Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Herman
Herr ordförande! På sidan nio i protokollet nämner man tre på varandra följande yttranden, mitt eget, det av Fabre-Aubrespy och det av Wijsenbeek gällande det enligt min mening mycket viktiga beslutet om att med enkel majoritet kunna rösta om ändringar av utskottens behörighet. Emellertid faller utskottens behörighet under arbetsordningen och alla ändringar av arbetsordningen kräver absolut majoritet.
Jag vet att det finns ett precedensfall och det är på denna grund som ordföranden har beslutat att avfärda detta problem. Men jag vill framhålla att man för att bryta en dålig tradition åtminstone måste låta utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet diskutera denna fråga, då det enligt min mening skulle vara felaktigt eller i varje fall en snedvriden tolkning att med enkel majoritet kunna ändra utskottens behörighet och i varje fall att beröva dem på all mening, för vilket denna enkla majoritet inte skulle inneha ordförandeskapet.
Det finns således där en möjlighet till missbruk och arbetsordningen är utformad för att skydda minoriteterna. Jag tror därför att det är mödan värt att hänskjuta frågan till utskottet för arbetsordningen och att inte med en handrörelse avfärda denna invändning som jag tycker är väsentlig.

Ordföranden
Herr Herman, ni vet att mitt kriterium när det gäller diskussioner om viktiga frågor alltid har varit att ordföranden bör ta ställning till den aktuella situationen och sedan om nödvändigt hänvisa frågan till utskotttet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Jag hänskjuter därför den fråga som ni och era kollegor har framfört.

Schmidbauer
Herr ordförande! I går röstade vi om mitt betänkande om kommissionens vitbok " Avgifter på infrastruktur" . Nu konstaterar jag att översättningsenheten - förmodligen för att den tyckte det lät bättre rent språkligt - förändrat den text vi röstade om i punkt 1. I mitt betänkande, som även har antagits av utskottet utan någon ändring i punkt 1, kräver jag att det införs ett enhetligt avgiftssystem för samtliga transportsätt, med " de sociala gränskostnaderna som en möjlig grund" . Denna formulering valdes medvetet för att behålla möjligheten att inkludera också andra områden. Nu har någon språkentusiast kommit och ändrat detta till " ... på grund av de sociala gränskostnaderna" , alltså en annan lydelse. Jag står fast vid att betänkandet skall återfå den ursprungliga lydelsen, både i den tyska texten och i respektive översättningar.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Schmidbauer. Sessionstjänsten kommer att kontrollera det och den ursprungliga översättning som vi har röstat om, vilket är kammarens vilja, kommer att bibehållas.
Protokollet justerades.

Meddelande från ordföranden
Ordföranden
I omröstningarna från i går förmiddag, om förslaget till beslut om antalet utskott och dess behörighetsområden, godkände parlamentet två motsägelsefulla ändringsförslag vad gäller behörighet angående rättsligt konsumentskydd, nämligen ändringsförslag 31 från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp, och ändringsförslag 60, från Europeiska folkpartiets grupp.
Arbetsordningen medger inte att två utskott samtidigt är behöriga i samma fråga. Behörigheten vad gäller rättsligt konsumentskydd måste ges utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt för att garantera en inre sammanhållning i den godkända texten.
Således har jag gett nödvändiga instruktioner i frågan till berörda avdelningar.

Ordföranden
Jag erhöll i går ett förslag till misstroendevotum mot kommissionen, vilken kollektivt avgick den 16 mars 1999.
Följden av ett förslag till misstroendevotum är att, om det godkänns enligt artikel 144, andra stycket EG-fördraget " skall kommissionens ledamöter avgå" .
Det är emellertid inte möjligt, enligt de rättsliga principerna nulla quia absurdum och ad impossibilia nemo tenetur att anse att ett förslag till misstroendevotum mot någon som redan har avgått från sin post uppfyller kraven för behandling.
Följaktligen har jag beslutat att förslaget inte är möjligt att uppta till prövning.
Applåder

Fabre-Aubrespy
Herr ordförande! Jag förstår inte hur ni kan fatta sådana beslut? Jag medger att det sätt på vilket man systematiskt söker formella argument för att opponera sig mot den eller den kategorien av ledamöter förvånar mig.
Det handlar i det här fallet om en tiondel av parlamentsledamöterna: 66 ledamöter tillhörande alla politiska grupper: 5 från PSE, 8 från PPE, 4 från ELDR, 6 från UPE, 6 från GUE, 9 från V, 3 från ARE, 15 från I-EDN samt 10 grupplösa. Det handlar således inte om ett initiativ från den eller den av våra kollegor utan om en tiondel av parlamentsledamöterna.
Den 6 april hänsköts denna fråga till rättsjänsten. I ett meddelande den 7 april adresserat till Priestley, konstaterade vår rådgivande advokat: " Ett misstroendevotum mot kommissionen skulle vara tillåtligt för att klargöra den rättsliga situation som den befinner sig i och för att ytterligare inskränka dess befogenheter, även om det rättsliga mervärdet ansågs som relativt lågt."
Den avgående kommissionen skall stanna kvar fram åtminstone till slutet av september eller början av oktober. Den innehar alla befogenheter, eftersom den har avgått i enlighet med artikel 159. Sålunda har man kunnat se Bonino, avgående ledamot av kommissionen, bege sig till den internationella organisationen Nato: s högkvarter och möta generalsekreteraren för första gången. Anser ni att man inom ramen för en kommission som handlägger löpande ärenden kan ha gjort ett sådant ställningstagande?
Man kan därför inte anse att man har en kommission med fulla befogenheter under mer än sex månader efter det att den har avgått utan att ni kan utöva er grundläggande rätt att granska den, att framför allt granska den på grundval av dess misstroendevotum.
Herr ordförande! Detta är grunden till att jag anser att det beslut som ni fattar är mycket oroande, mycket oroande i det aktuella sammanhanget, och det är oroande även för detta parlaments framtid och för demokratins framtid i Europa.

Green
Herr ordförande! Jag tror att Fabre-Aubespy har missförstått hela frågan eftersom faktum är att samma kommission kommer att fortsätta tills vi ersätter den, vilket den har en juridisk skyldighet att göra enligt fördraget, trots att hans förslag om misstroendevotum antogs av parlamentet. Herr ordförande! Ni handlar på ett helt och hållet tillbörligt sätt genom att upprätthålla parlamentets värdighet. Jag anser, precis som ni, att detta beslut är det rätta och vad mig anbelangar, tror jag inte på stympning av redan döda organ.

Martens
Jag tror, herr ordförande, ärade kolleger, att vi naturligtvis måste se på denna fråga inom ramen för fördraget. Vi har en rekommendation från parlamentets juridiska rådgivare, som bland annat rör frågan om de löpande ärendena. Denna rekommendation innehåller väsentliga bestämmelser beträffande den fråga som nu är uppe till diskussion. Parlamentets juridiska rådgivare säger angående kommissionens nuvarande tillstånd
" Då det gäller en kollektiv avgång av kommissionens alla ledamöter på grund av att den förlorat parlamentets förtroende, verkar det som om det fall som åsyftas i fördraget och som närmare överensstämmer är artikel 144, som åsyftar ett misstroendevotum antaget av parlamentet. Detta misstroendevotum är ett uttryck för principen om parlamentets förtroende som har förstärkts från och med Maastrichtfördraget genom bestämmelserna om motsvarighet mellan mandatperiodens längd och kommissionens mandatperiod och om parlamentets godkännande av utnämningen av kommissionen och dess ordförande. Även om det i artikeln inte klart likställs med misstroendevotum förefaller det överensstämma med fördragsandan att finna lösningar som överensstämmer med denna princip om parlamentets förtroende. Härav följer att kommissionens nuvarande situation nära överensstämmer med den som åsyftas i artikel 144 i fördraget."
Sålunda är ert beslut, herr ordförande, absolut riktigt och passar helt inom ramen för fördraget. Det överensstämmer med fördraget. Följaktligen är förslaget om misstroendevotum inte tillåtligt.

Ordföranden
Jag överlämnar ordet till Kerr, en annan av dem som har undertecknat förslaget till misstroendevotum, och därefter fattar vi det definitiva beslutet.

Kerr
Herr ordförande! Det kan mycket väl hända att era advokater har funnit ett sätt att ta sig runt parlamentets politiska skyldighet. Men det är med all säkerhet en moralisk fråga. Trots att kommissionen avgick för mer än två månader sedan, är den fortfarande i tjänst, den får fortfarande ut sina löner, den fortsätter att fatta beslut och fortsätter att inte fatta beslut. Europa befinner sig i kris, och parlamentet har en skyldighet att säga till dem: se till att en interimskommission kommer till stånd med det snaraste. Om de inte gör detta rekommenderar jag alla ledamöter att underkänna herr Prodi i maj som ett tecken på vår protest mot denna situation. Val kommer att hållas om två månader. Europas medborgare begriper inte varför en kommission, som avgick för två månader sedan, skall fortsätta ytterligare nio månader. Det är en skandal och det bör vi säga!

Ordföranden
Tack så mycket, herr Kerr. Jag anse att denna debatt är tillräcklig och besvarar undertecknarna av förslaget till misstroendevotum genom att insistera på att det är omöjligt att ta upp det till prövning.
Rapporterna från rättstjänsten skall studeras noggrant, men de är inte bindande för ordförandeskapet i tolkningen av arbetsordningen. Endast utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet kan förändra ordförandeskapets tolkning, vilket är dess ansvar. Jag kan intyga att jag har gjort min tolkning med fullt ansvar, inte bara för den nuvarande situationen, utan inför framtiden.
Syftet med ett förslag till misstroendevotum, enligt parlamentsrätten, är att bekräfta att kammarens majoritet har tappat förtroendet för den verkställande makten, eller om det avslås, att man fortfarande har kvar förtroendet. Det är i detta fall uppenbart att ett eventuellt förkastande av ett förslag till misstroendevotum aldrig skulle återupprätta förtroendet vilket skulle göra det hela meningslöst.
Därför sade jag att detta förfarande vore absurt, och det absurda skall alltid förkastas i tolkningen av artiklarna och i ännu högre grad när det gäller ett förslag till misstroendevotum, vilket är ett i högsta grad politiskt instrument.
Jag respekterar i hög grad alla undertecknare, liksom alla ledamöter i denna kammare, men det är kammarens ansvar att välja lämpligt förfarande, antingen inför EG-domstolen eller genom lämpliga resolutioner, eftersom arbetsordningen ger många möjligheter att uttrycka denna vilja.
Ett förslag till misstroendevotum är inte det lämpliga sättet, och denna kammare bär inte ansvaret för att kommissionen kommer att fortsätta sitt arbete under flera månader. Kammaren har erbjudit möjligheten att samarbeta med rådet för att ersätta den så fort som möjligt. Den kan inte göra annat och det är inte dess ansvar om rådet, utifrån en rad andra skäl, har beslutat att det ännu inte kan utnämna nya kommissionärer.
Vi har gjort vad vi har kunnat fram till nu, och vi måste hålla oss inom denna ansvarsram.
Frågan är därmed avgjord.
Applåder

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Det handlar i synnerhet om den antagna texten och de antagna ändringsförslagen 60 och 61 som ni säger talar emot varandra. Herr ordförande! Jag har inte det intrycket. I alla fall har vår grupp med vett och vilja framlagt ett ändringsförslag för att även flytta det rättsliga konsumentskyddet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Så jag tror inte, herr ordförande, att jag för stunden kan ansluta mig till er tolkning på den punkten.

Collins, Kenneth
Herr ordförande! Jag har två roller att spela: för det första som den ursprungliga författaren till det dokument genom vilket man försökte förändra kommittéstrukturerna och, för det andra, som ordförande för det utskott som för närvarande ansvarar för konsumentpolitik. Mot slutet av ordförandekonferensens sammanträde i går, talade jag med Rømer och andra tjänstemän. Deras ståndpunkt är att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt kommer att ansvara för konsumenternas rättsliga skydd. Konsumenträtten som sådan och konsumentpolitik i de delar som berör t.ex. livsmedelssäkerhet och liknande kommer emellertid utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd att ansvara. Det har klargjorts att detta är definitionen, och såvitt jag vet är detta den situation som godtogs av parlamentets högre tjänstemän. Jag anser att detta är helt och hållet förnuftigt. Omständigheterna var sådana att vi verkligen var tvungna att anta bilaga VI, för att undvika konflikter om behörighet som ibland har givit upphov till så många problem under de senaste fem eller tio åren, och genom den förklaring jag just har gett, undviks sådana konflikter.

Ordföranden
I ändringsförslag 60 föreskrivs att utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd ansvarar för konsumenternas rättigheter, som står kvar, och deras rättsliga skydd, som måste strykas. Varför? Därför att det i ändringsförslag 31 föreskrivs att utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt ansvarar för konsumenternas rättsliga skydd. Det finns en tydlig motsägelse. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt bör även i fortsättningen ansvara för konsumenternas rättsliga skydd. Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd bör fortsätta ansvara för konsumenternas rättigheter, såsom Collins nyligen förklarade.

