

Talmannen.
   – I går under anförandena på en minut hänvisade vissa ledamöter till situationen i en politisk grupp, och jag sa att jag skulle vara i stånd att besvara er oro i dag.
Jag kan upplysa er om att jag har mottagit en skrivelse från Jens-Peter Bonde och Nigel Farage, som innehar det gemensamma ordförandeskapet i gruppen Självständighet/Demokrati, där de ber mig att dra tillbaka presidiets tillkännagivande av den 15 mars gällande omstrukturering av denna politiska grupp.
Som svar på begäran från gruppens två ordförande dras följaktligen presidiets uttalande tillbaka och förklaras ogiltigt, och sammansättningen av gruppen Självständighet/Demokrati förblir exakt densamma som före den 15 mars 2006.
På grundval av denna sammansättning, som förblir densamma som före ordförandeskapets uttalande, kommer gruppens ledning att planera de sammanträden som de anser lämpliga för att fortsätta arbetet inom gruppen. 

Philippe Morillon (ALDE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar i själva verket här för fiskeriutskottet, för vilket jag är ordförande, för att upplysa er om att utskottet i går kväll röstade ned rådets begäran om brådskande förfarande när de gäller det förslag som lagts fram av vår kollega Daniel Varela Suanzes-Carpegna om förordningen om ingående av ett fiskeavtal mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Marocko, med en stor majoritet, 14 röster mot 9.
Detta beror på att om vi skulle gå med på denna begäran skulle det vara som att underteckna ett dokument in blanko om detta avtal, vid en tidpunkt då diskussionerna inom vårt utskott är långt ifrån avslutade, vilket gårdagens livliga debatter visade, och vid en tidpunkt då utskottet för utveckling, som har ett särskilt intresse i denna typ av avtal, inte har yttrat sig än. Vi är naturligtvis medvetna om hur viktigt detta avtal är för både den marockanska regeringen och för europeiska fiskare. Det är därför som vi föreslår att denna fråga behandlas genom ett snabbare förfarande som kommer att göra det möjligt för oss, efter ytterligare diskussioner vid utskottets nästa sammanträde den 18 och 19 april, att rösta om betänkandet i utskottet den 2 maj, och på så sätt överlämna det till parlamentet under den följande sammanträdesperioden i maj.
Så vitt vi känner till borde de första utbetalningarna inte genomföras förrän i slutet av juni. Vi anser därför inte att denna slutliga period av eftertanke, som vi menar är nödvändig inom parlamentet, kommer att ställa till några större bekymmer. 
Heinz Kindermann (PSE ).
   – Herr talman! Jag stöder att frågan behandlas som ett brådskande ärende. Det är verkligen nödvändigt för de spanska fiskarna, och i deras intresse, att de ska kunna fiska med verkan från säsongens inledning den 1 maj. De har inte haft möjlighet att sköta sin fiskeverksamhet under flera år nu, och en försening skulle inte förändra något alls i grunden, varken den pågående ratificeringsprocessen eller innehållet i fördragen. 
Carmen Fraga Estévez,
   . – Herr talman! Min politiska grupp motsätter sig rådets begäran att tillämpa det brådskande förfarandet fram till dess att parlamentet har fått de upplysningar som är nödvändiga för att garantera att dessa fiskeavtal utgör den passande rättsliga ramen för att gemenskapens flotta ska kunna genomföra sin fiskeverksamhet som vanligt. 
Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag uttalar mig i enlighet med artikel 134.3 som föredragande för detta betänkande för att upplysa kammaren om att föredraganden är emot det brådskande förfarandet. Jag motsätter mig på grund av att vi kan inte förvägra det behöriga utskottet, fiskeriutskottet, deras rättmätiga betänkande, debatt och omröstning mot bakgrund av att detta är ett så känsligt ärende som inte är helt avslutat och som rör ett avtal som fortfarande är föremål för betydande ändringar från båda sidor.
Mina damer och herrar! Vi vill inte få några chocker när vi ska tillämpa detta avtal i framtiden, såsom har skett i det förflutna. Vi vill ge fiskesektorn garantier om att det i rättsligt avseende ska finnas garantier för att det som har avtalats kommer att utföras till fullo och att detta avtal är genomförbart. Utskottet för utveckling har redan avgivit sitt yttrande, och vi ska ta hänsyn till dess betänkande. Fiskeriutskottet har inte gjort det ännu.
Avsikten med den kompromiss som jag föreslog ordföranden för fiskeriutskottet i går, som utskottet har godkänt, är inte att försena betänkandet, utan att påskynda det så att det kan finnas tillgängligt här i denna kammare i maj, och så att vi kan avsluta denna fråga under ideala omständigheter, eftersom den första tidsfristen för den första ekonomiska ersättningen går ut den 30 juni. Vi ska bli klara i tid, och mot bakgrund av det som Heinz Kindermann har sagt skulle jag vilja påpeka att för många av de arter som omfattas av avtalet inleds en biologisk återhämtningsperiod denna månad och nästa månad, och de kommer därför inte att påverkas.
Av dessa skäl ber vi att vårt utskott får arbeta under den återstående tiden, så att vi kan lägga fram ett betänkande från det behöriga utskottet inför kammaren. Det är därför som vi förkastar det brådskande förfarandet i dag. 

(1)
Joseph Daul (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling enades i går enhälligt om att stödja kommissionens begäran om brådskande förfarande när det gäller marknadsstödjande undantagsåtgärder för ägg och fjäderfän.
Med tanke på den allvarliga kris som för närvarande råder inom fågelindustrin i antal medlemsstater, anser vi att det är nödvändigt att snabbt nå ett beslut, och genom att anta ett brådskande förfarande kommer Europaparlamentet att vara i stånd att uttala sig om kommissionens förslag. Parlamentet kommer således att visa att det kan agera snabbt när det gäller att uppfylla medborgarnas förväntningar. Kommissionen lade fram sin begäran om brådskande förfarande i slutet av förra veckan, och vi kommer att svara på torsdag. Jag anser att detta utgör ett gott exempel för våra medborgare när det gäller vår reaktion på allvarliga kriser. 

.(2)

Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
- ett betänkande (A6-0086/2006) av Magda Kósáné Kovács för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om förslaget till rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (KOM(2006)0032 – C6-0047/2006 – 2006/0010(CNS)), och
- ett betänkande (A6-0077/2006) av José Manuel García-Margallo y Marfil för utskottet för ekonomi och valutafrågor om situationen för Europas ekonomi: förslag till betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2006 (2006/2047(INI)). 
Günter Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Till grund för den nya politiken för tillväxt och sysselsättning, med vilken vi försöker föra Lissabonmålen framåt, ligger de integrerade ekonomiska riktlinjerna. De är integrerade eftersom de återspeglar erkännandet av att vi inte kan utföra uppgiften att skapa mer tillväxt och fler arbetstillfällen inom EU på ett tillfredsställande sätt om vi misslyckas med att skapa ett nära samband mellan makroekonomiska och mikroekonomiska mål samt sysselsättningsmål.
De ekonomiska riktlinjerna utgör den ram inom vilken medlemsstaternas och gemenskapens institutioner utarbetar sina respektive planer för att genomföra strategin för tillväxt och arbete. Det var under förra året som kommissionen för första gången lade fram dem, och jag är tacksam mot parlamentet för att ha ägnat dem särskild uppmärksamhet, för de kommer att vara en vägledning – inte bara under detta år, utan också därefter – för det som vi avser göra och på den grundval som vi kommer att göra det.
Strategin för tillväxt och sysselsättning, som vi har försökt att genomföra under nästan ett år, är ett helt nytt förfarande. Det är inte ännu helt enkelt att göra en slutgiltig bedömning av delarna i denna process, men en sak kan man fastslå i dag, om än med stor försiktighet, och det är att medlemsstaterna i stort sett låtit sig ledas av de prioriteringar som fastställs i de integrerade ekonomiska riktlinjerna i de nationella reformprogrammen, liksom kommissionen har låtit sig ledas av sitt förslag till ett åtgärdsprogram för gemenskapen.
Det är viktigt att jag påpekar att strategin för tillväxt och sysselsättning grundas på en treårig cykel. Det betyder att det inte är meningen att riktlinjerna ska ändras från ett år till ett annat. Men de kan gott antas med hänsyn till den förändrade verkligheten och de kunskaper som vi har fått genom erfarenhet, och detta kommer naturligtvis att bli nödvändigt, men vi ser för närvarande inte någon anledning till varför dessa riktlinjer borde ändras inför 2006. De utgör fortfarande en sund grund för de dialoger som kommissionen i nuläget för med medlemsstaterna, vars syfte är att verkligen få i gång de nationella reformprogrammen och få dem att fungera.
När det gäller de individuella pelarna i denna strategi kommer mina kolleger i kommissionen, Joaquín Almunia och Vladimír Špidla, att tala mer om de makroekonomiska och sysselsättningsmässiga aspekterna. Jag skulle kort vilja diskutera den mikroekonomiska dimensionen och belysa de betydande framsteg som har gjorts i detta hänseende på vissa områden, särskilt när det gäller nyckelfrågan för EU:s ekonomiska framtid, nämligen övergången till ett kunskapssamhälle och en ekonomi baserad på innovation, forskning och utveckling. Det var av denna anledning som vi envisades så med att införa kvantitativa mål för forskning och utveckling. 
Ni känner säkert till att detta var ett område där de nationella reformprogrammen gav ganska misslyckade resultat, för i genomsnitt skulle de ha fört oss upp till 2,2 procent fram till 2010, i stället för de önskade 3 procenten. Under de få veckor i år som vi har lyckats ta upp denna fråga, har vi dock lyckats få medlemsstaterna att göra mycket större åtaganden. Om de håller sig till detta kommer vi att kunna nå 2,6 procent 2010, vilket är en förbättring, men – och jag måste klargöra detta – det räcker inte, och kommissionen kommer följaktligen att fortsätta utöva påtryckningar på dem.
Europeiska rådet, som hölls förrförra veckan och som ni ska debattera i morgon, diskuterade också och kom fram till slutsatser om viktiga delar av strategins genomförande. Jag skulle i synnerhet vilja hänvisa er till rådets resolution om främjande av små och medelstora företag, om att förbättra lagstiftningsförfarandet och om energipolitiken. 
Emellanåt diskuteras frågan – i samband med riktlinjerna – om huruvida kommissionen, när den bedömer nationella reformplaner i framtiden, borde överlämna rekommendationer som är specifika för landet i fråga eller inte. Vi avhöll oss från att göra det i den första rundan av ett skäl som vi ansåg viktigt, nämligen att vi inte visste hur de nationella reformprogrammen skulle se ut, men jag skulle vilja påpeka att kommissionen självfallet behåller valmöjligheten att införa landsspecifika rekommendationer i framtida lägesrapporter och att det är ett alternativ som vi kommer att använda oss av om och när det krävs. 
Det slår mig emellertid i nuläget att det viktigaste är att vi samarbetar för att göra EU:s breda allmänhet medveten om att vi faktiskt har en gemensam strategi för tillväxt och skapande av arbetstillfällen, om de prioriteringar som vi delar och om att vi samarbetar för att få dem till stånd. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Jag instämmer i den bedömning som vice ordförande Günter Verheugen just gjorde om det sätt som vi genomför den reviderade Lissabonstrategin på, en revision som vi genomförde förra året.
När jag läser José Manuel García-Margallos betänkande om Europas ekonomi och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken noterar jag en betydelsefull samstämmighet, och vi noterade denna samstämmighet också inom kommissionen vid det senaste Europeiska rådet, med samma syfte och samma förfarande för att nå dem. Jag menar att denna grundläggande enighet mellan de tre EU-institutionerna är avgörande för förfarandets trovärdighet, för att alla ekonomiska och samhälleliga aktörer ska godta strategins mål, inte bara europeiska och nationella institutioner, och den utgör ett av villkoren – som jag anser vara nödvändigt – för att nå större tillväxt och en högre sysselsättningsgrad inom Europeiska unionen.
När det gäller makroekonomiska frågor skulle jag vilja hänvisa till tre punkter. För det första är det, såsom vi har sagt många gånger, och jag anser att vi instämmer i parlamentets yttrande, tydligt att det var viktigt att nå större synkronisering bland målen i Lissabonstrategin för att skapa mer tillväxt och sysselsättning, och vid tillämpningen av stabilitets- och tillväxtpakten. Under det senaste året har detta uppnåtts. Det finns mer samordning och en bättre förbindelse mellan dem, och jag anser att vi når mycket positiva resultat i praktiken. EU:s ekonomi gör fler framsteg mot finanspolitisk konsolidering i dag än för ett år sedan, vilket är ett av de nödvändiga villkoren för en mer solid tillväxt och en tillväxt som kan skapa sysselsättning. De ekonomiska aktörernas tilltro ökar, verksamhetsresultaten visar att 2006 kommer att ge bättre resultat än 2005 och de framtidsperspektiv som uppenbarar sig är också positiva.
För det andra instämmer jag helt och hållet i det som sägs i José Manuel García-Margallos betänkande om vikten av att rikta mer uppmärksamhet mot de offentliga finansernas hållbarhet, och i synnerhet när det gäller hur vi ska ta itu med följderna av en åldrande befolkning. För några veckor sedan offentliggjorde kommissionen och Kommittén för ekonomisk politik, där alla medlemsstater ingår, en rapport om de ekonomiska och budgetära följderna av en åldrande befolkning. Följderna är betydande, men i rapporten noterar man också att, genom att agera i tid och genomföra reformer, liknande de som ingår i många nationella program om Lissabonstrategin eller sådana som olika medlemsstater främjar med hjälp av initiativ, i synnerhet kommissionsledamot Vladimír Špidlas initiativ på det demografiska området, kan man se resultat, och det finns EU-länder som befinner sig i en bättre ställning i dag än för fem år sedan när det gäller att ta itu med följderna av den åldrande befolkningen. I oktober kommer kommissionen att offentliggöra en rapport om detta ärende, som jag hoppas att också parlamentet kommer att diskutera och övervaka.
En sista punkt: jag gläder mig mycket över den allmänna analysen av den europeiska ekonomin och Lissabonstrategins roll samt de olika instrument som ingår i riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken för ekonomin i EU-25, och att García-Margallo i sitt betänkande gör en särskild hänvisning till de utmaningar och behov som finns i euroområdet, där de tolv länder som delar den gemensamma valutan, euron, behöver mekanismer för att samordna och särskild uppmärksamhet för att uppnå bästa möjliga resultat från den ekonomiska och monetära unionen. Vi skulle vilja tacka José Manuel García-Margallo för att ha påpekat detta i sitt betänkande. 
Vladimír Špidla
   , . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tacka föredraganden, Magda Kósáné Kovács, på kommissionens vägnar för det utmärkta betänkande som utskottet för sysselsättning och sociala frågor har lagt fram. Detta betänkande är konstruktivt i två bemärkelser: det ökar den underliggande kunskapsbasen, och det borde påskynda antagandet av rådet jämfört med tidigare år.
Vid Europeiska rådets vårmöte hävdades det att unionen skulle kunna skapa 2 miljoner arbetstillfällen per år. Men det kommer inte att skapas några arbetstillfällen och arbetslösheten kommer inte att minska om vi inte drar fördel av den nuvarande ekonomiska tillväxten genom nödvändiga reformer. Vid mötet fick vi bekräftat att de integrerade riktlinjerna förblir gällande samtidigt som det fastställs vilka prioriteringar som ska betonas i högre grad. Det gläder mig att parlamentsutskottet förespråkar en liknande linje, och att det inte har gått med på några orimliga förändringar av sysselsättningspolitikens underliggande principer. Vi är öppna för förändringar i motiveringspunkterna, men på samma gång vill vi hålla oss till den ursprungliga lydelsen i själva texten.
Förra året omdefinierades Lissabonstrategin när det gäller den integrerade uppsättningen av principer som ligger till grund för sysselsättningspolitiken och riktlinjerna för ekonomisk politik. Strategin är av treårig karaktär i syfte att skapa en tydlig och stabil politisk ram för de organ som har valts ut till att genomföra den. I en studie som utfördes av kommissionen av ett av de första nationella reformprogrammen har man upptäckt särskilda brister i medlemsstaternas genomförande, även om dessa inte underminerar grundprincipernas giltighet. Det skulle därför vara olämpligt att ge intrycket av att vi önskar ändra inriktning på det politiska innehållet i detta läge. I den text som kommissionen föreslog gavs medvetet möjligheten att komplettera motiveringspunkterna med särskilda politiska prioriteringar. Den är därför klart förenlig med parlamentets önskan om att införa vissa element av ekonomisk och social natur i motiveringspunkterna, som kräver särskild uppmärksamhet, särskilt på de punkter där de stämmer överens med slutsatserna från Europeiska rådets senaste vårmöte.
Under mötet betonade man behovet att öka sysselsättningen bland i synnerhet ungdomar, kvinnor, äldre och personer med hälsoproblem, samt legitima invandrare och minoriteter. När det gäller ungdomar bekräftades målsättningen att minska det antal som inte avslutar skolan med 10 procent, och att före 2007 erbjuda ungdomar anställning, arbetslivserfarenhet och ytterligare utbildning inom sex månader efter att de lämnat skolan, och inom fyra månader 2010, såsom fastställs i de nuvarande huvudprinciperna. I fallet med äldre arbetstagare låg tonvikten på behovet att införa en integrerad strategi som grundas på kvalitetsarbeten och specialistutbildning. När det gäller jämställdhet mellan kvinnor och män antogs den europeiska jämställdhetspakten vid Europeiska rådets vårmöte, och rådet antog också kommissionens förslag om att inleda en omfattande debatt som ska leda till antagandet av gemensamma principer på områdena flexibilitet och trygghet före slutet av 2007. Syftet med denna diskussion med medlemsstaterna och arbetsmarknadsparterna är att minska segmenteringen av arbetsmarknaden och finna den rätta balansen mellan flexibilitet och trygghet.
Jag skulle också vilja uttrycka min belåtenhet över att kommissionens förslag om att inrätta en europeisk fond för globaliseringsanpassning fick ett positivt mottagande vid vårtoppmötet. Detta vittnar om viljan att utnyttja gemenskapsmedel mer effektivt när det gäller att stödja den europeiska sysselsättningsstrategin, och detta är i överensstämmelse med Europaparlamentets önskan. 

Magda Kósáné Kovács (PSE ),
   . – Europeiska medborgare tycker inte om att de politiska kodorden används av experter. Tyvärr börjar också ”Lissabonprocessen” att bli ett kodord, även om den utgör vår gemensamma framtid. Om unionens medlemsstater är konkurrenskraftiga kommer vi att få fler och bättre arbetstillfällen. Om fler människor hittar arbete kommer fattigdomen att minska. Detta skulle också ge mer anslag till att reformera de sociala systemen och göra det möjligt för oss att bevara vår natur till våra barnbarn. Jag skulle starkt vilja betona att arbete som inte åtföljs av och grundas på social trygghet inte kan åstadkomma betydande ekonomiska resultat. Och om detta stämmer, vilket det gör, då kan vi välkomna rådets och kommissionens beslut att medlemsstaterna borde bedöma genomförandet av direktiven om sysselsättning och ekonomisk utveckling i integrerade direktiv, genom att utvärdera de två frågorna tillsammans. Vi märker att bilden har blivit rikare, särskilt eftersom Europeiska kommissionen nu har bedömt de 25 medlemsstaternas handlingsplaner. Utskottet för sysselsättning och sociala frågor har på grundval av de interinstitutionella avtalen erkänt och godkänt att parlamentet inte ska ändra riktlinjerna årligen – och jag anser att detta också kommer att tjäna medlemsstaternas intressen – och parlamentet kommer enbart att ändra dem om det uppstår problem på Europeiska unionens arbetsmarknad. Samtidigt anser vi, när det gäller specificeringen av politiska mål – som återfinns i ingressen – att det är viktigt att införliva den lärdom som vi dragit av den första rapporten, som utarbetades av de tio nya medlemsstaterna som anslöt sig till Europeiska unionen, i det parlamentariska dokumentet. Utskottet enades, nästan enhälligt, om att parlamentet borde delta mer aktivt när det gäller att kontrollera att riktlinjerna genomförs. Vi kommer därför att kontakta den behöriga tjänstemannen inom kommissionen. Jag önskade komplettera kommissionens presentation av de tre viktiga principfrågorna med mitt betänkande. Mina kolleger, utskottets medlemmar, har i hög grad bidragit till att se till att dessa läggs fram på ett tydligt och heltäckande sätt. Främst uppmärksammar vi uttryckligen de förbättrade möjligheterna på arbetsmarknaden för socialgrupper med olika brister. Och, som kommissionsledamoten nämnde, är detta också en förutsättning för ytterligare ekonomisk tillväxt. En enorm reserv för att öka arbetskraftsresurserna ska i första hand öka kvinnornas sysselsättningsgrad, för det andra upprätthålla den åldrande eller åldrade arbetsstyrkan på arbetsmarknaden eller uppmuntra dem att återvända, och för det tredje hjälpa ungdomar att finna arbete och komma in på arbetsmarknaden. Vi anser emellertid att det är minst lika viktigt att avskaffa de nackdelar som i dag håller en del av människorna utanför arbetsmarknaden. Vi uppmärksammar också missförhållandet att arbetstagare som kommer från tredjeländer kan befinna sig i en mer fördelaktig ställning på den europeiska arbetsmarknaden än medborgare från nya medlemsstater. Vi kommer att få möjlighet att diskutera detta problem i samband med Őrybetänkandet, men jag skulle redan vilja säga, på grundval av de nyheter som vi nyligen fick, att vi välkomnar Nederländerna i ”de sex ländernas klubb” (som det sjunde landet, från och med 2007). Och slutligen, för det tredje, anser vi inte heller att det är möjligt att tillhandahålla lämpliga anslag till medlemsstater för de uppgifter som är fastställda som grundläggande mål i de integrerade riktlinjerna utan en långsiktig budgetplan.
Det är populärt med artighetsfraser här, men detta är inte artighet eller vanans makt: jag skulle uppriktigt vilja tacka mina kolleger – oavsett deras politiska tillhörighet – och företrädarna för de olika politiska grupperna för deras hjälp och bidrag, samt framföra ett särskilt tack till Ana Mato Adrover, medföredragande av betänkandet. Det finns hopp om att uttrycket ”enighet genom mångfald” inte bara blir en slogan, utan också en möjlighet. 
José Manuel García-Margallo y Marfil (PPE-DE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Diskussionen om riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken har givit oss mycket huvudbry under tidigare år.
För att se till att huvudbryet inte blir så svårt i år ska jag begränsa mig till tre frågor: varför har parlamentet beslutat att utarbeta ett betänkande trots att kommissionen har valt att ratificera de föregående betänkandena? Vad kan vi göra för att se till att våra betänkanden uppmärksammas? Och för det tredje, vad är det vi vill att kommissionen ska uppmärksamma?
För det första, varför ett betänkande? Därför att de föregående betänkandena innehöll mängder av rekommendationer som kommissionen inte har beaktat. För det andra, för att det har framträtt nya faktorer sedan vi diskuterade det föregående betänkandet: den tämligen misslyckade europeiska konstitutionen, en ny budgetplan, några första räntehöjningar, tre kandidatländer som försöker ansluta sig till euroområdet och Doharundan, som är en fortsättning på handelssamtalen från Hongkong.
För det andra, därför att det finns vissa faktorer som vi har tagit upp i andra betänkanden, men som har blivit viktigare med tiden. Kommissionsledamot Joaquín Almunia hänvisade till den åldrande befolkningen, och vi borde också tala om konsekvenserna av invandring, följderna av kinesisk import så snart de kvantitativa begränsningarna har löpt ut, om obalansen i världen, i huvudsak i samband med Förenta staterna, och slutligen energikrisen.
Vad kan vi göra för att få uppmärksamhet? Utarbetandet av detta betänkande har präglats av samförstånd, något som har tvingat många av oss att ge upp våra bestämda synpunkter, och jag skulle i synnerhet vilja tacka alla företrädare för övriga politiska grupper för att ha gjort så.
Om vi vill få uppmärksamhet måste jag i detta sammanhang för det första påpeka att vi inte har fått uppmärksamhet tidigare. Betänkandet inleds med en slags katalog över klagomål, en förteckning över rekommendationer som vi har gjort och som kommissionen inte har tagit upp.
Vi begärde införlivning av direktiv, som inte skedde, en minskning av underskott – kommissionsledamot Joaquín Almunia har påpekat att 12 av 25 medlemsstater för närvarande befinner sig i en situation med alltför stora underskott – ett meddelande om globalisering för att klargöra för allmänheten de möjligheter och utmaningar som den bjuder – och om detta meddelande hade utarbetats skulle det ha besparat oss en hel del bekymmer – och vi uppmanade också till att stadgarna skulle tillämpas på små och medelstora företag, något som inte har genomförts.
För det andra behandlas det som vi skulle kunna kalla interinstitutionella frågor i detta betänkande, antingen de är av konstitutionell natur eller inte. Under denna period av aktivt begrundande – som varken är en begrundan eller aktiv – tar vi itu med de frågor som blev över från konventionen och som inte har besvarats: vilka är unionens ändamål och behörigheter? Vilket ansvar har Europeiska centralbanken, under det att den ständigt måste respektera sitt oberoende? Vad bör vi göra för att förstärka stabilitets- och tillväxtpakten? Vilka är de rättsliga grunderna för att ändra beskattningen inom unionen och medlemsstaterna?
Det finns en bestämd rekommendation som jag skulle vilja att kommissionen särskilt noterar: parlamentet kommer inte att godkänna några direktiv med hjälp av Lamfalussyförfarandet om problemet med återkallande inte blir löst före 2008, vilket i slutändan handlar om euroområdets internationella representation.
Kommissionens vice ordförande har åberopat att de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och riktlinjerna för sysselsättning ska samordnas i ett enda dokument: det stämmer, men de är fortfarande föremål för olika uppgifter och samrådsförfaranden som gör dem svårförståeliga. Dessutom är det nödvändigt att införliva andra dokument för att se till att det inte blir fragmentariskt.
När det gäller beskattning i institutionell mening uppmanar vi kommissionen att svara på det som EG-domstolen har sagt: en enhetlig definition av skattehemvist, som en utvidgning av medborgarskapet, principen om icke-diskriminering och en konvention om dubbelbeskattning. När det gäller samordning blev jag glad av att höra kommissionsledamot Almunias vänliga ord: det stämmer att vi måste samordna mer, vi måste göra en exakt diagnos, framställa ett lämpligt botemedel, en analys av det som har skett och fastställa eurogruppens funktion.
På det politiska området för makroekonomi går vi inte in på frågan om räntor; vi uttrycker inte vår ståndpunkt. Vi hävdar dock att vi måste göra allt i vår makt för att se till att priserna inte stiger och att räntorna förblir låga. Vi hänvisar till statsskulder, för att uttrycka det på kommissionsledamotens vis: mindre räntor, mindre återbetalningar innebär mer pengar till åldrande, mer Lissabonstrategi.
När det gäller företagsklimatet uppmanar vi till noggranna överväganden. Förenta staterna ligger före oss. 144 av världens främsta företag kommer från Europeiska unionen, medan motsvarande siffra för Förenta staterna ligger på 206. Små och medelstora företag fördubblar antalet anställda under de första två åren, någon som inte sker i Europa. Vi uppmanar till positiv särbehandling av små och medelstora företag, särskilt när det gäller finansiering av riskkapital.
På beskattningsområdet, för att uttrycka det enkelt, ber vi att hemlandsbeskattning ska användas för företag vid tillämpandet av ursprungsprincipen när det gäller momsbeskattning.
Jag har inga kommentarer om humankapitalet. Min kollega har uttryck detta mycket väl.
På investeringsområdet: transeuropeiska nät. Det skulle ta tjugo år att färdigställa dem.
Energi, FoU + innovation, mer marknad, mer konkurrens, mer konkurrenskraft.
Ana Mato Adrover,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att betona föredraganden Magda Kósáné Kovács utmärkta arbete och fantastiska samarbete, och jag skulle vilja gratulera henne till hennes ansträngningar och det betänkande som hon har lagt fram.
Som vi känner till godkändes riktlinjerna för sysselsättning för knappt ett år sedan, och jag hade äran att vara föredragande vid det tillfället. I dessa riktlinjer fastställdes den allmänna strategin för sysselsättning och prioriteringarna för de följande tre åren, och syftet med dessa var att bidra till sysselsättningstillväxten och ekonomins produktivitet på ett effektivt sätt, och givetvis stärka social integration och sammanhållning.
Dessa riktlinjer, som debatterades gemensamt med riktlinjerna om den ekonomiska politiken, som José Manuel García-Margallo y Marfil på ett strålande sätt har lagt fram i år, har tagits upp och överförts till konkreta mål i de nationella reformplanerna, som godkändes av medlemsstaterna för knappt sex månader sedan. Både genom sunt förnuft – de godkändes för knappt ett år sedan och gäller i tre år – och som en följd av innehållet i riktlinjerna, har vi helt enkelt uppdaterat dem.
Vad bestod denna uppdatering av? Tre breda områden.
För det första har vi tagit upp de prioriteringsfrågor som har belysts vid de stora europeiska toppmöten som hållits i år: för det första investering i forskning, utveckling och innovation samt spridning av informationsteknik, en aspekt som har längst väg kvar till att uppfylla Lissabonmålen; för det andra genuin och effektiv jämställdhet, något som vår grupp alltid har förespråkat, och som inbegriper införlivandet av kvinnor, permanenta tjänster för dem och att de befordras på arbetsplatser samt lika lön naturligtvis; för det tredje förespråkar vi trygg anställning kraftfullt, och jag nämner detta eftersom majoriteten av de arbetstillfällen som skapas är otrygga. Ta mitt land som exempel, där är 52 procent av de arbetstillfällen som har skapats under de två senaste åren tillfälliga arbeten, och detta är oacceptabelt.
För det andra har vi upprepat vissa grundläggande frågor som kommissionen inte har behandlat ordentligt. I kampen mot arbetsolyckor förespråkar vi en bred överenskommelse på EU-nivå, som vi anser nödvändig, eftersom bland annat 990 människor förlorade livet i Spanien under 2005, och också hjälp med att finna arbete till offren för våld i hemmet.
Avslutningsvis vill vi att parlamentet ges möjlighet att övervaka riktlinjerna för sysselsättning och medlemsstaternas efterlevnad av dem, eftersom vi uppdaterar dem nu.
Udo Bullmann,
   . – Herr talman, kommissionsledamot Verheugen, kommissionsledamot Almunia, kommissionsledamot Špidla, mina damer och herrar! Vi instämmer alla i att EU:s inre marknad förser oss med stora möjligheter, en stor möjlighet för oss med våra 450 miljoner invånare, eller däromkring, att finna vår väg genom globaliseringen, en väg som måste markeras av ekonomiskt välstånd och sunda finanser, samtidigt som den skapar faktiska resultat för vanliga människor.
Det som vi måste diskutera – och denna debatt är grundläggande för vår diskussion – är om vi har utrustat oss med alla de redskap som vi kommer att behöva på denna färd, och om vi använder våra befintliga redskap på rätt sätt för att ge den inre marknaden rätt förutsättningar och påverka den ekonomiska utvecklingens processer på lång sikt.
Låt mig göra två iakttagelser som sträcker sig utanför dagens debatt och dessa betänkanden. Vi kommer inte att uppnå vårt syfte om vi inte lyckas – och detta snart – att ställa Europeiska unionen på en oberoende och ansvarig ekonomisk grund, inte heller kommer vi att lyckas om vi inte kan tala om tabubelagda ämnen, däribland behovet av en skattepolitik inom vår europeiska union.
Anledningen till att jag säger detta är att det inte längre går att rättfärdiga några tabun, inte med den ekonomiska situation som vi befinner oss i. Alla som för in friska fläktar i denna debatt har mitt stöd, för om vi betraktar den ekonomiska situationen har vi helt enkelt inte råd att fortsätta låta debatterna vara rituella och stänga ute de friska fläktarna från denna kammare och från våra debatter. Under 2005 sackade vår ekonomiska utveckling efter i jämförelse med 2004, vår arbetslöshetsgrad ligger fortfarande alarmerande högt på omkring nio procent och särskilt långtidsarbetslösheten stiger igen. Det gläder mig mycket att höra kommissionsledamot Joaquín Almunia säga att det finns tecken på att den ekonomiska utvecklingen rör sig i rätt riktning – och han har mitt stöd för att säga det – men jag måste tala om för honom att det inte finns någon garanti för att Europeiska unionen lyckas understödja sin egen återhämtning.
Det är därför som vi behöver tala om det som måste föras upp på dagordningen. När ska vi inom Europeiska unionen slutligen införa en gemensam investeringspolitik? Detta är vår mest brådskande uppgift. När ska vi börja investera, som en gemenskap, i forskning och utveckling? Under de senaste tio åren har vi lyckats öka investeringarna från 1,8 till 1,9 procent. När ska vi inleda bättre och långsiktiga investeringar i utbildning, utan en samordnad strategi i medlemsstaterna? När ska vi börja utnyttja den stora potential som energieffektiviteten utgör? Det är där som lösningen till nästa tekniska revolution finns, så låt oss börja jobba!
Var inom detta område investerar medlemsstaterna pengar? Varifrån vägleds den europaomfattande diskussionen om detta? Ta transportsektorn till exempel, det känns ibland som om vi egentligen borde omarbeta Delors vitbok med tanke på den stora bristen på införlivande på detta område, och om vi skulle ta itu med den och investera mer skulle vi kunna göra framsteg.
Barnomsorg är en av hjärtefrågorna. Om vi investerar mer i barnomsorg får vi högre födelsetal, och vi får in fler människor – i synnerhet kvinnor – på arbetsplatserna, så pass mycket visar statistiken. Vi stöder alla som vill göra förbättringar på detta område.
Jag uppmanar er, en gång för alla, att skapa en ordentlig institutionell grund för samarbete med parlamentet, och sedan behöver vi inte längre – och jag tackar José Manuel García-Margallo för att han påpekar detta – lägga vår tid på att enbart skriva initiativbetänkanden, utan diskussionerna i parlamentet kommer att äga rum på en annorlunda och stabil grund. 
Margarita Starkevičiūtė,
   . – För en tid sedan fastställde forskare att det inte finns någon mirakelkur som kan bidra till att skapa arbetstillfällen, lösa alla sysselsättningsproblem och uppmuntra till konkurrenskraft, utan det existerar snarare en mängd faktorer, och vi måste helt enkelt finna en bra kombination av dessa. Problemet är att denna kombination av faktorer skiljer sig från ett land till ett annat, och man måste ta hänsyn till särarter i den nationella ekonomin. Med tanke på det misslyckade experimentet med Internationella valutafonden i ett försök att skapa en enda universalmodell är det tveksamt om vi borde försöka genomföra en EU-omfattande ekonomisk strategi. Jag anser att vi måste understryka tre grundläggande punkter. Först av allt borde vi instämma med José Manuel García-Margallos åsikt att alla dokument om ekonomisk politik måste konsolideras. De är för många, och de är repetitiva. För det andra måste vi fastställa en mekanism för samspelet för ekonomiska strategier på nationell nivå och EU-nivå. Och för det tredje, detta kan endast uppnås genom att fastställa tydliga och konkreta prioriteringar som kompletterar varandra. 
Elisabeth Schroedter,
   . – Herr talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Kommissionsledamot Günter Verheugen sa att den rätta platsen för riktlinjer för sysselsättningspolitik är i hjärtat av Lissabonstrategin, och det hade han rätt i. De politiska riktlinjerna för sysselsättning fungerar nu inte bara som formell grund för de nationella sysselsättningsplanerna, utan deras inverkan märks också på nationella arbetsmarknaders storlek och utveckling, och det är följaktligen inte helt utan betydelse om rådet helt enkelt skulle föra bort den fjärde pelaren i EU:s sysselsättningspolitik, jämställdhet för kvinnor på arbetsmarknaden. Kvinnor drabbas mycket hårdare av arbetslöshet än män. Det är de som, ännu i dag, utför de flesta deltidsarbetena. De tjänar fortfarande 15 procent mindre än män för likvärdigt arbete, och de har färre möjligheter att bli befordrade. Det är fortfarande mycket svårare för dem att komma tillbaka in på arbetsmarknaden, särskilt där det inte finns en allmänt utbredd heldagsbarnomsorg med fri tillgänglighet.
Integrering av ett jämställdhetsperspektiv måste fortfarande backas upp av aktiva åtgärder som främjar kvinnors intressen, så jag är verkligen tacksam mot Magda Kósáné Kovács som gör det möjligt för oss att komma överens om en kompromiss, i varje fall i skälen, för att införliva mätbara indikatorer för främjandet av jämställdhet i riktlinjerna.
Jag skulle också vilja rikta er uppmärksamhet på ett andra ändringsförslag. Vi vill att riktlinje nummer 22 stryks. Vi anser att löner bör fastställas av de parter som undertecknat ett kollektivavtal, och att löner måste hållas utanför politiska resolutioner. Jag kan bara, med stor oro, notera att det verkar finnas en tyst överenskommelse i denna kammare mellan de två huvudgrupperna i syfte att man i framtida regeringspolitiska beslut, i form av nationella sysselsättningsplaner, borde se till att övergripande lönetrender anpassas till produktivitetshöjningen i den ekonomiska cykeln. Jag trodde att planekonomi, som var så välbekant för oss i f.d. Östtyskland, hade bannlysts från Europa en gång för alla, till dess att jag insåg att det i riktlinjerna bestäms vilket stöd som Europeiska socialfonden ska ge. Det skulle vara inkonsekvent av ESF att fastställa löner; det är något som industrins två parter är fullständigt kapabla att göra, och det borde lämnas åt dem. 
Ilda Figueiredo,
   . – Merparten av de integrerade riktlinjerna för sysselsättningstillväxt innehåller de svåraste hindren för en effektiv sysselsättningspolitik som prioriterar skapandet av högkvalitativa arbeten med rättigheter, social och territoriell sammanhållning, samt människors välbefinnande.
Detta beror för det första på att prioritet hör samman med att säkerställa ekonomisk stabilitet, att utvidga och fördjupa den inre marknaden, att öppna marknaden och främja konkurrens, samt att skapa en mer företagsvänlig miljö. Allt detta är ljuv musik i öronen på de stora ekonomierna och finansgrupperna och för storpamparna inom den internationella handeln som, medan de njuter av frukterna av utnyttjad billig arbetskraft från tredjeländer, föredrar den enorma avkastningen från omlokaliserad produktion framför att upprätthålla och utveckla arbeten med rättigheter inom EU:s medlemsstater.
Utöver detta är riktlinjerna för sysselsättning alltför vaga, eftersom de utesluter nyckelområden, såsom behovet att öka det kvinnliga deltagandet på arbetsmarknaden och att säkerställa högt kvalificerade arbeten med rättigheter. Dessa skulle bidra till att bekämpa den typ av löne- och karriärrelaterade diskriminering som kvinnor fortsätter att falla offer för, och det skulle inte leda till de otrygga och dåligt betalda arbeten som vi ser i dag.
Det är också viktigt att hjälpa fram regionala ekonomier, att främja små och medelstora företag och att skapa arbetstillfällen i regioner där arbetslösheten är hög.
Familjer måste också få stöd, både när det gäller omdisponering och förkortning av arbetstiden, utan att rättigheter går förlorade, samt när det gäller att investera i offentliga tjänster som stöder familjen, eftersom detta skulle bidra till att skapa arbetstillfällen som passar de lokala och regionala behoven bättre. Det finns därför ett trängande behov av större offentliga investeringar inom hälsovård, boende och i garanterad tillgång till kostnadsfri, högkvalitativ utbildning och fortbildning. Vi har därför lagt fram ett förslag om att infoga dessa riktlinjer till de antagna förslagen, eftersom vi anser att det är nödvändigt att införliva dem i riktlinjerna för sysselsättning. 
Eoin Ryan,
   . – Herr talman! De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken är nödvändiga för att kunna erbjuda en sammanhängande ram som ska hjälpa medlemsstater att uppnå Lissabonmålen. Utmaningen för Irland och EU kommer att vara att införa de överenskomna riktlinjerna genom de nationella reformprogrammen. Det är av yttersta vikt att EU uppnår ekonomisk stabilitet.
Jag är emellertid emot alla avsnitt i detta betänkande med krav på stöd för kommissionens gemensamma konsoliderade bolagsskattebas. Införandet av en gemensam bas är i sig självt kopplat till en harmoniserad sats. Medlemsstater måste vara realistiska och inse att införandet av en gemensam skattebas helt enkelt bara är en början på skatteharmonisering.
Det är varken rätt att Irland eller någon annan medlemsstat ska ha inflytande över fastställandet av en annan medlemsstats skattesats. EU:s enighet äventyras inte genom skattepolitikens mångfald, utan det är snarare EU:s konkurrenskraft som undergrävs genom fel skattepolitik. Konkurrenskraft kan i själva verket ha en harmoniserande effekt. Jag anser att skattekonkurrens harmoniserar möjligheter inom EU, och det ger små länder i unionens utkanter förutsättningar att konkurrera.
Slutligen välkomnar jag på det hela taget den roll som statligt stöd spelar för att stödja Lissabonmålen. Jag vill emellertid betona att bestämmelser för statligt stöd inte bör användas för att hindra Irland eller någon annan medlemsstat från att konkurrera med icke EU-länder när det gäller viktiga direktinvesteringar i utlandet. Det behövs flexibilitet i EU för att kunna utvecklas och möta globaliseringens utmaningar. EU behöver reformera sina ekonomier, och detta bör alla länder göra. 
Derek Roland Clark,
   . – Herr talman! Betänkandet om sysselsättningspolitik är överhopat med nyckelfraser, och tonen i sammanhanget anges i ett mycket tidigt skede: lagstiftning, övervakning och kontroll från Europeiska kommissionens sida. Sedan talas det om den särskilda vikt som läggs vid yngre och äldre arbetstagare, och om ett EU utan gränser – eliminera dem, står det – med tydliga och överskådliga prioriteringar, översyn av riktlinjerna vart tredje år, men parlamentet måste vara mer aktivt däremellan och undersöka medlemsstaternas nationella reformprogram. Låt oss göra det. Fransmännen övergick till 35-timmars arbetsvecka, inte 48-timmarsvecka. Men när arbetstidsdirektivet fick kött på benen förra året protesterade flera av deras arbetstagare mot EU-inblandning.
Hamnarbetare protesterade tidigare i år mot mer EU-inblandning. Franska städer är nu belägrade på grund av ny sysselsättningspolitik för ungdomar. Vem ska säga till Jacques Chirac eller Dominique de Villepin att de har fel, att de inte rättar sig efter riktlinjerna? Ni kommer självfallet inte att göra det. Fransmännen kommer att bestämma över sig själva, vilket vi alla borde göra som mogna demokratier. Men det mest olycksbådande av allt i detta betänkande är riktlinje nr 19: kontinuerlig översyn av incitament och hinder till följd av skatte- och bidragssystem. Denna morgon har redan en kollega talat om en gemensam skattepolitik. Är detta början till EU-harmonisering av skattepolitik i hela unionen – någonting de sa aldrig skulle inträffa? Mina damer och herrar! Era skattesystem är hotade. Ni har blivit varnade! 
Jana Bobošíková (NI ).
   – De betänkanden som diskuteras i dag tillhandahåller äntligen en klar bild av det dystra tillstånd som EU:s ekonomi befinner sig i samtidigt som orsakerna till detta fastställs på ett korrekt sätt: dålig lagstiftning, brist på strukturella och sociala reformer samt avsaknad av flexibilitet inom ekonomin. Vi saknar också tillräcklig företagaranda, arbetsmarknaderna är svaga, produktivitetstillväxten är trög, det råder brist på investering, brist på innovation och utbildningssystemen är dåliga. Här uppmanar vi till främjande av företagsandan, en minskning av arbetskostnaderna och bättre utbildningsnormer inom matematik och naturvetenskap. Beskrivningen är mycket kortfattad, men mycket hycklande. Parlamentet skulle kunna vidta konkreta åtgärder när det gäller produktivitet, flexibilitet och uppmuntrandet av företagaranda, och faktiskt – inte bara formellt – avreglera tjänstemarknaden, i stället för att fegt ge sig inför demonstranterna i närområdet. Jag befarar att dagens betänkande kommer att rinna ut i sanden så länge som nationella regeringar beter sig lika populistiskt och falskt som parlamentet, snarare än att se den svåra sanningen i vitögat och vidta obehagliga åtgärder för överlevnad. 
José Albino Silva Peneda (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vid en tidpunkt när fenomenet globalisering till slut har avgjort många aspekter när det gäller de ekonomiska och sociala systemen i alla våra länder, måste vi vara medvetna om att varje hinder för fri rörlighet för personer, varor, kapital och tjänster är ett stort hinder för konkurrenskraft, tillväxt och skapande av arbetstillfällen. Föreställningen om att ett särskilt lands intressen kan skyddas av begränsad fri rörlighet inom EU är tomma löften. Denna typ av inställning kan fungera som ett kortsiktigt universalmedel, men det kommer aldrig att lösa de utmaningar som EU står inför.
För att EU ska få fotfäste i en alltmer globaliserad värld behöver det först och främst fortsätta avreglera marknaderna. Som vi känner till kräver den demografiska situationen på den europeiska kontinenten och fenomenet globalisering att vi genomför en rad reformer i de sociala och ekonomiska modellerna i många av EU:s medlemsstater. Ju större den ekonomiska tillväxten är inom EU, desto enklare kommer det att bli att genomföra dessa reformer, men för att denna tillväxt ska utvecklas måste den inre marknaden fungera helt och hållet. Så länge tillväxttakten inom EU ligger på 1, 2 eller till och med 3 procent är det mycket svårt att genomföra dessa reformer, som är så grundläggande för fred och social stabilitet inom EU.
Jag skulle därför vilja klarlägga att fullbordandet av den inre marknaden naturligtvis innehåller en ekonomisk del, men det finns ett ytterligare avgörande element, och det är socialpolitiken. Detta är ännu en anledning till att jag stöder kommissionens hittills gjorda ansträngningar på detta område.
Jag skulle vilja göra en sista kommentar om arbetstagarnas fria rörlighet. Genom att sätta upp vissa typer av hinder för arbetstagarnas fria rörlighet bidrar faktiskt vissa medlemsstater till den befängda situationen där arbetstagare från tredjeländer får tillgång till arbetstillfällen före arbetstagare från EU:s nya medlemsstater. 
Jan Andersson (PSE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredraganden Magda Kósáné Kovács för ett mycket bra arbete. Vi från parlamentet har ju ställt oss bakom dels att riktlinjerna ska vara långsiktiga, treårscykler, dels att de ska vara integrerade. När man har denna långsiktighet och denna integration så är det oerhört viktigt att vi granskar de nationella reformplanerna. Det är viktigt att kommissionen gör det, men det är också viktigt att parlamentet blir involverad i granskningen och uppföljningen av de nationella reformplanerna.
Kommissionär Almunia sa att de ekonomiska utsikterna är bättre nu. Det är sant, men sysselsättningssituationen i Europa är allt annat än ljus. Det är mycket möjligt att den kan förbättras, men låt mig ta tre områden som är ytterst besvärliga.
För det första gäller det ungdomsarbetslösheten. Ungdomsarbetslösheten är oerhört viktig, för om ungdomar går direkt från utbildning till arbetslöshet och långtidsarbetslöshet så är det oerhört svårt att få dem tillbaka in på arbetsmarknaden senare. Jag tror inte på den franska modellen eller, som en del andra partier säger, att man genom att försämra tryggheten för den gruppen eller för någon annan speciell grupp stimulerar sysselsättningen. Styrsysselsättningen stimuleras genom en aktiv näringspolitik och en aktiv arbetsmarknadspolitik.
När det gäller den äldre arbetskraften så har vi dilemmat att man lämnar arbetsmarknaden alldeles för tidigt inom EU idag. Det behövs mer kompetensutveckling för den äldre arbetskraften, men samtidigt också att vi stärker hälsan och säkerheten på arbetsplatserna.
Till slut jämställdheten. Jämställdheten måste genomsyra allt. Jag välkomnar den jämställdhetspakt som nu är, eller kommer att bli, en del av Lissabonprocessen. Speciellt viktigt är det att barnomsorg och annat byggs ut så att det blir möjligt för män och kvinnor att tillsammans både arbeta och ha ett fungerande familjeliv. Dessa aspekter skulle jag vilja att ni tar med. 
Wolf Klinz (ALDE ).
   – Herr talman! Det största problemet för Europeiska unionen är den höga arbetslösheten. Om vi ska lyckas få våra 20 miljoner arbetslösa att åter tjäna sitt eget livsuppehälle behövs det en politisk förändring, och det i praktiken snarare än i teorin. Riktlinjerna utgör det viktigaste redskapet för att samordna medlemsstaternas ekonomiska politik på det effektiva sätt som krävs, men i praktiken har dessvärre de hittills gjorda framstegen varit otillräckliga.
Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa uppmanar därför till förnyade ansträngningar; vi förväntar oss att se en sundare budgetpolitik, faktiska strukturella reformer på arbetsmarknaden, inom hälsovården och när det gäller pensioner, samt mer utpräglade investeringar i utbildning och forskning från medlemsstaternas sida. På EU-nivå uppmanar vi till inrättandet av en enda bolagsskattebas, förbättringar av momssystemen, att det fjortonde företagsdirektivet antas, som kommer att göra det enklare för företag att få in en fot på den internationella marknaden, till ytterligare bidragsminskningar, införande av ett gemenskapspatent och ett konsekvent öppnande av marknaderna. Det är först när vi har sett om vårt eget hus på detta vis som vi kommer att kunna överväga att införa EU-omfattande skatter, som Udo Bullman kräver. EU kommer bara att lyckas möta de stora utmaningarna på ett effektivt sätt om det sker en faktisk politisk förändring. 
Jiří Maštálka (GUE/NGL ).
   – Mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med att utrycka mitt uppriktiga tack till Magda Kósáné Kovács för hennes betänkande. Föredraganden har beaktat några grundläggande problem som hör samman med sysselsättning, som för närvarande ofta försummas – i denna tid av fixering vid ekonomisk tillväxt – och dessa inbegriper frågor om jämställdhet mellan kvinnor och män, tillträde till anställning för unga och äldre personer, hälsa och trygghet på arbetsplatsen samt fri rörlighet för arbetstagare inom unionen. På grundval av erfarenheter från Tjeckien och samtal med kolleger, samt genom att granska situationen i Frankrike, vet jag att problemet med hitta ett första jobb för till exempel akademiker ofta är en av de största utmaningarna.
Trots att det har gjorts ansträngningar från Europeiska kommissionens sida för att finna en lösning, har Europeiska kommissionens rekommendationer och instrument hittills haft liten effekt, delvis på grund av medlemsstaternas ojämna genomförande, som har nämnts av föredraganden. Det är just detta område som borde få vår största uppmärksamhet, tillsammans med åldersdiskriminering på arbetsmarknaden. Jämställdhet mellan kvinnor och män på arbetsmarknaden är obestridligen en viktig fråga. Vi vet tack vare statistik att även om kvinnor utgör ett växande samhällssegment återspeglas inte denna trend i deras sysselsättningsandel. Det som är ännu mer slående är andelen kvinnor i ledande ställning. Vi måste uppmana medlemsstaterna att tillämpa lagar mot diskriminering samvetsgrant och utan förseningar, så att detta mönster kan brytas. 
Guntars Krasts (UEN ).
   – Tack, herr talman! Först av allt skulle jag vilja tacka föredraganden för att ha riktat uppmärksamheten i betänkandet på begränsningar av den fria rörligheten för arbetstagare på Europeiska unionens inre marknad.
Tyvärr mottogs den senaste utvidgningen av Europeiska unionen som ett hot mot den inre marknaden, i stället för att ses som en ny möjlighet. Den mytiska polska rörmokaren, som i verkligheten skulle vara välkommen, men som är svår att hitta, illustrerar tydligt de farhågor som nu efter utvidgningen härskar på Europeiska unionens inre marknad. Vi ser en negativ inställning i fråga om alla våra fyra marknadsfriheter, och inte bara när det gäller fri rörlighet för arbetstagare.
Det är därför synd att man i betänkandet inte tillhandahåller en bedömning av det förslag till tjänstedirektiv som parlamentet urvattnade, men som i den variant som lagts fram av kommissionen förväntades bli den viktigaste drivfjädern för arbetsmarknaden inom Europeiska unionen under de närmaste åren.
Inte heller bedömdes de negativa återverkningarna på sysselsättningen på grund av begränsningar av fri rörlighet av kapital i betänkandet. Detta omfattar de begränsningar som antogs av parlamentet vid förra månadens sammanträdesperiod i Strasbourg. Jag hänvisar till betänkandet med titeln ”Omstruktureringar och sysselsättning”, och i synnerhet betänkandet med titeln ”Omlokaliseringar och regional utveckling”. Huvudtemat i de båda betänkandena är skapandet av begränsningar som hindrar företag från att fritt omlokalisera på Europeiska unionens inre marknad.
Detta är en period av outnyttjade möjligheter som skulle kunna hjälpa upp Europeiska unionens arbetsmarknad. Det mest effektiva redskapet när det gäller att förbereda medlemsstaternas arbetsmarknader för den ökande globala konkurrensen är att utveckla och förstärka Europeiska unionens inre marknad. Därför borde vi titta på de grundläggande strategierna i medlemsstaternas sysselsättningspolitik i nära förening med målet att utveckla potentialen för Europeiska unionens inre marknad. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – José Manuel García-Margallo y Marfil skrev sitt föregående betänkande om ekonomiska riktlinjer 2003, och nu, tre år senare, om man ska döma av det utrymme som miljön får i den ekonomiska politiken, verkar det som om samarbete genom den öppna samordningsmetoden inte har inverkat som det skulle ha krävts.
Vid toppmötet i Stockholm beslutade man att man skulle försöka införliva miljöpolitiken och socialpolitiken i riktlinjerna för den ekonomiska politiken, i syfte att fastställa en hållbar och social marknadsekonomi i Europeiska unionen. Eftersom miljöaspekterna, enligt min mening, blir orättvist behandlade skulle jag vilja uppmana till införandet av tydliga och särskilda miljömål i riktlinjerna för den ekonomiska politiken, utöver hänvisningar till miljöns betydelse. Det borde också finnas målsättningar när det gäller energikonsumering och minskning av koldioxidutsläpp. Ekonomisk tillväxt måste gå hand i hand med ett ansvarigt bruk av naturtillgångar, och därför kommer jag att stödja Alain Lipietz’ ändringsförslag. 
Hans-Peter Martin (NI ).
   – Herr talman! Uppgiften för dem i kammaren, såsom jag själv, som både är parlamentsledamöter och författare måste sannerligen vara att använda kritik för att framkalla den stora reaktionen – som följaktligen måste framkallas – på vår kritik på ett praktisk sätt. Jag ser att Othmar Karas står som nästa person på talarlistan. Ja, Othmar, här kommer en lätt passning till dig. Följden av det som händer nu är att EU:s huvudströmning gnuggar sig i ögonen och säger ”ja, vi har verkligen ett problem”, men jag ber er att tänka framåt på steget efter detta. Prognosstudien är en imponerande uppvisning i att vi naturligtvis inte kommer att nå full sysselsättning under de närmaste årtiondena. Tvärtom kommer vi att gå emot det som en journalist på kallar den ”disponibla amerikanen” eller för att översätta det till vår situation, den ”disponibla europén”. Vi måste finna lösningar på detta. Förlusten av tjänster som har gett ersättningsarbete för de industriarbeten som inte längre finns där är ett oerhört problem för oss. Det är där som vi måste gå vidare; det är där som vi behöver strategier som räcker längre än bara för dagen. Javisst: en hjärtefråga, en tänkbar utgångspunkt, är omlokaliseringen av alla dessa miljoner och miljarder som fortfarande ligger gömda i EU:s budget och kastas bort på onödiga saker. Jag syftar till exempel på hur den mest subventionerade jordbrukssektorn i Frankrike är risproduktion. Vi har också en möjlighet, i den rådande frånvaron av en slutgiltig budgetplan, att göra mer förbättringar på detta område och att nu åstadkomma det som man annars kommer att göra efter bara fem eller tio år, när det återigen kommer att vara nästan för sent. 
Othmar Karas (PPE-DE ).
   – Herr talman, kommissionsledamot Almunia, kommissionsledamot Špidla, mina damer och herrar! Varför behöver vi ekonomiska riktlinjer? Vi behöver dem för att vi inte har en gemensam ekonomisk politik, och anledningen till att vi inte har en gemensam ekonomisk politik är att redskapen för en aktiv ekonomisk politik ligger i medlemsstaternas händer – forskningspolitik, skattepolitik, utbildningspolitik, för att bara nämna tre områden.
Sedan vårt senaste betänkande har villkoren blivit mer akuta i många avseenden. Det börjar framstå allt tydligare för oss att Europeiska unionens tillväxtpotential inte utnyttjas till fullo, att vi inte är tillräckligt förberedda för demografisk förändring, och att vi ännu inte till fullo har använt de möjligheter som globaliseringen erbjuder vår kontinent. Det som energikrisen och den höga arbetslösheten visar är att våra problem inte bara är inhemska, utan att de också har sitt ursprung i strukturella och globala orsaker, och att det är dessa som vi aktivt måste ta itu med.
Vi vill ha medbeslutande för Europaparlamentet i alla frågor som rör den inre marknaden, för när det gäller alla dessa behöver vi mer samarbete mellan EU och medlemsstaterna än vad som i själva verket förekommer. Detta betänkande utgör därför vårt krav på införlivande av alla direktiv om den inre marknaden; inkonsekvent genomförande som snedvrider konkurrensen kostar oss tillväxt och arbetstillfällen.
Vi kräver åtgärder för att konsolidera budgeten för stater med alltför stora överskott, för misslyckande med att reparera vår sociala trygghet och våra pensionssystem kommer att hindra oss från att delta i den globala konkurrensen. Jag skulle också vilja begära att stadgan för små och medelstora företag genomförs helt och hållet. 
Pervenche Berès (PSE ).
   – Herr talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Detta möte är självklart viktigt, eftersom debatten om riktlinjerna ger oss möjligheterna att genomföra Lissabonstrategin. Det är också tidpunkten för att på förhand samordna medlemsstaternas ekonomiska politik.
Här i kammaren har vi varit för att integrera riktlinjerna för sysselsättning i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. När det gäller intellektuell överensstämmelse anser jag att detta var rätt tillvägagångssätt, förutsatt att de inte urholkas, och i synnerhet förutsatt att också parlamentets befogenheter harmoniseras. Jag stöder föredragandens förslag i detta avseende.
Mot bakgrund av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken står vi inför en paradox: samtidigt som centralbanken just har ökat räntorna med en procentenhet i snabb följd, samtidigt som stigande oljepriser utgör ett allvarligt hot mot villkoren för ekonomisk återhämtning inom Europeiska unionen och samtidigt som villkoren för återhämtningen av inhemsk efterfrågan är mycket underskattade av åtskilliga företrädare på EU-nivå, ändras inte dessa allmänna riktlinjer.
Ur denna synvinkel verkar det som om vi måste göra mer tillsammans när det gäller åtminstone en punkt: jag syftar på investeringsstrategi. Min grupp har lagt fram ett ändringsförslag i samband med detta, som jag hoppas att kammaren kommer att anta. I ändringsförslaget betonas behovet att utarbeta den investeringsplan på EU-nivå som krävs för att stödja den politik som kommer att göra det möjligt för oss att möta de utmaningar som vi står inför när det gäller kunskap, utbildning och sysselsättning, om vi verkligen ska lyckas genomföra Lissabonstrategin.
Jag skulle vilja avsluta genom att betona beskattningsfrågan, som bär upp hela vårt ekonomiska system. Jag hoppas att hela kommissionen, och även rådet, kommer att upprepa detta och stödja kommissionsledamot László Kovács ansträngningar i denna fråga. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   –Förändringar i världsekonomin, globaliseringsprocesser och deras inverkan på konkurrenskraften för ekonomiska sammanslutningar och företag inom olika grenar av statsekonomier – detta är de nya utmaningarna för Europeiska unionen, som förlorar allt mer av sin konkurrenskraft och inte är redo för globaliseringens utmaningar. EU förlorar konkurrenskriget mot Förenta staterna, Kina och Indien. EU borde förbereda sig för globaliseringens utmaningar genom en reform inifrån. Vi misslyckades med att anta konstitutionen, budgetplanen har kört fast och färre anslag avsätts för de transeuropeiska näten. Utan en gemensam energipolitik hotas energikällorna, som utgör grunden för ekonomisk konkurrenskraft, liksom säkerheten. Om man antog de nya kandidatländerna, Slovenien och Litauen, skulle utvidgningen av euroområdet bli en av de åtgärder och beslut som skulle stimulera ekonomisk tillväxt. Jag skulle vilja nämna två viktiga faktorer som skulle öka EU:s konkurrenskraft – investeringar i information och innovation samt ett snabbare genomförande av en gemensam energipolitik. Dessa faktorer är beroende av varandra – nyskapande ger möjlighet för ledare att växa fram, så länge de finns i denna sektor – när det gäller energi, som är avgörande för konkurrenskraft, ger innovationer möjlighet att skapa nya energikällor samt ett rationellt och ekonomiskt utnyttjande av de redan befintliga energikällorna. Medan förhandlingar om budgetplanen för perioden 2007–2013 fortfarande pågår borde vi omvärdera finansieringsprioriteringarna och öka finansieringen av vetenskap, forskning och de transeuropeiska näten. På tal om konkurrenskraften i EU:s ekonomi skulle jag vilja nämna ett av EU:s mest framgångsrika projekt – införandet av den gemensamma valutan, euron, i tolv medlemsstater. Med utvidgningen av euroområdet i annalkande kan vi också se vissa brister: kraven på stabilitets- och tillväxtpakten efterlevs inte, det finns betydande statsskulder och nästan alla länder i euroområdet har misslyckats med att uppfylla prisstabilitetsindexet i olika skeden. Fem års erfarenhet visar på behovet att förbättra själva Maastrichtkriterierna. Men i grunden var euroområdet ett politiskt projekt, och det är det fortfarande, som har visat sig användbart, och det måste föras vidare mot ett nytt utvidgningsskede. 
Konrad Szymański (UEN ).
   – Herr talman! Om vi ombads välja ett nyckelord som hör samman med den europeiska sysselsättningspolitiken måste det bli flexibilitet.
Arbetsrätt av denna flexibla karaktär som tillämpas för både arbetsplatsen och arbetstiden uppmuntrar kvinnor till att vara verksamma på arbetsmarknaden. För kvinnor utgör moderskap en oerhörd utmaning i deras arbetsliv. Flexibilitet möjliggör också för de yngsta och äldsta arbetstagarna att ansluta sig till arbetsstyrkan och få anställning, något som för närvarande är ett stort problem. Inte alla i EU är för denna typ av flexibilitet, vilket tydligt märks på de händelser som äger rum på Paris gator. Den enda åtgärd som vi därför kan vidta på EU-nivå är att minska harmoniseringen på detta område, för att uppnå flexibilitet i åtminstone vissa länder och områden inom Europeiska unionen.
Om vi ombads att välja ett nyckelord som hör samman med ekonomisk politik måste det bli konkurrens tillsammans med skattekonkurrens. Tvärtemot vad som påstås i betänkandet är konkurrens inte skadligt för finansieringen av allmänhetens behov. Fallet är precis det motsatta, eftersom man har registrerat ökade inkomster i nationalbudgeten i de länder som nyligen reformerade sina skattesystem radikalt, särskilt genom att sänka företagsskatter. Skattekonkurrensen i länder som Irland och Slovakien bidrar också till att öka EU:s konkurrenskraft som helhet, och därmed förbättra vår konkurrenskraft på global nivå.
Följaktligen hotar inte skattekonkurrens EU på något sätt. Det utgör i själva verket en utomordentlig möjlighet. Jag befarar dock att det kanske är en av de få faktiska möjligheter som vi har, om inte den enda. 
Georgios Karatzaferis (IND/DEM ).
   – Herr talman! Vi behöver 40 miljoner arbetstillfällen inom EU. Enbart i Grekland behöver vi en miljon. Kan vi utlova dem? Vi kan inte utlova dem. EU kan inte skydda dessa arbetstillfällen. Tio procent av den yrkesverksamma befolkningen kommer att leva under fattigdomsgränsen. De kommer att leva på arbetslöshetsunderstöd. Vi har inga egna energitillgångar. Gas från Ryssland, olja från Mellanöstern; energi som ständigt kommer att öka prismässigt till följd av en alltför stor efterfrågan från Kina och Indien. Vi har en mycket stark valuta som hindrar export; se vilken export som den billiga US-dollarn ger Förenta staterna. Med de mycket snäva Maastrichtkriterierna frodas indikatorerna, och folket lider. Så ser verkligheten ut.
Kinesiska varor översvämmar marknaden utan stopp och kommer att översvämma den ännu mera. Man kan inte ens hitta en docka som är tillverkad i en europeisk fabrik. Till och med dessa är kinesiska. EU:s fabriker flyttar till tredjeländer, och självfallet följer lönerna med dem. Jordbrukarna lider. I Grekland har bomull och tobak lagts i säkert förvar i lagerlokaler. Vi måste ändra på förhållandena, annars kommer EU:s medborgare inte att lyckas överleva. 
Sergej Kozlík (NI ).
   I mitt uttalande skulle jag vilja ta upp åtskilliga idéer från resolutionen om rapporten om energisektorn, och jag avser att göra det mot bakgrund av målen för den allmänna ekonomin 2006.
Med dessa idéer tar man sig an frågan utan att hänge sig åt meningslös klagan över den ekonomiska nedgången inom EU. Mirakel inträffar helt enkelt inte, och jag instämmer därför i att en djupgående analys av den strukturella reformpolitiken från förra årtiondet är nödvändig. Detta borde klargöra orsakerna till en ihållande långsam tillväxttakt och otillfredsställande produktivitet. Det är också viktigt att uppmana till det som går under beteckningen ”intelligent tillväxtstrategi”. Denna strategi borde konsolidera de olika förhållningssätten till EU:s ekonomiska politik i en överensstämmande strategi.
Målet är att stärka Europeiska unionens potential när det gäller en ny generation produkter och tillverkningsmetoder genom att bygga ut informations- och kommunikationstekniken. Jag stöder också uppmaningen till EU:s medlemsstater att främja privata investeringar. Det kommer också att bli viktigt att lägga om offentliga och privata anläggningskostnader till investeringar som på det hela taget ökar det ekonomiska resultatet och produktiviteten. Det kommer emellertid att bli nödvändigt att gå vidare och även tillämpa denna strategi inom ramen för EU:s utbetalningar av medel, med tanke på ordspråket som säger att de mest behövande områdena ofta är de som ligger närmast hemmet. 
Ján Hudacký (PPE-DE ).
   – Först av allt skulle jag vilja tacka föredraganden, José Manuel García-Margallo, för ett balanserat betänkande som är mycket relevant. Som man ofta upprepar i betänkandet är ett av Europeiska unionens allvarligaste problem för närvarande att de flesta medlemsstater underskattar behovet av en långtgående strukturell reform. Paradoxalt nog har vissa medlemsstater försökt att ta itu med förlusten av konkurrenskraft, som är en naturlig följd av att dessa reformer har förkastats, genom att vidta nya åtgärder för att skydda sina marknader, vilket bara förvärrar problemet. Vi måste återigen medge att den inre marknaden inte fungerar till fullo och inte tillåter fri rörlighet för arbetstagare eller fritt tillhandahållande av tjänster. Konsekvenserna av detta tillvägagångssätt är påfallande negativa. Företag har omlokaliserat sin verksamhet till områden med billigare arbetskraft eller alternativt lagt ut den på entreprenad, något som också har orsakat en minskning av antalet arbetstillfällen.
Uttryckt i makroekonomiska termer är ett betydande resultat av en sådan politik långsam tillväxt, med tanke på de offentliga finansernas oförändrade strukturer, ett allt värre underskott i den offentliga sektorn, som gång på gång överskrider de gränser som fastställts inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten. Om vi beaktar de små investeringsvolymerna i forskning, teknisk utveckling och nyskapande, och om vi lägger till det höga energiberoendet i de flesta medlemsstater, kan vi knappast förvänta oss en betydande ökning av konkurrenskraften i de europeiska ekonomierna gentemot stora globala aktörer som Förenta staterna och Kina. Vi måste reagera snabbt på dessa utmaningar genom att införa en fullständigt fungerade inre marknad som verkar utan någon diskriminering och är fri från onödig lagstiftning.
Harmoniseringen av EU:s lagstiftning måste utvecklas snarare än att hindra den konkurrenskraftiga miljön. Ansträngningar för att harmonisera inkomstskatter ger olyckliga exempel på sådana hinder. För att öka medlemsstaternas allmänna konkurrenskraft, och följaktligen hela EU:s konkurrenskraft, måste subsidiaritetsprincipen bli en viktig del av kommissionens alla initiativ. Vi välkomnar därför också det åtgärdsprogram för reform av statligt stöd som skapar förutsättningar för mer investeringar i forskning, teknisk utveckling och innovation, och som syftar till att gynna små och medelstora företag. Av samma skäl borde vi lovorda grönboken om en europeisk strategi för en hållbar, konkurrenskraftig och trygg energiförsörjning. 
Zita Gurmai (PSE ).
   – Herr talman! Om medlemsstaterna på ett korrekt och praktiskt sätt verkställer den europeiska sysselsättningsstrategin, kan de få den kapacitet som behövs för att uppnå de sysselsättningsmål som fastställts inom ramen för Lissabonmålen. Den borde återspegla en bred politik mot diskriminering och främja jämställdhet genom att tillhandahålla ett instrument för att hantera könsskillnaderna på arbetsmarknaden.
Den europeiska sysselsättningsstrategin får inte endast betraktas som ett instrument för att attrahera fler människor till arbetsmarknaden. Den borde också utgöra en bra och öppen möjlighet att komma ut på arbetsmarknaden för de som har särskild begränsad tillgång till sysselsättning, såsom äldre kvinnor, ensamstående föräldrar och etniska minoriteter. Som kommissionsledamot Vladimír Špidla sa måste man medge att den utmaning som EU:s åldrande befolkning utgör endast kan lösas med hjälp av ett ökat deltagande på arbetsmarknaden av just dessa grupper.
Alla sorters hinder måste undanröjas. Med tanke på att vi har utsett 2006 till Europeiska året för arbetstagares rörlighet strävar vi efter fler och bättre arbeten. Rörligheten förser EU:s arbetskraft med nya färdigheter, nya erfarenheter, flexibilitet och en förmåga att anpassa sig till olika arbetsförhållanden och ständigt förändrade marknadsbehov. Rörlighet bidrar till att främja EU:s hela ekonomi. Det är ett brådskande behov som måste erkännas av vissa medlemsstater, som fortfarande upprätthåller hinder mot nya EU-länders arbetskraft.
Slutligen anser jag att den europeiska sysselsättningsstrategin har potential att bli den strategi som leder till full sysselsättning och gör så att alla får möjlighet att arbeta, förbättrar arbetets kvalitet och produktivitet samt förutser och hanterar förändring. Dessutom betonas ett mer sammanhängande samhälle med lika rättigheter för alla som strävar efter att främja mångfald och icke-diskriminering.
Min ungerska kollega, Magda Kósáné Kovács, har utarbetat ett utomordentligt betänkande av stor vikt, och jag föreslår att hennes rekommendationer antas. 
Zbigniew Krzysztof Kuźmiuk (UEN ).
   –  Herr talman! När jag har ordet i denna debatt skulle jag vilja påpeka att vissa av de rekommendationer till medlemsstaterna som fanns i betänkandena inte kommer att gynna den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen inom Europeiska unionen. Jag ska bara kommentera ett fåtal av dem.
För det första, att motverka skattekonkurrens och förslaget att harmonisera lösningar rörande inkomstskatt som ska betalas av juridiska personer i ett läge där minskade inkomstskattesatser har en tydlig inverkan på den ekonomiska tillväxtens tilltagande hastighet. För det andra att motverka omlokalisering, som är en objektiv ekonomisk process som innefattar en ansträngning att minska tillverkningskostnader och på så sätt förbättra företagens konkurrenskraft i den globala ekonomin. För det tredje att införa ytterligare lagstiftning om ekonomiska och sociala processer när det som verkligen krävs är en drastisk minskning av sådana åtgärder. Avslutningsvis, trots positiva erfarenheter i länder som Storbritannien och Irland tack vare öppnandet av deras arbetsmarknader, förblir arbetsmarknaderna i Europeiska unionens största länder stängda för arbetstagare från de nya medlemsstaterna.
Faktum är att detta är en av anledningarna till att Europeiska unionen utvecklas mycket långsammare än Förenta staterna, och till att unionens gamla medlemsstater utvecklas långsammare än de nya. 
Leopold Józef Rutowicz (NI ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredragandena för deras utmärkta arbete. Det verkar emellertid som om man misslyckas med att fokusera ordentligt på det svåraste ekonomiska området i betänkandet, det som förbrukar mest av unionens anslag, kräver skydd och ekonomiskt sett utnyttjas på ett olämpligt vis. Jag syftar på jordbrukssektorn i dess vidaste mening.
De största utbetalningarna gynnar magnater, medan små jordbruk går i konkurs, och andelen obrukad mark ökar i takt med antalet människor som har förlorat sina arbeten och allt hopp inför framtiden. Sektorns enorma potential förblir outnyttjad, även om en sund politik skulle kunna omvandla den till ett positivt tillskott i den allmänna ekonomins utveckling.
Verksamhetsprogrammet som syftar till att utveckla industrigrödor är inte tillräckligt ambitiöst, och forskningen och genomförandeprogrammet klarar inte av att tillhandahålla den nödvändiga uppbackningen för snabba framsteg. Vi sackar efter länder med ekonomier som är effektiva i detta hänseende. Denna fråga förtjänar en bred debatt, och det krävs att effektiva åtgärder vidtas under 2006. 
Gunnar Hökmark (PPE-DE ).
   – Herr talman! Först två reflektioner. Det är de ekonomier i Europa som är mest öppna för globaliseringen som idag har den bästa ekonomiska utvecklingen. Det är den ena reflektionen. Den andra är att det är de länder som har den mest flexibla arbetsmarknaden som också har den bästa utvecklingen när det gäller nya jobb. Det är mot denna bakgrund som jag gärna vill tacka föredraganden, José Manuel García-Margallo y Marfil, för det arbete han gjort. Därför att de förändringar som föreslås där, den inriktning på politiken som föreslås, är den politik som kan ge fler jobb och mer välstånd.
Den avgörande frågan är om detta kommer att leda till förändringar, om politiken kommer att förändras på europeisk nivå och på medlemsstaternas nivå. En svensk politiker har en gång sagt att "om saker och ting får fortsätta att fungera som de har fungerat, då kommer det också att gå som det har gått". Vi har idag fler än 20 miljoner arbetslösa. Det är en ekonomisk fråga, men det är också i allra högsta grad en social fråga. Det finns ingen fråga som är viktigare för den sociala tryggheten än framväxten av nya jobb. Där har kommissionen ett antal uppgifter som ni måste ta fasta på.
För det första måste den genomdriva de direktiv som öppnar upp för mer konkurrens, för det andra så måste man agera för att öppna upp för nytt företagande, och det sätter hela konkurrenspolitiken i fokus. Nytt företagande är inte bara framväxten av småföretag, utan det är också möjligheten att etablera nya gränsöverskridande företag i Europa som kan vara "globala champions". Kommissionen måste ta sitt ansvar i detta, men också ligga på medlemsstaterna när det gäller de reformer som leder till nytt företagande. Till sist måste vi se till att få mer flexibla arbetsmarknader i Europa. Om vi inte får det så stänger vi ute miljontals människor från arbetsmarknaden och den sociala tryggheten. De som är för social trygghet och ekonomisk utveckling är för flexiblare arbetsmarknader. Jag säger gärna detta till våra vänner på den socialistiska sidan, det är reformer som ger trygghet. 
Dariusz Rosati (PSE ).
   – Herr talman! Dagens debatt handlar om Europeiska unionens framtid. EU:s ekonomier utvecklas långsamt, vi har en hög arbetslöshet och våra offentliga finanser befinner sig i kris. Situationen har varit oförändrad under ett antal år, och detta kan leda till att EU förlorar sin ledande roll i världen. Det behövs stora strukturella reformer, tillsammans med en ändring av den ekonomiska politiken.
I de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som har lagts fram av kommissionen, fastställs de nödvändiga åtgärderna korrekt. De inbegriper att skapa mer flexibla arbetsmarknader och en företagsvänlig miljö, utöver att stödja utbildning, fortbildning och forskning. Kommissionen har förespråkat allt detta i flera år, men utan någon större nytta. Jag skulle vilja påminna kammaren om att skälen till de europeiska ekonomiernas svaghet är välkända. Det är även den typ av åtgärder som krävs för att stimulera ekonomisk tillväxt och skapa nya arbetstillfällen. Tyvärr är politiker i medlemsstaterna ovilliga att vidta nödvändiga åtgärder av rädsla för att förlora popularitet eller på grund av kortsiktiga politiska beräkningar, eller till och med av ren okunnighet ibland. EU lider i själva verket av en politisk ledarskapskris.
Dagens debatt borde i huvudsak riktas mot medlemsstaternas regeringar och de politiska kretsar som stöder dem. Syftet med debatten borde vara att sända ut larmsignaler, för om inte nödvändiga reformer genomförs kommer sannolikt EU att stagnera och hamna på efterkälken. De ekonomiska och sociala framsteg som har gjorts kommer också att hotas. En politikers uppdrag är faktiskt att lösa specifika problem, inte att tjäna popularitetsundersökningar eller väljarnas infall. Vi förlitar oss på att politiker i medlemsstaterna genomför de lämpliga reformerna och övertygar sina medborgare att de verkligen är nödvändiga.
Jag har uppmanat kommissionen att vidta starka och beslutsamma åtgärder i detta avseende. 
Andreas Schwab (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gläder mig naturligtvis att kunna tala under ungefär den tidsperiod som jag ursprungligen tilldelades. Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag skulle vilja inleda med ett varmt tack till föredraganden för det hårda arbete som han har lagt ned på detta ämne. I betänkandet sägs det ytterligare en gång att Europeiska unionen företräder EU:s folk inför globaliseringen, med möjlighet att finna en rättvis kompromiss mellan ekonomiska villkor å ena sidan och sociala villkor å den andra. Problemet är dock att detta har gått EU:s folk helt förbi. De 20 miljonerna arbetslösa och de hundratals miljoner människor som fruktar för sina arbeten lägger skulden för dessa omständigheter snarare på Europeiska unionen än på globaliseringen. De andra, vars arbeten skyddas av Europeiska unionen och av kommissionens och parlamentets arbete, är fullkomligt omedvetna om detta och skyller på de nationella regeringarna.
Jag vill framhålla hur mycket jag instämmer i det som Dariusz Rosati sa: det finns verkligen mycket att önska när man överväger dessa viktiga frågor, att rådet, som är det enda behöriga organet när det gäller att agera i många av dessa frågor mot bakgrund av Lissabonstrategin anstränger sig mer uppriktigt i detta ärende, och om debatten i kammaren inte skulle ha legat enbart i händerna på dess egna och kommissionens ledamöter, och medan det verkligen stämmer att kommissionen har en viktig roll att fylla när det gäller att se till att de åtgärder som redan vidtagits av rådet faktiskt genomförs av medlemsstaterna, måste vi hur som helst vara ärliga för – som vi förmodligen kommer att få se senare när vi behandlar Őrybetänkandet – att det som betyder något när allt kommer omkring är att medlemsstaterna borde hålla sig till det som de själva har beslutat om.
Det är därför som det är mycket bra att kommissionen har angett – kommissionsledamot Vladimír Špidla har faktiskt sagt detta till de tyska medierna – att det enda sättet som vi inom EU kan tillhandahålla vårt folk fler arbetstillfällen är genom att tillföra större flexibilitet till arbetsmarknaderna, och att detta medel för att skapa arbetstillfällen inte får bli en källa till oro. Det är i själva verket detta som vi alla vill.
Jag uppmuntrar er därför med kraft att starkare betona för medlemsstaterna att de beslut som fattas av rådet åtminstone måste genomföras. 
Alejandro Cercas (PSE ).
   – Herr talman, mina herrar kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Jag vill börja med att säga att jag är mer optimistisk än en del av de tidigare talarna, eftersom jag tror att de betänkanden som ligger på bordet i dag och denna debatt kommer att bli användbara och erbjuda en ytterligare möjlighet att främja den europeiska sysselsättningsstrategin och Lissabonprocessen.
Detta är när allt kommer omkring vårt enda hopp: EU:s enda hopp om att kunna arbeta på ett samordnat sätt i den bana som vi slog in på förra året och som går ut på att utveckla den ekonomiska och sociala visionen med hjälp av nya riktlinjer inom ramen för integration.
Kommissionsledamot Günter Verheugen sa att denna strategi behövs för att vi ska bli synliga. Detta är en av våra brister, liksom vår trovärdighet, som kommissionsledamot Joaquín Almunia sa. Vi behöver, som kommissionsledamot Vladimír Špidla sa, dessa jobb.
Därför vill jag, under den mycket korta tid som jag har till mitt förfogande, be er att läsa dessa två betänkanden av parlamentet. De är heltäckande betänkanden som en stor majoritet av ledamöterna av parlamentet ansluter sig till och som jag anser speglar ett betydelsefullt framförhållande och en stor ansträngning för att uppnå enighet.
Läs dessa betänkanden och visa prov på det ledarskap som Europa behöver i dag. Kommissionens folk måste vara aktiva för att få regeringarna att tillämpa denna europeiska sysselsättningsstrategi.
Var konsekventa och läs våra ändringsförslag. Läs t.ex. ändringsförslag 2. Den EU-lagstiftning som redan finns måste tillämpas, eftersom det gör samarbetet mellan medlemsstaterna mycket mer konsekvent.
Läs också ändringsförslag 5. Vidta under detta europaår för fri rörlighet åtgärder för att avlägsna hindren för rörligheten för europeiska arbetstagare. 
Manuel António dos Santos (PSE ).
   – Herr talman, mina herrar kommissionsledamöter, mina damer och herrar! De rekommendationer som har skisserats av José García-Margallo, som jag vill gratulera, kommer vid rätt tillfälle för att vända EU:s ekonomiska situation. Allt som återstår är att hörsamma dessa rekommendationer.
Som läget är just nu borde vi tala om att fördjupa snarare än granska Lissabonstrategin, med tanke på att det vi nu ser – och har sett ända från början – är en ökad ekonomisk tillväxt och fler arbeten, och båda dessa bidrar till att stärka de sociala modellerna på lång sikt och främja en tillräcklig social sammanhållning på kort sikt.
Trots de framsteg som gjorts nyligen har huvudfrågorna fortfarande inte behandlats. Arbetslösheten befinner sig på en oacceptabel nivå, och den totala ekonomiska tillväxten är inte tillräcklig för att denna trend ska vända. Därför krävs en större integration och bättre samordning av den ekonomiska politiken, och det arbete som institutionerna utför för inrättandet av en organiserad styrning av den europeiska ekonomin måste utvecklas.
Rådet beslutade att stödja kommissionen i utformandet av en gemensam europeisk energipolitik. Även om detta var ett intressant beslut når det ändå inte riktigt upp till vad som krävs. Unionens energiberoende är ohållbart. Oljeimporten svarar för närvarande för 2,3 procent av gemenskapens BNP, vilket är två och en halv gånger så mycket som den budget som öronmärkts för hela den europeiska politiken. År 2030 skulle detta beroende kunna visa sig vara förkrossande, i synnerhet inom oljesektorn (94 procent av beroendet av utländska källor). Därför är inte de anspråkslösa avtal mellan medlemsstaterna som främjats av rådet tillräckliga.
En ökad konkurrens är en förutsättning för skapandet av en gemensam energipolitik. Framför allt kommer en gemensam förordning att kräva en enorm investering om de befintliga näten ska kunna förbättras och om vi återigen ska kunna åstadkomma en verklig förbättring på området för alternativ energi och energibesparing. Allt detta är av avgörande betydelse för en ökad konkurrens och en hållbar utveckling. 
Günter Verheugen,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Det har framgått av den här debatten hur mycket vi har lyckats åstadkomma tillsammans, men det har också framgått att insikten om den nya tillväxt- och sysselsättningsstrategin ökar alltmer och att pressen ökar i fråga om att ta de prioriteringar som vi har fastställt på allvar och förverkliga dem. Kommissionen har lyssnat mycket noggrant, och vi kommer verkligen att beakta det som grupperna och talarna har sagt, och i kommande debatter kommer vi att försöka ta till oss parlamentets önskemål och förslag.
Jag vill avsluta med att mycket tydligt upprepa att anledningen till att tillväxten och sysselsättningen kommer att prioriteras under de kommande åren är att vi utan en större tillväxt och skapandet av fler arbetstillfällen inte kommer att kunna förverkliga våra stora och långtgående politiska mål. Vi kommer inte att kunna upprätthålla de höga miljönormerna, vi kommer inte att kunna upprätthålla den höga sociala standarden och vi kommer inte att kunna upprätthålla en hög levnadsstandard om vi inte har en stark ekonomisk grund som kan bära upp dem, och det är anledningen till att vi säger att tillväxten och sysselsättningen är våra viktigaste uppgifter.
De riktlinjer som vi har diskuterat i dag hör till de oumbärliga medel med vilka vi kanske kan säkerställa att vi i EU kan göra en dygd av nödvändigheten. Vår oförmåga att föra en gemensam ekonomisk politik är förstås en brist, men det kan bli en fördel om vi kan enas om ett nytt slags samarbete av det slag som vi har utvecklat i form av partnerskapet för tillväxt och sysselsättning. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.
Gábor Harangozó (PSE ).
   – De senaste åren har EU stått inför allvarliga ekonomiska problem: unionens tillväxt ligger under dess potential i jämförelse med USA eller tillväxtländer såsom Kina och Indien. EU:s ekonomi lider av låg befolkningstillväxt, sysselsättningsnivå och produktivitet. EU måste ha långsiktiga strategier och tillräckliga resurser för att investera i sin framtid. Strategierna utformades för att ta itu med dessa problem, men situationen förvärras. Det finns olika anledningar till den här situationen, nämligen avsaknad av ordentlig infrastruktur, otillräckliga privata och statliga investeringar, förseningar i utveckling av innovativa tekniker och oändamålsenlig yrkesutbildning och fortbildning.
EU behöver en tydlig vision för en mer konkurrenskraftig ekonomi. För att ligga i linje med sysselsättnings- och tillväxtmålen enligt Lissabonstrategin krävs strukturförändringar, dvs. stöd för forskning och utveckling, uppmuntring av privata och statliga investeringar, utveckling av innovativa åtgärder för sektorer såsom bioteknik, hållbara energikällor samt informations- och kommunikationsteknik. Förutom strukturförändringarna och utvecklingen av innovativa sektorer, miljöskydd och produktkvalitet måste också miljöskydd och produktkvalitet förbli en genuin europeisk egenskap inom ramen för global ekonomi. Slutligen är det ytterst viktigt att utveckla relaterad yrkesutbildning och fortbildning för att möta den ekonomiska utvecklingens krav och utmaningar. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om ett betänkande (A6-0069/2006) av Csaba Őry för utskottet för sysselsättning och sociala frågor om den övergångsordning som begränsar den fria rörligheten för arbetstagare på EU:s arbetsmarknader (2006/2036(INI)). 
Vladimír Špidla
   , . – Mina damer och herrar! Tack, men jag är van vid presentationer av betänkanden där föredraganden talar först och kommissionsledamoten först därefter svarar. Men om ni har beslutat att ändra detta förfaringssätt är jag naturligtvis redo att börja.
Mina damer och herrar! Jag vill börja med att tacka Csaba Őry för ett utmärkt betänkande om ett ämne som utgör en av stöttepelarna inom den europeiska integrationen. Syftet med de övergångsbestämmelser som fastställs i anslutningsfördraget är att medlemsstaterna ska få möjlighet att arbeta gradvis mot att så snabbt som möjligt uppnå just det oåterkalleliga syftet med att ge alla de migrerande arbetstagare som anslöts till Europeiska unionen 2004 fri rörlighet på arbetsmarknaden i alla medlemsstater. Detta är en av de grundläggande friheter som skrevs in i Romfördraget. Kommissionen har, liksom det föreskrivs i anslutningsfördraget, bedömt tillämpandet av dessa övergångsåtgärder i enlighet med den första etappen om två år för att bistå medlemsstaterna i beslutet om att endera hålla fast vid övergångsbestämmelserna eller avskaffa dem. Kommissionen har, utifrån statistiska uppgifter för 2004 och i vissa fall även för 2005, samt efter samråd med de enskilda deltagarna, utarbetat några specifika slutsatser som avser den första etappen av övergångsperioden.
Antalet arbetstagare som har registrerat sig sedan anslutningen är i allmänhet mycket lågt; det uppgår sällan till 1 procent av den aktiva befolkningen i värdlandet. Det verkar dessutom som om inströmningen av arbetare från de nya medlemsstaterna har haft ett i grunden positivt inflytande. Detta beror på att utvidgningen har bidragit till att svartarbetare från EU-8-staterna inte längre befinner sig på fel sida om lagen. Anslutningen har också lett till en minskad arbetsbrist och till förbättrade ekonomiska resultat i Europa. De länder som inte införde inskränkningar efter maj 2004 har fått en starkare ekonomisk tillväxt, lägre arbetslöshetssiffror och högre sysselsättningssiffror. De arbetstagare som har beviljats lagligt tillträde till en arbetsmarknad har inte haft några större svårigheter när det gäller att ansluta sig till marknaden. Det är naturligtvis bara medlemsstaterna som kan besluta om man ska tillämpa övergångsbestämmelserna eller inte, men kommissionen kan komma att uppmana medlemsstaterna att objektivt utvärdera fördelarna och nackdelarna med bestämmelserna. I verkligheten är det den andra etappen som är det faktiska övergångsstadiet och som kommer att ta oss, helt eller åtminstone delvis, till målet fri rörlighet för arbetstagare. I denna anda ska de medlemsstater som inför inskränkningar på grundval av anslutningsfördraget inte behandla medborgare från EU-8-stater som redan vistas lagligt på deras territorium på ett mer restriktivt sätt än varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare, vilket delgavs vid det förra plenarsammanträdet. Vi har skickat ett brev till ministrarna för inrikes frågor i vilket vi förklarar detta, för att klargöra det rättsliga läget. Föredraganden nämnde alldeles nyss problemet med tredjelandsmedborgare, så jag vill gärna återigen betona att det inte är tillåtet att behandla varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare mer fördelaktigt än medborgare från en annan medlemsstat inom ramen för direktiven och fördragen om anslutning. Det innebär att alla eventuella restriktioner för EU-medborgare följdriktigt ska gälla även för tredjelandsmedborgare som är varaktigt bosatta i EU-medlemsstaten.
Kommissionen övervakar av dessa skäl också fasthållandet vid bestämmelserna där medlemsstaterna förbjuds att begränsa åtkomsten till sina arbetsmarknader för arbetstagare från EU-8-staterna i större utsträckning än innan anslutningsfördraget undertecknades, det vill säga före den 16 april 2003. Kommissionen stöder samtidigt uppmaningarna till medlemsstaterna att tillämpa gemenskapens rättsliga förordningar ytterst noggrant, i synnerhet på området för utstationerade arbetstagare. Jag medger att vi måste förbättra den statistiska övervakningen av rörligheten för arbetstagarna betydligt inom en gemenskapsram, eftersom det föreligger många antaganden som förtjänar att diskuteras och som är omöjliga att bekräfta med befintliga statistiska resurser och analysresurser. Kommissionen stöder förslag från parlamentet om att förstärka den sociala dialogen på såväl EU-nivå som nationell nivå, i syfte att upprätthålla rättigheterna för arbetstagare från de nya medlemsstaterna. Kommissionen ser också positivt på att öka den allmänna medvetenheten om fri rörlighet för arbetstagare och den lagstiftning som hör samman med den. Utropandet av 2006 till Europeiska året för arbetstagares rörlighet bör bidra till detta syfte.
Trots de farhågor som uttalats om en gradvis utvidgning har den fria rörligheten för arbetstagare inte undergrävt arbetsmarknaden inom medlemsstaterna. Den fria rörligheten för personer är en grundläggande princip som gäller för alla medborgare, och all begränsning av den måste vara tillfällig och absolut uttryckas i fördragens anda.
Mina damer och herrar! Jag använt begreppet ”nya medlemsstater” vid ett par tillfällen i mitt tal. Det måste påpekas att de nya staterna i Centraleuropa har en historia som är nästan lika lång som staterna i andra delar av Europa, och i och med utvidgningen av Europeiska unionen är de nu medlemsstater. Jag vill därför klarlägga att jag inte kommer att använda begreppet ”nya medlemsstater” igen. 
Csaba Őry (PPE-DE ),
   . – För att fortsätta tala om 2004 års utvidgning av Europeiska unionen har frågan om att öppna arbetsmarknaderna och, i anknytning till detta, den tillämpning av övergångsrestriktioner som de tolv gamla medlemsstaterna anser vara nödvändiga, följts med särskild uppmärksamhet.
Medlemsstaterna kommer – grundat på sina egna erfarenheter av arbetsmarknaden – utifrån det som föreskrivs i anslutningsfördragen att avlägsna dessa restriktioner gradvis mellan 2004 och 2011, och Europeiska kommissionen och Europaparlamentet kommer också att utvärdera situationen mot bakgrund av medlemsstaternas erfarenheter. EU-institutionernas inställning utgör ett politiskt budskap, som huvudsakligen är menat att klargöra de alleuropeiska intressen som ligger i den mycket viktiga frågan om rörlighet för arbetstagare för de över 450 miljoner medborgarna i Europeiska unionen. Med andra ord: vilka är Europeiska unionens intressen, som en betydelsefull aktör inom världspolitiken och världsekonomin? Denna logik i att ha Europas intressen i åtanke var avgörande under förarbetet med betänkandet. Den enda möjliga utgångspunkten för utvärderingen av den nuvarande situationen var analysen av de globala utmaningar som Europeiska unionen stod inför i början av 2000-talet.
I detta avseende räcker det att hänvisa till att våra ekonomiska konkurrenter i sydöstra Asien ökar takten, såväl på området för industriproduktion som på området för forskning, utveckling och innovation. Om vi vill stärka vår konkurrenskraft för att hålla jämna steg med både Amerika och Asien måste vi finna en lösning på de strukturella spänningarna inom den europeiska ekonomin.
Lösningen är självklar: vi måste öka rörligheten inom Europeiska unionen, och vi måste med alla medel som står till buds uppmuntra skapandet av en gemensam europeisk arbetsmarknad som bör vara så flexibel som möjligt. Det finns naturligtvis alternativa lösningar till en ökad rörlighet (vi kan också diskutera ett påskyndande av invandringen och andra liknande åtgärder), men den gemensamma nämnaren för sådana alternativ är en omedelbart högre social kostnad kombinerat med en mycket lägre grad av effektivitet. Vägen mot en ekonomisk utveckling – i linje med Lissabonstrategin – går huvudsakligen via en ökad rörlighet och ett tillvaratagande av de arbetskraftsreserver som den overksamma befolkningen representerar. Det här är det enda sättet att bibehålla de sociala prestationerna, som betyder så mycket för EU:s medborgare och som vi talar så mycket om.
Ett viktigt steg i processen för att öka rörligheten är att avlägsna de övergångsrestriktioner som påverkar nya medlemsstater så snart som möjligt. Flera medlemsstater har redan gått med på att göra detta i maj 2006, och vi kan bara hoppas att andra medlemsstater kommer att följa deras exempel under de kommande åren – kanske till och med före maj 2009 –, för det är viktigt att betona att den rättsliga möjligheten för de andra medlemsstaterna att fatta samma beslut alltid finns.
Farhågorna i fråga om massmigration har visat sig vara ogrundade. Erfarenheterna har tydligt visat att närvaron av arbetstagare från nya medlemsstater i de gamla medlemsstater som beslutat att öppna sina marknader fullt ut 2004 inte har orsakat spänningar på arbetsmarknaden eller ekonomiskt. Tvärtom! Både Europeiska kommissionen och en av de regeringar som påverkats – den brittiska regeringen – har gjort bedömningar som visar att en migration i begränsad utsträckning från nya medlemsstater har inneburit ekonomiska fördelar för värdländerna. Slutsatsen är därmed tydlig: det mest gynnsamma tillvägagångssättet för Europeiska unionen och dess medlemsstater är att de regeringar som påverkas avlägsnar systemet med övergångsbestämmelser som begränsar fri tillgång till sysselsättning inom gemenskapen så snart som möjligt.
Vi lade också fram kompromissförslag tillsammans med betänkandet. Dessa utarbetades under beaktande av särskilda, känsliga aspekter för vissa medlemsstater när det gäller den här betydelsefulla frågan, eftersom erfarenheten har visat att ett snabbt genomförande av fri rörlighet för arbetskraft inte bara stöter på hinder på grund av ekonomiska svårigheter i vissa medlemsstater utan ofta också på grund av politiska och sociopsykologiska problem eller kommunikationsproblem. I kompromissförslagen undersöks också frågan i betraktande av alleuropeiska intressen, och man försöker beakta ambitioner och känsliga aspekter inom både nya och gamla medlemsstater. Därför hoppas vi att betänkandet, i denna form, kommer att få ett brett stöd i parlamentets omröstning.
Tack för er uppmärksamhet! Jag vill också tacka alla mina kolleger, de politiska grupperna och Europeiska kommissionen för deras samarbete. Det är ingen tillfällighet att innehållet i den presentation som gavs av Vladimír Špidla besparade mig en detaljerad presentation av betänkandet. Vi tänker i huvudsak i samma banor, och vi har samma erfarenheter. Jag hoppas att det kommer att vara så i framtiden också. 

