp ställer upp på denna resolution, eftersom även vi vill stödja landet Kroatien i att överallt i det civila samhället få ett genombrott för europeisk standard. Framför allt vad gäller elektroniska medier förväntar vi att det kommer en offentlig-rättslig TV-kanal inom en snar framtid. Den regerande maktens känslighet gentemot berättigade eller även osant kritiska artiklar i de olika pressorganen leder ofta till överreaktioner som vi fördömer.
Den nya förenings- och stiftelserätten motsvarar dock europeisk standard. Stiftelserna i Kroatien kan leva bra med den. Endast Soros-Foundation har problem eftersom den nu förlorar sin hittillsvarande ställning. Open Society Foundation måste nämligen i dag även registrerar sig som stiftelse, och det vill den inte. Den vill behålla sin status som icke-statlig organisation.
I Kroatien arbetar över 1 800 icke-statliga organisationer. Det behövs en lag som reglerar deras förhållanden precis som i våra länder. Dessa organisationer måste t.ex. vara samhällsnyttiga, dvs. Non-profit-organisationer. Regeringens lagförslag beträffande humanitära organisationer, som det presenterats i det kroatiska parlamentet, sabor, har emellertid fortfarande sina brister. Vi uppmanar våra kolleger i parlamentet där att i lagstiftningsförfarandet få till stånd förbättringar med hjälp av ändringsförslag. Vi hyser stort förtroende för att detta kommer att ske och vårt yrkande i dag kommer säkert att stärka dem i detta.

Van Bladel
Herr ordförande! I natt arresterade nederländska och amerikanska militärer från SFOR två kroater, misstänkta för krigsförbrytelser i norra Bosnien. De är nu i Nederländerna, och nästa år kommer de att ställas inför Internationella domstolen. Vi skulle kunna säga: ett positivt meddelande.
Det verkar som om meddelandena i själva Kroatien är något negativare. Det verkar som om lagar om föreningar missbrukas, men när jag hör Pack, då ser det kanske ändå litet annorlunda ut. I vilket fall som helst konstaterar vi att Helsingforskommittén och Open Society Institute, som ändå har investerat 30 miljoner i landet, inte kan fungera fritt. Rättegångar anhängiggörs mot journalister. Det var inte vad EU hade sikte i samband med erkännandet av ett oberoende Kroatien.
I många avseenden har vi kanske varit alldeles för tålmodiga alldeles för länge. Därför är det nu dags att låta larmklockan ljuda och yrka på att lagarna inte skall missbrukas och att media skall ges fritt spelrum.

Amadeo
Herr ordförande! Delegationen från Alleanza Nazionale stödjer den gemensamma resolutionen om Kroatien och vi kommer att stödja den vid omröstningen. Vi är nämligen övertygade om att i det landet är, trots myndigheternas försäkringar och trots de deklarationer som förmodligen motiverats av sentimentala och historiska skäl av någon framstående representant för denna kammare, åsiktsfriheten och andra grundläggande mänskliga fri- och rättigheter starkt beskurna. Och trots president Tudjmans försäkringar att Kroatien kommer att vara ett europeiskt bålverk mot den islamiska fundamentalismen, så räcker inte detta och det får inte tas som en ursäkt för att negligera de grundläggande fri- och rättigheterna och för att kränka åsiktsfriheten, församlingsfriheten och yttrandefriheten. Kroatiens väg till Europa verkar fortfarande lång och den måste med nödvändighet innebära att Kroatien överger sin neostalinistiska hållning, ett iögonenfallande arv från landets kommunistiska förflutna.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag läste aningen road den resolution som här har lagts fram. För just den tidning som jag är medarbetare i presenteras här som föremål för förföljelse. Att Globus verkligen är en av de skarpaste oppositionstidningarna i Kroatien, som skriver i en ton som retar den kroatiska regeringen, som i vissa andra länder inte tolereras, inte heller i demokratiska länder, det är jag mycket medveten om, eftersom jag har mycket att göra med denna redaktion. Att man inlett en process mot Globus , anser jag vara obefogat. Jag känner nämligen några demokratiska grannländer till Kroatien där även sådana saker skulle kunna hända, där t.o.m. redaktörerna i vissa tidningar måste avgå, eftersom de förolämpade en regeringschef.
Därför vill jag säga en sak: Naturligtvis - och det har Swoboda mycket riktigt sagt - har Kroatien stora problem. Det har förstörts genom ett krig, det har väldigt många problem med flyktingar som Kroatien tagit emot i stort antal, men utan tvivel är det inte ens sett ur det perspektivet så dåligt. Jag var själv under valkampanjen i Kroatien, dessutom hos oppositionspartierna. Jag kan bara säga att dessa oppositionspartier agerade rätt fritt och gjorde t.o.m. mycket lyckosamma försök. Att det sedan blev ett annat resultat, det rår väljarna för, inte regeringen.
Jag ville bara säga allt detta, för att man slutligen skall erkänna att Kroatien är en europeisk stat, att det har en stor europeisk kultur och att vi alla har intresse av att hjälpa Kroatien. Inte så att man sätter krokben utan att man verkligen stödjer det i dess ansträngningar. Det borde vara den djupare innebörden.

Vanhecke
Herr ordförande! Jag kommer inte att vara med och godkänna den resolution om Kroatien som ligger framför oss. Jag vill dock först och främst påminna om att vi i Europaparlamentet egentligen inte är särskilt lämpade att ställa höga krav gentemot Kroatien. Den övervägande majoriteten i parlamentet sa ju aldrig ens så mycket som ett ord för att bistå det kroatiska folket då det med möda och enorma risker frigjorde sig från den jugoslaviska tvångströjan. Tvärtom, då för några år sedan producerades resolutioner i överflöd för avvisa och fördöma denna självständighetssträvan hos ett folk. Och jag vill också påminna om att den Europeiska gemenskapens organ - inklusive parlamentet - ända in i det sista fortsatte att försvara den jugoslaviska utopin tills slutligen Tyskland som enda land hade modet att välja det kroatiska folkets sida.
Jag kommer dessutom inte att godkänna resolutionen därför att jag vägrar att därigenom jämställa Kroatien med länder som Kina, Nordkorea, Nigeria och så vidare, som här kritiseras med rätta. Det är otvivelaktigt mycket som kan förbättras i Kroatien, men det landet hör inte hemma i den samlingen och på samma anklagades bänk.
Dessutom måste jag säga att jag också betraktar vädjan i parlamentet i dag om absolut politisk yttrandefrihet i Kroatien som litet hypokritisk. Vi brukar ju här ytterst regelbundet anta resolutioner där den politiska yttrandefriheten inom vår Europeiska union inskränks och avvisas, exempelvis för var och en som ställer frågor rörande den multikulturella utopin. I nästan varje medlemsstat har det, under sken av bekämpning av rasism, kommit munkavlelagar som bestraffar yttrandefriheten rörande detta politiska, jättelika immigrationsproblem med böter, med penningstraff och med ovalbarhet. Och lika tillgänglighet till media för alla inriktningar - som man kräver för Kroatien - är i de flesta av våra egna medlemsstater ett skämt när man som jag själv tillhör en demokratisk men nationell opposition till höger.
När jag betraktar allt detta kan jag inte komma till någon annan slutsats än att Kroatien säkert måste förbättra demokratin ytterligare, men i varje fall inte behöver särskilt många lektioner av detta parlament.
Albanien

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande, herr kommissionär! Först vill jag säga följande: Det uppstod några problem i samband med översättningen av resolutionen. Jag skrev texten på tyska, och jag talade om ett mordattentat i parlamentet. Det översattes till alla övriga språk med mord. Jag tror att det utan tvivel betyder en väsentlig skillnad för oss, men för Hajdari, som blev angripen i parlamentet betyder det en väldig skillnad. Han lever fortfarande och är gud ske lov inte mördad.
Dessutom ser det i några översättningar ut som om det skulle ha skapats en koppling mellan mitt krav respektive det krav som fanns i resolutionen, att i samarbete med Europarådet skicka en observatör till det albanska parlamentet och med den hjälp som vi ger Albanien. I den tyska texten är det helt klart att här inte föreligger några villkor. Dessa två företeelser måste visserligen båda betraktas, men skall inte helt kopplas till varandra.
När jag författade denna resolution som ett brådskande ärende, visste jag absolut inte hur brådskande det faktiskt skulle bli. Det fanns nämligen i Albanien några beslut, framför allt i det albanska parlamentet, som vi verkligen från vår sida inte kunde acceptera. Det förhöll sig nämligen så att det för några veckor sedan hade tagits ett beslut, att sätta en frist, som talaren i det albanska parlamentet hade satt mot författningsdomstolen. Han sade: Om författningsdomstolen inte ändrar vissa förhållanden, så kommer författningsdomstolen den 20 december detta år, i övermorgon, på lördag denna vecka, att upplösas. Här sade parlamentet helt klart att om vissa förhållanden inte omsattes i praktiken, så kommer utnämningen av domare till författningsdomstolen att ändras, så att den endast stämmer överens med den politiska uppfattningen hos det härskande partiet.
Det är något som vi inte kan tolerera, och jag tror att var och en som i dag röstar mot denna resolution angående Albanien till viss del gör sig medskyldig, om i övermorgon författningsdomstolen olagligt och på ett odemokratiskt sätt upplöses
(Applåder)

Swoboda
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Jag är mycket olycklig över att PPE-gruppen här beträder en väg utan samråd med de övriga ledamöterna i delegationen, även citerar delegationen som om det förelåg en gemensam uppfattning. Det är en solouppvisning och fru Pack, jag är mycket ledsen över att ni härmed lämnar denna samarbetets väg som vi gärna ville gå. Herr Habsburg, jag menar nu Otto von Habsburg, menade att valet fått en annan utgång än vad många önskade. Det är väljarnas fel, inte regeringens. Den tes ni driver här är emellertid just det omvända. Eftersom ert syster- eller broderparti inte vann utan förlorade, är plötsligt allt som regeringen gör dåligt. Det är något som jag absolut tillbakavisar och förkastar.
Min grupp och jag, vi är inte beredda att uppträda i denna form av icke-samarbete i delegationen som ni driver här. Ni har inte försökt få kontakt. Ni har inte bett om sammanträde i delegationen för att ordentligt diskutera dessa punkter. Ni uppmanade den gången, fortfarande i Albanien, när vi var där tillsammans, t.o.m. oppositionen - något som inte står i er resolution - att återvända till parlamentet och samarbeta. Ingenting om detta står det i resolutionen. Ert yrkande återger på intet vis diskussionen som vi hade i delegationen. Det beklagar jag för ni kritiserar ensidigt bara regeringen respektive bara regeringsmajoriteten, och stöder er även bara på denna ena sida och tar inte hänsyn till alla övriga argument som fördes fram. Ni bestämmer tider. Ni ändrar på tider, så att det blir svårt och innebär stora besvär för oss att kunna delta i sammanträdet i en delegation. Efter det är ni inte ens beredd att försöka, vad gäller Albanien, att gå en gemensam väg. Det är bara att beklaga. Jag anser även att citatet i början av detta yrkande är felaktigt och inte tillförlitligt. Jag kommer med anledning av detta rikta ännu en vädjan till ordföranden.

Daskalaki
Herr ordförande! Albanien är det land som, mer än något annat i det före detta östblocket, var mest isolerat och det vars väg till demokrati är längst och svårast.
Det finns inga tvivel om att det vi kallar rättsstat fortfarande stöter på många problem och beträffande detta stödjer sig de anmärkningar som formuleras i resolutionen på den information vi tog del av när vi besökte Tirana inom ramen för arbetet i det blandade parlamentariska utskottet.
Dock finns det, tror jag, ännu en dimension i detta problem som vi inte får blunda för: Albanien försöker finna sin väg efter val, vilka det internationella samfundet allmänt erkänt. Det har gått väldigt lite tid sedan dess. Landet har funnit ett relativt lugn, det försöker stabilisera sin ekonomi efter en stor skandal och försöker stabilisera sina internationella relationer.
Vad som händer på en större skala - det har redan betonats och är sant - är undanröjandet av de politiska motståndarna, i enlighet med balkansk modell, alltså händer precis det motsatta till vad som hände tidigare, men då reagerade vi tyvärr inte alls.
Jag tror, herr ordförande, att om den Europeiska unionen hade visat att den inte accepterade den dåvarande regeringens olagligheter, så hade den regeringens framgång varit större; självklart hade inte Berisha bildat den felaktiga uppfattningen att vi kunde förlåta honom för allting. Detta betyder naturligtvis inte på något sätt att vi nu bör förlåta överträdelser av demokratiska principer. Men med detta resonemang och för att inte ge intrycket av att vara ensidiga, ty jag tror inte att någon av oss har några preferenser vad gäller politiska partier i Albanien, bör vi kanske först ge den nyligen valda regeringen, som måste känna till våra positioner både beträffande demokratiska principer och rättvisans självständighet, en respit.
Resolutionens markeringar är inte felaktiga, de är dock litet ensidiga och jag tror att de är något förhastade, ty speciellt vad gäller författningsdomstolen har vi information endast från den albanska oppositionen. Jag är rädd för att vi har för bråttom, herr ordförande.

Bertens
Herr ordförande! Den liberala gruppen kommer att rösta mot denna resolution därför att vi i första hand motsätter oss idén som uttrycks i resolutionen om att vi skall agera som ett slags tutors i Albanien och kontrollera om ett korrekt parlamentariskt tillvägagångssätt tillämpas eller inte. Jag tror inte att det är det sättet som demokratin i Albanien, hur svag den än må vara, kan hanteras på.
Jag tycker det är beklagligt, och det har redan blivit sagt, och meningsutbytet mellan Swoboda och Habsburg var här tydligt. Jag tycker det är beklagligt att PPE lade fram denna text mycket sent, och som det är brukligt i parlamentet gör vi inte detta när det handlar om brådskande ärenden. Jag tycker det är mycket beklagligt. Dessutom har jag uppfattningen att det inte finns några brådskande element i resolutionen, men jag skulle ändå tycka att det är beklagligt att när vi röstar mot Albanienresolutionen ge ett intryck av att vi inte är bekymrade över hur långsamt förbättringen av demokratin och rättsstaten går i Albanien. Med andra ord, herr ordförande, jag tycker att det är beklagligt att ett överilat agerande från PPE: s sida egentligen har tagit ifrån oss alla möjligheten att göra en bra resolution.