Oomen-Ruijten
Herr ordförande! Jag minns inte riktigt ordningen just nu. Jag har också känslan av att man översatte det jag sade tvärtom på engelska. Vad röstades det först om i går? Det man först röstade om var antagligen behörigheten för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Det var vad man först röstade om. Därefter antogs vårt ändringsförslag varigenom konsumentens legal protection anförtroddes utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Om så är fallet kan ni alltså aldrig göra den tolkningen som ni nu gör. Från vår sida var det ett mycket medvetet val att flytta över konsumentens legal protection till utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd. Herr ordförande! Nu måste ni titta efter vad det var som man först röstade om.

Mombaur
Herr ordförande! Jag tror att den ärade kollegan Oomen-Ruijten misstar sig den här gången. Hon har i och för sig helt riktigt berättat om vår grupps beslut att lägga ett ändringsförslag; men det måste samtidigt sägas att plenumet i går avslog det. Således är redogörelsen som ordföranden har givit riktig.

Ordföranden
Jag skall be sessionstjänsten att kontrollera hur denna första omröstning gick till. Enligt min information gällde den första omröstningen ändringsförslaget från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp. Således kunde inte ändringsförslaget från Europeiska folkpartiets grupp ha tagits upp till omröstning. Den skulle ha varit ogiltig då den motsade den första. Det använda systemet gör det möjligt att klargöra det, så att man bibehåller den behörighet som man just försökte bibehålla i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, och att man samtidigt bevarar den behörighet som är naturlig för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt. Jag anser alltså att det inte finns någon annan möjlighet utifrån hur händelserna har utvecklat sig. Vi har ingen annan utväg än att behålla det på det sättet. Denna ytterlighet är därmed avgjord.

Theato
Herr ordförande! Jag anmälde mig redan tidigare till protokollet, men uppenbarligen såg man inte det. Jag vill bara påpeka att de båda förslag rörande frågan om resursöverföringar som lämnats in av vår grupp inte är förenliga med varandra i sitt nuvarande skick. De har avslagits. Förslagen åberopar den gällande arbetsordningen, och omröstningsresultatet har hamnat i motsägelse med den; i den är budgetutskottet ansvarigt för överföringar av medel från budgetutskottets reserver medan budgetkontrollutskottet ansvarar för alla övriga överföringar av medel - jag talar nu en smula allmänt. Jag ber er att kontrollera detta, för här är det verkligen fråga om en motsägelse. Det var därför jag lämnade in nämnda förslag via vår grupp. För ögonblicket kan jag inte säga er numren på de båda förslagen, men det är ju något som lätt låter sig kontrolleras.

Ordföranden
Tack, fru Theato. Just därför gav jag er inte ordet. För att inte blanda ihop två frågor.
De behöriga avdelningarna kommer att kontrollera det ni säger och utifrån det kommer ett lämpligt beslut att fattas.

Provan
Herr ordförande! Jag skulle vilja återgå till frågan om utskottens ansvarsområden. Det är mycket viktigt att parlamentet är tydligt vad beträffar utskottens olika ansvarsområden. Om detta inte sker kommer allmänhetens förståelse för Europeiska unionen att bli alltmer förvirrad. Den kommer att se hur parlamentet intar olika ståndpunkter i olika utskott. P.g.a. detta är det nödvändigt med ett förtydligande av var ansvaret ligger.
Jag respekterar det beslut ni har fattat och jag har full förståelse för vad Collins sade. Men vi måste i framtiden säkerställa att detta parlament, om det skall införa förändringar i ett utskotts ansvarsområde, gör detta med en klar majoritet. Om det för närvarande inte finns någon bestämmelse om detta, bör utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet se över detta, vilket Herman redan har föreslagit. Det bör finnas en klar majoritet i parlamentet för en omfördelning av ansvar, inte bara en med liten marginal, särskilt då vi, som för närvarande är fallet, har sagt två olika saker i de två olika ändringsförslagen.
Jag uppmanar parlamentet att rekommendera utskottet för arbetsordningen att en absolut majoritet krävs för att omfördela utskottens ansvarsområden.

Ordföranden
Herr Provan, som jag sade kommer jag omedelbart att vidarebefordra ärendet till utskottet för arbetsordningen, valprövning och ledamöters immunitet. Det är viktigt att man ägnar mer tid åt framtida förändringar. Denna förvirring har uppstått p.g.a. att våra tjänsteenheter har varit tvungna att arbeta under ett väldigt pressat schema, där politiska behov ofta har haft företräde framför en ordentlig förberedelse inför sammanträdesperioderna, och detta ger upphov till svåra arbetsförhållanden.

Fontaine
Herr ordförande! Jag var inte ordförande vid det tillfället. Däremot måste jag erkänna att jag absolut inte förstår vad vi har diskuterat den senaste stunden, eftersom jag konstaterar att ändringsförslag 31 godkändes och ändringsförslag 60 avslogs.
Hur kan det då finnas en motsägelse? Det finns ingen motsägelse. Kanske är det ett fel i protokollet men jag läser: ändringsförslag 60 och 61, avslogs, medan däremot ändringsförslag 31 från socialistgruppen, godkändes. Det finns således ingen motsägelse eftersom ändringsförslag 31 godkändes och ändringsförslag 60 avslogs!
Jag har en känsla av att denna diskussion inte leder någon vart, men det är oviktigt. Det var i alla fall intressant.

Ordföranden
Tack! Detta kommer att ytterligare bekräfta det beslut som vi fattat. Vad det än blir av detta skall jag kontrollera frågan. Om ändringsförslag 60 avslogs är fallet helt klart.
Jag agerar på grundval av information från GD II. Tydligen kan ett misstag har uppstått efter omröstningen och jag tackar er verkligen för att ni gjort oss uppmärksamma på detta.

Pasty
Herr ordförande! Jag kan bekräfta det som Fontaine just sade. Jag hänvisade själv i går till arbetsordningen efter andra omröstningen och påpekade att man borde ha förklarat det ändringsförslaget som ogiltigt, och att det inte borde ha gått till omröstning eftersom det var oförenligt med det första ändringsförslaget. Sammanträdets ordförande sade då till mig: " Det har ingen betydelse eftersom det just har avslagits."
Jag bekräftar och jag är dessutom överraskad över att mitt påpekande om arbetsordningen inte finns med i protokollet. Jag hade inte insett detta, men ni kan bekräfta detta med hjälp av magnetbandet.

Ordföranden
Situation blir mer och mer overklig.
Skratt
Man kommer att granska protokollet och vidta åtgärder i enlighet med resultatet.

Seppänen
Herr ordförande! Jag återkommer till frågan om misstroendevotum. Ni avbröt behandlingen av frågan innan alla omständigheter kom fram.
Protester

Ordföranden
Två personer har redan talat för och två emot en fråga som ändå är ordförandens exklusiva behörighet. Debatten är avslutad. Jag kan inte ge er ordet i denna fråga.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Jag föreslår att vi lämnar surrealismen och övergår till den avslappnade fredagsrealismen. Slappna alltså av nu. Jag inbjuder er till omröstningen om Bennasar Tous betänkande.

Omröstning
Ordföranden
Jag gratulerar Bennasar Tous och ber fru Colombo Svevo, som ersatte henne i går i debatten, att förmedla vår gratulation till Bennasar Tous.

Delcroix
Europeiska kommissionen har ändrat sitt första förslag om att använda artikel 129 (folkhälsa, medbeslutandeförfarande) i EG-fördraget i stället för artikel 235.
Det ändrade förslaget innehåller för närvarande vissa ändringsförslag från vårt utskott för kvinnors rättigheter vilka nämns i det första betänkandet. För övrigt har Anita Gradin, ledamot av kommissionen, i plenum tillkännagivit att valet av artikel 129 inte skall leda till att programmets omfattning begränsas, eftersom problemet är allvarligt och brådskande.
Det brådskar framför allt därför att i Europa blir en kvinna av fem utsatt för våld och 50 procent av de kvinnor som blir mordoffer mördas av sin man eller manlige vän. Våld i allmänhet och detta våld i synnerhet är oacceptabelt och är ett stort brott mot de mänskliga rättigheterna. Europa bör gå snabbt fram på detta område. Vi vet att Förenta nationernas kvinnoutskott har infört detta problem på sin dagordning för mars 1999. Jag hade personligen informerat Belgiens representant i detta utskott om det europeiska Daphne-programmet och arbetet i vårt utskott för kvinnors rättigheter. Hon erinrade mig om att vid en förberedande konferens som hölls i Wien 1998 hade FN: s kvinnoutskott framför allt hört européerna ge uttryck för all smärta och lidande, oförrätter och förtryck som de utstått under de dramatiska nationalistiska konfrontationerna i det forna Jugoslavien.
Europaparlamentet bör fortsätta sitt arbete med Daphne-programmet - för vilket det dessutom beräknat en rad anslag för att starta programmet. Parlamentet bör i synnerhet se till att problemet med våld mot barn, ungdomar och kvinnor inte reduceras till ett hälsoproblem.

Deprez
I detta sista skede av det tjugonde århundradet har våldet i alla dess former mot barn, ungdomar och kvinnor fått ett alltmer oroande förlopp. Ingen kan längre förneka detta. Åtminstone börjar man att uppröras över detta!
Mot bakgrund av detta tror jag liksom vår föredragande av yttrandet att det är viktigt att i stor skala uppmärksamma denna speciella våldsform som oförrätter mot och sexuellt utnyttjande av dessa kategorier av människor är.
De nödvändiga insatserna för att stödja och socialt återanpassa offren bör dessutom ovillkorligen kompletteras av andra i syfte att förhindra dessa förbrytelser, inklusive gärningsmännen.
Offentlig information om dessa handlingars kriminella art och de hårda straffen bör ersätta den tystnad och den fördragsamhet som de alltför ofta omgärdas av i våra dock socialt utvecklade samhällen.
Mer allmänt vill jag säga att alla föreslagna åtgärder i detta gemenskapsprogram kan och bör baseras på att bekämpa denna verkliga plåga som våldet är i alla dess former. Men jag vill också på nytt bekräfta att dessa åtgärder inte ensamma kan få slut på våldet.
Jag vill i detta sammanhang påminna om hur otrygghet och fattigdom utgör en god grogrund för ökat våld i alla dess former. Det är därför absolut nödvändigt att detta gemenskapsprogram kan ingå i ett allmänt sammanhang där man samtidigt upprätthåller en hög social trygghet och möjliggör en ekonomisk tillväxt som skapar varaktig sysselsättning.
Det är med denna vision som jag stöder åtgärdsprogrammet i dess ändrade form.

Martin, David
Jag kommer att rösta till förmån för Bennasar Tous betänkande - Daphne - eftersom jag anser att våld mot kvinnor, ungdomar och barn är en viktig fråga som vi måste ta itu med.
I alla medlemsstater är detta en fråga som berör en av fyra kvinnor, men man ser ofta genom fingrarna med detta eller så är det ett tabu. Ofta får projekt som inriktas på denna fråga endast en kortsiktig finansiering. För att kunna uppnå vissa mål och säkerställa att de gett resultat, är det emellertid nödvändigt med en långsiktig finansieringsplan.
Det europeiska programmet har fått inspiration av den " nolltolerans" kampanj som kommunfullmäktige i Edinburgh drev i min valkrets i mitten av 1990-talet. 1997 års Daphne-program var mycket övertecknat och mindre än 10 procent av de sökande fick finansiering. Sedan dess har man ökat budgeten, men den understiger fortfarande de belopp som krävs.
Därför anser jag att detta betänkande är ett välkommet steg mot att minska våldet mot kvinnor och barn.

Livsperspektiv för äldre människor i det tjugoförsta århundradet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0160/99) av McMahon och Schiedermeier för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om äldre människor i det tjugoförsta århundradet - nya möjligheter i livet.