Ria Oomen-Ruijten,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att framföra mina varma gratulationer till Csaba Őry, som har uppfyllt sin uppgift mycket samvetsgrant och som har utarbetat ett välgrundat betänkande.
Vi i Europa har de fyra friheterna som vi har förankrat djupt inom Europeiska unionen att tacka för vårt välstånd. Den fria rörligheten för arbetstagare utgör en integrerad del av dessa. Jag tycker att det verkar som om det är rädsla som har dominerat utvidgningsprocessen i de gamla medlemsstaterna, och att rädslan för att knuffas ut från arbetsmarknaden, som redan är, eller var, under hårt tryck, har lett till inskränkningar när det gäller den fria rörligheten. Jag har alltid ansett att man inte bör fatta beslut grundade på rädsla och att vi skulle ha tjänat våra intressen i mycket högre grad om vi hade öppnat arbetsmarknaden redan vid första klarsignalen. Detta visar sig också från resultaten av de studier som har utförts i Förenade kungariket och Sverige, även om det bör noteras att socialförsäkringen inte fungerar som vi skulle vilja att den gjorde i Förenade kungariket.
Vad handlar denna rädsla om? Människor är rädda för att knuffas ut från arbetsmarknaden, och för att förhindra att detta sker stängs gränser, och ändå skulle ingenting kunna vara mindre sant. Många människor anländer till våra medlemsstater och utför många timmars hårt arbete för en låg lön. De får hålla till i dåliga lokaler, upprättar sina egna enmansband och konkurrerar med våra små och medelstora företag.
Vad är lösningen? Lösningen borde snarare än att agera i rädsla vara att öppna gränserna och se till att det utförs ordentliga kontroller, inte för att övervaka om minimilönen betalas utan snarare om överenskommelserna om löner och arbetsförhållanden i de kollektiva förhandlingsavtalen följs, liksom säkerhetsförhållandena på arbetsplatsen. Detta är en välkommen utveckling i både nya och gamla medlemsstater. 
Richard Falbr,
   . – Herr talman! År 2006, vilket har nämnts tidigare, har utropats till Europeiska året för arbetstagares rörlighet. På initiativ av utskottet för sysselsättning och sociala frågor skisserades ett resolutionsförslag som utskottet godkände med en överväldigande majoritet den 21 mars. Jag vill särskilt tacka Csaba Őry för hans arbete med detta betänkande. Det centrala inslaget i resolutionen är uppmaningen att avskaffa de befintliga övergångsbestämmelserna. Ändringsförslagen började komma in omedelbart efter godkännandet, och de syftade till att avlägsna detta blivande meddelande från parlamentet. Det är anmärkningsvärt att alla förslag inleds med orden ”Jag stöder den fria rörligheten för arbetstagare, men …”. Jag anser därför att parlamentet bör godkänna samma version som har godkänts av utskottet för sysselsättning och sociala frågor.
Jag vill påminna er om att både arbetsgivarorganisationer och Europeiska fackliga samorganisationen kräver att övergångsbestämmelserna skrotas genast. Jag är medveten om att vissa regeringar inte har gjort det, och vi borde tacka dem som har gjort det. Jag vill som svar på de klagomål som vi har hört i vissa tal i dag om Europeiska unionens skrala skick säga att varken det amerikanska eller det kinesiska tillvägagångssättet bör utgöra någon modell för oss, och att många stater i Asien efter den stora krisen för några år sedan funderar på att utveckla den sortens strukturer som vissa personer här i dag vill rasera. Det skulle därför vara bra om vi insåg att vägen till välstånd varken leder via en kinesisk lönenivå eller via den sorts industriella förbindelser som gäller i Förenta staterna. 
Jan Jerzy Kułakowski,
   . – Herr talman! Jag anser att det finns fyra grundläggande kriterier som bör beaktas i våra överväganden om Csaba Őrys betänkande om övergångsbestämmelserna som begränsar den fria rörligheten för arbetstagare på EU:s arbetsmarknader.
För det första är fri rörlighet för personer en av de fyra grundläggande friheterna på den inre marknaden och alla EU-medborgares rättighet. Att erkänna denna rättighet innebär att avskaffa övergångsbestämmelserna vid första möjliga tillfälle. Detta är inte samma sak som att främja massflyttning över hela Europeiska unionen. Det måste göras en åtskillnad mellan flyttningar som kommer sig av behovet att söka arbete och den fria rörligheten för personer som är en medborgerlig rättighet.
För det andra påpekas med rätta i betänkandet de fördelar som de länder upplevt som inte införde övergångsbestämmelser utan som omedelbart öppnade sina arbetsmarknader. Detta ligger i linje med Europeiska unionens inställning. Det skulle dock också vara lämpligt att överväga på vilket sätt den fria rörligheten för personer skulle kunna hota eller främja de berörda medborgarnas ursprungsländer.
För det tredje är det viktigt att EU-medborgare inte diskrimineras till förmån för tredjelandsmedborgare på Europeiska unionens arbetsmarknader. Detta innebär naturligtvis inte att vi är likgiltiga inför tredjelandsmedborgares intressen eller att vi inte vill visa solidaritet med dem också.
Slutligen bör den fria rörligheten för personer betraktas som ett nyckelinslag i den europeiska sociala modellen. Med tanke på att Őrys betänkande och ståndpunkten inom utskottet för sysselsättning och sociala frågor är i enlighet med ovan nämnda kriterier kommer gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa att rösta för detta betänkande. Vi vill också tacka Őry för hans arbete. 
Elisabeth Schroedter,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! Gruppen De gröna är för den fria rörligheten och stöder Csaba Őrys opartiska betänkande, för övergångsperioderna ser inte ut att bli någon framgång, trots att de är populära bland våra egna.
Enligt den tyska pressen beslutade regeringen att inte tillåta billig arbetskraft i landet av den anledningen att man ville skydda sin egen arbetsmarknad från ett inflöde av billig migrerande arbetskraft från grannländerna, men det är struntprat: övergångsperioderna håller inte migrerande arbetstagare borta. De kommer ändå och arbetar endera på svarta marknaden eller utger sig för att vara egenföretagare. Övergångsbestämmelserna gör att människor tvingas arbeta utanför lagen och därmed bli en ännu billigare arbetskraft och föremål för grovt utnyttjande utan skydd av arbetsrätten, utan socialförsäkring och utan garantier för att lönen verkligen kommer att betalas ut.
Utanför den skyddande lagen har människor inga rättigheter. Lönerna är ännu mer pressade på känsliga områden och på de arbetsmarknader som påverkas, för löneavtalen gäller inte på den svarta marknaden, som verkar enligt egna regler och inte kan övervakas. De regeringar som fortfarande håller fast vid övergångsperioder uppmuntrar människor att arbeta utanför lagen och i utkanten av den, och tillför följaktligen stor skada på den sociala sammanhållningen.
Om arbetstagarna ska kunna utnyttja sina rättigheter måste de vara lagenligt anställda. En större insyn medför bättre kontroll av arbetsmarknaderna. Vi måste organisera den europeiska marknaden i dess faktiska befintliga form utifrån ”lika betalt för lika arbete på lika villkor på samma plats”, och därmed ge nationella och regionala löneförhandlingar en ökad betydelse och samma sociala rättigheter till alla. Det innebär, för exempelvis den tyska regeringen, att man utan vidare omständigheter måste utvidga direktivet om utstationering av arbetstagare till alla känsliga områden, för vi vet att övergångsperioderna för tjänstesektorn i Tyskland och Österrike är beroende av dem som är tillämpliga på fri rörlighet. Det enda verkligt effektiva skyddet mot att något ska gå fel på arbetsmarknaden är förebyggande åtgärder för att ordna upp den.
Gabriele Zimmer,
   . – Herr talman! Den bristande fria rörligheten för arbetstagare från vad jag fortfarande kommer att kalla de ”nya” medlemsstaterna leder till att många människor tvingas till oregistrerat arbete, oacceptabla arbetsförhållanden och levnadsvillkor och in i ett laglöst tillstånd. Den innebär också diskriminering, eftersom den fria rörligheten för personer är en grundläggande rättighet som garanteras i gemenskapslagstiftningen.
Detta är, som vi vet, en frihet som har funnits för arbetstagare sedan grundandet av Europeiska gemenskapen 1957. Det är oacceptabelt att miljontals människor inom Europeiska unionen förlorar denna rättighet 2006. Under utvidgningsprocessen insisterade socialt engagerade människor inom vänstern – som exempelvis gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster – i Europaparlamentet om och om igen på att man skulle skapa förhållanden som vid anslutandet av nya medlemsstater skulle möjliggöra fri rörlighet för arbetstagare, utan negativa effekter på samhället.
Det är meningen att både människor i de gamla och i de nya medlemsstaterna ska gynnas av utvidgningen, men i stället återkommer vi hela tiden till frågan om global konkurrens. Samtidigt som det har visat sig i de skandinaviska länderna att den fria rörligheten bidrar stort till att skydda den befintliga sociala standarden har den tyska regeringen förlängt övergångsperioden utan något som helst tillkännagivande av vad man har för avsikt att göra i fråga om att faktiskt ge arbetstagare fri rörlighet.
Min grupp håller i grunden med Csaba Őry om att vi egentligen inte behöver några övergångsperioder alls, men detta betänkande kommer knappast att främja medvetandet om behovet av ett större socialt ansvar på den europeiska arbetsmarknaden. Vår grupps ändringsförslag har till stor del varit ineffektiva hittills.
Jag vill argumentera för en fri rörlighet med omedelbar effekt för alla arbetstagare som bor i EU och för införande av sociala normer och minimilöner som förhindrar att människor måste leva i fattigdom. Att bekämpa fattigdomen måste bli en absolut prioritet inom Europeiska unionen. 
Roberts Zīle,
   – Herr talman! Vi upplevde alldeles nyligen en stor besvikelse i samband med den fria marknaden för tjänster, men nu ser vi att det bara är ett fåtal av regeringarna i de gamla medlemsstaterna som är beredda att öppna sina arbetsmarknader för arbetstagare från de nya medlemsstaterna. Majoriteten av regeringarna kämpar faktiskt, genom att fortsatt begränsa antalet arbetstagare från de nya medlemsstaterna, med allvarligare problem i fråga om invandring från länder utanför gemenskapen.
Frankrikes förslag om ett partiellt öppnande av arbetsmarknaden för byggnadsarbetare, vaktmästare och serveringspersonal vittnar t.ex. inte om någon villighet att efterleva EU:s grundläggande friheter. Det är i stället ett bevis på dessa yrkens låga status, eftersom arbetslösheten bland franska ungdomar är mycket hög. Men detta selektiva öppnande av arbetsmarknaden för lågutbildad arbetskraft innebär att detta kommer att bli ett motiv för många kvalificerade arbetstagare att lämna de nya medlemsstaterna, byta jobb och genast få en högre lön. På lång sikt kommer dock detta att försvaga Europas konkurrenskraft.
Slutligen vill jag uppmana de franska ungdomar som protesterar för att de är besvikna på regeringen för dess diskriminerande lagstiftning att åka till de nya medlemsstaterna och starta karriärer där. Vi har en mycket låg arbetslöshet bland ungdomar, och vi diskriminerar dem inte. 
Derek Roland Clark,
   . – Herr talman! Det förvånar mig att det över huvud taget ska behövas ett betänkande om detta. Jag trodde att själva poängen med EU var fri rörlighet för varor, tjänster och arbetskraft. Vad är det vi ser? När de nya tio medlemsstaterna anslöt sig 2004 fick de inte likvärdighet. Endast tre medlemsstater i det tidigare EU-15 erkände deras arbetstagare utan restriktioner: Irland, Sverige och Förenade kungariket. Detta är mycket besynnerligt med tanke på att dessa är de tre mest motsträviga medlemsstaterna i EU. Irland förkastade Nicefördraget första gången och godkände det senare endast på grund av verkningsfullt politiskt manövrerande i en andra folkomröstning. Det var först efter en knapp majoritet på 1 procent i landets folkomröstning som Sverige anslöt sig till EU. Vad gäller Förenade kungariket vet ni redan allt om oss. Ingen av er välkomnade direkt premiärminister Tony Blair i december förra året, vid slutet av vad ni alla ansåg ha varit ett uselt ordförandeskap av Förenade kungariket. Ni hade rätt. Ni kastade till och med ut hans sjuårsbudget – hans dyrbara räddningsförsök – med ett överväldigande resultat vid omröstningen om Bögebetänkandet. Så nu vill jag gärna säga till er att göra som Förenade kungariket, Irland och Sverige har gjort. Bry er inte om övergångsordningen. Tillämpa era egna regler, öppna era gränser, ta er andel av till exempel polska arbetare – i Förenade kungariket har vi 250 000 av dem, och de är inte alla rörmokare. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Herr talman! I den senaste rapporten från OECD visar det sig att Sverige, Finland och Förenade kungariket är de länder som utvecklas snabbast inom Europeiska unionen. Två av dessa länder har öppnat sina arbetsmarknader, och det bör noteras att även Irland har gjort det, och att det har gynnat landets BNP.
Rapporten krossar myten om att ett inflöde av utländsk arbetskraft skulle ha ett negativt inflytande på det berörda landets ekonomi. Fallet är faktiskt det motsatta. Vi borde tillgripa den här sortens sysselsättningspolitik för att undsätta Lissabonstrategin. Alla medlemsstater måste öppna sin arbetsmarknad.
Farhågorna för en lavin av billig arbetskraft har visat sig vara ogrundade. Den ekonomiska migrationen är begränsad. Därför anser jag att det är mycket viktigt att undanröja alla hinder som på något sätt skulle kunna stå i vägen för den fria rörligheten för arbetstagare i Europa. 
Thomas Mann (PPE-DE ).
   – Herr talman! Utvidgningen av EU med 10 nya medlemsstater var något som vi önskade av kulturella, ekonomiska och politiska skäl. Jag tillbringade i egenskap av tysk parlamentsledamot flera år med att argumentera för detta projekt och för att övertyga människor om dess fördelar.
Allmänhetens gillande var beroende av medlemsstaternas rätt att begränsa den fria rörligheten för arbetskraft i linje med det rådande tillståndet på deras egen arbetsmarknad. Det hävdades i utskottet för sysselsättning och sociala frågor att det faktum att de kolossala migrationsströmmarna hade uteblivit innebar att de övergångsbestämmelser som garanterats i fördraget genast måste avskaffas.
Om detta säger jag att den situation som upplevts i medlemsstater som Tyskland, Österrike och Frankrike är helt annorlunda. Där en högre lönenivå tillämpas och där socialförsäkring garanteras finner man invandrare, och de måste kontrolleras, och illegalt arbete och låtsat egenföretagande måste förhindras. Följden av fortsatta migrationsströmmar till länder med hög arbetslöshet är varken skapande av nya jobb eller konkurrenskraftigare företag.
Även om detta betänkande är en uppmaning snarare än rättsligt bindande skulle det kunna missbrukas för att anklaga vissa länder för att piska upp en dålig stämning gentemot dem och iscensätta kampanjer där konsumenter uppmanas att bojkotta deras varor. Detta har faktiskt redan skett. De som försöker så split mellan de gamla och de nya medlemsstaterna äventyrar EU:s koncept att vara mer än bara ett frihandelsområde.
Jag har hjälpt till att lägga fram några kompromissändringsförslag, och jag vill tacka Csaba Őry, vår föredragande. Låt då gå för att överväga inskränkningar av övergångsbestämmelserna, men låt det göras utifrån detaljerade analyser av de nationella arbetsmarknaderna. Vi bör också utarbeta bestämmelser för att säkerställa att arbetstagare från de nya medlemsstaterna inte behandlas ofördelaktigt gentemot arbetstagare från tredjeländer.
Vi måste överväga besluten noggrant. I den globala konkurrensen krävs att alla EU:s medlemsstater skapar villkor för den, genom att exempelvis omforma sina socialförsäkringssystem. Den här sortens inställning bidrar inte med någonting annat än att riskera att vårt gemensamma europeiska projekt överges. 
Jean Louis Cottigny (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Betänkandet av Csaba Őry, som jag vill gratulera till arbetet, skulle kunna visa sig vara en riktig välsignelse för arbetstagare inom EU. Inskränkningarna av den fria rörligheten för arbetstagare har vissa skadliga effekter, vilka innefattar ett ökat illegalt arbete. Bara under de senaste månaderna har polska arbetstagare upptäckts i Frankrike, som bor i ruckel, undernärda, obetalda och utan vård – de hade förts till landet av en tysk underleverantör till ett företag. Dessa arbetare var ironiskt nog involverade i byggandet av en domstol. Var finns rättvisan i det fallet? Sådana här fall är helt oacceptabla.
Den fria rörligheten för arbetstagare måste utgöra en av de faktorer som ska främja den sociala utvecklingen, ett av de verktyg som ska skapa hinder för social dumpning. När övergångsbestämmelserna upphör kommer arbetsgivare att tvingas ge sina arbetstagare anständiga levnadsvillkor i enlighet med värdlandets sociala lagstiftning. Socialförsäkring, anständigt boende, anständig lön, skäliga arbetstider – dessa är de grundläggande rättigheter som denna fria rörlighet bör sörja för, och vi ska se till att den gör det. Vi kan inte godta en situation där vissa arbetsgivare utnyttjar sina arbetstagares olika nationaliteter för att minska sina driftskostnader på samma sätt som andra handlar på börsen. Vi måste komma ihåg att det grundläggande europeiska projektet syftar till att ena befolkningar, inte splittra dem. Om vi fortsätter att inskränka den fria rörligheten för arbetstagare kommer vi bara att ge näring åt medborgarnas farhågor i vissa medlemsstater, där man är livrädd för tanken på att behandlas som andra klassens EU-medborgare. Och ni har rätt, herr kommissionsledamot, nu måste vi tala i termer av EU-medborgare. Dessa inskränkningar måste avskaffas fullt ut. Detta kan göras, men kontrollerna måste förstärkas så att de första förmånstagarna av denna åtgärd inte blir dess första offer. 
Šarūnas Birutis (ALDE ).
   – Jag välkomnar era kommentarer om tredjelandsmedborgarna och detta problem i allmänhet. Jag gratulerar föredraganden till att ha utarbetat ett mycket balanserat betänkande. Den fria rörligheten för arbetskraft är inte bara en av de grundläggande rättigheterna i Europeiska unionen utan också ett uttryck för solidaritet mellan gamla och nya länder. Det gläder mig därför att se att alla mina kolleger visar ett enat stöd för avskaffandet av restriktionerna. Vid reaktionen på de utmaningar som dagens globala ekonomi medför anser jag att avskaffandet av sådant som utgör hinder för rörligheten för medborgare och arbetskraft på Europeiska unionens marknad är ett av Lissabonstrategins huvudmål och en av de faktorer som stimulerar den ekonomiska tillväxten.
De aktiva arbetstagarna från de nya EU-medlemsstaterna har med sitt samlade humankapital förmågan att stimulera en långsiktig ekonomisk tillväxt. Dessutom kan marknaden bli mer effektiv, eftersom utländska arbetstagare oftast reagerar mer aktivt på de regionala skillnaderna i fråga om ekonomiska möjligheter. Irland, Förenade kungariket och Sverige upplevde bara fördelar med att välkomna arbetstagare från de nya staterna. De nämnda medlemsstaterna har noterat en snabb ekonomisk tillväxt, minskad arbetslöshet och ökad sysselsättning jämfört med andra stater. Det går dessutom att konstatera att medborgare från de nya medlemsstaterna har kompletterat, inte ersatt, medborgare från de gamla medlemsstaterna på de senares arbetsmarknader. Statistiska uppgifter från EU-medlemsstater visar att invandringen från tredjeländer överstiger migrationsströmmen i hjärtat av Europeiska unionen. Vi borde gratulera till och glädjas åt beslutet av de länder som har beslutat att öppna sina arbetsmarknader för de nya EU-länderna från maj i år. Jag skulle vilja säga fy skäms till regeringen i Österrike, som innehar ordförandeskapet, och till regeringen i Tyskland, för dess fobier och för deras oförmåga att diskutera den här frågan med sina egna medborgare. Men det är naturligtvis varje enskild stats oinskränkta rättighet att själv fatta beslutet om öppnande av arbetsmarknaden. 
Jean Lambert (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill också tacka kommissionsledamoten och vår föredragande för deras arbete med den här frågan.
Som många har sagt är lika behandling en nyckelprincip för EU-medborgare, vilket borde gälla arbetsförhållanden och tillgång till tjänster inom våra medlemsstater runtom i unionen. I en debatt som handlar om tredjelandsmedborgare är det emellertid avgörande att vi också är mycket tydliga med – såsom föredraganden har varit – att vi inte talar om att backa tillbaka i fråga om dessa individers svårvunna rättigheter, utan tvärtom utökar de rättigheter som våra nya medlemsstater är berättigade till.
De senaste månaderna har vi hört ett antal argument för att behålla övergångsperioderna. Många av oss här känner att de inte är övertygande. Vi anser att det vi ser är bevis för olaglig sysselsättning och falska påståenden om egenföretagande, vilket redan har nämnts. Jag är övertygad om att det i alla våra länder finns flera EU-medborgare i problematiska situationer.
När Förenade kungariket införde sitt arbetsregistreringssystem för medborgare från A8-länderna upptäckte de att 40 procent av de polska medborgare som registrerade sig redan befann sig i Förenade kungariket. Jag anser att det är bevis för att människor vill arbeta legalt. Vi måste uppmuntra dem till att göra det. Vi behöver bättre förhandsinformation, mer satsning på inspektion och stöd till angivare, och större tydlighet om människors rättigheter, så att vi inte får uppleva den exploatering som Jean Louis Cottigny har hänvisat till, som hotar att underminera arbetsförhållanden och som kan leda till att individer utnyttjas. Det är mycket enklare att begära lika behandling när man har otvetydiga rättigheter.
Som tidigare har nämnts har Förenade kungariket fritt tillträde med särskilda övergångar när det gäller social trygghet. Vi har haft en rad arbetare från alla kunskapsnivåer. Vi hittade inga märkbara statistiska bevis för en ökning av anspråk på sociala förmåner. Den ekonomiska effekten verkar vara blygsam, och siffrorna började minska mot slutet av förra året. 
Bairbre de Brún (GUE/NGL ).
 Irlands positiva erfarenheter borde uppmuntra andra länder som införde övergångsordningen för att upphäva dessa restriktioner. Sinn Féin och fackföreningsrörelsen stöder beslutet att inte införa övergångsordningen på Irland. Jag har undertecknat den skriftliga förklaring här i parlamentet med krav på att sådana restriktioner ska upphävas. Jag återupprepar det kravet här i dag, och i det sammanhanget välkomnar jag Csaba Őrys betänkande.
Vi måste dock gå längre än så här. Vi får inte ignorera frågan om sysselsättningsvillkor och exploatering av arbetstagare. Samvetslösa arbetsgivare har till och med på Irland utnyttjat avsaknaden av arbetstagares fria rörlighet i EU för att införa diskriminering när det gäller löner och arbetsvillkor grundade på nationalitet. Detta måste vi bekämpa med eftertryck.
Ria Oomen-Ruijten nämnde de restriktioner som har införts när det gäller den sociala tryggheten. Vi måste också bekämpa all diskriminering av rätten till social trygghet för EU-medborgare som reser till andra medlemsstater för att arbeta eller söka arbete. 
Jacek Protasiewicz (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka Csaba Őry, initiativtagaren och författaren till betänkandet om övergångsbestämmelserna som begränsar den fria rörligheten för arbetstagare på EU:s arbetsmarknader. Redan i den ursprungliga versionen av detta dokument tillkännagavs med rätta att omöjligheten att vara lagligt anställd i majoriteten av de så kallade gamla medlemsstaterna främjar oregelbunden anställning och utnyttjande av arbetstagare.
Őry belyser också med rätta det faktum att fler begränsningar för närvarande läggs på den fria rörligheten för arbetstagare från de nya medlemsstaterna i vissa EU-medlemsstater än vad som var fallet då anslutningsfördraget undertecknades. Han påpekar också att det finns frågor med anknytning till preferensbehandling av så kallade varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare till nackdel för unionsmedborgare från de tio nya medlemsstaterna.
Dessutom fastställer författaren av betänkandet att det inte har uppvisats några negativa sociala eller ekonomiska konsekvenser för de länder som redan har öppnat sina arbetsmarknader. Minskningen av den oregelbundna anställningen av utlänningar har tvärtom lett till ökad inkomst för de nationella budgetarna.
Őrys inledande förslag lades också fram för parlamentets utskott för sysselsättning och sociala frågor för diskussion och en följande omröstning, och förslaget förbättrades betydligt genom detta förfarande. Detta gäller i synnerhet för punkt 1. I den version som lades fram av utskottet för sysselsättning och sociala frågor ger parlamentet tydligt uttryck för stöd åt medborgarna och deras rätt till de grundläggande friheter som skrivits in i fördraget.
Jag anser verkligen att detta är den ståndpunkt som Europaparlamentet måste inta. Parlamentet bör avge ett klart och tydligt yttrande där man försvarar de grundläggande rättigheterna och friheterna. Vi bör försvara gemenskapens intressen och alla EU-medborgares intressen, utöver särskilda nationella intressen. Det är anledningen till att jag anser att vi bör stödja den text som är resultatet av debatten och omröstningen inom utskottet för sysselsättning och sociala frågor. 
Karin Jöns (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är också emot andra klassens EU-medlemskap, och självfallet måste den fria rörligheten gälla samtliga arbetstagare i EU, och det snarast. Men det finns anledningar till varför möjligheten att använda sig av övergångsordningen 2+3+2 infördes för att begränsa tillträdet till nationella arbetsmarknader, och jag anser det vara ganska vågat att dra slutsatser utifrån erfarenheterna från tre medlemsstater, som automatiskt ska gälla alla andra.
Jag respekterar i hög grad Csaba Őry, och vill helt ärligt säga till honom att jag mycket väl förstår varför han och många andra parlamentsledamöter stöder kommissionens linje. Men jag kanske också ska säga att det bl.a. var den tjeckiska arbetsmarknadsministern som senast i slutet av förra året tillkännagav att även hans eget land övervägde möjligheten att införa övergångsperioder för arbetstagares rörlighet som ska tillämpas på Rumänien och Bulgarien.
I motsats till Förenade kungariket, Sverige och Irland uppgår Tysklands arbetslöshetsnivå till 12 procent snarare än till bara 5 procent. Vi har ett land med 18 procents arbetslöshet inpå knutarna. Jag är förvissad om att det är förståeligt att denna omständighet inte leder till något annat än att många arbetstagare blir oroliga för sina egna arbeten. Och det är sannerligen inte annat än rätt att en regering försöker ta med det i beräkningen, särskilt när man har i åtanke att Tyskland redan, procentuellt sett, har delat ut flest arbetstillstånd till medborgare från de nya medlemsstaterna. 
Karin Resetarits (ALDE ).
   – Herr talman! För ett par veckor sedan röstade vi i denna kammare om tjänstedirektivet, där majoriteten stödde en kompromiss med syfte att upprätthålla höga sociala standarder, med mottot ”ingen social dumpning”.
Det tycks emellertid som om skydd mot social dumpning endast är ämnat att främja några få utvalda i Europa. Hur ska man annars tolka begränsningarna av den fria rörligheten för arbetstagare? De som stänger ute vissa människor från marknaden måste vara medvetna om vad de kan förvänta sig som ett naturligt gensvar på deras handling, nämligen uppkomsten av olagliga marknader. Människor som är bosatta nära en gräns mellan olika stater kommer inte att hindras från att erbjuda sin arbetskraft på båda sidor av den. Därför har de senaste åren helt nya kategorier av arbetstagare gått ut på gatan, där hantverkare och byggnadsarbetare erbjuder sina tjänster, och detta visar sig vara ett framgångsrikt drag av dem eftersom det är stor efterfrågan på dem. Människor arbetar under sken av att de är egenföretagare eller helt enkelt olagligt, utan social trygghet och för mindre än de minimilöner som är fastställda enligt lag.
Hur lögnaktigt är det då av människor såsom företrädare för den tyska fackföreningen för byggnadsarbetare att begära – så uppfattar vi det alla fall – att övergångsperioderna ska förlängas! Varför vill vissa arbetstagarföreträdare att dessa diskriminerande begränsningar ska föreskrivas medborgare från andra medlemsstater? Är det möjligtvis inte så att de på så sätt kan tjäna pengar på billig säsongsarbetskraft, från de förmodade egenföretagarna, och från dem som arbetar på svarta marknaden? Jag undrar dessutom varför de nationella arbetstagarföreträdarna inte med mer kraft organiserar kampanjer mot denna sorts exploatering? Varför gör de sociala trygghetssystem beroende av nationalitet? Kan det inte vara så att de gör det på grund av att de helt enkelt vill locka till sig så många som möjligt, med tanke på att det bara är medborgare från deras eget land som avlägger sina röster, och att det som betyder någonting för dem inte är själva principen utan deras egen framgång på valdagen?
Hittills har tre länder öppnat sina arbetsmarknader för EU:s nya medlemsstater, och deras erfarenhet av det har varit positiv. Under detta år för fri rörlighet uppmanar jag alla andra att göra samma sak senast 2007. Fy skäms på dem som inte gör det, särskilt mitt eget land Österrike, om det visar sig vara ett av dem! 
Edit Bauer (PPE-DE ).
   – Den fria rörligheten för individer och tillträde till arbetsmarknader har otvivelaktigt blivit en känslig politisk fråga. Föredraganden Csaba Őry har behandlat detta ämne på ett skickligt sätt, utan att ha förorsakat motsättningar bland medlemsstaterna. I sitt betänkande fokuserar han på de verkliga effekterna av medborgare från de nya medlemsstaterna som ger sig in på arbetsmarknaderna i de femton gamla medlemsstaterna. Han stöder antagandet att det inte är medlemsstaterna och deras samspel som utgör det stora problemet för europeisk konkurrenskraft, utan snarare yttre konkurrenter såsom Indien och Kina.
I betänkandet beaktas följande fakta: För det första överstiger inte antalet arbetstagare från de nya medlemsstaterna någonstans 2 procent av värdlandets befolkning, för det andra är den interna migrationen inom de gamla medlemsstaterna fyra gånger större än intern migration från de nya medlemsstaterna och för det tredje överstiger migrationen från tredjeländer avsevärt den sammanlagda interna migrationen inom EU. Det råder inga tvivel om att det förutom de tyska, österrikiska och franska synpunkterna på övergångsperioderna finns delade meningar bland de nya medlemsstaterna. Övergångsperioderna har nämligen efterhand blivit en känslig politisk fråga där också.
Vi antog övergångsåtgärderna under anslutningsförhandlingarna som en del av avtalet. Allteftersom har detta emellertid blivit en känslig fråga i de gamla medlemsstaternas politik, vilka uppfattas mer och mer som diskriminerande. Diskussioner om tjänstedirektivet har redan avslöjat absurda situationer i samband med övergångsperioder, och när det gäller direktiv 109 verkar det nu också som att en rättslig konflikt har uppstått i och med klausulen om preferensbestämmelsen. Den oro som har förorsakats av avsaknaden av anställningstrygghet och fördomsfullhet utgör otvivelaktigt politiskt kapital som med lätthet kan användas. I stället för att sprida denna myt som leder till politiskt dödläge borde det emellertid vara politikernas ansvar att säga sanningen. 
Csaba Sándor Tabajdi (PSE ).
   – Jag gratulerar föredraganden Csaba Őry för hans utmärkta arbete, och jag vill tacka kommissionsledamot Vladimír Špidla för sammanfattningsrapporten, som ofta orsakar diskussion på grund av skilda intressen. Kolleger från vissa medlemsstater kritiserar rapporten, men majoriteten anser denna objektiva rapport vara till stor hjälp.
När nya medlemsstater kämpar för lika rättigheter är detta mer än bara en enkel kamp om lika behandling; det skyddar nämligen intressena i hela Europeiska unionen. Det är en paradox att det är de nya medlemsstaterna som strävar efter liberalisering av arbetsmarknaden. Precis som med liberaliseringen av tjänster bör detta genomföras av Europeiska unionen i vilket fall som helst, med tanke på dess egen konkurrenskraft. Vi skulle vilja vara medborgare med lika rättigheter i Europeiska unionen. Öppnandet av arbetsmarknaden och den fria rörligheten för arbetstagare är ingen gåva eller tjänst; det är ett rationellt beslut som fattats av de åtta gamla medlemsstaterna och som leder till gynnsamma effekter för alla medborgare i Europeiska unionen.
Vi vill tacka Förenade kungariket, Republiken Irland, Sverige, Finland, Spanien, Portugal och Nederländerna, och vi hoppas att de kvarstående åtta medlemsstaterna också tar sin ståndpunkt under övervägande. Jag instämmer med kommissionsledamot Vladimír Špidla i att det är omöjligt att godta att tredjelandsmedborgare som varit lagligt bosätta i fem år ska ha en mer fördelaktig ställning än arbetstagare från de tio nya medlemsstaterna i de länder som inte har öppnat sina arbetsmarknader för dem. 
Ignasi Guardans Cambó (ALDE ).
   – Herr talman! När Spanien och Portugal anslöt sig till Europeiska unionen – vid den tidpunkten Europeiska gemenskapen – fanns det ogrundad oro för spanska och portugisiska arbetstagare på marknaden. Detta visade sig vara absurt. Men trots det uppstod samma oro igen i och med anslutningen av de nya medlemsstaterna, och trots att några av oss i det spanska parlamentet vid det tillfället och vid den tidpunkten motsatte oss det, godkände beklagligtvis även den dåvarande spanska regeringen vid anslutningstillfället övergångsperioderna. Detta gjorde de delvis på grund av trycket från andra medlemsstater.
Nu har vi sett att det är meningslöst, att oron är fullständigt ogrundad och att vi inte kan tillåta att en av de grundläggande friheterna i Europeiska unionen åsidosätts under en tidsperiod av rent populistiska orsaker eller på grund av oro för hur vissa samhällen kan komma att reagera. Vi får inte ha första klassens stater och andra klassens stater inom Europeiska unionen. Vi måste därför sätta stopp för dessa övergångsperioder och öppna gränserna helt och hållet för den europeiska arbetsmarknaden, och göra det till en riktig inre arbetsmarknad.
Jag stöder därför Őrybetänkandet helt och hållet, som uppmärksammar denna fråga och situationen för medborgare från de stater som i vissa fall befinner sig i en ännu värre situation än medborgare från tredjeländer som är lagligt bosatta i Europeiska unionens medlemsstater.
Jag gratulerar den spanska regeringen för att den slutligen har beslutat sig för att upphäva övergångsperioden, och jag hoppas att andra stater så fort som möjligt antar detta initiativ för att skapa lika villkor för alla medborgare i Europeiska unionen, och parlamentet måste därför utöva påtryckningar för att nå det syftet.
Mihael Brejc (PPE-DE )
   Jag stöder Csaba Őrys betänkande och alla andra åtaganden med syfte att genomföra en fungerande inre marknad i Europeiska unionen. En effektiv inre marknad grundar sig självfallet på fri rörlighet för kapital, varor, tjänster och arbetstagare. Den fria rörligheten för kapital och varor har genomförts förhållandevis framgångsrikt. Vi har emellertid stött på stora svårigheter när det gäller den fria rörligheten för tjänster och arbetstagare.
Vi har planerat att den europeiska ekonomin borde få ett uppsving i och med Lissabonstrategin. Vi hör ständigt om betydelsen av konkurrenskraft och antagandet av åtgärder mot protektionism, men hur bra fungerar detta i praktiken? När det gäller kapital och varor är vissa länder särskilt konsekventa i förespråkandet av konkurrenskraft, och öppnar även sina marknader för billiga varor från Asien. Men de som ständigt läxar upp oss om vikten av konkurrenskraft och nackdelen med protektionism avseende varor och kapital stänger samtidigt sina tjänste- och arbetsmarknader. Är inte det protektionism?
År 2006 har utsetts till ”Europeiska året för arbetstagares rörlighet”, och ändå är det under detta år som vissa medlemsstater planerar att förlänga sina övergångsperioder. Jag undrar därför hur vi ska lyckas förklara det för Europeiska unionens medborgare? Det kommer att bli svårt. Å andra sidan kan man tydligt se att alla de som har öppnat sina marknader gör framsteg, och deras ekonomiska utveckling är beaktansvärd.
De länder som beslutar sig för att fortsätta med att stänga sin arbetsmarknad måste enligt min uppfattning göra det utifrån en förnuftig grund och handla i egenskap av en individ, snarare än en del av en sammanslutning av länder. Om vi vill att Europeiska unionen ska konkurrera framgångsrikt med andra stater måste den fullständigt införliva fri rörlighet för kapital, varor och tjänster samt fri rörlighet för arbetstagare på den inre marknaden. 
Harald Ettl (PSE ).
   – Herr talman! Fastän det i huvudsak är rättfärdigat av önskemålet att övergångsperioderna för den fria rörligheten för arbetstagare – som utgör ett hinder mot rörlighet inom Europa – undanröjs, gör ytligheten och vagheten i kommissionens studie lite om ens någonting över huvud taget för att förenkla situationen.
Helt säkert skulle upphävandet av dem kunna göra oregistrerat arbete inom arbetsmarknaden svårare, men det kommer med all säkerhet inte att leda till att påtryckningar i form av lagstiftning när det gäller löner och på det sociala området försvinner. Det skulle faktiskt bli ett ännu större problem. Om det i det läget visar sig vara omöjligt att anta kompletterande åtgärder för att skydda arbetstagare, såsom t.ex. ett avsevärt förbättrat direktiv om utstationering av arbetstagare, tillsammans med mekanismerna för att övervaka och införliva det, kommer det enda resultatet att bli ännu större tryck på arbetsmarknaderna i Tyskland och Österrike. Jag ser fortfarande inga bevis på användbara kompletterande åtgärder från kommissionen, och herr kommissionsledamot, skratta ni gärna!
Kanhända kommer majoriteten här i kammaren att anta kommissionens och Csaba Őrys betänkande, och därmed visa på en fullständig brist på oro för Tysklands och Österrikes ståndpunkter och intressen, så bort med övergångsperioder! Som parlamentariker måste jag acceptera majoritetens åsikt – så mycket är klart – men herr kommissionsledamot för sociala frågor, medan det kanske gör detsamma för er att ni späder på ytterligare anti-europeiska känslor i våra länder, är det verkligen inte likgiltigt för mig! 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ).
   – Herr talman! Av alla frågor som vi kommer att rösta om denna vecka anser jag att detta betänkande och detta ämne är det viktigaste. Att ett 30-tal talare från många olika grupper vill bidra till den här debatten är en bekräftelse på det.
Många har redan hänvisat till de fyra grundläggande friheterna i EU. Bland dessa friheter är det kanske fri rörlighet för personer som är den viktigaste. För ett halvsekel sedan uttryckte Jean Monnet en av EU:s huvuduppgifter: [”Vi slår inte samman stater, vi förenar människor.”] Det var helt korrekt då, och det är helt korrekt nu. Det är detta vi borde göra, förena människor.
Några medlemsstater har nämnt sina farhågor. Jag anser inte att vi ska kritisera medlemsstater för dessa farhågor; det är förståeligt. Tillsammans med dessa farhågor finns emellertid fakta, och dessa fakta borde sätta farhågorna i sitt sammanhang. Faktum är att invandrare som har kommit från Central- och Östeuropa till Förenade kungariket, Sverige och Irland inte har dränerat ekonomin, utan har främjat den. Problemet har inte varit legal invandring till våra länder, utan illegal invandring till andra länder som har drivit fram en ökad ekonomisk gråzon. Människor som är rädda för problemet bör komma ihåg att detta är ett mycket större problem än att öppna gränserna i detta skede.
Det gläder mig att det redan finns ytterligare tre länder som har sagt att de ska avskaffa hindren, nämligen Spanien, Portugal och Finland. Jag vill be kommissionsledamoten att använda både sin stora personliga auktoritet och kommissionens auktoritet för att uppmuntra Finland att bibehålla denna fråga högt upp på sin dagordning under sitt kommande ordförandeskap, och vid slutet av ordförandeskapet rapportera om de framsteg som har gjorts så att det kan inspirera andra att följa dess exempel.
Under tiden hoppas jag att vi alla inspirerar varandra med en stark omröstning senare denna vecka. Jag hoppas att vi kan säga till nya medlemsstater att ”det inte finns några andra klassens medborgare i EU” och till gamla medlemsstater att ”det är dags att öppna era gränser och era sinnen”. 
Ole Christensen (PSE ).
   – Den fria rörligheten för arbetstagare är en av hörnstenarna i europeiskt samarbete. De tillfälliga övergångsordningar som ett antal länder – inklusive mitt eget land Danmark – har valt att införa när det gäller östeuropeiska arbetstagare måste upphävas så fort det rimligen är möjligt. 
Övergångsordningarna får inte i onödan hämma rörelsefrihet, och vi måste visa solidaritet och öppenhet gentemot alla européer. Bestämmelserna måste därför bli flexibla så att alla onödiga hinder undanröjs. Övergångsbestämmelserna måste emellertid avskaffas så fort vi har försäkrat oss om att människor som reser hit från Östeuropa inte utnyttjas. Övergångsbestämmelserna i Danmark tjänar som skydd mot exploatering och säkerställer att arbetstagare får de löner som föreskrivs i kollektivavtalen. Östeuropeisk arbetskraft utnyttjas alltför ofta av arbetsgivare som betalar löner som är avsevärt lägre än normen, och som låter sina arbetstagare arbeta under bedrövliga förhållanden. 
Vi är ansvariga för att skydda arbetstagares rörelsefrihet, vilket är en grundläggande rättighet i EU. Det är emellertid också vårt ansvar att skydda arbetstagares villkor och garantera att alla får ordentliga löner och ordentliga arbetsvillkor. Övergångsvillkoren var och är ett försök att ta hänsyn till båda faktorer samtidigt. 
Vi har ingen minimilön i Danmark. Övergångsbestämmelserna har därför gjort det möjligt att övervaka inströmningen av arbetstagare från Östeuropa, så att man kan fokusera på de arbetsgivare som har försökt att kringgå de regler som styr löner och arbetsvillkor. 
Tiden är inne för att sakta avveckla restriktionerna. 
Roselyne Bachelot-Narquin (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! I osäkra tider måste Europeiska unionen återvända till sina grundläggande principer. Nu måste vi komplettera införlivandet av de fyra grundläggande friheterna som utgör grunden i den inre marknaden. Den fria rörligheten för arbetstagare måste införlivas, och för att göra det är det väsentligt att så fort som möjligt upphäva de restriktioner som infördes när de nya medlemsstaterna anslöt sig.
Denna misstro är malplacerad eftersom vi kan se att det i de 15 länder där restriktionerna har upphävts inte har skett några massiva tillströmningar. Överraskande nog arbetar endast 2 procent av EU-medborgare utanför sitt land, medan en tredjedel av amerikanerna bor i en annan stat än den de föddes i. Invasionen är bara fantasi, och arbetstagares rörlighet är en utmaning. I Csaba Őrys betänkande fastställs malet att upphäva restriktionerna senast 2009, och jag stöder det malet. Den franska premiärministern har också antytt att Frankrike ska förekomma denna åtgärd genom att upphäva dessa restriktioner på ett gradvist och kontrollerat sätt.
Den resolution som antogs av Europeiska fackliga samorganisationen i december 2005 öppnar nya vägar som förenar öppnandet av gränser med lämpligt skydd. De ändringsförslag som antagits av utskottet för sysselsättning och sociala frågor följer den linjen för att säkerställa att arbetslagstiftningen tillämpas i medlemsstaterna. Detta görs uttryckligen för att säkerställa att gemenskapsstandarder är införlivade, särskilt standarderna i direktivet om utstationering av arbetstagare, och för att kunna titta närmare på upprättandet av ett europeiskt center som samordnar medlemsstaternas övervakningsenheter. Genom att utarbeta standardiserad statistik om gemenskapens migration kommer vi att kunna inrätta en uppsättning instrument för ett socialt Europa inom unionen. Detta bekräftar att den fria rörligheten för arbetstagare inte måste vara synonym med dumpning eller den lägsta gemensamma sociala nämnaren, utan den måste vara en faktor i den ekonomiska dynamik som kommer att göra det möjligt för oss att utplåna arbetsområden där det råder undersysselsättning. 
Stephen Hughes (PSE ).
   – Herr talman! Jag gratulerar Csaba Őrys för att ha utarbetat ett utomordentligt betänkande. Jag skulle vilja ta upp tre kortfattade punkter, varav den första om punkt 1. Efter behandlingen i utskottet innehåller den nu krav på att medlemsstaterna ska avskaffa de gällande övergångsbestämmelserna. För många har detta kommit att stå i betänkandets blickfång. Jag vet att föredraganden har känt av trycket att lägga fram en kompromiss som innebär att medlemsstater ska överväga att upphäva dessa bestämmelser, med särskilt omnämnande av de tre medlemsstater som över huvud taget inte införde dem. Många i min grupp stöder texten som den är och känner att vi bör vara emot alla fortsatta övergångsbestämmelser. När de säger det läser de den emellertid tillsammans med punkt 14, där de medlemsstater som fortsätter att använda sådana bestämmelser uppmanas att vidta alla åtgärder för att säkerställa att detta inte fortsätter efter 2009.
Min andra punkt är lika behandling. Föredraganden och övriga här i dag har bestämt poängterat att det inte bara handlar om att säkerställa att arbetstagare från A8 har rätt till fri rörlighet för arbetstagare. Vi måste också säkerställa att det finns inspektions- och kontrollsystem för att tillerkänna dem fullständig lika behandling och för att förhindra utnyttjande i EU-15. Det har förekommit allvarliga överträdelser både i Förenade kungariket och i Republiken Irland.
Min sista punkt handlar om direktiv 2003/109/EG, som kommissionsledamoten hänvisade till. I det beviljas fullständigt tillträde till medlemsstaternas arbetsmarknad för varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare. Parlamentets rättstjänst har sagt att detta inte utgör någon fara för att man skapar en situation där tredjelandsmedborgare har större tillträde än A8-medborgare. Rättstjänsten påpekar att enligt artikel 11 i direktivet ”får” medlemsstaterna begränsa likabehandling till tredjelandsmedborgare i vissa fall. Att säga att medlemsstater ”får” är inte likställt med att säga att de ”måste” eller att de ”kommer att göra det”. Det enda sättet att garantera lika behandling är att avskaffa övergångsbestämmelser. 
Rolf Berend (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Trots kraven i Őrybetänkandet är jag helt övertygad om att både övergångsperioderna och rörelsefriheten kan behållas av de medlemsstater som anser det vara viktigt att göra det. Om ett land med hänsyn till sin egen arbetsmarknad och ekonomi anser att det måste fortsätta att reglera tillträdet till arbetsmarknaden, så är det i sin fulla rätt att göra det. Här gäller också regeln [”överenskommelser ska hållas”], och varken kommissionen eller parlamentet – kanhända inte ens en majoritet i det sistnämnda – bör försöka sig på att utöva påtryckningar genom att rikta uppmaningar till det ena eller det andra landet. Att göra så skulle som jag ser det vara att missbruka en mycket känslig fråga för att röra upp känslor.
När det gäller denna fråga har jag själv svårt att jämställa Tyskland och Österrike med Spanien och Portugal. Tyskland befinner sig på skiljelinjen, och villkoren som råder där är helt annorlunda jämfört med dem i de sydeuropeiska länderna. Här i kammaren talas det så mycket om subsidiaritetsprincipen, och när det gäller den fria rörligheten för arbetstagare anser sig ändå Bryssel och Strasbourg plötsligt veta bättre än de på plats i Tyskland eller Österrike. I ett koalitionsavtal för ett par månader sedan upprepade den tyska regeringen sin utfästelse för övergångsperioderna, och de gjorde inte det på skämt, utan utifrån fakta som måste behandlas med respekt. Mitt land måste fortsätta reglera tillträde till arbetsmarknaden för åtminstone de kommande tre åren. Vilka bestämmelser som ska gälla de två därpå följande åren måste sedan diskuteras utifrån den nya situationen, och åtgärder vidtas därefter.
Som avslutning vill jag poängtera att det var med detta problem i åtanke som det fanns stora allmänna farhågor om utvidgningen österut, och ändå sa vi alltid: ”Det finns ingenting att frukta; dessa frågor har reglerats genom fördraget för fem eller sju år framöver.” 
Anna Ibrisagic (PPE-DE ).
   – Herr talman! Den 1 maj 2004 är en dag som jag alltid kommer att minnas. Den dagen stod jag, tillsammans med doktor Otto von Habsburg, på gränsen mellan Slovenien och Österrike och deltog i en högtidlig ceremoni. Man firade att en stad som efter en efterkrigsdelning delades i två delar, varav en kom att tillhöra Österrike och en Slovenien, nu återförenades i och med att Slovenien blev medlem i EU.
Symboliken var tydlig. Och stående där kände jag starkt att människorna inte upplevde att de kom in i något nytt, utan att de återförenades till något de alltid har varit en del av. Och så är det. EU:s tio nya medlemmar är Europas tio gamla länder. Det är bara det att kommunismen hade kidnappat dem i 50 år och nu är de äntligen återförenade med oss.
I Sverige hade socialdemokraterna inför denna återförening målat upp skräckscenarier om hur vårt land skulle bli invaderat av utländska arbetstagare som skulle dumpa våra löner och utnyttja våra socialförmåner. Jag och mitt parti kämpade i Sveriges parlament för att förhindra att vårt land skulle införa övergångsregler. Vi ville att de nya länderna, som så länge lidit under kommunismen, nu skulle få ta del av de friheter som EU-medlemskapet innebär.
Vi vägrade att acceptera socialdemokraternas propaganda och vi visade vad riktig solidaritet är. Vi vann striden; Sverige införde aldrig några övergångsregler. Utvärderingarna som gjorts nu visar entydigt att Sverige inte alls har blivit utsatt för den sociala dumping som socialdemokraterna skrämdes med, utan att den fria rörligheten bara har haft positiva effekter för Sveriges ekonomi. Samma erfarenheter har även de andra länder som lät bli att införa övergångsregler.
Och jag måste säga att det är med stor besvikelse som jag har tagit del av flera länders beslut att förlänga sina övergångsregler. Att göra det när de exempel som man åberopade uteblev är inte förnuftigt. Det enda rätta är att avstå från övergångsregler, och jag hoppas att Europa i framtiden kommer att påverkas mer av förnuftet än av rädslan.
Laima Liucija Andrikienė, (PPE-DE ).
   – Vi vet alla mycket väl att fri rörlighet för arbetstagare är en av de fyra grundläggande friheterna som hela idén med Europeiska gemenskapen bygger på. Men vi vet också att denna frihet endast gäller och är fullt etablerad för medborgare i de femton gamla medlemsstaterna medan medborgare från de åtta nya medlemsstaterna, som blev medlemmar först den 1 maj 2004, omfattas av bestämmelserna för övergångsperioden, och denna övergångsperiod kan pågå så länge som sju år enligt formeln 2+3+2 år. Som om inte detta vore nog har i vissa fall medborgare från tredjeland som varit långvarigt bosatta i ett medlemsland rättigheter som ger dem en mer privilegierad ställning än medborgare från de åtta nya medlemsstaterna, när det gäller att leva och komma in på arbetsmarknaden i femton av EU:s medlemsstater, och allt detta enligt vissa EU-direktiv. Det innebär att genom att visa solidaritet med arbetstagare från tredjeland diskriminerar vi arbetstagare från de nya medlemsstaterna.
När den första övergångsperioden slutar den 30 april har vi ett utmärkt tillfälle att utvärdera konsekvenserna och effekterna på ekonomin i både de femton tidigare medlemsstaterna och de åtta nya medlemsstaterna och fatta lämpliga beslut. Vi saknar visserligen statistiska uppgifter om invandring i hjärtat av gemenskapen. Det är svårt att dra objektiva slutsatser, men i dag är det redan uppenbart att invandring från tredjeland i stor utsträckning överstiger strömmen av invandring i hjärtat av EU, det vill säga i de femton tidigare medlemsstaterna och hela det utvidgade EU. Det är också uppenbart att de länder som öppnade sin arbetsmarknad för medborgare från de nya länderna verkligen har haft nytta av det eftersom övergångsperioderna uppmuntrar olagligt arbete, orättvisa arbetsvillkor, diskriminering och utnyttjande av migrerande arbetstagare. Jag är övertygad om att Europaparlamentet måste uppmuntra medlemsstaterna att överge bestämmelserna i den övergångsperiod som för närvarande gäller eftersom det finns mer än tillräckliga skäl att göra det. 
Czesław Adam Siekierski (PPE-DE ).
   – Herr talman! Dagens debatt är definitivt viktig eftersom den gäller sysselsättningen, ekonomin och den fria rörligheten för personer. Det är på sin plats att ställa en nyckelfråga, nämligen om arbetsmarknaden ska vara öppen när det finns lediga arbetstillfällen och brist på inhemsk arbetskraft, med andra ord brist på människor som är villiga att arbeta? Låt mig upprepa det. Jag hänvisade alltså till brist på människor som är villiga att arbeta, inte till de arbetslösa. Eller ska arbetsmarknaderna öppnas för att generera ekonomisk tillväxt, vilket kommer att leda till att det skapas nya arbetstillfällen? Mina övertygelser och min erfarenhet hittills visar att om vi öppnar arbetsmarknaden i ett visst land kommer det att skapa ekonomisk tillväxt och nya arbetstillfällen.
Vi ska komma ihåg att ökad sysselsättning och nya arbetstillfällen endast blir möjligt om vi inför verkliga ekonomiska reformer, inte bara kosmetiska förändringar. Entreprenörer behöver övertygas om behovet av sådana reformer, men framför allt måste vi vinna över fackföreningarna. Även om dessa förändringar tenderar att vara smärtsamma på kort sikt får de en positiv effekt på medellång och lång sikt.
Jag ska nu övergå till en mycket passande fråga eftersom det pågår förhandlingar på WTO-nivå. I vilken utsträckning och i vilken takt bör världshandeln avregleras så att ekonomisk tillväxt kan uppnås inom EU och skapa nya arbetstillfällen? Vi skulle då undvika att inte bli någonting annat än ett område där importerade varor konsumeras, med begränsad kapacitet för produktion.
Avslutningsvis är det viktigt att förbereda för arbetskraftens flexibilitet och rörlighet. Jag anser att resurser från såväl nationella budgetar som unionens budget måste avsättas till omskolning och utbildning i nya yrken. För närvarande verkar det som om vi saknar utbildade arbetstagare, trots hög arbetslöshet …
Vladimír Špidla,
   . – Jag har med intresse lyssnat till debatten om Csaba Őrys betänkande, och jag måste säga att den har varit exceptionellt omfattande, belyst många sidor av saken och visat på många synvinklar i frågan om fri rörlighet för arbetstagare. Låt mig lägga till ytterligare en punkt som inte har nämnts. Varje utvidgning av EU har medfört en övergångsperiod och har dominerats av stor oro, en oro som inte i något fall har blivit verklighet. 
Mina damer och herrar! Det nuvarande anslutningsfördraget möjliggör därför ett successivt system bestående av flera stadier, utformade så att det slutliga stadiet 2011 blir så kort som möjligt. Jag är därför mycket glad över att nu kunna säga att från den 1 maj i år kommer Europa att göra betydande framsteg i riktning mot en helt fri rörlighet för arbetstagare. 
Mina damer och herrar! Jag vill återigen tacka er för en debatt som varit mycket seriös, omfattande och ofta mycket skarp – precis som det anstår detta seriösa ämne.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 11.30.
Katalin Lévai (PSE ).
   – I Csaba Őrys betänkande om övergångsbestämmelserna som begränsar den fria rörligheten för arbetstagare på EU:s arbetsmarknader hänvisar man till Europeiska unionens grundläggande värderingar. Den fria rörligheten för arbetskraften är en av de viktigaste grundläggande principerna för Europeiska unionen, och vi måste därför avvisa alla restriktioner som den pådyvlas, inte bara på grund av ekonomiska utan även politiska överväganden.
Jag instämmer i uttalandena i betänkandet om att arbetstagare från tredjeland inte bör beviljas en mer gynnsam situation än de som kommer från EU:s andra medlemsstater. 
De gällande diskrimineringsförordningarna strider mot de politiska kraven för att stärka den europeiska identiteten. Kunskapen och känslan av att tillhöra Europeiska gemenskapen kan endast stärkas hos medborgare från de nya medlemsstaterna om de erbjuds lika rättigheter när det gäller sysselsättning och tillgång till sociala förmåner.
Jag instämmer i förslaget att uppmana kommissionen, medlemsstaterna, arbetsmarknadens parter och behöriga organ inom den privata och offentliga sektorn att utveckla ett rättvist och öppet förfarande för att medborgare från de nya medlemsstaterna ska kunna arbeta i Europeiska unionens samtliga medlemsstater utan diskriminering, för rimliga löner och med tillgång till acceptabla hälso- och säkerhetsvillkor.
Eftersom statistiken tydligt visar att det inte är någon nackdel för gamla medlemsstater att anställa arbetstagare från nya medlemsstater utan att det tvärtom bidrar till deras ekonomiska utveckling, måste den antagonism som medborgarna upplever i de femton medlemsstaterna minskas på alla tillgängliga sätt. Och EU:s krav på fri rörlighet för arbetskraften måste slås fast i nationella lagar, i enlighet med övergångsbestämmelserna. 