Theonas
Fru ordförande! Jag skulle vilja uttrycka min förvåning både vad gäller resolutionens innehåll och dess läglighet beträffande rättssäkerheten i Albanien.
Nyligen besökte Europaparlamentets delegation för förbindelserna med länderna i Östeuropa Tirana och hade enligt min mening en väldigt lyckad expedition till Albanien, inom ramen för det fjärde interparlamentariska mötet mellan Europaparlamentet och det albanska parlamentet. Jag hade äran att vara medlem av Europaparlamentets delegation, och tillsammans med de andra medlemmarna gavs jag möjlighet att konstatera de sammansatta och komplexa villkor som råder i detta land och de enorma ekonomiska, sociala och politiska problem det står inför. Jag bör notera att vi verkligen konstaterade många problem vad gäller hur demokratin fungerar i detta land och även det faktum att det finns en politisk spänning eftersom det största oppositionspartiet bojkottar parlamentets arbete och inte deltar i dess möten.
Givet detta är det omöjligt för mig att förstå vad denna resolution, som, är jag rädd för, ger ett alibi till Berishas argument och taktik, tjänar till. Jag vill inte tro att detta är författarnas avsikt, objektivt sett är det dock precis vad betänkandet gör.
Vad gäller observationsdelegationen till det albanska parlamentets möten, skulle jag vilja notera att Albanien inte är någons protektorat, inte heller är Albanien omyndigt och vi bör äntligen ta avstånd från förmyndarmentalitet gentemot de albanska politiska krafterna.
Jag uppmarar parlamentet att förkasta detta resolutionsförslag såsom oacceptabelt för att det, objektivt sett, underminerar den parlamentariska delegationens roll precis efter det att denna gjort en lyckad expedition till Tirana.
Djibouti

Hory
Herr ordförande! De parlamentsval som i morgon kommer att hållas i republiken Djibouti borde inte medföra stora överraskningar, eftersom oppositionen där inte har rätt att yttra sig, och eftersom t.o.m. parlamentsledamöter som tillhör det regerande partiet ogiltigförklaras, eller förklaras vara ovalbara, då de kritiserar president Hassan Gouled.
Men det som i dag enligt vår grupp är synnerligen allvarligt, det är det polisiära och straffrättsliga samarbetet mellan Djibouti och Etiopien. De båda länderna arresterar den andres motståndare och sänder tillbaka dem till det andra landet, för att de skall dömas och fängslas, vilket nyligen hände Mohamed Kadamy, hans familj och hans advokater. Europeiska unionen kan inte tolerera att länder som tar emot utvecklingsbistånd från unionen beter sig på det sättet.
Vår grupp skulle också vilja vända sig, indirekt, till den franska regeringen, som gärna åberopar den nya andan i sina samarbetsförbindelser. Nu är det så att Djibouti är den huvudsakliga basen för de franska väpnade styrkorna i Afrika. Vad man än i övrigt kan anse om denna militära närvaro, anser vi att den åtminstone borde förbindas med ett minimum av demokrati, i Frankrikes eget intresse. För också här riskerar Frankrike att snart finna sig inblandat i politiska omvälvningar, som dess eftergivenhet kommer att ha tillåtit.

Telkämper
Herr ordförande! Vi är oroade över läget när det gäller mänskliga rättigheter i Djibouti och bekymrade över våldshandlingar mot medlemmar av oppositionen som förekommit under tiden före parlamentsvalen, som skall äga rum nu den 19 december. Den 26 september i år arresterades de viktigaste ledarna, representanter för FRUD, Fronten för återupprättandet av ett enat Djibouti, av Afar, oppositionen där. Även representanter för FRUD, som är verksamma här i Europa, arresterades. De arresterades i Etiopien, utvisades och skickades till Djibouti, där de häktades. Det var vid sidan av den europeiska representanten Mohammed Kadhamy även hans fru, Aïcha Dabalé, som tillhör en humanitär organisation och som är gravid.
Jag anser att vi måste kräva med eftertryck att dessa personer snarast friges, men också att hela befolkningen, som berörs av konflikten, kan återvända från de områden som de fördrivits till, om inte direkt till Djibouti så åtminstone till regionen.
Vi borde engagera oss för att de bostäder som ockuperas av regeringsmakten utryms och åter ställs i ordning.
Som vice ordförande i församlingen AVS-EU för Lomé-avtalet skulle jag vilja uppmana Djibouti att respektera detta avtal, särskilt artikel 5, där det står att mänskliga fri- och rättigheter skall skyddas.

Van Bladel
Herr ordförande, herr kommissionär! Så här alldeles innan valet i Djibouti uttalar parlamentet sin oro över den politiska utvecklingen där. Med rätta, men, herr ordförande, det finns länder på andra platser i världen som är lika ömmande och som parlamentet i sin ibland selektiva entusiasm helt förbigår. Ett sådant land är Surinam, i norra Latinamerika. Ett land med 400 000 invånare, med 300 000 släktingar i Nederländerna.
Herr ordförande! Där är det en ekonomisk narkotikaelit som bestämmer. Journalister och människorättsaktivister hotas på nytt. Förra veckan blev en fotograf kidnappad av fyra män och slagen sönder och samman med löftet att samma öde kommer att drabba hans barn om inte hans fru, huvudredaktör för dagstidningen " De Ware Tijd" , ändrar sina artiklar efter regeringens vilja. Herr ordförande, juldagarna närmar sig, politisk stiltje och mediastiltje. Jag vet nu i varje fall att de styrande i Surinam vet att detta parlament är informerat, och kanske kan det också skydda journalisterna något.

Brittan, Sir Leon
För att börja med Nigeria vill jag tacka de ärade herrarna för deras frågor om Nigeria, där situationen verkligen är extremt oroande. Bara för två dagar sedan kungjorde statschefen, general Abacha, bildandet av en ny regering för att ersätta den han upplöste den 17 november. Den nya ministrarna avlägger ämbetseden i dag.
Den enda fråga som riktats direkt till kommissionen har att göra med förberedandet av en detaljerad rapport om tillståndet för samarbetet med Nigeria och utsikterna för framtida samarbete. Jag kan försäkra er om att vi, precis som vi gjorde vid den här tiden förra året, skall göra en sådan rapport tillgänglig för parlamentet. Jag kan redan nu tillkännage för er att förra veckan avfördes en summa på 325 miljoner ecu av medel från sjätte och sjunde Europeiska utvecklingsfonden avsedda för Nigeria från de senaste två nationellt inriktade programmen och i stort sett alla projek stödda av Europeiska utvecklingsfonden har avslutats. De enda undantagen utgörs av regionala projekt, där i synnerhet en projekt - ett regionalt flygsäkerhetsprogram - har tillåtits fortsätta på grund av dess vikt för regionen som helhet.
Vad beträffar framtida samarbete har kommissionen hittills inte lyckats med att förhandla fram ett mandat från de nigerianska myndigheterna att mobilisera resurser från Europeiska utvecklingsfonden för decentraliserat samarbete vilket skulle tillåtits under den gemensamma ståndpunkten från den 20 november 1995. Men vi fortsätter att vara hoppfulla över att vi kommer att klara av det.
Jag skulle vilja lovorda parlamentet för dess initiativ att under denna sammanträdesperiod godkänna en budget på 3 miljoner ecu för demokrati och ett demokratiskt styre i Nigeria. Kommissionens avdelningar kommer att samarbeta mycket nära med parlamentet för att garantera att dessa resurser används till maximal verkan, men jag kan inte ge fler detaljer än så för närvarande.
För att fortsätta med Sierra Leone har kommissionen alltsedan statskuppen i maj i år tillsammans med resten av det internationella samfundet varit konsekventa i sina uppmaningar att återinsätta president Kabbahs legitima konstitutionella regering och i sitt stöd till de västafrikanska stater som har strävat efter att finna en fredlig lösning av krisen. Denna ståndpunkt har speglats i de fyra uttalanden som rådets ordförandeskap gjort på uppdrag av den Europeiska unionen.
Stöd till FN-sanktionerna mot Sierra Leone har också uttryckts och åtgärder har vidtagits av den Europeiska unionen för att genomföra dessa. Kommissionen fortsätter att erkänna president Kabbahs regering som Sierra Leones legitima regering och har relationer med exilregeringen på daglig basis.
Under president Kabbahs besök hos kommissionen i slutet på oktober hölls diskussioner beträffande vilken typ av bistånd som skulle tillhandahållas för att stödja ett genomförande av fredsavtalet. Man enades om att stöd skulle ges till demobiliseringsprocessen och till återvändandet och omlokaliseringen av flyktingar vilket omnämns i avtalet. Kommissionen håller för närvarande på att behandla en begäran från en icke-statlig organisation i Förenade kungriket om hjälp till flyktingar i Guinea. Även om alla utvecklingsprogram i Sierra Leone i praktiken suspenderats, så har man enats om att när de återupptas skall program som berör rehabilitering och återuppbyggande anpassas, så att de tar hänsyn till de mer akuta behoven som uppstått ur krisen, som återuppbyggandet av bostäder
Vad beträffar den humanitära situationen har kommissionen fortsatt att ge humanitär hjälp genom hela krisen och har nyligen godkänt ett nytt paket med främst medicinskt bistånd uppgående till 1, 9 miljoner ecu, vilket gör att den totala summan för 1997 blir 3, 7 miljoner ecu. Naturligtvis måste vi koncentrera oss på biståndets kvalitet såväl som dess kvantitet. Kommissionen skulle vilja påpeka att flera partier livsmedelsbistånd från USA just nu har stoppats i Guinea i väntan på tillstånd från myndigheterna där för transport in i Sierra Leone.
Vad beträffar Kroatien är det uppenbart från vad som sagts i denna kammare att det finns meningsskiljaktigheter och att de olika politiska partierna inte har lyckats enas. Det har funnits en tendens att polarisera ståndpunkterna beträffande Kroatien. Så långt vill jag dock säga att kommissionen delar parlamentets oro över respekten för yttrande- och föreningsfriheten i Kroatien, särskilt med tanke på nya lagar och restriktioner på verksamheten för icke-statliga organisationer och självständiga medier i Kroatien.
Med detta vill kommissionen dock inte göra någon jämförelse mellan Kroatien och något annat land, utan bara uttrycka sin åsikt gentemot vissa handlingar. Utvecklingen av förbättrade relationer mellan Kroatien och den Europeiska union beror på vilken grad där tillmötesgående gentemot det regionala synsättet, inklusive respekten för de mänskliga rättigheterna. Vi har sett en positiv utveckling på en del områden, till exempel samarbetet med den internationella krigsförbrytardomstolen nyligen.
Icke desto mindre anser kommissionen att respekten för de mänskliga rättigheterna å andra sidan har försämrats. Inte förrän Kroatien tillmötesgår villkorligheten i det regionala synsättet kommer det generella ekonomiska och finansiella biståndet från Phare att förlängas och förhandlingar om ett samarbetsavtal inledas.
Kommissionen tillhandahåller stöd till organisationer i det civila samhället, till övervakning av mänskliga rättigheter och advokatgrupper i Kroatien, med projekt till ett värde av 2, 2 miljoner ecu bara under 1997. Sedan 1994 har kommissionen utvecklat ett program för bistånd till självständiga medier i länderna i det förre detta Jugoslavien, inklusive Kroatien. Hittills under 1997 har projekt med självständiga media till värde på 1, 67 miljoner ecu beviljats, inklusive den skrivna pressen, till exempel Feral Tribune som nämnts i resolutionerna, och Radio 101. Kommissionen avser att fortsätta ge stöd på dessa områden.
Vad beträffar Albanien är resolutionen faktiskt inte riktad till kommissionen. Icke desto mindre ska jag säga att det fasta upprättandet av en demokratisk kultur i Albanien fortsätter att vara ett huvudproblem på grund av arvet från det förflutna och det gäller de politiska partierna, institutionerna och samhället i sin helhet. I enlighet med målen som överenskommits med Albanien i det internationella samfundet vid ministerkonferensen i Rom i oktober i år, så måste både regeringen och oppositionen fås att sträva för en politisk normalisering och en positiv signal har givits i form av mediaöverenskommelser mellan det regerande partiet och oppositionen. Men det är den första halvan av 1998 som kommer att vara avgörande, eftersom vi då får se vilka framsteg som gjorts i författandet av en grundlag och kommissionen anser att oppositionens deltagande, i synnerhet det demokratiska partiet i parlamentet och parlamentets konstitutionsutskott är nödvändigt för en politisk normalisering och demokrati.
Slutligen, vad beträffar Djibouti, har kommissionen tagit del av resolutionsförslagen, bekräftar att vi följer utvecklingen där noga och känner till rapporterna om att motståndare till regeringen fallit offer för kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Vi delar de ärade ledamöternas oro över dessa händelser till fullo. Kommissionen stödjer förvisso varje initiativ som kan leda till att regeringen agerar i enlighet med demokratisk praxis och garantera att de allmänna valen som ska hållas imorgon får hållas utan hinder och på ett riktigt sätt. För det tredje är kommissionen av den åsikten att en bestämd dialog med Djiboutis regering kommer att uppmuntra den att genomföra mer demokratisering. Låt oss inte glömma att en anslutning till de mänskliga rättigheterna är en nödvändig del av samarbetet under Lomé-konventionen och kommissionen kommer tillsammans med medlemsländerna inte tveka att påminna myndigheterna i Djibouti om detta välgörande faktum.

Ordföranden
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad .

Posselt
Herr ordförande! Det rör resolutionen som nu skall tas upp i den aktuella och brådskande debatten. Jag är alltid för sparåtgärder, men när jag just som vanligt skulle hämta texterna, fick jag de gemensamma resolutionerna men inte ursprungstexterna, med motiveringen att det var en sparåtgärd. Då vill jag säga att det är omöjligt, eftersom det ofta händer här att de gemensamma resolutionerna avvisas, varför man då återvänder till ursprungstexterna. Jag vill ha en förklaring till detta. Till exempel blev det absurda yrkandet om Kroatien tack vare Packs insats något mindre absurd, men jag hade gärna läst de absurda ursprungstexterna. Jag ber verkligen om att man ser till att det blir ordning på det här!

Ordföranden
Herr Posselt, jag för ert uttalande till protokollet. Det stämmer att det har förekommit översättningsproblem, men texterna som ni skall uppmärksamma och rösta om är, så vitt jag vet, tillgängliga på alla språk.
Vi skall nu genomföra omröstningen.