McMahon
Herr ordförande! Detta är ett gemensamt betänkande av min kollega Schiedermeier och jag själv. Jag minns att vi för några år sedan åkte till Italien med utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Sekretariatet visste inte vem som var doyen d´age , den äldsta ledamoten. De trodde att det var Schiedermeier, eftersom han hade vitt hår. I realiteten visade det sig, när de kontrollerade uppgifterna, att jag är ett par veckor äldre än honom, så det borde ha varit jag. Det var alltså ett mycket intressant faktum att vi båda närmade oss sextio.
Detta betänkande är resultatet av den konferens vi höll om äldre människor i oktober. Vid den framfördes gemenskapens äldre medborgares åsikter, vad de skulle vilja se i framtiden, och vad för slags rekommendationer vi skulle göra inför Förenta nationernas år för äldre människor. De äldre - pensionärerna, eller " grå pantrarna" som de kallas i Förenta staterna; " grey power " i Storbritannien - utgör en mycket viktig del av gemenskapen. Jag ser många av de " gyllene gamlingarna" eller " grå gamlingarna" runt omkring mig denna morgon; på min vänstra sida, Schiedermeier, på min högra sida, Falconer. De har ändrat sina sedvanliga politiska ståndpunkter.
På konferensen enades man om vissa rekommendationer som vi har lagt fram för kommissionen. Kommissionen håller på att framställa ett meddelande om problemen med de äldre. Vi talar inte bara om folk över pensionsåldern, vi talar om folk som är mellan 60 och 75 år. Det finns 75 miljoner människor inom Europeiska unionen som är över 60. Denna siffra kommer att öka. De demografiska trenderna kommer att skapa en tidsinställd bomb för beslutsfattarna i framtiden. Vi måste kunna möta detta. Åldrandet står högt på EU: s politiska dagordning. Jag är ganska övertygad om att under de kommande veckorna kommer våra kolleger, när de har sin valkampanj, att bestormas av många av gemenskapens pensionärer som frågar vad Europaparlamentet tänker göra för dem. Mer än 42 procent av EU: s väljare är över 50 år. Om vi alltså har 75 miljoner människor som är över 60 och 42 procent av väljarna är över 50, kommer uppenbarligen frågorna om pensionärerna och de äldre, att vara viktiga i kampanjen.
33 procent av EU: s sammanlagda befolkning är över 50; en tredjedel av EU är över 50. I artikel 13 i Amsterdamfördraget förbjuds diskriminering på grund av ålder, kön, funktionshinder, sexuell läggning, osv.. Det ger nu kommissionen en lagenlig förevändning för att införa åtgärder för de äldre och pensionärerna. För närvarande är kommissionen bunden av det gällande juridiska regelverket. Men Amsterdamfördraget ger nu kommissionen möjlighet att ta itu med diskriminering på grund av ras eller ålder. Vi ser fram emot att se vad som kommer ut av de riktlinjer för sysselsättning som kommissionen enades om på konferensen i Luxemburg, och vissa av diskussionerna om Europeiska socialfonden och äldre arbetstagare. Det finns enorma möjligheter med detta. 51 procent av alla arbetssökande män är i åldersgruppen 50-64. Förmodligen kommer vissa ledamöter, liksom jag själv, att befinna sig i en liknande situation efter den 13 juni. Antalet procent kvinnor är detsamma: 51 procent arbetssökande kvinnor är i åldersgruppen 50-64.
Sysselsättningen är en mycket allvarlig fråga för denna åldersgrupp. Det är på tiden att vi, inom institutionerna, gör rent i vårt eget hus och tar itu med den åldersdiskriminering som vi ägnar oss åt i vissa delar av vår rekryteringspolitik.
Vad kan vi alltså göra åt detta, nu när vi har konstaterat vilket problemet är? Amsterdamfördraget är ett område inom vilket vi kan vidta åtgärder. Ett annat är området för hälsa. Jag vill hoppas att kommissionen kommer att presentera en handlingsplan för äldre människors hälsa och för hela gemenskapen i enlighet med artikel 137.
Äldre människor är inte en homogen grupp. Vi får inte behandla dem bara som äldre människor och låsa in dem i ett skåp eller bunta ihop dem och säga " detta är de äldre" . Vi måste försöka ena unionen och dess medborgare och ha en verklig solidaritet. Vi bör inte enbart begränsa våra åtgärder till äldre människor som sådana.
Dessa är alltså vissa av de åtgärder som vi föreslår. Jag skulle vilja tacka herr Schiedermeier för hans samarbete. Jag tackar personalen i utskottet för sysselsättning och socialfrågor. Eftersom detta är min sista svanesång i egenskap av föredragande under detta mandat, måste jag säga att jag har njutit av de erfarenheter jag har fått i år.
Livliga applåder

Ordföranden
Herr McMahon, med all säkerhet kommer ni att belönas med mycket applåder i protokollet, för ni har fått många fans till detta betänkande.
Ärade ledamöter! Jag kommer att ge ordet till herr Schiedermeier, också som föredragande, och eftersom McMahon sade att ni är några månader äldre än honom, så får ni i stället för fem minuter, fem och en halv minut.

Schiedermeier
Herr ordförande, bakgrunden till konferensen Äldre människor i det tjugoförsta århundradet - nya livsperspektiv, visar på skillnaden mellan ord och handling när det gäller frågan om äldre människor. Å ena sidan finns det en rapport på en och en halv sida om de kunskaper, möten, resolutioner, framställningar och betänkanden som hittills förekommit; å andra sidan dröjde det nästan ett år mellan beslutet på konferensen den 16 oktober 1997 och konferensen den 1 och 2 oktober 1998. Under förberedelserna tvingades vi föredragande att brottas med många svårigheter. Exempelvis förvägrades vi att använda plenarsalen av ordföranden för Europaparlamentet, vilket gjorde att vi blev tvungna att kämpa hårt för att få utnyttja rummen hos våra grupper. Sedan skulle det hela bara översättas till tre språk - och så vidare.
I Europeiska pensionärsparlamentet som ägde rum i Luxemburg den 22 till 24 november 1993, fru kollega Lulling, deltog 508 pensionärer samt 50 ledamöter av Europaparlamentet och 15 företrädare för institutionerna. Nu senast hade vår pensionärskonferens tillåtelse att ha 131 deltagare och två ledamöter av Europaparlamentet, nämligen de föredragande. Betänkandet diskuteras och framförs i dag, fredag, då det som bekant är som minst ledamöter närvarande. Vem vågar, mot bakgrund av dessa fakta, tala om ett växande erkännande av pensionärerna? I alla fall inte jag. Alla talar om den demografiska utvecklingen. Det finns 25 miljoner medborgare som är över 60 år gamla, som McMahon påpekade. Det innebär att de utgör mer än 20 procent av befolkningen, med stigande tendens beroende på att den förväntade livslängden ökar efterhand.
Det är tyvärr ett föga känt faktum att de äldre människorna inte utgör någon homogen grupp. Det råder stora olikheter vad gäller förmögenhet, social status och psykisk förmåga. Men gudskelov behåller ett stort antal människor sin psykiska och fysiska kapacitet även under pensionsåldern och förblir vid god vigör in i hög ålder.
Nu till de uppenbara problemen. Arbetslösheten har redan berörts här. Den är oproportionerligt stor hos de äldre grupperna. Till yttermera visso omfattar statistiken inte de personer som på grund av förtidspensionering eller andra åtgärder inte förekommer i arbetslöshetssiffrorna, dvs. arbetslösheten bland äldre är i verkligheten ännu mycket större. Lägg därtill den diskriminering och mobbning som förekommer i arbetslivet. Man försöker från koncernledningarnas och företagsledningarnas sida samt från arbetstagarhåll tränga ut de äldre. Dessutom förekommer regelbunden diskriminering i vardagslivet.
Det är förvånande att man inte erkänner att de befintliga samlade erfarenheterna inte tillvaratas ordentligt, och att man inte heller erkänner den potential för samhället som de äldre utgör. Det vore mycket värdefullt om man i högre grad engagerade de äldre med frivilliga uppdrag, även i yrkeslivet. Av deras värdefulla erfarenheter skulle de yngre kunna lära mycket. Och att fattigdomen fortfarande är särskilt utbredd hos äldre kvinnor är odiskutabelt. Här måste det hända saker!
Men då kommer det klokt folk, framför allt yngre, och säger: Vi säger upp avtalet mellan generationerna. Jag har frågat några av dem om de då också är beredda att avstå från det som de äldre har åstadkommit för dem? Om de inte vill färdas på motorvägarna längre? Om de inte längre vill kunna studera gratis på universiteten? Om de inte längre vill utnyttja de sjukhus och kliniker som vi har byggt upp? Då blir det tyst. En ytterligare frivillig ålderspension får inte medföra att de befintliga solidariska reglerna urholkas eller avvecklas. Det är en mycket viktig sak.
Arbetsmarknadens parter, regeringsorganisationerna, medlemsstaterna och EU måste också vidta motsvarande motåtgärder på sina respektive ansvarsområden, dvs. inte centralisera på sitt ansvarsområde, utan samordna och skapa ett meningsfullt samarbete beträffande pensionärsfrågorna i EU. I första hand tänker jag på behovet av att inleda och främja en samhällelig process för nytänkande för att förhindra diskriminering av äldre arbetstagare och de äldre grupperna i allmänhet; det är något väldigt viktigt. Utan ett sådant nytänkande i samhället kommer inte ens systemet med de rättsligt garanterade rättigheterna att fungera. I vårt betänkande har vi formulerat en lång lista på instrument som kan hjälpa oss att nå våra mål för de äldre grupperna. Utbytet av erfarenheter inför konferensen med ett stort antal fackmän från Europeiska folkpartiets grupp och från pensionärsunionen har givit oss många viktiga kunskaper.
Jag ber att få tacka gruppen, särskilt kollegerna Ria Oomen-Ruijten och Bartho Pronk och min medarbetare Stein och medarbetarna i gruppen i utskottet för sysselsättning och socialfrågor samt även gruppsekretariatet. Alla har de vid detta arbete uppfyllt betydligt mer än vad plikten föreskriver.
Avslutningsvis, vill jag sända mitt hjärtliga tack till kollegan McMahon från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp för det goda och harmoniska samarbetet under ett och ett halvt års tid. Det har gjort oss till vänner. Delat lidande är halvt lidande. Båda två tvingades vi inse att prestationer och erfarenhet hos äldre människor inte räknas. Våra partier - särskilt partiledarna - har lagt hinder i vägen för en ny kandidatur från bådas vår sida. Den lotten delar vi bägge på. Även i politiken är de äldres lott högstämt beröm och samtidigt diskriminering, trots alla bedyranden om motsatsen. Men det återstår fortfarande mycket att göra för pensionärerna. Låt oss sätta igång med det! Detta var också mitt sista betänkande här, herr ordförande, jag tackar för ert tålamod.
Applåder

Schmidbauer
Herr ordförande! Först vill jag passa på att tacka de båda föredragandena för deras utmärkta och mycket omfattande betänkande. Jag besparar mig dock mödan att räkna upp alla lovvärda initiativ och möjligheter som ryms i det. Det kan var och en läsa själv. Jag anser att titeln " Livsperspektiv för äldre människor i det tjugoförsta århundradet" är mycket ambitiös och att den förpliktar. Vi i parlament, kommission och råd är kallade att utveckla en politik för framtiden för de redan i dag 75 miljoner EU-medborgare som är över 60 år gamla. Flertalet av personerna över 60 år är vid full kroppslig och själslig vigör. På den punkten kan jag ansluta mig till Schiedermeiers och McMahons uppfattning. När allt kommer omkring är diskrimineringen på samtliga områden mycket utbredd; och jag tror att alla dessa människor inte gärna vill bli behandlade som vårdobjekt, utan att de med rätten på sin sida kommer att ställa krav på politiken och på samhället för att få ett likaberättigat liv i en socialt trygg miljö.
Med Amsterdamfördraget och artikel 13 för bekämpande av diskriminering bland annat på grund av ålder, har vi nu fått en rättslig grund för ett gemensamt europeiskt handlande. Redan för flera år sedan beslutade vi ju om ett pensionärsprogram som dock stoppades av de dåvarande konservativa brittiska och tyska regeringarna med den genomskinliga motiveringen att det inte fanns någon bärkraftig rättslig grund och att det egentligen var en uppgift för de enskilda staterna att genomföra denna politik. Men resultatet av det var att alla åtföljande europeiska aktiviteter uteblev och att de redan fungerande relationerna mellan olika pensionärsorganisationer på europeisk nivå inte längre finansierades, vilket fick till följd att de till viss del lade ned verksamheten.
Vi hade verkligen kunnat vara en bra bit längre fram nu, och jag hoppas att vi i framtiden kan göra sådana framsteg som skisseras i betänkandet. För alla europeiska medborgares skull önskar jag att äldre likaväl som yngre skall kunna leva tillsammans i solidaritet.

Lulling
Herr ordförande, eftersom jag inte längre är yngst bland de 626 ledamöterna i parlamentet vilket jag var i oktober 1965 då jag för första gången steg in här, så är detta betänkande om de nya livsperspektiven för äldre människor i det tjugoförsta århundradet förstås av särskilt intresse för mig; det gäller även i min roll som ordförande för en nationell och en stor europeisk kvinnoorganisation där de äldre medlemmarna är de aktivaste; utan deras frivilliga arbete skulle dessa organisationer - i likhet med många andra - inte kunna existera, eftersom de yngre medlemmarna har så fullt upp med sina förpliktelser gentemot arbetet och familjen att de knappast har något att ge verksamheter byggda på frivilligt arbete.
De 30 punkter i resolutionen som våra båda föredraganden har föreslagit samt formulerat i övervägandena passar oss förstås som handen i handsken. De är balsam på många äldre medborgares sår, särskilt kvinnornas, vars särskilda problem denna gång inte försummats, och för det vill jag tacka föredragandena. De har ju så rätt när de understryker det förhållandet att de äldre människorna i våra länder sitter på en guldgruva av erfarenhet, vetande, bildning och värderingar som vi inte kan vara utan; de understryker också behovet av att traditionella inställningar och rollföreställningar tänks över och att det krävs en samhällelig process med nytänkande med sikte på att motverka den mångformiga diskrimineringen och den sociala utestängningen av äldre människor i och utanför arbetslivet.
De efterlyser också forskning och en bättre praxis i fråga om vård av åldersbetingade sjukdomar. I samband med det vill jag ta tillfället i akt att säga att vi absolut behöver bättre information om att en måttfullare och regelbunden vinkonsumtion är det bästa förebyggande medlet mot ålderssjukdomar som Alzheimers sjukdom, något som numer faktiskt är bevisat.
Applåder
Förvisso vore en sänkning av de överdrivna konsumtionsskatterna på vin i de nordliga medlemsländerna, även hos er kommissionär Liikanen, nödvändig för att ge alla unionsmedborgare, både yngre och äldre, möjlighet att njuta av denna förebyggande medicin.
Vad beträffar de äldre medborgarnas pensionskrav - särskilt kvinnornas - så vill jag peka på två initiativ som jag har tagit upp och som har lett till enhälligt antagna betänkanden i detta parlament. Det handlar om splitting av rätten till pension till förmån för de kvinnor som avbrutit sitt yrkesarbete för att ägna sig åt familjen och som vid skilsmässan efter mer än 20 års äktenskap inte har någon rätt till pension och som därför i speciellt hög grad drabbas av fattigdom. Också på den punkten krävde vi ett initiativ från kommissionens sida. Inte heller här har något hänt!
Det andra initiativet avsåg tryggheten för dem som hjälper sin make eller maka i verksamheten som egenföretagare. Också när det gäller detta har vi krävt att direktivet från 1986 om lika behandling av egenföretagare och deras medhjälpande maka eller make förbättras. Inte heller på det området har något hänt!
Herr ordförande, tillåt mig säga ytterligare några ord. Jag vill nämligen ta upp ännu en punkt i resolutionen som avser äldre människors delaktighet i beslutsprocessen, även i politiken - det finns ju vissa tendenser att stoltsera med en så låg genomsnittlig ålder som möjligt på kandidatlistorna. Säkert är det en ödets ironi att våra föredraganden fallit offer för en sådan tendens och således inte längre finns med på listorna. Detta beklagar jag desto mer som deras arbete varit mycket uppskattat; visst är det fråga om diskriminering av äldre människor, som blir allt fler, när man inte mer sätter upp så duktiga och kompetenta personer på listorna. Jag ville bara säga det här, herr ordförande. Visserligen skulle jag glädja mig mycket om jag blev återvald till detta parlament. Men samtidigt vore det väl för beklagligt om jag måste bli ålderspresident i den här församlingen!
Skratt och applåder

Ordföranden
Tack så mycket, fru Lulling. Fru Lulling, efter det att vi har avslutat sessionen ber jag er att i korridoren säga mig hur mycket vin ni dricker om dagen, vilket märke och framför allt vad det kostar, inklusive skatter.