Christopher Heaton-Harris (PPE-DE ).
   – Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. Under talmanskonferensen förra veckan fastställdes datumen för 2007 års kalender. Tidsfristen för att lägga fram ändringsförslag var i går kväll kl. 19.00. Här i parlamentet har vi mycket stränga regler om att vi måste ha originalunderskrifter för att ändringsförslag ska kunna läggas fram, men ett flertal av mina kolleger satt fast i trafiken i går och anlände inte förrän efter kl. 19.00. De kunde av denna anledning inte skriva under de ändringsförslag som hade sänts runt av bland annat .
Jag vet att ni inte kan ändra den aktuella artikeln vid denna tidpunkt, men skulle ni vilja vara snäll och ta en titt på den? Vid så gott som varje betänkande har vi ordentlig tid på oss för att lägga fram ändringsförslag, men när det gäller sammanträdeskalendern har vi ingen tid alls.
Talmannen.
   – Vi ska titta på det, herr Heaton-Harris. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är omröstningen.

Alain Lipietz (Verts/ALE ),
   – Herr talman! Eftersom texten nästan helt har tömts på sitt innehåll drar jag tillbaka mitt namn från betänkandet och uppmanar parlamentet att avvisa det.

Georgios Papastamkos (PPE-DE ),
   – Herr talman! I den mening som börjar med ”Parlamentet beklagar dock bristen” och slutar med ordet ”subventioner” föreslås att ett ord ska läggas till. Meningen skulle då ha följande lydelse: ”Parlamentet beklagar dock bristen på framsteg när det gäller nationella subventioner.” För att inte skapa förvirring och för att meningen ska bli grammatiskt och semantiskt korrekt föreslås att denna mening flyttas till direkt efter meningen som slutar med orden ”bomullsodlare”. 

Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Jan Andersson, Ewa Hedkvist Petersen, Inger Segelström och Åsa Westlund (PSE ),
   . – Vi har röstat för de ändringsförslag som berör europeiska samordnare, då vi anser att en frivillig och tillfällig samordningsfunktion kan komma att fylla ett syfte, särskilt i gränsöverskridande projekt. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Junilistan anser att EU:s medlemsstater ska samarbeta i gränsöverskridande frågor där samarbetet bidrar med ett mervärde. Transeuropeiska energinät utgör en sådan fråga och därför röstade vi också ja till betänkandet i sin helhet när det tidigare behandlades i parlamentet. Flera av de ändringsförslag vi röstat om idag är dock onödigt byråkratiska och den extra kostnad och de administrativa bördor dessa skulle medföra står inte i proportion till den potentiella nyttan. Vi har därför röstat nej till dessa ändringsförslag. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill gratulera Anne Laperrouze till hennes bestämda och lägliga rekommendation om en andra behandling av rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om riktlinjer för transeuropeiska energinät.
Jag instämmer i föredragandens uppfattning att vi i det förslag som ligger framför oss måste återinföra bestämmelserna om förklaringen att ett projekt ska vara av europeiskt intresse och utnämna av en europeisk samordnare för sådana frågor.
Dessa åtgärder är grundläggande för att den inre marknaden för gas och el ska kunna genomföras på ett korrekt sätt, och det skulle garantera leveranssäkerheten.
Även i detta hänseende vill jag betona de ståndpunkter som Europeiska rådet nyligen framförde. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Detta är ett unikt tillfälle att visa medborgarna att vi är beredda att utveckla en verklig europeisk energipolitik. Vi måste därför se till att vi har alla instrument och verktyg som behövs för att uppfylla målsättningen.
De transeuropeiska energinäten kommer att främja sammankopplingar, driftskompatibilitet och utveckling av energinät i det utvidgade Europa och i sin tur stimulera en effektiv drift av den inre marknaden.
Att inrätta en framtida inre gas- och elmarknad är kanske den mest relevanta målsättningen i det förslag till beslut som vi har framför oss. 
Målet är dessutom att anpassa riktlinjerna till den nya formen för en europeisk union med 25 medlemsstater, tillåta att medlen öronmärks för projekt av gemensamt intresse, göra det möjligt att avsluta den inre marknaden för gas och el och, framför allt, garantera säker leverans med hjälp av sammankopplingar mellan medlemsstater och intilliggande länder (Sydösteuropa, Medelhavsländerna, Ukraina, Vitryssland). Detta synsätt på de transeuropeiska energinäten liknar det som tillämpats för transeuropeiska nät för marktransport. 
Jag röstade därför för Laperrouzebetänkandet. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! Det råder ingen tvekan om betydelsen av kampanjen mot svartarbete som ett sätt att motarbeta negativa trender på arbetsmarknaden, men den fria rörligheten för arbetstagare kommer – i motsats till vad man hoppades – inte att bidra till att vi får grepp om problemet. De arbetsgivare som vill slippa betala socialförsäkringsavgifter kommer att fortsätta på samma sätt i framtiden. Något annat som är tvivelaktigt är hur fler och fler företag tvingar sina anställda till fiktivt egenföretagande som ett annat sätt att försöka komma undan standard när det gäller löner och miniminivåer för socialförsäkringsavgifter, och vi måste förhindra att utvecklingen går ännu längre.
Gång på gång poängterar vi att det är grundläggande att anställningssituationen förbättras, men samtidigt uppmuntrar EU arbetstagare att vara rörliga och mer flexibla, även om studier har visat att verkligheten är den att nya former av arbete – såsom deltidsarbete – endast bidragit till att ett fåtal arbetstillfällen har spritts bland fler människor. Vi är inte tillräckligt energiska när det gäller att motarbeta denna utveckling, och jag har därför röstat emot betänkandet. 
Alexander Lambsdorff (ALDE ).
   – Herr talman! De parlamentsledamöter som hör till det fria demokratiska partiet deltog i omröstningen om betänkandet (nr A6-0086/2006) om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik. Vi gjorde det för att vi ville uttrycka vår solidaritet med våra kolleger genom att främja vår grupps intressen, samtidigt som vi är övertygade om att sysselsättningspolitiken inte är en fråga för EU utan att detta bör hanteras av medlemsstaterna snarare än av oss här i Strasbourg eller Bryssel. Om Europeiska unionen ska lyckas måste den koncentreras på de grundläggande funktionerna, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, som i framtiden behöver tas på allvar och tillämpas. 
Lena Ek (ALDE ),
   . – I princip motsätter jag mig denna typ av betänkande, där parlamentet i rutinbetonade ärenden upprepar redan kända ståndpunkter och allmän välvilja inom ett politikområde. Det bidrar inte till större förtroende för parlamentet och det ger en legitim grund för dem som önskar ständigt större EU-ingrepp också i sådan politik som bör vara nationell och konkurrensutsatt, i detta fall sysselsättningspolitiken.
Jag har dock valt att rösta ja, av ett viktigt skäl: den fria rörligheten för arbetskraften. De beslut som tillåtit diskriminerande övergångsregler gentemot arbetstagare i de nya medlemsländerna är ett flagrant avsteg från principen om fri rörlighet för arbetskraft och ett rent skamligt agerande gentemot EU:s nya medlemmar, som med stor entusiasm anslutit sig till unionen.
Erfarenheterna från länder som haft svaga eller inga övergångsregler har med eftertryck visat att sådana inte behövs och att den "invasion" vissa politiska ledare hotade med helt har uteblivit. Snarast finns det ett behov av att locka fler som vill arbeta, snarare än att hindra dem som vill.
Behovet av att tydligt påpeka detta och att tydligt uttrycka parlamentets avståndstagande från varje form av förlängning av möjligheten är för mig ett fullgott skäl att stödja betänkandet. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Även om man i Magda Kósáné Kovács betänkande om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik, som vi röstar om i dag, ställer frågor om jämställdhet mellan män och kvinnor och kampen mot diskriminering nämns inte det som vi anser vara den avgörande frågan, nämligen att skydda arbetstagarnas rättigheter.
Med tanke på medlemsstaternas nationella reformprogram och åtgärderna för att anpassa sig till dessa riktlinjer har vi därför lagt fram ändringsförslag till betänkandet som syftar till att göra riktlinjerna mer lättarbetade och enklare att planera och på så sätt garantera ett effektivt genomförande av kvinnors rättigheter, tillträde till offentlig utbildning och undervisning av hög kvalitet, skapande av stabila arbetstillfällen med rättigheter och större offentliga investeringar i hälsa och boende.
Tyvärr avvisade majoriteten i parlamentet våra förslag. Vi kunde därför inte rösta för betänkandet, även om vi faktiskt stöder vissa ändringsförslag från utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Vi avstod därför från att rösta om betänkandet och röstade emot lagstiftningsresolutionen om riktlinjer för sysselsättningen, vilken förefaller bana väg för öppet liberala ekonomiska riktlinjer. 
Carl Lang (NI ),
   . – Europaparlamentets betänkanden om sysselsättning och socialpolitik är en tröttsam upprepning av europeisk predikan som bortsett från att den åstadkommer berg av papper inte har gett några resultat alls.
Utöver misslyckandet med Lissabonprocessen, som vi upplever varje dag, kommer denna dåligt avslutade ihoplappning om riktlinjerna från ett definitivt ”obeslutsamt” beslut från rådet inte att rädda sysselsättningen och ekonomin i Frankrike.
Man försöker att göra alla nöjda med den soppa som erbjuds. Man behåller kommissionens liberalism men slår samtidigt fast att EU-institutionerna bör ge sig själva större kontroll över självstyrande nationer.
För att göra det mer attraktivt garneras det hela med goda avsikter när det gäller att skydda de svagaste inom denna monstruösa modell, vilka de glatt blandar upp med invandring, så man inte behöver stå ut med några argument i frågan.
Det är emellertid just här som vi kan finna lösningen på våra problem. Om vår ekonomi och sysselsättning ska resa sig som en fågel Fenix ur askan behöver vi sätta stopp för invandringen i syfte att öka befolkningen, fortsätta politiken med att öka födelsetalen och tillämpa gemenskapens preferens och skydd i Europa samt nationellt skydd i Frankrike. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik är en utmaning för EU när det gäller att bemöta några av de grundläggande sysselsättningsfrågorna, och det tycker jag är helt rätt. Deras oro koncentreras med rätta på dem som är utestängda från arbetsmarknaden, exempelvis yngre och äldre människor och andra likaledes marginaliserade medborgare, antingen i de egna länderna eller i andra medlemsstater.
Jag anser emellertid att man kan uppnå en balans mellan att utmana gemenskapen och nationella institutioner och förespråka lämpliga, effektiva lösningar. Debatten om sysselsättningspolitiken har en europeisk dimension som vi inte bör bortse från. Detta har faktiskt varit en av mina viktigaste frågor som parlamentsledamot eftersom jag anser att reformistiska synergier behöver skapas inom det europeiska området och att parlamentet är en av de mest lämpade institutionerna för att uppnå denna målsättning. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Konkurrensens överlägsenhet är en av pelarna i den inre marknaden, och den har stöttat processen med avreglering och privatisering i nyckelsektorer såsom energi, transport och kommunikation. Processen har intensifierats sedan 2000 i och med antagandet av Lissabonstrategin.
Det är uppenbart att det som hittills har genomförts inte bara har varit ett misslyckande när det gäller att åstadkomma de utlovade prissänkningarna, förbättrat tillträde till och högre kvalitet på tjänster och slutet för monopolen – långt därifrån. Det har snarare använts för att förvärra den arbetslöshet som uppstår vid omstrukturering och sammanslagningar inom dessa sektorer och förlusten av statens suveränitet när det gäller nyckelområden.
Även om man i betänkandet hävdar att man försöker bekämpa dominerande ställningar och monopol accepterar man ändå riktlinjerna i kommissionens rapport för 2004, som fokuserar på energi och telekommunikation, och förespråkar ännu en gång en fullständig avreglering av gas- och elsektorn, en prioritet för Europeiska rådets vårmöte i mars 2006.
Inom kommunikationssektorn, som redan har avreglerats avsevärt, ligger betoningen dessutom på konkurrens inom bredbandssektorn och internationalisering av produktionen. Det kommer att göra det ännu enklare att omlokalisera produktionen eller länkar i produktionskedjan.
Vi röstade därför emot. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Motiveringen i Alain Lipietz’ betänkande är mycket mer instruktiv än själva betänkandet, där man nöjer sig med att lovorda kommissionens ”anmärkningsvärda” arbete när det gäller att bekämpa minsta hinder mot fri konkurrens.
I motiveringen beklagar man sig över bristen på undersökningar av de verkliga effekterna av kommissionens beslut eller över den dogmatiska tillämpningen av reglerna om statsstöd. Man nämner att marknaden, som inom andra områden har alla förtjänster, kanske inte själv kan uppnå vissa politiska och till och med ekonomiska målsättningar. Man påstår att avregleringen av vissa marknader har lett till att de gamla goda monopolen har ersatts av privata oligopol, och på så sätt avskaffat vinsterna utan att skapa något mervärde för konsumenterna. Avslutningsvis betonar man kommissionens totala brist på självkritik när dess omdömeslösa beslut leder till ekonomiska katastrofer, som i Rhodiaaffären exempelvis.
Det allmänna intrycket är emellertid att Bryssels konkurrenspolitik är ett uttryck för kommissionens ultraliberala doktrin mot ”ekonomisk patriotism”, som paradoxalt införts av en pedantisk byråkrati som hela tiden lägger sig i affärsstrategier och nationell politik. Tillsammans med illvillig global konkurrens kommer det endast att leda till arbetslöshet. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL ),
   – Europeisk konkurrenspolitik har regler och målsättningar som kommer att förstöra små och medelstora företag och göra det möjligt för europeiska monopol att ta över genom att finansiera och privatisera dem, snarare än konsumentintressen, som ni hycklande vidhåller.
Ordet ”konkurrenskraft” är dessutom synonymt med större utnyttjande av arbetstagarna, massaker av deras rättigheter och minskad ersättning för arbete när samtida krav ökar.
Lagstiftning om konkurrens gynnar Lissabonstrategin och dess politik mot gräsrötterna, och målsättningen är att kontrollera, förebygga och krympa alla subventioner eller statligt stöd för att tillfredsställa gräsrötternas krav som arbetstagarna kan ha kämpat sig till.
Det är en lögn att konkurrens bidrar till att sänka konsumentpriserna. Erfarenheten har hittills visat på motsatsen: marknaderna har delats upp, bolagens vinster har ökat och priserna har stigit för arbetstagarna.
Är det inte också i konkurrensens namn som unga människor lockas att arbeta för svältlöner som kommer att utvidgas till alla arbetstagare? Unga människor i Frankrike gör rätt i att protestera, och vi står bakom dem. De står för ett hopp om radikala förändringar av den exploaterande politiken i EU och regeringarna, och det är därför vi stöder dem. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill säga några ord om David Hammerstein Mintz’ betänkande och röstningsbeteende. Jag stöder faktiskt öppenhet, men jag är också för en viss grad av realism. Det är fullständigt självklart att rådets möten bör vara öppna, men under punkterna 14 och 15 röstade parlamentet för att mötena i Coreper, de ständiga representanterna – dvs. EU:s ambassadörer – skulle vara öppna, liksom förlikningskommitténs. Vi kan absolut insistera på det, men man kan anta att rådet också har rätt att insistera på att alla våra gruppsammanträden, förberedande möten och alla sammanträden för talmanskonferensen bör vara öppna. Jag stöder därför öppenhet, men jag tror inte det är realistiskt att insistera på öppenhet för Corepers räkning. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för David Hammerstein Mintz’ betänkande om öppna sammanträden i rådet då detta agerar som lagstiftare. I en tid som denna när vi måste utvecklas i riktning mot ett politiskt Europa blir det allt svårare att förstå varför Europeiska rådet fortsätter att sammanträda bakom stängda dörrar när det agerar som lagstiftare. Utöver det faktum att denna ståndpunkt strider mot artikel 1.2 i fördraget om Europeiska unionen (Maastrichtfördraget av den 7 februari 1992) där principen om öppet europeiskt beslutsfattande slås fast, erbjuder det inte heller den öppenhet som våra landsmän förväntar sig från driften av EU:s institutioner. Vi kommer aldrig att kunna minska klyftan mellan EU:s strukturer och folket genom att agera på detta sätt. I avvaktan på att Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa ratificeras måste Europeiska rådet snarast reformera sin egen arbetsordning för att föregripa denna förflyttning i riktning mot större öppenhet i besluten när man agerar som lagstiftare, samtidigt som man bevarar avskildheten för diskussioner mellan stats- och regeringschefer. 
Robert Goebbels (PSE ),
   . – Jag avstod från att rösta om öppenheten för rådets möten eftersom jag anser att det handlar om ett falskt problem. Genom att tvinga rådet att arbeta under kameraövervakning kommer det att sluta med att vi får formella diskussioner och förhandlingar bakom kulisserna. Alla förhandlingar kräver ett visst mått av konfidentiella situationer. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Vi är av den uppfattningen att rådets och Corepers sammanträden måste vara offentliga när lagstiftning sker. Det är en viktig demokratisk princip för att väljarnas ansvarsutkrävande gentemot de valda representanterna skall kunna fungera.
Olyckligtvis innehåller förslaget till betänkande flera punkter som ger sitt stöd till antagandet av det förslag till konstitutionellt fördrag som folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna har avvisat. Vi har försökt att få dessa delar strukna i betänkandet genom att begära separata omröstningar på just dessa punkter.
Oavsett utgången av dessa omröstningar vill vi dock rösta för betänkandet i sin helhet då öppenhetsreformer i rådets och Corepers arbete är en prioriterad fråga och vi vill sätta press på rådet att ändra sin arbetsordning. Men vi vänder oss starkt emot EU-parlamentets majoritets sätt att blanda in debatten om det konstitutionella fördragets framtid i denna viktiga öppenhetsfråga. 
David Martin (PSE ),
   . – Detta betänkande är ett resultat av den utredning om öppenheten i rådet som genomförts av Europaparlamentets ombudsman. Europaparlamentets ombudsman anser att rådets sammanträden, vid rådets lagstiftande sammanträden, inte är öppna för allmänheten, och rådets vägran att öppna dessa sammanträden är ett exempel på administrativa missförhållanden.
Detta lägliga betänkande följer det brittiska ordförandeskapets krav på större öppenhet. Dessutom understryker allmänna opinionsundersökningar och yttranden från icke-statliga organisationer, civilsamhället och den akademiska världen allmänhetens önskan om ökad ansvarsskyldighet för deras regeringar när det gäller EU-frågor.
Jag instämmer i att det är oacceptabelt att ett viktigt lagstiftande EU-organ fortfarande möts bakom stängda dörrar vid lagstiftande sammanträden, särskilt vid en tidpunkt då EU ser sig självt som en främjare av demokratisering och ansvarsskyldighet. Jag är därför positiv till att rådets offentliga sammanträden sänds, även på Internet, och att officiella utskrifter av de lagstiftande sammanträdena offentliggörs.
De ändringar som begärs av rådet bör ses som en länge emotsedd anpassning av rådet till den europeiska verkligheten och institutionell jämlikhet i lagstiftningsarbete. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Jag vill framföra ett uppriktigt tack till min gruppkollega David Hammerstein Mintz för hans betydelsefulla betänkande, eftersom det går på djupet av så många av de problem EU står inför i dag. I Skottland, som jag kommer ifrån, är i likhet med många andra länder den största oklarheten med EU avsaknaden av öppenhet och känslan av att EU på något sätt inte är ansvarigt. Enligt min uppfattning beror allt detta på att ministerrådets sammanträden hålls bakom stängda dörrar, och ofta mitt i natten.
För en organisation som talar så mycket om öppenhet ser vi knappt någonting av det i praktiken utanför parlamentet, och att öppna dörrarna till rådet skulle vara ett så stort kliv mot att informera EU-medborgarna om vad som görs i deras namn. Detta betänkande är bara början av den processen, och vi måste fortsätta att utöva påtryckningar i denna viktiga fråga. 
Sérgio Marques (PPE-DE ),
   . – Jag vill gratulera Michael Cashman till hans viktiga betänkande med rekommendationer till kommissionen om tillgång till institutionernas handlingar, och jag stöder det. Jag välkomnar särskilt hänvisningen till kommissionens behov av att lägga fram lagstiftningsförslag om ”rätt till tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar enligt de principer och villkor som skall bestämmas med hänsyn till allmänna eller enskilda intressen”. Detta förslag måste utarbetas i interinstitutionella debatter och följa detaljerade rekommendationer.
Vi instämmer också i uppfattningen att de nya reglerna om tillgång till handlingar bör genomföras först efter det att den ändrade förordningen har trätt i kraft, utan någon retroaktiv inverkan. 
David Martin (PSE ),
   . – Sedan ratificeringen av Amsterdamfördraget och ikraftträdandet av artikel 255 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (FEG) har öppenhet utgjort en grundläggande princip för Europeiska unionen, med det främsta syftet att stärka demokratin i de EU:s institutioner.
I detta betänkande uppmanas kommissionen att utarbeta ett lagstiftningsförslag om rätten till tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar. Genom det här förslaget syftar betänkandet till att iaktta subsidiaritetsprincipen, medborgarnas grundläggande rättigheter, gällande rättspraxis för Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, i synnerhet vad gäller artikel 8, och artiklarna 7 och 8 i stadgan om de grundläggande rättigheterna.
Jag stöder helt och hållet detta betänkande, eftersom jag anser att EU inte endast har skyldighet att vara så öppet och tydligt som möjligt för sina medborgare. Unionen måste också spela en ledande roll när det gäller att föregå med gott exempel inför medlemsstaternas regeringar och parlament, såväl som inför anslutnings- och kandidatländer. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Jag vill gratulera Michael Cashman till detta betänkande, och det var med glädje jag stödde det i dag. De problem många parlamentsledamöter har haft när det gäller att få tillgång till handlingar har varit ett problem i hela parlamentet, och det är inte annat än rätt att vi börjar med att ta upp det här. Jag hoppas bara att målen med detta betänkande uppfylls genom handling. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! I WTO är EU under press inom olika områden. Å ena sidan kommer vi att bli tvungna att acceptera vissa förändringar när det gäller att bekämpa fattigdomen i de fattigaste länderna, medan vi å andra sidan inte kan vara alltför generösa i de ensidiga eftergifter vi gör. AVS-länderna riskerar att skada sig själva med sina krav på minskade tullar. Eftersom det definitivt inte kan vara vad dessa förhandlingar är avsedda att uppnå har jag röstat emot betänkandet.
Samtidigt måste vi förhindra att hotet om att upphäva förbudet mot import av genetiskt modifierade grödor verkställs. Europeiska unionen har möjlighet att uppnå detta genom att agera som en stark gemenskap på den internationella scenen. Avslutningsvis behöver vi också snarast lösa problemet med Kinas införande av tullar på delar och reservdelar till motorfordon, annars kommer de sista biltillverkarna att lämna Europa och flytta till Kina. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för betänkandet av min kollega och vän Georgios Papastamkos om bedömningen av Doharundan efter WTO:s ministerkonferens i Hongkong i december 2005. Jag tycker att ekonomierna, och särskilt de i väst, bör stödja utvecklingsprogrammet från Doha, som ger en slags öppen och rättvis handel som är utformad för att minska fattigdomen över hela världen genom att hjälpa både utvecklings- och industriländer att göra framsteg. Om vi inte gör detta kommer vi att få betala ett högt politiskt pris, särskilt genom att extremismen kommer att öka. Jag välkomnar att dessa förhandlingar har erkänt multilateralismens och den internationella handelns förmåga att skapa välfärd och i sin tur sociala framsteg. Vi kommer att kunna se hur en enad, stark politisk europeisk union kan spela en avgörande roll på världsarenan i denna kamp mot en situation där nationella egenintressen har företräde framför försvagade internationella institutioner. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – WTO försöker nu finna lösningar på problem som aldrig skulle ha existerat utan WTO och dess försök att pådyvla oss global frihandel, oavsett vad det kostar människorna: all slags dumpning, problem med förfalskningar, bristande tillträde till marknaden för de flesta länder med undantag av de i Europeiska unionen, öppna bidrag (i Europa) eller dolda sådana (överallt annars, särskilt i Förenta staterna) som snedvrider konkurrensen, och så vidare. Den globala marknaden är en djungel där de svagaste och fattigaste är offer och den enda region som faktiskt respekterar spelets regler, Europa, är ett indirekt offer. Om vi ska stödja de minst utvecklade ländernas utveckling får vi inte införliva dem i WTO utan i stället skydda dem från organisationen.
I likhet med vissa vinnare av Nobelpriset i ekonomi anser vi att frihandel endast kan gynna samtliga sidor när den sker mellan länder som befinner sig på samma utvecklingsnivå och att handel mellan andra länder behöver regleras. Detta utesluter förresten inte gynnsamma handelsregler för utvecklingsländerna. Det innebär inte heller att varje ”område” som bildas på detta sätt behöver en gemensam handelspolitik som centraliseras i händerna på en överstatlig byråkrati. Kort sagt, frihandel är inte ett medel i sig. 
Hélène Goudin och Nils Lundgren (IND/DEM ),
   . – Detta initiativbetänkande belyser EU:s dubbelmoral i den internationella handelspolitiken. Det talas mycket varmt om behovet av att framväxande ekonomier öppnar upp sina marknader för europeiska företag. Samtidigt säger föredraganden att EU:s jordbruk har en "flerfunktionell prägel" som "måste respekteras".
Vi anser att frihandel på sikt leder till en förbättrad värld. Hänsyn måste emellertid tas till olika länders utveckling. Om handel, även i början av utvecklingsprocessen, ska ha en fattigdomsminskande effekt, måste EU förändra sin handelspolitik genom att avskaffa jordbruksstödet och tillåta fattiga länder att konkurrera på goda villkor.
Eftersom betänkandet till största del innehåller negativa skrivningar har vi vid dagens omröstning röstat emot det. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – Med den här resolutionen har majoriteten i parlamentet försökt att bana väg för avreglering av den internationella handeln – inom jordbrukssektorn, icke jordbruksprodukter och tjänster – i den aktuella rundan av WTO-förhandlingar, som man hoppas kommer att vara avslutad i slutet av 2006.
En ökad avreglering av handeln – som kringgår de nuvarande motsägelserna eller försvagar de ställningar som vissa av de så kallade utvecklingsländerna hittills har förespråkat – skulle få extremt allvarliga konsekvenser för arbetstagarna och för människor i allmänhet.
Ta exemplet med tjänster. Den 28 februari hade antingen EU eller USA lagt fram ansökningar om att avreglera följande sektorer: transport (luft och hav), audiovisuella produkter och kultur, informationsteknik, byggnation, undervisning, energi, miljö, telekommunikationer, distribution, arkitektur och teknik samt tjänster inom post, finans och juridik.
Det innebär att inom dessa sektorer görs försök att avskaffa alla restriktioner för utländska investeringar, gränsöverskridande etablering och tillhandahållande av tjänster, nationalitetskrav och konkurrensbegränsning.
Med andra ord försöker man avskaffa mekanismer som är grundläggande för mindre (eller mer) ekonomiskt utvecklade stater och som kan garantera deras utveckling och möta behoven hos deras folk. Det kommer att glädja de stora ekonomiska och finansiella koncernerna i EU och USA i deras exploaterande omänskliga glupskhet. 
David Martin (PSE ),
   . – Detta betänkande om resultatet av WTO:s ministerkonferens i Hongkong kommer vid ett viktigt tillfälle, eftersom förhandlingarna för närvarande hänger på en tråd. I dag röstade vi för att ge en tydlig politisk signal till förhandlingsparterna, inklusive EU, för att infria åtagandena om en framgångsrik avslutning av denna förhandlingsrunda som är inriktad på de fattigaste länderna, enligt överenskommelsen från Doha.
Som labourgruppens talesman för internationell handel lade jag fram flera ändringsförslag till detta betänkande på utskottsnivå. Sedan begärde jag att centrala offentliga tjänster (inklusive vatten) ska undantas från liberaliseringskampanjer, vilket jag även gör nu. När det gäller den punkt som handlar om marknadstillträde för icke-jordbruksprodukter begärde jag flexibilitet i antalet och mängden koefficienter som används för att beräkna sänkningar av tullavgifter, i syfte att lämna utrymme för utvecklingsländer att kunna välja liberaliseringsnivå. Jag röstade för ett liknande ändringsförslag i dag.
Även om jag när det gäller jordbruk instämmer i kommissionens bedömning att förhandlingar bör bedrivas parallellt med förhandlingar inom andra sektorer, kan jag inte rösta för de krav som kommer från några kolleger om att det nuvarande EU-erbjudandet ska göras villkorligt och till och med indragbart. Jag anser att åtminstone det nuvarande erbjudandet ska bibehållas. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Georgios Papastamkos betänkande om WTO:s ministerkonferens i Hongkong föranleder två kommentarer. För det första borde det inte vara svårt att förstå att internationell handel har en fantastisk potential för att främja utveckling och välstånd. Å ena sidan, ju fler affärstransaktioner, desto högre grad av beroende och samarbete mellan medlemsstaterna. Å andra sidan, ju mer intensiv den internationella handeln är, desto större blir det ekonomiska välståndet i de olika länder som bidrar till att förbättra människornas levnadsvillkor och göra världen till en säkrare plats.
För det andra är den oundvikliga slutsatsen att alla som vill uppleva en värld med mer och rättvisare handel, en värld där reglerna följs, nästan säkert kommer att lämna toppmötet besviken. Under 2006 kommer vi allt längre bort från målsättningen att i slutet av detta år framgångsrikt avsluta den runda som inleddes 2001. Om detta mål ska kunna uppnås behöver vi emellertid nå en överenskommelse om fördelarna med frihandel och om vilka regler som ska gälla för denna frihandel. 
Alyn Smith (Verts/ALE ),
   . – Detta betänkande har ändrats så mycket att det inte var möjligt för mig att stödja det, även om jag instämmer i några av punkterna. Syftet med kampanjen ”förpassa fattigdomen till historien” och demonstrationen i Edinburgh förra sommaren har försummats i så stor utsträckning att det är ett tillfälle som i allra högsta grad har gått förlorat. Vi kunde ha lämnat ett starkare och tydligare budskap till våra regeringar och till Europeiska kommissionen. I stället har vi i realiteten stött det dödläge som jag inte vill se en fortsättning på. 
Marc Tarabella (PSE ),
   . – Jag vill gärna förklara varför jag röstade emot betänkandet i den slutliga omröstningen.
Det berodde på att ändringsförslag 22 avvisades, där man fördömde kommissionens insisterande på avreglering av tjänster inom EU och i andra områden utan att stödja detta med lämplig social och miljömässig lagstiftning.
Jag instämmer helt i att inget land bör tvingas att avreglera någon tjänstesektor och att sektorer som hälsa, vattentillförsel, utbildning och audiovisuella tjänster särskilt måste undantas från avregleringen.
Denna del av ändringsförslaget avvisades nätt och jämnt: 291 för, 299 emot och 20 som avstod från att rösta. Jag ville därför inte rösta för under den slutliga omröstningen. 
Georgios Toussas (GUE/NGL ),
   . – Greklands kommunistiska parti röstade emot betänkandet om bedömningen av Doharundan, eftersom man där för in och upprepar den reaktionära antigräsrotsramen från WTO:s ministerkonferens i Hongkong och de extravaganta kraven från euroenande kapital, såsom det definieras och främjas i praktfullt samarbete med USA. EU:s och USA:s målsättning under de pågående förhandlingarna är ett ännu större utnyttjande av människorna och de välfärdsproducerande resurserna i de utvecklade kapitalistiska länderna, och i ännu större utsträckning i utvecklingsländerna och de mindre utvecklade länderna.
EU och USA fortsätter tillsammans med andra imperialistiska krafter sitt selektiva öppnande av marknaderna och avskaffandet av subventioner för jordbruksprodukter, på bekostnad av små och medelstora gårdar, så att monopolkapital kan komma in på marknaderna i utvecklingsländerna och de minst utvecklade länderna och få full kontroll över industriprodukterna, tillhandahållandet av tjänster och det grymma utnyttjandet av vatten, energi och så vidare, i syfte att maximera vinsten. 
Jean-Pierre Audy (PPE-DE ),
   . – Jag röstade för det utmärkta betänkandet av min kollega José Manuel García-Margallo y Marfil om situationen för Europas ekonomi som en del av det förberedande betänkandet om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2006, som understryker de förutsättningar som krävs för en hållbar ekonomisk tillväxt. 
Betänkandet är grundläggande för att korrekt förstå varför Europa är ett av de områden i världen, särskilt i industriländerna, där tillväxten är svagast. Det överdrivna paragrafrytteriet som gör vår ekonomi mindre flexibel, det faktum att vi inte har tillräckligt med världsledare och att våra små och medelstora företag utvecklas långsammare än i Förenta staterna, låga arbetslöshetsnivåer och korta genomsnittliga arbetstider och avslutningsvis låga investeringar i yrkesutbildning, forskning och utveckling: allt detta förklarar i stor utsträckning den nuvarande situationen.
I den globala ekonomiska och sociala konkurrens som Europa står inför behöver medlemsstaterna snarast, via nationella reformplaner, samarbeta med Europeiska unionen för att skapa de villkor för att lyckas med Lissabonmålen som syftar till att göra Europa till världens mest konkurrenskraftiga ekonomi. 
Ilda Figueiredo (GUE/NGL ),
   . – Här har vi ytterligare ett betänkande om den ekonomiska situationen. Ytterligare en bekräftelse på lögn, och lösningar som enbart erbjuder mer av samma sak. Den ekonomiska och sociala situationen är fortfarande oviss med ökande orättvisor, oacceptabel fattigdom och arbetslöshet, och den ekonomiska tillväxten är fortsatt långsam och instabil.
Det vi ser är att den finansiella sidan har företräde före den verkliga ekonomin, och betoningen ligger därmed på behovet av att inge förtroende via Europeiska centralbankens smala genomförande av valutapolitiken, stabilitets- och tillväxtpakten och behovet av att sänka skatterna för företagen. Dessa ståndpunkter är liberalism i sin renaste form, och vi avvisar dem fullständigt.
Vad har hänt i globaliseringens namn? Arbetstagarnas rättigheter och sociala trygghet har underminerats, större flexibilitet på arbetsmarknaden har införts (det magiska konceptet med ”flexibel säkerhet”, CPE (första anställningskontraktet) i Frankrike är det främsta exemplet), höjningen av den verkliga och officiella pensionsåldern har just motiverats, avregleringen av energisektorn har främjats och det har framförts krav på avregleringen av tjänster, vilket på så sätt har bidragit till en avreglering av arbetskraften och social och miljömässig dumpning.
Detta är stora nyheter för de ekonomiska och finansiella koncernerna. Som vanligt är det arbetstagarna och de minst privilegierade delarna av samhället som måste klä skott för problemen.
Vi har därför röstat emot. 
Bruno Gollnisch (NI ),
   . – Precis som alla år är Europaparlamentets betänkande om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken i sina kommentarer en förteckning över plattityder och i sina förslag en lista över rekommendationer som ledamöter från både vänster och höger sida i parlamentet kommer att anta entusiastiskt, men som partierna de hör till är noga med att inte tillämpa när de har makten i sina egna länder.
Utöver detta hyckleri vill jag betona tre punkter som jag finner förvånande: det saknas fullständigt hänvisning till Europeiska centralbankens omotiverade räntehöjningar som bidrar till stagnationen i euroområdet, i betänkandet ser man Europeiska unionen som ett perfekt homogent område som består av länder som möter absolut identiska problem, medan situationen i praktiken har blivit extremt heterogen sedan den senaste utvidgningen, och kravet på europeisk lagstiftning som är ”kompatibel med konkurrenternas” skulle kunna utgöra ett oacceptabelt krav på minsta gemensamma sociala och miljömässiga nämnare. 
Bortsett från vår uppfattning att det var Bryssels politik som helhet som i stor utsträckning var ansvarig för våra ekonomiska svårigheter, skulle dessa tre punkter räcka för att motivera vår nejröst.
Marie-Noëlle Lienemann (PSE ),
   . – Jag instämde inte i riktlinjerna för den breda ekonomiska politiken, vilka under ett antal år inte har haft någon annan funktion än att godkänna EU:s liberala tendenser och vilka är roten till den svaga tillväxten, arbetslösheten, osäkerheten för de anställda och indragningen av vår sociala trygghet.
I betänkandet stöds inte några av riktlinjerna som skulle möjliggöra en alternativ politik: bibehållande av köpkraften, revalvering av lönerna för att öka konsumtionen och tillväxten, stöd till ambitiösa offentliga investeringar i modernisering och sysselsättning, harmonisering uppåt av beskattning och sociala normer för att bekämpa dumpning och inrättande av en verklig ekonomisk regering som har stor möjlighet att påverka Europeiska centralbanken. 
Diamanto Manolakou (GUE/NGL )
   , . – EU:s allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken för 2006 innehåller samtliga de gräsrotsfientliga åtgärder som kommer att medföra högre priser och öka ojämlikheten, fattigdomen, ovissheten och eländet för arbetarklassen och gräsrotsklasserna och öka rikedomen för det enade eurokapitalet.
Detta har garanterats i de nationella reformprogrammen, så att den kapitalistiska barbari som förkunnas i Lissabonstrategin kan kväva folket snabbt och med precision.
Det finns många bortförklaringar: man skyller på befolkningens åldrande för att öka pensionsåldern, på energisäkerhet för att privatisera energisektorn och omvandla den från en social vara till en handelsvara, på minskade underskott i enlighet med Stabilitetspakten genom en ”begränsning” av de offentliga utgifterna för gräsrotsklassernas behov och på löne- och produktivitetssamband för att garantera nedskärningar i fråga om löner och pensioner.
Samtidigt har vi skattelättnader och förenklade förfaranden för att starta företag, flexibla arbetsformer, livslångt lärande för marknadens behov och statligt stöd och forskning som gagnar företagen och inte samhällets behov.
Endast en stark massrörelse kan driva tillbaka EU:s nya angrepp på arbetarklassen och på unga människor; endast en stark massrörelse kan öppna nya vägar genom att använda den enorma rikedom som produceras och som måste gynna sina upphovsmän, arbetarna, och inte deras exploatörer. 
Claude Moraes (PSE ),
   . – Jag har stött detta betänkande i dess syfte att lindra utgifterna för många av de fattigaste länderna avseende sjukvård och läkemedel. Samtidigt som jag stöder avsikten i ändringsförslag 3 att lindra dessa kostnader, är ändringsförslaget olämpligt eftersom det tillhandahåller en generell gräns för allt patientskydd för produkter som hör till detta område och som kan snedvrida marknader på global nivå och eventuellt skada ytterligare utveckling. 
Luís Queiró (PPE-DE ),
   . – Jag välkomnar huvudinriktningen i frågorna och rekommendationerna i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 2006. Debatten måste nu inriktas på att nå genomförbara beslut som syftar till att göra att den ekonomiska miljön i större utsträckning leder till tillväxt, sysselsättning, konkurrens, innovation och skapande av välstånd. Vi borde inte slösa bort vår energi på sidofrågor eller på vad som borde vara självklart, vilket är lika illa.
EU:s medlemsstater och deras politiska ledare har en plikt att främja en politisk miljö som är gynnsam för ekonomiska reformer. Vad som omgående behövs är en debatt som utmärks av sanning, mod och resultat. Vi måste vara djärva och utmana våra samhällen att investera i framtiden och sig själva. Vi måste kunna skapa de nödvändiga förutsättningarna för att denna investering ska kunna äga rum. Framtiden är inte nödvändigtvis något som vi måste frukta. Ändå verkar de flesta europeiska regeringar rädda. Jag har gett detta betänkande mitt stöd, eftersom man där förkastar detta tankesätt och eftersom betänkandet framstår som en utmaning att vidta åtgärder med genomförbara mål och förslag, bland vilka jag samtycker till merparten. 
Kathy Sinnott (IND/DEM ),
   . – Jag röstade emot betänkandet av José Manuel García-Margallo y Marfil eftersom det ger uttryck för stöd åt kommissionens förslag till gemensam konsoliderad bolagsskattebas, vilket fastställs i punkt 16. Förslaget till gemensam konsoliderad bolagsskattebas bereder vägen för skatteharmonisering, detta stora men väsentligen outtalade hot mot irländsk välfärd. På samma sätt är jag emot hemstatsbeskattning för små och medelstora företag.
Denna skatteharmonisering går direkt emot irländska medborgares önskemål. Med ett gemensamt europeiskt skattesystem kommer vi att förlora en av de största faktorerna för att bibehålla vår ekonomiska självständighet och vår nuvarande välfärd. Jag ser detta som en upptakt till att tvinga på Irland en gemensam europeisk skattepolitik. Jag måste råda den irländska regeringen att vara extra uppmärksam på detta område där vår frihet hotas, och att bekämpa det med kraft. Den gamla visan från den irländska regeringen lyder: Nej, det finns inga planer på att harmonisera skatterna, och om det fanns det skulle den irländska regeringen förkasta dem.
Nåväl, här dyker det upp bakom horisonten, och det är dags för er att visa ert mod. 
Peter Skinner (PSE ),
   . – Samtidigt som vi stöder avsikten med ändringsförslag 3 att lindra kostnaderna för sjukvård och läkemedel för flera av de fattigaste länderna, är detta ändringsförslag olämpligt. Det innebär nämligen att alla patentskydd förses med en skyddsgräns för produkter relaterade till detta område, vilket kan snedvrida marknader på global nivå, och eventuellt fördärva ytterligare utveckling. Dessa frågor hanteras bäst på FN- och WHO-nivå.
Europaparlamentets labourgrupp bibehåller sin ståndpunkt när det gäller frågan om gemensam beskattning, vilken är att inte stödja en ny beräkning av den gemensamma skattebasen. Samtidigt som vi eftersträvar större samordning av skattemyndigheter för att försöka hjälpa små och medelstora företag som är inblandade i gränsöverskridande handel, bekräftar vi att denna fråga fortfarande ligger inom EU-medlemsstaternas behörighetsområde. 


Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är ett meddelande från kommissionen om ändrat förslag till direktiv om tjänsterna på den inre marknaden och meddelande om direktiv 96/71/EG (Utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster).
Som alla vet är detta det ändrade förslaget till det så kallade ”Bolkesteindirektivet” till följd av förstabehandlingen i parlamentet. 
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! När vi diskuterade det här förslaget vid sammanträdesperioden i februari sa jag att kommissionen skulle grunda sina ändrade förslag på hur parlamentet röstade. Enligt min uppfattning kommer ni att märka att vi har infriat det åtagandet i den text som antas av kommissionen i dag. Vi har försökt att respektera det samförstånd ni har nått om vissa av de centrala artiklarna. Ni kommer att märka att de ändringsförslag ni har röstat igenom till artikel 16 – friheten att tillhandahålla tjänster – och artikel 17 – undantag från friheten att tillhandahålla tjänster – återspeglas i det ändrade förslaget. Vi har uteslutit all hälsovård från förslagets räckvidd, och i linje med det åtagande som gjorts kommer vi att lägga fram ett separat initiativ om hälsosektorn. I det ändrade förslaget har även beskattning, bemanningsföretag, säkerhetstjänster och den audiovisuella sektorn uteslutits från förslagets räckvidd.
I ett fall gick vi inte på er linje i fråga om räckvidd, nämligen när det gäller uteslutning av juridiska tjänster. Kommissionen anser inte att detta krävs, med tanke på att det redan föreskrivs i artikel 3 att om det uppstår en konflikt mellan ett särskilt direktiv och detta förslag gäller det förstnämnda. Dessutom har vi gjort en omformulering när det gäller utövandet av offentlig makt i linje med artikel 45 i EG-fördraget.
Vi har grundat uteslutningen av sociala tjänster på de åtskilliga ändringsförslag ni antog i detta hänseende. Jag är säker på att ni instämmer i att all uteslutning måste definieras tydligt, och det är det vi har försökt att göra.
Om vi vill undvika avvikande tolkningar i medlemsstaterna måste vi tillhandahålla rättssäkerhet. I texten till det ändrade förslaget specificeras att uteslutningen från direktivet gäller sådana sociala tjänster som rör subventionerat boende, barnomsorg eller stöd till behövande familjer och enskilda och som tillhandahålls av staten eller av tjänsteleverantörer på uppdrag av staten. Dessutom kommer kommissionen att lägga fram ett meddelande om sociala tjänster av allmänt intresse inom de närmaste veckorna, vilket kommer att återspegla den roll som dessa tjänster spelar för våra medborgare.
Beslutet att all samverkan mellan tjänsteförslaget och arbetsrätten ska tas bort har enligt min mening varit en av de viktigaste delarna i att skapa en mer positiv atmosfär kring detta nya tjänsteförslag. Detta har gjort det möjligt för oss att gå vidare efter anklagelserna om att ha sänkt sociala standarder och hotat den europeiska sociala modellen. Samtidigt som denna uppfattning var fel försvann den inte och har infekterat debatten om detta viktiga förslag. I vilket fall som helst är det ändrade förslaget tydligt i detta hänseende: arbetsrätt har nämligen uteslutits helt och hållet. Som en del av sidoeffekterna av detta har artiklarna 24 och 25 uteslutits från det ändrade förslaget.
Som jag sa under debatten i februari ska kommissionen emellertid lägga fram ett meddelande för att hantera frågorna kring utstationering av arbetstagare, vilket skulle ha behandlats i artiklarna 24 och 25. Om en stund kommer min kollega Vladimír Špidla att ange huvuddragen i den strategi som kommissionen antog i dag. Jag vill bara tillägga att detta meddelande utgör en viktig del i vår strävan att nå en överenskommelse i rådet om tjänsteförslaget.
Det finns två frågor i det ändrade förslaget som jag vill betona. I artikel 3 har vi förtydligat att alla speciallagar går före bestämmelserna i tjänsteförslaget. I artikel 3 har vi särskilt klargjort att direktivet inte berör internationell privaträtt och att konsumenter som en följd i princip kommer att främjas av det skydd som de garanteras genom de konsumentskyddsföreskrifter som har fastställts i den gällande konsumentlagstiftningen i deras medlemsstater. Kommissionen har också godkänt att yrkesansvarsförsäkringen i artikel 27 borde vara frivillig i stället för obligatorisk.
Efter Europaparlamentets omröstning i februari har man fått ökad insikt i hela Europeiska unionen om att det samförstånd ni nådde var förutsättningen för att utveckla den här debatten. Regeringscheferna stödde detta vid Europeiska rådet för två veckor sedan. Vi har ett gyllene tillfälle att utveckla detta ökade samförstånd. Jag vill se att den möjlighet till tillväxt och arbetstillfällen som detta förslag bidrar till förverkligas så fort som möjligt.
Jag kommer nu att lägga fram detta ändrade förslag inför det informella rådet (konkurrenskraft) i Graz senare denna månad. Jag är säker på att vi med det aktiva stödet från det österrikiska ordförandeskapet och medlemsstaterna har ett gyllene tillfälle att göra viktiga framsteg under detta ordförandeskap.
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen har just antagit ett meddelande med instruktioner och förklaringar för medlemsstaterna i fråga om utstationering av arbetstagare inom ramen för gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster. I meddelandet finns också förslag som syftar till att hjälpa medlemsstaterna att förbättra den praktiska tillämpningen av det administrativa samarbetet, förslag om tillgången till information och om att kontrollera att direktivet om utstationering av arbetstagare följs.
Kommissionen tillkännagav detta meddelande i februari efter omröstningen om tjänstedirektivet i Europaparlamentet, och uppgav vid den tidpunkten att beslut om ett eventuellt tillbakadragande av artiklarna 24 och 25, som innehåller bestämmelser om administrativa hinder för utstationering av arbetstagare, skulle fattas på grundval av en omröstning med kvalificerad majoritet. Tillbakadragandet av dessa artiklar borde dock inte tolkas av medlemsstaterna som att de kan införa eller behålla orimliga administrativa hinder för företag som stationerar ut arbetstagare över de nationella gränserna. Utstationering av arbetstagare över gränserna regleras i direktiv 96/71/EG, vars syfte är att harmonisera företags rätt att tillhandahålla tjänster över gränserna, å ena sidan, och rätten för arbetstagare som tillfälligt utstationerats till en annan stat, å andra sidan, att tillhandahålla tjänster. Direktivet är det centrala instrumentet för att garantera fri rörlighet för tjänster, och samtidigt det centrala instrumentet för att förhindra social dumpning. Den rättsliga förklaring som kommissionen i dag godkänt ger de nödvändiga klargörandena av vilka kontrollåtgärder medlemsstaterna kan använda när de kontrollerar om de arbetsvillkor som föreskrivs i direktivet följs. Syftet är att se till att medlemsstaterna agerar i enlighet med principen om fri rörlighet för tjänster, samtidigt som social dumpning förhindras.
I meddelandet ges förklaringar och instruktioner för i synnerhet fyra typer av kontrollåtgärder: kravet om tillstånd, skyldigheten att ha en företrädare på värdmedlemsstatens territorium, anmälningsplikten och skyldigheter i fråga om dokument om sociala och sysselsättningsrelaterade villkor. I meddelandet dras följande slutsatser: skyldigheten att ha en företrädare på värdmedlemsstatens territorium ses som tämligen orimlig, och det anses som tillräckligt att vissa arbetstagare – till exempel en chef – utses som kontaktpersoner för de relevanta myndigheterna i medlemsstaterna. Det anses inte rimligt att plikten att göra en preliminär systematisk anmälning endast bör tillämpas för att det handlar om en utstationerad tjänst; plikten att bevara dokument erkänns naturligtvis, men detta borde endast gälla dokument som är absolut nödvändiga och som gör det möjligt för medlemsstaternas myndigheter att bedriva effektiv stöd- och kontrollverksamhet. Det gäller till exempel inte för socialförsäkringsdokument, eftersom dessa regleras i direktiv 1408/71/EEG.
Slutsatsen drogs också att det vore rimligt att begära att verksamheten ska tillkännages på förhand. Tillkännagivanden får inte göras senare än samma dag som verksamheten inleds.
Kommissionen eftersträvar enklare tillgång till information om arbetsvillkor för arbetstagare och företag, och ett ökat samarbete mellan mellanstatliga myndigheter. Det är också grundläggande att förbättra de tillgängliga resurserna för arbetstagare och företag i syfte att garantera att anställningsbestämmelserna följs effektivt. På grundval av en studie om genomförandet av direktivet som kommissionen utfört och som återges i rapporten från kommissionen, drog vi slutsatsen att det fortfarande finns stort utrymme för förbättringar på alla områden, och i meddelandet finns flera förslag från medlemsstaterna om hur dessa brister kan hanteras. Dessa förslag omfattar förbättringar av webbplatser och andra informationsresurser, ytterligare resurser för kontaktpunkter och för de organ som ansvarar för övervakningen av användningen av de elektroniska systemen för uppgiftsöverföring och för förbättringen av kontakterna mellan arbetsplatsinspektionerna. Förslaget att det är rätt att medlemsstaterna måste inkludera uppgifter om de plikter som företag som stationerar ut arbetstagare måste uppfylla i sin information, och inte bara allmänna referenser till arbetsrätten eller till det rättssystem som gäller i den berörda medlemsstaten, anser jag vara tämligen viktigt.
Mina damer och herrar! Jag anser bestämt att direktivet om utstationering av arbetstagare – under förutsättning att det tillämpas korrekt – utgör ett lämpligt och stabilt instrument för att å ena sidan se till att social dumpning förhindras, och å andra sidan garantera ett fritt tillhandahållande av tjänster.
Marianne Thyssen,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater är inte helt missnöjd med läget i fråga om tjänstedirektivet. I november anslog vi den rätta tonen i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd genom att lägga fram möjligheten till ett hållbart och opartiskt dokument, och det är vad som faktiskt genomfördes. Vi lade med kommissionens stöd fram förslag med omfattande ändringar som därefter fick total majoritet vid plenarsammanträdet. Vid Europeiska rådets vårmöte – för det är väl ändå vad vi kan kalla det nu – gratulerade rådet oss varmt, och uttryckte en önskan om att arbetet med ett tjänstedirektiv som öppnar marknaderna ska fortlöpa, samtidigt som ett tillräckligt utrymme för den sociala tryggheten säkras.
Vi har i dag lyssnat till kommissionens detaljerade ståndpunkt om våra förslag, och vi har noterat att kommissionen har hållit sitt löfte och fortfarande är fast besluten att stödja den linje som parlamentet intagit. Tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse bevaras, även om de införlivas i en egen struktur, liksom vi föreslagit. Samtidigt som räckvidden begränsas, vilket är vad vi vill, vill jag uppmana kommissionsledamoten att ännu en gång fundera över exakt hur vi borde definiera dessa sociala tjänster. Direktivet påverkar inte arbetsrätten över huvud taget, och kommissionsledamot Vladimír Špidla redogjorde för de utlovade riktlinjer som rör tillämpningen av direktivet om utstationering av arbetstagare för en stund sedan.
Som tur är skyddas konsumenterna tillräckligt när allt kommer omkring, byråkratin skärs ned, och friheten att tillhandahålla tjänster, som föreskrivs i artiklarna 16 och 17, garanteras. Ett annat samarbetsförfarande har visserligen utarbetats i inspektionssyfte, men trots det räknar vi med att rådet garanterar att detta förfarande fungerar precis lika bra som det vi föreslagit.
Vi vet att en jämvikt kan nås. Det är något som vi skulle vilja arbeta för, och vi hoppas att rådets österrikiska ordförandeskap, med vilka vi alltid är redo att inleda en dialog, kommer att leda oss till ett direktiv som gynnar egenföretagare, yrkesmänniskor, tjänstekonsumenter, konsumenter, anställda, den ekonomiska tillväxten i sin helhet och skapar många nya arbetstillfällen. Vi önskar rådets ordförandeskap största möjliga framgång, och vi är nöjda med att vi slutligen fick kommissionen att bedriva ett positivt samarbete.
Evelyne Gebhardt,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! I sin hantering av tjänstedirektivet har kommissionen klivit ur den skugga som återigen bredde ut sig över den förra veckan. Kommissionsledamot McCreevy, käre Charlie, som föredragande och på min grupps vägnar vill jag säga hur nöjd jag är över att kommissionen har hållit sitt tidigare löfte till parlamentet och gjort som den uppmanats av den överväldigande majoriteten i kammaren.
Jag vet att det krävde timmar av arbete för kanslicheferna i går, men den viktigaste lagstiftningen i Europa – näst efter konstitutionen – är nu på rätt väg. Vi kan följa den på denna väg, eller bör man säga att kommissionen följer parlamentet dit det går? Vad vi kan säga är att ett avgörande steg har tagits i riktning mot ett socialt EU, och jag kan tala om för kommissionsledamoten att jag är särskild nöjd med att den centrala tvistefrågan – principen om ursprungsland – har retts ut. Det är det största genombrottet i vårt arbete mot ett socialt EU.
Jag är också mycket glad över att ni gjort som parlamentet föreslagit, och avlägsnat så viktiga områden som deltidsarbete, säkerhetsföretag, spelindustrin och hela hälso- och sjukvårdssektorn från tjänstedirektivets räckvidd, även om det fortfarande är oklart om sociala tjänster ska uteslutas, och vi kommer att behöva föra ytterligare diskussioner om hur kommissionens resonemang i frågan faktiskt ska bedömas och tolkas.
Jag är också glad över att tjänstedirektivet, i motsats till vad man tidigare befarade, kommer att behandlas som sekundärt i relation till de sektorsvisa direktiven, vilket parlamentet såg som viktigt, särskilt i fråga om direktivet om utstationering av arbetstagare. Jag betraktar det vi uppnått som en stor framgång för folket, för det sociala Europa, och inte minst för parlamentet. Genom detta har vi, parlamentets ledamöter, visat att vi tar våra rättigheter i fråga om offentliga tjänster på allvar. Ärendet ligger nu hos ministerrådet. Hur snabbt vi får en verklig lagstiftning beror på dem.
Toine Manders,
   . – Herr talman! Jag vill tacka kommissionsledamoten för hans dynamik och raskhet med att lägga fram detta snabbt utarbetade dokument. Gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa vill gå så långt som att säga att dokumentet utgör ett framsteg i fråga om Europaparlamentets ståndpunkt, vilket är bra för sysselsättningen i Europa. ALDE-gruppen anser att skapande av arbetstillfällen är den bästa sociala struktur som finns, och att det är bättre än att skydda vad vi redan uppnått. Tyvärr finns det ett antal faktorer och sektorer som fortfarande inte omfattas, vilket medlemsstaterna skulle kunna utnyttja för att skydda sina egna marknader. Det är vad vi kallar protektionism, och det kommer sannolikt att leda till många rättsliga förfaranden i EG-domstolen.
Det finns fortfarande kärnbegrepp, som till exempel spel och dobbel, den audiovisuella sektorn och så vidare, och vad de omfattar får medlemsstaterna besluta. Vi skulle ha föredragit en mycket snävare definition och avgränsning av vad som utesluts och inte. Det finns tyvärr inget stöd för det för tillfället, och vi kan mycket väl behöva mer tid.
Vi hoppas att människor kommer att inse det. Ibland, som i fallet med Frankrike, kan detta orsaka problem om man vill genomföra reformer för att trygga vad vi nu uppnått och vårt välstånd, inte minst för våra barns skull. Miljoner människor protesterar fortfarande på gator och torg varje tisdag. Det är skamligt! Politikerna är där för att fatta långsiktiga beslut, och emellanåt för att återväljas på mycket kort sikt. Ibland väljer vi det senare.
Hur som helst anser vi att ett steg i rätt riktning tagits. Vi stödde förslaget vid första behandlingen. Vi hoppas att anledningen till varför ett antal sektorer utesluts kommer att klargöras ytterligare. Som ni själv nämnde borde definitionerna till exempel bli mindre tvetydiga, så att det blir svårare för medlemsstaterna att skydda sina inkommande tjänster från andra. Rörligheten och dynamiken i ekonomin måste när allt kommer omkring förbättras och stärkas på den inre marknaden om vi ska kunna konkurrera med andra stora ekonomiska regioner i världen. Jag tror att det är så vi kan hålla fast vid vårt välstånd. Jag tackar er och hoppas att ett positivt resultat kan nås mycket snabbt vid det kommande rådsmötet.
Pierre Jonckheer,
   – Herr talman, kommissionsledamöter! Jag tycker att vi borde vara glada över att kommissionen har vikt sig för det dubbla trycket från Europaparlamentet och rådet. Med tanke på situationen inom EU anser jag att detta är ett lysande exempel på att den parlamentariska demokratin inom Europeiska unionen kan fungera och på att kommissionen faktiskt kan godkänna de ändringsförslag som Europaparlamentet röstat för.
Europaparlamentet har i hög grad förbättrat kommissionens ursprungliga förslag. Med tanke på det vill jag betona att de grundläggande invändningar vi hade, och som motiverade vår grupps enhälliga röst mot förslaget, fortfarande består. De rör huvudsakligen två punkter: direktivets räckvidd och det bekräftade införlivandet av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Vår grupp stöder ett särskilt direktiv om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, eftersom vi befarar att deras införlivande i detta direktiv kan stå i vägen för nya förslag från kommissionen.
Den andra invändningen rör den kompromiss som nåtts om artikel 16, som inte ökar textens rättsliga säkerhet och faktiskt tar oss tillbaka till EG-domstolens rättspraxis, såväl som till kravet att EG-domstolen ska göra ett avgörande från fall till fall, i strid mot kommissionens och parlamentets önskemål. Bollen är nu hos rådet, som ska definiera sin gemensamma ståndpunkt. I detta hänseende kräver gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen enhälligt att rådet ska ändra och förbättra denna text, särskilt i fråga om de två punkter som jag nyss nämnt. 
Francis Wurtz,
   . – Herr talman, kommissionsledamöter! I alla strider är det tillrådligt att bedöma varje skede korrekt. Man får varken underskatta de poäng man tagit, för då uppmuntrar man till defaitism, eller överskatta de segrar man tycks ha vunnit, för att inte bli besviken.
Var står vi i detta hänseende i fråga om utkastet till det så kallade Bolkesteindirektivet? De poäng som motståndarna till den ursprungliga texten tog vid första behandlingen i parlamentet är obestridliga. Avskaffandet av hänvisningen till principen om ursprungsland och anpassningen till den aktuella tillämpningen av direktivet är de mest symboliska bakslagen för det liberala Europas tuffingar. Uteslutandet av ett antal sektorer från direktivets räckvidd och beviljandet av tillsynsbefogenheter för värdlandet, om än begränsade, villkorade och svåra att tillämpa, är också viktiga faktorer. Slutligen gör uteslutandet av arbetsrätten att vi är tillbaka vid den nu gällande lagstiftningen.
Vi kommer att granska kommissionens nya text mycket noga. Om kommissionen försöker att återkräva en del av den mark den tvingats ge ifrån sig, särskilt genom att bevilja sig själv alla slags automatiska tillsynsrättigheter, vore det enligt vår åsikt ett oacceptabelt krav. Om det å andra sidan visade sig att kommissionen har införlivat parlamentets krav i sitt nya reviderade utkast till direktiv, vore det både ett uppfriskande tecken på att parlamentet blir allt viktigare inom EU:s institutionella triangel, och det vore också, vilket kanske är allra viktigast, en bekräftelse av det danande inflytandet från medborgarnas plötsliga uppdykande i EU-debatten, särskilt sedan ett visst datum, den 29 maj 2005. Det visar bara att vår grupp inte har någon avsikt att förneka denna utveckling.
Mot denna bakgrund, lyckas det hittills uppnådda resultatet dock bromsa denna mani på konkurrens mellan arbetstagarna, som våra medborgare reser sig emot i allt större skaror? Det är den verkliga frågan, och vårt svar är ”nej”.
Bortsett från de nämnda undantagen stärker direktivet i sin ändrade utformning faktiskt bestämmelserna om inrättande av en form av integration som inte längre bygger på harmonisering av lagstiftningen, utan på en fri marknad. De nuvarande omständigheterna och gemenskapsregelverkets betydelse i detta hänseende förtjänar vår förnyade uppmärksamhet, särskilt vid en tidpunkt för utvidgningen av Europeiska unionen då man ska införliva länder vars sociala standarder är attraktiva för ekonomiska och politiska ledare som är besatta av att sänka kostnader och avlägsna ”hinder för konkurrensen” inom den ökända fria marknadsekonomi där konkurrensen är öppen och ostörd.
Hur kan vi frångå denna hämmande logik? När tiden är inne för den stora öppna debatten om Europeiska unionens framtid är detta den centrala fråga som jag föreslår ska inleda diskussionen, särskilt inom vänsterpartierna. 
Adam Jerzy Bielan,
   . – Herr talman, kommissionsledamöter! Jag måste framföra den enorma besvikelse jag kände efter er presentation av kommissionens meddelande i dag. Den ändrade texten i tjänstedirektivet saknar precision, och dess ordalydelse är ofta otydlig. De länder som motsätter sig en fri marknad för tjänster kommer säkerligen att utnyttja dessa brister.
Kommissionsledamot McCreevy! Vid ett sammanträde i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd för två veckor sedan angav ni att vad som är ypperligt inte får stå i vägen för vad som är bra. Det är förvisso sant, men anser ni verkligen att detta utkast, som motsvarar resultatet av två års arbete med liberaliseringen av marknaden för tjänster inom Europeiska unionen, verkligen är bra? Anser ni att direktivet i sin nuvarande utformning är ett tillräckligt svar på EU-ekonomins förväntningar vid en tidpunkt då den globala konkurrensen blir allt mer intensiv?
Jag finner det svårt att förstå inställningen hos regeringarna i vissa av de femton gamla medlemsstaterna. De för en kortsiktig och självisk politik, och hindrar konkurrensen inom EU. Vad gäller Europeiska kommissionens slöhet och märkliga apati kan jag helt enkelt inte förstå det över huvud taget. Kommissionen ska först och främst styras av hela Europeiska unionens intressen. Den ska sträva efter att åtminstone nå målen i Lissabonstrategin.
För två månader sedan vände Europaparlamentet utkastet till direktiv upp och ned, som Evelyne Gebhardt så träffande uttryckte det vid den tidpunkten. Detta var resultatet av en mycket olycklig kompromiss mellan parlamentets två största politiska grupper. Kommissionen försäkrade dock förespråkarna för en fri marknad för tjänster att alternativa arrangemang skulle inrättas för att kompensera för avlägsnandet av liberala bestämmelser från utkastet. Jag hänvisar i synnerhet till artiklarna 24 och 25, som var avsedda att avskaffa de hinder som utstationerade arbetstagare för närvarande möter.
Det är nu tydligt att Europeiska kommissionen inte har hållit detta löfte. I allt väsentligt är kommissionens dokument om utstationering av arbetstagare helt enkelt en beskrivning av de nuvarande hindren. Dokumentet innehåller inga förslag till sanktioner av något slag mot de länder som hindrar tillträde för utstationerade arbetstagare. Det är dock kommissionens uppgift att radikalt förändra sin politik i fråga om länder som uppenbart överträder gemenskapslagstiftningen om friheten att tillhandahålla tjänster.
Jag vill slutligen önska er all lycka när det gäller att inrätta en fri marknad inom Europeiska unionen, herrar kommissionsledamöter. Att denna strävan lyckas är avgörande för er och för hela unionen, men det kräver större mod och beslutsamhet från kommissionens sida. 
Fernand Le Rachinel (NI ).
   – Herr talman! Rådet och kommissionen har noterat omröstningen om Gebhardtbetänkandet om tjänstedirektivet, och vi kan inte annat än vara nöjda med det. För en gångs skull är vi i majoritet, och vi ska utnyttja det så mycket vi kan. Vi hjälpte i hög grad till med att avlägsna de mest diskutabla aspekterna i tjänstedirektivet, och vi började med den ökända principen om ursprungsland. Ett antal gråzoner finns dock kvar, särskilt beträffande tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, och det kommer att vara upp till rådet att lösa dem, i samförstånd med parlamentet.
För tillfället finns faran på annat håll. Kommissionen avser att revidera direktivet om utstationering av arbetstagare och göra det mer liberalt, vilket delvis skulle kunna kullkasta Europaparlamentets lagstiftande funktion.
Vi fördömer slutligen å det bestämdaste kommissionens beslut att tillrättavisa Frankrike för att landet antagit dekret mot fientliga uppköpserbjudanden inom 11 känsliga och strategiska sektorer, i synnerhet i fråga om försvar. Kommissionen föredrar att gå emot sina egna, snarare än att försvara EU:s intressen inom WTO eller på världsmarknaderna. Det är därför upp till medlemsstaterna att rätta till detta institutionella och politiska missförhållande. 
Malcolm Harbour (PPE-DE ).
   – Herr talman! För det första skulle jag vilja tacka kommissionsledamot Charlie McCreevy för att fullständigt uppfylla det löfte han gav oss. Han sa att om vi utarbetade ett balanserat förslag med en stark majoritet från parlamentet skulle kommissionen ta upp det och utarbeta en ändrad text. Och det har han i stor utsträckning gjort, vilket många kolleger har sagt. Jag stöder detta helt och hållet. Det var en kompromiss. Jag sticker inte under stol med att jag skulle ha velat se ett mer liberalt direktiv, men faktum kvarstår att det som ligger på bordet är ett större steg framåt på den inre marknaden.
Kommissionsledamot McCreevy! Jag vill be er vara vänlig att bli den starkaste förespråkaren för detta direktiv. Vi vill att ni går ut och säljer hela paketet. I ert tal sa ni ingenting om att detta direktiv innehåller ett hundratal åtskilda åtgärder riktade mot medlemsstater för att avlägsna hinder för tjänsteföretag, för att minska byråkratin, för att förenkla administrationen och ge mer information. Min kollega från Polen verkar ha ignorerat det fullständigt i det han precis har sagt.
Som en central klausul har vi också rättigheten att tillhandahålla tjänster, som har föreslagits av denna del av kammaren. Jag är helt övertygad om att formuleringen fullständigt tar hänsyn till de bestämmelser som reglerar tjänsteleverantörernas verksamhet i deras egen medlemsstat, och det är jag säker på att ni kan bekräfta. Det är ett större framsteg, men vi vill att ni går ut och förespråkar det på ett bestämt och positivt sätt. Se gärna det som ett första budskap, eftersom vi måste vinna förtroende hos de människor som finns där ute, som tror att vi har utarbetat en urvattnad och svag lagstiftning. Om ni läser den märker ni att det inte alls stämmer.
Slutligen skulle jag vilja framföra ett stort tack till kommissionsledamot Vladimír Špidla, eftersom vi bad om ett yttrande om direktivet om utstationering av arbetstagare som en del av kompromissen för att utesluta artiklarna 24 och 25 från förslaget, och det har han gett oss. Jag anser att det kunde utvecklas ytterligare, men jag är belåten över att de två är sammankopplade, vilket var ett huvudkrav från den här sidan av kammaren.
Anne Van Lancker (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill också tacka kommissionen, som förblivit parlamentets ståndpunkt så trogen som den möjligen kunnat. Herr kommissionsledamot, jag måste säga att den tämligen begränsade definitionen av sociala tjänster oroar mig något, och jag skulle vilja att parlamentet och rådet funderar något över en bättre definition.
Jag är dock glad över att kommissionen har antagit parlamentets sociala klausuler för att respektera arbetsrätten, socialförsäkringslagstiftningen och kollektivavtalen, och det gläder mig också, herr kommissionsledamot, att man i tjänstedirektivet prioriterar direktivet om utstationering av arbetstagare och respekterar detta fullt ut. Jag måste emellertid säga till kommissionsledamot Vladimír Špidla att jag inte är helt nöjd med innehållet i meddelandet om utstationering av arbetstagare, så därför måste jag insistera på att detta meddelande läggs fram för arbetsmarknadens parter och parlamentet för samråd.
Samtidigt som det är bra att medlemsstaternas byråkrati och restriktioner kommer att avskaffas, vilka EG-domstolen upprepade gånger fördömt, får jag ändå känslan av att förbudsklausulerna i meddelandet sträcker sig mycket längre än rättskipningen. Åsikten att utnämningen av en företrädare bland de utstationerade arbetstagarna vore tillräckligt är till exempel detsamma som att neka de skandinaviska länderna deras förhandlingstradition. Med förbudet för tidigare tillstånd eller registreringar löper ni dessutom risken att undergräva tillståndssystemet, till exempel när det gäller tillfälliga anställningar. Detta måste därför granskas närmare.
Jag vill dock också erkänna att man har åstadkommit en bra början när det gäller att förbättra inspektionerna i praktiken. Det är avgörande att företagen och de anställda informeras bättre än de hittills informerats i fråga om arbetsvillkoren för utstationering av arbetstagare och att sambandskontoren blir mer effektiva. Jag stöder också förbehållslöst idén med att ge arbetsplatsinspektionerna bättre förutsättningar och med att få dem att samarbeta över gränserna. Detta är något som parlamentet redan efterfrågat flera gånger. Endast då tror jag att vi kommer att ha tillräckliga garantier för att kunna inrätta en inre marknad för tjänster som fungerar väl, samtidigt som de sociala grundläggande bestämmelserna respekteras fullt ut.
Nathalie Griesbeck (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Enligt vår åsikt är det absolut nödvändigt att den slutliga text som vi måste nå fullt ut bevarar den jämvikt som Europaparlamentsledamöterna uppnått. Om vi måste anta ett direktiv om fri rörlighet för tjänster, eftersom det är en verklig nödvändighet, får det inte vara till vilket pris som helst. Kommissionens ursprungliga utkast var en klumpig text, som var illa utformad och obetänksam. Parlamentet har nu helt och hållet reviderat texten, och sålunda gjort det möjligt att fullborda den inre marknaden samtidigt som vår sociala modell bevaras. Vi är tacksamma för att ni motstår frestelserna, herr kommissionsledamot, och vi föreslår att ni ansluter er till Europaparlamentet och utarbetar en kompromiss.
Bollen ligger nu hos rådet, och vi förväntar oss att det kommer att agera som en ansvarig medlagstiftare. Tjänstedirektivet är nu en struktur som vilar på pelare som vi uppfattar som lika viktiga. Om en av dem ifrågasattes skulle det riskera att rasera hela strukturen. Rådet kan därför inte ignorera vårt politiska budskap. Herr kommissionsledamot, parlamentets omröstning om tjänster har visat vägen. Om vi ångrade oss skulle våra medborgare inte förstå det. 
Elisabeth Schroedter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag är glad över att det har gått upp för kommissionen att direktivet om utstationering av arbetstagare är oumbärligt som ett sätt att skydda arbetstagarna på EU:s tjänstemarknad. Vi får inte tillåta att begränsningar av detta direktiv införs i tjänstedirektivet.
I direktivet om utstationering av arbetstagare fastställs principen om ”lika lön för lika arbete på samma plats”, men ändå måste jag säga till kommissionsledamot Vladimír Špidla att jag, med tanke på den straffbara energi som lagts ned på att kringgå denna princip i praktiken, undrar hur en lokal förman eller en registrering samma dag som arbetet inleds ska kunna vara tillräckligt för att se till att medlemsstaterna ska kunna hålla koll på vad som sker. Om de kontrollverktyg som är tillgängliga för medlemsstaterna är avsedda att hjälpa till att skydda arbetstagarna får följaktligen inga restriktioner införas för dessa åtgärder, och det – snarare än påståendet att något sådant är mer än ett byråkratiskt krav – måste vara handbokens vägledande princip. Direktivet om utstationering av arbetstagare måste även i fortsättningen ha skyddet av arbetstagare som främsta syfte. 
Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE ).
   – Herr talman! Också jag vill tacka kommissionsledamöterna Charlie McCreevy och Vladimír Špidla. Jag har stor beundran för ert sätt att möta oss på halva vägen. Vad vi nu har framför oss utgör ett stort steg framåt. Jag har ett par frågor och kommentarer.
Jag börjar med er, kommissionsledamot McCreevy. Ni sa att ni skulle lägga fram ett dokument om hälsa. Vad menar ni med det? Är det ett direktiv? Vi kan faktiskt inte acceptera en situation där EG-domstolen beslutar att vi ska övervaka situationen noga, bara för att inget därefter ska ske. Jag skulle verkligen uppskatta om det var ett direktiv som skulle läggas fram, med tanke på att ni inte har nämnt vilket slags dokument det rör sig om.
Om jag nu vänder mig till kommissionsledamot Špidla, så instämmer jag med er båda om att artiklarna 24 och 25, i sina ursprungliga ordalydelser, innefattades med syftet att göra det omöjligt att inrätta administrativa hinder i mottagarmedlemsstaten. Jag håller fullständigt med om att något borde göras i fråga om detta. Samtidigt kan också löner och arbetsvillkor kringgås, vilket leder till otillbörlig konkurrens på arbetsmarknaden. Det innebär därför att det är viktigt att nya politiska riktlinjer utarbetas, också för utstationerade arbetstagare.
Jag har dock en fråga. Varför har ni utfärdat ett meddelande, kommissionsledamot Špidla? Jag frågar er det, eftersom Elisabeth Schroedter utarbetar ett betänkande om direktivet om utstationering av arbetstagare, och ni redan har tillgång till en bedömning av samma direktiv. Varför har ni utfärdat ett dokument som är svårt att tillämpa? Varför beslutade ni inte i stället att anpassa lagstiftningen?
Herr talman! Jag har en sista kommentar. Jag är mycket glad över att övervakningsförfarandet, genom vilket vårt sätt att interagera med varandra kontrolleras, kommer att förbättras tack vare att olika arbetsplatsinspektioner slås ihop. Vi kommer återigen att behöva diskutera hur vi kan stärka detta förfarande. 
Robert Goebbels (PSE ).
   – Herr talman, kommissionsledamöter, mina damer och herrar! Vid den första debatten om tjänstedirektivet sa en brittisk ledamot att: ”Fritz Bolkestein lever och frodas och lever främst i Frankrike.” Min grupp hoppas att den forne kommissionsledamoten, Fritz Bolkestein, får en mycket lycklig pensionstid. Vi hoppas verkligen att han ska få en fridfull pensionstid, men hans direktiv är ordentligt dött. Hädanefter kommer vi att ha ett Gebhardt – McCreevy-direktiv.
Vi har förstås fortfarande Bolkesteins bastarder. Bland extremvänstern och bland vissa välkända anti-européer hade Bolkesteindirektivet blivit ett uppenbart spöke, symbolen för det anti-sociala Europa. Dessa människor har svårt att acceptera att Bolkesteindirektivet är helt och hållet dött och begravet. Andra har samma problem, särskilt vissa ultraliberala entusiaster, och då tänker jag på de som i kommissionens ursprungliga förslag såg ett slags huvudnyckel som gav tillgång till ett fullständigt avreglerat Europa. Jag tänker särskilt på den franske baron som försöker att verka modern genom att tala amerikanska när han talar på stora arbetsgivares vägnar.
Men som tur är har Europaparlamentet gjort sitt jobb, och en kvalificerad majoritet av parlamentet har skrivit om den text som lades fram vid första behandlingen av kommissionens ursprungliga förslag, för att göra det till ett respektabelt instrument som uppmuntrar till fritt tillhandahållande av tjänster, samtidigt som man undviker alla former av social dumpning. Kommissionen gjorde rätt i att ge ett brett stöd till Europaparlamentets ståndpunkt, även om den vacklade något förra veckan. Talman José Manuel Barroso har tagit kontroll över sina trupper. Vi kommer naturligtvis att förbli vaksamma och begära viss ytterligare information. Det österrikiska ordförandeskapet skulle emellertid göra rätt i att se till att rådet stöder parlamentet, så att vi snabbt kan nå det verkliga tjänstedirektiv som vi hoppas på. 
Anne E. Jensen (ALDE ).
   – Herr talman, kommissionsledamöter! I parlamentet har vi hållit utfrågningar om direktivet om utstationering av arbetstagare, och dessa har visat att det inte är något fel med själva direktivet, även om det är komplicerat. Det finns dock enorma problem med att tillämpa bestämmelserna i praktiken. Människor är omedvetna om sina rättigheter, företagen vet inte vilka bestämmelser de ska följa och de offentliga myndigheterna tolkar direktivet olika sinsemellan. Snarare än att ändra direktivet har vi därför en hel del att göra när det gäller bättre administration och bättre tillhandahållande av information. EU och medlemsstaterna måste tillsammans se till att det är möjligt, till exempel via Internet och snabba cacheminnen, att få bättre information. På det viset borde vi verkligen kunna utnyttja fördelarna med den inre marknaden för tjänster. Jag ser fram emot att kommissionen tar initiativ på detta område, och ser till att direktivet om utstationering av arbetstagare fungerar bättre i framtiden. 
Małgorzata Handzlik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Tack för er redogörelse för riktlinjerna för utstationering av arbetstagare. De utgör verkligen ytterligare ett viktigt steg mot liberaliseringen av tjänster.
Kommissionen redogör i sitt dokument för de administrativa hinder som olagligt påförts företag som utstationerar sina arbetstagare utomlands för arbetssyften. Dokumentet innehåller också exempel på avgöranden från EG-domstolen, som anser att sådana metoder utgör en överträdelse av fördraget. Men i dokumentet föreslår man tyvärr inte några effektiva sätt att lösa den nuvarande situationen.
Kommissionen har visat tämligen tydligt att den saknar viljan att se till att gemenskapslagstiftningen följs. Att bara hänvisa till avgöranden från EG-domstolen räcker inte. Hindren kvarstår bestämt, trots avgörandena, fördraget och direktivet. Inget har förändrats. Mer beslutsamma åtgärder krävs därför, som till exempel inledandet av rättsliga förfaranden mot de som brutit mot bestämmelserna. Jag är rädd att förslaget om att utarbeta ytterligare en rapport om de framsteg som uppnåtts i fråga om avskaffandet av hinder om ett år endast leder till att sådana åtgärder ytterligare skjuts upp.
Sammanfattningsvis vill jag säga hur förvånade många parlamentsledamöter blev över att upptäcka att hälso- och sjukvårdstjänsterna helt och hållet hade avlägsnats från kommissionens yttrande om tjänstedirektivet, trots att omröstningen i parlamentet visade på att en majoritet var för dessa tjänsters införlivande.
Charlie McCreevy,
   . – Herr talman! Jag vill inleda med att tacka ledamöterna för deras kommentarer. Jag ska besvara några av de specifika frågorna.
När det gäller de undantagna sektorerna är det viktigt att vi alla kommer ihåg att fördragets bestämmelser fortsätter att gälla de tjänster som faller utanför direktivets räckvidd. Kommissionen kommer att diskutera hälsofrågan inom de närmaste veckorna, och då kommer det att fattas beslut om initiativets räckvidd. Markos Kyprianou kommer att gå i spetsen, och Vladimír Špidla och jag själv kommer att lägga fram våra idéer för honom. Samtidigt som jag inte kan vara mer specifik i dag kan jag säga att detta åtminstone kommer att täcka frågan om patientrörlighet och ersättning för sjukvårdskostnader. Vi måste vänta på vad Markos Kyprianou lägger fram.
Malcolm Harbour är lite pessimistisk till hur detta reviderade förslag har mottagits. Det stämmer att det har funnits en tendens till negativa kommentarer i medierna, men åsikterna kommer att förändras med tiden när människor har fått mer tid på sig att smälta det som parlamentet har röstat om.
Jag har gjort en kraftansträngning för att skapa intresse för det ändrade förslaget i ministerrådet. Vid ett sammanträde med ministerrådet söndagen den 12 mars 2006 försvarade jag med all kraft det tilltänkta ändrade förslaget. Jag sa till ministrarna att jag tänkte följa det Europaparlamentet kommit överens om inom huvudområdena. Medan vissa ministrar kanske inledningsvis var lite skeptiska var de flesta vid mötets slut ganska belåtna med hur utgången skulle te sig. Att Europeiska rådet förra veckan gav sitt överväldigande stöd till omröstningen i parlamentet visar att debatten har utvecklats avsevärt.
Det är ett bra förslag. Malcolm Harbour redogör för många av initiativen och de bra punkterna i det, och vi borde förbereda oss på att lansera det som ett väldigt viktigt steg inom tjänstesektorn och som en positiv dag för EU när just detta direktiv antas.
Som jag har sagt under utskottssammanträden – och jag närvarade nyligen på ett sammanträde för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd – är det viktigt att inse att det tidigare kommissionsförslaget aldrig skulle se dagens ljus i den form det var utarbetat. De som försvarade det ursprungliga förslaget skulle således vara tvungna att inse den politiska verkligheten: det skulle aldrig bli ett lagstiftningsdokument.
Det jag som kommissionsledamot och kommissionen insåg var den politiska verkligheten att vi inte kunde förkunna hur lysande förslaget var samtidigt som vi innerst inne visste att det skulle bli lagt på hyllan. Vi antog en pragmatisk strategi genom att säga att vi skulle se om vi kunde få en bred överenskommelse bland parlamentsledamöterna från de största grupperna, för om vi lyckades skulle vi nämligen öka chansen att få se det ändrade förslaget gå igenom ministerrådet.
Vid ministerrådets sammanträde som jag närvarade på fanns det lika många skiljaktigheter som i Europaparlamentet. Jag anser därför att parlamentet verkligen har visat vägen framåt. Nu har vi ett ändrat förslag. Vi borde alla vara beredda att skapa intresse för det och erkänna att det är ett stort kliv framåt. Några kanske beskriver det som ett växande steg framåt, men det är ett större steg framåt. Det kommer att bidra avsevärt till EU:s ekonomi. Det här handlar nämligen om att sporra den europeiska ekonomin till att kunna upprätthålla den sortens tillväxtnivåer som ska resultera i de arbetstillfällen som är så nödvändiga. Enligt min mening kommer det ändrade tjänsteförslaget att göra det.
Mot bakgrund av den breda enighet som har nåtts avseende de svåraste punkterna i det här förslaget är jag säker på att ministerrådet kommer att vilja föra ett nära samarbete med Europaparlamentet för att försöka nå en tidig överenskommelse. Vi i kommissionen kommer att göra allt vi kan för att främja en slutlig överenskommelse om texten så snart som möjligt. Om alla stöder en öppen och konstruktiv strategi kan vi styra detta viktiga förslag mot ett framgångsrikt slutresultat.
Vladimír Špidla,
   . – Mina damer och herrar! Jag vill tacka er för den diskussion vi just haft. Låt mig kommentera några av de punkter som togs upp.
Under den fortsatta debatten mellan arbetsmarknadens parter och medlemsstaternas företrädare, och framför allt också inom ramen för parlamentets debatter, har den åsikten nu tagit fäste att direktivet lämpar sig för sitt syfte och att det inte finns något överhängande skäl att det ska genomgå något grundläggande lagstiftningsmässigt omarbetande, även om dess praktiska tillämpning kan ge upphov till ett antal problem. Under diskussionerna om tjänstedirektivet fick parlamentet ett löfte om att kommissionen i sitt meddelande skulle införliva en sammanfattning av praxisen hittills och av de beslut som domstolen i Luxemburg hittills fattat. Det är helt och hållet klart, och jag tror att det gäller hela rättssystemet, att lagarna endast bör användas i enlighet med de syften för vilka lagstiftarna har utarbetat dem. Direktivet om utstationering av arbetstagare ska skydda utstationerade arbetstagare, och garantera dem deras tillbörliga rättigheter, samtidigt som social dumpning förhindras, och samtidigt som arbetstagarna skyddas från utnyttjande och från att tvingas att acceptera orimliga sociala standarder och därigenom på ett otillbörligt sätt konkurrera med värdlandets arbetstagare. Detta är direktivets syfte, och detta var vår avgörande ståndpunkt när vi utarbetade en strategi för meddelandet.
Det är naturligtvis inte direktivets syfte att skapa artificiella hinder, och det innebär att varje enstaka hinder och varje administrativt förfarande måste bedömas ur följande perspektiv: är det nödvändigt och oumbärligt för att i högre grad skydda arbetstagarna? Om svaret är ja är det förenligt med direktivet, och om svaret är nej strider det mot direktivet. Jag kan ge ett typexempel: skyddet av arbetstagare kräver otvivelaktigt att officiella dokument används, men vi kan lätt föreställa oss att vissa dokument kan vara onödiga ur detta perspektiv. Detta är en av de frågor som tas upp i meddelandet.
I ett antal anföranden togs en fråga också upp som inte var direkt förknippad med meddelandet, men som hängde samman med den vidare utvecklingen av tjänstedirektivet och med allmänna frågor om tjänster. Det var frågan om sociala tjänster i allmänhetens intresse. Jag kan tala om att meddelandet redan är fullständigt när det gäller frågans grundläggande punkter, och vi förväntar oss att det ska vara färdigformulerat i slutet av april. I meddelandet kommer några av de grundläggande rättsliga frågorna å ena sidan att klargöras, eftersom det är nödvändigt med precisa och pålitliga tolkningar av domstolens beslut, och å andra sidan kommer ett antal andra förfaranden att läggas fram som kan antas i och med den vidare utvecklingen och utarbetandet av den politiska idén med tjänster i allmänhetens intresse.
Mina damer och herrar! Jag anser att tjänstedirektivet och det dithörande meddelandet, tillsammans med de vidare förhandlingarna och ytterligare åtgärder, utgör ett exempel på ett utomordentligt produktivt samarbete mellan kommissionen och parlamentet, inom ramen för vissa mycket krävande delar av vår lagstiftning.
Mina damer och herrar! Kan jag få kommentera ytterligare något som min kollega Charlie McCreevy redan tagit upp, nämligen att vi verkligen förväntar oss att vissa nya lagstiftningsförslag kommer att utarbetas i fråga om hälso- och sjukvård, och framför allt när det gäller förflyttning av patienter inom hälso- och sjukvårdssystemet. 
Robert Goebbels (PSE ).
   – Herr talman! Det förvånar mig att Europeiska unionens österrikiska ordförandeskap inte intar någon ståndpunkt om detta viktiga meddelande från kommissionen. När man lyssnar på kansler Wolfgang Schüssel säger han mycket gott om den kompromiss som nåtts i Europaparlamentet, och jag skulle verkligen vilja veta om det österrikiska ordförandeskapet nu kommer att göra sitt bästa för att se till att rådet antar denna nya ståndpunkt från parlamentet och kommissionen. 
Talmannen.
   – Herr Goebbels! Jag är tveksam till om ert anförande är en ordningsfråga, men det rör debatternas ordning. Det är en fråga om ordningen, men jag tror inte att rådet behöver incitament från parlamentsledamöterna att tala om det så önskar. Rådet vet att det kan ta ordet, och om det inte har begärt att få göra det beror det på att det inte haft något behov av det. Det kallas tyst samtycke.
Debatten är avslutad.
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Jag är tacksam för att kommissionen beaktat parlamentets ståndpunkt, som demokratiskt återspeglar kraven från majoriteten av EU-medborgarna. 
Jag beklagar att vissa sociala tjänster fortfarande utesluts från direktivet: tjänster som bostäder till rimliga priser och stöd till barn och familjer får inte underställas konkurrenslagstiftningen, utan måste endast vara inriktade på att beakta stödmottagarnas intressen. Jag hoppas därför att dessa krav kommer att beaktas tillräckligt i direktivet om sociala tjänster som kommissionen meddelat att den ska lägga fram i slutet av april.
Jag är också nöjd med att principen om ursprungsland har tagits bort och att det nya dokumentet om utstationering av arbetstagare har utarbetats. Jag anser faktiskt att vi måste vara på vår vakt mot social dumpning genom att noga granska marknadsbestämmelserna, särskilt i fråga om löner och arbetsvillkor. Det är viktigt att se till att konkurrensen förbättrar arbetskvaliteten till förmån för arbetstagarna och konsumenterna. Europeiska unionens yttersta mål är faktiskt inte att öka affärsvolymen, utan att inrätta ett konkurrensbetonat samhälle som tjänar sina medborgare, ett samhälle som hjälper till att höja levnadsstandarden för sina medborgare i alla hänseenden. 
Talmannen.
   Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om ”Bättre lagstiftning”, som omfattar fyra betänkanden:
- ett betänkande (A6-0089/2006) av Monica Frassoni för utskottet för rättsliga frågor om kommissionens tjugoförsta och tjugoandra årsrapport om kontrollen av gemenskapsrättens tillämpning (2003 och 2004) (2005/2150(INI)),
- ett betänkande (A6-0082/2006) av Bert Doorn för utskottet för rättsliga frågor om bättre lagstiftning 2004: tillämpning av subsidiaritetsprincipen – tolfte årsrapporten (2005/2055(INI)),
- ett betänkande (A6-0083/2006) av Arlene McCarthy för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd om tillämpning, konsekvenser och effekter av gällande lagstiftning om den inre marknaden (2004/2224(INI)) och
- ett betänkande (A6-0080/2006) av Giuseppe Gargani för utskottet för rättsliga frågor om en strategi för förenkling av lagstiftningen (2006/2006(INI)). 
Monica Frassoni (Verts/ALE ),
   Herr talman, mina damer och herrar! Det gläder mig särskilt att få ta ordet i dag, inte i min vanliga egenskap som företrädare för min grupp, utan som föredragande för utskottet för rättsliga frågor, och som företrädare för en bredare majoritet. Som föredragande skulle jag vilja föra fram ett antal budskap om detta betänkande, vars väsentliga syfte är att betona att tillämpningen av gemenskapslagstiftningen utgör en viktig del av frågan om ”bättre lagstiftning”, vid sidan av de övriga frågor som vi ska diskutera i eftermiddag.
Tillämpningen är en viktig del av lagstiftningen, främst på grund av att situationen på EU-nivå är otillfredsställande, vilket kommissionen påpekar mycket eftertryckligt i sin rapport. Det finns mycket allvarliga problem, främst när det gäller miljölagstiftningen såväl som lagstiftningen om den inre marknaden, och ansvaret för detta ligger framför allt hos medlemsstaterna – det är det ingen idé att förneka.
Icke-tillämpningen beror dock också på att förfarandet föreskrivs i fördragen, och därför inte är enkelt att förbättra. Det är ett långsamt förfarande som ger utrymme för relativt otillräckliga sanktioner: när det gäller att nå en positiv lösning i fråga om medlemsstaternas tillämpning av gemenskapslagstiftningen lämnar förfarandet ofta mycket övrigt att önska och tar mycket lång tid.
Jag skulle vilja veta om ni anser att denna fråga om tillämpningen av gemenskapslagstiftningen är en prioritet för kommissionen eller inte. Av meddelandet att döma uppfattar jag det som om detta inte är en prioritet för kommissionen, eftersom man i meddelandet, som vi vet, snarare tar upp aspekten med att avskaffa och ändra direktiv än deras korrekta tillämpning.
Jag anser att det huvudsakligen finns två tankeskolor inom kommissionen: en som säger: ”Det är bäst att undvika bekymmer med medlemsstaterna, så låt oss försöka lösa problemen tillsammans med dem”, medan den andra skolan säger: ”Låt oss tillämpa bestämmelserna som de ser ut, inte oflexibelt, men hur som helst på ett positivt sätt, och använda förfaranden som i så hög grad som möjligt är snabba och ligger inom ramen för lagstiftningen.”
Jag skulle vilja ge några exempel på det. Vi anser att flera av kommissionens beslut om inledandet av vissa förfaranden, som till exempel förfarandena om genetiskt modifierade organismer i Österrike, fattades särskilt snabbt och effektivt. Å andra sidan har vi, i fallet med Frankrike och dess oförmåga att genomföra Natura 2000-direktivet, väntat i tre år, ända sedan EG-domstolens beslut, på att kommissionen ska ingripa i enlighet med artikel 228, dvs. artikeln om böter.
På samma sätt finns det intressanta situationer som rör medborgarnas rätt till ersättning av läkemedelskostnader. Detta är en oerhört viktig fråga för människor själva, men vi inser att den förblir olöst eftersom det är en politiskt komplicerad fråga att ta sig an. Samtidigt har artikel 228 endast åberopats två gånger: en gång i fallet med Greklands avfallshantering, som lades ned efter mycket kort tid, och en gång i fallet med Spaniens badvatten, vilket drogs tillbaka i sista minuten på grund av en fråga som kommissionen själv erkänner är tämligen tvivelaktig ur rättslig synvinkel.
Vilket är vårt svar, eller vad föreslår vi för att lösa en situation där vi anser att kommissionen borde agera mer öppet? För det första anser vi att det borde finnas en större kontroll och öppenhet i fråga om tillämpningen av gemenskapslagstiftningen. Jag anser att det är viktigt att kommissionen vidarebefordrar de studier om förenlighet som den genomför om tillämpningen av lagstiftningen till oss, vilka vi tyvärr inte lyckats erhålla.
För det andra anser jag att det är oerhört viktigt att resurser överförs från alla de organ som inte längre kommer att utarbeta lagstiftning till de organ som i stället kommer att genomföra lagstiftningen. Vi håller till exempel inte med om att en sådan överföring borde göras till de som ska genomföra konsekvensbedömningar, vilket för närvarande diskuteras i kommissionen. För det tredje – och detta rör oss – anser vi att Europaparlamentet borde agera mycket mer specifikt på området för tillämpningen av gemenskapslagstiftningen, inte för att ändra kommissionens befogenheter – jag är medveten om att kommissionsledamöterna är mycket oroade över detta – utan, tvärtom, för att få en klarare uppfattning om vad som faktiskt sker, liksom utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet och andra utskott gör.
Jag anser att policyn med att namnge och hänga ut länder med hänsyn till tillämpningen av gemenskapslagstiftningen är mycket användbar och att kommissionen kanske borde hjälpa oss att tillämpa den mer beslutsamt. 
Bert Doorn (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja citera en artikel från en vederhäftig nederländsk dagstidning i maj förra året, precis före folkomröstningen i Nederländerna. Citatet inleds som följer: ”Inte Barroso, inte Blair, men van Alphen från Nederländerna, tillsammans med tusentals andra nationella civila tjänstemän, fattar de dagliga besluten i Europa”. Denna artikel gjorde ingenting för att bidra till en positiv grundläggande uppfattning av folkomröstningen i Nederländerna. Ni vet att allt gick fruktansvärt fel. Nederländerna sa nej, vilket är oroande. Det är just dessa regler och bestämmelser som är en källa till oro och som vi borde diskutera mer i detalj i dag.
Vi måste arbeta hårt för att avskaffa den negativa bild som medborgarna har av reglerna och bestämmelserna. Hur kan vi uppnå det? Vi kan uppnå det genom att göra reglerna och bestämmelserna mer öppna. Vi måste också beakta den administrativa börda som de ger upphov till. För många företag är en tung administrativ börda en black om foten, och om det finns något som påverkar företags konkurrenskraft är det detta.
Hur når vi större öppenhet och minskar den administrativa bördan? Vi kan till att börja med göra det genom att genomföra en faktisk konsekvensbedömning, och det är vad som fortfarande saknas för tillfället. Vi har sett många exempel på konsekvensbedömningar, och de varierar alla i fråga om kvaliteten. Vissa är bra, och vissa är det inte. Om vi i parlamentet vill dra nytta av konsekvensbedömningar borde de erbjuda opartisk och välgrundad information som är lätt att förstå. Det är vad som saknas.
Vi i parlamentet har förstahandserfarenhet av vissa konsekvensbedömningar om ändringsförslag; vi har också insett att kvaliteten varierar, och det är därför jag föreslår att en oberoende granskning ska göras. Detta behöver inte göras av en betydelsefull myndighet. Det kan göras av en panel med fyra experter på området för konsekvensbedömningar, som helt enkelt tittar på de konsekvensbedömningar som kommissionen genomfört och de som parlamentet genomfört, och som sedan utfärdar rekommendationer på grundval av detta. Med andra ord finns det inget behov av en byrå eller en betydelsefull myndighet; vad vi behöver är endast en oberoende kvalitetsöversyn, som är effektiv och extern.
Om vi går över till kommittéförfarandet sades också något om detta i den artikel jag nämnde för en stund sedan. I artikeln fanns också en annan punkt om kommittéerna, som jag inte vill undanhålla er. ”Man ser dem inte, man hör dem inte, de ungefär 450 rådgivande klubbarna i Bryssel, som ständigt fattar beslut som påverkar medborgarnas dagliga liv.” Det behövs större öppenhet också på det området. När kommittéförfarandet leder till sekundärlagstiftning måste också denna lagstiftning kontrolleras. Vi måste visa på vilka följder lagstiftning av den typen har genom en konsekvensbedömning. Allmänheten kommer då att förstå att vi menar allvar, och att vi faktiskt vill ha denna öppenhet.
Slutligen, liksom Monica Frassoni redan påpekat, är tillämpningen oerhört viktig, och parlamentet borde fästa mycket större uppmärksamhet på det. När ett betänkande har diskuterats i kammaren är föredragandens arbete gjort. Jag vill föreslå att man, tre år efter det att ett betänkande antagits i kammaren, ber den berörda föredraganden att underrätta sitt utskott om situationen i fråga om tillämpningen. Detta skulle avsevärt bidra till ett korrekt genomförande i medlemsstaterna, och också till goda kontakter med de nationella parlamenten.
Förslagen är de följande: ökad öppenhet, objektiv kontroll av konsekvensbedömningarna, gränser för kommittéförfarandet, större insyn i kommittéförfarandet, och möjligen en återkallanderätt för Europaparlamentet om så skulle behövas. Detta är de inslag i ett interinstitutionellt avtal som jag anser behövs för att vi verkligen ska komma i gång med dessa regler och bestämmelser. 
Arlene McCarthy (PSE ),
   . – Herr talman! Som ordförande i utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd välkomnar jag starkt denna gemensamma debatt om bättre lagstiftning och möjligheten att diskutera med rådet och kommissionen om hur vi kan förbättra konsumenters, medborgares och företags erfarenhet av lagstiftning, som är det svåraste med att införa EU-lagar på ett begripligt sätt. Medborgares, konsumenters och företags självförtroende och tillit till själva EU är förbundet med deras erfarenhet och uppfattning av EU-lagar och den inverkan de har på deras vardagsliv.
Jag vill fokusera på att förbättra lagstiftningen för den inre marknaden och säkerställa att vi uppnår ett syfte i vår lagstiftning för konsumenter på den inre marknaden. Den inre marknaden står för nästan en tredjedel av gemenskapens regelverk. En lagstiftning som är av bra kvalitet, är effektiv och enkel på den inre marknaden bör skapa tillfällen för gränsöverskridande handel och ge konsumenter ökad valmöjlighet, samtidigt som den skyddar miljö- och konsumenträttigheter samt sociala rättigheter. Att samtidigt få en lämplig lagstiftning på den inre marknaden är avgörande för att uppnå Lissabonmålen när det gäller arbetstillfällen, tillväxt och konkurrenskraft.
Jag anser att den inre marknaden kommer att dra fördel av en gemensam och samordnad strategi från alla de tre institutionerna för att förbättra hela lagstiftningscykeln. Det innebär att vi också måste tänka på följderna av de midnattsöverenskommelser och de kompromisser vi ingår och avgöra om de kommer att förvirra eller förtydliga lagar för slutanvändarna. Det börjar enligt min mening med en bra, tydlig utformning av lagar, högkvalitativa konsekvensbedömningar och effektiv, heltäckande och öppen samordning med berörda parter. Medlemsstaterna måste också ta sitt ansvar på allvar och säkerställa ett bra och korrekt genomförande av lagstiftningen för den inre marknaden. De måste avstå från frestelsen att ofta brodera ut eller lägga till när det gäller nationella krav. Även om införlivandegraden förbättras, vilket resultattavlan för den inre marknaden visar, finns det fortfarande utrymme för avsevärda förbättringar. Det är därför vi ber om ett snabbt överträdelseförfarande för testfall på den inre marknaden. Vi måste dra lärdom av nederlagen och misstagen i EU-lagstiftningen. Det är därför vi både skulle vilja se konsekvensbedömningar på förhand och i efterhand eller analyser av vad som gick snett. Har denna lagstiftning uppnått sitt syfte, eller har den tvärtom lett till snedvridning och fragmentering av den inre marknaden?
Vissa anser att konsekvensbedömningarna borde överlåtas till ett externt organ. Jag delar inte den strategin eftersom jag anser att lagstiftningen för den inre marknaden bör vara kommissionstjänstemännens ansvar, som en del av disciplinen för effektivt beslutsfattande. Utskottet för den inre marknaden insisterar emellertid på att alla lagstiftningsförslag ska åtföljas av en kvalitativ konsekvensbedömning, en översikt och en checklista för bättre lagstiftning avseende lagstiftningsförslag om den inre marknaden.
Naturligtvis är alternativ lagstiftning föremål för mycken skepticism. Samtidigt som det interinstitutionella avtalet tillhandahåller denna möjlighet som inte innebär lagstiftning, insisterar vi när det gäller lagstiftningen för den inre marknaden på att parlamentet både har underrättats och rådfrågats om sådana alternativa strategier. De rättfärdigas genom konsekvensbedömningar. Likaså måste konsumenterna få upprättelse och sanktioner om denna alternativa lagstiftning inte leder till fördelar för konsumenterna på den inre marknaden.
Jag vill betona arbetet i utskottet för den inre marknaden som en aktiv partner i förfarandet för bättre lagstiftning. Jag vet att kommissionsledamöter ofta säger att parlamentet inte tar sin roll på allvar. Vi var det första utskottet som beställde vår egen konsekvensbedömning, under Philip Whiteheads ordförandeskap, av ändringsförslag till Toubonbetänkandet om fastställande av bestämmelser för färdigförpackade varors nominella mängder. När det gäller förslaget om pyroteknik genomför vi för närvarande en konsekvensbedömning av ändringsförslag som lagts fram av vår föredragande. Vi kommer att titta på en kostnads- och intäktsanalys av hans ändringsförslag till det förslaget. Vi genomför för närvarande en utfrågning om konsekvenserna av lagstiftning om offentlig upphandling på den inre marknaden. EU:s offentliga upphandlingar står för 16 procent av EU:s BNP, likväl har 1992 års lagstiftningspaket, vilket har framgått av en rad fall i EG-domstolen, inte lett till att marknaden har öppnats på det sätt som var önskvärt.
Låt oss tala klarspråk. Det är konsumenten, medborgaren och företag som betalar priset när lagstiftningen inte är effektiv. Dålig utformning leder till rättslig osäkerhet, dåligt eller förvirrat införlivande, och leder i slutändan till en förvirrad näringsidkare eller konsument som förlorar tilltro till den inre marknaden. Efter åratals övervägande blir EG-domstolen envåldshärskare när det gäller bättre lagstiftning. Det är inte rätt väg framåt.
Slutligen vill jag citera fallen som behandlats av problemlösningsnätverket för den inre marknaden (Solvit), som jag anser vara ett utmärkt initiativ av kommissionen. En behörig läkare försökte i ett antal år registrera sig som läkare i Spanien. Han spenderade en stor summa pengar på juridiska avgifter, hade förlorat förtroendet för den inre marknaden, men Solvitsystemet ingrep och hjälpte honom att inom tio veckor bli registrerad som läkare i Spanien. Den läkaren sa: ”Solvit har återupprättat mitt förtroende för den inre marknaden”.
Verkligheten är alltså att bra lagar som är väl utformade, lätta att genomföra och lätta att upprätthålla och kontrollera är nyckeln till att återupprätta förtroendet för den inre marknaden. Jag hoppas att dagens debatt är början på en process för ett nära samarbete, där man delar bästa praxis mellan institutioner i ett nära samarbete mellan jämlikar och bygger upp och återupprättar den tillit som läkaren jag nämnde bad oss om att åstadkomma för honom som konsument på den inre marknaden.
Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skulle vilja tala om tre aspekter, och börjar med frågan om förenkling. Det råder ingen tvekan om att parlamentet, rent principiellt, stöder kommissionen i dess ansträngningar för att förenkla lagstiftningsprocessen, men jag vill också klargöra att i detta fall, som i så många andra, finns djävulen i detaljerna, och att vi måste vara försiktiga så vi inte kastar ut barnet med badvattnet.
Låt mig ger er ett exempel. När jag till exempel tittar på kommissionens dokument ser jag att de vill förenkla hela handels- och bolagsrätten. Nu vet jag, som en av utskottet för rättsliga frågors ständiga föredragande på detta område, att många av de direktiv och förordningar som vi antagit på detta område varit resultatet av oerhört komplexa förhandlingar och kompromisser, och att det i alla förslag om förenkling finns en inneboende risk för att en Pandoras ask öppnas och för att de kompromisser som nås efter stora ansträngningar slutligen ännu en gång ifrågasätts. Det innebär att förenkling är ett instrument som måste hanteras med stor försiktighet.
Av det skälet anser jag att det vore mycket tillrådligt att vi, lika mycket när vi förenklar som när vi lagstiftar, funderar över möjligheten att de tre institutionerna antar ett interinstitutionellt avtal där man i tydliga termer anger hur man gör för att förenkla lagstiftningen.
En andra punkt som jag skulle vilja att kommissionen funderar över är frågan om vilka prioriteringar förenklingsförslagen borde innehålla. Direktiv riktas vanligtvis till de nationella lagstiftande församlingarna snarare än till allmänheten, och de lagar som de praktiserande juristerna hanterar är de som antagits på nationell nivå. Därför borde förenklingen av direktiven bara vara ett sekundärt mål. Kommissionen borde prioritera förordningar, av det enkla skälet att förordningar är direkt tillämpliga som lagar och har en direkt effekt på de medlemmar av allmänheten som använder lagstiftningen.
Den andra frågan rör konsekvensbedömningar. Jag vill ännu en gång klargöra att merparten av oss här i kammaren betraktar ett oberoende inslag i bedömningen av lagarnas konsekvenser som absolut nödvändigt. I ett betänkande som parlamentet utarbetade i december krävde det en oberoende byrå enligt den amerikanska modellen. För min del vill jag klargöra att detta inte är en nödvändig förutsättning för mig; det är något som vi kan tala om. Vad jag emellertid ser som oumbärligt är deltagandet av ett oberoende externt inslag i bedömningen av lagarnas konsekvenser. Det är inte acceptabelt att de tjänstemän som lägger fram förslag också och samtidigt är de som ansvarar för att bedöma vilka konsekvenser dessa förslag kommer att få, eftersom följden av det är att konsekvensbedömningarna slutligen inte blir något annat än en del av förslagens berättigande, och det är inte vad vi vill. Det är alltså av det skälet som jag tror att vi måste utarbeta något förnuftigt med kommissionen i den här frågan.
Ett interinstitutionellt avtal slöts i december 2003, enligt vilket kommissionen i princip ansvarar för konsekvensbedömningar. Men det innebär också att kommissionen utövar ett ansvar tillsammans med den lagstiftande församlingen och på dess vägnar, det vill säga för parlamentet och rådet, och därför anser vi att vi i kammaren också borde ha – och har – en rätt att rådfrågas när det gäller hur denna konsekvensbedömning ska genomföras.
Jag kan lägga till att detta också är skälet till varför vi i talmanskonferensen ursprungligen fördröjde antagandet av en resolution om uppföljningen av administrativa överenskommelser, eftersom dessa naturligtvis måste omförhandlas, inte minst mot bakgrund av de resolutioner som vi kommer att anta om dessa fyra betänkanden i maj i år.
Jag vill också uttala mig om något som helt klart är en aktuell fråga. Den 16 mars avgav generaladvokat Sharpston ett yttrande i målet Spanien mot rådet, i vars slutsatser hon uttryckligen hänvisar till konsekvensbedömningar, och anger att frånvaron av alla slags tillräckliga konsekvensbedömningar är en indikation på att rättsakten antagits godtyckligt, och detta visar på och bekräftar EG-domstolens allt större intresse för denna fråga.
I fråga om vad Bert Doorn sagt om ämnet anser jag att det är avgörande att beslut som fattats genom kommittéförfarandet också måste konsekvensbedömas. Det finns en hel rad fall som vi kunde ta upp som exempel, där den verkliga byråkratiska galenskapen legat i kommittéförfarandebesluten, snarare än i själva lagstiftningen, så även i detta fall måste det finnas en verklig kontroll av vilka följder lagar har.
Låt mig slutligen ta upp den tredje frågan, nämligen frågan om , det vill säga den process där man lyssnar till de berörda parterna. När kommissionen utarbetar lagar har den börjat att i hög grad förlita sig på EU-omfattande organisationer och sammanslutningar. Jag har inget emot de europeiska lobbysammanslutningarna, men deras processer för att fatta beslut är ibland mer komplexa än de i ministerrådet, och resultatet är ofta en enighet som sammanfattats till nonsens. Jag anser att vi fortfarande behöver andra former av samrådsmekanismer för att få information direkt från de berörda parter som gör sitt jobb och som därför måste hantera dessa frågor. Den samrådsmekanism som vi till exempel föreslog genom det nätverk som för närvarande sysslar med att utarbeta EU:s avtalsrätt, inom vilken vi fastställde att en begränsad kategori av personer skulle rådfrågas, skulle kunna vara ett bra exempel på hur man kan förbättra dessa mekanismer. 
Hans Winkler
   , . – Herr talman! Det gläder mig att här i dag få tillfälle att tillsammans med er diskutera en fråga som är av stor betydelse för EU. Jag vet från mina egna, mycket nära, kontakter med allmänheten under de senaste månaderna att frågan om ”Bättre lagstiftning”, tillsammans med allt som förknippas med den – kanske inte som en slogan, för många av dem vet inte vad det betyder, men som en princip – är en av de frågor som de intresserar sig allra mest för.
Som ni vet har kommissionens program för 2006 titeln ”Att tillvarata hela EU:s potential”, och det med rätta. Rådet är övertygat om att bättre lagstiftning kommer att vara avgörande för att göra detta möjligt. Det är vår avsikt att lagstiftningen ska stödja medborgarna snarare än hindra dem, och detsamma gäller för konsumenterna, vilket Arlene McCarthy redan sagt, men det gäller i synnerhet företagande, där alltför lite gjorts för att skapa en dynamik och kreativitet hos särskilt de små och medelstora företagen. Europeiska rådet angav alldeles nyligen sin vilja att främja små och medelstora företag och drev på i den riktningen. Studier har visat att den administrativa bördan för företag och allmänheten motsvarar mellan 2 och 5 procent av EU:s BNP, och därför är det vår avsikt att ge konkurrensen ett tydligt uppsving genom att utvärdera konsekvenserna av den administrativa bördan, genom att förenkla och minska den.
Termen ”bättre lagstiftning” är en term som på senaste tiden använts ofta, och jag håller verkligen med Klaus-Heiner Lehne om att vi inte borde kasta ut barnet med badvattnet, och att denna term mycket ofta används tämligen fritt och på ett sådant sätt att den tappar sitt värde, eftersom det inte alltid är tydligt vad som menas. Jag kan säga på rådets vägnar att parlamentets engagemang för denna fråga, som tar sig uttryck i inte mindre än fyra betänkanden i dag, verkligen ska välkomnas.
Rådets ordförandeskap fortsätter att betrakta det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning, som det redan hänvisats till i dag, som ramen för vårt samarbete. Vi avser att samarbeta med det kommande finländska ordförandeskapet, med kommissionen, och naturligtvis med parlamentet för att ytterligare utveckla dagordningen för reformen av regelverket.
Låt mig diskutera några av de områden som är betydelsefulla i detta sammanhang i större detalj.
Jag börjar med förenklingen. Förenklingen av EU-bestämmelserna är något som har en påtaglig effekt för företagen och allmänheten, och därför kommer den att vara särskilt effektiv om den också gör att vi kan stärka vår trovärdighet. Kommissionsledamot Günter Verheugens granskningsinitiativ och de aktuella planerna på en sektorsvis förenkling och vidare ansträngningar i fråga om en övergripande förenkling gör att vi går i rätt riktning. Jag är också mycket imponerad av att ordföranden och vice ordföranden närvarar i kammaren i dag och av deras delaktighet i debatten, för vi måste uppmuntra till ytterligare framsteg i den här riktningen, och det är precis vad rådet och kommissionen gör genom att göra något för att föra EU närmare sina medborgare. Som ni vet har det österrikiska ordförandeskapet i viss utsträckning antagit ”Att återigen föra EU närmare sina medborgare” som sitt motto, och dessa initiativ, däribland de från kommissionen, utgör ett väsentligt bidrag i den vägen. De bidrar också till att göra EU mer framgångsrikt när det gäller att nå Lissabonmålen. Rådets ordförandeskap gläder sig över att kommissionen inte bara strävar efter att ”förenkla den befintliga lagstiftningen” genom en allmän utrensning av regelverket, utan också planerar att där införliva resultatet av rådets ansträngningar på detta område.
Tillsammans med det finländska ordförandeskapet och kommissionen arbetar vi för att nå bättre arbetsmetoder för förenkling och för att maximera effektiviteten hos samarbetet mellan rådet, kommissionen och parlamentet. Därför vore det också användbart om kommissionen årligen informerade rådet om sitt förenklingsprogram. Vi föreslår också att förenklingsfrågorna införs högt upp på våra dagordningar, och att rådet och parlamentet där det är möjligt försöker att anta förenklingsfrågor vid första behandlingen.
Den administrativa bördan – som redan nämnts – på de personer som berörs är naturligtvis direkt mätbar och påverkar dem direkt. Vi behöver instrument inom EU för att göra just det. Sådana instrument finns; nu behöver vi bara använda dem. Rådets ordförandeskap utarbetar för närvarande en rapport om stadgandet av kvantitativa mål på detta område.
Som min tredje punkt skulle jag vilja ta upp frågan om valet av rättsliga instrument, eftersom det, oavsett vilka ansträngningar vi gör för att förbättra lagstiftningen, finns ett antal viktiga aspekter som vi inte får förlora ur sikte, däribland subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen, samtidigt som vi måste vara noga med att se till att regelverket inte påverkas. Det är inte mindre av EU, utan ett bättre EU vi vill ha.
Subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen utgör grundläggande riktlinjer för institutionernas åtgärder i utövandet av EU-befogenheterna, och är därför en inneboende del av bättre lagstiftning.
Subsidiariteten och proportionaliteten spelar också en central roll i valet av rättsligt instrument. När man utför konsekvensbedömningar måste flera olika åtgärder övervägas, varav en måste vara möjligheten att agera på en lägre nivå än på EU-nivå.
Omvänt kan dock den rättsliga klarhetens intresse och den inre marknadens friktionsfria funktionssätt tjänas bättre genom förordningar än direktiv, och det har också nämnts i dag. Det är på det hela taget avgörande att man, i varje enskilt fall, väljer det instrument som ger EU bäst möjlighet att nå förordningens syfte, och det finns därför i praktiken ett nära samband mellan konsekvensbedömningar, vilket har ett betydande värde kvalitativt sett, och den faktiska tillämpningen av subsidiariteten och proportionaliteten.
Både rådet och parlamentet är, i enlighet med det interinstitutionella avtalet, redan skyldiga att i hög grad använda sig av kommissionens konsekvensbedömningar för att fatta beslut. Kommissionens konsekvensbedömningar kan därför också tjäna som grund för en aktiv diskussion om subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen. Kan jag få ta detta tillfälle i akt för att upprepa att vi, för att fördjupa denna diskussion, avser att anordna en konferens om subsidiaritet i Österrike den 18–19 april, där vi ser fram emot värdefulla bidrag från parlamentet.
Liksom det betonats allmänt i dag måste konsekvensbedömningar utarbetas i enlighet med högsta möjliga kvalitetsstandarder och måste sedan faktiskt användas under förhandlingsprocessen. Rådets österrikiska ordförandeskap kommer att utarbeta vad som kan kallas en handbok för ordförandena för rådets arbetsgrupper med titeln ”Hur man hanterar konsekvensbedömningar i rådet”.
Vi vill också uppmuntra till större samarbete mellan institutionerna, särskilt när det gäller att bedöma följderna av omfattande ändringsförslag från rådet, och när det gäller att alltid hålla sig till den överenskomna metoden inom alla de tre institutionerna, och med detta i åtanke ser vi med stort intresse fram emot kommissionens översyn av konsekvensbedömningar, som ska äga rum i vår.
På det stora hela delar ordförandeskapet parlamentets åsikt att högkvalitativa konsekvensbedömningar är grundläggande beståndsdelar inom ett förbättrat regelverk.
Något annat som nämndes var delaktigheten för så kallade ”aktörer” i samrådsprocesserna, vilket är avgörande om vi ska nå en ökad öppenhet. De berörda parterna måste informeras fullt ut om alternativen till samrådet, deras åsikter måste beaktas när politiken utarbetas och de måste också få ordentlig feedback.
Låt mig avslutningsvis lägga till något om öppenhet. Om allmänheten ska acceptera våra beslut är det inte bara viktigt att de lagar vi antar är förståeliga och enkla, utan också att vi blir bättre på att förklara hur dessa beslut fattades. Beslutsfattandeprocessen måste vara så öppen som möjligt för den stora allmänheten. Vår förbundskansler sa detta när han lade fram programmet för det österrikiska ordförandeskapet, och det är en punkt som jag betonat vid många tillfällen. Rådets österrikiska ordförandeskap anser att det är viktigt att öppenheten blir allt större. De första åtgärderna har vidtagits genom de resolutioner som antogs i december förra året, utifrån vilka vi nu försöker att ge detta ett praktiskt uttryck, och där det är möjligt lyfta fram andra sätt att nå ökad öppenhet.
Som jag sa inledningsvis är ”bättre lagstiftning” ett projekt med relevans för allmänheten och som direkt berör oss alla. Om det genomförs framgångsrikt kommer vi tillsammans att ha kunnat tillföra ett verkligt värde och återigen göra Europeiska unionens fördelar tydligare för dess medborgare. 