Mänskliga rättigheter och demokratisering
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
(A4-0381/97) av Imbeni för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, om rapport från kommissionen om genomförandet av de åtgärder som vidtagits för främjande av de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen (1995) (KOM(96)0672 - C4-0095/97), -(A4-0393/97) av Lenz för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor, om skapandet av en särskild samordningsstruktur inom Europeiska kommissionen, med befogenheter i frågor som rör mänskliga rättigheter och demokratisering.
Imbeni
Fru ordförande! Låt oss inte ställa för stora krav på våra kolleger. Detta har varit en mycket tröttsam vecka, och som en följd av det är det mer än förståeligt att även om vår debatt äger rum i ett konstruktivt klimat, så är det säkert även en aning motvilligt, skulle jag vilja påstå.
Låt mig utnyttja kommissionärens närvaro i kammaren och börja med något som vi inte kände till när Lenz och jag presenterade våra båda betänkanden, och det är det dokument som godkändes av rådet i Luxemburg med anledning av att det 50 år sedan den allmänna deklarationen om mänskliga rättigheter kom till. Jag skulle gärna vilja veta från kommission vad man avser med punkt 11 i bilagan till Europeiska rådets dokument med anledning av 50-årsjubileet för den allmänna deklarationen om de mänskliga rättigheterna, när man talar om akademiska program inom ramen för 50-årsfirandet. Om det finns ett redan färdigt program, redan beslutat, så vill jag - och förmodligen andra med mig - uppmana kommissionen att låta oss se dessa förslag till program och initiativ. Detta skulle dessutom kunna vara en gemensam uppgift för parlamentet och kommissionen, eftersom det förutom de nationella manifestationerna för att fira jubiléet - jag hänvisar fortfarande till punkt 11 - även kunde finnas utrymme för ett konstruktivt och positivt samarbete mellan kommissionen, rådet och parlamentet.
Låt mig så, för att återgå till själva betänkandet, stryka under vissa speciella inslag i kommissionens rapport. Det första är just detta: vi står inför 50-årsjubileet av den allmänna deklarationen om mänskliga rättigheter. Detta ställer oss inför en bestämd uppgift, framför allt när det gäller en punkt, konsekvens: konsekvens mellan det som sägs och det som görs, konsekvens inför denna strategiskt viktiga fråga: främjandet av de mänskliga rättigheterna, framför allt för att undvika de motstridiga signaler som ofta kan åstadkomma skador, även när det gäller hur vi uppfattas av omvärlden, och detta är själva grunden för Europeiska unionen, som ju baserats på att människans grundläggande fri- och rättigheter respekteras och sprids. Det händer ofta att man hamnar i konfliktsituationer - för ibland vet inte den vänstra handen vad den högra gör - i vissa fall kommer de ekonomiska och kommersiella banden å ena sidan och frågan om att främja mänskliga rättigheter å den andra i konflikt med varandra. Låt mig då säga att om vi skall göra några framsteg i denna fråga under 50-årsfirandet så bör det ske just i denna riktning: bättre konsekvens mellan vad som sägs och vad som görs, och vi måste agera så att alla motsättningar kan överbryggas.
I mitt betänkande lägger jag tonvikten vid behovet av information: information inte bara till Europaparlament - även här visserligen, men i grunden är vi priviligierade, vi har tillgång till information, kanske inte i realtid, men tämligen snabbt - utan när det gäller alla de olika icke-statliga organisationerna, de föreningar runt om i världen som engagerar sig för de mänskliga rättigheterna, organisationer, även små sådana - inte bara de som redan, så att säga, är ett varumärke, redan är välkända - som opererar i de enskilda länderna och som inte har tillgång till adekvat och snabb information. I mitt betänkade föreslår jag att kommissionen i högre grad utnyttjar den nya informationstekniken för att sprida, så att den som utnyttjar Internet kan ta del av den direkt och i realtid, information om den verksamhet som genomförs av unionen för att främja de mänskliga rättigheterna i olika delar av världen.
Den andra aspekten som jag lägger tyngdpunkten vid är effektiviteten. Vi har behov av att kommissionens delegationer, land för land, ger oss en tydlig redovisning av förhållandet mellan de olika initiativ som tagits, deras utgifter och utnyttjade resurser och hur läget är när det gäller de mänskliga rättigheterna i de olika länderna. Det är med andra ord viktigt att vi får reda på om våra investeringar har gett någon avkastning eller inte, om situationen när det gäller mänskliga rättigheter i ett visst land har blivit bättre eller sämre som ett resultat av vår insatser. Ur den synpunkten måste det till bättre information om hur effektiva våra olika ingripanden har varit.
Sedan finns det ett problem när det gäller samordning mellan de olika institutionerna. Ur den synpunkten finns det en fråga som skiljer mitt betänkande från Lenz': men det är en skillnad som rör verktygen som skall användas, inte en strategisk skillnad, en skillnad när det gäller målen, för alla kan se att det finns en mycket omfattande samstämmighet mellan dessa båda betänkanden. Men i ett avseende, när det gäller just samordningen, finns det en skillnad i tolkningen, som jag vill rikta er uppmärksamhet på. Det är bra att bilda gemensamma arbetsgrupper inom kommissionen, det är bra - jag är personligen för detta - med en förstärkt gemensam grupp, men min personliga åsikt är att Europaparlamentet inte är något förvaltande organ, förvaltningen åligger kommissionen, andra har ansvaret för att förvalta politiken och vi har i stället uppgiften att ange riktningen och att utvärdera. Om vi inte förmår att utföra vår kontrollfunktion skall vi inte tillgripa samordnings- och verkställighetsintrument som omfattar både kommissionen och parlamentet eftersom detta enligt min åsikt inte är i enlighet med - jag upprepar - Europaparlamentets uppgift att staka ut riktningen och att utvärdera. Här skiljer sig Lenz' och min uppfattning åt, men det är en skillnad i åsikter som jag är säker på att vi skall kunna överbrygga med diskussioner.
Låt mig också understryka förslaget i mitt betänkande att varje år organisera en utvärderingskonferens när det gäller Europeiska unionens globala program för demokratisering. För ett par månader sedan - två, tror jag - höll vi i Bryssel en viktig konferens för att utvärdera Tacis- och Phare-programmen. Detta var en viktig händelse, eftersom framför allt representanter för de berörda länderna deltog, dvs. tredje land. Om sanningen skall fram var vår närvaro vid konferensen, parlamentets och kommissionens, inte särskilt iögonenfallande eller kontinuerlig: vissa av oss deltog från början till slut, men om sanningen skall fram var det ett fåtal personer. Våra kolleger från andra parlament och representanterna för olika icke-statliga biståndsorganisationer från dessa andra länder har meddelat såväl positiva resultat som många brister. Bland annat ställde de frågan: vilket är förhållandet mellan de byråkratiska och administrativa kostnaderna och de kostnader som går direkt till ett visst projekt? Detta är en fråga som rör även främjandet av mänskliga rättigheter. Det skulle vara intressant att få reda på skillnaden mellan de administrativa kostnaderna och de medel som går direkt till främjandet av de mänskliga rättigheterna. Under alla omständigheter var konferensen en positiv erfarenhet, och jag tror att man skulle kunna göra något liknande när det gäller utvärderingen av hur effektiva våra insatser är när det gäller demokratisering och främjande av mänskliga rättigheter.
Låt mig avsluta med att tacka alla mina kolleger för deras uppmärksamhet och uttrycka min övertygelse om att vi, stimulerade av 50-årsjubileet för den allmänna deklarationen om mänskliga rättigheter, skall kunna göra ännu mer. Ännu ett ord, bara: om man vid Europeiska rådets möte i Luxemburg i detta dokument åtminstone hade nämnt - jag vet att det finns ett problem i en av medlemsstaterna på den här punkten - frågan om dödsstraffet, så kunde vi kanske ha gjort konkreta framsteg i jämförelse med alla tidigare resolutioner.

Lenz
Fru ordförande! Egentligen kan jag omedelbart ansluta mig till det som Imbeni sade, och jag kommer även försöka ge honom ett svar på hans konstateranden. För en vecka sedan firade vi de mänskliga rättigheternas dag. Vi kunde konstatera att fortfarande begås det brott mot de mänskliga rättigheterna i hela världen. Å andra sidan tar sig även allt fler institutioner och organisationer an de mänskliga rättigheterna. Då kommer det egentligen fram motsägelsefulla fakta. Europeiska unionen torde väl vara en av de internationella institutioner som tar sig an de mänskliga rättigheterna i dess mest konkreta och mångfasetterade form, från enskilda projekt till program för att främja mänskliga rättigheter och demokrati.
Under 80-talet startade vi med Latinamerika, i AVS-staterna, i utvecklingsländerna. Vi har i dag Phare och Tacis-programmen för Central- och Östeuropa. Vi har Meda-programmen för medelhavsområdet. Europeiska unionen har - understött av rådet och kommissionen - i talrika deklarationer från oss satt upp principiella riktlinjer, och försöker nu i samarbets- och associationsavtal genom en klausul göra mänskliga rättigheter och demokrati till förutsättning för avtalens genomförande. Så långt är allt gott och väl. Men när man kan konstatera, att mer än 15 enheter plus några externa institutioner, s.k. satelliter, inom kommissionen sysslar med förvaltningen och formuleringen av politiken avseende mänskliga rättigheter och demokrati, då kan man inte förundras över att Europaparlamentet i åratal varit bekymrat över att förhållandena inte utformas så koordinerat, effektivt och öppet som vi skulle kunna föreställa oss. Amsterdamfördraget har konsoliderat unionens erkännande att skydda frihet, demokrati, mänskliga rättigheter, medborgerliga fri- och rättigheter och rättsstatlighet, samt fastställer att unionen som helhet i sina utrikespolitiska åtgärder är skyldig att driva en konsekvent politik. Rådet och kommissionen delar detta ansvar och kommissionen efterlever detta genom att den nu till rådet har skickat en enhetlig rättslig grund utifrån vilken mänskliga rättigheter och demokrati kan formuleras.
Europaparlamentets krav på kontroll, analys och urvärdering av EU-interventioner är i dag desto viktigare eftersom utvidgningen av EU: s verksamhet inom det politiska området för mänskliga rättigheter även medfört att de ekonomiska medel som står till förfogande under året ökats i väsentlig grad. Interventionsformerna ökar och även antalet aktörer växer. Särskilt i den avdelning som parlamentet skapat " Europeiska initiativ för demokrati" ökar medlen till i dag 96 miljoner ecu. Uppdelningen av budgetmedlen för mänskliga rättighets- och demokratiprojekt på flera budgetposter och bristen på strategi och delad kompetens för hur de skall användas inom kommissionen leder till denna bristande insyn.
Bara inom området utvecklingssamarbete och humanitär hjälp förfogar kommissionen 1994 över 30 budgetposter. Till detta kommer medel från budgetavdelning B-8 för de medel som beslutats inom ramen för GUSP. Mitt betänkande om att skapa en enhetlig samordnad struktur syftar såväl till att strama upp kompetenserna, som att genomföra projekten. I överensstämmlese med budgetustkottet vänder sig betänkandet mot externa strukturer. Jag vill inte ha någon extern struktur, och när jag i det konkreta förslaget föreslår en myndighet för demokrati och mänskliga rättigheter inom kommissionen, herr Imbeni, är det inte en myndighet som vi delar, utan en myndighet som kommissionen skall skapa ungefär som ECHO inom sin förvaltning, för att inte just en anonym tjänsteeneht skall samordna dessa frågor utan en utåt sett tydlig enhet. Detta skulle kunna vara en sådan myndighet.
Ett andra förslag från mig gäller skapandet av ett datanätverk inom detta ämnesområde som skulle hjälpa oss, Europeiska unionens institutioner, men även utomstående, att i högre grad samla mängden information och omsätta den effektivare i handling.
Institutionernas samarbete vill jag på samma sätt som beslöts i budgeten se i en arbetsgrupp för demokrati och mänskliga rättigheter, som ju även ni tar upp, som kunde bestå av representanter från parlamentet och kommissionen med rådgivande funktion inom ramen för årsprogrammet. En effektivare samordning mellan institutionerna och de internationella organisationerna inom ramen för valobservation och valstöd, så att aktiviteternas verksamhet, ekonomi och säkerhet kan kontrolleras är ett givet villkor. Konsolideringen av vår budget 1998 erbjuder bra möjligheter. För att uppnå största möjliga synergi- och multiplikatoreffekt, måste EU i högre grad samordna sina åtgärder inom det politiska området för mänskliga rättigheter, även med de internationella organisationerna som Europarådet, OSSE och övriga, genom att sluta samarbetsavtal så som vi önskar. Vår hjälp blir ofta inte synligt inom detta område.
Jag kan verkligen inte annat än samtycka till kollegan Imbenis betänkande. Vi följer här absolut samma linjer i strategin. Vi kräver en förbättrad information om Europaparlamentet, om effektiviteten och även om misslyckanden i programmen och projekten, mätt i effekten på hur läget är för de mänskliga rättigheterna och demokratin i tredje land. Vi kräver precis som han en strategi, mer öppen för insyn för hur medlen används samt förbättrade processer vid projektens avveckling - det ligger också bakom mitt betänkande att förenkla strukturerna. Även jag deltog i konferensen om Phare- och Tacis-programmen med de icke-statliga organisationerna och fick också intressanta upplysningar till mitt betänkande.
Ytterligare ett grundläggande krav är nödvändigheten av en förbättrad samordning inom kommissionen och interinstitutionellt samt även - något vi alltid krävt - avvecklingen av uppdelningen i geografiska sektorer. Här är vi särskilt eniga. En överordnad samordningsstruktur under en kommissionär med ansvar för mänskliga rättigheter och demokrati, parallellt med förvaltning av program och projekt samt även samordningen av garanti- och sanktionspolitiken, borde ligga på denna samordningsstruktur. Efter Amsterdam har kommissionen för nästa mandatperiod samtyckt till en enhetlig kommissionsstruktur för mänskliga rättigheter och demokrati, och jag hoppas mycket på att vi även kommer dithän. Jag skulle vilja fråga kommissionen helt öppet hur den tänker bidra till detta.
Kära kolleger! Som avslutning skulle jag vilja påpeka att det väl är en av de svåraste, men även finaste uppgifterna som Europeiska unionen har, när dess institutioner kan bära ut i världen budskapet om frihet, fred som bygger på skyddet av de mänskliga rättigheterna och att leva tillsammans efter demokratiska regler. Vi hoppas att denna del i unionens utrikespolitik kommer att spela en större roll efter Amsterdamfördraget, och att vår idé kommer att bära ännu längre.

Dell'Alba
Fru ordförande, herr vice ordförande i kommissionen! Budgetutskottet har gjort mig den äran att utse mig till föredragande av yttrande: det är en särskilt stor glädje för mig eftersom vi, i det här specifika fallet, har gjort ett arbete som verkar ha kunnat hjälpa Lenz i utarbetandet av hennes betänkande. Det gäller i synnerhet ett antal punkter som vi ansåg vara mycket viktiga, och som jag helt kort skall utveckla.
Den första gäller, vilket Lenz påminde om, kravet och nödvändigheten av att både erinra om de mänskliga rättigheterna och att fordra en utökad roll för dem, eftersom det är ett område där Europeiska unionen verkligen är en heder för Europas medborgare. Ur den synvinkeln tror jag att alla initiativ, alla förstärkningar av det här skyddet, med hjälp av klausulen " mänskliga rättigheter" - man har t.ex. åberopat möjligheten att tillämpa en " dödsstraffs" -klausul i dessa avtal med tredje land, vilket redan förutses för de länder som nu ansöker om medlemskap i Europeiska unionen - måste föregås av en bättre intern samordning i kommissionen.
Jag tror att det är viktigt att betona det. Vårt parlament är engagerat för den här prioriteten, det tror jag att vi har visat, från det ena budgetåret till det andra: och låt för guds skull en institution fortsätta ta ansvaret för den här frågan, låt den inte komma på avvägar inom satellitinstitutioner, som har blivit omöjliga att kontrollera, och jag tänker här på Europeiskt centrum för övervakning av narkotika och narkotikamissbruk. Vi har i många år gett bidrag till det här narkotikainstitutet, men vi vet inte vad det gör. Dess åtgärder beslutas av femton tjänstemän från femton medlemsländer, och så vidare.
Så vad som behövs, det är större möjligheter till arbete, större tillgångar, fler mål för politiken för mänskliga rättigheter. Men detta skall uppnås genom en intern förstärkning, och på sikt, med hjälp av en kommissionärspost med ansvar för mänskliga rättigheter - detta är ett mycket tydligt budskap vi vill ge till kommissionen och våra regeringar - och det skulle vara det logiska fullbordandet av den här politiken, som vi är mycket engagerade i.
Den andra frågan är självklart den om tillgångarna. Vi anser att tillgångarna bör rationaliseras. I dag skadas vår politik av ett internt virrvarr. I det avseendet har vi i dag, som ni vet, just ratificerat idén om att skapa en arbetsgrupp, som kan knytas till det arbete som redan har utförts av kommissionen, samt beslutet om att tillsammans försöka, på punktuell basis, granska de existerande problemen för att ta reda på hur vi skall bemöta dem. Hur skall vi t.ex. bemöta den orimliga klyftan mellan handling och krav på handling, på området för mänskliga rättigheter, samt beviljandet eller finansieringen av åtgärder?
I bland, herr Brittan, går det tio månader, elva månader, efter att en begäran om finansiering har lämnats in - inte av stora bolag - utan av icke-statliga organisationer, i enlighet med ett givet budgetår. Dessa organisationer överlever tack vare en medfinansiering, som är möjlig att erhålla, men som dröjer månader, på grund av byråkratiskt krångel som enligt min mening riskerar att vara skadligt. Vad som behövs är självklart öppenhet, återhållsamhet, men också flexibilitet för att det här skall fungera bättre.
Detta är alltså i klartext de buskap vi har velat framföra till föredraganden, å budgetutskottets vägnar. Vi har endast behållt några ändringsförslag - som jag hoppas att föredraganden kan acceptera - de syftar till att ytterligare förstärka texten och att göra den till ett bra arbetsdokument, till nytta både för kommissionen och rådet, i deras framtida överläggningar.