Lindqvist (ELDR).
Herr ordförande! Också jag vill tacka de två föredragandena som genom detta betänkande visar att det finns " ungdomar i alla åldrar" . Det är så att många äldre har bättre hälsa, vilket gör att situationen är annorlunda i dagens samhälle än den var för tjugo, trettio år sedan. Därför är det viktigt att arbeta kring opinionsbildning för att få en bra ålderdom, genom information, stöd och komplettering till nationell lagstiftning. Särskilt när det gäller frågor om diskriminering av äldre, problem med syn och hörsel, frågor om arbetslöshet som oftare drabbar äldre, socialt utanförskap, är det viktigt att vi hela tiden via opinionsbildning driver på för att inte några samhällsgrupper skall bli utanför.
Som jag ser det, är äldrefrågor i första hand en nationell angelägenhet och skall skötas med nationell lagstiftning. I Sverige tar riksdagen rambeslut, men det är regionala organ och kommuner längst ned på stegen, nära medborgarna som ansvarar för äldrevård och äldreomsorg. Så skall det vara också i framtiden. Därför är det inte lagstiftning som behövs på EU-nivå, utan det är just information, samråd, utbyte av erfarenheter, praktiskt arbete, forskning och utbyte av erfarenheter kring sjukdomar som Alzheimers sjukdom eller andra sjukdomar som är viktigt på denna nivå.
Just sociallagstiftningen är kanske det allra viktigaste och det som ligger närmast medborgarna i en nation. Därför är det också väldigt viktigt att vi inte gör eftergifter på detta område, utan att dessa frågor också i framtiden tas regionalt och lokalt.
Jag vänder mig lite grann emot att man i betänkandet uppmanar kommissionen och medlemsländerna att genomföra åtgärder som berör t.ex. pensioner, vård, boende och arbete. Det som sägs är inte fel, men det är faktiskt inte EU: s uppgift att besluta om detta, utan något som skall skötas nationellt. Vi kan gärna ha synpunkter på det, men ett bättre ord än uppmanar vore rekommenderar eller möjligen föreslår .
Ett område som vi emellertid har stora möjligheter att förbättra för de äldre rent konkret och också via ett Europasamarbete, nämligen vad gäller att säkerställa ömsesidigt erkännande av sociala förmåner, t.ex. sjukpenningar och pensioner, som ju ofta gäller de äldre. På detta område kan vi göra stora insatser, eftersom det finns stora brister i systemet när man flyttar från ett land till ett annat.
Slutligen: Opinionsarbete, äldrekonferens, kampanjteman om äldre - allt detta är bra, men lagstiftning och tillämpning skall ske nationellt, regionalt och lokalt.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Lindqvist.
Ärade ledamöter! Nu ger jag ordet till Ilivitzky för Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster i maximalt sex minuter.
Ilivitzky som har ersatt Ojala, talar för första gången i denna kammare. Låt mig alltså för ledamöternas räkning hälsa Ilivitzky välkommen. Tervetuloa Rouva Ilivitzky.

Ilivitzky
Herr ordförande! Jag tackar er för de finskspråkiga orden. Bästa kolleger! Detta är verkligen mitt första inlägg i Europaparlamentet, och jag är mycket glad över att kunna göra det i en så här viktig fråga. Med tanke på omfattningen av och allvaret i de äldre människornas problem har de på Europeiska unionens nivå rönt alldeles för liten uppmärksamhet. Våra föredragande Hugh McMahon och Edgar Schiedermeier har utfört ett alldeles utmärkt arbete, inte bara när de utarbetat detta betänkande utan också vid anordnandet av en konferens om äldre människor, vars resultat detta betänkande till en stor del bygger på. Jag vill gratulera föredragandena till att de lyckats ta med alla väsentliga sidor av denna fråga: de äldres situation på arbetsmarknaden, deras specifika utbildningsproblem, försörjningsfrågor och servicebehov. Dessutom har de enligt min mening haft en riktig grundinställning. De äldre ses som en resurs som samhället borde utnyttja på ett bättre sätt än hittills och inte som ett problem som skall lösas till så låga kostnader som möjligt.
När medelåldern för den arbetsföra befolkningen i Europa hela tiden ökar är det nödvändigt att arbetstagarna kan arbeta ända till pensionsåldern. Detta förutsätter förändringar på arbetsplatserna både vad gäller attityder och arbetsorganisation. Man måste anpassa arbetet till människornas förmåga och behov och inte kräva att människorna skall anpassa sig till arbetets krav. Äldre människor har gott om sådana kunskaper och färdigheter som man skulle kunna utnyttja på ett bättre sätt än tidigare bara man hade lust till det. Däremot har de svårare än ungdomar att anpassa sig till ett mycket högt arbetstempo. Det är just jäktet som har blivit ett problem på många arbetsplatser när man efter personalminskningar försöker uppnå samma resultat med hjälp av allt färre anställda. Enligt min mening borde den offentliga sektorn föregå med gott exempel och visa prov på ett mera långsiktigt tänkande. Det ligger inte i samhällets intresse att de äldre arbetstagarna jagas ut på förtidspension trots att de mycket väl kunde fortsätta att arbeta under mänskligare förhållanden.
Ett av de äldre arbetstagarnas största problem på arbetsmarknaden är deras låga utbildningsnivå. Utbildningsnivån för dem som är över 45 år är i alla europeiska länder klart lägre än för dem som är yngre. Hos oss i Finland är den här skillnaden störst av alla OECD-länder. Kan man inte omskola äldre arbetstagare till nya arbetsuppgifter står vi inför en situation där de äldre hotas av utstötning ur arbetsmarknaden samtidigt som det inom många branscher råder brist på arbetskraft. Utbildningen av de äldre måste speciellt planeras för dem. Man måste ta hänsyn till deras låga grundutbildning samt på grund av det ofta svaga utbildningsmotivation. Därför måste utbildningen intimt hänga samman med praktiken.
Åldrandet, liksom de flesta fenomen i det mänskliga livet, rör på ett helt annorlunda sätt män och kvinnor och är inte alls könsneutralt. Det gläder mig mycket att våra föredragande har tagit hänsyn till de åldrande kvinnornas specifika problem. Kvinnorna utsätts på arbetsmarknaden betydligt tidigare än männen för åldersdiskriminering. Arbetsgivaren anser ofta att en 40-årig kvinna redan är för gammal.
Den ekonomiska ojämlikheten mellan män och kvinnor bara accentueras när de går i pension. Kvinnornas pensioner är i alla länder betydligt lägre än männens. Detta beror både på kvinnornas lägre lönenivå, som de härmed får lida dubbelt av, och på det att kvinnornas tid i arbetslivet ofta blir kort och osammanhängande på grund av vårdnadsplikter. Speciellt med tanke på kvinnorna är det därför av största vikt att alla medborgare i pensionsålder garanteras en tillräcklig grundpension som ett komplement till tjänstepensionen.
Trots att pensionssystemen i alla medlemsländer naturligtvis är olika borde man enligt min mening ändå på unionsnivå fastställa ett existensminimum som medlemsstaterna skall garantera de av sina medborgare som inte kan arbeta eller som det inte ens finns något arbete att erbjuda åt. Ett flertal medborgarorganisationer har också lagt fram förslag som går ut på att när man nästa gång skall reformera EU: s grundfördrag skall man där skriva in en förteckning över grundläggande medborgerliga rättigheter där existensminimum ingår. Tack för att jag har fått tala här, och jag märker att ni har mycket uppmärksamt lyssnat på mig. Ett stort tack för det!

Van Bladel
Herr ordförande! Betänkandets titel är mycket lovande, men jag betraktar för närvarande kommissionens avgång som det värsta bakslaget för de äldre, till vilka jag räknar mig själv, eftersom denna innebär att kommissionär Montis planer om ett direktiv för att avreglera den europeiska marknaden för pensionsfonder har hamnat i en skrivbordslåda där de tills vidare kommer att bli liggande under en lång tid. Med all respekt för föredragandena anser jag att man i betänkandet alltför mycket beskriver en äldre generation i beroendeställning, och detta finner jag faktiskt vara en lite paternalistisk utgångspunkt. I min omgivning finns människor som är mellan 80 och 100 år, som har upplevt två världskrig och som lever väldigt självständigt.
Naturligtvis inser jag också, herr ordförande, att det finns en kategori av äldre som är mer behövande, men denna faller under det nationella ansvaret. Hela tre gånger i betänkandet nämner föredragandena i betänkandet diskriminering av äldre kvinnor. Det är väldigt mycket. Detta utgör tveklöst följden av arbetet i utskottet för kvinnors rättigheter i parlamentet, och möjligen utgör det också en blink mot bakgrund av att man är medveten om att kvinnor utgör en substantiell del av väljarna. Nåja, herr ordförande, jag är en senior, en äldre kvinna, och det är många med mig som inte har något behov av förmynderi. Vi vill kunna ta med oss pensionen utomlands utan hinder. Ingen åldersdiskriminering, det är precis vad vi efterlyser. Vi vill också förskonas från de skattemässiga nackdelar som inträder om man förblir yrkesverksam efter pensionen; i hemlandet, men också i EU: s medlemsstater.
Betänkandet går inte heller in på den kunskapspotential som finns hos 65-åringarna samt trenden på arbetsmarknaden att just mer och mer fortsätta engagera människor från denna kategori i processen. Inte minst förtjänar det också att sägas att det i vissa länder även finns en underliggande avsikt att dessa människor sålunda också måste betala en premie, så att pensionerna kan förbli betalbara för en allt större grupp av äldre. 75 miljoner medborgare över 60 år kräver inte endast social känsla, utan desto mer, herr ordförande, realistiska direktiv inom EU: s fria marknad. Med detta säger jag inte att detta betänkandet är meningslöst, men dock att det har fastnat inom välfärdssfären och absolut inte lever upp till titeln " Möjligheter i livet för äldre människor i det tjugoförsta århundradet" . Jag kan, herr ordförande, inte hitta något av detta i betänkandet.

Schörling
Herr ordförande! Vi har redan hört att kategorin äldre växer väldigt snabbt i EU och i Europa. I dag är 75 miljoner människor 60 år eller äldre, vilket utgör en femtedel av befolkningen. År 2020 kommer inte mindre än 20 miljoner människor att vara 80 år eller äldre. Detta kan man faktiskt kalla en demografisk revolution, det är nämligen precis vad det är.
Detta betänkande är därför väldigt angeläget, och jag vill gratulera de två föredragandena. Jag vill dock också tacka för den konferens som hölls i Bryssel i oktober med rubriken äldre människor i det tjugoförsta århundradet - nya möjligheter i livet. Personligen tycker jag att detta var en av de mest givande konferenser som jag har varit på under min tid som ledamot av Europaparlamentet. Frågeställningarna var spännande, och det var mycket hoppfullt för mig själv som ju har passerat 50-årsstrecket att träffa alla dessa spännande och inspirerande äldre människor. Även mina gäster från Sverige uppskattade denna konferens väldigt mycket.
Därför tycker jag att det som man fokuserar på i punkterna D och E är det allra viktigaste, nämligen att när man uppnår pensionsåldern behöver det inte innebära att man upphör med att ha ett aktivt liv. Tvärtom är det ju många som efter pensioneringen tar tag i nya uppgifter och nya projekt - för att inte tala om alla de som först efter pensioneringen skall förverkliga sina verkliga drömmar som de hade om arbetslivet också. Det måste bli en omprövning av de traditionella attityderna gentemot äldre och de roller som man vill ge dem. Speciellt gäller detta på arbetsmarknadsområdet.
Punkt 7 innehåller en hel del idéer om hur en mer flexibel och tidsenlig syn på arbetsmarknaden och äldre skall kunna uppnås, bland annat genom nya former av övergång från förvärvsarbete till pension, t.ex. genom en helt ny modell för deltidsarbete för äldre.
Det är viktigt med en flexibel pensionsålder. Det kräver äldreorganisationerna i Sverige och också mitt eget parti, De gröna, eftersom många inte orkar arbeta tills de är 65 år. Samtidigt finns det många som både vill och kan arbeta tills de är 70 år eller äldre. Det behövs alltså en flexibel pensionsålder och en ny attityd till äldre.