José Manuel Barroso,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! EU:s lagstiftning är central för allt som gör Europeiska unionen speciell. Vi är faktiskt en gemenskap som bygger på rättsstatsprincipen. Utan lagar skulle vi tvingas förlita oss till ständiga förhandlingar, på maktbalansen mellan medlemsstaterna eller också på goodwill, och i teorin endast på samarbete och villighet. Vi vill inte ha en gemenskap som bygger på godtycklighet. Vi vill ha en gemenskap som bygger på rättsstatsprincipen. Det är lagstiftningen som kan garantera de friheter som EU-medborgarna i dag åtnjuter.
Jag anser att detta är en viktig principiell fråga, och här vill jag göra en personlig iakttagelse. För tre dagar sedan föreläste jag om Jean Monnet vid Europeiska universitetsinstitutet i Florens, en föreläsning vid vilken jag just inriktade mig på min uppfattning om EU:s lagstiftning. Jag anser att det är mer nödvändigt än någonsin att bekräfta att vår gemenskap bygger på rättsstatsprincipen. Det är vad som skiljer den från andra experiment på internationell nivå.
Vi lagstiftar av olika skäl: till exempel för att skydda hälsan genom livsmedelssäkerhet, skydda miljön genom inrättande av normer för luft- och vattenkvalitet och för att fastställa bestämmelser för företag som är verksamma på den inre marknaden, så att de får möjlighet att kämpa på lika villkor helt utan diskriminering.
Vi stiftar lagar på EU-nivå eftersom medlemsstaterna har enats om att vissa bestämmelser bör fastställas på gemenskapsnivå. Praktiskt sett är det faktiskt en fråga om att ersätta 25 nationella bestämmelser med en enda, som gäller inom hela Europeiska unionen. För allt detta måste vi se till att EU-lagstiftningen och EU:s bestämmelser ger ett mervärde: de måste prioriteras, de måste vara förenliga med subsidiaritetsprinciperna och de måste genomföras korrekt, samtidigt som de måste vara proportionella i relation till de behov som de är avsedda att möta. De bestämmelser som fastställs får inte vara orimliga eller sträcka sig längre än vad som är strängt nödvändigt. Vi måste undvika bestämmelser som är alltför normativa, som leder till omotiverade utgifter eller som kan visa sig vara kontraproduktiva.
Vi måste också avskaffa de kumulativa effekterna av bestämmelser som med tiden överlappar varandra, vilket är ett resultat som inverkar skadligt på företagen, frivilligsektorn, de offentliga myndigheterna och medborgarna.
Låt mig därför gratulera Europaparlamentet till dess utmärkta initiativ att hålla denna debatt om ämnet ”bättre lagstiftning”. Det ger oss möjligheten att granska denna fråga på ett sammanhängande sätt. Jag vill tacka Monica Frassoni, Bert Doorn, Arlene McCarthy och Giuseppe Gargani, som i dag ersatts av Klaus-Heiner Lehne, för deras utmärkta arbete och för deras betänkanden.
För att korrekt kunna utvärdera kvaliteten hos våra lagstiftningsinitiativ behöver vi en uppsättning bestämmelser och en stark vägledande princip. Det är vad som tydligt framgår av de olika betänkandena, vilka jag anser utgör en välgrundad utgångspunkt för våra diskussioner i dag. Dessa betänkanden och vårt sätt att bemöta dem visar att våra två institutioner har kommit en bra bit på väg under de senaste åren. Behovet av bättre lagstiftning och av bättre bestämmelser måste tillgodoses med en verklig samstämmighet. Vår lagstiftningsverksamhet är en pågående process. Vi måste arbeta tillsammans för att se till att våra politiska val, vilka de än må vara, omvandlas till lagstiftning av högsta kvalitet. Här vill jag också gratulera det österrikiska ordförandeskapet till samtliga deras åtgärder i detta hänseende.
Hur uppfattar vi denna utmaning? Vi erkänner den: vi måste fortfarande förbättra alla cykelns skeden, det vill säga från redan antagna rättsakter till nya initiativ, via förslag som det nu förhandlas om. Därför har kommissionen lanserat ett omfattande system för bättre lagstiftning som kombinerar flera åtgärder: ett system som är avsett att utvärdera följderna av kommissionens viktiga förslag, ett program som är avsett att förenkla den gällande lagstiftningen och avskaffa ett antal av kommissionens förslag som ska beaktas av parlamentet och rådet samt ökad användning av andra sätt att lösa problem än den konventionella lagstiftningen, till exempel självreglering av de berörda parterna eller samreglering av lagstiftaren. Samtliga dessa åtgärder ger nu påtagliga resultat. 
Låt oss titta på konsekvensbedömning. Sedan 2003 har kommissionen genomfört ett system för att se över vilken ekonomisk, social och miljömässig påverkan dess viktigaste förslag har. Sedan antagandet av en integrerad strategi har 120 konsekvensbedömningar offentliggjorts. Vi har också uppdaterat våra riktlinjer för att hjälpa personalen att bättre granska alternativ och påverkan, inbegripet konkurrenskraft, och att inrikta sig på frågor som exempelvis kostnaden för alltför mycket pappersarbete. Detta återspeglar en påtaglig och genomgripande förändring när det gäller förfarande och synsätt. Jag anser att det är ett verkligt framsteg. Vi vet att inte alla bedömningar lever upp till samma standard än. Vi känner till att det finns utrymme för förbättring. Vi medger, som det påpekas i Bert Doorns betänkande för utskottet för rättsliga frågor, att kvaliteten kan höjas och att mekanismerna för kvalitetskontroll måste förstärkas.
Jag delar fullständigt åsikten att det behövs en särskild granskning av konsekvensbedömningar, en slags princip om ”fyra ögon”. Vi arbetar med ett heltäckande tillvägagångssätt. För det första måste vi se till att våra konsekvensbedömningar organiseras på rätt sätt. Som vi lovade i mars 2005 kommer vi att upprätta ett nätverk av tekniska och vetenskapliga experter som ska hjälpa oss att utveckla metoder som garanterar att konsekvensbedömningarna är heltäckande och högkvalitativa. En extern utvärdering av systemet är också på gång, genom vilken vi ska fastställa på vilka områden som vi klarar oss bra och på vilka områden vi måste förbättra oss. Författarna av konsekvensbedömningarna måste också få gensvar för att förstå om de har gjort ett bra arbete. Det är därför som samråd utgör en väsentlig del av konsekvensbedömningsförfarandet. Det är också av den anledningen som kommissionens konsekvensbedömningar finns utlagda på webbplatsen Europa.
När det gäller kvalitetskontrollen av individuella bedömningar instämmer jag i att en oberoende kontroll borde genomföras, oavhängig av de enheter som föreslår lagstiftningen. Jag föreslår att den bästa garantin för opartiskhet är att lägga en sådan kontroll inom ramen för kommissionsordförandens befogenhet. Jag har bett kommissionens generalsekreterare att undersöka hur vi på bästa sätt kan trappa upp kvalitetsstödet och kvalitetsgranskningen.
Men låt mig betona att vi måste samarbeta mycket närmare med er när det gäller konsekvensbedömning. Jag välkomnar det avtal som nyligen slöts om en gemensam metod för konsekvensbedömning. Denna uppsättning regler är ett viktigt framsteg för att hantera konsekvensbedömning inom samtliga tre institutioner. Det kommer att underlätta vårt samarbete och leda till att dubbelarbete undviks.
Om vi övergår till att tala om förenkling har vi fått en god start. I det åtgärdsprogram som vi antog förra året föreskrivs upphävning, kodifiering, omarbetande och förändring av ungefär 220 rättsakter som täcker en hel rad politikområden. Programmet, som redan är på gång inom sektorerna för bilar, avfall och byggnad, kommer att granskas och uppdateras i samråd med berörda parter. Övriga områden som livsmedel, kosmetika, läkemedel och tjänstesektorn kommer att följa efter. Vi behöver er insats för att fastställa riktiga målsättningar och säkerställa bästa resultat. 
Vi behöver rådet och parlamentet för att skynda på antagandet av föreslag om förenkling. Min tolkning av era betänkanden är i stort sett att vi kommer överens om det som vi försöker uppnå. Nu måste vi skrida till verket, se över innehållet och uppnå resultat.
Vi tar också itu med administrativa bördor som är särskilt betungande för små företag. Detta innebär att förenkla blanketter och modernisera tullkodexen för att bidra till ett elektroniskt informationsutbyte. Vi inför en mätning av de administrativa kostnaderna för våra konsekvensbedömningar. Det är av största vikt att rådet och parlamentet uppmärksammar mängden pappersarbete när de föreslår ändringsförslag.
Vi behöver också pröva nya vägar till lagstiftning genom att se över samreglering och självreglering som ett möjligt alternativ. Vi kan till exempel arbeta närmare industrin för att uppnå resultat på frivillig grund.
Jag förstår mycket väl er oro för att inte delta tillräckligt i förberedandet av andra strategier än lagstiftning. Där dessa tillvägagångssätt verkar vara det bästa förfarandet godtar jag fullständigt behovet att utarbeta sätt för att låta parlamentet vara delaktigt i förberedandet och genomförandet. 
Slutligen skulle jag gärna vilja säga ett ord om genomförandet av lagstiftning. Kommissionen ger detta hög prioritet. Jag ber er att titta på slutsatserna från vårt sammanträde i kommissionen i dag. Vi analyserade 2 055 fall av överträdelser. Detta var kommissionens beslut i dag. Ibland måste vi fatta mycket svåra beslut, och vi förväntar oss att vissa medlemsstater ska reagera. Jag hoppas att ni stöder kommissionens starka engagemang när det gäller att genomföra och förstärka gemenskapsrätten.
Våra lagar måste tillämpas och genomföras korrekt, annars är våra ansträngningar för att fatta beslut och lagstifta förgäves. Allteftersom fler politiska områden mognar borde vi uppleva en förskjutning när det gäller politisk uppmärksamhet och politiska resurser i riktning mot genomförande. Detta är i själva verket en stor prioritering för kommissionen. Hela detta program för ett bättre regelverk – inbegripet genomförande – har blivit ett flaggskepp för kommissionen. Jag är personligen hängiven detta program, vilket även gäller för vice ordförande Günter Verheugen och övriga kommissionsledamöter. Från kommissionens sida måste vi hantera överträdelseförfarandena effektivt. Jag är medveten om behovet att minska tidsperioden när det gäller individuella överträdelseförfaranden. Vi behöver snabbare metoder för att lösa de problem som medborgarna inom näringslivet står inför. Vi borde se över dessa breda frågor om genomförande tillsammans och utforska konstruktiva metoder för att hantera dem. Senare i år förväntar jag mig att kommissionen återkommer till er med detaljerade förslag.
Jag anser att de betänkanden som diskuteras visar prov på en gemensam analys av det som måste göras. Vi har satt byggstenarna på plats, och nu måste vi genomföra vårt åtagande. Jag är övertygad om att vi genom samarbete kan visa att EU inte handlar om byråkrati och onödiga bördor, utan om att på rätt sätt tillhandahålla det som medborgarna behöver. Jag tror att vi genom samarbete kommer att förstärka en gemenskap som grundar sig på rättsprinciper.
Ieke van den Burg (PSE ),
   . – Jag stöder helt och hållet vad José Manuel Barroso sa i den senare delen av sitt anförande. Jag har utarbetat ett yttrande om Doornbetänkandet för utskottet för ekonomi och valutafrågor. Jag skulle vilja gratulera honom till betänkandet och också tacka honom för att han i stort sett införlivat samtliga de olika punkter som vi i utskottet för ekonomi och valutafrågor hade införlivat i vårt yttrande, utifrån våra erfarenheter. 
Jag skulle också vilja ge mitt stöd till det som Henry Winkler sa och svara genom att lägga till ett lite annorlunda perspektiv, nämligen att bättre lagstiftning inte alltid innebär färre regler och bestämmelser eller avreglering, utan snarare mer effektiva bestämmelser som huvudsakligen inriktas på utfallet och slutresultatet. Denna cykel med utarbetande, samråd, formulering av bestämmelser, konsekvensbedömning och följaktligen tillämpning och genomförande har nämnts av flera personer. I vårt yttrande hävdade jag att vi faktiskt borde börja bakifrån och titta på processen från den synvinkeln. Hur kan vi göra processen effektiv, och utifrån det, vilka bestämmelser måste vi utarbeta?
Ett dåligt exempel på hur detta inte skedde, på hur detta inte hade tänkts igenom och på hur den praktiska tillämpningen inte hade övervägts under utarbetningsskedet var det tjänstedirektiv som vi precis diskuterat i dess ursprungliga form. Detta direktiv har nu som tur är ändrats av parlamentet.
Jag vill också nämna goda exempel från samma generaldirektorat för den inre marknaden. Särskilt på området för finansiellt tillhandahållande av tjänster har en praxis utvecklats inom detta direktorat och föreslagits av Lamfalussys expertkommitté, vilket vi kallar Lamfalussyförfarandet. I detta sammanhang är det verkligen de som använder reglerna och bestämmelserna i praktiken, nämligen tillsynsorganen, de ekonomiska aktörerna, konsumenterna och användarna i processen, som borde ha mycket mer att säga till om när det gäller dessa reglers innehåll. Vi har också använt detta exempel för att visa andra, och det är något som vi återigen verkligen skulle vilja klargöra i denna diskussion. Samtidigt som vi har problem med återkallande och med parlamentets ansvar att som medlagstiftare kunna övervaka vad som faktiskt utarbetas, stöder vi helhjärtat processen som sådan. 
Pervenche Berès (PSE ),
   . – Fru talman, herr Winkler, ärade kommissionsledamöter! Detta är en viktig debatt. Den handlar när allt kommer omkring om kommissionens initiativrätt i lagstiftningsfrågor. Antingen det är frågan om bättre reglering eller om lagstiftning så är det viktigt hur initiativet till lagen tas. Om kommissionen i fördragen har fått initiativrätt så är det för att den måste företräda allmänintresset. Den måste visa att den har förmågan att inte bara vara ett språkrör för olika berörda företag, utan att den företräder alla dem som kanske inte alltid kan organisera sig. I detta hänseende anser jag att vi alla är övertygade om att bättre reglering tveklöst är viktig för näringslivet, men att detta emellanåt också måste medföra mer lagstiftning. Detta, herr Barroso, är vad parlamentet mycket tydligt talade om för er när er kommission föreslog att stryka 68 textförslag och när vi mycket tydligt, med hänsyn till understödsföreningar, talade om behovet av lagstiftning.
För utskottet för ekonomi och valutafrågor har jag utarbetat ett yttrande om Giuseppe Garganis betänkande som är inriktat på att förenkla lagstiftningen, och i det avseendet vill jag framföra tre iakttagelser.
För det första måste vi vara medvetna om att det på detta område bakom varje teknisk fråga helt klart finns en politisk fråga som rör innehåll: vad är det vi förenklar? Vilken gemenskapsrätt arbetar vi på bakom förenklingen?
För det andra finns det de som ibland tror att bättre reglering är synonymt med självreglering. I utskottet för ekonomi och valutafrågor har vi, i form av redovisningsstandarder, ett utmärkt exempel på en situation där avsaknaden av mycket tydlig demokratisk reglering kan ge upphov till farliga oegentligheter.
Slutligen måste sökandet efter förenkling också leda till att det genomförs lagstiftning som är bättre utformad genom att parlamentet anger principerna och resten överlåts åt kommittéförfarandet. Som ni vet stöder vi helt ett sådant tillvägagångssätt eftersom det bygger på en överenskommelse om kommittéförfarande där medlagstiftarens rättigheter, det vill säga i detta fall Europaparlamentets, erkänns fullt ut i frågan. 
Eoin Ryan (UEN ),
   . – Fru talman! De medlemsstater som bjuder ut protektionism som ett positivt politiskt alternativ klär ut protektionismen till patriotism eller också är de rädda, inte för det som EU skulle kunna bli, utan för det som det redan är: en ekonomi baserad på frihandel och konkurrens. Som ledamot av utskottet för ekonomi och valutafrågor och föredragande för ett yttrande om bättre lagstiftning är jag övertygad om att den viktigaste stimulansen för EU för att förbättra produktiviteten är att bidra till konkurrens genom lagstiftningsreformer.
Jag anser att det är absolut nödvändigt att man i alla framtida konsekvensbedömningar som avser lagstiftning ska ta hänsyn till den höjda globala konkurrensnivån. Om Europeiska unionen dessutom ska ta mer ansvar för och bli mer flexibel när det gäller de globala tendenserna i marknadsförändringen föreslår jag kommissionen att en översynsklausul införs i all ny lagstiftning. Under sken av bättre lagstiftning är det också nödvändigt att undersöka alternativ till lagstiftning. Man måste undersöka åtgärder som exempelvis förhöjda samrådsnivåer och mekanismer för att påskynda lösningar av dispyter.
Huvudsyftet med all lagstiftning borde vara att göra det möjligt för den inre marknaden att fungera utan sätta upp gränsöverskridande hinder för industrins tillväxt. Vi måste därför gripa de tillfällen som betydande stordriftsfördelar ger genom sammanslagningar och förvärv. Jag är angelägen om att kommissionen vidtar konkreta åtgärder för att minska den kostnad som företag tvingas betala för att efterleva 25 olika nationella system. Jag välkomnar inrättandet av handlingsplanen för finansiella tjänster. Medlemsstaterna borde dock inte låta sig nöjas med att dessa 42 direktiv genomförs. Om det saknas åtagande måste motåtgärder vidtas.
Enhetligheten och genomförandetakten måste förbättras för att på ett realistiskt sätt kunna ge ett svar på Lissabonmålen och utmaningarna i samband med globaliseringen. Människor måste inse att globaliseringen är här, och den är här för att stanna. Det är politiskt och ekonomiskt oacceptabelt att vissa medlemsstater försöker återgå till protektionistisk politik. Irländska företag och övriga europeiska företag försöker förverkliga den inre marknaden och tackla globaliseringens utmaningar rakt av, och de regeringar som försöker pracka på andra protektionism borde inte stå i deras väg. 
Mihael Brejc (PPE-DE ),
   Jag stöder kommissionens och alla andras insatser för bättre lagstiftning och för bättre reglering av Europeiska unionens lagstiftning, men jag beklagar samtidigt att det konstitutionella fördraget inte har antagits. Jag beklagar detta särskilt eftersom vi i det konstitutionella fördraget utarbetade en mycket bra och tydlig rättslig ram som ger oss ännu en möjlighet att påskynda processen för ratificeringen av konstitutionsfördraget.
I dag nämnde José Manuel Barroso områden som kräver ytterligare översyn. Han borde lägga till terrorism på den listan. På området terrorism har vi redan antagit 58 förordningar, direktiv och så vidare – 27 av dem håller på att utarbetas och ca 15 till är på väg. Kort sagt, vårt regelverk för att bekämpa terrorism är ytterst oöverskådligt: Jag kan inte ta mig fram i det, och jag hoppas att terroristerna inte heller kan orientera sig i all denna oreda.
Europa lider av minst två slags idealism. Det första är normativ idealism: om ett visst område inte är reglerat tror vi att mer reglering ska lösa problemet. Följden av detta är att den regleringen tillåts växa helt oproportionerligt. Det andra är organisatorisk idealism: om vi tror att ett område behöver regleras mer inrättar vi en institution. Den senaste vi inrättade var en institution för jämställdhet, och dessförinnan var det en institution för mänskliga rättigheter. Som om de vore en garanti för mer och bättre reglering.
Detta är illusioner som aldrig kommer att bli verklighet, och därför skulle kommissionen göra bäst i att undersöka hur dessa områden har reglerats och naturligtvis vilka konsekvenser de får för människor. Folk undrar om vi verkligen måste ha så mycket lagstiftning, så många institutioner etc. Dessutom anser jag inte att kommissionen behöver nya institutioner för att övervaka rättsakter och revideringen av förslag som rör dem eftersom vi har ett parlament som kan fullgöra denna uppgift på ett utmärkt sätt.
Slutligen kommer allmänhetens aktning för EU:s institutioner inte att öka med en mängd förordningar, direktiv och så vidare, utan snarare genom att vi agerar öppet för människors bästa och för att stärka Europatanken. 
Marie-Line Reynaud (PSE ),
   . – Fru talman! Jag vill tacka Giuseppe Gargani för hans klara och engagerade betänkande. Jag är glad över att en stor del av mitt yttrande finns med och att detta betänkande innehåller mina två målsättningar, som för det första är att betona att förenkling är nödvändig men inte får uppnås på ett förlegat sätt, och för det andra att bekräfta parlamentets önskan att till fullo delta i förenklingsstrategin. Vi kan bara välkomna varje initiativ som syftar till att göra lagstiftningen tydligare och mer sammanhängande.
Det är faktiskt omöjligt att fortsätta att arbeta ordentligt med ett regelverk på mer än 80 000 sidor. Hur kan vi under dessa omständigheter tala till medborgarna om tillgänglighet och öppenhet med någon som helst trovärdighet? Därför måste förenklingsstrategin i princip stödjas. Det bör i det långa loppet göra det möjligt för oss att ha gemensamma och nationella standarder som är enklare att tillämpa och mindre kostnadskrävande. Men denna förenkling innebär också en rad begränsningar, ja till och med risker, och vi måste därför vara vaksamma. I betänkandet nämns särskilt att förenkling inte får ta sig uttryck i lägre standarder, att det finns problem i samband med tillämpningen av det interinstitutionella avtal som gäller för förfarandet för omarbetning och att det därför är nödvändigt att klargöra vilka regler som är tillämpliga för att undvika kompetenskonflikter och processuella hinder. I detta betänkande bekräftas också tydligt parlamentets önskan att till fullo delta i förenklingsstrategin, och där läggs samma vikt vid behovet av att skydda parlamentets befogenheter som vid frågan om omarbetningen av dess arbetsordning. Förenkling kan inte äga rum utan någon demokratisk kontroll och särskilt inte utan parlamentets kontroll.
Parlamentet måste inom ramen för förenklingen också tänka på att förbättra sina rutiner och sina interna lagstiftningsmetoder. Denna fråga kommer att bli ämnet för ett särskilt betänkande som jag har ansvaret för att utarbeta. Slutligen, när det gäller frågan om alternativa sätt för reglering så är jag mycket glad över att det i betänkandet krävs en strikt ram för att tillgripa samreglering och självreglering eftersom det är väsentligt att det finns garantier på detta område. 
Diana Wallis (ALDE ),
   . – Fru talman! Direktiv och förordningar utgör tillsammans den lagstiftning som kanske är den viktigaste företeelse som våra medborgare ser eller upplever som ett resultat av vår verksamhet. Lagstiftning är, som det var, vår huvudprodukt. Men lagstiftning, särskilt på EU-nivå, är en process – en långdragen process – inte en slutprodukt. De olika betänkanden som vi diskuterar i dag utgör ett gott exempel på denna oavbrutna följd. Vi har Doornbetänkandet och Frassonibetänkandet; det ena är inriktat på lagstiftning och subsidiaritetsprincipen, det andra på kontroll av lagstiftningens tillämpning. Men våra medborgare borde finnas i början, i slutet och i kärnan av denna process, för att hjälpa oss att fastställa vårt program, i lobbyverksamhet och informera oss när vi fattar beslut och övervaka hur resultaten fungerar.
I Doornbetänkandet läggs det särskilt fokus på tillämpningen av konsekvensbedömning. Detta är verkligen välkommet. Men vi måste vara försiktiga. Konsekvensbedömningar kan inte ersätta politiskt beslutsfattande. Vi behöver naturligtvis fullständiga och oberoende uppgifter från alla håll och ur alla aspekter, inte bara om hur företag påverkas. Då kan vi som medlagstiftare besluta, men det måste vara våra beslut, inte beslut fattade av experter och inte heller av teknokrater, intressenter eller lobbyister. Ge oss alla uppgifter på ett balanserat sätt, helt genomblickbara, så kan vi fatta ett politiskt beslut som vi är ansvariga för. Inga konsekvensbedömningar eller resultatbedömningar i världen borde ersätta demokrati.
Låt mig övergå till något som utskottet för framställningar ägnar sig främst åt. Utskottet för framställningar är förmodligen det utskott i kammaren som har mest kontakt med medborgarna. De kommer till oss när lagstiftningen inte fungerar. Utskottets arbete är att hjälpa medborgare att belysa problemen när det gäller genomförande och övervakning av EU-rätten. Detta arbete borde ges mycket mer uppskattning och erkännande, särskilt i kommissionens årsrapport. För femtielfte gången har utskottet för framställningar betonat behovet av att kommissionens överträdelseförfaranden ska vara mer kraftfulla, och vi välkomnar därför de förslag som Monica Frassoni har lagt fram i detta avseende. Det gladde mig också att höra ordförande José Manuel Barrosos kommentarer om genomförande.
Vi har också framhävt det utrymme som våra medborgare bör ha i lagstiftningsförfarandet. Många av oss skulle vilja att de fick en roll när det gäller att ta initiativ till lagstiftning, vilket föreskrivits genom det europeiska medborgarinitiativet i utkastet till konstitutionsfördrag, men tyvärr är detta förmodligen ett ärende som vi får ta upp en annan gång. Men vi skulle åtminstone kunna se till att medborgarna känner till vad vi gör på deras vägnar. Det verkar finnas ett brett stöd för förslaget att varje direktiv och förordning ska inledas med en icke rättsligt bindande sammanfattning för medborgarna. I korthet, låt oss ha en lagstiftning som är tillgänglig när det gäller formen, det sätt som vi utarbetar den på och det sätt som vi upprätthåller den på. 
Malcolm Harbour,
   . – Fru talman! Jag skulle särskilt vilja välkomna alla betänkandena. Som samordnare för utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd skulle jag i synnerhet vilja berömma Arlene McCarthy för det utmärkta arbete som hon har gjort, liksom vårt utskott, som höll en utfrågning om detta ämne.
En av de läxor som vi måste lära oss av denna process – och jag säger detta till den utvalda grupp av kolleger runt omkring här – är att ett bättre regelverk är en gemensam uppgift för varenda ledamot av parlamentet, oavsett vilket utskott de tillhör. Det är bra att vi breddar diskussionen, men alltför få deltar.
Den viktigaste fråga som jag vill ta upp i kväll, och som hör samman med de ändringsförslag som jag lade fram till Arlene McCarthys betänkande, vilka godtogs av utskottet, är att bättre lagstiftning är en process. Jag instämmer i mycket av det som Diana Wallis säger. Problemet är att denna process är svår, komplex och att mycket få personer förstår den. Vi måste försöka förklara och förenkla den, men vi måste förklara den för både våra egna valkretsar och människor utanför dem. Hur många här i kammaren kan verkligen hävda att de förstår de förfaranden som nu har fastställts av kommissionen för att förbättra kvaliteten på lagstiftningen? Hur många av er känner till vilket ansvar ni har enligt det berömda interinstitutionella avtalet, som undertecknades i just denna kammare för två år sedan av vår dåvarande talman, Pat Cox? Jag misstänker att om vi hade gjort ett frågeformulär att fylla i skulle de flesta av er inte ha en aning om vilka dessa plikter är.
Kolleger! Det första som vi utan tvivel bör göra är att se om vårt eget hus; var och en av oss borde ha en förenklad minneslista. När kommissionen sänder oss förslag – och detta är återigen en rekommendation – borde vi säga att tillsammans med varje förslag borde det medfölja en kort minneslista över de förfaranden som kommissionen redan har gått igenom och de som den kommer att gå igenom i framtiden. Om det finns handlingar och konsekvensbedömningar borde de finnas tydligt bifogade.
Detta är den typ av praktisk förklaring och förtydligande av processen som vi behöver. Om vi inte genomför detta kommer medborgarna utanför att förlora förtroendet för processen. En bättre lagstiftning är nödvändig för framtiden för hela vår verksamhet här. 
Maria Berger,
   . Fru talman, herr kommissionsordförande, herr rådsordförande! Jag vill uttala mitt varma tack till alla föredragande och till dem som har avfattat yttranden, och inte minst för att ni har samtyckt till att vi ska ha denna gemensamma debatt om dem här i dag.
Denna gemensamma debatt gör det möjligt för oss att se alla aspekter som vi i dag måste debattera under rubrikerna ”bättre reglering” eller ”bättre lagstiftning”. Jag måste erkänna att det blir svårare och svårare för mig att överblicka denna debatt. Det finns ofta ingenting påtagligt bakom de välmenande uttryck som vi hör och som redan är välbekanta för oss. Jag misstänker också ibland att denna debatt om bättre lagstiftning är avsedd att avleda oss från våra verkliga uppgifter som lagstiftare och tjäna som en förevändning för inaktivitet hos dem som lagstiftar för gemenskapen, eller för att bättre reglering betyder avreglering.
Hela saken har nu blivit så förbryllande att man är frestad att kräva en process för ”bättre reglering av processen för bättre reglering” eller för att konsekvenserna av konsekvensbedömningen ska bedömas. Jag är tacksam mot föredragandena för att de har utarbetat en del mycket exakta åtgärder, låt vara i all denna dimma, särskilt mot Monica Frassoni för hennes betänkande med konkreta förslag för förbättrad övervakning av processen för att genomföra gemenskapsrätten, för skyndsammare överträdelseförfaranden och större öppenhet för de medborgare som anför klagomål.
När allt kommer omkring är det inte acceptabelt att medborgare först anför ett klagomål eller att kommissionen inleder ett överträdelseförfarande och att de sedan ser hur förfarandena plötsligt stoppas utan att allmänheten får någon riktig information om varför detta har inträffat. Detta försätter dem ofta i en sämre situation i ett oavslutat mål på nationell nivå, och följaktligen behövs här mer öppenhet.
Framför allt välkomnar jag de förslag som Bert Doorn har sammanställt, särskilt de som rör konsekvensbedömning. Vi håller med honom om att även konsekvenserna av besluten i kommittéförfarandet måste bedömas, och om uppfattningen att konsekvensbedömningen måste bli underkastad oberoende granskning – det vill säga oberoende av det berörda generaldirektoratet, men inte nödvändigtvis genomförd utanför kommissionen. Kommissionen har sitt politiska ansvar, och det ska inte krävas att den lämnar ifrån sig det. I just det här fallet har den faktiskt heller ingen avsikt att verkligen göra det.
Vi är dock inte överens med Bert Doorn om frågan om obligatoriska konsekvensbedömningar för ändringsförslag som läggs fram i parlamentet och i rådet. Jag tror inte att vi som lagstiftare i detta avseende bör låta oss klavbindas och tystas. En bra konsekvensbedömning som har genomförts av kommissionen kommer också att göra det möjligt att värdera följderna av ändringsförslag, och vi har också alternativet med frivillig tillämpning av konsekvensbedömning, vilket – som vi har hört – utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd redan har använt sig av, och det är något som borde diskuteras även av de andra utskotten.
Vad som gäller för bättre lagstiftning gäller för alla andra goda avsikter och för alla andra goda saker här i livet: det tjänar inget till om man inte gör någonting åt saken i stället för att bara prata om det. 
Elizabeth Lynne,
   . – Fru talman! Jag har under många år drivit frågan om bättre lagstiftning, särskilt i mitt utskott, utskottet för sysselsättning och sociala frågor. Vi behöver bättre och mer heltäckande konsekvensbedömningar, och vi måste se över huruvida lagstiftning verkligen behövs på EU-nivå eller om det är bäst att lämna den åt medlemsstaterna i många fall. Om den behövs måste vi ha en ordentlig kostnads- och intäktsanalys av företag, inbegripet små företag, och även för arbetsstyrkan. Jag skulle önska att konsekvensbedömningen var helt oberoende, något mer än det som vi för närvarande ganska ofta upplever: ett rättfärdigande för behovet av lagstiftning.
När lagstiftningen väl har antagits måste den genomföras likvärdigt i alla medlemsstater, som vi alla har sagt. Om den inte genomförs, beror det på att den är ogenomförbar? Om den är ogenomförbar, upphäv den då, som kommissionen har sagt.
Slutligen måste vi se till att det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning efterlevs. I ett svar häromdagen medgav kommissionen att ingen nämnvärd utveckling hade skett. 
Monica Frassoni,
   Fru talman, mina damer och herrar! Först och främst vill jag säga José Manuel Barroso att vad som i dag beslutades om energi visar att där det finns en vilja finns det en väg, och därför är det vår ”vilja” att ni ska finna en ”väg” i ett stort antal frågor, särskilt på områdena miljö-, konsument-, hälso- och sjukvårdspolitik. Men det säger sig självt.
Herr Winkler! Jag noterade tyvärr att ni inte sa ett ord om frågan om genomförande av lagstiftningen, trots att det är denna fråga som berör medlemsstaterna mest av alla frågor. Jag anser också att det skulle vara intressant att höra rådets synpunkter på möjligheten att återuppta de samtal om överenskommelsen om bättre lagstiftning som berör genomförandet av lagstiftningen, vilka tidigare har misslyckats fullständigt.
Jag döljer inte heller mina farhågor när det gäller konsekvensbedömning eftersom denna fråga börjar bli ett slags myt, en magisk formel som i sig skulle göra lagstiftning bättre genom att den utgår från vetenskapliga, objektiva källor. Personligen är jag skeptisk på den här punkten. Jag är faktiskt orolig för att den här frågan börjar få för stor betydelse, framför allt därför att det i en del av de förslag som ingår i betänkandena – särskilt i Arlene McCarthys men inte bara i hennes – presenteras en del byråkratiska moment som det verkligen skulle vara komplicerat att administrera, framför allt för kommissionen. Detta växande tvivel har fått min grupp att inse vilken tur det är att vi har uppskjutit omröstningen eftersom det ger oss tillfälle att på nytt se över situationen i syfte att nå en överenskommelse.
Dessutom är de punkter som alla talar om och som har ansetts vara avgörande för en konsekvensbedömning, inbegripet administrativa kostnader, för mycket byråkrati och överdrivna kostnader för företag, antingen de är faktiska eller förmodade, i sig själva ett politiskt val. Jag ska ge er ett exempel, herr Barroso och herr Verheugen: ett brev från Unice var allt som behövdes för att drastiskt skära ned på strategin för luftkvalitet, trots en bedömning för 2 miljoner euro som kom fram till att de kostnader som skulle beaktas inte bara vara kostnaderna för företag utan också kostnaderna för människors hälsa. När allt kommer omkring är därför till och med konsekvensbedömningar politiska val, och följaktligen vill jag be er att inte prioritera dem så till den grad och överskatta dem så väldigt jämfört med lagstiftningens andra aspekter.
Jag vill säga ett sista ord om frågan som rör samreglering och självreglering. Jag skulle vilja att kommissionen gör en undersökning för att avgöra hur väl dessa förfaranden har fungerat eftersom de enligt våra undersökningar inte har fungerat tillfredsställande. Företag och bolag har själva ansett att deras förmåga att följa dessa överenskommelser om självreglering har varit ganska otillfredsställande. 
Erik Meijer,
   . – Fru talman! Det är ytterst beklagligt att det bara verkar finnas ett ledmotiv som löper genom diskussionerna om subsidiaritetsprincipen och bättre lagstiftning, nämligen ökad ekonomisk tillväxt och mer konkurrens tack vare mindre regler och regleringar. Detta ger upphov till föreställningen att det särskilt inom lagstiftningen borde ägnas mer uppmärksamhet åt subsidiaritetsprincipen på områden som socialt skydd, miljö- och konsumentskydd. Allt detta passar in i nyliberala tankegångar som att färre regler och bestämmelser per definition är bra.
Men verkligheten lär oss att det just är dessa EU-regler om den prisade inre marknaden som gör livet svårt för EU-medborgare. Till exempel är det enligt dessa regler som det krävs att en liten kommun i norra Nederländerna ska be om tillstånd från Europeiska kommissionen innan den kan installera ett nät med glasfiberkabel för sina egna medborgare, eller som kommunalt stöd till staden Amsterdams lokala zoo anses vara snedvridning av konkurrens. Inte undra på att invånarna i Nederländerna efter att ha tappat allt förtroende för en vidare utvidgning av Bryssels makt och för förslaget till konstitutionen, där denna process får bifall och stöd, med överväldigande majoritet sedan förpassade detta dokument till papperskorgen.
Verkligheten är den att subsidiaritetsprincipen sedan länge har varit ett begrepp utan innehåll. EU-institutioner, med parlamentet i spetsen, ifrågasätter sällan, om ens någonsin, huruvida EU:s ingripande på ett visst område verkligen utgör ett positivt bidrag för människors och miljöns bästa. Tvärtom fortsätter en stadig ström av EU:s regler och regleringar att underminera nationella och regionala regeringars bestämmanderätt. Ett exempel som jag vill ge på det är EU:s tjänstedirektiv som även i sin reviderade form allvarligt kommer att undergräva kommunala myndigheters självständighet på området tillstånd och lokalt tillhandahållande av tjänster.
Kort sagt, medan en diskussion om kvaliteten och subsidiaritetsprincipen i EU:s lagstiftning måste välkomnas är det fullständigt naivt att anta att vi genom att slopa några få regler eller genomföra konsekvensbedömningar kan lösa de grundläggande problemen med ingripanden från Bryssel. För att detta ska ske måste reglerna för den inre marknaden först och främst ses över fullständigt. 
Brian Crowley,
   . – Fru talman! Jag skulle vilja tacka kommissionsordföranden och rådsordföranden samt våra föredragande för den stämning som de har skapat i dagens debatt.
Det finns naturligtvis problem med vårt lagstiftningsförfarande. Det finns svårigheter som vi alla kan erkänna och som vi upplever i vårt dagliga arbete. En av de saker som det finns ett tydligt och viktigt behov av är kodifiering och förenkling av det befintliga regelverket – gemenskapens regelverk – inte bara för att säkerställa att företag ska kunna verka på ett friare och mer riktigt sätt över hela den inre marknaden, utan också för att garantera att individer känner till var deras rättigheter skyddas, att det finns tydliga och fastställda regler som garanterar att stora företag inte kan köra över arbetstagarnas rättigheter, att konsumenter inte kan bli trampade under fötterna på grund av beslut som fattats av finansinstitut eller vad det nu kan vara. Det är därför som vi i parlamentet under många år har försökt att genomföra denna idé om konsekvensbedömning för all lagstiftning, för att pröva den innan den blir lag, för att upptäcka hur nödvändig den är och för att fullständigt förstå vilken effekt den kommer att få när den eventuellt införlivas i lagstiftning.
Men när man ser över frågan om lagstiftning i dess helhet hittar man de största svårigheterna och de största syndarna i medlemsstaterna vad gäller införlivande av överenskommen europeisk lag. Det är här som regeringar redan har varit företrädda under beslutsprocessen, där parlamentet och kommissionen har deltagit, men när det gäller att införliva blir det svårt på grund av en lokal inrikespolitisk dispyt eller av rädsla för ett bakslag på det politiska området.
Jag anser att det skulle vara fel av kommissionen att enbart utmåla sig själv som den förskräckliga övervakaren gentemot medlemsstaterna, eftersom det ibland sker misstag eller fel inom lagstiftningen som måste rättas till, och det krävs flexibilitet för att uppnå detta.
Min sista punkt är att när man upprättar arbetsgrupper eller expertgrupper för att skapa bättre lagstiftning är det nödvändigt att engagera aktiva politiker – inte bara teknokrater och parlamentariska föredragande, utan politikerna själva som kan förstå hur detta ska få allmänheten intresserad och stärka lagstiftningen på lokal nivå. 
Jens-Peter Bonde,
   – Fru talman! För närvarande är det bara ett fåtal utvalda specialister som kan läsa EU:s lagstiftning och tyda rättsläget på ett särskilt område. Varje fåraherde måste hålla ordning på sina får, men ingen EU-institution vet exakt hur många lagar vi har. Vi har fastställt någonting i stil med 20 000 regler som fyller mer än 100 000 sidor. Det rättsläge som gäller för till exempel fiskeriområdet måste sökas i mer än 70 olika förordningar. Varför inte ställa samman alla de regler som gäller för samma ämnesområde i en enda enkel rättsakt? På så sätt kommer medborgarna själva att kunna titta på och läsa denna rättsakt, vilket är den första förutsättningen för att de ska få något inflytande. 
Fet stil kan användas för att rikta uppmärksamheten på föreslagna ändringar, och ord som ska tas bort kan skrivas kursivt. På så sätt kommer alla att kunna se vad syftet med förslaget är. Vi ska också anta den demokratiska principen från våra egna författningar, nämligen att det i framtiden inte ska bli möjligt att anta någon EU-lag utan att det har beslutats om den här i Europaparlamentet. Under dessa förfaranden skulle utfärdandet av meddelanden kunna auktoriseras genom EU-lagar, men varje instrument skulle kunna omprövas på grundval av en enkel majoritet i rådet och parlamentet. 
Alla kommittéförfaranden där en minoritet sluter sig samman med kommissionen för att lagstifta mot majoriteten i de nationella parlamenten och i Europaparlamentet bör också avskaffas. Det är orimligt att kommissionen har varit i stånd att godkänna genetiskt modifierade majsflingor. Då medborgarna upptäckte vad som verkligen hade bestämts bakom stängda dörrar motsatte sig 14 av 15 länder ett sådant godkännande, och land nummer 15 hade också invändningar. Om hela lagstiftningen görs tillgänglig för medborgarna kommer vi också att få bättre lagar. 
Marek Aleksander Czarnecki (NI ).
   – Fru talman! Europeiska kommissionen övervakar tillämpningen av gemenskapsrätten på årlig basis. För närvarande debatterar vi kommissionens 21:a och 22:a årsrapporter. För att få en uppfattning om problemets omfattning bör det framhållas att det rör sig om ungefär fyra tusen överträdelseförfaranden. Ett så kallat motiverat yttrande har utfärdats för nästan ett tusen av dessa och mer än 400 har hänskjutits till EG-domstolen.
Det är mycket beklagligt att kommissionen var sen att lägga fram den 22:a årsrapporten. Den kom först i januari 2006, och följaktligen kunde parlamentet bara hänvisa till en del av kommissionens information om 2004 i sin resolution. Paradoxalt nog kan man säga att ju fler klagomål desto bättre. Detta beror på att klagomålen vittnar om att medborgarna i medlemsstaterna har en viktig roll i övervakningsprocessen och således också i unionens lagstiftning. Medlemmarnas klagomål är inte av symbolisk art. De är en del av processen för att bygga ett medborgarnas Europa, och i allmänhet är de ett effektivt sätt att övervaka tillämpningen av gemenskapsrätten.
Europaparlamentets utskott bör noggrant övervaka genomförandet av gemenskapsrätten, särskilt i situationer där det krävs att den berörda föredraganden ska delta aktivt i att övervaka tillämpningen av en särskild lagbestämmelse i enskilda medlemsstater och naturligtvis även när det är frågan om att begära omedelbara åtgärder ifall överträdelser skulle konstateras.
Processens effektivitet skulle kunna förbättras genom att förkorta det interna förfarandet, vilket med rätta togs upp i Europaparlamentets resolutionsförslag. Det skulle också vara på sin plats att bemyndiga enskilda kommissionsledamöter att utöva direkt kontroll över införlivandet av gemenskapens bestämmelser i nationell lagstiftning inom de fastställda tidsperioderna. Detta skulle kunna uppnås genom att bemyndiga kommissionsledamöter att rikta krav på att ta itu med överträdelser inom deras särskilda kompetensområde direkt till medlemsstater. 
Hans Winkler,
   . – Fru talman! Att ni har underlättat för mig att göra en mycket verksam insats för bättre lagstiftning genom att jag fått förmånen att träffa talmanskonferensen och ha mycket djupgående diskussioner i den om rättsakter är utan tvekan av betydelse för den här debatten. Jag är i alla händelser tacksam för ert tillmötesgående.
Jag vill mycket kort säga något om ett par av de frågor som har berörts i denna debatt. Ett mycket stort antal talare hade en del att säga om kommittéförfarandet. Vi har ett talesätt i Österrike som går ut på att man inte ska skrocka över ägg som inte har värpts än, men under det österrikiska ordförandeskapet har vi återkommit till frågan om kommittéförfarandet med stort engagemang. Vi har redan haft två rundor med mycket ingående förhandlingar med företrädare som utsetts av parlamentet, av vilka de senaste ägde rum för några timmar sedan. Efter ett antal år tror jag att vi nu är inne på rätt spår för att hitta en lösning som både rådet och parlamentet kan vara nöjda med.
Vad som än kommer fram innebär i vart fall en förbättring av rådande situation eftersom det säger sig självt att parlamentet kommer att ha en del att säga till om i fråga om de rättsakter som antas genom medbeslutandeförfarandet med dess samtycke och med rådets. Vi har inte långt kvar till en lösning, och jag hoppas att vi till sist kommer att kunna klara ut det här mot slutet av den här sexmånadersperioden. Detta kommer att bidra till att förbättra vår process för lagstiftning.
Monica Frassoni hade naturligtvis helt rätt i fråga om vad hon hade att säga om genomförandet av lagstiftningen och vikten av det. Detta är en fråga för medlemsstaterna snarare än för rådet i sig – på vars vägnar jag naturligtvis talar – men de enskilda medlemsstaterna strävar naturligtvis i sina diskussioner med kommissionen efter att finna bättre sätt att se till att lagstiftningen tillämpas. Även vi – och med det menar jag ”vi österrikare” – berörs naturligtvis lika mycket av detta som varje annan medlemsstat; överträdelseförfaranden har samma inverkan på oss som på någon av dem. Som advokat kan jag säga att varje lagstiftning naturligtvis behöver en apparat med vars hjälp den kan förverkligas; det är viktigt, och vi bemödar oss också att ta större hänsyn till kommissionen och att hitta bättre sätt att upprätthålla respekten för lagstiftningen och att tillämpa den.
Det faktum att vad jag sa om detta inte yttrades i rådets namn innebär naturligtvis inte alls att tillämpning av lagen och upprätthållande av respekten för den skulle vara mindre viktigt än själva lagstiftningsprocessen.
Frågan om lagstiftning och om översyn av redan antagna rättsakter står naturligtvis i förgrunden för rådets överväganden. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Fru talman! Jag kan inte rå för det, men när jag ser namnet Winkler där uppe, tänker jag omedelbart på Henry Winkler: kommer ni ihåg killen som spelade Fonzie i ”Gänget och jag”? Det känns bra att ha en österrikisk minister som Fonzie, som ger tummen upp för bättre lagstiftning.
Vi behandlar tre sammankopplade ärenden under detta plenarsammanträde. Det första, som vi behandlade i går, gällde öppenhet och insyn inom rådet, det andra ärendet är denna debatt om bättre regelverk och lagstiftning, och det sista, om medborgarskap, behandlar vi i kväll. Jag stöder alla dessa initiativ; jag menar att de är utmärkta. Jag anser att det arbete som generalsekreteraren utför i kommissionen under Paolo Ponzano är utomordentligt bra, och jag skulle vilja rekommendera alla de fyra betänkanden som har lagts fram i dag.
Med bakgrund av detta, och med tanke på att vi talar om bättre lagstiftning, blev jag lite illa till mods när jag började gå igenom betänkandena. Jag skulle vilja läsa upp något av det språk som används för er. Jag tror att vi har ett kommunikationsproblem här. Monica Frassoni utarbetade ett utmärkt betänkande, men punkt 18, ”Europaparlamentet konstaterar att Solvit-nätverket har visat sig effektivt på den inre marknaden som en kompletterande icke-judiciell mekanism som har ökat det frivilliga samarbetet mellan medlemsstaterna ...”. Allt detta är sant, men om ni sitter där uppe och försöker lyssna på detta är det inte helt säkert att ni kommer att förstå vad det betyder. Bert Doorn skriver i punkt 5 om lagstiftning: ”Europaparlamentet anser att Lamfalussyförfarandet är värdefullt och att det är mycket viktigt att övervakningsmetoderna närmar sig varandra. Parlamentet välkomnar i det här sammanhanget arbetet i nivå 3-kommittéerna och kravet på lämpliga verktyg” – underbart. Därefter i McCarthybetänkandet – som jag tror var det tydligaste av dem – hävdas det i punkt 6: ”Europaparlamentet uppmanar kommissionen att utföra konsekvensanalyser av lagstiftning både på förhand och i efterhand för att hjälpa till att fastställa om centrala politiska mål har uppfyllts och för att främja översynen av lagstiftningen ...”, och i Garganibetänkandet är det exakt likadant. Det jag försöker säga är att vi behöver ett bättre regelverk, bättre lagstiftning, men det handlar om förenkling och att vi ska begripa vad vi beslutar om, och att människor ska begripa vad vi försöker besluta om. Det är vad ett bättre regelverk handlar om, och därför behöver vi använda ett bättre språk. Jag kan inte föreställa mig hur detta lät i den finska tolkningen!
Béatrice Patrie (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Under sken av en rättsteknisk debatt döljer sig här en debatt av stor politisk vikt. Vi behöver naturligtvis bättre lagstiftning, men utan avreglering och utan att förpassa lagstiftaren till åskådarplats. I detta avseende vill jag framföra mina mycket starka reservationer för vissa mekanismer, däribland alternativa regleringsmekanismer som samreglering och självreglering. De har sitt berättigande, men i medborgarnas och konsumenternas intresse anser jag att de inte under några omständigheter får ersätta lagstiftning som ger rättigheter men även ålägger skyldigheter och därför utgör det mest legitima demokratiska verktyget.
I fråga om samråd före lagstiftningsprocessen uppmanar jag de tre institutionerna att jämsides med de ekonomiska operatörerna organisera ett riktigt deltagande av arbetsmarknadsparterna och det civila samhället i hela dess mångfald. Det är faktiskt de offentliga myndigheternas ansvar att stötta organiserandet av dessa aktörer – konsumentsammanslutningar, användare av offentliga tjänster, föreningar som kämpar mot utslagning eller föreningar för gemensam utbildning – i hela Europa.
Slutligen har jag några synpunkter på det rullande förenklingsprogram som är tänkt att gynna Lissabonstrategin. Jag är förvånad över att det som sin viktigaste princip innehåller en omarbetning av regleringen av biodynamiskt jordbruk när inte ens producenterna inom denna sektor ber om det, och att så viktiga förslag som de om ställningen för försäkringskasseförbund och för Europeiska föreningen samtidigt har tagits bort från lagstiftningsprogrammet. 
Frédérique Ries (ALDE ).
   – Fru talman! Jag instämmer här helt med dem som anser att en bantningskur skulle vara bra för det reglerade EU, ett EU som är petigt i fråga om principer och tråkigt nog mer släpphänt i fråga om övervakningen av genomförandet och den riktiga tillämpningen av vår lagstiftning.
Så mycket är klart: tio år efter lanseringen av initiativet SLIM, och trots att vi för två år sedan undertecknade det interinstitutionella avtalet ”Bättre lagstiftning”, har vi fortfarande en lång väg framför oss. Vi har fortfarande inte tyglat unionens begär efter lagstiftning. Därför är jag glad över att kommissionen nu lägger fram detta förslag för oss om denna balanserade diet: tre förutsättningar för att garantera att denna agenda fungerar, stärker unionen och för den närmare européerna. Det har sagts att unionen bara borde stifta lagar när den kan göra det bättre än myndigheter på andra nivåer. Som vi just hörde Alexander Stubb säga, så måste vi, från Kanarieöarna till Skandinavien via Bryssel, en gång för alla undvika att använda oss av EU-jargong, och vi måste tolka och skriva lagar på det språk som är lättast att förstå för alla som det är avsett för. Det finns många fler exempel.
För det tredje, denna bantningskur som vi vill ha, och som särskilt också de små och medelstora företagen vill ha, är inte en lättvindig, icke-interventionistisk diet. Det måste betonas – och här ska jag sluta, fru talman – att bättre lagstiftning inte innebär avsaknad av ambition. Jag håller med Monica Frassoni: jag tänker till exempel på Reach när jag lyfter fram den här sista punkten. 
Alyn Smith (Verts/ALE ).
   – Fru talman! Jag vill gratulera alla våra föredragande för att ha åtagit sig denna gigantiska ansträngning i dag, och jag ska kort inrikta mig på två punkter: insyn i rådet och Bert Doorns betänkande om subsidiaritetsprincipen.
Som vi hörde i går är bristen på insyn i rådet fortfarande ”elefanten i rummet”; det förblir orsaken till så mycket missnöje när det gäller EU:s lagstiftning i allmänhet. Nog kan väl rådet vidta fler åtgärder som leder till meningsfulla offentliga sammanträden. För tillfället är det bara Havanna och Pyongyang som arbetar på detta ogenomskinliga vis. Vi borde kunna prestera bättre än så på 2000-talet.
För att uttrycka det mer konkret, om jag övergår till subsidiaritetsprincipen och särskilt punkterna 25–29 i Bert Doorns betänkande, tar jag mitt eget land, Skottland, som exempel på ett missat tillfälle som denna subsidiaritetsprincip för närvarande står för. Skottland tillhör för närvarande en medlemsstat som inte är känd för sitt entusiastiska EU-engagemang, men ändå skulle vårt parlament i Edinburgh utgöra en entusiastisk partner när det gäller bättre lagstiftning inom EU. Vårt parlament har fullt ansvar för hälsovård, miljö, rättsliga frågor, utbildning, fiske, jordbruk och många andra områden; ändå stannar EU:s syn på subsidiaritetsprincipen alltför ofta på medlemsstatsnivå, när den mer relevanta partnern i själva verket kan finnas på en mycket mer lokal nivå.
Jag skulle vilja ansluta mig till Bert Doorns alla rekommendationer om konsekvensbedömningar, även om jag upprepar Diana Wallis’ kommentarer om politiskt engagemang och betonar att sådant engagemang måste vara så lokalt som möjligt. Först då kanske vi ser att subsidiaritetsprincipen börjar fungera för att förbättra EU:s lagstiftning i framtiden. 
Jonas Sjöstedt (GUE/NGL ).
   – Fru talman! Jag menar att denna diskussion inte kan reduceras till en diskussion om kvaliteten på lagstiftningen. Man måste också diskutera kvantiteten, mängden EU-lagstiftning. Faktum är att mängden EU-lagar har växt dramatiskt på senare år, och EU lagstiftar idag på en hel rad nya områden. Samtidigt är det extremt ovanligt att EU återger beslutanderätt till medlemsländer eller upphäver lagstiftning. Kombinationen mycket stor mängd lagstiftning och bristande kvalitet ger dålig överskådlighet och gör det svårt att genomföra lagstiftningen i praktiken.
När det gäller kvaliteten så kan mycket göras redan idag, och det finns förslag på det i betänkandena. Föråldrad lagstiftning kan tas bort, den kan förenklas och man kan slå samman och konsolidera lagstiftningen. Allt det är gott och väl, men det krävs också ett annat sätt att närma sig lagstiftningsarbetet. Vi behöver mindre detaljstyrning, mer målstyrning och större frihet för medlemsländerna att välja hur man genomför de mål som man slår fast.
När det gäller konsekvensanalyser så är de bra, men det är inte alltid så lätt att mäta det man vill mäta. Oftast är det enklare att mäta enkla ekonomiska faktorer än exempelvis miljöfaktorer. Vi hade den diskussionen i samband med debatten om Reach, kemikaliepolitiken. Det var lätt att mäta företagets kostnader men svårt att mäta de enorma positiva effekterna för folkhälsan eller sett till mänskligt lidande, då man får färre sjukdomar. Det gör att man skall vara lite försiktig på detta område.
Vill man verkligen göra en förenkling så måste man minska antalet EU-lagar, och det område som är absolut mest överreglerat är jordbrukspolitiken. Här skulle det mesta kunna återföras till medlemsstatsnivå och tusentals lagar skulle kunna försvinna. En del talar om EU konstitutionen, faktum är att den hade gjort dessa problem värre genom att öka EU:s makt, göra det lättare för EU att tillskansa sig nya lagstiftningsbefogenheter och kunna lagstifta på områden som man egentligen inte får gå in på. Så vi får tacka de nederländska och franska väljarna även idag. 
Konrad Szymański (UEN ).
   – Fru talman! En lagstiftares skicklighet framgår inte bara av förmågan att stifta goda lagar, utan också av förmågan att avstå från att reglera där det inte behövs någon reglering. Följaktligen förtjänar uttalandena i betänkandet om att utvidga och skärpa principerna för bedömning av kostnader för och konsekvenser av lagstiftningen starkt stöd.
Det finns en hänvisning i betänkandet till de negativa konsekvenserna av politiska kompromisser om utarbetandet av europeisk lag. Tjänstedirektivet är ett typexempel. Båda sidor i debatten hävdar att de har vunnit slaget. För socialdemokraternas räkning påstår Evelyne Gebhardt att hon har gjort om direktivet till dess raka motsats, medan Malcolm Harbour för de konservativas räkning gläder sig åt att en utmärkt kompromiss har uppnåtts.
Vem har fel? Kanske ingen av dem? Vi kanske har fått fram ett dokument som består av massor av motsägelsefulla bestämmelser i förhoppningen att det ska innehålla något för var och en. Det är som en trivselterapi för medlemsstaterna, hela unionen och även för vårt parlament. Men vi fredar våra samveten på bekostnad av medborgarna, företagarna och kvaliteten på våra lagar. 
Johannes Blokland (IND/DEM ).
   – Fru talman! Med hänvisning till betänkanden om bättre lagstiftning som är föremål för dagens diskussion vill jag göra några få iakttagelser om betydelsen av konsekvensbedömningar. Jag förstår att Bert Doorn är för att ett slumpmässigt test utförs av en panel med auktoritativa experter. Jag stöder helhjärtat idén bakom det. Likt honom kräver jag en verkligt oberoende kommitté, en som inte består av företrädare för de tre institutionerna.
Vi har exempel på detta i Nederländerna i form av den kommitté som övervakar rapporterna om miljöpåverkan. Efter några tuffa sammandrabbningar med en sådan panel kommer man säkert att skärpa sig till nästa gång. Jag vill också tillägga att lagstiftning alltid är en inlärningsprocess, men att den uttryckliga beskrivningen av den som sådan i skäl J i Doornbetänkandet enligt min uppfattning är alldeles för negativ. Vi gör vad vi kan för att anta god lagstiftning. Det kommer säkert att gå fel någon gång, men att se detta som en målsättning redan från början förefaller mig vara att gå alldeles för långt. 
Bruno Gollnisch (NI ).
   – Fru talman! Ni är en framstående specialist på det forntida Japan under Tokugawa-eran, då folket avsiktligt hölls i ovetskap om lagarna som ansågs vara statshemligheter. Kunskapen om dem begränsades till ett litet antal stora herrar eftersom man trodde att på så sätt skulle folk hysa mycket större respekt för normer som de inte visste något om. Ja, ibland undrar jag om vi inte hämtar vår inspiration från denna urgamla japanska lagstiftning.
I själva verket, mina damer och herrar, anser jag att komplexiteten i den europeiska lagstiftningen är en pervers följd av en gruppdynamik som vi alla är delaktiga i. Vad är det egentligen frågan om? För det första ligger initiativet hos kommissionen, men bakom varje kommissionsledamot finns naturligtvis den allmänna förvaltningen och de tjänstemän som ingår i den. Sedan går det till rådet. Teoretiskt sett består rådet av ministrar. De kommer överens om en text, förutsatt att var och en av deras respektive myndigheter erkänner den enligt alla standarder som ska ingå i den gemensamma texten, sedan går texten till parlamentet och parlamentet utser en föredragande. Naturligtvis vill de föredragande, vilket är helt rimligt, att deras namn ska gå till historien. Det är mycket troligare att deras namn blir ihågkomna om de lägger till standarder i stället för att ta bort dem, och då har jag inte ens nämnt ledamöterna som lägger fram ändringsförslag eller den viktiga roll som påtryckningsgrupper har och så vidare. Följaktligen, mina damer och herrar, får vi ett riktigt regleringsmonster.
Jag har varit i detta parlament i 17 år, och redan från och med det allra första året då jag intog min plats här pågick en debatt om förenkling av gemenskapsrätten. Jag har intrycket att vi inte har kommit längre i denna fråga än vad vi hade för 17 år sedan; den enda skillnaden är att läget har förvärrats ytterligare.
Vad ska vi då göra åt saken? Vi måste komma överens om betydelsen av de termer som används. Vi behöver ett riktigt lexikon för gemenskapsrätten, en kodex som civillagen, eller handelslagen eller brottsbalken, som är rationellt uppbyggd och indelad i avdelningar, underavdelningar, kapitel, avsnitt och artiklar på ett sådant sätt att vi, när vi arbetar med en text, i förväg vet att vi ska ändra just den artikeln. Kort sagt, vi måste göra en stor insats för förenkling. Jag fruktar att trots de goda avsikter som föredragandena har gett uttryck för är vi inte riktigt där än. Tack så mycket. 
Andreas Schwab (PPE-DE ).
   – Fru talman, kommissionsledamot Verheugen! Jag vill börja med att ta detta tillfälle i akt att tacka alla fyra föredragandena för deras konstruktiva insatser i denna fråga som inte bara sysselsätter stamgäster på pubarna utan även i ökande utsträckning politiker.
Särskilt uppfriskande i denna debatt tyckte jag att Bruno Gollnischs tal var där han gjorde en verkligt passionerad vädjan för att införa konstitutionen för Europa, en sak som vi uppenbarligen är överens om – och som jag tidigare varit omedveten om. Jag anser faktiskt också att vi med den europeiska konstitutionen skulle ha mycket bättre förutsättningar på området normativ lagstiftning än vad vi för närvarande har. Jag är glad över att vi hjälps åt i den här frågan.
Jag anser att vi i fråga om bättre lagstiftning alltid borde komma ihåg att målet för alla dessa utlåtanden i frågan naturligtvis inte är att förbättra den enskilde medborgarens kännedom om lagtexterna utan att ge medlemsstaterna en enkel text som underlättar införlivandet. Därför får vi inte förlora vårt mål ur sikte när vi ställs inför dessa utmaningar.
Naturligtvis klagar vi i just detta sammanhang – och jag har inte för avsikt att på något sätt vara ironisk när jag säger att jag för en gångs skull uttryckligen måste instämma med föregående talare på just den här punkten – på att vår lagstiftningsprocess inte alls är lättillgänglig när det gäller kommittéförfarandet. Denna lagstiftningsprocess har kritiserats här i kammaren från tid till annan.
Av denna anledning är jag övertygad om att vi behöver extern granskning av europeisk lagstiftning och att detta inte kan genomföras bara av själva kommissionen. Frågan uppstår om det skulle kunna genomföras av ett organ – och ni är alla medvetna om våra invändningar mot att skapa ytterligare organ: ”ingen ökning av byråkratin för att minska byråkratin” – eller av andra externa myndigheter. I vart fall borde parlamentet vara med om att välja ut dessa externa myndigheter.
Därför utgör de fyra betänkanden som vi diskuterar i dag också en utmärkt utgångspunkt för att komma fram till en gemensam ståndpunkt för parlamentet och kommissionen och eventuellt även för rådet i denna fråga. 
Andrzej Jan Szejna (PSE ).
   – Fru talman! För att få bättre lagstiftning i Europeiska unionen krävs goda bestämmelser med tydligare utformning och även snabbare och effektivare genomförande och tillämpning av sådana bestämmelser. Det finns fortfarande alltför många exempel på inkorrekt genomförande av gemenskapsrätten. Detta beror delvis på bestämmelsernas bristande kvalitet och delvis på avsiktligt agerande av medlemsstaterna som är inriktade på att undergräva gemenskapslagstiftningen av politiska, ekonomiska eller administrativa anledningar.
Dessutom är de nationella domstolarna i många medlemsstater fortfarande ovilliga att genomföra principen om gemenskapslagstiftningens företräde. Om unionsrätten inte anses vara bindande för alla och dess införlivande och genomförande helt och hållet kommer an på en regerings goda vilja så kan följden bli den objektiva åternationaliseringen av gemenskapspolitiken, så som Monica Frassoni med rätta framhåller i sitt betänkande. Helt klart skulle detta vara mycket skadligt för den inre marknaden och för hela gemenskapens regelverk.
Bristande enhetlighet i införlivandet kan också medföra inkorrekt genomförande av unionsrätten ifall skilda bestämmelser genomförs i skilda länder, vilket således undergräver unionens trovärdighet. Om vi inte är i stånd att sätta press på regeringarna i medlemsstaterna för att de vederbörligen ska införliva unionens lagstiftning kan vi inte förvänta oss att folk ska tro att unionens institutioner såsom kommissionen, rådet eller Europaparlamentet på ett effektivt sätt ska försvara de medborgarrättigheter som härleds från unionsrätten. 
Karin Riis-Jørgensen (ALDE ).
   – Fru talman! Europaparlamentet måste gå i spetsen för bättre lagstiftning. Europaparlamentets verksamhet måste vara öppen och klart formulerad, och vi måste särskilt ta bort de administrativa hindren i europeisk lagstiftning. Jag uppmanar därför parlamentets ledning att se till att vårt lagstiftningsarbete samordnas bättre så att vi inte återigen hamnar i en situation där utskotten lägger fram ändringsförslag som står i strid med varandra. Samtidigt måste vi prioritera rättssäkerhet och förutsägbarhet för våra medborgare och inte låta myndigheterna eller EG-domstolen få allt för stort utrymme för skönsmässig bedömning. 
Ordföranden för Europeiska unionens råd – den österrikiske kanslern – har angripit EG-domstolen för att den har tillvällat sig för mycket makt. Men domstolen gör bara sitt jobb eftersom vi lagstiftare inte gör vårt tillräckligt bra. 
Jag är tyvärr rädd för att vi med tjänstedirektivet är på väg att upprepa tidigare misstag och att vi låter EG-domstolen få allt för stort tolkningsutrymme. Detta är ett område som vi alla måste bli bättre på vid andra behandlingen.
Zita Pleštinská (PPE-DE ).
   – I mina möten med aktörer på den inre marknaden har jag ofta mötts av kritik mot rådande europeisk lagstiftning. Dåligt utarbetad lagstiftning gör det ofta svårt att införliva förslag i de berörda staternas rättssystem. Deltagare i den allmänna behandlingen av denna fråga, inklusive kommissionsledamot Günter Verheugen, har bekräftat att oklarheter i texten ofta orsakar rättslig osäkerhet eller snedvrider konkurrensen, fragmenterar den inre marknaden och således försämrar möjligheterna för konsumenter och företag att utnyttja dess fördelar fullt ut.
Jag välkomnar därför föredragandens, Arlene McCarthys, rekommendationer till kommissionen att fortsätta att konsolidera, förenkla och kodifiera gemenskapslagstiftningen för att göra den lättare att förstå. Det säger sig självt att den regeln måste gälla att förbättringar i lagstiftningen inte får försvaga miljö-, social- eller konsumentstandarder. Utifrån min erfarenhet av att utarbeta betänkandet om finansiering av europeisk standardisering instämmer jag helt med föredraganden om att endast goda, tydliga och framför allt enkla lagar om den inre marknaden kommer att gynna medborgare, konsumenter och företag, och vara en hjälp för Europeiska unionen att stärka sin ställning med avseende på konkurrenter i den globala ekonomin.
Mina damer och herrar! Jag är övertygad om att bättre lagstiftning kommer att bilda en grund för de insatser som EU:s institutioner gör för att skapa arbeten och tillväxt i Europeiska unionen i enlighet med den reviderade Lissabonstrategin. Slutligen vill jag tacka de fyra föredragandena för att de har skapat en ny struktur för bättre lagstiftning för ett Europa som närmar sig sina medborgare. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Fru talman! Det fanns en tid när lagarna stiftades av gudar; gudarna stiftade fulländade lagar. Gudarna blev emellertid trötta och människorna började stifta lagar, och lagarna är numera icke-fulländade. För tillfället är det alltså ingen annan än vi som avgör om en lag är bra eller dålig. Det enda kriteriet för att bedöma om en lag är bra eller dålig är demokrati, majoritetens kriterium, därför att som Rousseau sa så är det skäligt att majoriteten, inte minoriteten, får bestämma.
När vi nu har fastställt denna princip för den moderna demokratin finner vi att demokratin är representativ och att det är parlamenten som stiftar lagar. De kan göra misstag, men det enda kriteriet för legitimitet är parlamentarisk majoritet. På grundval av detta anser jag att den största faran för demokratin för tillfället är den teknokrati som står i samband med ekonomiska intressen – som är känt som självreglering eller medreglering – vilket är ett sätt att lägga allmänna intressen i händerna på ett fåtals enskilda intressen, och detta är något vi bör komma ihåg.
Jag själv, som har blivit omvald många gånger, skulle inte vara beredd att avsäga mig mitt lagstiftningsansvar och lägga ut det på entreprenad för att främja teknokratiska intressen. 
Zuzana Roithová (PPE-DE ).
   – Mina damer och herrar! Jag inser att det nya förhållningssättet till lagstiftning på EU-nivå kräver nya tänkesätt och kanske t.o.m. nya överenskommelser. Om vi vill behålla allmänhetens förtroende för den inre marknaden måste vi emellertid stoppa utflödet av investeringar och förlusten av arbetstillfällen. Detta innebär att vi inte bara måste minska och förenkla lagstiftningen, utan även – anser jag – återigen överväga de ursprungliga syftena med både EU-lagstiftning och nationell lagstiftning. Detta är en allvarlig politisk utmaning. Mina damer och herrar! Det är också upp till oss att kräva att varje enskild åtgärd, oavsett om den riktas mot t.ex. hälsoskydd eller miljön, föregås av en konsekvensbedömning. Arlene McCarthy begär detta i betänkandet från utskottet för den inre marknaden och konsumentskydd. Jag vill tillägga att man måste klargöra vilka kostnader som kommer att läggas på producenterna i EU, med hur mycket de offentliga finanserna kommer att öka eller minska och vilka effekterna blir för sysselsättningen i EU:s regioner. Vi bör särskilt få veta i förväg hur lagstiftning som syftar till att förbättra standarderna kommer att påverka konkurrenskraften för EU-produkter gentemot tredjeländer, för att se till att det huvudsakliga resultatet inte blir ytterligare omlokaliseringar av anläggningar och kapitalutflöden från EU.
Bättre lagstiftning innebär också, när det rör kostnader, att vi på ett seriöst sätt kommer att undersöka om de nya åtgärderna verkligen kan förbättra hälsan eller de sociala villkoren för våra medborgare eller om detta bara är ett ogrundat antagande. Både i egenskap av läkare och av politiker tycker jag inte om att så mycket lagstiftning på EU-nivå och nationell nivå bara är populistiska gester. Trots att jag är emot detta har jag inga klart formulerade idéer om hur vi kan skydda konsumenterna mot skadliga eller förfalskade produkter från tredjeländer som ersätter kvalitetsprodukter från EU. Ett exempel på detta kan vara barnskor från Asien med ortopediska defekter. Den enda lösningen på detta skulle vara ett obligatoriskt nytt hälsocertifikat för barnskor, som också skulle innebära bättre föreskrifter för allmänheten.
Jag beklagar att kommissionen är så långsam när det gäller att kodifiera konsumentskyddet och immaterialrättsskyddet. Aldrig tidigare har EU-lagstiftningens standard varit lika viktig som i dag när unionen står inför allvarlig konkurrens från tredjeländer. Det politiska syftet med dagens lagstiftning är att skydda både rättvis konkurrens och konsumenterna i EU – inte bara i utan även utanför EU – samt att främja våra medborgares kreativitet samtidigt som vi låter dem slippa ineffektiv lagstiftning. 
Maria Matsouka (PSE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Bättre gemenskapslagstiftning innebär att man bedömer och fastställer försöket med hänsyn till dess tekniska sida.
De nationella förvaltningarnas komplexitet, de begränsade möjligheterna att införliva lagstiftning och, ofta, bristen på vilja förvärrar saker och ting. Sanktioner från själva unionen verkar i sammanhanget vara den effektivaste åtgärden. Satsningen på korrekt tillämpning av gemenskapslagstiftningen har i vilket fall som helst att göra med den politiska och, framför allt, den social viljan. Den korrekta tillämpningen av gemenskapslagstiftningen är ett förfarande som på medellång sikt kommer att göra det möjligt för EU att bli mindre trögt och bli mer konkurrenskraftigt i den internationella globaliserade miljön, till nytta för medborgare, konsumenter och företag. 
Vi behöver lagstiftning som är tydlig, integrerad och lättförståelig. Sådana texter förutsätter naturligtvis tydligare överenskommelser mellan författarna. Det är mycket viktigt att vi förenklar och rationaliserar hela lagstiftningen. Det skulle vara ännu bättre om lagstiftningen tog hänsyn till principerna om öppenhet, proportionalitet och konsekvens när det gäller att reglera de grundläggande delarna inom ett område och tillhandahöll genomförandeåtgärder som också hör samman med de tekniska detaljerna.
När det gäller arrangemangens effektivitet är det viktigt att bedöma kostnaderna och nyttan med att tillämpa dem. Det krävs därför en social dialog med de deltagande organen, som sålunda kommer att få möjlighet att fungera som medlagstiftare.
När det gäller viktiga politiska förslag i synnerhet är detta det enda sättet på vilket vi kan vinna medborgarnas förtroende. En bra lag är inte en komplicerad lag med fasta förfaranden, utan en lag som är lätt att ta till sig för medborgarna och som samtidigt gör dem medansvariga för dess tillämpning. 
Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE ).
   – Fru talman, mina damer och herrar! Jag har intrycket av att denna debatt har klargjort att kärnproblemet i den pågående diskussionen är konsekvensbedömningarna av lagstiftningen. Jag menar att det inte har något som helst att göra med att demokrati ersätts av teknokrati. Det handlar inte om det. Det är underförstått att de demokratiska institutionerna fortfarande styr. Kommissionen fattar beslut om förslag på eget ansvar, vilket parlamentet och rådet naturligtvis också gör.
Denna fråga vilar på en avgörande punkt, nämligen att vi håller på att ändra förfarandena som styr vårt stöd. För närvarande stiftar EU lagstiftning med som riktmärke. Vi beslutar om något och till slut resulterar detta i något som får den ena eller andra effekten. Om vi efterhand upptäcker att effekten är oönskad har vi problemet att, tack vare EU:s komplicerade förfaranden, vi inte snabbt kan ändra denna lagstiftning, som de nationella parlamenten gör, utan behöver ett komplext förfarande som pågår under många år för att se över direktiv och ändra förordningar. Det krävs sålunda olika mekanismer förutom dem som ofta finns på nationell nivå.
Vi måste veta vad det är vi gör. Vi får stöd genom konsekvensbedömningarna av lagstiftningen. Vi informeras om de konsekvenser som våra åtgärder får även från oberoende källor. Även om det politiska beslutet fortfarande är vårt i slutändan behöver vi ändå detta stöd. Detta är mycket viktigt när kommissionen, rådet och parlamentet måste fatta beslut för 470 miljoner medborgare i ett så pass stort ekonomiskt område. Av detta skäl är det också viktigt att ha ett oberoende element.
Jag vädjar klart och tydligt återigen till kommissionen att arbeta för att säkra införandet av detta oberoende element även i sina egna strukturer. Om man inte gör det kommer parlamentet att tvingas – om det tar sig självt på allvar – att utföra sina egna oberoende konsekvensbedömningar i varje enskilt fall. Det strider mot andan i det interinstitutionella avtalet från 2003. Vi vill att kommissionen gör detta på eget initiativ, så att vi får en bra grund för beslut. 
Günter Verheugen,
   . – Fru talman, mina damer och herrar! Låt mig återigen försöka att förklara vad detta handlar om och vad det inte handlar om. Det handlar inte om mindre lagstiftning eller om sämre lagstiftning. Det handlar inte om avreglering eller om nyliberal frihandelsextremism. Det handlar helt enkelt om att forma EU:s rättssystem så att det blir förståeligt för allmänheten och så att EU:s ekonomi kan använda det för att skapa tillväxt, investeringar och arbetstillfällen. Det är i själva verket den enklaste saken i världen, och jag blir ständigt överraskad över de motiv som tillskrivs en så pass klar och otvetydig idé.
Det är irrelevant om vi anser eller inte anser att vi har för många EU-lagar eller om dessa kanske inte alltid är tillräckligt bra. Det är inte en fråga om tro, utan om att en oroväckande stor andel av den europeiska allmänheten är övertygad om att så är fallet. Det är fråga om att företag och fackföreningar i EU enhälligt säger att detta är fallet. För mycket byråkrati, för många lagar, alltför komplicerade lagar, för många onödiga begränsningar. Det spelar ingen roll om detta verkligen är fallet. Det som spelar roll är att de som vi lagstiftar för är övertygade om detta. Det är därför vi var tvungna att göra något.
I samband med övningen ”bättre lagstiftning” som föreslagits av kommissionen används alla de instrument som har nämnts här – olika sätt att förenkla och modernisera lagstiftningen utan att ändra dess innehåll. Låt mig upprepa: det viktiga är inte att ändra innehållet i föreskrifterna, utan att göra dem användarvänliga och genomblickbara.
Jag vill återigen be om parlamentets stöd. I praktiken handlar det naturligtvis om två stora projekt, två olika projekt, av vilka ett är den retroaktiva granskningen av hela lagstiftningen.
Låt oss emellertid inte lura oss själva. När den europeiska integrationen fortfarande var i sin linda var inställningen gentemot antagandet av lagstiftning helt annorlunda mot i dag, och om vi går lite längre tillbaka kan vi hitta häpnadsväckande saker i våra gamla författningssamlingar. Det finns ingen som förnekar att det krävs en modernisering. Granskningen av hela lagstiftningen är inte lätt att genomföra, och jag skulle verkligen vilja att vi kom överens om gemensamma förfaranden även för detta och inte bara avseende kodifieringen där detta redan har skett.
En separat fråga handlar om hur man ska utforma föreskrifter eller lagar i framtiden. Konsekvensbedömningarna spelar en helt avgörande roll i detta sammanhang. Jag håller med er alla som har sagt att det är nödvändigt i en demokrati att lagstiftaren känner till vilka konsekvenser lagstiftningen får för dem som berörs av den. Detta innebär naturligtvis inte att lagstiftaren kommer att undvika att handla när man väl har fått denna kunskap. Det kommer alltid att vara en bedömningsfråga.
Om kommissionen skulle säga att en rättsakt skulle innebära kostnader för ekonomin på x miljarder euro men att den å andra sidan måste läggas fram för att möta allmänhetens behov av hälsoskydd, skulle det inte vara ett svårt beslut. Kommissionen skulle då säga att skyddet av folkhälsan har företräde, även om det kostar pengar.
Jag vill klargöra att konsekvensbedömningar inte automatiskt innebär att – om det skulle komma fram att våra åtgärder också kostar pengar – vi bara säger: vi ska inte göra det. Det handlar om att veta exakt vad vi gör.
Man har uttryckt en del viktiga tankar i kammaren om hur man på bästa sätt kan organisera sådana konsekvensbedömningar, och jag kan uppriktigt säga att det just nu förs en diskussion om detta i kommissionen, och både ordförande José Manuel Barroso och jag anser att det rådande systemet behöver ändras.
Jag håller helhjärtat med er som säger att det slutliga beslutet om en konsekvensbedömnings giltighet inte kan fattas av dem som har utfört den och att arbete i samband med en konsekvensbedömning inte bara kan utföras av dem som stiftar lagen i sammanhanget. Det är just så ordförande José Manuel Barroso och jag ser på saken. Vi diskuterar den bästa möjliga lösningen. I sitt inledande anförande sa faktiskt ordföranden att han överväger att inrätta en oberoende myndighet som ska granska konsekvensbedömningar. Vi är därför beredda att fortsätta vår dialog med parlamentet. Samma sak gäller för kommittéförfarandet i samband med vilket vi i själva verket i stort sett stöder parlamentets begäran. Detta gäller också de övriga idéer som har uttryckts här.
Jag vill bara upprepa att man inte bör hantera denna övning på ett tekniskt, byråkratiskt eller formellt sätt. Det är verkligen en mycket politisk övning. Syftet är att hjälpa till med att förbättra allmänhetens förtroende för den europeiska integrationen som helhet och ge vår ekonomi en stabil, pålitlig ram för att vi ska kunna lösa vår tids stora sociala fråga, dvs. de framtida arbetstillfällena. 

Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum tisdagen den 16 maj.
Edit Herczog (PSE ).
   – Föredraganden gjorde ett utmärkt jobb när det gäller att fastställa hindren i gemenskapslagstiftningen och den nationella lagstiftningen som försvårar den inre marknadens funktion. Lösningen är en översyn av den befintliga lagstiftningen och bättre och noggrannare utarbetande av ny lagstiftning. Detta ansvar ligger inom själva lagstiftningsprocessen. Varken kommissionen, som utarbetar och verkställer lagstiftningen, eller de lagstiftande institutionerna rådet och parlamentet överlämnar detta ansvar till andra, i synnerhet inte till externa organ.
Parlamentet har en roll och ett ansvar i granskningen av den befintliga lagstiftningen i sin egenskap av lagstiftare. Jag ber respektfullt kommissionen att samarbeta nära med parlamentet enligt andan i det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning.
När man utarbetar framtida föreskrifter är det inte lämpligt att ytterligare komplicera de långa, byråkratiska förfarandena. Om vi skulle inrätta ett oberoende granskningsorgan i dag för att undersöka konsekvensbedömningarnas kvalitet, varför skulle vi inte då inrätta ett oberoende, externt inspektionsorgan i morgon för att undersöka granskningsorganets oberoende? I stället för att utöka organens inspektionsförfaranden som har visat sig vara fel, borde vi utveckla nya, effektivare arbetsmetoder för att förbättra styrningen av den inre marknaden. Tillsammans med översynen av lagstiftningen måste kommissionen, rådet och parlamentet också granska sina egna förfaranden, och om det behövs måste de förändra dem på ett ansvarsfullt sätt.
Jag vill till sist uppmärksamma alla tre institutionerna på det faktum att samhället bara kommer att lita på och respektera gemenskapsrätten om vi garanterar full offentlighet och social kontroll. 
Véronique Mathieu (PPE-DE ).
   – Gemenskapslagstiftningen är för komplex och ibland överflödig: en intelligent översyn måste göra det möjligt för oss att kämpa mot denna ohälsosamma och skadliga brist på tydlighet.
Å ena sidan bör vi göra förbättringar genom att minska och förenkla den befintliga lagstiftningen. I samband med denna förenkling – på samma sätt som gäller när vi antar någon ny åtgärd – måste vi ta hänsyn till proportionalitets- och subsidiaritetsprinciperna: Europeiska unionen när det är nödvändigt, när det är effektivare än att medlemsstaterna agerar på egen hand, så mycket som krävs, men inte mer än vad som krävs.
Tillämpningen av dessa uppenbarligen tekniska principer omfattar en bedömning av t.ex. deras sociala och kulturella lämplighet, även om det inte finns någon effektiv mekanism för övervakning av deras tillämpning. Detta kryphål stängdes igen genom förslaget till konstitution. Samtidigt som vi väntar på att den ska ratificeras måste vi fundera över den rätta tillämpningen av dessa principer.
Å andra sidan måste vi förbättra övervakningen av införlivandet av gemenskapslagstiftningen, eftersom rättsosäkerhet undergräver våra företags konkurrenskraft. Införandet av nationella korrespondenter är en positiv åtgärd om kontrollerna innehåller en kvantitativ och en kvalitativ analys samt en konsekvensanalys av den sociala, ekonomiska och ekologiska miljön. Dessa konsekvensanalyser måste vara jämförbara: de måste därför standardiseras. För att uppnå detta mål måste Europaparlamentet öka sina befogenheter på detta område. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B6-0017/2006).
Följande frågor har ställts till kommissionen.
Talmannen.
Tänker kommissionen genomföra en EU-omspännande informationskampanj för att försäkra sig om att de organisationer som kommer att bli tvungna att följa det nya direktivet om penningtvätt och finansiering av terrorism 2005/60/EG(1) (till exempel banker och advokatbyråer) får tillräcklig information om de nya förfarandena? 
Charlie McCreevy,
   . – Kommissionen erkänner vikten av att öka medvetenheten om nya, mer heltäckande EU-system mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Det är därför som kommissionen redan har genomfört ett antal informationsinitiativ. Mot denna bakgrund skulle jag vilja nämna följande: för det första kommissionens engagemang i uppsökande insatser som gäller europeiska branschorganisationer som inletts av OECD:s arbetsgrupp för finansiella åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism; för det andra det pågående samrådet om den inverkan som det andra direktivet mot penningtvätt haft på juristyrket, vilket kommer att leda till offentliggörandet av en rapport i sommar, förmodligen i juli; för det tredje ett utvidgat samråd med alla berörda parter mot bakgrund av förberedelserna av eventuella genomförandeåtgärder inom ramen för det tredje direktivet mot penningtvätt; för det fjärde deltagande i konferenser organiserade av medlemsstater som en del av deras ansvar för att genomföra EU:s direktiv mot penningtvätt.
Med tanke på dessa pågående initiativ planerar kommissionen för närvarande inte att genomföra någon ytterligare informationskampanj över hela EU. Kommissionen fortsätter dock att noga övervaka genomförandet av direktivet, och vi kan inte utesluta ytterligare åtgärder om det visar sig att vissa sektorer har problem och att EU-åtgärder skulle skapa mervärde. 
Sarah Ludford (ALDE ),
   . – Herr kommissionsledamot! Allt detta låter mycket bra, men en sak i det nya informationsbladet om penningtvätt från advokatsamfundet i England och Wales fångade min uppmärksamhet. Man hänvisade till en omfattande industri som har utvecklats kring tjänster som syftar till att hjälpa jurister med deras åligganden i samband med efterlevnaden. Då slog det mig att vi måste säkerställa att efterlevnaden sker där de verkligt allvarliga riskerna finns, eftersom man genom det tredje direktivet mot penningtvätt förde in begreppet ”proportionerliga kontroller av riskkänslighet”. Det händer ofta att väljare vänder sig till mig för att de som individer har svårigheter att öppna bankkonton. Jag hoppas att ni kommer att förmedla detta budskap. Det måste verkligen handla om riskkänslig efterlevnad. 
Charlie McCreevy,
   . – I detta särskilda direktiv har frågan om riskkänslighet noggrant framhållits. Det finns olika riskkategorier, och myndigheterna borde utarbeta förfaranden på grundval av dessa riskbedömningar. Detta anges noga i det tredje direktivet, och parlamentsledamoten har förstått poängen ordentligt.
Jag skulle inte vilja uppleva att en hel industri utvecklas kring personer som tar ut orimliga avgifter för något som borde vara ett någorlunda rimligt förfarande. Risknivåerna borde bedömas. Det är inte mycket som man kan göra för dem som befinner sig på en låg risknivå, och det finns högre kategorier. Detta fastställs tydligt i direktivet. Jag tackar ledamoten för att ha tagit upp denna fråga, eftersom det ger mig möjlighet att understryka det påpekande som hon gjorde i sin följdfråga. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr kommissionsledamot! Om man har i åtanke att IRA antas ha utnyttjat möjligheter till penningtvätt i Bulgarien efter sitt rån mot Northern Bank, vilka särskilda åtgärder vidtas för att se till att myndigheterna och organisationerna där, och naturligtvis även i Rumänien, är beredda och kapabla att genomföra de rättsliga kraven på penningtvätt och finansiering av terrorism? 
Charlie McCreevy,
   . – Ledamoten känner säkert till att en del av det förfarande som alla ansökarländer måste gå igenom innefattar att se till att gemenskapens direktiv genomförs. Detta kommer att tillämpas lika i Bulgarien och Rumänien. Ledamoten känner säkert också till att dessa rekommendationer härrör från arbetsgruppen mot penningtvätt – FATF, som den kallas – och de flesta länder runt om i världen är bundna att genomföra de rekommendationer som utfärdas av just detta organ. Inom EU har vi själva åtagit oss, genom ett direktiv, att genomföra rekommendationerna, vilket har gjorts i det tredje direktivet mot penningtvätt.
Ni kan lita på att Bulgarien kommer att ta hänsyn till dessa åtgärder i sin lagstiftning, eftersom det utgör en del av landets avtal för att förvärva fullt medlemskap i Europeiska unionen. 
Talmannen.
Har kommissionen tillräcklig befogenhet, i praktiskt och rättslig mening, att snabbt vidta stränga åtgärder för att förhindra medlemsstater från att stifta egna lagar som, för att ta ett exempel, tillåter företag att vidta godtyckliga försvarsåtgärder (så kallade giftpiller) för att förhindra övertagandebud från utländska företag? Har kommissionen tillräcklig befogenhet att på ett effektivt sätt agera mot länder som ensidigt väljer att undanta visa industrisektorer från den öppna marknaden med hänvisning till vad det på eget bevåg anser vara ett nationellt intresse? Bör EU ges ytterligare befogenheter för att kunna hävda sin auktoritet i dessa frågor, och i så fall vilka och hur bör de främjas? 
Charlie McCreevy,
   . – Talmannen har påpekat att jag svarar på denna fråga på min kollega Neelie Kroes vägnar.
Kommissionen har betydande befogenheter för att se till att medlemsstater respekterar reglerna för den inre marknaden till fullo och inte skapar hinder för gränsöverskridande koncentrationer. Om en medlemsstat bryter mot reglerna för den inre marknaden kan kommissionen inleda ett överträdelseförfarande i enlighet med artikel 226 i EG-fördraget. Detta förfarande kan ta en del tid, eftersom kommissionen vid två skilda tillfällen måste ge medlemsstaten möjlighet att uttrycka sin åsikt innan den vidtar åtgärder inför EG-domstolen, som därefter ska fatta det slutliga beslutet om den påstådda överträdelsen. I sådana fall där det är berättigat av omständigheterna i fallet kan kommissionen agera snabbare genom att ge medlemsstaten mycket korta tidsfrister under det administrativa förfarandet och be domstolen att bevilja tillfälliga åtgärder. Men också i detta fall måste kommissionen ta hänsyn till medlemsstaternas kommentarer, inbegripet sent genmäle, eftersom det är fastställd rättspraxis att ett korrekt genomförande av deras administrativa förfarande utgör en grundläggande garanti enligt EG-fördraget, inte bara för att skydda den berörda medlemsstatens rättigheter utan också för att säkerställa att ett eventuellt tvistlösningsförfarande får inledas först om det föreligger en tydligt definierad dispyt.
Dessutom har kommissionen särskild befogenhet att fatta beslut enligt artikel 21 i förordning (EG) nr 139/2004, känd som koncentrationsförordningen, i fall där en medlemsstat ingriper när det gäller koncentrationer med en gemenskapsdimension. I enlighet med denna bestämmelse har kommissionen exklusiv befogenhet att bedöma koncentrationer med en gemenskapsdimension. Medlemsstaterna kan enbart vidta åtgärder som skulle kunna förbjuda eller skada sådan verksamhet rättsligt och i praktiken om, för det första, åtgärderna i fråga skyddar andra intressen än de som beaktas i koncentrationsförordningen, och för det andra, om dessa åtgärder är nödvändiga och proportionerliga för att skydda intressen som är förenliga med gemenskapsrätten.
Allmän säkerhet, mediernas mångfald och aktsamhetsregler anses vara intressen som är förenliga med gemenskapsrätten. De åtgärder som vidtas till följd av dessa intressen måste hur som helst vara nödvändiga och proportionerliga, och kommissionen har rätt att begära uppgifter om de avsedda åtgärderna av de nationella myndigheterna för att kontrollera detta. Övriga intressen måste meddelas kommissionen före antagandet av dessa åtgärder. Kommissionen måste då, inom 25 arbetsdagar, avgöra huruvida de nationella åtgärderna rättfärdigar skyddet av ett intresse som är förenligt med gemenskapsrätten.
Kommissionen anser att de ovan nämnda bestämmelserna gör det möjligt att på lämpligt sätt agera mot alla olagliga protektionistiska åtgärder som medlemsstater antar. Kommissionen är för övrigt fast besluten att utnyttja alla de befogenheter som står till dess förfogande för att säkerställa fullständig efterlevnad av gemenskapsrätten. 
Philip Bushill-Matthews (PPE-DE ),
   . – Detta var ett mycket långt svar, men, om ni ursäktar, det var inte ett riktigt svar, för jag är medveten om vad befogenheterna består av. Min fråga gäller huruvida ni verkligen behöver ytterligare befogenheter. Ni sa uttryckligen att det administrativa förfarandet i rättstvisten skulle kunna påskyndas. Jag skulle vilja ha ett specifikt svar, tack: när det gäller rättstvistens efterfas, håller ni inte med om att det ibland kan ta flera år och sedan ytterligare flera år innan ett straff tillämpas? Skulle det inte vara praktiskt att ha befogenhet att korta ned detta och göra det ännu raskare? 
Charlie McCreevy,
   . – Jag kan förstå syftet med ledamotens följdfråga. Ja, ibland är det frustrerande att behöva vänta länge innan det händer något. Vi är emellertid en rättsgemenskap, och vi måste foga oss efter fastställd lagstiftning i detta avseende. Förfarandena måste följas.
Även i medlemsstaterna tar denna typ av åtgärder en del tid. Även om det ibland finns mekanismer för att påskynda förfarandet i medlemsstaterna, och man till och med inom gemenskapen kan utöva rätten att påskynda förfarandet, är det fortfarande ganska tidsödande. Så jag befarar att vi inte kan styra enligt påbud eller diktat i denna gemenskap. Det skulle vara ett missbruk av privilegier. Jag tror inte att någon skulle förespråka det.
Å andra sedan är det ibland frustrerande att det är handlar om så lång tid, men jag ser ingen annan utväg. Dessutom väntar jag mig inte att någon medlemsstat ska komma rusande för att ge kommissionen fler omedelbara nya befogenheter för att påskynda förfarandet. Vi får leva med det vi har. 
Talmannen.
Den nya anställningslag för ungdomar (CPE) som införts i Frankrike gör det möjligt för företag med mer än 20 anställda att anställa en person under 26 år under en försöksperiod på två år då den anställde kan avskedas utan motiv. De anställda skulle inte omfattas av arbetsrättens skyddsbestämmelser, enligt vilka en arbetsgivare måste motivera ett avsked. I artikel 2.2 i direktiv 2000/78/EG(2) anses det som diskriminering om en person ”behandlas mindre förmånligt än en annan person” bland annat på grund av ålder. Anser kommissionen att den nya anställningslagen för ungdomar (CPE) är förenlig med principerna i detta direktiv? Om så inte är fallet, vilka åtgärder tänker kommissionen vidta gentemot den berörda medlemsstaten? 
Vladimír Špidla,
   . – Herr talman, mina damer och herrar, herr Désir! Kommissionen har ännu inte underrättats om den franska lag som ledamoten nämner i sin fråga. Kommissionen är därför inte beredd att avge ett detaljerat yttrande om lagen.
Syftet med direktiv 2000/78/EG, som redan har nämnts, är i själva verket att förhindra diskriminering i arbetslivet, särskilt åldersdiskriminering. I direktivet anges också flera undantag från den allmänna bestämmelsen. Låt mig citera direkt från direktivet. 
 ”Särbehandling på grund av ålder kan dock motiveras under vissa förhållanden och kräver alltså särskilda bestämmelser som kan variera efter förhållandena i medlemsstaterna. Det är följaktligen mycket viktigt att göra en skillnad mellan berättigad särbehandling, särskilt sådan som motiveras av de legitima målen för sysselsättningspolitiken, arbetsmarknaden och yrkesutbildningen och den diskriminering som bör vara förbjuden.” Ytterligare ett citat: ”Införande av särskilda villkor för tillträde till anställning och till yrkesutbildning, anställnings- och arbetsvillkor, inbegripet villkor för avskedande och löner, för ungdomar och äldre arbetstagare samt underhållsskyldiga personer i syfte att främja deras anställbarhet eller att skydda dem.” 
 Saken är alltså den att läget med utgångspunkt från direktivet är tudelat till sin karaktär. Genom direktivet erkänns olika hanteringsformer, när det finns giltiga skäl, och olika åtgärder när sådana åtgärder står i proportion till deras syfte. Jag har inget ytterligare att säga om det rådande läget. Den slutliga uppfattningen om meddelade lagar måste av förståeliga skäl uttryckas av EG-domstolen i Luxemburg. 
Harlem Désir (PSE ),
   . – Herr kommissionsledamot! Jag anser att det är viktigt att kommissionen, när den har underrättats om den nya anställningslagen för ungdomar, kan utföra en noggrann analys av de förhållanden då denna lag tillåter att man under de första två åren avslutar anställningen för unga personer under 26 år.
Om, som ni har sagt, direktiv 2000/78/EG tillåter olika behandling, inbegripet av åldersskäl, så är det inom ramen för positiva åtgärder, åtgärder som står i proportion till det åsyftade målet. Nyligen avkunnades en dom av EG-domstolen – i Mangoldmålet av den 22 november 2005 – om en annan rättsakt, den tyska ”Hartz 4-lagen”, som handlar om bestämmelser för äldre arbetstagare. I denna dom ansåg domstolen att, i detta fall, sättet på vilket man förnyade tidsbestämda anställningar för äldre arbetstagare inte stod i proportion till det åsyftade målet.
Jag menar att, när det gäller den nya anställningslagen för ungdomar, ingen tror att den aktuella åtgärden är gynnsam för unga personer under 26 år. Det är därför tydligt en lag som verkar diskriminerande mot dem och förvägrar dem att dra nytta av en rad delar inom arbetsrätten. Jag hoppas att kommissionen kommer att förlita sig på EG-domstolens rättspraxis för att kunna fördöma den nya anställningslagen för ungdomar.
Vladimír Špidla,
   . – Herr Désir! Ni citerade ett specifikt mål som är mycket viktigt för att kunna bedöma liknande situationer, eftersom man genom direktivet faktiskt antar att varje åtgärd å ena sidan kommer att vara proportionerlig och å andra sidan motiverad i förhållande till syftet. I det mål som ni nämnde som hade att göra med äldre arbetstagare, beslutade EG-domstolen i Luxemburg att syftet var motiverat men att åtgärden inte var proportionerlig, vilket därför resulterade i att åtgärden förkastades. Vid denna tidpunkt, som jag har sagt, på grund av att lagen ännu inte har meddelats, vet vi inte vilken form den kommer att anta, och jag har till och med läst rapporter i medierna att dess slutgiltiga form ännu inte har bestämts. Det är sålunda omöjligt för mig, som företrädare för kommissionen, att ge er ytterligare uppgifter. 
Andreas Mölzer (NI ).
   – Herr talman! I EU-medlemsstater som t.ex. Frankrike, Tyskland, Spanien och Italien har man skapat en fullt utvecklad arbetsmarknad för lärlingar. Allt fler vanliga arbetstagare håller på att ersättas med obetalda eller dåligt betalda lärlingar eller, som t.ex. i Tyskland, med statligt finansierade ”1 euro-jobb” – då tidigare arbetslösa personer erhåller 1 euro i timmen utöver sitt arbetslöshetsunderstöd – som inte beskattas eller ger tillgång till ytterligare sociala rättigheter. Hur väl känner kommissionen till detta problem? 
Vladimír Špidla,
   . – Kommissionen övervakar naturligtvis arbetsmarknaden i de enskilda medlemsstaterna och utvecklingen när det rör lagstiftningen på sysselsättningsområdet. Inom den närmaste tiden kommer en grönbok om lagstiftningen på sysselsättningsområdet att offentliggöras. Jag hoppas att denna kommer att utgöra grund för en mycket långtgående diskussion om praxisen, metoderna och utvecklingen på sysselsättningsområdet och det rättsliga förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare i medlemsstaterna. Kommissionen kan naturligtvis bara övervaka och fatta beslut inom de ramar som tillhandahålls enligt EG-fördraget, och jag måste säga i sammanhanget att sysselsättningslagstiftningen inte behandlas direkt i EG-fördraget. 
Talmannen.
I rådets förordning (EG) nr 485/2005(3), skäl 3, fastställs det att ”det är lämpligt att utvidga möjligheten att låta fiskefartyg utgå ur gemenskapens fiskeflotta med offentligt stöd till fartyg som överförs till de länder som drabbades av tsunamin till förmån för de berörda fiskesamhällena”.
Enligt denna förordning måste medlemsstaterna regelbundet underrätta kommissionen om planerade överföringar av fartyg. Kan kommissionen därför redogöra för hur många förfrågningar om överföring av fartyg som inkommit och från vilka tsunamidrabbade länder? Hur många fartyg har medlemsstaterna erbjudit de drabbade länderna? Hur många fartyg har man skickat och till vilka länder i Indiska oceanen? 
Joe Borg,
   . – I rådets förordning (EG) nr 485/2005, som ledamoten hänvisar till, utvidgas möjligheten att låta fiskefartyg utgå ur gemenskapens fiskeflotta med offentligt stöd till sådana fartyg som kan överföras till de länder som drabbats av tsunamin för att gynna de berörda fiskesamhällena. Denna möjlighet beviljas på undantagsbasis, under särskilda villkor och enbart under en begränsad period. 
Trots att åtskilliga länder i Indiska oceanen, vars fiskesektorer drabbades av tsunamikatastrofen, förhörde sig om möjligheten att överföra fartyg var det bara Sri Lanka som lämnade in en formell begäran om fartyg. Begäran gällde 120 fartyg med en total längd på 9 till 12 meter. Kommissionen informerade medlemsstaterna om begäran och påminde dem vid flera tillfällen om åtagandet att rapportera om överföringen av fartyg.
Trots rådets enhälliga antagande av förordningen, har nu alla de 20 medlemsstater som är engagerade i havsfiske informerat kommissionen om att de inte har fastställt någon möjlig överföring av fartyg som svar på Sri Lankas begäran. Eftersom den 30 juni 2006 har fastställts som tidsfrist i förordningen finns det för närvarande inte längre några förhoppningar om att överföra fartyg inom ramen för systemet. 
Bart Staes (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Jag har sålunda inget annat alternativ än att dra slutsatsen att den förordning vi godkände var meningslös, vilket faktiskt var just det vi förutspådde. Jag menar att förordningen i dess nuvarande form bara var en PR-handling och av kommissionsledamotens reaktion att döma var den en undermålig rättsakt. Jag vill ställa ytterligare en fråga till kommissionsledamoten: om de länder som har drabbats av tsunamin inte får hjälp genom förordningen att bygga upp sina fiskeflottor, kan han säga om kommissionen har vidtagit några andra åtgärder för att verkligen hjälpa dessa länder med att bygga sina egna båtar och organisera ett lämpligare sätt att bedriva fiske i de regioner som drabbades av tsunamin i fjol? 
Joe Borg,
   . – När denna lagstiftning antogs, som ett undantag från den fastställda regeln, enligt vilken det inte längre var möjligt att överföra fartyg till tredjeländer, underkastades den självklart vissa betydande restriktioner, varav en till exempel gällde fartygens längd. Jag minns diskussionen här i kammaren om att vi inte borde tillåta en situation där fartyg skulle överföras till tredjeländer som drabbats av tsunamin utan att införa några krav, eftersom detta i själva verket skulle kunna öka fiskeansträngningen och därmed förvärra de problem som till viss del förekom vid särskilt fiske i dessa tredjeländers vatten. Fartygen skulle i stället vara ändamålsenliga och lämpade för det fiske som traditionellt utfördes i dessa länder. Därför införde vi restriktioner när det gällde fartygens storlek, fartygens ålder, det faktum att fartygen inte skulle använda släpredskap samt andra villkor som hörde samman med ekologisk resursstyrning och sjöduglighet.
Mot bakgrund av detta måste jag understryka att i de svar som vi har fått in från medlemsstaterna om varför det inte var möjligt att tillhandahålla fartyg för överföring till Sri Lanka säger man att det berodde på att det inte fanns lämpliga fartyg tillgängliga bland dem som skulle tas ur bruk i vissa medlemsstater, att man inte hade planerat för avvecklingen i vissa andra medlemsstater, eller att de incitament som erbjöds för att överföra fartyg inte var tillräckligt lockande.
Jag måste också understryka att detta var ett kommissionsinitiativ som syftade till att försöka bistå de länder, och särskilt fiskesektorn, som drabbats av tsunamin, om det fanns möjlighet att göra det. Det fanns ett inslag av additionalitet som därför utgjorde grundval för stödet, om än inom den generella ramen för utvecklingssamarbete snarare än inom fiskeriportföljen. Det var ett ”extraalternativ” som inte togs upp.
Jag måste understryka att slutresultatet blev att vissa enskilda medlemsstater stödde de tsunamidrabbade länderna genom att ge medel för att förvärva fartyg som har köpts in utan några kontrollåtgärder. Dagens slutresultat är att det finns en betydligt större flotta i de tsunamidrabbade områdena, som skapar ett mycket större tryck på fiskeansträngningen än tidigare och som skapar ytterligare problem. I stället för att gå mot hållbart fiske finns det betydligt fler problem än tidigare, enligt de uppgifter vi har. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Är inte just det exempel som kommissionsledamoten precis har nämnt en typisk indikation på att EU bör försöka att betrakta katastrofbistånd som ett separat område och snabbt tillhandahålla medel – som man faktiskt redan har gjort när det gäller översvämningarna – i stället för att påskynda saker och ting genom undantag inom traditionella politikområden: fiskeri, transport eller något annat? Erfarenheterna har trots allt visat att detta tar alldeles för lång tid och att det inte fungerar. 
Joe Borg,
   . – Ja, det är naturligtvis viktigt att försöka hitta den rätta balansen mellan behoven i de länder som har drabbats av en katastrof av detta slag och långsiktigt stöd, som inte ska syfta till att skapa ytterligare påtryckningar eller svårigheter för dessa länder men att försöka hjälpa dem att återuppbygga ekonomin på ett hållbart sätt. Vi försöker göra detta med framför allt fiskenäringen i åtanke, men om det inte finns en ordentlig samordning mellan kommissionens initiativ och medlemsstaternas enskilda initiativ är utsikterna att lyckas begränsade. 
Talmannen.
Kommissionen har medgivit att förbjudet mot bottensatta drivnät, som antogs av rådet i december 2005 inte har stöd i relevanta vetenskapliga rapporter. De socioekonomiska konsekvenserna har inte heller undersökts. Vid det möte som koordineringsgruppen för de berörda parterna höll den 25 januari 2006 angav kommissionen att den avsåg att lösa problemet så snart som möjligt genom att ändra förordningen om total tillåten fångstmängd, och bekräftade att förbudet endast att gälla under en övergångsperiod, till dess att man infört bestämmelser om dessa nät. Kommissionen fastslog att arbetet enligt tidsplanen inte fick inledas förrän man påbörjat genomförandet av det beslut som antogs vid nordöstra Spaniens RAC de Aguas möte den 31 januari 2006. Vid detta möte beslutade man enhälligt att vända sig till kommissionsledamot Borg för att påvisa att man motsätter sig det förfarande som lett fram till förbudet, och man meddelade att en arbetsgrupp skulle inrättas för att utarbeta bestämmelser om användandet av denna typ av nät.
Med tanke på att det behövs ett snabbt beslut med tanke på de skadliga socioekonomiska konsekvenser som förbudet kan få, tillfrågas kommissionen följande: När avser kommissionen att lägga fram sitt lagstiftningsförslag? Har kommissionen för avsikt att vidta några övergångsåtgärder som mildrar förbudet till dess att lagstiftningsförslaget lagts fram? 
Joe Borg,
   . – Rosa Miguélez Ramos fråga om förbudet mot användning av bottensatta drivnät norr och väster om Storbritannien och Irland är en av ett antal skriftliga frågor på samma ämne som har inlämnats av henne samt Carmen Fraga Estévez och Daniel Varela Suanzes-Carpegna.
Förbudet, som trädde i kraft den 1 februari 2006, infördes i TAC- och kvotförordningen, som antogs vid rådets möte i december 2005. Det lades fram som svar på rapporten från Deepnet-undersökningen, som belyste den eventuella skada som detta fiske kan förorsaka när det gäller djuphavshajar och andra arter. Deepnet-rapporten utfördes av ansedda vetenskapliga organisationer i Irland, Förenade kungariket och Norge, och togs därför på allvar av kommissionen.
Parallellt med förbudet i gemenskapsvatten, antog Nordostatlantiska fiskerikommissionen vid sitt årsmöte i november 2005 ett likalydande förbud mot bottensatta drivnät inom sitt regleringsområde, gällande från och med den 1 februari 2006.
För det första skulle jag vilja försäkra er om att detta förbud är avsett som en tillfällig åtgärd för att möta den stora oron för de rutiner som tillämpas av vissa av aktörerna vid sådant fiske och i synnerhet för den inverkan som dessa rutiner har på sårbara arter som djuphavshajar. Dessa arter befinner sig i ett verkligt bedrövligt tillstånd, och det tar mycket lång tid att återställa deras bestånd när det en gång har utarmats att kommissionen måste agera mycket snabbt utan att vänta på slutgiltiga vetenskapliga rekommendationer från Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen (STECF).
Förbudet var ursprungligen att betrakta som en brådskande åtgärd i september, men sköts upp till rådets möte i december för att ge tid till samråd. Tyvärr lades inga konkreta förslag om alternativa åtgärder fram i tid för att kunna tas med i det förslag som diskuterades vid rådets möte i december.
Jag är medveten om att de flesta fiskare som använder denna typ av utrustning gör det med ansvar, och att det är en minoritet som vållar oro. Av den anledningen skulle jag vilja införa åtgärder för att reglera verksamheten med bottensatta drivnät så fort tillfälle ges. Kommissionen har redan fått ett visst gensvar på möjliga tillvägagångssätt, särskilt från den regionala rådgivande nämnden för nordvästliga vatten, som föreslår ett tidigarelagt återupptagande av kummelfisket, och att ett begränsat antal fartyg deltar i fiske av marulk och djuphavsfiske med observatörstäckning.
Kommissionens enheter kommer att möta den regionala rådgivande nämnden för nordvästliga vatten och forskare på fredag, den 7 april 2006, då vi kommer att diskutera dessa möjligheter. Beroende på resultaten från detta möte skulle ett förslag som tillåter begränsat fiske inom ramen för ett observatörsprogram kunna läggas fram i maj 2006. De uppgifter som samlas in genom ett sådant program skulle sedan kunna göras tillgängliga för STECF, som kommer att ta upp frågan senare i juni eller juli.
De geografiska gränserna för förbudet fastställdes med ledning av den utförliga behandlingen i Deepnet-studien. Jag är medveten om att det kan förekomma liknande problem i andra områden, men för närvarande har vi inga uppgifter som skulle kunna rättfärdiga att förbudsområdet utvidgas. Detta är ytterligare ett skäl för att ta fram effektiv lagstiftning som kan tillämpas på alla områden så snart som möjligt. Förbudet kommer tyvärr att skapa ekonomiska svårigheter för de berörda flottorna.
Det har inte planerats för några övergångsåtgärder för att mildra effekterna av förbudet, men jag skulle vilja uppmuntra medlemsstaterna att till fullo utnyttja de möjligheter som redan finns tillgängliga för tillfällig nedläggning av verksamheten inom ramen för Fonden för fiskets utveckling för att hjälpa dem som drabbas hårdast. 
Rosa Miguélez Ramos (PSE ),
   . – Herr kommissionsledamot! Faktum är att jag har hört allt detta tidigare. Jag trodde ni skulle berätta något nytt, till exempel att ni skulle insistera på de datum i maj och juni som ni nämnde. 
Det jag egentligen ville fråga var vilken möjlighet det finns att omedelbart ändra detta beslut, vilken möjlighet det finns att ändra förordningen och de totala tillåtna fångstmängderna och kvoterna så att åtminstone pelagiska långrevar – som används vid kummelfiske och med nät som gör mindre skada, vilket ni själv bekräftat i skrivelser jag sett – åter kan användas i dessa vatten. Jag ville också veta vilka tidsaspekter kommissionen har i åtanke för en slutlig reglering av användningen av förankrade nät så att branschen inte behöver sväva i ovisshet.
Jag ber er om detta, herr kommissionsledamot, eftersom detta beslut har fått och fortfarande får många negativa konsekvenser, inte minst i samhällsekonomiskt hänseende. 
Joe Borg,
   . – Ja, det finns två aspekter på detta: den ena gäller de åtgärder som kan vidtas på kort sikt för att försöka mildra verkningarna av det tillfälliga införandet av förbud mot bottensatta drivnät. Vi håller på och diskuterar detta med den regionala rådgivande nämnden för nordvästliga vatten, och vi har ett möte inplanerat den 7 april, då vi förhoppningsvis kommer att kunna diskutera denna fråga med dem. Omedelbart efteråt kommer vi förhoppningsvis att kunna fatta vissa beslut om att införa en möjlighet till begränsat fiske av kummel och kanske se över möjligheten när det gäller marulk, samt fastställa ett övervakningssystem ombord på fartyg.
Vi ser också över möjligheten att vidta permanenta åtgärder som skulle kunna ersätta drivgarnsförbudet så att det täcker alla gemenskapsvatten. Senare i år skulle vi således kunna lägga fram ett förslag om att ta tillbaka drivgarnsförbudet och ersätta det med permanenta åtgärder, och försäkra oss om att det inte längre finns någon risk för irreparabla skador på beståndet av djuphavshajar till följd av att fiskare lämnar nät i havet under långa perioder, fiskar för egen räkning och orsakar betydande skada på livsmiljön. 
John Purvis (PPE-DE ).
   – Kommissionsledamoten befinner sig förmodligen mellan Skylla och Charybdis när det gäller detta argument, men jag är säker på att han kommer att ha den stora skada som drivgarn och drivnät tidigare har orsakat på till exempel vildlaxen i Nordatlanten i åtanke, och att han kommer att agera kraftfullt när det gäller att skydda fiskesektorn från denna fiskemetod. 
Joe Borg,
   . – Ja, man måste dra en gräns, eftersom vi här talar om bottensatta drivnät, som vanligtvis används mycket selektivt, och vi vill därför inte avskräcka från användning av denna typ av redskap. Men om ingenting görs orsakar detta fiske stor skada under en lång period. Vi vill därför inskränka missbruket av drivnät, inte den korrekta användningen. Så å ena sidan, med tanke på att användningen av drivnät som redskap är mycket selektiv, vill vi inte motverka det, men å andra sidan önskar vi verkligen avskräcka från missbruk av drivnät, eftersom detta bruk skulle skapa så kallade ”spöknät” som fortsätter att fånga fisk under en månad eller så, och det orsakar stor skada på de berörda arterna. 
Talmannen.
För närvarande pågår det förhandlingar om ett partnerskapsavtal mellan Europeiska gemenskapen och Marocko avseende fiskenäringen. Det västsahariska (saharawi) folkets lagliga rättigheter och intressen måste skyddas och försvaras.
Har kommissionen varit i kontakt med Polisario, rättmätig representant för det västsahariska folket, för att ta reda på dess inställning till avtalet ifråga? Vad har dessa kontakter i så fall lett till?
Joe Borg,
   . – Jag skulle vilja påminna ledamoten om att förhandlingarna om det nya avtalet om fiskepartnerskap mellan Europeiska gemenskapen och Marocko har avslutats och att kommissionen och den marockanska regeringen undertecknade förslaget till avtal i juli 2005. När det gäller den territoriella tillämpningen skiljer sig inte texten i det nya avtalet från det tidigare avtalet, som löpte ut 2000.
Med tanke på ledamotens specifika fråga skulle jag vilja påpeka att Polisariofronten formellt inte är erkänd av Europeiska gemenskapen. Det finns ingen formell politisk dialog mellan kommissionen och Polisario. När det gäller fiskeförhandlingar har rådet bemyndigat kommissionen att förhandla med Konungariket Marocko. Den har inga mandat att utvidga förhandlingarna till tredje part.
Inom ramen för förberedelserna inför förhandlingarna om avtalet om fiskepartnerskap mellan Europeiska gemenskapen och Marocko utvärderade kommissionen noga de politiska, rättsliga och ekonomiska följderna av ett eventuellt avtal. I detta fall, som alltid, anstränger sig kommissionen för att undvika en situation där slutsatsen i det nya avtalet på fiskeriområdet skulle kunna orsaka internationella tvister eller konflikter.
När det gäller ärendet med avtalet om fiskepartnerskap mellan Europeiska gemenskapen och Marocko och frågan om Västsahara ansträngde sig kommissionen särskilt för att fullständigt respektera de berörda principerna i internationell rätt och att stödja Förenta nationernas ansträngningar för att finna en passande lösning när det gäller Västsahara. Innehållet i den inledande texten, som i fallet med tidigare fiskeavtal, påverkar inte på något sätt den fråga som hör samman med Västsaharas internationella status.
Kommissionen är övertygad om att det nya avtalet om fiskepartnerskap mellan Europeiska gemenskapen och Marocko överensstämmer med internationell rätt och med yttrandet från FN:s juridiska rådgivare av den 29 januari 2002. Kommissionens åsikt när det gäller avtalets geografiska räckvidd har bekräftats och fått stöd i yttranden från rådets och Europaparlamentets rättstjänster. 
Pedro Guerreiro (GUE/NGL ),
   . – EU har inom sin utvecklingspolitik öronmärkt anslag till flyktingläger för det västsahariska folket som drivs av Polisariofronten i Västsahara. Jag frågar därför än en gång om kommissionen, som ett uttryck för sin inställning till problemen i Västsahara, planerar att fråga Polisario vad det anser om detta avtal med tanke på att det får långtgående konsekvenser för Västsahara. 
Joe Borg,
   . – Som jag sa i mitt tidigare svar förhandlade kommissionen med företrädare för Konungariket Marockos regering. Det bemyndigande som rådet hade givit oss innebar förhandlingar med Marocko. Förhandlingarna avslutades med ett avtal som innebär att allt fiske som sker i vatten inom Konungariket Marockos jurisdiktion ska gynna de samhällen som direkt angränsar till den plats där fisket skett. Det är därför Konungariket Marockos ansvar att se till att all behållning från fiske som skett i vatten som angränsar till Polisario Front-området ska gå till de samhällen som ligger där. 
Manuel Medina Ortega (PSE ).
   – Herr kommissionsledamot! I morse enades parlamentet om att förkasta rådets begäran om att tillämpa det brådskande förfarandet för avtalet med Marocko. Vilka följder får Europaparlamentets beslut i morse i fråga om avtalets ikraftträdande? 
Joe Borg,
   . – I går deltog jag i ett möte med Europaparlamentets fiskeriutskott, och jag tolkar det som att föredraganden kommer att lägga fram sitt betänkande för fiskeriutskottet i början av maj, med möjlighet att lägga fram ändringsförslag, som sedan ska gå till omröstning i fiskeriutskottet i mitten av maj, och sedan föreläggas kammaren för beslut under sammanträdesperioden i Strasbourg i maj. Jag kommer att diskutera möjligheten att låta rådet besluta om detta avtal vid mötet med ministerrådet senare i maj under det österrikiska ordförandeskapet, och om det går att göra på det sättet kan avtalet träda i kraft i början av juni. Detta skulle inte innebära mer än en månads försening när det gäller de avtalade villkoren mellan kommissionen och Konungariket Marocko. 
Talmannen.
Europeiska rådet har ju nått fram till en överenskommelse om budgetplanen för perioden 2007–2013. Kan kommissionen informera om hur stor del av budgeten som är avsedd för utveckling i de yttersta randområdena?
Danuta Hübner,
   . – På grundval av Europeiska rådets avtal, daterat den 16 och 17 december 2005, råder följande situation i de yttersta randområdena för perioden 2007–2013.
För de delar av EU som berörs kommer medfinansieringsgraden att höjas inom ramen för strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Den kommer att ligga på 85 procent, både för regioner inom ramen för konvergensmålet och för de yttersta randområdena, som utgör en del av målet för regional konkurrenskraft och sysselsättning. Det kommer också att ske en särskild extra finansiell tilldelning för att hjälpa till att finansiera driftstöd som ska uppväga de tilläggskostnader som dessa regioner drar på sig på grund av sitt geografiska läge. I enlighet med denna extra tilldelning kommer medfinansieringsgraden att ligga på en 50-procentig nivå. Denna extra tilldelning uppgår till 35 euro per år och capita i vart och ett av de sju yttersta randområdena.
Sedan finns det särskilda situationer som rör enskilda yttersta randområden. Här kan nämnas Madeira, som kommer att behålla sin status som infasningsregion, men som samtidigt kommer att gynnas av mer generösa finansiella övergångsbestämmelser, liknande dem som gäller för de statistiska utfasningsregionerna. Vi har också Kanarieöarna, som kommer att gynnas av ett extraanslag på 100 miljoner euro under perioden 2007–2013.
När det gäller territoriellt samarbete – det mål som fastställts för politiken – kommer alla de yttersta randområdena att vara berättigade till den transnationella delen i EU:s territoriella samarbetsmål, och de franska yttersta randområdena, liksom Kanarieöarna, kommer att vara berättigade till den gränsöverskridande delen. Dessutom kommer Madeira, Azorerna och Kanarieöarna att gynnas av särskilda bestämmelser som ska tillämpas för Portugal och Spanien. Som ni känner till i fallet Portugal kommer Madeira och Azorerna också att vara berättigade till medel ur Sammanhållningsfonden, liksom till tillfällig tillämpning av N+3-regeln för perioden 2007–2010. När det gäller Spanien och Kanarieöarna innebär detta att de också kommer att vara berättigade till stöd ur Sammanhållningsfonden och få en tilläggstilldelning, som tilldelades Spanien i form av en teknologisk fond. Kanarieöarna kan komma att delta efter beslut av regeringen.
Som ni kanske känner till kan de yttersta randområdena också gynnas av särskilda åtgärder, som syftar till att stödja traditionella sektorer i dessa regioner. Det kommer att bli fråga om särskilda jordbruksåtgärder i unionens yttersta randområden samt särskild behandling inom ramen för politiken för landsbygdsutveckling, i synnerhet när det gäller stödnivån från den nya europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling. Utöver detta finns naturligtvis de redan befintliga ordinära redskapen inom vår politik, och samtliga regioner kommer att få tillgång till alla gemenskapsprogram som planeras under alla rubriker i EU:s budget.
Detta är i korthet de särskilda åtgärder som finns att tillgå enligt den nya budgetplanen för de yttersta randområdena. 
Manuel Medina Ortega (PSE ),
   . – Herr kommissionsledamot! Kommissionen har hittills gjort väldigt mycket för att hjälpa de yttersta randområdena, men det är uppenbart att den nya budgetplanen innebär en minskning av EU:s sammanlagda insatser.
Jag vill bara ställa en specifik fråga: Regioner nära EU, framför allt i Nordafrika, befinner sig i kris. Kan EU mot bakgrund av detta och med hjälp av sina yttersta randområden och de nya anslagen till grannlandspolitiken bidra till att lösa problemet med den massiva invandringen till EU? Med andra ord: Vilka samarbetsinstrument har vi tillgång till för att förhindra den enorma krisen i regioner som gränsar till dessa yttersta randområden i Europeiska unionen? 
Danuta Hübner,
   . – Som ni känner till kan regionerna inom EU också använda delar av de anslag som tilldelas dem för att investera i regioner som inte ligger i EU:s medlemsstater utan tillhör ett grannland. Det står alltså de yttersta randområdena fritt att utnyttja denna möjlighet att använda en del av anslagen på ett grannterritorium.
Inom ramen för Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet, vars rättsliga form kommissionen fortfarande håller på att utarbeta, kommer det dessutom att finnas möjlighet att samarbeta med grannländer och grannregioner i ärenden som hör samman med de frågor som ni tar upp för att skapa arbetstillfällen på andra sidan gränsen. 
I synnerhet i Kanarieöarna kommer man att kunna anslå en del av pengarna från det nya grannskaps- och partnerskapsinstrumentet, vilket kommer att möjliggöra ett externt samarbete med till exempel Marockos gränsområden. Detta är alltså vad man kan uträtta med denna politik, genom finansiella instrument. Men utöver det finns det en politisk farhåga. För omkring en vecka sedan diskuterade vi inom kommissionen situationen i vissa av de yttersta randområdena mot bakgrund av invandring och de svåra situationer som erfarits. Kommissionen kommer således att engagera sig inom ramen för andra instrument och delta politiskt för att medverka till att ta itu med denna fråga inom en mycket snar framtid.
Vi förfogar över några finansiella instrument, som är begränsade. Som ni själva har påpekat ser inte budgeten ut som vi förväntade oss när kommissionen lade fram förslaget, men trots detta förekommer utöver dessa begränsade finansiella medel också ansträngningar för att samarbeta med grannländer eller regioner alldeles intill våra yttersta randområden för att finna politiska lösningar på några av problemen. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – De utmaningar som unionens yttersta randområden står inför påminner mycket om de utmaningar som EU:s nordligaste regioner möter. Anser ni att det nu har uppnåtts en balans mellan EU:s stöd till de yttersta randområdena och EU:s stöd till de nordligaste regionerna i förslagen om sammanhållning?
Skulle ni dessutom kortfattat kunna ange huvuddragen när det gäller medfinansieringsgraden, och vilka särskilda riktade åtgärder som har vidtagits för de nordligaste regionerna inom Europeiska unionen, särskilt de nordligaste delarna av Finland och Sverige? 
Danuta Hübner,
   . – Det är en mycket svår fråga. Det är mycket svårt att säga vad som är balanserat i detta fall, eftersom dessa regioner står inför vitt skilda frågor och problem. Vissa av våra regioner lider av att de är glest befolkade, och detta innebär mycket höga kostnader för infrastruktur. Detta är en utmaning, inte bara för oss på EU-nivå utan också för de berörda regeringarna. Andra regioner lider av överbefolkning och av invandringsproblem. Det är därför mycket svårt att bedöma vad som är balanserat och inte.
Som ni känner till lades också ytterligare begäran fram inom ramen för denna mycket begränsade budget vid ett möte med rådet – något som också utgör en del av den europeiska traditionen. Det som jag lade fram – alla dessa tilläggsåtgärder som regionerna erbjöds – var något som kom fram under rådet, och det ingick inte i kommissionens övergripande balanserade förslag.
Vi måste se över den aktuella situationen och försöka få dessa anslag att fungera så väl som möjligt samt försöka använda de anslag som vi har tilldelat de glesbefolkade regionerna i Sverige och Finland så effektivt som möjligt och göra vårt bästa. Jag ser emellertid ingen nytta med att jämföra de 540 miljoner euro som Finland och Sverige mottog för dessa regioner med de pengar som tilldelades de yttersta randområdena. Situationerna är mycket olika: pengarna har olika värde. Kommissionen kommer utan tvivel att arbeta med båda dessa typer av problem – i de yttersta randområdena och de glesbefolkade regionerna – för att få ut det bästa tänkbara av de tillgängliga anslagen. 
Richard Seeber (PPE-DE ).
   – Herr kommissionsledamot! Kommissionen lade fram en ekonomisk ram som verkligen var mycket ambitiös. Rådet gjorde drastiska nedskärningar vid sitt möte i december. Förhandlingar hålls för närvarande i trepartsmöten. Men jag saknar kommissionens roll här. Om kommissionen lägger fram ett så ambitiöst förslag, varför hör vi då inte mer om det? Och varför är inte parlamentet längre redo att kämpa för att få de budgetresurser som behövs för att genomföra dessa program? Det gäller framför allt landsbygdens utveckling – inte enbart i de yttersta randområdena, utan på landsbygden som helhet, där det krävs rejäla anslagsöverföringar för att nå upp till nödvändiga nivåer. 
Danuta Hübner,
   . – Jag upplever inte att kommissionen agerar kraftlöst i förhandlingarna. Som jag tolkar saken försöker vi hjälpa till att nå en kompromiss på en nivå som skulle kunna tillfredsställa alla de tre institutionerna. Det råkar vara så att två institutioner – rådet och parlamentet – har gått mycket långt vad gäller finansiering och när det gäller den framlagda budgetnivån. Enligt min mening borde kommissionens ansträngningar inriktas på att hjälpa dem att finna en kompromiss. Budgetnivån är oerhört viktig. Vi hoppas också att vi kommer att ha anslag för de områden där vi skar ned så kraftigt i december. Men det är också viktigt att nå överenskommelser. Jag vet inte hur trepartsmötet ser ut eftersom jag inte deltar i det, men jag kan föreställa mig att det finns ögonblick då kommissionen kommer att vara den kraft som bidrar till att finna en kompromiss. Detta kanske ger er intrycket att vi inte bryr oss om pengar, men så är inte fallet. Vi bryr oss verkligen. Vi vet att om vi hade mer pengar, så kunde vi göra mer för EU, med EU och i EU för alla medborgare. Ibland är det emellertid också viktigt med realism och utmaningen att välja tidpunkt. Det är så jag förstår saken. 
Talmannen.
N+2-regeln är ett av kriterierna vid genomförande av verksamheten inom gemenskapsstödramen och enligt den skall de belopp som anslagits till finansiering av ett program betalas ut inom två år. För vilka program har den grekiska regeringen begärt undantag från tillämpningen av n+2-regeln och hur stora belopp rör det sig om? Hur långt har behandlingen av ansökningarna hunnit inom kommissionen?
Vidare ber jag kommissionen ange om det inom ramen för den tredje gemenskapsstödramen finns någon möjlighet att förlänga tidsfristen för undertecknande av juridiska överenskommelser även efter 2006. Om så är fallet, under vilka förutsättningar skulle det vara? Finns det någon möjlighet att utnyttja gemenskapsmedel från den tredje gemenskapsstödramen även efter utgången av 2008? Om så är fallet, under vilka förutsättningar? 
Danuta Hübner,
   . – Ni känner kanske till att före årsslutet 2005 lade de grekiska myndigheterna fram en förteckning över önskemål om undantag från N+2-regeln inför kommissionen. Den totala summan låg på över 655 miljoner euro. Avsikten var att täcka ett belopp på 342 miljoner euro, eventuellt föremål för N+2-regeln. Den begäran som lagts fram rör 12 operativa program i Grekland och omfattar också stöd från tre fonder: ERUF, ESF och jordbruksfonden.
Kommissionen har avslutat behandlingen av den grekiska begäran som rör tillämpning av N+2-regeln och har dragit slutsatsen att det som återstår, eftersom den eventuella nedskärning som beror på N+2-regeln, är 8 638 000 euro, vilket är mindre än det belopp som lagts fram från början. Vi väntar fortfarande på bekräftelse från grekerna, och om de bekräftar detta kommer detta att bli det belopp som kommissionen i sak förväntar sig bli åtagandet.
Den andra delen av er fråga gäller den stödberättigande perioden för åtaganden och utbetalningar. Som ni känner till löper den period för stödberättigande som avser programperioden 2000–2006 ut den 31 december 2008. Det är teoretiskt möjligt med åtaganden – och jag skulle vilja betona detta – under hela den stödberättigande perioden, vilket innebär 2008. Åtaganden måste dock göras tillräckligt tidigt så att de slutliga mottagarna hinner genomföra verksamheten och projekten, samt göra utbetalningarna före det sista stödberättigande datumet för utgifter, som är slutet av 2008. Vi kommer att upphöra med utbetalningarna av anslag för alla medlemsstater inom ramen för den aktuella budgetplanen den 31 december 2008, med undantag för program och åtgärder som täcks av statligt stöd. Enligt reglerna är detta datum för stödberättigande den 30 april 2009.
Jag skulle också vilja meddela er att det inte kommer att förekomma undantag från dessa villkor – jag menar tidpunkterna slutet av 2008 och april 2009 – när det gäller det slutliga möjliga datumet för stödberättigande, i enlighet med alla våra rättsliga analyser och de uppgifter som vi har inom kommissionen. Slutdatumen är alltså slutet av 2008 och april 2009, och så ligger det till. 
Dimitrios Papadimoulis (GUE/NGL ),
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill fråga om något annat.
Eftersom undantaget har beviljats förskjuts pressen framåt till kommande år, och därför vill jag gärna att kommissionen talar om hur man har definierat Greklands skyldigheter för åren 2006 och 2007. Hur ser kommissionens förutsägelser – om den har några – ut för tillämpningen av n+2-regeln för dessa båda år? 
Danuta Hübner,
   . – Det alltför riskabelt att ge sig in på att försöka svara på denna typ av fråga utan ordentlig kontroll och med bristande förberedelser, så jag kan åta mig att försöka att svara så snabbt som möjligt under de närmaste dagarna och återkomma till er med en bedömning av den rådande situationen när det gäller utbetalningar till och åtagande gentemot Grekland. 
Talmannen.
   – Frågorna nr 48–59 kommer att besvaras skriftligen. 
Talmannen.
   – Eftersom de behandlar samma ämne kommer följande frågor att tas upp tillsammans:
Hur bedömer kommissionen det aktuella läget när det gäller förberedelserna och tidsplanen för införandet av euron i de tio nya medlemsstater som anslöt sig till EU den 1 maj 2004?
Enligt uppgifter i pressen och i officiella uttalanden, kommer de nya EU-medlemsstaternas förberedelser för ett införande av euron att bedömas inte endast utifrån Maastrichtkriterierna utan även utifrån landets allmänna ekonomiska utvecklingsnivå. Det har sagts att Slovenien kan komma att bjudas in att delta i eurosamarbetet därför att landets bruttonationalinkomst per capita är högre än Litauens och Estlands, medan dessa två sistnämnda länder inte kommer att få vara med även om de uppfyller Maastrichtkriterierna, inklusive inflationsnivån.
Ligger det någon sanning i dessa uttalanden? Kan kommissionen klart och tydligt ange att beslutet om de nya medlemsstaternas anslutning till euron kommer att grundas enbart på Maastrichtkriterierna och inte på några andra kriterier, vilka de än vara månde? 
Joaquín Almunia,
   . – Jag besvarar Bernd Posselts första fråga med att säga att Estland, Litauen och Slovenien har angett den 1 januari 2007 som sitt mål för att införa euron. Cypern, Lettland och Malta föreslår att euron ska införas den 1 januari 2008. Slovakien planerar att göra det den 1 januari 2009. Tjeckien och Ungern hoppas kunna träda in i euroområdet 2010, och Polen har ännu inte satt något måldatum.
Minst vartannat år, eller på begäran av en medlemsstat, måste kommissionen och Europeiska centralbanken rapportera till rådet om medlemsstaternas framsteg vad gäller uppfyllandet av skyldigheter för att kunna bli fullvärdiga medlemmar av den ekonomiska och monetära unionen (EMU).
I februari 2006 meddelade kommissionen med Europeiska centralbankens samtycke att nästa konvergensrapport om alla stater utanför euroområdet, med undantag för de två som har en undantagsklausul, dvs. Förenade kungariket och Danmark, ska publiceras i oktober 2006, det vill säga två år efter den förra bedömningen. Två medlemsstater, Slovenien och Litauen, har dock i enlighet med artikel 122 i fördraget bett kommissionen och Europeiska centralbanken om en individuell rapport om de framsteg de gjort på väg mot konvergens. Kommissionen och Europeiska centralbanken planerar att anta rapporten om dessa båda medlemsstater den 16 maj 2006.
Om bedömningen av förenligheten med de ekonomiska och rättsliga konvergenskraven är positiv kan kommissionen lägga fram ett förslag i samma riktning. Europeiska rådet kan efter samråd med parlamentet i mitten av juni analysera och i förekommande fall fatta ett beslut. Slutliga undantag som föreslagits kan därför diskuteras i Ekofinrådet den 11 juli.
Oberoende av denna process har vi inom kommissionen förstås regelbundna kontakter med alla stater som avser att ansluta sig till euroområdet. Vi övervakar dem noga och samarbetar med dem i fråga om praktiska förberedelser inför detta viktiga beslut. 
 Som svar på Justas Vincas Paleckis’ fråga måste jag säga att kommissionen givetvis tillämpar principen om jämlik behandling när den bedömer de tio nya medlemsstaternas framsteg mot ekonomisk och rättslig konvergens. Som jag nyss sa bedöms länderna enligt det förfarande och de kriterier som anges i fördraget, framför allt artikel 122, och kommissionen har uppenbart inga planer på att ändra detta förfarande eller införa fler kriterier.
När det gäller inflationskriterier heter det fördraget, som ni känner till, att de aktuella medlemsstaterna är skyldiga att ha hållbara prisnivåer och en genomsnittlig inflation som inte överstiger inflationen med mer än 1,5 procent i de tre medlemsstaterna med de mest stabila priserna. Kommissionen föreslår att detta kriterium tillämpas strikt i framtiden, vilket också varit fallet tidigare. 
Bernd Posselt (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag är mycket tacksam för att kommissionsledamoten gav ett så detaljerat svar. Men jag måste tyvärr påpeka att han talade så snabbt i början att den tyska tolkningen blev praktiskt taget obegriplig. Jag undrar om jag har förstått saken rätt, nämligen att de två sista av dessa tio medlemsstater, det vill säga Tjeckien och Ungern, är planerade att gå med 2010. Jag vill gärna fråga kommissionsledamoten om utvecklingen verkligen är avslutad eller om vissa av de tio medlemsstaterna har begärt förlängning till efter 2010. 
Justas Vincas Paleckis (PSE ),
   . – Jag tackar er för svaret på min fråga. Maastrichtkriterierna tillämpas strängt för de länder som ansöker om inträde i euroområdet. Litauen kan inte få bli medlem av euroområdet, även om landet för närvarande överskrider inflationskriteriet med så lite som 0,1 procent. Litauen, liksom andra länder, har iakttagit dessa krav under de senaste sex åren. I det aktuella euroområdet bryter många medlemsstater mot ett eller annat av Maastrichtkriterierna. Vissa större länder har till exempel brutit mot kravet på budgetunderskott utan att få något rött kort; det samma gäller kravet på inflation och övriga kriterier. Diskrimineras inte de nya medlemsstaterna i det här fallet genom denna dubbelmoral? 
Joaquín Almunia,
   . – Jag börjar med att svara Bernd Posselt, och jag ska inte tala för snabbt.
De mål jag nämnde för när medlemsstaterna önskar träda in i euroområdet är datum som fastställts av staterna själva.
De första tre länderna – Estland, Litauen och Slovenien – uppgav från början att de ville ansluta sig till euroområdet 2007. Ungern har för sin del satt upp 2010 som mål, vilket ni också nämnde.
Som jag sa förut: Det enda som inte angett något datum är Polen.
Ett sådant datum är ett nödvändigt villkor, men inte det enda villkoret. De villkor som måste uppfyllas är att bedömningarna från både kommissionen och Europeiska centralbanken av hur kriterierna i fördraget har uppfyllts visar att den medlemsstat som vill anslutas till euroområdet har uppfyllt just dessa kriterier.
Båda sidor måste ge uttryck för sin vilja: Medlemsstaterna och i sista led rådet, på förslag från kommissionen, efter det att kommissionen och Europeiska centralbanken har bedömt att kriterierna är uppfyllda. Så är läget.
I fallet Polen, den enda medlemsstat som ännu inte satt upp något datum för när landet vill gå med i euroområdet – Sverige är för övrigt i samma läge efter nej-resultatet i folkomröstningen 2003 – måste kommissionen påpeka att det är medlemsstatens skyldighet – förutom när det gäller de länder som omfattas av en undantagsklausul, det vill säga Förenade kungariket och Danmark – att föreslå att de ska träda in i euroområdet. Det är sedan vår skyldighet och vårt ansvar att bedöma huruvida de uppfyller kraven eller inte.
Jag kan inte i förväg berätta något för Justas Vincas Paleckis om innehållet i den rapport som kommissionen ska anta den 16 maj. Av uppenbara skäl är det är ännu svårare för mig att förutse innebörden av Europeiska centralbankens rapport. Jag kan dock än en gång meddela ledamoten – och detta har jag sagt flera gånger förut – att det är kommissionen som ska bedöma huruvida kriterierna som anges i fördraget har uppfyllts eller inte.
Kommissionen anger inte dessa kriterier av en slump. Det är krav som finns i fördraget, och det är vår skyldighet att följa fördraget. Jag upprepar: Vid denna bedömning behandlas alla jämlikt, och vi kommer inte att använda olika måttstockar för olika länder.
Kort sagt: Vi följer fördraget, vi gör en tydlig och noggrann bedömning av huruvida kriterierna uppfyllts eller inte, och alla behandlas jämlikt.
Den 16 maj kan jag informera er och övriga ledamöter om resultatet av analysen. 
Gábor Harangozó (PSE ).
   – De nya medlemsstaterna måste uppfylla konvergenskriterierna för att kunna införa euron. För att konvergenskriterierna ska kunna uppfyllas utarbetar kommissionen och rådet olika förslag till dessa medlemsstater. Min fråga är: Kan en medlemsstat driva en ekonomisk politik som inte tar hänsyn till förslagen från rådet och kommissionen? Vad riskerar medlemsstaten om den gör det? 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! I oktober 2004 gjorde vi denna bedömning för de medlemsstater som inte ingår i euroområdet och som beviljats undantag men är skyldiga att gå med i framtiden. Vi kommer att upprepa den i oktober 2006. Vad gäller de två medlemsstater som på egen hand har begärt en sådan bedömning – vilket de också har rätt att göra enligt fördraget – det vill säga Slovenien och Litauen, kommer vi att lägga fram en egen bedömning för var och en av dem den 16 maj. Jag kan inte i förväg berätta något om innehållet i den rapport som kommissionen ska anta den 16 maj.
Om ni så önskar kan jag besöka parlamentet på eftermiddagen den 16 maj och förklara innebörden av rapporten, men innan dess kan jag inte säga något. 
Reinhard Rack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Kommissionsledamoten har redan nämnt ett av problemen. Vi diskuterar hur allvarligt de nya medlemsstaterna ser på sina skyldigheter. Vad vi däremot inte diskuterar specifikt är hur en medlemsstat som under en tid har uppfyllt kriterierna men inte vill gå med i euroområdet, det vill säga Sverige, ser på sin framtid. Frågan är om Sverige kan bli ett dåligt föredöme för andra länder, i det här fallet de nya medlemsstaterna. Kommissionsledamoten nämnde en ny medlemsstat som ännu inte angett något datum. Blir det inte ett dåligt exempel om inga sanktioner införs? 
Joaquín Almunia,
   . – Jag håller med Reinhard Rack om att vi står inför ett problem på grund av att en medlemsstat utlyste folkomröstning som gav ett negativt utfall och på grundval av detta negativa resultat inte kan, inte vill eller inte avser att uppfylla den skyldighet den har som medlemsstat.
Vi måste diskutera hur vi ska lösa den frågan. Kommissionen ansåg det klokt att inte göra det direkt efter en folkomröstning. Kommissionen måste uppfylla sina skyldigheter att följa fördraget, men samtidigt ta hänsyn till den opinion som medborgarna i medlemsstaten gett uttryck för. Jag har dock inte glömt att kommissionen måste hålla överläggningar med Sverige om hur landet i framtiden ska uppfylla sina skyldigheter som medlem av Europeiska unionen.
Samma sak händer med Polen som från början hade föreslagit ett visst år för inträdet i euroområdet. De nya polska myndigheterna säger att de inte godkänner det mål som satts upp av deras föregångare och att de för närvarande inte tänker sätta upp något mål. Jag har haft tillfälle att påminna den nya polska regeringen om att den måste göra det.
Vi vill inte utöva några påtryckningar, men vi kan inte heller glömma bort att detta är medlemsstaternas skyldighet. Som jag tidigare sa måste vi kombinera vårt ansvarstagande med politisk klokhet. Det jag däremot måste säga – och detta har jag sagt offentligt vid andra tillfällen – är att uppfyllandet av en skyldighet som gäller för Europeiska unionens alla 25 länder i egenskap av medlemsstater kan inte avgöras i en folkomröstning.
I detta fall finns det giltiga undantag för två länder, Förenade kungariket och Danmark. En stats skyldigheter ska generellt sett inte avgöras i en folkomröstning. Inte heller bör de 23 stater som saknar undantagsklausul hålla någon folkomröstning, eftersom det inte går att rösta om huruvida ett fördrag ska följas eller inte. 
Danutė Budreikaitė (ALDE ).
   – Herr kommissionsledamot! Jag har en fråga om inflation. Som vi vet har inflationen i de elva länder som först gick med i den ekonomiska och monetära unionen och var beredda att införa euron överskridit index under en betydande period. Det är bara två länder som inte legat över index. Övriga överskred index i mellan tio månader och närmare sex år, räknat från slutet av 1998 och fram till utgången av 2005. Min fråga är: Tillämpar vi andra normer för de nya staterna, och är den ekonomiska och monetära unionen en teknisk eller enbart en politisk union? 
Joaquín Almunia,
   . – Herr talman! Kommissionen är skyldig att se till att fördragen följs, och det är självfallet att dåvarande kommissionen och rådet, i samråd med Europaparlamentet, vid tidigare tillfällen – när euroområdet skapades eller när den tolfte medlemmen kom in i euroområdet – tog hänsyn till skyldigheten att följa fördragen.
I egenskap av kommissionsledamot kommer jag själv inte att brista i mitt ansvar att tillämpa fördragen och se till att de följs, inte heller kommer kommissionen under José Manuel Barrosos ledning att göra det. Det ekonomiska kriteriet, bland annat det som gäller inflation, anges i ett protokoll som bifogats fördraget och har samma rättsliga värde som bestämmelserna och artiklarna i fördraget. Vi kan därför varken bortse från dem eller ändra dem.
Det är förvisso sant att det pågår en akademisk diskussion om den korrekta definitionen av kriterierna, men förfarandet för att ändra fördragen består av en regeringskonferens och en ratificeringsprocess när tiden är mogen för det och när det finns tillräcklig majoritet för det. Det är inte kommissionens sak att ändra fördragen. Kommissionen är skyldig att tillämpa dem.
Det råder förvisso en obalans eftersom det krävs att kriterierna uppfylls för att komma in i euroområdet. När ett land väl ingår i området kan det brista i att uppfylla kriterierna. När ett land anslutits till euroområdet kan det ha högre inflation, större statsskuld och större underskott. För statsskulder och underskott finns det bestämmelser om budgetdisciplin – artikel 104 i fördraget – och stabilitets- och tillväxtpakten. Men i fråga om inflation finns inga sådana bestämmelser, även om det finns bestämmelser som troligen är hårdare än rättsliga regler för fördragstillämpning: marknadens regler. Det finns för närvarande länder inom euroområdet som drabbas hårt eftersom de inte kan påverka inflationens utveckling eller löneutvecklingen.
Jag anser att vi också måste ta hänsyn till den tuffa verklighet där marknaderna dömer dem som inte följer vissa regler, som är en helt annan sak än kommissionens skyldighet att se till att fördragsbestämmelserna följs. 
Talmannen.
Anser kommissionen att tillväxt- och stabilitetspaktens praktiska funktion är tillfredsställande eller tänker kommissionen ändra de bestämmelser som styr dess funktion i framtiden?
Joaquín Almunia,
   . – Herr Crowley! Den ändrade stabilitets- och tillväxtpakten godkändes av Ekofinrådet för närmare ett år sedan, i juni 2005, efter en politisk överenskommelse i Europeiska rådet förra året.
Våra första erfarenheter av den ändrade pakten är positiva och uppmuntrande, och det finns tecken på att medlemsstaterna har gjort nya åtaganden för att följa ramarna.
I samtliga fall som tagits upp på senare tid när kommissionen och rådet har tillämpat bestämmelserna om alltför stora underskott enligt andan och bokstaven i den ändrade pakten har det rått full enighet och det har inte förekommit några sådana politiska meningsskiljaktigheter eller svårigheter som förra gången.
Vad gäller paktens förebyggande inslag har bedömningen av 2005 års stabilitets- och konvergensprogram som genomförts de första månaderna under 2006 visat att medlemsstaterna har fastställt sina budgetmål på medellång sikt i enlighet med de principer man enats om. Vissa länder har till och med beslutat att sätta upp mer ambitiösa mål, vilket visar att det finns en nationell strategi för att garantera större hållbarhet i de offentliga finanserna. När det gäller anpassning till målet på medellång sikt uppfyller i allmänhet de medlemsstater som ännu inte uppnått någon balans på medellång sikt kraven att göra insatser för budgeten som minst motsvarar 0,5 procent av deras BNP, strukturellt sett.
Några fall kan nämnas, och jag vill också påminna er om att sedan den nya pakten godkändes förra året har förfarandet vid alltför stora underskott tillämpats för Italien, Portugal, Ungern, Förenade kungariket och Tyskland. Det har rått enighet i rådet, och inga av de problem med politisk förankring som uppstod vid tidigare etapper har förekommit.
Som svar på er fråga kan kommissionen därför konstatera att den är nöjd med hur pakten fungerar. 
Brian Crowley (UEN ),
   . – Herr kommissionsledamot! Tack för ert svar. När det gäller ert sista inlägg om de regler som avser alltför stora offentliga underskott och att förslag har framförts till Italien, Portugal, Ungern och Förenade kungariket, hur är det då med Frankrike och Tyskland? Båda dessa länder har offentliga underskott som ligger långt under de gränser som man enats om enligt kriteriet. Hur blir det i synnerhet med det underminerande förtroende för stabilitetspakten som detta skapar på den bredare marknaden? Detta blir framför allt uppenbart när vi se på de aktuella svårigheterna vad gäller erkännandet av euron och euroområdets ekonomi i Förenta staterna och i Fjärran östern, och på det ständiga ifrågasättandet i dessa områden när det gäller tillämpningen av reglerna för stabilitets- och tillväxtpakten. 
Joaquín Almunia,
   . – Herr Crowley, herr talman! Förfarandet vid alltför stora underskott tillämpas för Frankrike och följer det förfarande som anges i artikel 104.7 i fördraget. I enlighet med skyldigheterna att tillämpa rådets rekommendationer vid förfarandet vid alltför stora underskott var de franska myndigheterna tvungna att under 2005 minska det offentliga underskottet till under 3 procent. Förra veckan meddelade de franska myndigheterna kommissionen att det offentliga underskottet vid utgången av 2005 låg under 3 procent.
De närmaste tre veckorna, fram till den 24 april, ska Eurostat analysera de uppgifter som de franska myndigheterna angett och förklara om siffrorna – som visar ett underskott på 2,87 procent – är korrekta eller inte. Om de är korrekta, vilket jag hoppas även om jag inte kan föregripa Eurostats beslut, har Frankrike följt rekommendationerna under 2005.
Under 2006 ska också den franska regeringen sänka sitt underskott till under 3 procent. Kommissionen noterar detta och är glad över den franska regeringens avsikter, men vi offentliggör vår ekonomiska vårprognos den 8 maj. Fram till dess kan jag inte förutse hur vår ekonomiska prognos ser ut för året. Utan att föregripa den slutliga bedömningen anser jag dock att budgetläget i Frankrike har förbättrats i förhållande till vår prognos förra året. Bland annat beror det på att den franska regeringen, och framför allt finansminister Thierry Breton – som jag tackar, vilket jag även gjorde offentligt i Bryssel häromdagen – har avgett politiska löften att följa stabilitets- och tillväxtpakten.
Detta är ett tecken på hur det nya samförståndet kring den nya stabilitets- och tillväxtpakten fungerar. För ett år sedan, innan pakten ändrades, hade vi troligen inte fått höra den franska, tyska eller italienska ministern upprepade gånger avge politiska löften om att anpassa de offentliga finanserna till rekommendationerna från kommissionen och rådet så att stabilitets- och tillväxtpakten kan tillämpas.
För två år sedan hade det varit omöjligt. För ett år sedan var det svårt. I dag är det en realitet, ett verkligt politiskt åtagande. Men svåra tider ligger fortfarande framför oss, eftersom vi inte får nöja oss med underskott på 2,8 procent. Europa, EU och de största ekonomierna inom euroområdet måste konsolidera sina skatter tills det att offentliga finanser på medellång sikt är balanserade i strukturellt hänseende så att vi kan ta itu med de stora utmaningar som väntar i framtiden. Den första är följderna av att befolkningen åldras.
Vad gäller euron växer förtroendet för euroområdets ekonomi varje dag, och vissa tecken på tillförsikt, till exempel det tyska IFO-indexet, är högre än det varit på 15 år. Siffror för de indikatorer som tagits fram av kommissionens enheter under mitt ansvarsområde offentliggjordes i går och visar att förtroendet är högre än det varit på fem år. Vi har inte sett sådana nivåer av förtroende sedan förra högkonjunkturen.
Vår valuta är mycket stabil på valutamarknaderna. Enligt vissa ekonomiska branscher är den till och med alltför högt värderad. Euron används på finansmarknaderna, på lånemarknaderna och på kapital- och penningmarknaderna på global nivå i en utsträckning som inte står i proportion till euroområdets relativa inflytande på världsekonomin. Jag anser därför att vi måste vara vaksamma, men också nöjda med vad vi lyckats uppnå de första sju åren av vår ekonomiska och monetära union. 
Piia-Noora Kauppi (PPE-DE ).
   – Har införandet av det mer långsiktiga ordförandeskapet för euroområdet haft några praktiska konsekvenser på ert arbete som väktare av fördragen och väktare av stabilitets- och tillväxtpakten? Vilka praktiska effekter får det mer långsiktiga ordförandeskapet för euroområdet? 
Joaquín Almunia,
   . – När medlemsstaterna i euroområdet beslutade att utse en ständig ordförande för euroområdet var jag mycket nöjd. Jag var övertygad om att en regelbunden, fortlöpande och permanent dialog med ordföranden för detta organ, som alltså inte är ett rådsorgan men i praktiken håller mycket viktiga debatter och har viktiga ansvarsområden, skulle visa sig bli ett verkningsfullt beslut.
När jag sedan fick veta att ordföranden skulle bli Jean-Claude Juncker bekräftades mitt förtroende.
Jag kan nu konstatera att förbindelserna med euroområdets ordförande är utmärkta. Vi har haft fortlöpande kontakt, och förberedelserna inför mötena har förbättrats avsevärt. Jag anser att ordförandens roll gentemot omvärlden med att framföra ståndpunkter och kriterierna för länderna i euroområdet möter stor uppskattning. Jag är ytterst positiv till institutionen som sådan och att den faktiskt blivit en institution, till dess arbete och ordförande.
Jag anser att euroområdets behov av att samordna sin ekonomiska politik är uppenbart. Jag nämnde tidigare de problem som vissa ekonomier i euroområdet dras med i fråga om förlorad konkurrenskraft, bland annat på grund av att deras genomsnittliga lönekostnader ökat. Vissa ekonomier i euroområdet har problem med inflation i tillgångar, och det finns ett tydligt behov av att förbättra dialogen mellan eurogruppen och Europeiska centralbankens ordförande. Alla dessa funktioner sköts av eurogruppen, i stor utsträckning tack vare ordförande Junckers effektiva och intelligenta ledning av eurogruppens arbete. 
Gay Mitchell (PPE-DE ).
   – Jag skulle vilja fråga kommissionsledamoten vilken typ av diskussioner som han har fört med medlemsstaterna i euroområdet när det gäller deras prestationer och deras prestationsmöjligheter. När det gäller Irland till exempel gick tillgångsinflationen, prisindexet för hus, upp med 1,5 procent i februari. Vi har haft en tvåsiffrig inflation för bostäder under en tid, och det ser ut som om vi kommer att ha det fortsättningsvis. Om högkonjunkturen inom byggbranschen tar slut på ett abrupt sätt påverkar det intäkterna negativt. Det får följder för utbetalningar av arbetslöshetsunderstöd och därmed intäkter. Det får följder för konsumenternas förtroende. Har ni diskuterat denna fråga med den irländska regeringen, och i vilken utsträckning har kommissionen övervägt följderna för en medlem i euroområdet om högkonjunkturen eventuellt skulle upphöra på ett abrupt sätt? 
Joaquín Almunia,
   . – Givetvis diskuterar jag den ekonomiska utvecklingen i euroområdet och i hela EU. Men eftersom ni framför allt ställt frågor om euroområdet diskuterar jag euroområdets ekonomi bilateralt med de olika ministrarna i området och med Europeiska centralbankens ordförande samt gemensamt en gång i månaden vid eurogruppens möten.
I flertalet av eurogruppens möten ägnas en punkt åt analys av den ekonomiska situationen. Ibland analyseras den ekonomiska situationen i allmänna termer; ibland tar man upp en specifik aspekt av utvecklingen.
Vad gäller inflationen är Europeiska centralbanken ansvarig för att bevaka inflationen i enlighet med de mål som banken sätter upp. Det är en oberoende institution som enligt fördraget har de övriga EU-institutionernas uppdrag att bevara prisstabiliteten och som fattar helt självständiga beslut, men också för en dialog med övriga institutioner.
Europeiska centralbankens ordförande medverkar i eurogruppens möten varje månad. Eurogruppens ordförande och den kommissionsledamot som ansvarar för ekonomi och penningfrågor är också inbjudna att medverka vid sammanträdena med Europeiska centralbankens styrelse. Vi har då yttranderätt, men inte rösträtt, och brukar tacka ja till inbjudningarna.
När det gäller fastighetspriser var detta en av punkterna vid eurogruppens senaste möte i Bryssel i mars. Vi diskuterade fastighetsmarknaderna som varierar mellan euroområdets länder. Vissa länder i euroområdet har problem med inflation i fastighetspriser, medan andra länder har motsatt situation, i vissa fall med väldigt stabila priser och i andra med fallande fastighetspriser under flera år.
Dessa interna skillnader inom euroområdet i fråga om fastighetspriser skapar problem. Per definition kan man ju enbart driva en enda penningpolitik inom euroområdet, men dess inverkan slår olika från land till land. Vi har diskuterat detta. Kommissionen har lovat att lägga fram nya analyser och rön för eurogruppen de närmaste månaderna. Om ni är intresserade av att ta del av vår analys av fastighetspriser i vissa länder i euroområdet skickar jag de senaste tre månadsrapporterna över ekonomin i euroområdet som publicerades för några dagar sedan av kommissionens enheter under mitt ansvarsområde. 
Talmannen.
   – Eftersom den tid som avsatts för frågestunden har löpt ut kommer resterande frågor att besvaras skriftligen (se bilaga).
Frågestunden med kommissionen är avslutad.