Goerens
Fru ordförande! Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter har gett mig uppdraget att avge ett yttrande för budgetkontrollutskottet om det här betänkandet. Ni vet att vårt utskott har befogenhet att granska respekten för mänskliga rättigheter inom Europeiska unionen. Jag kommer alltså att begränsa mig till att väga in frågor med anknytning till mänskliga rättigheter som både rör Europeiska unionen och tredje land, dvs. allt som handlar om invandrings- och asylproblematiken, människohandel och sexturism där barn är inblandade.
I vårt arbete har vi koncentrerat oss på personer eller grupper av peronser som är särskilt sårbara, och som ofta är offer för diskriminerande behandling, eller som helt enkelt inte kan utöva och ha glädje av grundläggande rättigheter. Det handlar om kvinnor, barn, flyktingar och fördrivna personer, nationella minoriteter, urbefolkningar, fångar, tortyroffer. Alla dessa grupper är föremål för en fördjupad granskning inom vårt utskott, och jag skall begränsa mig till att delge er det väsentliga av våra slutsatser.
Vi begär särskilt att kommissionen skall föreskriva, i framtida avtal med berörda tredje länder, en klausul som gäller människohandel och sexturism där barn är inblandade, vilket redan gäller för respekten för de mänskliga rättigheterna. Vi insisterar också på att gemenskapsbudgetens poster som har ett samband med respekten för mänskliga rättigheter, underställs en strikt granskning, och på att utgifter inom eller utom unionen utnyttjas. Vi anser för övrigt att den gemensamma åtgärden som beslutades av rådet den 26-27 september 1996 är fundamental, den syftar till att utsträcka befogenheterna för Europols " narkotika" -enheter till att även gälla kampen mot människohandel, pedofilnätverk och barnprostitution.
Vi anser också att det i det här sammanhanget är nödvändigt att Europol-konventionen ratificeras av alla medlemsstater, så snart som möjligt. Vi behöver likaså anta en konvention som syftar till att bekämpa människohandel, och som, i gemensamma bestämmelser, skulle föreskriva hårda straff för smugglare, samt möjligheten att konfiskera vinster som är ett resultat av det här utnyttjandet.
Min tid räcker inte till för att nämna alla slutsatser. Jag tackar er för er uppmärksamhet och jag hänvisar er till den skriftliga rapporten för all information som jag inte har kunnat förse er med.

Titley
Fru ordförande! Kort efter det att jag för första gången valts till parlamentet 1989 blev jag ombedd att delta i en parlamentsdelegation för att övervaka de första demokratiska valen någonsin i Chile efter Pinochets diktatur. Medan jag var där slogs jag av hur många människor som kom fram till mig rätt spontant för att tacka mig och de andra i delegationen för det arbete Europeiska unionen lagt ned för att bevara och utveckla demokratin i Chile under diktaturåren.
Det gjorde ett mycket djupt intryck på mig, eftersom det fick mig att inse hur viktig den Europeiska unionens arbete för mänskliga rättigheter är, och den effekt ofta mycket små belopp pengar kan ha, särskilt den effekt den kan ha för att utveckla demokratin i länder som lider av brist på mänskliga rättigheter. Det är skälet till varför jag bestämt stödjer den politik som den Europeiska unionen fullföljer. Emellertid måste det sägas att Europeiska unionens politik för mänskliga rättigheter har vuxit fram på grundval av mycket improvisation. På många sätt har Lenz pekat på detta i sina inlägg. Den är fortfarande mycket improviserad, som vi kan se i parlamentets arbete. Vår månadsföljetong med brådskande debatter på torsdagseftermiddagarna visar på en viss brist på samordning och konsekvens när vi behandlar situationen för de mänskliga rättigheterna.
På samma sätt, som vi har hört, har kommissionens organisation i sitt arbete för mänskliga rättigheter visat en brist på samordning och konsekvens. I ministerrådet har GUSP sina svagheter som vi har skisserat förut, och det finns inte tillräckligt med tecken som tyder på att ett konsekvent synsätt skulle finnas. Nu, med Amsterdamfördraget och kommissionens rapport som vi debatterar i dag, bör vi röra oss mot en situation där mänskliga rättigheter är mycket mer integrerade med den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag vänder mig särskilt till rådet och kommissionen, som arbetar med att utveckla en politisk planeringsenhet, vilket är en väsentlig del av Amsterdamfördraget, för att få försäkringar om att det i enhetens arbete kommer att finnas en effektiv dimension för mänskliga rättigheter och en konfliktförebyggande dimension.
Vi måste försöka definiera vad vi menar med en etiskt vägledd utrikespolitik för den Europeiska unionen och vi måste försöka hitta en bättre balans mellan institutionerna. I ljuset av Amsterdamfördraget och herr Avgerinos' arbete i parlamentet, till exempel, för att förbättra det sätt på vilket vi handhar brådskande ärenden, måste vi försöka få en ny start inom de mänskliga rättigheterna och genomföra en "trialog" mellan ministerrådet, kommissionen och parlamentet, där vi kan sitta ned och börja definiera vart vi är på väg i mänskliga rättigheter och hur vi kan förbättra handläggningen av de mänskliga rättigheterna. Vi måste i synnerhet undersöka hur vi bedömer värdet av pengarna i våra projekt. Kommissionen är mycket bra på att utveckla nya idéer, men mindre bra på att ta hand om dessa idéer när de är de väl fått liv. Vi borde undersöka hur vi frigör medel. Medlen hålls alltför ofta inne och de icke-statliga organisationerna hamnar i trångmål på grund av dröjsmålen med att få tillgång de medel som frigjorts.
Avslutningsvis borde vi också undersöka vad vi ska göra med de länder som i likhet med, till exempel, Hongkong - som jag bara nämner för att vi har det i färskt minne - har en administration som anser att de pengar vi ger i stöd för mänskliga rättigheter faktiskt är politisk inblandning och vägrar låta oss spendera pengarna. Jag vill slutligen välkomna båda dessa rapporter, men understryker att...
(Ordföranden avbröt talaren. )

Maij-Weggen
Fru ordförande! I denna debatt om mänskliga rättigheter är det nästan självklart att man direkt börjar med konkreta problem. Med Algeriet, med Burma, med Nigeria eller med situationen för flyktingar, barn i slavarbete eller sexuellt utnyttjade kvinnor, och att man direkt kräver handling. Men i denna debatt handlar det om någonting annat. Kollegerna Imbeni och Lenz har i sitt betänkande framför allt talat om Europeiska kommissionens strukturer för de mänskliga rättigheterna. Det är positivt, för när man vill fördöma något och vill se handling, då måste det också finnas bra instrument för detta. De måste vara effektiva, det är det det handlar om.
Mot den bakgrunden är både betänkandena ytterst nyttiga. Kollega Imbenis betänkande, som utgör en reaktion på dokumentet från Europeiska kommissionen, blottlägger noggrant ett antal svaga punkter i kommissionens arbete för de mänskliga rättigheterna. Kommissionen har i sitt dokument försökt att kringgå dessa problem genom att ge en sorts uppräkning av konkreta projekt för de mänskliga rättigheterna och demokratisering utifrån ett regionalt tillvägagångssätt. Vi kan lugnt konstatera att de flesta av dessa projekt är utmärkta, och att kommissionen förmodligen också utför dem väl, men dokumentet från kommissionen innehåller ingen utvärdering. Det är inte heller så underligt, för kollega Imbeni konstaterar med rätta att den politik rörande de mänskliga rättigheterna som kommissionen bedriver är ganska kaotiskt organiserad. För många budgetposter, för många inblandade generaldirektörer, för mycket byråkratiskt krångel och för lite samordning, utvärdering och effektivitet.
När vi ser över de olika tillvägagångssätten litet grand, då kan vi framför allt återfinna det i Lenz betänkande. Egentligen är det ett underverk att det fortfarande sker så mycket positivt när man läser de två betänkandena. Det hindrar dock inte att jag är överens med både kollegerna. Den som överblickar alla aktiviteter måste konstatera att det finns ett angeläget behov av mer samordning och en bättre effektivisering av aktionerna. Därför är Lenz idé om att ha ett enda samordnande organ hos kommissionen, framför allt inriktat mot program och aktioner inom området de mänskliga rättigheterna, rättigheter för minoriteter och demokratisering, en utmärkt idé. Jag tror att någonting sådant skulle behöva vara som Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd, men då inom kommissionen.
Fru ordförande! Det är en utmärkt idé, inte bara för att den sparar mycket tid och energi, utan man kan måhända göra mycket mer med lika mycket pengar och också mycket effektivare. Dessutom tycker jag också att det är utmärkt att man ställer ett europeiskt nätverk för mänskliga rättigheter till förfogande för att den nödvändiga informationen skall kunna förlöpa effektivt.
Till sist skulle jag också vilja bryta en lans för idén att ha en unit på europeisk nivå för att övervaka val. Den socialistiske kollegan talade just om det sätt som valet i Chile övervakades på vid den tiden. Jag var också där 1989, och det skedde på ett utmärkt sätt. Men ändå ser vi ofta att amerikanska eller andra delegationer hanterar sitt arbete effektivare och även bättre än vi gör. Ändå är det viktigt, för denna typ av övervakningskommissioner har en ovanligt bra förebyggande verkan.
Fru ordförande! Detta är mina avslutningsord: båda föredragandena har gjort ett utmärkt arbete. De har lagt fram goda förslag för kommissionen, och vi bör kunna kräva av Europeiska kommissionen att lägga dessa betänkanden på minnet och ta över dessa förslag. Europeiska unionen är själv en högborg för mänskliga rättigheter och demokrati, låt oss då också sprida detta i världen på ett effektivt sätt.

Van Bladel
Fru ordförande! Även om vi kan sätta många frågetecken för följdriktigheten hos den politik för de mänskliga rättigheterna som förs av Europeiska unionen, så upplever man denna ibland mycket positivare utanför Europa, med tanke på hur ofta man refererar till vår politik för de mänskliga rättigheterna. Ni hörde det alldeles nyss också av Titley och Maij-Weggen. Ändå måste vi så här alldeles innan det euro-asiatiska toppmötet konstatera att det också finns så gott som hela kontinenter som tar avstånd från vår politik. Därför är det bra att vi här i kväll händelsevis har den kommissionär som är någorlunda sakkunnig på detta område. Jag skulle gärna vilja höra litet mer från honom om hur han skulle vilja se de förslag som här är aktuella tillämpade i det sammanhanget.
Hur som helst, just för att man tar avstånd en aning från vårt pockande på dessa mänskliga rättigheter är det desto nödvändigare att politiken för de mänskliga rättigheterna inom institutionerna samordnas bättre, blir klarare, snabbare genomförbar och effektivare. Kollegerna Imbeni och Lenz har så här inför firandet av 50-årsminnet av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna lagt fram två utmärkta, klara och, efter vad jag tror, också genomförbara betänkanden.
Förslaget om inrättandet av en samordningsbyrå tilltalar mig särskilt. Jag anser också, som Lenz påpekade, att en kommissionär hör till där som har det fulla ansvaret för den politiken. Gentemot medborgaren tycker jag att det är en särskilt bra idé att i fortsättningen tillkännage vad vid håller på med inom institutionerna via den elektroniska motorvägen eller Internet. Det är positivt.
Valobservationer, det har under den gångna tiden varit lite grand av vårt paradnummer. I det sammanhanget lyckades EU att uppträda enhetligt utåt, en framträdande uppgift. Det är också helt riktigt att Lenz kräver en materiell underbyggnad för detta i den specifika budgetplanen.
Att hålla en årlig konferens för utvärdering, som Imbeni föreslår, förefaller mig vara utmärkt. Det ger kommissionen och även parlamentet mer auktoritet i dess funktion. Det kommer för övrigt att sända ut fler individer och icke-statliga organisationer i vår riktning, vilket gör att vi måste vara ännu mer selektiva, ge våra program ännu mer innehåll, men med dessa förslag som nu har lagts fram bör detta vara möjligt på ett samordnande sätt.
Fru ordförande, herr kommissionär! Lenz- och Imbenibetänkandena utgör en utmärkt politisk avrundning av året. Jag gratulerar kollegerna och gläder mig helt enkelt åt att vi med dessa betänkanden som ett stadigt stöd i ryggen vid slutet av vårt mandat kan främja de mänskliga rättigheterna inom Europeiska unionen och även utanför denna.

Bertens
Fru ordförande! Kollegerna Lenz och Imbeni talar med en röst och det fattas en reaktion. De uppmanar till mer samordning, struktur, koherens och det förtjänar allt stöd, även från den liberala gruppens sida. Även kommissionen förtjänar då och då beröm för dess ansträngningar för en ökad effektivitet och klarhet. Men samtidigt är båda föredragandenas förslag om bättre idéer för att ytterligare förbättra strukturen ändå inte dagens eller gårdagens.
Vår grupp stöder förslaget om att inrätta ett enda organ för mänskliga rättigheter och demokratisering inom kommissionen. Det får dock inte medföra att det inom kommissionen blir en gemensam administrativ struktur för alla avdelningar som beviljar hjälp till utlandet. Hjälpverksamheten måste fortsätta att utgöra en del av politikens huvudlinjer. Hjälpverksamheten är ett medel för politiken och inget mål i sig själv.
Årliga utvärderingskonferenser om alla program för mänskliga rättigheter och demokratisering för tredje land är i detta sammanhang mycket effektivare. Jag stöder gärna den stärkta rollen för EU-delegationer i tredje land, upptagandet av mänskliga rättigheter inom ramen för GUSP: s planeringsenhets uppgifter och inrättandet av en interinstitutionell arbetsgrupp i syfte att inrätta ett europeiskt nätverk för mänskliga rättigheter och demokratisering.
Sedan dessa observatörer - och Lenz är medveten om det - valobservationen fick jag uppleva på den tiden som tjänsteman i diverse länder i tredje världen och även som deltagare i observationsdelegationer, och ibland skämdes jag, fru ordförande, herr kommissionär. Jag hoppas nu att det skall bli verklighet att vi här i parlamentet har ett så kallat " A-lag" ur vilket vi kan rekrytera dem som på ett verkligt professionellt sätt skall observera. Jag har ofta sagt det i utrikesutskottet, Lenz vet det och Imbeni också. I dessa två betänkanden hittar jag goda anknytningspunkter för detta.

Schroedter
Fru ordförande, kära kolleger! Mänskliga rättigheter gör det möjligt för den enskilde att individuellt skydda sig själv och sitt värde. Mänskliga rättigheter är odelbara och universella. Jag betonar det här än en gång, eftersom detta ofta hamnar i glömska i EU-politikens vardag. Skyddet av mänskliga rättigheter och minoriteter och främjandet av demokrati måste prioriteras i en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Vi tar avstånd från försök att vända på dessa prioriteringar och ge ekonomiska förbindelser prioritet i stället.
Parlamentet kommer alltid att trycka på den ömma punkten, men inte bara det, utan det har även inrättat en budgetpost för att gynna demokrati och till skydd för mänskliga rättigheter. Därmed har det skapat en finansiell princip för handlingsmöjligheter. Men vi är fortfarande långt från en konsekvent civil utrikespolitik inom EU. Så länge revirtänkandet inte kan övervinnas, så länge utrikespolitiken inom kommissionen är geografiskt indelad och så länge utvecklingspolitiken i budgeten ständigt blir föremål för nedskärningar, kommer vi inte att lyckas med att utveckla ett konsekvent, horisontellt koncept för en politik för mänskliga rättigheter. Ett sådant solitt koncept är visserligen en bas för en trovärdig utrikespolitik.
Kommissionen själv är inte i stånd att leda aktiviteter inom politiken för mänskliga rättigheter till märkbara resultat, eftersom det saknas en omfattande strategi för EU: s alla politiska områden. Såtillvida är Lenz betänkande med förslag till en förbättrad administrativ struktur värdefullt.
Vi stöder förslaget att skapaen myndighet för mänskliga rättigheter och demokrati inom kommissionen. Det skulle även underlätta samarbetet med de icke-statliga organisationerna, som är en viktig del i en varaktig politik för mänskliga rättigheter och demokratisering. Speciellt utgör de centrala projekten i lokala initiativ ett nödvändigt bidrag till samhällets stabilisering och till ett människorättsligt arbete, som vill skydda värdet och återställa värdet hos den enskilde.