Blot
Herr ordförande! Kära kollegor! De två föredragandena har naturligtvis rätt när de hävdar att det är nödvändigt med en äldrepolitik i Europa med tanke på den demografiska utvecklingen.
I betänkandet berörs ekonomiska och sociala aspekter, framför allt problemet med tillträde till arbetsmarknaden. Speciellt denna fråga tror jag riskerar att förbli en from önskan i den mån den aktuella tillväxtnivån kommer att förbli oförändrad och den redan bestående arbetslösheten skall finnas kvar i framtiden, en arbetslöshet som framför allt drabbar de allra yngsta generationerna. Det krävs således ekonomiska förhållanden som är ytterst olika dem som vi har i dag, om de äldre skall få möjlighet att komma ut på arbetsmarknaden, även bortsett från om man avskaffar diskriminerande bestämmelser i detta avseende.
Föredragandena har på goda grunder inte glömt de kulturella frågorna, i synnerhet punkt 28 där de hävdar att det är nödvändigt att i samhället skapa en bättre bild av de äldre. Beträffande detta vill jag säga att vi snarare har gått bakåt i förhållande till antikens samhällen, i synnerhet i jämförelse med det antika Grekland som vi har att tacka för större delen av vår civilisation och där man med all rätt uppskattade all den rikedom av erfarenhet och visdom som de äldre representerade. Här har vi att göra med en verklig ideologi för att nedvärdera det förgångna.
Denna ideologi för och följaktligen även uppfattningen om de äldre härrör huvudsakligen från romantikens roll under det senaste århundradet och är ett kulturellt hinder som man måste undanröja. Man tror i dag att allt som är nytt nödvändigtvis är bättre. Det är naturligtvis helt sant på det vetenskapliga och tekniska området, där kunskapen är av kumulativt slag. Det är inte nödvändigtvis sant på det etiska området, det estetiska området, det mänskliga området, rent allmänt, och på det institutionella området.
Redan Solon, den framstående grekiske lagstiftaren, som för övrigt inte tvekade inför förnyelse på sitt område sade alltid: " Ät färskt kött men använd gamla av erfarenheten beprövade lagar." På de områden som vi har att göra med är det sant att nymodigheter inte nödvändigtvis alltid är att föredra och det finns där förmodligen ett viktig kulturell förändring som brådskar att föra in i våra gamla europeiska samhällen.
Slutligen, beklagar jag att de demografiska frågorna inte berörs i betänkandet - trots att föredragandena redan i inledningen av sitt betänkande berör detta område - därför inget skall bli möjligt i alla fall - bara på det ekonomiska planet - utan att göra något åt den demografiska pyramiden i Europa, som uppenbarar en verklig tragedi. Det är dödstalen som fått överhanden i förhållande till livets värde, då vi ser takten i vår demografiska pyramid och de otillräckliga födelsetalen. Om vi vill garantera pensionerna är det nödvändigt att föra en bred familjepolitik som det inte är frågan om här, och jag vill till och med säga en troligtvis nativitetshöjande politik, även om ordet i dag har minskat i värde.
Trots alla dessa brister är jag dock positiv till de analyser som våra föredraganden har gjort.

Rübig
Herr ordförande, mina ärade damer och herrar! Borgmästare Staudinger från Oberösterreich har en gång yttrat de sanna orden: De äldre medborgarna är en viktig politisk faktor som har framtiden för sig. Med det tror jag att han satte fingret på ämnets kärna. En fjärdedel av den europeiska befolkningen är omedelbart berörd; för oss handlar det om att sätta denna befolkningsgrupps självkänsla i centrum för att den skall kunna fylla sin roll och uppgift i samhället på ett önskvärt sätt.
Jag tror att det är nödvändigt att vi speciellt i arbetslivet ser till att vi finner en modell som är best practice och att vi ställer oss frågan hur vi kan bidra till att äldre människor blir integrerade i arbetslivet och känner sig tillfreds där. I Europa finns det ett antal olika modeller som vi kan titta på; vi vill också sträva efter att utforma arbetstiderna så flexibelt som möjligt för denna grupp, så att de passar dess speciella behov.
Här i Europaparlamentet har vi verkat för den europeiska bussen genom att förespråka att det måste bli möjligt samt lättare för äldre människor att färdas med offentliga fortskaffningsmedel. Det är något som det tas alltför liten hänsyn till, och vi avser att med eftertryck verka för att detta krav från parlamentet uppfylls. I forskningen har vi ställt upp målet att inom biotekniken vidta utökade forskningsinsatser för att främja god hälsa upp i hög ålder. Europaparlamentet har lyckats uppnå att ytterligare en miljard euro i framtiden står till förfogande för forskningen. Det är något som vi kan vara stolta över också med tanke på våra äldre medborgares intresse.

von Habsburg
Herr ordförande! Jag talar här utifrån en speciell situation, ty jag är den ende ledamoten i parlamentet som är född före första världskrigets utbrott och som dessutom valdes in i detta parlament efter att ha nått pensionsgränsen och som efter det har tillbringat och arbetat 20 härliga år här.
Applåder
Mot bakgrund av det vill jag bara yttra några ord i ämnet. Det råder inget tvivel om att man talar för litet om de äldre medborgarnas problem hos oss, och att man ibland hänfaller till ett visst förhärligande av ungdomen, något som kanske kan vara motiverat för att ge ungdomen möjlighet att ta sig in i systemet. Men genom de uppbyggda strukturerna gör vi tvärtom allt för att hindra ungdomen från att ta sig in. Vårt valsystem inom det demokratiska systemet är utformat så att det är ytterst svårt för ungdomarna att göra sig gällande. Om vi hade ett system med personval i små valkretsar - tyvärr har man givit upp det systemet även i England - så skulle såväl de unga som de gamla kunna göra sig gällande. Det vore en äkta demokrati. Det som byggs upp i dag är ingen äkta demokrati, utan en " partitokrati" som egentligen gör det möjligt för funktionärerna att bestämma vem som är demokratisk och vem som inte är det. Mot denna bakgrund vill jag säga att för oss är det en viktig angelägenhet i frågan om de äldres situation att de äntligen får en större frihet.
I näringslivet talar vi ständigt om den fria marknaden, och det är bra. För de äldre finns det emellertid ingen fri marknad. Man erkänner visserligen pensionsåldern, och människorna görs " ett huvud kortare" , men man erkänner inte att det finns vissa rättigheter som förvärvas med åldern. Det kan väl inte vara så att man måste acceptera nackdelarna med dessa rättigheter för att inte vara tvungen ge upp det man vill ha. Det finns faktiskt de äldre personer som är lyckliga med att få möjlighet att fortsätta att arbeta. Då menar man att man utestänger de unga. Det är inte sant. Det finns ett enda land som enligt min åsikt har insett detta än så länge, det är Schweiz, hur konstigt det än kan låta. Ty i Schweiz och just i det schweiziska parlamentet återfinns många pensionärer som tillåts tillföra hela sin livserfarenhet. Det är en sak som vi borde genomdriva, att det skall finnas en faktisk valfrihet för de äldre. En sådan valfrihet skulle också bidra till att få kontroll över den pyramid man med rätta talar om. Ty pyramiden bör också nedåt ha en bredare bas, för också där finns vissa begränsningar.
Men det viktigaste är att trygga de äldres frihet!
Applåder

Flemming
Herr ordförande, mina damer och herrar! Ett barn som föds i dag har en genomsnittlig förväntad livslängd på över 100 år. Medan vi för 100 år sedan tvingades dö i fyrtioårsåldern, så får vi i dag i genomsnitt leva i 80 år. Ett barn som föds i dag blir över 100 år. Därmed har en dröm hos mänskligheten gått i uppfyllelse. Vi får leva en gång till, något som människorna alltid har önskat att göra, och jag blir vred och rasande när jag läser eller hör att man talar om ålderstigenheten eller till och med förgubbningen av Europa.
Fru kollega i De gröna, ni har berört mig djupt. Ni använde också detta ord, åtminstone i översättningen. Låt oss akta oss för att säga om vissa människor som med gudagivna anlag uppnår en hög ålder att de skulle utgöra Europas förgubbning. Och också en annan sak gör mig förgrymmad. Det finns något som kallas mänskliga rättigheter, och denna församling brukar engagera sig starkt för dem. Vad säger man då om att människor vid 60, 65 ja ibland till och med 55 års ålder tvingas lämna yrket, tvingas upphöra med att arbeta? Arbetet är ju en mycket, mycket betydelsefull del i det att vara människa. Det finns säkert de som är uttröttade och som har arbetat för mycket och för hårt i sitt liv som vill sluta arbeta - men bara därför kan man ju inte via lag bestämma att en människa inte längre skall få arbeta bara för att hon blivit 60, 65 eller 55 år gammal. Jag anser att det är en kränkning av de mänskliga rättigheterna, och artikel 13 i Amsterdamfördraget torde vara en god bas för att tala om det. Jag beklagar starkt att Schiedermeier och McMahon tvingas lämna oss. Om de hade sammanställt sitt betänkande tidigare, så skulle detta med stor sannolikhet inte kunnat ske!
Applåder
Mitt parti och Österrike är framstegsvänliga på denna punkt. Jag har åter blivit upptagen på listan för att jag är en gammal kvinna, för att jag är på mitt 66 levnadsår; och jag gläder mig åt att få tillbringa de kommande åren här!

Liikanen
Herr ordförande! Allra först vill jag tacka föredragandena McMahon och Schiedermeier för ett utmärkt betänkande och parlamentsledamöterna för en alldeles sprudlande debatt. Betänkandet är helt klart ett resultat av hårt arbete. Parlamentet anordnade i oktober en konferens som samlade över hundra företrädare för äldreorganisationer från alla medlemsstater. Utöver de debatter som fördes vid konferensen lämnade många organisationer in skriftliga bidrag som alla har påverkat frågor som tagits upp i detta betänkande.
Det gläder mig att kommissionen fått arbeta tillsammans med parlamentet vid konferensarrangemangen och kunnat delta i behandlingen av frågor som där kommit fram. Tack vare samarbetet är det ingen överraskning att tankar som framförs i betänkandet ligger väl i linje med kommissionens uppfattningar. Det finns skäl att vara nöjd med att man i betänkandet betonar den väldiga potential som äldre människor erbjuder och behovet av åtgärder för att utnyttja denna potential.
Som vi vet lever medborgarna i Europa i dag länge friska och aktiva, vilket är till stor nytta för de europeiska samhällena. Dagens utmaning är att anpassa vårt samhälle så att när medborgarna blir äldre bibehålls målet att uppnå en bra livskvalitet och levnadsstandard för alla i ett aktivt och sunt samhälle. Detta är möjligt att göra, men som man i rubriken till betänkandet konstaterar förutsätter det nya synsätt.
I betänkandet tar man speciellt upp antalet äldre arbetslösa, och sysselsättningen tillhör också det viktigaste verksamhetsområdet. Jag instämmer med föredragandena att vi har omfattande verksamhetsmöjligheter inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin och Europeiska socialfonden. I betänkandet tar man upp betydelsen av en kontinuerlig utbildning: enligt kommissionens förslag måste man fästa extra uppmärksamhet på de äldre arbetstagarnas behov i samband med det livslånga lärandet som ingår i sysselsättningsstrategin.
Likaså delar jag de med åldrandet förknippade jämlikhetssynpunkter som betonas i betänkandet. Ett exempel handlar om att säkerställa en tillräcklig inkomstnivå för äldre människor. De äldre kvinnornas situation är ofta betydligt sämre än de äldre männens. Kommissionen har startat resonemanget kring på vilket sätt socialskyddet kan anpassas till utvecklingen av befolkningsstrukturen i de europeiska samhällena. I detta sammanhang skall man också behandla frågan om de äldre människornas inkomstnivå.
En annan viktig fråga som rör socialskyddet och som man tar upp i betänkandet är det åldrande samhällets påverkan på hälsovården. Här kan jag konstatera att kommissionen redan finansierar en utredning som rör detta område och som förhoppningsvis kommer att bli färdig inom ett år.
Jag observerade i betänkandet en uppmaning till kommissionen att under det första halvåret 1999 lägga fram sitt meddelande om åldrande. Jag kan försäkra parlamentet att förberedelsearbetet för meddelandet redan är avklarat. Under rådande förhållanden gör vi vårt bästa för att meddelandet skall läggas fram så snart som möjligt. Betänkandet innehåller också uppmaningar till kommissionen att vidarebefordra förslag som är förknippade med Amsterdamfördragets nya bestämmelser om bekämpning av diskriminering och socialt utanförskap. Man kräver i betänkandet även förbättringar i äldreomsorgen både i allmänhet och i synnerhet när det gäller Alzheimers sjukdom. Dessa är givetvis viktiga frågor, och jag är övertygad om att även den nya kommissionen kommer att beakta betänkandet när den förbereder förslag inom dessa områden.
Jag vill ännu en gång tacka parlamentet för betänkandet. Det är ett betydande bidrag från parlamentet till det internationella temaår för äldre människor som 1999 utsetts till av Förenta nationerna. Det hjälper också att bevara den europeiska samhällsmodellen för nuvarande och kommande generationer.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Liikanen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Parlamentet antog resolutionen.