Dupuis
Fru ordförande, herr vice ordförande, ärade kolleger! Precis som vår grupp, är jag helt och hållet överens om nödvändigheten av att öka samordningen, att slå samman enheterna, att rationalisera en rad saker. Men det avgörande är att vi har ett politiskt ansvar, och vi har, mycket ofta, svårt att förstå var inom kommissionen det befinner sig.
Jag vill gratulera Lenz och Imbeni, som har skrivit två betänkanden med den här betydelsen. Men punkt 7 i Imbenis betänkande, där denne föreslår att det skall rapporteras om de fall, då regeringar i tredje land hindrar projekt för främjande av mänskliga rättigheter, tycker jag verkar vara diskutabel. Jag anser att vi skulle kunna göra en bilaga och tillägga " till Europeiska unionens instanser" , för, som vissa kolleger vet, om ett antal projekt blockeras under många månader i kommissionen, i syfte att erhålla de medel som det har fattats beslut om, så finns det andra projekt. Jag gläder mig mycket åt att kommissionär Brittan är närvarande, eftersom ytterst viktiga projekt rörande demokratiseringen och respekten för mänskliga rättigheter sedan två år tillbaka ligger och skräpar i skrivbordslådorna på kommissionens enheter. Ett projekt för radion " Boys of Tibet" väntar sedan två år på grönt ljus från kommissionen. Jag skulle bli mycket glad för ett svar från kommissionären på den här punkten.
Jag skulle också vilja att han svarar på begäranden, som parlamentet har gjort upprepade gånger, och som gäller ett antal fängslade personer. De rör Wang Dan, Hada, Nawang Choepel och den unge Panchen Lama (Gedhun Choekyi Nyima). Vi har inte hört något nytt om dem, samtidigt som vi många gånger har begärt att kommisisonen skall gripa in i syfte att frige tusentals, ja t.o.m. hundratusentals politiska fångar i Kina och i andra asiatiska länder.
Jag skulle bli mycket lycklig om kommissionen, i likhet med Förenta staterna som lyckades få Wei Jingsheng frigiven, snart kan meddela oss att de ovan nämnda fyra personerna har frigivits, såväl som andra personer som jag inte har nämnt i dag.

Amadeo
Fru ordförande! Politiska system blir mer demokratiska och pluralistiska ju effektivare deras politiska institutioner är och ju mer självständiga deras rättsapparater är. Uppgiften att skydda de mänskliga rättigheterna, även utanför unionen, stöds i ingressen i fördragen, och utgör därmed en prioriterad uppgift som vi inte alltid lyckas utföra, även om vi i egenskap av europeisk union är en av de viktigaste bidragsgivarna när det gäller att stödja initiativ som syftar till att främja de rättigheterna, en union som emellertid inte lyckas skapa den öppenhet som krävs för att dess ansträngningar till förmån för de mänskliga rättigheterna skall bli tydlig.
Vi anser att Europaparlamentet, med tanke på dess specifikt demokratiska natur, borde agera kraftfullare när det gäller att bestämma de politiska åtgärder som hör till området mänskliga rättigheter, framför allt genom att sammanföra till en enda budgetpost samtliga medel som avsatts för denna sektor och, även om detta görs, utöva de befogenheter när det gäller budgeten som anges i fördraget, men som ännu inte verkar vara tillräckliga. Framför allt borde vårt parlament kunna agera för att skapa en större enhetlighet när det gäller de olika utläggen. Det verkar som om det är för många av kommissionens generaldirektorat som uppmanas att bestämma prioriteringslistor när det gäller versamheterna och att prioritera utgifter.
Även om detta kanske skulle bidra till ett bättre medvetande om de sektorsvisa och specifika problemen, så förbättrar det verkligen inte unionens möjligheter att göra effektiva ingripanden. Den geografiska uppdelning som förekommer inom kommissionen förvärras av de olika budgetposterna, som sprider ut de medel som avsatts för olika utgifter.
Förutom de problem som finns när det gäller att administera hjälpen i denna sektor, så förefaller genomförandet av de olika program som verkligen är inriktade på att skydda de mänskliga rättigheterna haltande. Ett par exempel: resolutionen från rådet som, när det gäller asylärenden, kräver att man tillämpar begreppet säkert tredje land, dvs. skyldigheten för det genomgångsland som gränsar till en medlemsstat att återta den asylsökande utan tillräckliga juridiska garantier, framför allt för dem som varit utsatta för våld, kvinnor och barn, och som därför i realiteten innebär en utarmning av skyddet av de mänskliga rättigheterna, som vi har som mål att bevaka.
Ett annat exempel när det gäller skyddet av familjen: skyddet av de mänskliga rättigheterna inom denna sektor, även detta en prioriterad fråga när det gäller vår familjepolitik, upphävs om vi inte ger även de invandrade medborgarna från tredje land rätten att leva i familjer, rätten att återförenas med sina familjer.
Utvidgningen av Europols befogenheter, framför allt när det gäller narkotikaenheten, vilket skulle vara ett viktigt bidrag i kampen mot människohandel och de olika nätverken för pedofiler och prostitution, även om det bestämdes redan under september, under ett ministerrådsmöte, har ännu inte inletts, samtidigt som konventionen om Europol ännu inte har ratificerats av samtliga medlemsstater.
Den europeiska medborgaren vill ha säkerhet och vi anser därför att det är av avgörande betydelse när det gäller att bestämma politiken inom området försvar av de mänskliga rättigheterna att man verkar för en samordning av de olika medlemsstaternas lagstiftning och inför en paragraf om allmän extraterritorialitet, som gör det möjligt att genomföra utredningar, åtala och straffa individer som begår brott i utlandet och som sedan flyr från rättvisan genom hålen i ett ofullständigt juridiskt system och detta bör enligt vår mening genomföras snarast eftersom vi annars riskerar vår trovärdighet när det gäller skyddet av de mänskliga rättigheterna.

Gillis
Fru ordförande! Jag skulle vilja tacka de föredragande för dessa betänkanden med åtgärder som syftar till att främja iakttagandet av den mänskliga rättigheterna.
Det övergripandet målet för varje utvecklingspolitik måste vara strävan att bygga demokratin och rättsväsendet, med respekt för mänskliga rättigheter och de grundläggande friheterna. Europeiska unionen måste fortsätta att verka för medtagandet av särskilda artiklar om mänskliga rättigheter i alla överenskommelser med tredje land.
Det faktum att den Europeiska unionen är världen främsta givare av humanitärt bistånd är varken känt, eller har förståtts av våra medborgare. Jag anser att vi måste utarbeta klara riktlinjer för ett erkännande och offentliggörande av de mycket viktiga finansiella bidrag som den Europeiska unionen ger till mänskliga rättigheter och utveckling i tredje världen.
Även om jag inte stödjer USA: s politik - en politik som inte ger något bistånd utan handel - är det nödvändigt att vi fortsätter att vara ytterst noggranna och håller fast vid vår politik att inget bistånd ges utan koppling till demokrati, mänskliga rättigheter och frihet.
Vad beträffar statistiken - och många talare har redan hänvisat till denna - måste vi göra en tydlig uppdelning av alla finansieringskällor, vare sig de är regeringar, halvstatliga från NGOer eller något annat, och vi måste göra en tydlig utvärdering av effektiviteten av de projekt för mänskliga rättigheter som kommissionen finansierar. Oturligt nog innehåller betänkandet ingen jämförelse mellan olika projekt utifrån effektiviteten, inte heller tycks den slå fast några kriterier utifrån vilka projekten har bedömts eller borde bedömas.
Inom ramen för de kommande förhandlingarna om den framtida relationen mellan den Europeiska unionen och AVS-länderna under Lomékonventionen borde ett stabilt politiskt system, full respekt för de mänskliga rättigheterna, ett effektivt deltagande från samhällets sida i förening med ett gott styre och en sund administration, erkännas som fundamentala grundvalar för en hållbar utveckling och fokus för vår utvecklingspolitik.

Lindqvist
Fru ordförande! För det första tycker jag att en av våra viktigaste uppgifter i parlamentet är att slå vakt om mänskliga rättigheter och demokrati. Det väntar sig folk av oss, och på detta område har vi också starkt folkligt stöd. Särskilt viktigt är det naturligtvis för länder som vi har avtal med, länder som vi har något samband med. Kanske allra viktigast är det för ansökarländer som Slovakien och Turkiet, där brister måste rättas till.
Jag vill dock understryka att det är viktigt att syftet med våra åtgärder och insatser skall vara att just hjälpa till att lösa problem och inte bara peka ut länder som inte uppfyller kraven. Insyn, stöd, effektivitet och rapportering av våra åtgärder måste bli bättre. Jag vill särskilt understryka några av ELDR-gruppens ändringsförslag i betänkandet. Det gäller punkterna 6, 8 och 9 i Imbenibetänkandet.
En samlad enighet för mänskliga rättigheter är bra. Dessutom bör kommissionen inhämta information från internationella organisationer som Amnesty, OSSE och Europarådet.

Müller
Fru ordförande! Jag vill gratulera Imbeni och Lenz till deras betänkanden, och peka på att ansträngningarna självklart måste gå i riktningen att öka kommissionens egen slagkraft i all dess politik, och inte att genom några sorts kontor och andra strukturer flytta ut ansvaret utanför kommissionen. Jag tror att det har blivit mycket tydligt uttryckt.
Jag skulle ändå för er vilja påpeka en särskild punkt som diskuterades utförligt i budgetutskottet. Vi förändrar något i strukturen i det interinstitutionella samarbetet. Det anser jag vara mycket viktigt. Vi löser upp den nuvarande Advisory Group , som funnits, som ner till enskilda projekt tillsammans med kommissionen och aktuella institutioner utarbetat rekommendationer. Vi vill nu tillsätta en interinstitutionell, rådgivande arbetsgrupp, som skall bedöma det årliga arbetsprogrammet. Så ser vårt ändringsförslag ut. Det verkar för mig vara en mer rationell kontakt mellan parlamentet och kommissionen. Jag hoppas att därigenom, att vi i början av året diskuterar ett arbetsprogram, blir det även verkligen möjligt med mer öppenhet och kontroll inom detta område.

Vanhecke
Fru ordförande! Vi diskuterar i dag ett dokument från Europeiska kommissionen om verkställandet 1995 av åtgärderna för att främja de mänskliga rättigheterna och demokratiseringen. Föredraganden, kollega Imbeni, sätter redan i sin kommentar fingret på den ömma punkten genom att konstatera, jag citerar: att detta dokument verkar vara en summering av goda arbeten, varvid resultaten av dessa goda arbeten över huvud taget inte utvärderas. Det är verkligen ändå säreget att mycket stora belopp, förmögenheter investerades i allehanda projekt utan att det uppenbarligen inte ens fanns några kriterier för att under tiden, eller i varje fall efteråt, undersöka nyttan av dessa investeringar, och att det inte heller gjordes någon seriös undersökning av om de understödda projekten och organisationerna ändå inte fick stöd av tredje part, exempelvis av medlemsstaterna enskilt. Vad det beträffar kan jag således enbart stödja punkterna 16 och 17 i det föreliggande betänkandet helhjärtat.
Jag måste dock tillstå att min kritik är mer fundamental och att vi också måste ställa oss frågan om det över huvud taget är de europeiska gemensamma institutionernas uppgift att genom en i själva verket oklar biståndspolitik, och framför allt, och det är grundanmärkningen, framför allt utan inkapsling i en sammanhållen utrikespolitik, spela en sorts FN, ett sorts småskaligt Förenta nationerna.
Missförstå mig inte. Jag påstår inte att alla pengar från denna budgetpost har använts på ett meningslöst sätt. Men jag ifrågasätter bristen på kontroll under subsidieringen, bristen på utvärdering i efterhand och hur pass önskvärt det i grunden är att överlåta verkställandet av denna politik, som borde vara en del av en sammanhållen utrikespolitik, om man anser en sådan nödvändig, till Europeiska kommissionen.
Dessutom kan jag ju naturligtvis inte själv i min ensamhet undersöka dessa fonders utgifter. Men jag är däremot förtrogen med det sätt på vilket kommissionens tjänstemän i mitt eget land handskas med allehanda stöd till allehanda föreningar. Jag kan då bara konstatera att föreningar fått bidrag där som varken representerar sig själva eller som inte är värda att få något eller som redan gott och väl får sin del ur allehanda andra bidragspotter. Jag tänker då exempelvis på olika sorters fackföreningar.
Det är möjligt, och jag hoppas det, att kommissionen handskas med de budgetar som vi diskuterar i dag på ett nyttigare sätt. Men om det förhåller sig på det sättet kan jag inte utläsa det ur dokumentet som kommissionen själv lägger fram. Hur som helst fortsätter jag att betona det faktum att även i våra egna medlemsstater lider miljoner människor fortfarande av svår fattigdom och att det således i mina ögon inte är acceptabelt att lägga ned mycket höga belopp om och när nyttan av att betala ut dessa belopp inte ens studeras och utvärderas grundligt.

de Melo
Fru ordförande, kära kolleger! Försvaret för de mänskliga rättigheterna har varit ett av de stora flaggskeppen, ett av de starkaste flaggskeppen i Europeiska unionens politiska arbete. Och det är bra för människorna i hela världen att denna politik är alltmer närvarande och blir än effektivare i Europeiska unionens beslut och initiativ.
Tyvärr är unionens åtgärder alltför osynliga för de europeiska medborgarna som inte känner till dem. Jag vet att de stödjer oss i dessa beslut, och därför behöver de känna till dem. De politiska återverkningarna av åtgärderna når normalt inte utanför våra parlamentariska diskussioner.
Det finns inte tillräckliga institutionella strukturer i Europeiska unionen för att på lämpligt sätt behandla information om brott mot de mänskliga rättigheterna. Det behövs en samordning av åtgärderna till försvar för de mänskliga rättigheterna. De disponibla finansiella medlen är klart otillräckliga och inte samordnade för att främja åtgärder till försvar för människans värdighet.
Tyvärr visar det sig också i många situationer att de ekonomiska intressena med viss kontroll över informationen övervakar och till och med upphäver de politiska och humanitära ståndpunkterna till försvar för de mänskliga rättigheterna som vi har intagit.
Alla dessa kommentarer tas upp och analyseras på ett bra sätt i de betänkanden vi behandlar, av kollegerna Imbeni och Lenz, vilka jag gratulerar, betänkanden som vi stödjer och till vilka jag yrkar bifall från detta parlament.

Stenzel
Fru ordförande, herr kommissionär! I Österrike har mänskliga rättigheter stor betydelse. Med anledning av Österrikes ordförandeskap under andra halvan av nästa år, är vi medvetna om det faktum att 1998 även är året för mänskliga rättigheter och att detta område kommer att få ökad betydelse. Under hösten nästa år kommer det äga rum en expertkonferens om detta ämne i Wien och inför toppmötet med stats- och regeringscheferna i Wien kommer utrikesministrarna att fira minnet av 50-årsdagen av deklarationen om de mänskliga rättigheterna. Inom ramen för detta kommer en handlingsplan för " Mänskliga rättigheter 2000" antas. Dessa aktiviteter visar vilken betydelse Österrike tillmäter de mänskliga rättigheterna.
Jag välkomnar föredragandens och Imbenis förslag, eftersom även jag anser att det är meningsfullt med en enhetlig struktur inom området för mänskliga rättigheter och demokratisering. En förbättrad samordning inom kommissionen, ett stärkande av rådets kapacitet inom mänskliga rättigheter och även ett bättre samarbete med Europaparlamentet - det skulle vara önskvärt.
Målet för de mänskliga rättigheternas år 1998 måste vara att garantera respekten för den universella mänskliga rättighetsstandarden på nationell nivå genom kontroll, stöd och förebyggande åtgärder. Det internationella systemet har under de senaste 50 åren skapat rättsliga och praktiska principer för skyddet av mänskliga rättigheter. Nu handlar det om att genomföra det på nationell och lokal nivå. Mycket ofta sätts tyvärr ekonomiska intressen före de mänskliga rättigheterna. Av den anledningen får just vi som Europaparlament inte förtröttas att påpeka brott mot de mänskliga rättigheterna. Bara det går att genomföra som går att sanktionera. Detta är tyvärr inte alltid fallet i folkrätten. Därför måste vi ta tillvara vår demokratiskt legitimerade kontrollfunktion just under året för mänskliga rättigheter 1998.

von Habsburg
Fru ordförande! Jag vill först tacka Lenz och Imbeni hjärtligt för ett verkligt utmärkt arbete som de har gjort. Jag skulle dock vilja göra några anmärkningar i frågan som omedelbart har att göra med deras betänkande, och som troligen börjat röra på sig tack vare detta betänkande. Det gäller i första hand det faktum, att vi har allt för många organisationer som motarbetar varandra och som stör varandra i arbetet. Här måste det bli en viss ordning. Jag ser det till största delen från perspektivet hos de folk som just har direkta kontakter med detta, eftersom jag vistas i Central- och Östeuropa mycket ofta. Jag ser där de stora svårigheter som uppstår, och det måste vi ge akt på.
En ytterligare fråga - och det har även redan tagits upp - är att vi måste utöva en skarpare kontroll av stödet, för det är nödvändigt. Vi har redan ett mycket bra budgetkontrollutskott, som verkligen kan tjäna som ett bra exempel på hur man kan arbeta. Det kan naturligtvis inte åta sig något annat, men någon liknande organisation skulle utan tvekan krävas. Vad gäller de årliga rapporterna så anser jag dessa vara absolut väsentliga, speciellt som de är i händerna på personer som verkligen förstår något i frågan.
Som avslutning skulle jag emellertid vilja säga: Mänskliga rättigheter är något mycket fint. Men de används alltför ofta av vissa regimer för att dölja att de inte tillräckligt erkänner de kollektiva rättigheterna. Jag ser det särskilt tydligt i behandlingen av minoriteter: språkliga minoriteter, rasminoriteter och befolkningsminoriteter. Jag anser att vi åter borde hänvisa till att det absolut krävs en europeisk rätt för folkgrupper och minoriteter. Det måste genomdrivas och det måste hjälpa oss att äntligen skapa ordning inom detta område!

Brittan, Sir Leon
Fru ordförande! Under debatten har en rad bredare hänsynstaganden inte helt förvånande tagits upp, och jag hoppas att kammaren kan förlåta mig om jag inte ens kommer att kunna ge mig in på de givande vägar som tagits upp. Jag skulle vilja kommentera några specifika punkter, men jag vill först säga att van den Broek verkligen hade velat vara närvarande, i synnerhet då han har en hög uppfattning om Lenz och Imbenis betänkanden.
Jag kommer först att behandla den speciella punkt som Imbeni tog upp angående slutsatserna från toppmötet i Amsterdam. Dessa hänvisar till initiativet till en högre utbildning till en europeisk magisterexamen i mänskliga rättigheter och demokrati. Man har tänkt sig att tio universitet från tio länder ska delta och det hela kommer att handläggas, som jag förstått det, av Venedigs universitet, även om fler detaljer självklart fortfarande återstår att utarbeta.
Jag skall nu ta upp några mer allmänna punkter. För det första har Lenz och andra talat om möjligheten att ha en ansvarig kommissionär. Jag är inte säker på att detta skulle lösa problemet. Det verkliga problemet är inte så mycket att det finns olika kommissionärer, som att det tas olika hänsyn beträffande det geografiska läget och hänsynen för den mänskliga rättigheterna i allmänhet. Det är omöjligt att ta itu med det genom att skilja ut de mänskliga rättigheterna och lägga dem på en kommissionär.
Ta till exempel ett område som jag är ansvarig för, då det är jag som svarar på debatten, nämligen Kina, där de mänskliga rättigheterna utgör en mycket viktig dimension samtidigt som det finns en bredare Kinapolitik. Man kan inte lösa det genom att säga att aspekten med mänskliga rättigheter bara ska handläggas av en kommissionär ansvarig för mänskliga rättigheter. Det skulle försvaga själva politiken för de mänskliga rättigheterna. Det är bara genom att behandla Kina som sådant som man kan få en riktig balans mellan en bredare politik och en politik för mänskliga rättigheter. Vad mig beträffar är de mänskliga rättigheterna en integrerad del av Kinapolitiken och inte bara ett tillägg som man kan lämna över till någon annan. Så det är inte nödvändigtvis den mest attraktiva lösningen även om man kan fortsätta att reflektera över den.
de Vries tog i förbigående upp några enskilda fall. Jag har ingen möjlighet att komma med en lista på svar i enskilda fall. Jag är inte säker på att det är syftet med den här debatten heller, men han råkade nämna Panchen Lama och jag kan bara säga att jag har själv tagit upp den saken på högsta nivå. Jag ska inte göra anspråk på att ha fått något tillfredsställande svar. Mysteriet kvarstår tyvärr.
Dröjsmålet mellan det att ett projekt föreslås och att det tas upp eller genomförs, har också berörts. Det finns många skäl till det. Ibland är det för att idé har en så allmän karaktär att den behöver utvecklas och det tar tid. Ibland är det för att kontroversiella frågor väckts och man måste lyssna till olika människors åsikter om det är en bra idé eller inte. Och ibland är det på grund av frågan om tillgång på pengar till det särskilda projektet. För övrigt menar jag inte att det aldrig i kommissionen, inte mer än i nängon annan organisation, förekommer några brister av administrativ karaktär. Självklart sker sådant ibland. Men det kan komma väl till pass att nämna andra faktorer som kan leda till fördröjningar, förargliga som de är.
Slutligen, angående dessa allmänna punkter skulle jag vilja säga ett par ord om synligheten. Många har talat om vikten av synlighet och jag håller fullständigt med. Det skulle inte vara någon större poäng att göra något på det här området om folk inte kände till vad som pågår. Om vi ger folk rådgivning och bistånd för att bygga en bro, är det nyttigt och bra för den Europeiska unionens framtoning att folk vet att den Europeiska unionen givit bistånd till att bygga en bro. När det gäller aktiviteter till stöd för mänskliga rättigheter menar jag att synligheten är ett mycket mer centralt drag i det vi gör. Det visar inte bara att vi gör något, utan också att i vårt engagemang i landet är ett engagemang i vilket mänskliga rättigheter har en central betydelse.
Jag tänker nu ta upp några av de mer specifika punkterna och tackar både Lenz och Imbeni för deras beundransvärda betänkanden. Kommissionen delar deras åsikter i dess strävan att en högre prioritet måste ges till att garantera större sammanhållning mellan de initiativ som tas och att de finansiella medel som anslås används på bästa sätt. Det är av det skälet som Santer sedan sin utnämning personligen har tagit över ansvaret över denna mycket känsliga och delikata aspekt av utrikespolitiken och van den Broek har tilldelats ansvaret för de tematiska och horisontella aspekterna av ämnet.
Inom avdelningarna har den samordnande rollen tilldelats enheten för mänskliga rättigheter och demokratisering inom generaldirektorat I a, och den enheten tillhandahåller också ett sekretariat till styrkommittén som är ett samordnande organ på vice generaldirektörs nivå, som upprättades 1997. Dessutom står enheten för ordförandeskapet i den arbetsgrupp för mänskliga rättigheter som sattes upp 1991.
För genomförandet av politiken för mänskliga rättigheter och demokratisering på den geografiska nivån, vilket jag redan tagit upp, svarar kommissionärerna med ansvar för politiska, ekonomiska och handelsförbindelser med de respektive stater som inte är medlemmar. Kommissionen har strukturerat om avdelningarna inom generaldirektoraten och tagit itu med de olika budgetposterna genom att i var och en av dem upprätta en enhet som ansvarar för att garantera att alla aktiviteter som genomförs inom mänskliga rättigheter, demokrati och rättsväsende passar in i samarbetsaktiviteterna. Det är genom att upprätthålla enheten mellan kompetens och resurshantering på den geografiska nivån som frågorna om mänskliga rättigheter och demokratisering, vilket är en del av samarbetet med tredje land, kan fullföljas effektivt. Samtidigt som vi erkänner att denna samordning kan förbättras så har vi gjort en verklig ansträngning att fortsätta förbättras.
Beträffande några av de mer specifika kraven i resolutionsförslagen angående åtgärder för att definiera en gemensam strategi för användningen av de budgetmedel som anslagits för mänskliga rättigheter så identifierar den interinstitutionella arbetsgruppen för demokrati och skydd av de mänskliga rättigheterna varje år de tematiska prioriteter och målgrupper som motsvarar budgetposterna till kapitel B7-70. Kommissionen föreslår för framtiden, i ett förslag för en reglering som ska ge en juridisk grund till posterna för mänskliga rättigheter, ett genomförande av program som avser att ge en sammanhängande ram för aktioner i ett givet land eller region eller i en särskild fråga.
Vad beträffar kravet att bli regelbundet underrättad om de åtgärder kommissionen vidtar i icke-medlemsstater skulle jag vilja påpeka att olika rapporter tar upp sådana åtgärder, som rapporterna om de åtgärder som vidtagits i anslutning till resolutionen om mänskliga rättigheter, demokrati och utveckling och de årsrapporter om genomförandet av åtgärder för att främja mänskliga rättigheter och demokrati som granskar användandet av alla medel under kapitel B7-70. Dessutom utarbetar kommissionen en årsrapport om tillvaratagandet av posterna "demokratiseringsprocessen i Latinamerika" och "Meda för demokrati" . Kommissionen kommer att ta hänsyn till parlamentets önskemål när den utarbetar årsrapporterna, med början för rapporten för 1996-97, som är på väg.
Behovet av att förbättra samordningen med internationella och regionala organisationer är en fortlöpande angelägenhet för oss. Jag skulle vilja betona att vi och Europarådet har länge varit engagerade i ett ansenligt samarbete genom att finansiera gemensamma program i Central- och Östeuropa och i den före detta Sovjetunionen. Vad beträffar Förenta nationerna så undersöker vi för närvarande möjligheten att förstärka samarbetet med kommissariatet för mänskliga rättigheter.
Valövervakning har berörts. Detta har i ett par år gett upphov till ett ökande antal önskemål. Kommissionen har uppfattningen att en professionell hållning skall prioriteras - vilket ett antal människor har anslutit sig till i debatten - ur metodologisk, logistisk och utbildningssynpunkt. Tack vare de medel som gjorts tillgängliga har ett antal pilotprojekt genomförts under de senaste åren.
Vi kommer också att undersöka förslaget att skapa ett europeiskt nätverk för mänskliga rättigheter och demokrati i ljuset av de erfarenheter som vunnits och ta vederbörlig hänsyn till andra nätverk som kommissariatet för mänskliga rättigheter och Europarådet. Vi har tagit del av Imbenis förslag att organisera en årlig utvärderingskonferens med Phare- och Tacisprogrammens konferenser som förebild.
Som ett svar på er omsorg om det interinstitutionella samarbetet skulle jag vilja påpeka att så tidigt som 1989 godkände kommissionen ett förslag som syftade till att förenkla interinstitutionella kontakter genom att skapa en arbetsgrupp med uppgiften att etablera ett nätverk för utbyte av information och planera en gemensam aktion till förmån för mänskliga rättigheter. Samtidigt har vi tagit del av förslaget att ändra 1998 års budget för att skapa en konsultativ kommitté för handlingsprogram till förmån för de mänskliga rättigheterna.
Låt mig betona att konsekvens, effektivitet och flexibilitet är de kriterier som underbygger vår ståndpunkt på de olika fält som berör de mänskliga rättigheterna

Ordföranden
Jag tackar kommissionär Leon Brittan.
Är det någon av de två föredragandena som vill göra ett inlägg? Så är inte fallet.
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon, kl. 9.00.

Benchmarking
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0387/97) av Murphy för utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: " Benchmarking av konkurrenskraften" - införandet av ett verktyg till aktörernas och de offentliga myndigheternas förfogande (KOM(97)0153 - C4-0387/97).

Katiforis
Herr ordförande! Eftersom jag nu ska företräda vår brittiske kollegas åsikter tänkte jag att jag kunde göra det på hans eget språk. Som ni vet är britter med rätta kända för sin punktlighet, medan grekerna är förskräckligt ökända för sin ombytlighet, så jag kan inte undgå att känna en viss skadeglädje över detta tillfälliga rollbyte.
Det gläder mig att kunna säga till kommissionären att den föredragande välkomnar kommissionens avsikt att etablera ett europeiskt nätverk av experter för företagen för att garantera att sammanhängande, pålitliga och likvärdiga tjänster är tillgängliga i hela unionen, särskilt för de små och medelstora företagen.
Föredraganden välkomnar också kommissionens tillkännagivande om en arbetsgrupp på hög nivå för benchmarking, bestående av företagsledare, företrädare för handelskammare, fackliga organisationer, konsumenter och det civila samhället. Han betonar vikten av att denna arbetsgrupp på hög nivå använder sig av statistiska data av högsta tillbuds stående kvalitet samt påpekar vilken potential Eurostat kan ha i detta avseende, en potential om vilken jag själv med glädje kan vittna om.
Föredraganden anser att att det fulla mervärdet av benchmarking kommer att bäst göra sig gällande inom Europeiska unionen. om de små och medelstora företagens speciella behov prioriteras, och uppmanar särskilt till att de små och medelstora företagen skall medverka direkt, via direkta representativa företrädare i arbetsgruppen på hög nivå liksom också vid inrättandet av ett europeiskt expertnätverk på området benchmarking.
Han yrkar på att Europaparlamentet skall få medverka direkt vid arbete inom arbetsgruppen på hög nivå genom att ett litet antal ledamöter beviljas status som observatörer och upprepar yrkandet på att Europaparlamentet skall inbjudas att delta i de årliga trepartsbesöken i Japan och Förenta staterna för utvärdering av benchmarking vilka arrangeras av kommissionen. Jag anser att detta är ett krav av särskild relevans.
Slutligen yrkar han på ett särskilt tillägg till pilotprojektet "Utveckling av mänskliga resurser" ger högre prioritet till kvaliteten på företagsledares kvalifikationer och företagsledarutbildning, då skillnaden i kostnader mellan europeiska firmor och deras amerikanska och japanska motsvarigheter ofta beror på att företagsdriften sker ineffektivt och inte på att arbetsmarknaden är ineffektiv. Jag anser att detta betyder att benchmarking ska genomföras på cheferna såväl som arbetarna i ett försök att efterlikna den japanska koncentrationen på arbetet istället för att smita tidigt på fredagen för att komma tillbaka sent på måndagen och under tiden skjuta skogsfågel och andra djur i skogarna på Englands gröna och vackra marker. Hög prioritet ska ges åt beröringspunkterna mellan utbildning och skolning å ena sidan och arbetsplatsen å den andra, då detta är ett område där EU helt klart släpar efter andra ledande världsekonomier. Det kan bestämt göras i ett sammanhang av livslångt lärande.
Benchmarking av mänskliga resurser är särskilt viktig. Den relativa svagheten i EU: s ledarskapsfärdigheter och -kultur måste undersökas och behandlas noggrant.
Slutligen gratulerar föredraganden kommissionen än en gång och rekommenderar betänkandet till kammaren.
Som en motvikt till det jag sade i början skulle jag vilja betona att Murphy hade ett stort behov av att vara frånvarande i dag då han var tvungen att resa till Storbritannien i politiska angelägenheter.