Ordföranden
Ärade ledamöter! Låt mig gratulera Schiedermeier - McMahon, McMahon - Schiedermeier, för ert utmärkta arbete, inte bara i detta betänkande utan under hela denna mandatperiod.

Sjöstedt och Svensson
Vi har inte röstat för betänkandet. Vi ser inget behov av att utveckla en gemensam äldrepolitik på EU-nivå. Dessa frågor hör främst hemma på nationell och regional nivå.
Vi menar att betänkandets förslag till samordning går alltför långt på flera områden. Däremot anser vi att EU har en viktig uppgift när det gäller möjligheter att ömsesidigt överföra och erkänna pensioner över nationsgränser.

Stärkelseindustrin
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om den muntliga frågan (B4-0155/99) av Colino Salamanca och Garot för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling till kommissionen om tillgången på vegetabilisk protein och situationen för stärkelseindustrin.

Garot
Herr ordförande! Parlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling ämnar till kommissionen hänskjuta problemet med bristen på vegetabiliska proteiner i djurfoder i Europeiska unionen och den politiska fråga som detta innebär för biotekniken i EU-15. Flera av mina kollegor skall denna morgon belysa ämnet efter mig.
Till att börja med måste man känna till att proteinbristen i Europeiska unionen beräknas till nära 70 procent av den inhemska konsumtionen och att Europeiska unionen därför är starkt beroende av den amerikanska kontinenten, varifrån vår import kommer. Jag vill påminna om att denna situation är följden av eftergiften till Förenta staterna vid undertecknandet av Romfördraget om rätt att importera soja till gemenskapen till nolltariff. Denna situation har försämrats genom överenskommelsen i Blair House som innebar kvotering för den europeiska oljeproteinproduktionen, och den riskerar att försämras ännu mer under perioden 2000-2006.
Å ena sidan kommer nämligen bestämmelserna i Agenda 2000 sannolikt att leda till att jordbrukarna minskar sin produktion av oljeproteinrika växter till förmån för spannmål, utom naturligtvis om kloka åtgärder vidtas som gynnar odling av annat än livsmedel och å andra sidan minskar produktionskapaciteten avseende aminosyror, framför allt syntetisk lysin, i Europa. Man måste i detta sammanhang känna till att de europeiska industrierna mer och mer väljer att investera i Förenta staterna.
Jag måste understryka denna punkt därför att syntetisk lysin framställd i Europa är intressant i den meningen att det därmed blir möjligt att använda en maximal mängd spannmål i djurfoder och samtidigt bidra till att minska vår brist på proteinrika ämnen. Emellertid är man tvungen att konstatera att omfördelningen av produktionen av lysin mellan Europa och Förenta staterna är oroande. För att illustrera mitt förslag vill jag påpeka att den amerikanska marknadens täckningsgrad har stigit från noll till cirka 165 procent medan den europeiska marknadens täckningsgrad för lysin har sjunkit från 84 procent 1991 till 54 procent 1997 och att den sjunker mot 38 procent år 2002, om inget förändras. Eftersom det är troligt att den majs som används för denna produktion av stärkelse fortsätter att säljas till Förenta staterna till ett lägre pris än gemenskapens spannmålspris verkar det dock logiskt att inte bara bibehålla den nuvarande bestämmelsen om amerikanskt kompensationsbidrag, utan att öka det mycket kraftigt.
Detta är bakgrunden till att Europaparlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling önskar få svar från kommissionen på följande frågor. Hur skall Europeiska unionen minska sitt beroende av importer av proteiner och utnyttja den tillgängliga jordbrukssektorn i femton partnerländer? Hur skall de nuvarande bidragen justeras för användning av biprodukter från spannmål och för en ökad produktion av lysin inom gemenskapen? Hur ämnar kommissionen mer globalt gynna utvecklingen av stärkelseindustrin och bioindustrier som kan öppna upp nya marknader för jordbruket. Herr ordförande, de svar som vi får är synnerligen viktiga inför de nära förestående WTO-förhandlingarna.

Liikanen
Herr ordförande! Kommissionen fortsätter med sin aktiva politik för att minska gemenskapens beroende av importen av proteingrödor och för att öka spannmålsförbrukningen i djurfoder. Reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken som startades 1992 har lett till en betydande ökning i förbrukningen av spannmål som djurfoder med ca 20 ton per år och till en märkbar minskning i importen av djurfoder och i synnerhet av proteingrödor. I Agenda 2000 föreslog kommissionen en fördjupning och utvidgning av 1992-års reform för att i synnerhet förbättra det europeiska jordbrukets konkurrenskraft såväl på den inre som på den yttre marknaden. Sänkningen av spannmålspriserna med 15 procent och direkta bidrag till proteingrödor borde på ett märkbart sätt hjälpa till att uppnå detta mål.
Kommissionen har alltid burit omsorg om att säkerställa konkurrenskraften för stärkelseindustrin och därmed förknippade förädlingsindustrin, och i synnerhet för den biotekniska branschen som använder stärkelse och dess derivat som råvara. Generellt sett har industrin som grundar sig på stärkelseprodukter hållit bra sin ställning och fortsätter att utvecklas. Skyddet mot importen säkerställs genom att tillämpa ändamålsenliga tullar. Export befrämjas med hjälp av exportbidrag som möjliggör export av mångahanda produkter som sådana eller ibland i form av till och med mycket långt förädlade stärkelseprodukter. Inom gemenskapen befrämjas avsättningen av stärkelse- och stärkelsederivatprodukter med hjälp av produktionsbidrag när dessa produkter används inom sådana industriområden där man inte har skydd mot import, som till exempel inom den kemiska industrin och läkemedels- och pappersindustrin. Med hjälp av stödsystemen kan man sälja betydande och ständigt växande volymer av stärkelseindustrins och därmed förknippade förädlingsindustrins produkter även utanför gemenskapen.
I och med Agenda 2000-programmet fortsätter kommissionen att utnyttja dessa instrument för att hantera marknaden så länge det finns en betydande skillnad mellan priserna på världsmarknaden och på den inre marknaden. Dessa åtgärder borde säkerställa konkurrenskraften på världsmarknaden för stärkelseindustrin och speciellt för den biotekniska branschen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Liikanen.
Ärade ledamöter! Låt mig, innan vi fortsätter debatten, informera er om att jag för att avsluta densamma och i enlighet med artikel 40.5 i arbetsordningen, har mottagit fem resolutionsförslag.

Rehder
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Resultaten från Agenda 2000 i Berlin har knappt lämnat tryckpressarna, men ändå måste vi börja undersöka vilka konsekvenser denna Agenda 2000 får på de olika områdena. Jag tror att det också är väldigt viktigt att vi gör en undersökning av följderna på det aktuella området - som väl ännu kan betecknas som nischprodukt - och därför vill jag tacka kollegan Garot för att han så snabbt upptäckt problemet och uppmanat kommissionen att vidta riktningsgivande och motiverade åtgärder.
Kommissionären berörde just frågan om fördjupning och förstärkning. I första hand är det - som komplimang - ett retoriskt tillkännagivande. Men från vår sida nöjer vi oss ju inte med deklamationer och en fördjupning i ord, utan vi vill ha ett massivt stöd för vår sak; därför är det också bra att kommissionären som är finansiellt ansvarig sitter med här i dag. Detta massiva stöd förutsätter naturligtvis att det finns finansiella resurser som dock inte är det enda medel som socialdemokraterna i Europaparlamentet satsar på; givetvis satsar man även på en fri men socialt kontrollerad marknad. Det är därför nödvändigt att ur denna nisch som också är en miljöpolitisk nisch utveckla ett ben till att stå på, en ytterligare inkomstkälla också för lantbruket. Denna nya inkomstkälla har även fördelen att vi inte låter oss dras med i en fortsatt överproduktion utan att vi här faktiskt skapar ett medel som kan tillåta oss att på marknadens spelregler ersätta överproduktionen med alternativa råvaror; också exempelvis råoljan skulle därmed kunna ersättas.
För Europeiska unionen är det fråga om att ta de vilande ytorna i anspråk för att åstadkomma och utvidga denna produktion, för att göra den likaberättigad. Med tanke på att vi befinner oss på en världsomspännande marknad gäller det dock att under de förestående WTO-förhandlingarna som skall inledas den 30 november i Seattle genomdriva en faktisk avveckling av de befintliga hindren på marknaden samt att Europeiska unionen skall kunna agera och verka på detta område på samma sätt som på övriga viktiga områden. Där finns det mycket att göra, herr kommissionär. Och där behöver vi inte bara pengar utan även ett beslutsamt agerande. Jag är medveten om att uppgifterna i samband med WTO-förhandlingarna är ytterst omfattande, till följd av de delvis mycket otillfredsställande resultaten på jordbruksområdet från toppmötet i Berlin, men jag utgår ifrån att kommissionen och Europeiska unionens respektive företrädare har förmågan att kraftfullt verka för detta.

Sonneveld
Herr ordförande! Denna muntliga fråga handlar om sambandet mellan ett antal av EU: s viktiga jordbruksprodukter, den högteknologiska industrin som använder dessa produkter samt ombesörjandet av vegetabiliskt, proteinrikt kreatursfoder. I Blair House-avtalet handlade det i själva verket också om detta proteinrika kreatursfoder, nämligen resterna av använda oljeväxtfrön. Det avtalet visade sig vara så pressande att den fortsatta utvecklingen av odlingen inom EU av oljeväxtfrön hämmades av detta. I Agenda 2000 eftersträvade kommissionen att få bort denna barriär genom att införa samma produktionsbidrag för oljeväxtfrön som för spannmålen. Europeiska rådet bekräftade detta beslut i Berlin. Därmed har produktionsbidragen frikopplats för en hel grupp jordbruksgrödor: spannmål och oljeväxtfrö.
Min fråga till kommissionen är om vi nu helt i enlighet med dagens sätt att kommunicera i de transatlantiska förbindelserna på jordbruksområdet kan meddela Förenta staterna att detta stöd i själva verket har frikopplats på samma sätt som i Förenta staterna, och att således denna " en miljon ton-begränsning" av oljeväxtfrörester har kommit att falla bort. Jag utgår ifrån att vi inte behöver invänta ett avtal från en fullständig WTO-millenium-runda för att reglera detta.
Men är inte medicinen värre än krämporna då det gäller EU: s framtida oljeväxtfrösektor, och kommer man inte att minska intresset för att odla oljeväxtfrö genom att sänka produktionsbidragen? Har kommissionen för avsikt att, nu när det vid toppmötet i Berlin också bekräftades att man skall föra en mer energisk non-food -politik, kraftigare börja uppmuntra i synnerhet användandet av biodiesel och biologisk smörjolja?
Sedan så är det förhållandet mellan majspriserna inom EU och på världsmarknaden. EU: s stärkelseindustri beklagar sig över att de hela tiden tvingas hålla högre priser inom EU än sina konkurrenter som köper upp råvaran majs på världsmarknaden. Har man nu avhjälpt denna brist genom att ytterligare sänka priset på majs med 15 procent? Kommissionen har beträffande förslaget till denna prissänkning hela tiden åberopat ökningen av EU: s konkurrenskraft. Detta måste väl ändå gälla också, och kanske framför allt, stärkelsesektorn. Eller skall denna sektor helt enkelt tvingas leva vidare med en skillnad mellan majspriserna på världsmarknaden och de inom EU, därför att EU nu råkar ha brist på majs? I varje fall propagerar EU-användarna av denna stärkelse för en uppmuntran till att säkerställa också den framtida användningen av EU-stärkelse.
Angående prissättningen för majs på världsmarknaden vill jag även säga följande. Jag skulle gärna vilja att kommissionen svarade på om det inte är så att tillämpningen av marknadslöner, såsom i Förenta staterna, har en prispressande effekt på denna produkt. I Europeiska unionens senaste undersökning av USA: s politik på området för jordbruksstöd sades i stort sett ingenting om detta, medan den nuvarande amerikanska farmbill emellertid har infört detta, beträffande konkurrenskraften mycket effektiva, instrumentet marknadslöner, och detta nästan för alla betydelsefulla jordbruksprodukter. Förbiser vi inte här ett viktigt stödmedel?
Jag skulle gärna också vilja peka på balansen mellan potatisstärkelse och majsstärkelse. Jag antar att avtalet från Berlin också på denna punkt bekräftas, och jag skulle gärna vilja att kommissionen sade att så nu också har skett i tillämpningsförordningen. Jag tror nämligen att det är mycket viktigt att det existerande systemet med en balans mellan potatisstärkelse och majsstärkelse respekteras, särskilt genom att behålla det befintliga systemet med en balanspremie för potatissektorn.