Kestelijn-Sierens
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Fyra år efter vitboken om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning konstaterar jag med tillfredsställelse att benchmarking intar en framskjuten plats på den europeiska sysselsättningsdagordningen. När alla redan 1995 talade om europeiska sysselsättningsstrategier och den europeiska sysselsättningsunionen, påpekade liberalerna att kampen mot arbetslösheten huvudsakligen är en angelägenhet för nationella och regionala myndigheter och inte för Europa.
Vi har alltid varit ivriga förespråkare för principen om utväxling av goda erfarenheter. Myndigheter vill ju få reda på vilken arbetsmarknadspolitik som erbjuder de bästa garantierna för fler jobb, och företagare vill från sin sida lära sig hur utländska konkurrenter lyckas att utöka sin marknadsandel. Det enda som såväl myndigheter som företagare saknar är jämförbara, pålitliga och sammanhängande uppgifter.
Vi stöder således idén om ett europeiskt kunskapsnätverk för företag och om en grupp benchmarking på hög nivå. Föredraganden förespråkar med rätta direkt engagemang för de små och medelstora företagen i detta sammanhang.
Jag skulle gärna vilja få höra av kommissionen om de små och medelstora företagen kommer att bli ordentligt representerade och inte bara delaktiga i viss utsträckning. När allt kommer omkring får vi inte glömma att det fortfarande är de små och medelstora företagen som skapar flest jobb. Utan aktiv medverkan från dessa företag är det ingen större mening med det hela, anser jag. Vi ser också fram emot resultaten av de modellprojekt som kommissionen har startat. Har kommissionen några nyheter om detta?
Till sist vill jag gärna gratulera föredraganden till hans utmärkta betänkande. Han har lagt betoningen på rätt ställe och konstaterat att benchmarking måste integreras i medlemsstaternas konkurrenspolitik. Vi stöder också hans krav på att som parlament bli direkt delaktiga i arbetsgruppen på hög nivå. Jag skulle också gärna vilja höra av kommissionen om den redan nu kan meddela om denna begäran kan tillmötesgås.

Schörling
Herr ordförande! Benchmarking är på modet. Det är många som talar om benchmarking i alla möjliga sammanhang. Kommissionen har ju genomfört en rad pilotprojekt redan och konstaterat att benchmarking är en enormt viktig metod för att undersöka och få kunskap om vilka brister som finns i det europeiska företagsklimatet, och hur man skall hitta lösningar på dessa brister.
Enligt kommissionen, och även det betänkande som vi skall ta ställning till i dag, är benchmarking inte bara för tillämpning på företags- och branschnivå, utan också vad gäller ramvillkoren för företagen. Nu är ju benchmarking inte något nytt påfund, vilket man lätt kan tro, utan det har ju använts under många år, både av europeiska företag, och framför allt i USA, sedan metoden utvecklades på 70-talet.
Benchmarking är säkert en mycket bra metod för att mäta konkurrenskraft, också i små och medelstora företag. Jag vill dock samtidigt varna för att man får en övertro på en enda metod, som ändå är ett ganska trubbigt instrument, framför allt när man skall jämföra ramvillkoren, eftersom också tradition och kultur speglas. Det är minsann inte något som så lätt låter sig mätas eller " benchmarkas" .
Jag är väldigt nöjd med vad föredraganden skriver under punkt 10 om att man inte får göra en sammankoppling mellan konkurrenskraft och lönenivåer. Jag tycker också att det är bra att han tar upp att chefer och företagsledningar minsann också måste " benchmarkas" .
Slutligen, herr ordförande, är jag litet skeptisk till att föra upp metodutvecklingen på en politisk nivå. Jag tycker att det borde vara lämpligare för ett universitet eller institut som sysslar med metodutveckling att göra det.

Blokland
Herr ordförande! Nyttan med benchmarking som instrument för att förbättra konkurrensförmågan för den europeiska ekonomin i sin helhet är självklar. Det som vi däremot bör vara rädda för är att vi börjar betrakta benchmarking som undermedlet som skall förlösa oss från alla ekonomiska problem som arbetslöshet, avtagande arbetsproduktivitet och en minskad tillväxttakt. Faran som hotar är den beryktade omkastningen av mål och medel.
Vad vi i lika hög grad måste tänka på är att via tillämpning av denna metod kommer såväl de starka som de svaga sidorna hos den europeiska ekonomin fram. När vi på förhand utesluter eventuella möjliga slutsatser är vi på fel väg. Punkt 10 ger ett exempel på detta. Sambandet mellan förlust av marknadsandel och för höga arbetskostnader går mycket riktigt inte att bevisa, men går att göra mycket troligt.
Benchmarking är framför allt inriktat mot en jämförelse av ändamålsenlighet och effektivitet, varigenom mätpunkter och måttstockar kan utvecklas för insättning av medel och de resultat som därigenom uppnås. Funktionen hos ekonomin som helhet, hos institut och myndighetsorganisationer blir på detta sätt verkligen betraktad utifrån. Det kan vara mycket lärorikt och kommer att ge anledning till ordentliga förbättringar.
Till sist, en kommentar till punkt 11, där man yrkar på en bättre matching av förvärvade färdigheter genom undervisning och önskade färdigheter på arbetsplatsen. Jag håller med om innebörden i detta, men samtidigt står jag fast vid att det inte är näringslivet som skall fastställa innehållet i undervisningsprogram och kunskapsmål. Att ge undervisning är en mångsidig process med specifika egenskaper som inte får domineras av ekonomiska motiv. Följderna av kommande generationers andliga utarmning är en barnlek i jämförelse med Europas nuvarande arbetslöshetsproblem.

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande! Låt mig först tacka parlamentet för dess intresse för uttalandet och gratulera herr Murphy i hans frånvaro för hans beundransvärda betänkande.
Integrationen av gemenskapens inre marknad, utsikterna för den Ekonomiska och monetära unionen och globaliseringen, betyder sammantagna att den europeiska industrin måste förbättra sin konkurrenskraft hela tiden. Som det har betonats vid ett flertal tillfällen har framsteg gjorts, men det återstår fortfarande mycket att göra för Europa för att kunna ta itu med de utmaningar det står inför. Det är i det sammanhanget kommissionen föreslog benchmarking av konkurrensförmågan som en metod för att kontinuerligt kontrollera vilka framsteg som gjorts, och uppmuntra införandet av de bästa konkurrensmetoderna på världsnivå. Jag håller med om vad som sagts i debatten: det är en metod, men inget universalmedel.
Syftet var att förse den Europeiska unionen med ett kraftfullt instrument för att höja sin konkurrenskraft och parlamentet har stött detta. Uttalandet som vi diskuterar i dag är ett svar på tidigare uppmaningar från parlamentet och rådet att utveckla pilotprojekt som avser att ge uttryck för vårt bidrag. Projekten som skisserats syftar till att förbättra konkurrensförmågan för företag, industrier och den miljö i vilken människorna arbetar.
Benchmarking av företagens konkurrenskraft är först och främst en uppgift för industrin själv. De offentliga myndigheterna kan dock hjälpa till i främjandet av sådana investeringar. I detta sammanhang och i överensstämmelse med parlamentets förslag planerar kommissionen att prioritera de små och medelstora företagens behov i upprättandet av ett europeisk nätverk för benchmarking av företagens prestationer. Benchmarking av olika sektorers konkurrenskraft beror på de speciella förutsättningarna i varje sektor och vi har i vederbörlig ordning tagit del av parlamentets önskemål att undersöka varför vissa sektorer gör bättre i från sig än andra i sin globala konkurrenskraft.
Sett utifrån den övergripande ekonomiska konkurrenskraften är det medlemsstaterna som är främst ansvariga för att genomföra pilotprojekten, och kommissionen välkomnar parlamentets begäran till medlemsstaterna att göra vad de kan för att spela en fullständig roll i dem. Vi kommer att vidarebefordra parlamentets krav på att högre prioritet ges till standarden på utbildningen av affärsledare under pilotprojekten för att utveckla de mänskliga resurserna. Vi skulle också vilja uppmärksamma parlamentet på vår nya rapport om benchmarking av konkurrenskraften i Irland och Nya Zeeland. Denna rapport kan ses som ett första steg mot benchmarking av den goda konkurrenskraften i en del medlemsstater i Europeiska unionen som parlamentet föreslog i sitt betänkande.
Som det angavs i uttalandet kommer kommissionen att inrätta en arbetsgrupp på hög nivå för benchmarking tidigt på det nya året. Den kommer att garantera att sammansättningen av gruppen representerar olika intressen; vi välkomnar parlamentets önskemål om tas med i gruppens arbete och skulle vilja att parlamentet utser en medlem som observatör. Kommissionen och medlemsstaterna har nu lanserat detta initiativ för benchmarking av den europeiska industrins konkurrenskraft. I slutet av denna pilotfas kommer resultaten att göras tillgängliga för parlamentet och alla andra berörda parter. Vi är övertygade om att erfarenheten kommer att visa värdet av benchmarking av konkurrenskraften som ett medel att öka den europeiska industrins konkurrenskraft.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 9.00.

Genomförandet av utgifterna under GUSP
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0339/97) av Müller för budgetkontrollutskottet om Europeiska revisionsrättens yttrande nr 1/97 om villkoren för genomförandet av utgifterna under den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (C4-0220/97).

Müller
Herr ordförande! Utrikespolitiken är väl det politiska område där utvecklingen svårast låter sig förutses, där snabbast det oväntade kan hända, och snabba, väl genomtänkta beslut rent elementärt är viktiga. En blick på Europeiska unionens hittillsvarande gemensamma aktiviteter, med administrationen av Mostar på främsta plats, följt av valövervakningar i Palestina eller Bosnien, minröjning, de speciellt utsända som i Rwanda eller KEDO: s aktiviteter visar en ytterst splittrad bild över det sätt på hur den pratiskt omsätts och administreras.
Splittring innebär emellertid bristande insyn, bristande strukturer och bristande effektiv kontroll. Orsaken till detta är konstruktionsfelet i Maastrichtfördraget, som visserligen har lagt fast beslutsfattandet om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken efter spelregler i det mellanstatliga samarbetet, men betämmer genomförandet via gemenskapens budget och därmed styrs det av det vanliga förfarandet. Denna lucka i fördraget ledde från början till oundvikliga konflikter mellan parlamentet och rådet, men även mellan parlamentet och kommissionen.
Vår förhoppning om att denna brist skulle kunna undanröjas i Amsterdam kom tyvärr på skam. Den interinstitutionella överenskommelsen berör endast frågor i samband med att snabbt få fram pengar till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Rådets försök att förklara dessa budgetmedel som obligatoriska avvärjdes. Man lyfte dock ut frågor om genomförande och kontroll av aktiviteter som finansierats via gemenskapens budget.
Det är revisionsrättens förtjänst att tydligt ha kallat dessa brister vid dess rätta namn inom detta område, och att förse parlamentet och kommissionen med förslag om hur man skulle kunna förbättra de frågor som var olösta. Därför är det helt på sin plats, när jag i mitt betänkande föreslår att den nuvarande interinstitutionella överenskommelsen skall vidareutvecklas.
Vad handlar det då om? För det första: Den halvårsvisa växlingen av rådets ordförande undergräver den för gemensamma aktiviteter så livsviktiga kontinuiteten i ledning av och omsorg om gemensamma aktiviteter. Därför behövs det i framtiden klara, operationella regler. För det andra: Det måste finnas en tydlig garanti för att kommissionens kontroll fungerar. Den måste på ett omfattande sätt medverka i den förberedande planeringen - dvs. innan beslut fattas i rådet - och vid genomförandet av de gemensamma aktiviteterna för att ur ekonomiskt, rättsligt och operationellt avseende kunna garantera deras effektivitet.
Floran av svaga punkter, särskilt aktiviteterna i Mostar, oklarheten i medelstilldelningen och samverkan mellan kommissionens förvaltningar i Bryssel och utsända experter på ort och ställe visar på att kommissionen helt och fullt måste använda sig av sina rättigheter. Slutligen är detta även den viktigaste förutsättningen för att parlamentet inte skall beskäras sin rätt till att bevilja kommissionens ansvarsfrihet, särskilt som rådet undandrar sig genmälesförfarandet gentemot revisionsrätten.
För det tredje: I ökande grad kommer Europeiska unionen via gemensamma aktiviteter dras in i internationella strukturer med ett otal olika penninggivare, t.ex. i KEDO. För att kunna bedöma positiva resultat i den typen av aktiviteter hänger det inte bara på kontrollen av den andel medel som Europeiska unionen ställt till förfogande, utan naturligtvis även att få tillgång till alla aktuella uppgifter om projektet - särskilt vad anbelangar bidragen från enskilda medlemsstater.
Europeiska unionens utrikespolitiska verksamhet måste stärkas drastiskt. Det som Amsterdamfördraget planerar som tillkommande förebyggande åtgärder räcker inte enligt min uppfattning. Men i varje fall borde rådet och parlamentet gemensamt anstränga sig att inte försämra bilden genom administrativa och tekniska hinder. Vidareutvecklingen av den interinstitutionella överenskommelsen i den riktning som jag föreslagit, som för övrigt i samband med överläggningarna i utskottet i princip förordades av kommissionen, kan vara nästa lilla steg i utvecklingen. Det skulle glädja mig om rådet ställde sig positivt till förslaget.
(Applåder)

Wemheuer
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skulle inte vilja tacka Edith Müller för hennes betänkande, utan jag skulle vilja tacka henne för att hon så intensivt, och utan att ge upp, bryr sig om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, framför allt i det före detta Jugoslavien. Hon lägger ner ett stor engagemang där. Tyvärr kommer i denna stund och vid detta deltagandet inte så mycket av det över hit som borde komma över hit.
Betänkandet i sig hade stort diskussionsvärde, men det var inte omstritt. Det stöddes av alla politiska grupper i budgetkontrollutskottet. Jag hoppas att bristen på debatt inte anses som brist på intresse för det vore synd.
Betänkandet visar åter något som vi även ser på andra ställen. Det handlar här visserligen i första hand om aspekter av budgetkontroll, av ekonomisk kontroll men sist men inte minst döljer sig bakom de problem, som Edith Müller har tagit upp i sitt betänkande, nämligen vittomfattande politiska grundfrågor. Frågor som det vore bra om ledamöter även utanför budgetkontrollutskottet för en gång skull befattade sig med.
Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken är ett stort projekt, och väsentligt fler personer har stora förhoppningar på denna gemensamma europeiska utrikes- och säkerhetspolitik, än vi många gånger kan föreställa oss. Många tänker nog också att denna gemensamma europeiska utrikes- och säkerhetspolitik skulle ha varit vida mer utvecklad än den i verkligheten är. Men på stora projekt följer ofta en baksmälla, när det skall omsättas i det dagliga slitet, vid genomförandet. Men dessa problem tar naturligtvis i första hand revisionsrättens rapport upp.
Oklara kompetenser - föredraganden har tagit upp detta - överlappningar, sammanblandningar - även vad gäller målsättningen - av uppgifter som egentligen hör hemma i den gemensamma utvecklingspolitiken. Allt detta gör att det svårt att ur budgetkontrollutskottets perspektiv säga ja, ett ja utan förbehåll. Bakom detta ligger även politiska förvecklingar, ligger problem som vi måste ta itu med. Kritiken som har yttrats, är som sagt inte kritik som kommer från en bokförare som säger att det är svårt att urskilja de enskilda posterna. Vi behöver mer öppenhet och tydlighet för att vi bättre skall kunna kontrollräkna. Det är snarare kritik av politiken som säger: Om man inte längre vet vem som är ansvarig för vad, om man inte längre vet vem som bestämmer om vad, då blir det mycket svårt att utvärdera. Det blir då även mycket svårt att företräda ett beslut. Bara om man vet vem som står bakom beslutet, då kan man utifrån sett godkänna eller underkänna, men även från vår sida sett försvara beslutet om det angrips.
Såtillvida är denna överlappning, virrvarret som Müller tar upp i sitt betänkande, och som även revisionsrätten kritiserat, mer än en fråga om att klart skilja mellan finanser, mer än en fråga om att finansieringen och kontrollen av denna finansiering måste regleras på ett annat sätt. Jag vill be er ta hänsyn till att den gemensamma europeiska utrikes- och säkerhetspolitiken även är vårt ansikte utåt, Europeiska unionens ansikte utåt i denna värld. Om det finns otydligheter och om det finns brist på öppenhet, då kanske vi internt i budgetkontrollutskottet ska jobba med de frågorna. Ni måste emellertid se att den otydlighet som vi ser här är ett tecken, ett symptom på en omfattande otydlighet. Den ses kanske av världen, även av personer som ännu inte ens vet att det finns ett utskott för budgetkontroll eller en Europeisk revisionrätt.
Om man tappar i trovärdighet på grund av otydlighet, av bristande öppenhet, då kommer den inte att uppstå inom budgetkontrollen. Då uppstår den när det handlar om Europeiska unionens politiska anseende. I den meningen vill jag än en gång be Edith Müller att arbeta vidare på den inslagna vägen. Jag vill även be alla andra att utöver denna debatt engagera sig i de frågor som vi här tagit upp.