Mulder
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja där Sonneveld slutade. Också min grupp anser det vara särdeles viktigt att man behåller denna premie för balansen mellan potatisstärkelse och spannmålsstärkelse. I olika områden inom Europa och då framför allt i den norra delen av Nederländerna är det synnerligen viktigt att man kan behålla odlingen av potatis. Annars skulle det medföra ett enormt ekonomiskt bakslag för dessa områden, och det kommer bara att kosta mer pengar om vi tvingas att lösa detta på ett annat sätt. Odlingen måste alltså absolut behållas.
Vidare skulle jag också vilja slå ett slag för frågan om den industriella användningen av jordbruksprodukter för icke-födorelaterade ändamål. Det gläder mig att kommissionär Liikanen sitter på andra sidan bordet i denna stund för jag skall ge honom ett förslag som inte kostar några pengar. Det kommer att bringa honom mycket glädje. Tänk om vi skulle ta och göra det obligatoriskt i vissa ekologiskt känsliga områden, som till exempel kring de finska sjöarna, att kräva vissa produkter som kan framställas av jordbruksprodukter. Jag nämner här plast som kan framställas av stärkelse, biologisk smörjolja på alla de finska sjöarna som kan framställas av proteinrika produkter från södra Europa. Detta skulle innebära en jättelik ny marknad för dessa produkter. Det skulle också betyda att vi antagligen inte skulle behöva betala ut så mycket i bidrag. Jag medger att dessa produkter kanske skulle bli litet dyrare än de konventionella produkterna, men miljövinsten är så stor att jag anser att Europeiska kommissionen måste utveckla aktiva förslag för att lansera dessa produkter på de europeiska marknaderna.
Även jag har en fråga om den nuvarande situationen efter Berlin. Vi vet alla att Blair House -avtalet inte var särskilt fördelaktigt. Litar kommissionen på att de nuvarande förslagen är förenliga, i den meningen att vi kan odla precis så mycket vi vill, och att vi inte längre är underkastade begränsningen från Blair House ? Eller är det så att vi inom ramen för WTO åter går en ny handelskonflikt med Förenta staterna till mötes? Jag hoppas inte det, men jag skulle gärna vilja att kommissionen gav en förklaring i denna fråga.

Pasty
Herr ordförande! Kära kollegor! Den europeiska kemiska industrin som använder kolhydrater i form av biprodukter från jordbruket, framför allt stärkelse, har i flera år utvecklats under synnerligen svåra ekonomiska villkor.
Denna svåra situation beror på den stora skillnaden i villkoren för anskaffande av jordbruksråvaror som finns mellan Europeiska unionen och världsmarknaden. Likväl utgör denna industri, i synnerhet tillsammans med stärkelseindustrin, en mycket betydande användare av icke-livsmedel för spannmålsresultatet och den utgör dessutom en av hörnstenarna i den framtida industriella utvecklingen inom biotekniken.
För att avhjälpa denna situation införde man förvisso 1986 en ersättning i form av produktionsbidrag - kommissionens ledamot Liikanen nämnde den alldeles nyss. Men tillämpningen av detta system tillåter tyvärr bara en delvis kompensation, vilket försvagar den europeiska industrins ställning på världsmarknaden men även på vår egen marknad.
Skillnaderna i industrins produktionskostnader för glukos mellan USA och Europeiska unionen kan vanligtvis uppgå till mellan 30 procent och 100 procent av produktionspriset, ett problem som är omöjligt att lösa genom tekniskt försprång eller ökad produktivitet, så mycket mer som de flesta europeiska industrier också missgynnas av stordriftsproduktion.
Denna situation visar med skärpa på frågan om den europeiska industrin har möjlighet att överleva. Flera produktionsanläggningar har lagts ner de senaste åren i Tyskland och Italien. Den kapacitetsökning som sker för att svara mot den ökande efterfrågan sker i dag till större delen utanför Europeiska unionen, antingen i Förenta staterna eller i alltmer framträdande länder som Kina, Indien eller Brasilien.
Den europeiska marknaden försörjs alltmer från industrianläggningar utanför Europeiska unionen. Ni kan konstatera detta i statistiken från Eurostat. De försämrade världsmarknadspriserna gör det inte längre möjligt för Europeiska unionen att upprätthålla sin ställning på världsmarknaden.
Dessa sammangående tendenser speglar att den europeiska marknaden inte är attraktiv och den huvudsakliga orsaken till detta är de kostnader för stärkelsehaltiga råvaror som läggs ovanpå fr andra svårigheter som denna industri brottas med, och som jag nyss nämnde.
Vi har här två krav att ställa på europeisk nivå. Ett krav är att beräkningen av produktionsbidragen sker på basis av världsmarknadspriset på majs och inte på vetepriset, då det är på majsindustrin som stärkelseindustrin baserar sig på. Vidare att man även ser till - som våra kollegor Sonneveld och Mulder nyss nämnde - att behålla en viss balans mellan stärkelse och stärkelseprodukter som framställts av spannmål. Herr ordförande, vi vill framför allt att Europeiska unionen visar en viss kamplust vid världskonferenserna i Venedig om Världshandelsorganisationen.
Om man som kan konstateras i dag gör några eftergifter till amerikanarna, framför allt i frågan om glutenvete, där det är dessa sist nämnda som hotar oss, och där vi ännu inte har hänskjutit frågan till WTO, kan vi förvisso känna legitim oro. Det är på de framtida WTO-förhandlingarna som denna strid bör vinnas, i huvudsak för de biotekniska industriernas framtid med hjälp av biotekniken.

Barthet-Mayer
Herr ordförande, kommissionsledamot, kära kollegor! Efter de nya slutsatserna om Agenda 2000 kan man förmoda att de europeiska budgetbalanserna alltjämt tyngs ner av alltför stora jordbruksstöd, vilket framför allt hänger samman med den överproduktion som måste tas bort från marknaderna och som måste lagras och förädlas. Kort sagt, jordbruket och dess överproduktion är orsaken till allt ont.
När man emellertid analyserar de statistiska uppgifterna från Eurostat och det europeiska jordbrukets situation under året ser man att EU-15 mot alla förväntningar inte är självförsörjande vad gäller vissa kategorier av jordbruksprodukter. Detta gäller fårkött som är den enda inkomstkällan i många av Sydeuropas torra regioner. Vi täcker bara 80 procent av vår konsumtion. Vi saknar fortfarande tobak, trävaror, ej beredda färska citrusfrukter och vissa sorters frukt och grönsaker. Men framför allt, vilket en nyligen gjord undersökning av det allmänna direktoratet för undersökningar visar, producerar vi bara 30 procent av de proteinhaltiga ämnen som behövs till djurfoder, framför allt till svin och fjäderfä.
Tänk er ett amerikanskt handelsembargo - detta skedde redan 1973. Det skulle efter några veckor visa sig katastrofalt för Europeiska unionen. Från spannmålslagren skulle man fortsättningsvis kunna leverera energirika födoämnen, men vegetabiliska proteiner skulle fattas inom en sektor där de efter BSE-krisen är nödvändiga. Parallellt är industrin för stärkelse och stärkelseprodukter basen för produktion av många industrella föreningar där aminosyror som lysin straffas med alltför höga europeiska priser för dessa råvaror.
Det är hög tid att kommissionen inte bara för diskussioner utan vidtar konkreta åtgärder för att lösa dessa problem. Det handlar först och främst om att bibehålla och förbättra det nuvarande bidragssystemet för användning av biprodukter från spannmål. Men det är också nödvändigt att utveckla en verklig politik för produktion av annat än livsmedel för att producera de råvaror som behövs till industrin för organiska föreningar och biobränslen, framför allt genom att uppmuntra utnyttjandet av markarealer i träda. Vidare måste man helt enkelt utnyttja nuvarande möjligheter i bestämmelserna som gäller spannmål och oljehaltiga och proteinhaltiga produkter och därmed göra vår sektor självbestämmande i fråga om vår egen djurfoderproduktion.
Vi begär också enträget att kommissionen i det förberedande arbetet inför WTO-förhandlingarna innefattar hela den problematik som Garot nyss redovisade på ett mycket bra sätt, där vi ändå har några vapen att använda om bara den politiska viljan finns.

Funk
Herr ordförande, herr kommissionär, mina kära kolleger! Till att börja med vill jag tacka kollegan Garot för att han tagit initiativet till att vi ägnar oss åt den aktuella resolutionen här i dag. Det är såvitt jag kan se fyra olika problemområden som behandlas i denna lilla resolution, och vart och ett av dem är egentligen av stor betydelse. Först handlar det om den europeiska stärkelseindustrins konkurrenskraft, vidare om de beslut som antogs i Berlin angående oljefröväxter och proteinhaltiga växter vilka - som vi i dag vet - alla är fullständigt otillräckliga och som är långt ifrån att kunna råda bot på den aktuella bristen på marknaderna; de kan därför inte i sin nuvarande form ge oss någon direkt hjälp.
I slutändan handlar det om nödvändigheten av att kommissionen börjar bedriva och vidareutveckla en aktivare politik vad gäller non-food -odlingar, eftersom vi faktiskt har fastnat någonstans på vägen. Vi har försökt med många olika åtgärder. I dag har vi utvecklat biooljor som man kan använda i skyddade vatten, i Bodensjön eller på andra ställen på friluftsområdet, där skadan kan bli stor om man avstår från att utnyttja sådana oljor. Men det görs inga framsteg. Introduktionen på marknaden har avstannat. Vi har bedrivit en politik med mottot: Ett steg framåt och ett steg tillbaka. Vi måste få till stånd förändringar här, annars går det aldrig bra.
I grunden handlar det också om konkurrenssituationen mellan stärkelseproduktion baserad på säd respektive på potatis, för bägge har de olikartade produktionskostnader och skall därför jämföras med varandra. Det handlar helt enkelt om följande, herr kommissionär: Det är inte så att vi måste finansiera några överskott; i stället bör vi lägga pengarna där marknaden finns, där avsättningen fungerar. Behandlingen av besluten från Agenda 2000 måste påbörjas inom kort. Det är bara en grovhuggen struktur som vi absolut inte kan ge oss tillfreds med. Men förvisso är det en uppgift för parlamentet och kommissionen att utveckla detaljerna och framför allt att utnyttja de möjligheter som finns på dessa marknader och som inte finns hos massprodukterna. Där är alla möjligheter redan utnyttjade; men vi måste söka våra chanser på de områden där vi kan göra något för miljön, för vi gör alldeles för litet för miljön. Av den anledningen måste detta realiseras.

Liikanen
Herr ordförande! Jag skall endast ge tre kommentarer till grunden för denna debatt.
För det första är det sant att industrin för vissa specifika produkter som lysin har problem med ökande import, i synnerhet från Förenta staterna där produktionen utvecklas starkare. Denna situation och de eventuella investeringar som görs utanför Europa skall inte tillskrivas den gemensamma jordbrukspolitiken. Systemet med export- och produktionsbidrag säkerställer en ersättning för prisskillnaden för råvarorna mellan världsmarknaden respektive unionens marknad.
Andra faktorer utanför jordbruksaspekterna kan påverka, som arbetskostnader, energikostnader, gällande miljöbestämmelser, närheten till marknader, m.m. Stordriftsekonomin som den till exempel kan se ut i Förenta staterna som har mycket stora produktionsenheter, ibland integrerade i stärkelseindustrin, kan likaså skapa komparativa fördelar.
Vidare har man i några kommentarer låtit förstå att bidraget inte är tillräckligt. Kommissionen kan inte godkänna att beloppen är otillräckliga. Det nuvarande bidraget efter förvaltningskommitténs beslut i går uppgår till 60 ecu per ton, vilket är nästan 30 procent av råvarans värde. Detta innebär att skillnaden mellan världsmarknadspriset och gemenskapens pris har kompenserats.
Slutligen har många frågor framställts om den gemensamma jordbrukspolitiken rent allmänt och även med hänsyn till WTO-förhandlingarna. Jag skall hänskjuta dessa frågor till mina kollegor Fischler och Brittan som följaktligen skall besvara era frågor.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Liikanen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Gemensamt resolutionsförslag om tillgången på vegetabilisk protein och situationen för stärkelseindustrin.
Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.

Sjöstedt och Svensson
Vi har röstat emot resolutionen, då den avser att rikta sig mot delar av den överenskomna reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.

Venedig
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande muntliga frågor till kommissionen:
B4-0156/99 av Estevan Bolea, Malerba, Ligabue, Danesin och Castagnetti för Europeiska folkpartiets grupp; -B4-0158/99 av Ripa di Meana för Gruppen Europeiska enade vänstern - Nordisk grön vänster; -B4-0160/99 av Dell'Alba och Dupuis för Gruppen Europeiska radikala alliansenom krissituationen i Venedig.

Estevan Bolea
Herr ordförande! I november besökte en grupp från utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi Venedig. Vi blev som alltid, herr ordförande, fascinerade över Venedigs ovärderliga skönhet, men vi blev också mycket oroade över dess enorma och växande problem.
Venedig är en konstgjord miljö skapad av människor mitt i en lagun, men med allt större översvämningsproblem från acqua alta som har gett upphov till i grunden en avfolkning av Venedig. Det är det som oroar mig personligen mest eftersom stadskärnan, som verkligen tappar befolkning, kommer att sluta som ett nödvändigt museum men ett dött museum, en död natur.
Venedig hade 1951, 171 000 invånare. Nu uppgår de inte till 60 000 invånare och majoriteten - 25 procent - är äldre människor. Å andra sidan finns det mer än 10 000 tomma bostäder som inte sköts om utan förfaller.
Något måste alltså göras för att bevara Venedig i ett normaltillstånd.
Venedig är ett mänsklighetens arvegods. I första hand är det Venedigbornas, regionen Vénetos, hela Italiens arvegods, som är så konstnärligt i alla delar. Jag vet inte vad världens muséer skulle vara utan de italienska konstnärerna som har fyllt dem med oerhört vackra verk. Detta är vad Venedig betyder.
Men det krävs verkligen speciella åtgärder. De tekniska åtgärderna, det vill säga åtgärder som det finns teknik för, är de som har uppmärksammats av utskottet för forskning, teknologisk utveckling och energi i Europaparlamentet. Vi måste, ärade ledamöter, bromsa översvämningarna som inträffar i Venedig av de växande acqua alta- fenomenen. Vi kan inte förhindra acqua alta - det är ett naturfenomen - men det går att göra mobila vallar och man kan också bygga en tunnelbana. Allt detta har studerats. Vaporetton är det enda transportmedlet i Venedig och det skapar stora miljöproblem.
Vi begär alltså flera saker - vi yrkar på dem - från Europeiska unionen, kommissionen och den italienska regeringen.
För det första att medel avsätts ur strukturfonderna, i mål 2, till en mycket intensiv upprustning av Venedig så att människor kan fortsätta att leva där. Om inte det sker så försvinner Venedig. Utan människor finns det inget att skydda och inget att göra.
För det andra, att företagen som tappert fortsätter att bedriva verksamhet i Venedig med mycket högra kostnader än övriga företag, skall få skattestöd, och att kommissionen drar tillbaka de sanktioner som har inletts för att den italienska regeringen har beviljat dessa stöd.
Venezia vuole vivere e deve vivere!

Liikanen
Fru ordförande! Kommissionen erhöll i slutet av januari de italienska myndigheternas anmärkningar där man framförde en formell ståndpunkt i fråga om inledande av förfarandet angående ärende C-81/97 som gällde en rapport som publicerats i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 18 februari 1998. Förfarandet rörde ett statligt bidrag i form av sänkta sociala avgifter. De italienska myndigheterna begärde via en i december i fjol daterad skrivelse av den ständiga italienska representationen att fristen för svaret skulle förlängas till den 15 januari 1999. Gruppen Venezia Vuole Vivere som bildats av företag i Venedig och i Chioggia gjorde sina anmärkningar som tillställdes den italienska regeringen. Som bäst håller kommissionens enheter på att granska dessa anmärkningar som kommissionen kommer att beakta även i sitt slutgiltiga beslut. Det är meningen att fatta beslut i ärendet fram till slutet av maj.
Angående huruvida Venedig skall ingå i tillämpningsområdet för undantagen enligt artikel 92 punkt 3 led c kan man konstatera att det ankommer medlemsstaten att ange de regioner som staten önskar inlemma i regionkartan. Kommissionen skall därefter granska medlemsstaternas förslag. De italienska myndigheterna har dock bara föreslagit en del av Venedig som ett område enligt artikel 92 punkt 3 led c. Detta område har godkänts som ett bidragsberättigat område genom kommissionens beslut den 30 juni 1997.
Angående huruvida Venedig skall ingå i mål 2-regionerna kan man å sin sida konstatera att i kommissionens förslag om genomförande av strukturfondernas nya mål 2-regioner under perioden 2000-2006 stadgas om kommissionens och medlemsstaternas delade ansvar att definiera de bidragsberättigade områdena. När rådet har godkänt förordningen om allmänna bestämmelser för strukturfonderna skall varje medlemsstat föreslå kommissionen de områden, som fyller villkoren i den aktuella förordningen, vars ställning man anser vara svagast. På grundval av dessa förslag och i intimt samarbete med den aktuella medlemsstaten fastställer kommissionen en förteckning över mål 2-regioner.
Problemet med vattenståndet - aqua alta - i Venedig kräver lösningar där man måste ta hänsyn till lagunens specifika ekosystem. Det ankommer också de italienska myndigheterna att hitta en lämplig lösning till detta problem.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Liikanen.
Jag kan meddela att jag har mottagit fem resolutionsförslag i enlighet med andra stycket artikel 37 i arbetsordningen.
Omröstningen kommer att äga rum i anslutning till debatten.

Malerba
Fru ordförande! Såsom Bolea sade är Venedig en del av världens konstnärliga och kulturella arv. Det anser vi alla och det har även Unesco officiellt förkunnat. Jag är säker på att alla ledamöterna känner till Venedig och att vissa kommer tillbaka till staden gång på gång. Den venetianska lagunen - det tror jag alla vet - utgör en mycket speciell hydrogeologisk miljö, med en bräcklig balans, en balans som ytterligare förändrades under 60- och 70-talen på grund av den industriella utvecklingen längs kusten.
Fenomenet med högvattnet, som när det uppstår täcker stadskärnan med cirka en halv meter vatten, inträffar nu ett tiotal gånger om året och skapar växande problem för invånarna och ännu mer för den ekonomiska verksamheten i Venedig Laguna, ö-delen av staden.
Venedig är döende säger man, inte så mycket för att hon sjunker ned i vattnet - ett lyckligtvis mycket långsamt fenomen - utan därför att hon håller på att avfolkas, ett mycket snabbt fenomen. De företag som inte är förknippade med turismen och skapar arbete med högt mervärde flyttar till fastlandet för att inte behöva bära den ytterligare bördan av de stora problemen att förflytta sig inom Venedig Laguna. Och ändå fanns - och finns fortfarande delvis - en tradition av icke-förorenande högteknologiföretag och serviceföretag i Venedig Laguna.
Det är tyvärr uppenbart att dessa företag bara genom ett direkt skattemässigt och ekonomiskt incitament till företag i Venedig Laguna stannar där de är. Denna politik har förts av den italienska regeringen, med delvis skiftande framgång, men det verkar som om detta angreppssätt nu kritiseras av kommissionen.
Jag hörde med tillfredsställelse att kommissionär Liikanen på sätt och vis tillerkänner medlemsstaten sista ordet vad denna politik beträffar, men jag är rädd för den yxa GD IV, som ansvarar för konkurrensen, normalt använder på statsbidragen.
Detta talade stadens ledning med oss om när vår delegation besökte dem. Jag tror inte att det tillkommer oss att ge oss in i experternas debatt om de enskilda alternativ som skulle kunna leda till en lösning på högvattenproblemet, men jag anser att man måste se Venedig som ett område med speciella problem, där all hjälp och uppmuntran som syftar till att bibehålla ett gångbart ekonomiskt sammanhang behövs.

Fassa
Fru ordförande, herr kommissionär, ärade ledamöter! På sätt och vis verkar det nästan konstigt att vår församling skall behöva ägna sig åt något så självklart som att skydda staden Venedig. Många har redan sagt det: en stad som är mänsklighetens arv, en stad mitt i ett mycket ömtåligt ekosystem som skapats av människan. Det är vid denna första punkt jag tänker uppehålla mig ett ögonblick. Den gamla styrande venetianska klassen visste att skapa en närapå unik utvecklingsmodell. Den visste att, med otroliga energiansträngningar, skydda ett instabilt ekosystem, och detta för hundratals år sedan. Den visste först och främst att utveckla sig genom handel, sedan att omvandla själva staden Venedig till ett stort världskulturellt centrum, ett centrum där till exempel den moderna förlagsverksamheten föddes, ett centrum som alltid åtnjöt långt större samhällelig och politisk frihet än de kringliggande länderna.
Att då de ledande europeiska klasserna i dag måste undersöka denna fråga, måste komma över hinder i denna fråga verkar på sätt och vis rent av oroande. Gemenskapens regler är gjorda för att bidra till utvecklingen, inte för att vingklippa den. Gemenskapens regler kan inte tillämpas överallt på ett intellektualistiskt sätt, som om Europas union vore liktydig med ren och skär likformighet. Det är alldeles uppenbart att de statsbidrag som ges till Venedig inte är samma statsbidrag som ges till något annat område var som helst i Europeiska unionen: de tjänar till att skydda en skatt som är vår, som vi inte har skapat utan ärvt och som vi just därför att vi har ärvt den har skyldighet att överlämna till kommande generationer.
Även ur synpunkten industriell utveckling har det begåtts fel, också från den italienska regeringens sida: utvecklingen av den petrokemiska verksamheten i Porto Marghera har visat sig med visshet vara destabiliserande för de ömtåliga balanserna i lagunen, men det är vår uppgift, om vi vill ha ett Europa - såsom även tillförordnade ordföranden Prodi kom hit och sade - som går i spetsen för ny företagsamhet, att se till att denna nya företagsamhet har ett av sina drivande huvudcentra i Venedig.
Applåder

Aelvoet
Fru ordförande, kolleger! Det fantastiska arvegodset Venedig tampas med avbefolkning, massturism och hotas regelbundet av högt vatten. Hela lagunen är offer för kraftig nedsmutsning, och Venedigs industriella bakland som befinner sig på fastlandet består främst av jättelika kemiska företag vilka står för en mycket tung överbelastning av miljön. De gröna anser att det behövs en samordnad politik för att angripa alla dessa problem, både på nationell och internationell nivå. Detta betyder att man måste gynna en ekonomisk utveckling som skonar lagunen och de historiska byggnaderna. Därför förespråkar vi en miljövänlig omläggning av de petrokemiska företagens verksamhet i Marghera och stöder också innerligt den italienska regeringens beslut att se över Mose-projektet. Detta är ett slags rörligt skydd för staden.
I detta sammanhang skulle jag vilja göra mina kolleger uppmärksamma på ett ändringsförslag från Dell'Alba som pläderar för ett upphävande av detta beslut från den italienska regeringen. Detta skulle vara en fullkomligt negativ signal, och det skulle egentligen vara att fortsätta hålla fast vid en politik som absolut inte kommer åt problemets kärna. Jag ber er alltså verkligen att inte stödja detta ändringsförslag från Dell'Alba.
Vi vill att Venedig skall kunna bli en plats präglad av innovativ och hållbar urban utveckling, och Europeiska kommissionen har utarbetat goda relevanta förslag som avser att främja en hållbar urban utveckling inom EU. De viktigaste elementen i dessa förslag är de skattemässiga stimuleringsåtgärderna för restaurering av bostäder, naturligtvis med speciella villkor för särskilt känsliga områden såsom Venedig. Ett annat viktigt element är de skattemässiga stimuleringsåtgärderna för små och medelstora företag som skapar sysselsättning i staden utan för stor överbelastning, hållbara modeller för turismen, som kan innehålla regleringar om begränsat tillträde under vissa högsäsongsperioder, samt stödåtgärder för den lokala ekonomin som grundar sig på ett hållbart nyttjande av både naturtillgångar och stadens historiska arv.

Santini
Fru ordförande! Många utländska ledamöter från olika länder oroar sig för - inte bara ägnar sig åt - Venedig. Detta är den mest levande och sanna vittnesbörden om att - Unesco har sagt det - Venedig är ett av mänsklighetens världsarv.
Venedig tillhör utan tvivel hela mänskligheten om man betänker att när man vandrar i dess gränder och på dess broar är åtta av tio personer man möter turister, och sju av dessa åtta är utlänningar. Nåväl, dessa turister tar Venedig i besittning och utnyttjar dess service och nöter dess strukturer, ofta också bara för en enda dag och alltså med en avkastning, en inkomst som är klart begränsad för venetianarna. Det är därför rätt att denna brokiga mänsklighet även börjar oroa sig för skyddet av dessa tillgångar och de kostnader det medför att försvara och skydda dem. Hur göra, förutom att betala de indirekta skatterna på några få dagligvaror? På gemenskapsnivå - om jag får våga mig på konkreta hypoteser - finns det åtminstone tre möjliga åtgärder, och sedan åligger det kommissionen och medlemsstaten, alltså Italien, att finna de juridiska och ekonomiska verktygen.
Först och främst skulle vi kunna stödja ett ad hoc -projekt inom budgetposten för Life-programmet om högvattenproblemet: inget nytt problem, men ett som sliter mer och mer på Venedig. Förslag nummer två: att resolut lägga in Venedig i det framtida mål 2, där det talas om att motverka urbant förfall. Förslag nummer tre: att i samförstånd med den italienska regeringen tillåta undantag från artikel 92 i fördraget, den som handlar om statsbidrag, för att tillåta skattelättnader och incitament för alla företag som startar - och har för avsikt att starta även i framtiden - och håller i gång initiativ som kan ge sysselsättning, men framför allt kvarboende i Venedig.
Jag har hört talas om initiativ som kan omvandla Venedig till ett nytt modellbostadsområde. Det behövs inte, det räcker med att rädda de 10 000 hus som för närvarande är obebodda och som håller på att falla sönder i lagunområdet. Det finns alltså jobb för alla!

Ordföranden
Tack så mycket, herr Santini.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Gemensamt resolutionsförslag angående krisläget i Venedig

Aelvoet
Fru ordförande! Jag ville bara säga att min grupp avsåg att rösta för, men på grund av ändringsförslaget från Dell'Alba som vi uttryckligen motsatte oss, har vi naturligtvis ansett oss tvingade att slutligen rösta emot.
Parlamentet antog den gemensamma resolutionen.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
Sammanträdet avslutades kl. 11.20.