Theato
Innan Edith Müller - jag vet att hon är under svår tidspress - lämnar oss skulle jag vilja säga till henne, hur mycket jag välkomnar hennes betänkande och vill gratulera henne till det. Min grupp stöder detta betänkande. Dess tema, finansieringen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken ligger ju just i skärningspunkten mellan den första och andra pelaren i EU-fördraget. Föredraganden har således arbetat med frågor, där det ligger en stor frestelse i att förfalla åt principrytteri eller att föra ett troskrig. Edith Müller har inte fallit för denna frestelse utan hon har bestämt sig för att på ett konstruktivt sätt angripa ämnet.
Det betyder inte, att vi skulle kunna vara nöjda med resultatet från Amsterdam vad gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Det kommer fram tydligt i Müllers betänkande. Vi hade som parlament önskat oss väsentligt mer mod från Europeiska rådet, och inte bara tveksamma framsteg. Men låt oss ta sakerna som de är. Även i framtiden styr i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i första hand den politiska viljan hos regeringarna till ett gemensamt handlande. Utan medlemsstaternas politiska vilja går det inte alls. Fattas denna vilja duger den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken inte ens som kamouflage. Det är en erfarenhet som vi tyvärr gjort under de senaste fyra åren. Å andra sidan gäller emellertid även att där viljan till samarbete finns, eller åtminstone chansen att utveckla den, kan gemenskapen prestera ett nyttigt bidrag. Inte bara när det gäller finansieringen. Revisionsrätten har sammanfattat siffrorna från det gångna året, och resultatet är entydigt: Över 90 % av medlen för gemensamma aktiviteter kom från unionens budget. Därmed har vi som Europaparlament ett absolut ansvar inför skattebetalaren. Detta ansvar vill vi klara av. Vi vill inte själva ta över utrikespolitikens tyglar - det ligger inte på något parlamentet, inte heller på Europaparlamentet - men vi vill även kontrollera detta område och kunna förvissa oss om att EU-medborgarnas pengar hanteras på ett vettigt sätt.
I juli enades vi med kommissionen och rådet om en överenskommelse som skall underlätta samarbetet i dessa frågor. Det kommer tydligt fram i Müllers betänkande och jag kan bara understryka att med bifallet till denna överenskommelse har vi gett en den goda viljans signal och ett förtroendeförskott. Denna överenskommelse innebär därför förhoppningsvis inte bara ett slut på den sedan länge pyrande konflikten mellan rådet och parlamentet utan även en bas för en konstruktiv nystart. Därför måste vi kunna vidareutveckla denna överenskommelse.
Föremål för vår största uppmärksamhet är som förut av det före detta Jugoslavien. Enbart inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken har det hittills spenderats nästan 200 miljoner ecu. Lejonparten av det i Mostar. Vårt utskott utvecklade då det begav sig ett utmärkt samarbete med Hans Koschnick, den tidigare administratören i Mostar. Carlos Westendorp, den höge representanten i Sarajevo, har sagt ja till att i januari komma till vårt utskott. Det kommer närmast att handla om bedrägerier med biståndsmedel. Vi hör och läser oupphörligt oroande rapporter om detta. Bakom detta ligger även frågan om vad som måste ändras i kommissionens plan för och arbete i det före detta Jugoslavien. Med andra ord har tydligen inte alla ansvariga i kommissionen fattat hur stora förväntningarna var och är på dem vad gäller denna utmaning. Att reagera på detta med byråkratiska rutiner, är det sämsta tänkbara svaret. Kommissionen är snubblande nära att spela bort ett stort förtroendekapital här. Vi väntar här med spänning på en särskild rapport från revisionsrätten. Till slut skulle jag vilja tacka för revisionsrättens yttrande, som vi diskuterat här i dag, och till tacket koppla en önskan om att man så snabbt som möjligt överlämnar denna särskilda rapport till oss.

Souchet
Herr ordförande! När man analyserar Müllers betänkande, får man en känsla av att Europeiska revisionsrättens tekniska yttrande, som uppskattar svårigheterna i genomförandet av utgifterna under GUSP, i grunden bara utgör en ny förevändning för budgetkontrollutskottet för att på nytt bekräfta filosofin om en fullständig gemenskapsanpassning, en filosofi som just nu är dominerande.
Det är dock med all rätt som Müller kritiserar förekomsten av ett begreppsfel i GUSP: s centrala delar. Det som är särskilt allvarligt, det är att detta begreppsfel nu är inskrivet i Amsterdamfördraget. På ett fullständigt osammanhängande sätt bekräftar fördraget å ena sidan GUSP: s karaktär som uppenbart mellanstatlig, och skapar å andra sidan, helt utan underlag, en befogenhet för gemenskapen vad gäller finansieringen av GUSP: s driftsutgifter, och kastar därmed om ekonomin i artikel J 11 i Maatrichtfördraget.
Med det här konstaterandet som utgångspunkt är två ståndpunkter möjliga. Müller-betänkandet är uttryckligt bekymrat för effektiviteten, och ser, i de finansiella bestämmelserna som föreskrivs i fördragets nya artikel 28, en nödvändighet i att utöka gemenskapsanpassningen av hela GUSP, genom att förstärka kommissionens befogenheter och, självklart, Europaparlamentets befogenheter, inom ramen för en ny interinstituitonell överenskommelse. Men om parlamentet verkligen är mån om GUSP: s effektivitet, och inte bara om en svällande utökning av sina befogenheter, borde det rekommendera en annan ståndpunkt för att övervinna den här motsägelsen mellan GUSP: s institutionella karaktär och det sätt varpå den finansieras.
Om den mellanstatliga karaktären är ett nödvändigt villkor för att GUSP skall kunna ha ett grepp om realiteter och vara effektiv, och det anser vi, då bör den främsta prioriteringen vara att bevara denna mellanstatliga karaktär, de nationella parlamentens kontroll, och därmed att ta fram ett finansieringssätt som stämmer överens med den karaktären, utan att för den sakens skull öka det totala beloppet för GUSP: s utgifter, som våra olika länder betalar. Redan 25 % av GUSP: s driftsutgifter finansieras direkt av länderna. Den procentsatsen bör utsträckas tills den täcker samtliga utgifter.
Under ratificeringsdebatterna som kommer att uppkomma i de olika länderna, blir det alltså särskilt viktigt att betona nödvändigheten, av att så snabbt som möjligt rätta till den klyfta som infördes av Amsterdamfördraget, genom att få fram nödvändiga tekniska lösningar för att GUSP: s finansieringsvillkor och dess mellanstatliga karaktär skall vara förenliga.

Fabra Vallés
Herr ordförande! Jag vill gratulera Müller för att på ett enkelt och beslutsamt sätt ha tagit itu med sitt betänkande, i vilket än en gång bevisas det magnifika arbete revisionsrätten utför, utan vilket Europaparlamentet inte skulle kunna utföra sin obligatoriska kontrollfunktion. Dessutom ger oss betänkandet en klar idé om problemen i genomförandet av den gemensamma utrikes och säkerhetspolitiken.
Jag vill understryka ordet " genomförande" för hittills i parlamentsdebatten har man nästan enbart koncentrerat sig på utgifterna, och vi har inte ägnat den nödvändiga uppmärksamheten åt problemen kring genomförandet.
Vi ledamöter i budgetkontrollutskottet vet att när vi talar om genomförande betyder det att tala om kontroll. Och det är just parlamentets viktigaste funktion i GUSP. Därför vill jag klargöra att det inte är så att parlamentet vill sköta utrikespolitiken. Vad vi vill är att ha rätten till övervakning, därför att detta innebär kontrollen av hur skattebetalarnas pengar används. Men allt är heller inte pengar, herr ordförande. Jag skulle därför vilja att vi nu fäster uppmärksamheten på punkt 5 i resolutionsförslaget, vilken förtjänar en särskild uppmärksamhet. Således, om man i samband med valobservationsuppdrag sätter in sändebud på platsen är det nödvändigt att ha ett lämpligt förfarande vid kontraktering av personal. Denna personal har inte enbart till uppgift att snabbt förflytta sig från sina respektive länder utan måste också vara förberedd, förberedd för det konkreta fallet, i annat fall kommer vi försent och på ett dåligt sätt.
I denna punkt 5 föreslår budgetkontrollutskottet inrättandet av en förberedande grupp under kommissionens ledning. Och det kan inte förvåna oss, eftersom man i Amsterdam beslutade om en enhet för planering och snabb beredskap och vi är väl alla överens om att det är mycket bra att förfoga över en hjärna. Men vore det inte också bra om denna hjärna hade en kropp, liksom armar och ben? Och detta är, enligt min åsikt, det som bör vara kommissionens kompletterande roll, så som det stöd den kan ge kommissionens delegationer i tredje land som skall genomföra gemensamma åtgärder eller det stöd den kan ge unionens speciella sändebud.
Herr ordförande! För att göra oss en idé om helheten, och det är alltid nödvändigt för att vara effektiva, skulle vi inte bara behöva veta beloppen för gemenskapens stöd utan också för bidragen från medlemsstaterna och andra finansiärer.
Och här slutar jag. Och i dag, om Müller hade varit kvar, skulle jag i hennes händer ha lagt uppgiften att göra ett muntligt ändringsförslag, då jag hade kunnat presentera det för henne vad gäller tid och sätt. Men om jag hade lagt fram det, eftersom jag tänkte begära att revisionsrättens rapport skulle publiceras i EGT, skulle det innebära att vi hade försenat detta betänkande sex månader. Och detta är ett bra betänkande och därför är det nödvändigt att godkänna det så snart som möjligt.
Men det är nödvändigt att få kännedom om den magnifika rapporten från revisionsrätten.
Mig återstår det bara att säga, som en fransman skulle säga, eftersom vi är i Strasbourg: Cour de comptes, Madame Müller, chapeau!

Brittan, Sir Leon
Herr ordförande! Å kommissionens vägnar skulle jag vilja välkomna Müllers betänkande som på ett mycket praktiskt sätt försökt ta itu med några av de svårigheter vi kommer att möta i genomförandet av GUSP-aktioner och föreslagit några förbättringar.
I dag skulle jag vilja ta upp tre nyckelfrågor som kan ställas angående GUSP och dess praktiska genomförande, av vilka den första är vad vi har gjort så här långt för att ge oss i kast med de punkter revisionsrätten tagit upp i sin rapport. För det andra, vad är vår synsätt beträffande genomförandet av den interinstitutionella överenskommelsen från juli i år? För det tredje, vad återstår att göra för att förbättra gemensamma aktioner under GUSP?
När vi ser på GUSP i allmänhet får vi inte glömma att förmågan att fatta beslut ligger hos rådet. Det är i slutändan rådet som beslutar om gemensamma aktioner och sedan bestämmer hur dessa ska finansieras. Det är ordförandeskapet som ansvarar för att genomförandet, vilket framgår tydligt av Maastrichtfördragets artikel 15. Det är bara för att kostnaderna för aktionerna tas från den allmänna gemenskapsbudgeten som arbetet med att handlägga dem ligger hos kommissionen, i enlighet med artikel J11 i unionsfördraget.
Denna ansvarsfördelning har skapat problem tidigare och revisionsrätten har identifierat dem i sin rapport. Så vad har vi gjort under 1997 för att ge oss i kast med de punkter rätten tog upp i sin rapport? Först och främst har kommissionen bett budgetmyndigheten om att krediter ska göras tillgängliga för att kunna genomföra ordentliga förberedelser för varje gemensam aktion och vi har erhållit dem. I 1998 års budget skall 500 000 ecu ligga under post B 8014.
För det andra så har kommissionen dessutom utarbetat ett finansiell redovisning som sammanställer det globala sammanhanget för varje åtgärd, inklusive de ekonomiska bidragen från medlemsstaterna och från andra internationella organisationer. Sedan har kommissionen kunnat göra förbättringar i handläggandet av särskilda sändebud. Jag välkomnar det erkännande Müller har givit detta i sitt betänkande, punkt 4, och det förekom också en hänvisning till särskilda sändebud under debatten.
Jag ska nu övergår till frågan om vår inställning till genomförandet av den interinstitutionella överenskommelsen. Tack vare den interinstitutionella överenskommelsen om finansieringen av GUSP kommer fördröjningen i genomförandet av gemensamma aktioner, åtminstone enligt min åsikt, att förkortas avsevärt. Till exempel finns det inte längre någon budgetreserv. Icke desto mindre anser kommissionen fortfarande att det är önskvärt för budgetavdelningen att ha en så tidig kontroll på budgeten som möjligt när en gemensam aktion beslutats. Vi anser att det bör göras på basis av den särskilda budgetredovisning som utarbetats av kommissionens förvaltning.
Slutligen, vad återstår att göra för att förbättra GUSP: s gemensamma åtgärder? Müller betonade behovet av att ta med kommissionen från själva början av förberedelserna av varje gemensam åtgärd i punkt Q i hennes betänkande. Det är en punkt som revisionsrätten också tagit upp. Jag kan bara upprepa att enligt vårt sätt att se på saken låter det vettigt ur rent operativt att kommissionen tas med innan godkännandet av en gemensamma aktioner. Det finns en viss överlappning i budgeten mellan GUSP-krediterna och andra krediter som avminering och åtgärder i valprocesser. Ibland skulle kommissionen vilja att göra en politisk gest genom att ge medel till internationella organisationer. Vi får inte låta rådet glömma att detta behöver kontrolleras, övervakas och utvärderas noggrant.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 09.00.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.55.)