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande (A6-0076/2006) av Hannu Takkula för utskottet för kultur och utbildning om inrättandet av programmet ”Medborgare för Europa” för åren 2007–2013 i syfte att främja ett aktivt europeiskt medborgarskap (KOM(2005)0116 – C6-0101/2005 – 2005/0041(COD)). 
Hannu Takkula (ALDE ),
   . – Herr talman! Jag tänkte börja denna redogörelse för mitt betänkande med att framföra mitt tack till alla som deltagit i arbetet. Ärendet nådde vårt utskott för ett år sedan, förslaget lades fram för parlamentet den 6 april 2005 och vårt utskott började behandla ärendet i början av maj. Därefter har ett yttrande avgetts av budgetutskottet där Neena Gill har gjort ett mycket bra arbete och av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt inrikes frågor där även Giusto Catania har gjort en bra insats. Ett yttrande i ärendet har också avgetts av utskottet för konstitutionella frågor, utarbetat av Maria da Assunção Esteves. Jag vill tacka alla för deras utmärkta och väl underbyggda yttranden.
Jag vill också meddela att vi i år har varit strängt upptagna, och jag vill därför tacka alla skuggföredragandena och utskottets beslutsamma kvinnliga och manliga ledamöter som hjälpt mig i arbetet, plus alla andra som varit delaktiga. Vi har nu nått en punkt där ärendet går till omröstning i morgon, och jag vill säga några få ord om betänkandet.
Betänkandet täcker fyra områden. Det första är ”Aktiva medborgare för Europa” som omfattar vänorter och nu fått mycket positiv publicitet och återkoppling genom det befintliga programmet. Under område 1 ligger också medborgarnas projekt. Område 2 är ”Aktivt civilt samhälle i Europa”. Detta är ett sätt att få strukturellt stöd till europeiska tankesmedjor och civila samhällsorganisationer samt stöd till projekt för det civila samhällets organisationer. Detta är också ett mycket viktigt område. Område 3 handlar om ”Tillsammans för Europa”: Mycket synliga evenemang, studier, information och spridning. Område 4 är ”Aktivt europeiskt ihågkommande”.
Programmets syfte var uttryckligen att nå ut till de européer som av ett eller annat skäl ännu inte har kunnat ta del av den europeiska agendan. Som vi vet finns det i dag människor som av någon anledning upplever att Europafrågan är främmande. Europa har också upplevt ett allt större utestängande. Genom detta program har vi försökt hitta dessa människor och skapa ett program som passar dem så att även de kan få uppleva hur det är att agera tillsammans, vad europeisk identitet är och hur vi kan stärka vår gemensamma europeiska identitet.
Både händelser nyligen i samband med valet till Europaparlamentet och utslaget av folkomröstningarna visar att alltför få människor är intresserade av frågor som rör oss alla. Som vi alla känner till är det viktigt att stärka den europeiska identiteten, och det är viktigt att öka insatserna där alla nationer i Europa medverkar så att vi därigenom skapar tillfällen för alla att medverka. Med andra ord har detta program drivits utifrån antagandet att vi inte behövde ett elitistiskt program, utan ett program som skulle passa alla européer. Vissa kanske tycker att det liknar ett lapptäcke eller att många frågor av mycket olika vikt har förts samman i ett program, men det är skräddarsytt för att på ett bra sätt överlappa vissa befintliga program och verkligen ge alla européer möjlighet att bli delaktiga i Europa.
Trots att utskottet var i stort sett enigt (endast två nedlagda röster, övriga röstade för programmet) verkar det som om några ändringsförslag läggs fram vid morgondagens sammanträde. De gäller huvudsakligen område 4, aktivt ihågkommande. De gäller också sådana organisationer som redan finns omnämnda i programmet. Beträffande dessa organisationer vill jag påpeka följande: Jag hoppas att den del av programmet som handlar om aktivt ihågkommande kan hjälpa oss att hålla fast vid det ursprungliga syftet med att stödja minnesplatser för nazismens och stalinismens offer. De totalitära regimerna påverkade hela Europa, och konsekvenserna var inte begränsade till ett enda land. I denna fråga tackar jag framför allt Marianne Mikko eftersom hon drev frågan om att även stalinismen skulle tas med.
Jag måste i detta sammanhang säga att jag hoppas att vi kan hålla fast vid våra ståndpunkter här. Jag hoppas också att de ytterligare kommentarer som framförts av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater och gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster, och som gäller dessa nya organisationer – , det Berlinbaserade och Europeiska rådet för flyktingar och fördrivna, kan antas som en del av programmet. Tiden är tyvärr knapp, och jag har redan överskridit min kvot så jag kan inte tala längre, men vill tacka alla för ert stöd. Jag hoppas omröstningen i morgon går i den riktning vi i utskottet önskar.
Ján Figeľ,
   – Herr talman! Det har gått ett år sedan vi lade fram detta viktiga program för att främja europeiskt medborgarskap. I morgon kommer ni att rösta om detta betänkande som återspeglar ett omfattande arbete sedan dess, och det är ett viktigt steg mot antagandet av den nya generationens program.
Jag skulle vilja tacka alla de utskott som finns med på förteckningen, i synnerhet utskottet för kultur och utbildning och dess föredragande Hannu Takkula för hans ansträngningar, som kombinerade beslutsamhet med modernisering.
I betänkandet återspeglas denna balans, och det visar att utskotten delar kommissionens oro för nödvändigheten att främja ett aktivt medborgardeltagande i uppbyggandet av ett gemensamt EU.
Förslaget grundar sig på övertygelsen att förstärkande av ett aktivt medborgarskap på EU-nivå är nära knutet till den mognande känslan av att tillhöra Europeiska unionen och att ha en europeisk identitet, som är ett komplement till övriga identiteter: nationella, regionala och lokala. Gemensamma värderingar, gemensam historia och kultur med all dess mångfald utgör därför programmets byggstenar.
Parlamentsutskottet antog åtskilliga ändringsförslag som berikade vårt förslag med hänvisningar till europeiska värderingar. Jag noterar med glädje att man i betänkandet rättade sig efter kommissionens förslag till olika åtgärder i detta program, för att säkerställa att verksamhet som har visat sig framgångsrik får fortsätta och för att införa nyskapande projekt och metoder för medborgarnas deltagande. Jag uppskattar att man i betänkandet föreslår införandet av en ny, fjärde åtgärd för att stödja minnesmärken över offren för nazismen och stalinismen, vilket Europaparlamentet, rådet och kommissionen kom överens om i november.
Jag skulle nu vilja ta upp frågan om utsedda bidragsmottagare. Kommissionen har föreslagit en begränsad förteckning över sex utvalda organ, som motiveras av deras unika karaktär på den europeiska arenan. Tre av dem hyllar minnet av eller fortsätter det arbete som grundarna av unionen inledde, medan de övriga tre är paneuropeiska parlaplyorganisationer. Samtliga har stött de europeiska institutionerna under många år. Samtliga bidrog till målsättningarna i detta program. Jag uppskattar att utskottet delade vår uppfattning och bekräftade urvalet. Utskottet föreslog att ytterligare en organisation bör läggas till: ”Europahus”. Alla tidigare nämnda punkter stämmer in på denna organisation. Detta paneuropeiska nätverk av lokala organisationer syftar till att engagera medborgare i att bygga Europa. Det gläder mig därför att säga att kommissionen skulle kunna stödja detta ändringsförslag, förutsatt att det inte betyder att några andra organisationer kommer att vara berättigade till denna utnämning.
Slutligen skulle jag vilja delge er mina tankar om frivilligfrågan. Denna nämndes i förslaget som ett exempel på ett intresseområde inom detta program. I ett ändringsförslag från utskottet föreslog man att denna hänvisning ska tas bort. Vi anser dock att frivillig verksamhet är ett kraftfullt redskap för att utveckla social sammanhållning och ett åtagande gentemot samhällen, och att den därför förtjänar särskild uppmärksamhet inom programmet.
Detta var i korthet de huvudpunkter som jag ville rikta er uppmärksamhet på. Ni har förmodligen noterat att våra åsikter går isär på många punkter. Låt mig betona vikten av att fortsätta vårt konstruktiva samarbete, trots den osäkerhet som råder om de ekonomiska frågorna i samband med detta program. I medborgarnas intresse borde vi göra allt som står i vår makt för att nå ett avtal så snart som möjligt i syfte att förbereda för genomförandet av detta program före januari 2007. Den röst som ni avger kommer att sända ut ett viktigt budskap till de europeiska medborgarna, samtidigt som ett viktigt steg tas mot ett Europa för medborgarna. 
Neena Gill (PSE ),
   . – Herr talman! Låt mig först tacka föredraganden för hans betänkande. Detta är ett nyckelprogram, om det så kallas medborgare för Europa eller Europa för medborgarna. Förra gången som vi ställde denna fråga 1992 sa hälften av de EU-medborgare som utfrågades att de aldrig känt sig som européer. Jag antar att denna siffra har minskat med tiden, men inte så dramatiskt som vi skulle vilja. Men oavsett om vi känner oss som européer inte är vi europeiska medborgare, och vi delar de rättigheter och privilegier som detta medborgarskap medför. Detta program borde göra människor medvetna om och stolta över sitt EU-medborgarskap.
Det är emellertid viktigt att komma ihåg att vi redan har investerat i liknande program som syftat till att engagera medborgarna. Problemet har varit att kommissionens strategi på detta område har varit ett förvirrat lappverk. Jag skulle därför vilja fråga kommissionen: kan den garantera att detta program inte blir ytterligare ett i raden? Kommer det verkligen att göra någon skillnad? Kommer det att kopplas till andra åtgärder i en sammanhängande, övergripande strategi? Jag hoppas verkligen det, men jag skulle vilja att kommissionen förklarar hur.
När man som jag talar för budgetutskottet oroar man sig för att ambitionerna inte backas upp av anslag. Vi väcker således ännu en gång förväntningar bara för att slänga bort dem. Jag har förståelse för alla de ledamöter som ville ta upp sin favoritfråga inom programmets räckvidd, men jag befarar att dess finansiering är långt ifrån adekvat, och vi måste se över vissa av de ändringsförslag som lagts fram mycket noga.
Jag skulle vilja gratulera föredraganden för att ha ägnat särskild uppmärksamhet åt organisationer på lokal nivå i civilsamhället, inbegripet organisationer för funktionshindrade. Jag beklagar dock att vi inte i tillräcklig grad har drivit på kommissionen för att göra mer för att nå de mest missgynnade befolkningsgrupperna.
Avslutningsvis önskar jag detta program all framgång och hoppas att frågorna om övervakning och utvärdering, som budgetutskottet har lagt fram, tas upp. 
Giusto Catania (GUE/NGL ),
   Herr talman! Mina damer och herrar! Ämnet medborgarskap är viktigt för att ge ny stimulans åt EU:s politiska projekt.
Det finns inga genvägar till att återuppliva Europas roll i globalt hänseende. Det krävs att en verklig konstituerande process skapas där man undviker försök att blåsa liv i ett konstitutionsfördrag som har förkastats och raderats genom folkviljan. Vi måste bygga upp ett interkulturellt samhälle med betoning på Europas identitet av blandade folkslag. Framför allt måste vi uppmuntra integrationen av invandrare och en utvidgning av de medborgerliga rättigheterna.
Därför anser vi också att begreppet om det europeiska medborgarskapet måste knytas tätt till bostadsort i den uttalade avsikten att stimulera integrationen. Vi anser i det sammanhanget att programmet ”Medborgare för Europa” kan bli ett användbart och fungerande sätt för att främja europeiska medborgerliga rättigheter som i allt högre utsträckning bör särskiljas från nationella kriterier. 
Programmets olika områden är värda vårt stöd. Jag vill framför allt nämna vänortsprojekten och det aktiva europeiska ihågkommandet. Jag anser dock att vi i den senare frågan måste vara tydliga. 1900-talet var en tid med krig och diktaturer. Ett oräkneligt antal föll offer för den nazistiska och stalinistiska regimens deportationer och massavrättningar. 1900-talets europeiska historia kan dock inte minnas utan att vi också hedrar offren för den fascistiska regimen: I Italien berövade fascisterna män och kvinnor deras frihet i två decennier, och det finns många länkar mellan den italienska regimen och nazisterna.
Det var inte länge sedan Spanien, Portugal och Grekland fick tillbaka sin demokrati och frihet. Antifascismen är en europeisk värdering och kan inte förminskas till en nationell företeelse. Vi anser därför att det nu är värt att minnas fascismens offer för att förhindra att något liknande händer igen. Det finns fortfarande nyfascistiska grupper i Europa som i dag hämtar näring ur främlingsfientlighet, homofobi, islamofobi och antisemitism.
Att utesluta offren för sådana diktatoriska regimer från programmet är både tragiskt och utgör ett hot mot främjandet av medborgarskap och en gemensam europeisk identitet. Vi hoppas därför att ändringsförslagen 62 och 63 antas. 
Maria da Assunção Esteves (PPE-DE ),
   . – Den europeiska identiteten definieras som den punkt där de universella normerna för mänsklig värdighet möter en rad separata traditioner. Denna identitet, som trots allt bara är ännu ett sätt att leva, förstärks av programmet ”Medborgare för Europa” som vi diskuterar i dag.
Programmet främjar en etisk medvetenhet om världen, som är det djupaste uttrycket för medborgarskapet i EU. Programmet banar väg för en politisk modell för samarbete mellan allmänheten och EU:s institutioner. Detta kommer att bidra till att göra medborgarna delaktiga i EU:s politiska process. Därför har programmet avgörande betydelse. EU har nu i uppgift att bli politiskt och att gå från att vara en marknad till att bli ett offentligt diskussionsområde.
Denna rörelse mot ett EU-medborgarskap är emellertid en stor utmaning för institutionerna. Medborgarskapspolitiken innebär att också EU:s institutioner måste bli mer politiska. Frågan om EU-medborgarskapet kretsar i hög grad kring hur institutionerna främjar folkets intresse för EU-politiken.
Det finns ett uppenbart behov av institutionella reformer i EU och av nya regler som kan locka och stärka allmänheten i EU. Det finns också ett uppenbart behov av en politisk kärnpunkt som det skulle kunna bildas ett europeiskt politiskt område omkring. Men för att detta ska kunna ske måste EU bli mer politiskt i alla sina strukturer i fråga om medborgarna, partierna och förbindelserna mellan institutionerna. Kanske den offentliga debatten i EU väntar på att sparkas i gång. Kanske den offentliga debatten i EU väntar på ett avgörande ögonblick och på en konstitution. 
Rolf Berend,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! EU går verkligen igenom en tuff period just nu. Efter det att konstitutionsfördraget avvisades i Frankrike och i Nederländerna har EU-medborgarna blivit alltmer skeptiska mot EU:s institutioner och den snabba utvidgningen av EU. Programmet ”Medborgare för Europa” är avsett att främja ett aktivt EU-medborgarskap och att minska missnöjet och alieneringen.
Min grupp stöder aktivt programmets främsta mål: att främja EU:s värderingar och landvinningar och bevara den kulturella mångfalden för att skapa sammanhållning mellan EU-medborgarna. Programmet är ett av de verktyg som skulle kunna hjälpa EU att uppnå dessa mål med hjälp av vänortsverksamhet, medborgarprojekt, förstärkning av transeuropeiska nätverk i det civila samhället samt vuxenutbildningscenter.
Som vi har hört får betydelsen av ”aktivt europeiskt ihågkommande” inte heller underskattas i detta sammanhang, det vill säga att bevara platser och minnesmärken som berör nazistiska och stalinistiska deporteringar och massutrotningar. Minnesmärken för offren för de brott som begicks av dessa totalitära regimer, som påverkade hela Europa, har infogats i programmet och kommer att få finansiellt stöd; båda dessa förslag tillstyrks av min grupp.
Budgeten föreslås totalt uppgå till 235 miljoner euro inom ramen för budgetplanen 2007–2013. Med hänsyn till de ambitiösa målen för ”Medborgare för Europa” avspeglar denna finansiering naturligtvis inte programmets verkliga betydelse som ett verktyg för att göra medborgarna medvetna om sin europeiska identitet och sina gemensamma värderingar å ena sidan och förstärkningen av och stödet till den europeiska integrationen å andra sidan. 
Emine Bozkurt,
   . – Herr talman! EU bör i första hand finnas till för medborgarna, inte medborgarna för EU. Därför gläder det mig att man i Takkulabetänkandet har ändrat programmet ”Medborgare för Europa” till programmet ”Ett Europa för medborgarna”.
Mindre imponerad är jag av det sätt på vilket Europeiska unionens råd är uppfyllt av betydelsen av att engagera medborgarna i Europeiska unionen, men sedan avfärdar oss med en ursäkt när det gäller att finansiera programmet ”Ett Europa för medborgarna”. Rådets snålhet är inte till dess fördel. Än värre är att detta har gjort det extra svårt att diskutera Takkulabetänkandet, eftersom vi faktiskt menar alla medborgare när vi talar om att engagera medborgarna i Europeiska unionen. Detta gäller till exempel även de EU-medborgare som har drabbats av diktaturer eller interna stridigheter i Europa, eller nya medborgare, invandrare och medborgare från tredjeländer som har bott i EU under lång tid, likaväl som medborgare i alla åldrar.
Om vi hade tillräckligt med resurser – vilket vi inte har – skulle vi säkert ha kunnat finansiera en mängd olika projekt som skulle ha omfattat alla dessa grupper. Som det nu är kan vi bara finansiera ett mycket begränsat antal program. För att undvika besvikelse hos dem som med entusiasm lämnar in sina ansökningar bara för att få dem avslagna av kommissionen, var Hannu Takkula modig nog att göra dem besvikna redan nu, för att göra det absolut klart från början vem som är berättigad till stöd och vem som inte är det. Det är förståeligt, och i allmänhet stöder jag detta sätt att arbeta.
Men när det gäller att hedra offren för europeiska diktaturer är denna inställning smärtsam och beklaglig. Är offren för en diktatur viktigare än offren för en annan? Naturligtvis inte. Vi måste försöka undvika att ge det intrycket, även om vi riskerar att kommissionen måste göra människor besvikna vid ett senare tillfälle. Därför hoppas jag att alla kommer att rösta för ändringsförslaget från socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet, där vi vädjar om att offren för alla europeiska diktaturer ska hedras. EU-medborgarna bör inte få ta smällen av rådets ekonomiska kampanjer.
Det är ännu inte för sent. Det slutgiltiga beslutet om budgetplanen kommer att fattas innan betänkandet kommer tillbaka för en andra behandling här i parlamentet. Jag vill enträget uppmana de inblandade parterna att anslå mer medel till kultur i allmänhet och till programmet ”Ett Europa för medborgarna” i synnerhet. Utan medborgare är Europeiska unionen intet, vilket både rådet, kommissionen och parlamentet har bevisat gång på gång. Vi behöver pengar på bordet, för programmet erbjuder många möjligheter, däribland till vänortsverksamhet, stöd till tankesmedjor och icke-statliga organisationer samt främjande av kontakter mellan EU-medborgarna, till exempel i idrottsföreningar. Alla är de goda idéer, men goda idéer utan pengar som backar upp dem är ingenting annat än tomma löften. Om EU vill finnas till för sina medborgare får EU inte lämna medborgarna i sticket nu. 
Karin Resetarits,
   . – Herr talman! Jag är särskilt tacksam för föredraganden Hannu Takkulas engagemang som berör själva hjärtat i EU.
Detta EU borde vara något som ligger medborgarna varmt om hjärtat; det är den grundläggande tanken bakom detta program. Arbetet med att främja ett aktivt EU-medborgarskap bör intensifieras. Det handlar om att förbättra integrationen av medborgarna eftersom majoriteten av dem avvisar EU och känner till alldeles för lite om EU:s ideal, värderingar och mål. EU är främmande för majoriteten av medborgarna, som inte betraktar unionen som sitt hemland. EU:s integrationspolitik håller på att misslyckas. För många är EU alltför toppstyrt, komplicerat, obegripligt, kallt. Föredragandens infallsvinkel med att väcka intresse för EU inom områden som medborgarna känner starkt för, till exempel idrottsföreningar, kulturella initiativ och fritidsaktiviteter, är därför mycket bra.
Jag vill att fler Eurovisionsevenemang ska sändas i tv. En Eurovisionsschlagerfestival per år räcker inte för att ge medborgarna en bestående inblick i mångfalden på denna kontinent. Varför finns det till exempel inte en EU-filmtävling, eller Eurovisionsdanstävlingar eller ”Idol Europa”, eller europeiska nöjesprogram där de enskilda medlemsstaterna tävlar mot varandra på skoj? Detta är enda sättet att skapa intresse – kanske rentav entusiasm – också hos opolitiska EU-medborgare för sitt – vårt – EU.
Just nu förekommer det ofta kontakter med företrädare för europeiska tv-företag i fråga om det nya direktivet om television utan gränser. Låt oss också kräva och arbeta för ett ökat engagemang för EU i de nationella underhållningsprogrammen på tv. 
Helga Trüpel,
   . – Herr talman, kommissionsledamot Figeľ, mina damer och herrar! Även jag välkomnar detta program hjärtligt, eftersom det är ett försök att lösa EU:s förtroendekris hos många medborgare.
Det är viktigt att kunna hålla breda verklighetsbaserade diskussioner om EU:s självuppfattning i politiska och kulturella frågor, om EU:s sociala ansvar och framtid och också vilken roll EU vill spela i världen. Att tala till många människor i verkligheten – unga, äldre, människor som är aktiva inom kulturella föreningar och politiska sammanslutningar – om EU:s politiska frågor är trots allt enda sättet vi kan nå folket och deras hjärtan mer framgångsrikt än vi har gjort de senaste månaderna.
Därför är frågan om EU:s framtid så central för detta program – men det är även frågan om EU:s historia. Tyvärr är Europa den kontinent där totalitära regimer, nationalsocialism och stalinism, har orsakat enormt lidande, mord och brott inte bara i Europa utan också i andra delar av världen. Därför anser jag att det är riktigt att vi i detta program påminner om detta totalitära förflutna, att vi omvärderar detta förflutna och att vi är känsliga och gör allt i vår makt för att se till att något sådant aldrig kan inträffa igen.
Jag vill därför tydligt säga att jag inte anser att detta är fråga om att tävla med andra diktaturer som har funnits i Europa. Det är förstås riktigt att göra upp med dessa på nationell nivå – och vi arbetar alla med detta – men det är lika riktigt att vi i detta EU-program hänvisar till den europeiska totalitarismen. Därför stöder även jag föredragandens förslag. 
Miguel Portas,
   . – Låt oss börja med namnet på programmet: ”Medborgare för Europa” eller ”Ett Europa för medborgarna”? Skillnaden beror inte på något misstag av kommissionen. Den är resultatet av den förhärskande kulturen i EU:s institutioner. Det kommer inte att skapas nya medborgare för Europa medan institutionernas Europa fortsätter att förvärra de sociala klyftorna och identitetsproblemen med sin politik. Inget medborgarskapsprogram kan överbrygga denna uppdelning. Men om själva benämningen på programmet ger en antydan om dess främsta syfte, så kan detta inte vara bra.
Därför välkomnar jag namnändringen, även om jag skulle önska mig den konsekvens som saknas i nuläget. Jag vill lyfta fram tre aspekter: Med hänsyn till resursbristen finns det två alternativ. Antingen koncentreras pengarna till ett fåtal mycket synliga åtgärder, eller så fördelas de på projekt som främjar EU-medborgarskapet. Föredraganden har valt en kompromiss, samtidigt som han försöker öka insatserna för det andra av dessa alternativ. Jag skulle ha gått mycket längre: Jag har inget emot stora evenemang, men jag är helt och hållet emot att ljuga.
Det bästa med detta program är att det kan genomföras av föreningsnätverken, som fostrar medborgarskap på plats. Alla avvikelser från detta alternativ skulle snedvrida själva begreppet medborgarskap. Förslaget att öronmärka en stor summa pengar till stöd för sex, numera åtta, institutioner, utan någon slags prövning, är lika ohållbart. Det normala förfarandet i alla civiliserade samhällen är att välja projekt genom en öppen prövning. I andra ändan av skalan styrs vi av lobbyister, överenskommelser och tjänster. I det här specifika fallet nåddes en överenskommelse i elfte timmen för att ta in ytterligare två organisationer. Jag dömer inte deras faktiska värde, men jag kritiserar den fullständiga bristen på objektivitet i denna metod för att bevilja stöd. Raka motsatsen skulle vara en lektion i EU-medborgarskap, där tävlingar hålls och de tävlande förhoppningsvis belönas opartiskt efter förtjänst.
Min sista fråga gäller minnesproblemet. I och med att de nya länderna från öst anslutit sig till EU är det fullt förståeligt att tanken på att förknippa minnet av Stalins offer med minnet av förintelsens offer har uppstått. Det är rimligt, men det förtäljer inte hela historien. Det som fattas är något för att hedra minnet av fascismens offer i södra Europa. Vår syn på medborgarskapet måste omfatta respekt för lidandet hos offren, deras familjer och deras ättlingar. Det får inte finnas några andra kriterier. I Portugal finns en medborgarrörelse som bedriver en kampanj mot planerna på att göra om den gamla regimens polishögkvarter till lyxlägenheter i stället för till ett museum. Alla individer bidrar med sina minnen till EU. Med dessa minnen, alla dessa minnen, kan minnet i sig bli en del av medborgarskapet. Fascismen var ett exempel på totalitarism. Den var också europeisk. 
Ģirts Valdis Kristovskis,
   . – Mina damer och herrar! Jag betonar att vi inte bara får tala om de viktiga värderingar som är gemensamma för befolkningen i EU, utan att vi också aktivt måste omsätta innehållet i Takkulabetänkandet i verkligheten. En viktig anledning till detta är att det finns en växande oro för att förståelsen av EU och dess identitet är på väg att försvinna i den globaliserade världen.
Vi måste utveckla ett mångfacetterat, ärligt och demokratiskt EU som är öppet mot resten av världen. Vi måste framför allt uppmärksamma de historiska och kulturella aspekterna. Vi måste främja åtgärder för att minnas massdeporteringarna och offren för såväl nazismen som stalinismen – jag upprepar, också för stalinismen. Vi måste bevara bevisen för dessa brott. Sådana uppgifter vittnar om framsteg i Europaparlamentets sätt att tänka, vilket visas av ledamöterna. Tyvärr kan man inte säga detsamma om rådets formuleringar. Otroligt nog återfinns i dessa formuleringar det tysta medgivande som var kännetecknande för det kalla krigets dagar, med de halvsanningar om Europas historia som den totalitära kommunistiska regimen prackade på oss. Rådet måste påminnas om att också stalinismen var totalitär och inte var en mindre destruktiv regim för dem som dog bland Europas folk.
Takkulabetänkandet är bra. Det står för den numera vanliga synen att den historiska sanningen inte gör någon åtskillnad mellan nazisternas brott och kommunisternas brott. Brott är och förblir brott.
Det förvånar mig att man i denna högborg för demokrati, rättvisa och sanning fortfarande kan stöta på förslag där man försöker mäta betydelsen av minnena av dem som dog i förintelsen eller i gulag.
Jag tackar föredraganden och de ledamöter med moderna tankesätt som har talat om ett EU som är ärligt och bygger på gemensamma värderingar och en korrekt historieskrivning. 
Thomas Wise,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja utföra ett litet experiment. Jag skulle vilja be personerna i kammaren att ta av sig sina hörlurar i tre sekunder. Ett, två, tre. Vad hörde ni? Absolut ingenting! Det är ljudet av den tystnad som förebådar ropen på denna lagstiftning. Finns det krav på att något ska göras? Nej! Kommer den att fungera som ett svar på den grundläggande oro som de 450 miljoner människor som kämpar för att tjäna sitt uppehälle eller finna lösningar på vardagsproblem upplever? Nej och åter nej.
Det är välkänt att något som man ger bort men som det inte går att göra sig av med inte har något större värde för mottagarna, eftersom de inte behöver anstränga sig för att få det. Hur lättköpt är då det europeiska medborgarskapet, som tvingas på människor som inte vill ha det och som inte kan vägra att ta emot det eller avsäga sig det.
Då var det dags igen! Ännu ett enormt propagandaprojekt som förvränger och skymmer sanningen. Hoppet och tron tycks ligga i att detta kommer att bota de tvivel som växer över kontinenten. Ett lågt deltagande i eurovalet, högljudda protester mot utvidgning och den förkastade konstitutionen ska tydligen alltsammans avhjälpas genom att kasta 235 miljoner euro på projekt för att övertyga folk om att EU faktiskt gör något gott för dem.
Detta är ett medborgarskap som man betalar per gång. Priset går upp varje gång som en av ens rättigheter försvinner. EU kommer inte att lyssna på de människor som de förutsätts företräda. I stället försöker EU muta sig till en folkets ynnest. Trots detta är den europeiska integrationen precis det som människor i allt högre grad motsätter sig. Varför? Därför att varje land sakta vaknar upp till insikten att en storlek inte passar alla inom euroområdet, och det kommer inte ett medborgarskap heller att göra.
Jag har sagt det tidigare, att om EU är svaret måste det ha varit en dum fråga. Det är verkligen en stor tröst att miljoner medborgare i länder över hela världen håller med mig. 
James Hugh Allister (NI ).
   – Herr talman! Medborgarskap och självständiga stater hör samman, vilket är orsaken till att det europeiska projektets främjare strävar efter att tillverka ett europeiskt medborgarskap.
Men man behöver inte kasta pengar till äkta medborgarskap för att förverkliga det eller göra det önskvärt. Lojalitet föds i hjärtat, inte i plånboken. Vi skulle väl kunna finna bättre användningsområden för dessa 230 miljoner euro, eller till och med 290 miljoner euro som vissa önskar, än att främja denna konstlade föreställning om europeiskt medborgarskap.
I slutändan av allt detta resultatlösa slöseri kommer fransmännen fortfarande att vilja vara fransmän och britterna kommer fortfarande att vilja vara britter, och ingen förutom den politiska euroeliten kommer att skatta EU-medborgarskapet högre än sitt nationella medborgarskap. Varför måste vi då så förtvivlat försöka att trotsa den naturliga ordningen och skapa ett konstlat substitut, när vi kan njuta av äkta vara i våra medlemsstater? Genetiskt modifierat medborgarskap kanske fungerar för vissa, men inte för mig. 
Christopher Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! En grundläggande del av ett effektivt och engagerat medborgarskap omfattar förståelse av ett samhälles delade och gemensamma arv. Ett förnekat, ignorerat eller förvrängt arv lämnar ett samhälle avskilt från verkligheten, med dess sanna natur och karaktär alltjämt förtryckt, alltjämt förvägrat dess medfödda rätt.
I enlighet med föredragandens ändringsförslag 29 är det oerhört viktigt för de hundratusentals människor i Central- och Östeuropa, vars släkt eller familjemedlemmar avrättades, deporterades eller dog i Stalins gulag endast därför att deras överlevnad bedömdes vara ett hot mot den olagliga ockupationen av deras länder, vilket skedde efter överenskommelse mellan Hitler och Stalin enligt den ökända Molotov-Ribbentrop-pakten.
I samband med detta har det förekommit diskussioner om andra ändringsförslag i Nikolaos Sifunakis namn: ändringsförslagen 62 och 63 som hänvisar till konflikter i Spanien, Portugal och Grekland. Det verkar som om dessa är viktiga frågor, men de borde betraktas mot en annan bakgrund. Jag hoppas att hela parlamentet kommer att stödja ändringsförslag 29, så att vi inte försvagar budskapet att Hitler och Stalin var lierade brottslingar som tog ut sin ilska på Europas folk.
NKVD, Sovjetunionens folkkommissariat för inrikes ärenden, fick order om att inleda massdeportationer av Vsevolod Merkulov, Sovjetunionens folkkommissarie för den statliga underrättelsetjänsten, och det genomfördes av hans ställföreträdare, Ivan Serov, enligt order nr 001223 med titeln ”Angående den operativa redovisningen av antisovjetiska och socialt främmande element”, som utfärdades den 11 oktober 1939. På natten mellan den 13 och 14 juni 1941 deporterades 34 260 människor från Litauen, 15 081 från Lettland och 10 205 från Estland. Detta vara bara den mest beryktade av många deportationer som fortsatte fram till 1951. Det är viktigt att EU nu stöder åminnelsen av offren för båda dessa diktaturer.
Utan sanning kan det inte finnas någon försoning. Det ryska folket är i dag inte mer ansvariga för Stalins brott än det tyska folket är för Hitlers. Men europeiskt medborgarskap och god grannsämja kan bara grundas på respektfull ...
Talmannen.
   – Jag vill göra ytterligare en korrigering: i översättningen talades det om Maltaavtalet. Malta är en vacker ö. Det var Jaltaavtalet som åsyftades: bara en liten skillnad. 
Nikolaos Sifunakis (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! EU-medborgarnas låga deltagande i valen till Europaparlamentet och avvisandet av konstitutionsfördraget i två länder kan vara toppen på ett isberg av något som emellanåt är ett vanskligt förhållande mellan EU-medborgarna och Europeiska unionen.
Därför behöver vi ett program som kan motivera EU-medborgarna i fråga om de svaga punkterna, det vill säga få dem att delta mer aktivt i gemensamma satsningar för att åstadkomma ömsesidig förståelse mellan medborgarna och mellan de olika kulturella och historiska varianterna av EU:s identitet.
När det gäller programmet ”Medborgare för Europa” har min vän Hannu Takkula i sitt betänkande, som han arbetat mycket hårt med, föreslagit att programmets titel ska ändras från ”Medborgare för Europa” till ”Ett Europa för medborgarna” och därmed fylla ett tomrum i programmet som kommer att föra samman de nuvarande gemenskapsprogrammen, till exempel programmen ”Livslångt lärande” eller ”Aktiv ungdom” som främst riktar sig till unga människor.
Men EU:s historia omfattar också två svåra perioder under 1900-talet som också ingår i vårt gemensamma minne och vår gemensamma historia. Minnet av de offer som utrotades och fördrevs och fängslades av enväldiga regimer måste hållas levande. Vi kan inte och får inte glömma de tragiska ögonblick som vår kontinent genomlevde för 60 år sedan i nazisternas koncentrations- och förintelseläger; vi får naturligtvis inte heller glömma bort de förbrytelser som begicks under stalinismen. Men vi får inte hålla selektiva minnen levande. Vi kan inte hedra minnet av offren för nazismen och stalinismen och samtidigt glömma bort fascismen och diktaturerna i södra Europa.
I år firar vi 20-årsdagen av Spaniens och Portugals inträde i Europeiska gemenskapen, två länder där fascismen under 40 års tid lämnat tragiska minnen efter sig. Vi firar också i år 25-årsdagen av Greklands inträde i Europeiska gemenskapen. Från 1946 till 1974 drevs koncentrationsläger i Grekland där tusentals medborgare förintades på grund av sina politiska åsikter. Ett stort antal människor miste livet till följd av umbäranden och tortyr och fick sin grav på öarna Yiaros, som romarna använde som förvisningsort, och Makronisi, där de plågades tillsammans med tusentals andra medborgare som förvisades till dessa öar under den tiden.
Den gemensamma faktor som förenar staterna i södra Europa är att demokratin i dessa länder i stor utsträckning stabiliserades tack vare anslutningen till Europeiska gemenskapen.
Programmet ”Medborgare för Europa” som vi diskuterar i dag kommer därför att få ett konkret och övergripande värde. Därför måste de ändringsförslag som min vän Giusto Catania och andra tidigare har hänvisat till också antas, eftersom de kompletterar detta ytterst omfattande och mycket viktiga betänkande av vår vän Hannu Takkula. 
Šarūnas Birutis (ALDE ).
   – Jag välkomnar och stöder Europeiska kommissionens nya initiativ för ett aktivt europeiskt medborgarskap. Jag gratulerar också föredraganden till ett väl utarbetat betänkande. Det är nödvändigt att främja EU-medborgarskapet om Europeiska unionen, som har utvidgats framgångsrikt, ska kunna fungera. Europeiska unionen behöver ett program som, särskilt efter utvidgningen 2004, ägnar särskild uppmärksamhet åt medborgarna. För närvarande är bristen på aktiv demokrati ett av de mest akuta dagsaktuella problemen för EU, och därför välkomnar vi ansträngningarna att forma en europeisk identitet, fostra medborgarskap och främja aktivt deltagande inom den europeiska integrationen. I Litauen visar opinionsmätningarna att medborgarna hyser stor misstro gentemot viktiga statliga institutioner, och det finns en känsla av att valdeltagandet minskar. Det finns liknande tecken i hela EU. Den genomsnittliga EU-medborgaren hyser också liten tilltro till politiska partier, landets regering och parlament. Genom initiativet för aktivt medborgarskap skulle värderingarna i den europeiska integrationen tydliggöras i de enskilda nationella samhällena och den europeiska identiteten, som utformas aktivt, kommer också att ha ett gott inflytande på gemensamma beslut i EU.
EU:s institutioner måste hållas ansvariga inte bara inför medlemsstaternas regeringar och delegationer utan också inför EU-medborgarna. Dessa åtgärder skulle skapa större öppenhet och ett visst ansvarstagande i EU:s politiska process. EU:s kultur och mångfald skulle gynnas och samarbete mellan medborgare och organisationer i olika länder uppmuntras. En gemensam syn på det förflutna, Stalins gulager och den fascistiska förintelsen skulle stärka EU-medborgarskapet. Det är viktigt att detta program blir tillgängligt för alla berörda parter, det vill säga för icke-statliga organisationer och utbildningsinstitutioner. Detta initiativ är avgörande för att medborgarna ska bli medvetna om sin egen och sina barns framtid i EU. 
Bernat Joan i Marí (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Som europé och katalan stöder jag fullständigt behovet av att stärka det historiska minnet för att undvika framtida katastrofer på samma gång som vi lär av vårt förflutna.
I Hannu Takkulas betänkande finns det ett förslag om att finansiera historiska plaster som hör samman med de viktigaste totalitära regimerna som Europa uthärdade under 1900-talet – nazismen och stalinismen. Jag instämmer med honom, men vi skulle också vilja utvidga detta förslag till andra aspekter som är direkt kopplade till denna typ av maktfullkomlighet.
I vårt fall, i det katalanska landet, led vi under Francos diktatur, vars ursprung var nära förbundet med nazismen och den italienska fascismen. Den enda presidenten för en demokratisk nation som dödades till följd av andra världskriget var Lluís Companys, president för den katalanska autonoma regeringen. Den första civilbefolkning som bombades urskillningslöst av fientliga flygplan var den i Guernica, staden i det baskiska landet med ett starkt symbolvärde.
Om vi försummar Francos regim och andra diktaturer i södra Europa samt behovet att rädda det historiska minnet från denna mörka period av vår historia, undviker vi att diskutera följderna av diktaturer. Vissa av dem är mycket störande för Europeiska unionen, till och med i dag. 
Zdzisław Zbigniew Podkański (UEN ).
   – Herr talman! Åtgärderna i programmet Medborgare för Europa kommer att bidra till att skapa sunda principer för samexistens och samarbete mellan nationerna. Åtgärderna kommer att öka medvetenheten om varje nations särdrag och främja erkännandet av det nationella kulturarvet. Dessutom kommer de att bidra till att undanröja stereotyper och att hjälpa våra medborgare att bli mer välvilligt inställda till mångfald.
Det gladde mig att det finansiella stödet i avsnittet om minnesplatser för offer för totalitära regimer inte enbart gjordes tillgängligt för att hedra offren för nazismen utan också för stalinismen.
Genom historien har Europa lidit under många grymma och omänskliga diktatorer, och inget av detta lidande bör glömmas bort. Med hänsyn till den magra budget som anslagits för just detta mål måste våra insatser dock koncentreras på de två mest chockerande och fruktansvärda av dessa regimer, vars effekter blev kännbara i enorm omfattning och som fick konsekvenser på global nivå. Stalins och Hitlers regimer måste bli symboler för ondska och inpräntas i våra barns medvetanden som blodtörstiga system. Detta kommer att förhindra att sådana regimer uppstår igen. Vi måste också se till att tillräckliga medel anslås för att genomföra lämpliga kulturella program i budgetplanen 2007–2013. 
Alessandro Battilocchio (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag talar på det nya italienska socialistpartiets vägnar, och i dag talar jag också som borgmästare för en underbar stad norr om Rom.
Som borgmästare har jag genomfört oräkneliga aktiviteter för att främja den europeiska identiteten, uppmuntra medborgarna att delta och att samarbeta, särskilt genom vänortsverksamhet och kulturellt utbyte där ungdomar och studenter, tillsammans med andra, har spelat en avgörande roll.
Jag konstaterar att medborgare som i sin vardag möter problem som ofta är mycket avlägsna de problem som behandlas här i parlamentet behöver påtagliga bevis på att det finns en grund av gemensamma värderingar för alla 450 miljoner EU-medborgare. De kommer att behöva få mycket starka bevis på detta om klyftan mellan befolkningen och institutionerna ska kunna krympas. Därför stöder jag kommissionens förslag och alla åtgärder som föreslås, särskilt de som främjar de europeiska värderingarna demokrati, frihet och respekt för mänskliga rättigheter. Jag anser att de är berättigade och bör stödjas. Jag hoppas att detta projekt kommer att drivas vidare med så mycket institutionellt och ekonomiskt stöd som möjligt.
Det behövs dock andra kompletterande åtgärder. För det första behöver kommunikationen och informationen om våra institutioners arbete förbättras på lokal nivå, och därför bör vi främja informationskampanjer, diskussioner och samtal om viktiga EU-frågor. Jag anser också att alla åtgärder för att främja det så kallade EU-medborgarskapet kommer att vara meningslösa om vi inte under de kommande diskussionerna också tar hänsyn till behoven, kraven och förväntningarna hos det civila samhället.
Att få medborgarna att känna att de verkligen deltar i de många enorma utmaningar vi fortfarande måste möta är kanske det mest realistiska sättet att skapa en solid gemensam grund att bygga vår framtid på. 
Doris Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag är mycket tacksam mot Hannu Takkula för hans arbete, och det gläder mig också att betänkandet verkligen fick stöd av hela utskottet. Detta program är de flesta medborgares enda möjlighet att delta i det europeiska tankearbetet och att engagera sig som aktiva medlemmar i vårt civila samhälle.
Folkomröstningarna i Frankrike och Nederländerna har gjort det nödvändigt för oss att förklara saker och ting bättre, förklara utvidgningen, förklara konstitutionsfördraget, mildra människornas farhågor i fråga om globaliseringen. Det här programmet gör allt detta möjligt, med hjälp av förmedlare som får stöd genom programmet. Det gläder mig därför att kommissionen namngav några av dessa förmedlare. Vi behöver faktiskt inte återuppfinna hjulet; det finns institutioner som redan har arbetat länge med EU-medborgarskapet.
Till James Hugh Allister – han är tyvärr inte här längre – som sa att han inte vill vara EU-medborgare, kan jag bara säga att jag är medborgare i Saarland – en liten tysk delstat – jag är tysk och jag är EU-medborgare. Det är som en rysk docka, man kan vara allt detta, inget är uteslutet. Tillsammans delar vi alla ändå de europeiska värderingarna.
Jag beklagar att vi har fördjupat oss alltför mycket i frågan om minnesplatser för nazismen och stalinismen. I detta sammanhang vill jag säga Nikolaos Sifunakis – som tyvärr också redan har gått – att han faktiskt överskred sina befogenheter. Hans förslag i fråga om dessa minnesplatser röstades ned i utskottet. Utskottet avstyrkte det. Nikolaos Sifunakis skrev då till alla ledamöter i utskottet i egenskap av utskottets ordförande och bad dem att stödja honom den här gången. Såvitt jag känner till har något liknande aldrig inträffat i detta parlament under mina 16 år här. Jag hoppas att mina kolleger inte kommer att följa honom.
Jag vill göra ett sista påpekande – något som Alessandro Battilocchio redan har berört: vi behöver vänortsverksamheten som gör fantastisk nytta. Detta är ytterligare ett område där det går att åstadkomma mer med lite mer pengar än väldigt mycket annat man hade kunnat tänka ut. Jag uppmanar kommissionsledamoten att lägga till de tre ytterligare organisationer vi vill ska delta. De har gjort ett fantastiskt arbete, och kommissionsledamoten kan lita på dem. 
Christa Prets (PSE ).
   – Herr talman! ”Medborgare för Europa” betyder att medborgarnas intresse för EU ska väckas, de ska informeras om EU, engageras i beslut, få möjlighet att kommunicera och fyllas av entusiasm inför EU. Tyvärr avlägsnar vi oss allt längre från entusiasmen. Men jag är övertygad om att detta program kan bidra mycket till att minska EU-skepticismen.
Som Doris Pack nyss sa är vänortsverksamheten en viktig del. Där skapas ömsesidig kännedom och förståelse genom gemensamma selektiva, men också strukturerade, fleråriga avtal. Detta är ett mycket billigt kommunikationsprojekt, men tyvärr erkänns det inte som sådant. Om vi skulle öka investeringarna i detta projekt skulle vi kunna klara oss utan en mängd broschyrer.
Syftet med medborgarprojekten är att föra samman berörda parter för att arbeta med europeiska frågor och därmed kunna nå den breda allmänheten. Om de får delta i nätverken kan klubbar och föreningar vara ett effektivt verktyg för att nå medborgarna, stärka den sociala sammanhållningen och förhindra utestängning eller diskriminering i en mängd befolkningsgrupper – en viktig grund för aktivt medborgarskap och den europeiska dialogen.
Kampanjen ”Aktivt europeiskt ihågkommande” har införts i programmet för första gången, eftersom utskottet anser att EU:s historia måste diskuteras av en bred allmänhet. Diskussionen har också visat – och detta visar att vi hade rätt – att detta viktiga ämne inte bör behandlas som ett litet bidrag till detta program – som ett perifert fenomen så att säga – utan att det kräver ett eget program. Syftet med detta är att uppmärksamma alla former av diktatur och deras offer, och framför allt att göra unga människor och kommande generationer medvetna om de illdåd som har begåtts av tidigare regimer och för att se till att våra demokratier är och förblir tillräckligt starka för att sådana inhumana regimer ska bli omöjliga i framtiden. 
Alfonso Andria (ALDE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Först vill jag tacka Hannu Takkula för hans utmärkta arbete och utomordentliga betänkande. Det första jag välkomnar i betänkandet är förslaget att ändra programmets titel från ”Medborgare för Europa” till ”Ett Europa för medborgarna”. Denna omkastning av orden sammanfattar hela betydelsen av den kultur som från och med nu bör bilda kärnan i gemenskapens verksamhet: medlen och inte ändamålet för EU:s folk att uppnå sina mål.
Det gläder mig att större uppmärksamhet ägnas åt medborgarna och att det finns en nyväckt känslighet inför kulturen och den europeiska identiteten. Detta visas av att föredragningslistan för detta sammanträde även omfattar Hammerstein Mintz-betänkandet om öppnande av rådets sammanträden för allmänheten, Cashmanbetänkandet om tillgång till institutionernas handlingar och Pretsbetänkandet om europeiska kulturhuvudstäder.
Vi har alltså här i parlamentet ett tillfälle – jag vill rentav säga en plikt – att göra detta EU mer öppet, mer demokratiskt, lättare att förstå och därmed mer acceptabelt. I en så svår period i den europeiska integrationsprocessen som vi nu upplever, då nationalistiska, separatistiska tendenser tycks vinna ny legitimitet, är det verkligen viktigt att sprida en ömsesidig kunskap om våra olika kulturer för att främja social integration och lyfta fram de värderingar som förenar oss, och detta spelar en avgörande roll i kampen mot rasism och främlingsfientlighet.
Därför anser jag att det är viktigt att ge detta program mer omfattande, lämpligare, finansiering. Herr talman! Känslan av tillhörighet, känslan av att vara europé, måste också utvecklas hos EU-medborgarna, som inte längre vill vara EU:s undersåtar, utan vill vara med och skapa unionen. 
Aldis Kušķis (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr Figeľ, herr Takkula, mina damer och herrar! Förra seklet kom den framstående historikern Hannah Arendt med fantastisk enkelhet, men helt korrekt, fram till att det i princip inte finns något som är mer kännetecknande för totalitära regimer och diktatorer än den förvånansvärt korta tid det tar för deras brott mot mänskligheten att sjunka i glömska och, lika förvånansvärt, för att nya tyranner lugnt ska kunna träda i deras ställe.
Möjligheten att observera nya Stalin och Hitler har tyvärr inte försvunnit än i denna dag. Det är just därför som det är vår gemensamma plikt att inte tillåta att de brott som begicks av nazisterna och den sovjetiska totalitära kommunismen glöms bort. Vi måste komma ihåg de ohyggligheter som skedde när de sinnessjuka föreställningarna hos två tyranner utsatte Europas folk för massmord, människor som slaktades i dödsläger och de förstörda livsödena, som svärtar Europas historia.
Oavsett skillnaderna i deras grundföreställningar kan de båda totalitära regimerna betraktas som jämbördiga. Både Hitler och Stalin organiserade massdeportationer, inrättade dödsläger och gav order om massmord där miljontals människor slaktades, också försvarslösa barn. Jag kan med säkerhet säga att så gott som varje europeisk familj har en historia att berätta om något som drabbat deras fäder, bröder eller systrar. De brott som begicks av Hitlers nazister och av stalinisterna kan inte och får inte glömmas, särskilt inte i år, när vi den 14 juni uppmärksammar att det har gått 65 år sedan de obarmhärtiga massdeportationerna från de baltiska staterna inleddes. Christopher Beazley! Tack för att ni påminde oss om detta.
I dag bör vi utveckla en förståelse av principerna för respekt för demokrati, frihet och mänskliga rättigheter hos EU:s befolkning. Det måste vi göra så att inte någon modern efterapare till Stalin någonsin kan drömma om att komma undan ostraffad.
Vi måste aktivt stödja projekt som bevarar minnet av nazism och stalinism, massdeportationerna och de döda. Vi måste visa våra barn de platser som är förknippade med massdeportationer och koncentrationsläger, och vi måste bevara minnet av offren.
Jag uppmanar er att rösta för en återförening av Europas historia! 
Maria Badia i Cutchet (PSE ).
   – Herr talman! I morgon ska vi rösta om detta betänkande om programmet ”Medborgare för Europa”, som, vilket andra talare har påpekat, är avsett att främja ett aktivt europeiskt medborgarskap och som utarbetats med anledning av EU:s oro för medborgarnas avstånd till EU:s institutioner och deras svårigheter att identifiera sig med integrationsprocessen. Jag ger mitt fulla stöd till detta program och gratulerar Hannu Takkula till hans arbete.
Låt oss tala om insats 4 i detta program, som syftar till att bevara platser och minnesmärken som rör nazisternas och stalinisternas deportationer och massutrotningar: jag stöder också fullt ut att minnet av dessa fruktansvärda regimer som präglade Europas och världens historia under 1900-talet ska bevaras.
Men jag vill också tillägga att vi under inga omständigheter får utesluta andra offer som är lika oskyldiga och orättvist behandlade av historien, till exempel offren för fascism och andra europeiska diktaturer. Herr talman! För mindre än en månad sedan antog Europarådet en resolution om ett internationellt fördömande av Francoregimen.
Om ett av målen för detta program är att skapa en europeisk identitet baserad på gemensamma värderingar, gemensam historia och kultur och att stärka den europeiska integrationen med utgångspunkt i respekt, ömsesidig förståelse och uppskattning samt kulturell mångfald, måste Europaparlamentet erkänna historien hos många europeiska länder som under åratal utsattes för förtryck och mord i sin kamp för frihet.
Spaniens övergång till demokrati är oupplösligt knuten till vårt inträde i Europeiska unionen för tjugo år sedan. Och det är rätt att inom ramen för detta program erkänna offren för denna svarta period i vår historia, eftersom detta mycket riktigt skulle bidra till att stärka medborgarnas band till EU.
Mina damer och herrar! Den bristande budgeten – som är en realitet – kan inte användas som ursäkt för att utesluta vissa offer på bekostnad av andra. Vi kan inte jämföra olika krig eller mäta en massaker efter hur många som dödades, utan i stället komma ihåg alla offer, så att vi genom att bevara deras minne kan förhindra att något liknande någonsin inträffar igen.
Mina damer och herrar! Jag uppmanar er att stödja de ändringsförslag som fått stöd av mer än 60 ledamöter från olika grupper här i parlamentet, för de kommer att berika programmet genom att EU:s historiska minne erkänns fullt ut och att känslan av medborgarskap stärks. 
Tomáš Zatloukal (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Allmänhetens avstånd till EU:s institutioner och organ, bristen på identifiering med EU:s integrationsprocess och även oförmågan att få allmänheten att delta i diskussionerna om de kommande utvidgningarna utgör ett allvarligt problem för EU som helhet. Detta blev som mest uppenbart i de franska och nederländska folkomröstningarna om ratificering av EU:s konstitution.
Men även i andra länder, också i dem som anslöt sig i maj 2004, finns det negativa yttringar av bristen på information. Det positiva är att allmänheten vill ha mer information och att de är intresserade av rationella och förnuftiga åtgärder. Programmet ”Medborgare för Europa”, som vi diskuterar i dag, är ett verktyg som har potential att uppfylla detta behov. Några av de åtgärder som beskrivs i programmet har redan visat sig vara värdefulla, och de används intensivt. Ett positivt exempel är vänortsprogrammet där alla orter kan delta oavsett storlek. Programmet är särskilt tillgängligt för små samhällen eftersom det är mycket lätt att få stöd, och det finns inga onödiga byråkratiska hinder. Den lägsta stödnivån för att till exempel finansiera möten mellan medlemmar i partnerskapssamhällen har satts mycket lågt, så om det finns behov är det inte svårt att få finansiellt stöd.
Vänortsverksamheten och medborgarnas samarbete för att lösa EU-frågor eller stödja frivilligorganisationer kan förstärka de gemensamma europeiska värderingarna samtidigt som den nationella och kulturella mångfalden respekteras. Medlemsstaterna måste komplettera dessa åtgärder med åtgärder inom kultur- och utbildningsområdena. Kampen mot rasism och främlingsfientlighet samt stödet för det mångkulturella och flerspråkiga samhället måste prioriteras och erkännas som ett gemensamt intresse. Avslutningsvis vill jag uttrycka min uppskattning för föredragandens arbete och för samarbetsviljan i utskottet för kultur och utbildning. 
Marianne Mikko (PSE ).
   – Mina damer och herrar! Takkulabetänkandet behandlar ett mycket viktigt ämne. Jag gratulerar till ert fina arbete.
I dag är EU på väg att bli en marknadsplats där medlemsstaternas politiker enbart styrs av sina egna intressen och viljan att tillfredsställa sina väljare. Medborgarna i EU:s medlemsstater känner inte i tillräckligt hög grad att de faktiskt är medborgare i Europeiska unionen. För att utveckla en känsla av medborgarskap är det viktigt att känna till varandras historia.
Före och efter andra världskriget led många folk i Europa under totalitära styresskick. Mitt hemland Estland raderades från kartan av en av historiens mest hänsynslösa diktatorer, Stalin. Vi hade inte längre vår egen flagga eller nationalsång, och Moskva var vår huvudstad.
Stalinismens tvillingbror var nazismen. Dessa båda ideologier, som föddes under samma tid, delade upp Europa mellan sig genom Hitler-Stalinpakten. Stalin höll hela den östra delen av Europa under diktatur i ett halvt århundrade. Hitlers krigsmaskin underkuvade med våld den del av Västeuropa där lokala diktatorer inte kunde ta makten själva.
Genom att arbeta för att offren för nazism och stalinism ska hedras i lika hög grad, kämpar jag emot det halvhjärtade mottagandet av de nya medlemsstaterna i Europeiska unionen. Jag fördömer alla former av totalitarism. Men jag vill betona att nazismen och stalinismen är grundstenarna för alla andra totalitära ideologier.
Härskare som Franco, Mussolini och Salazar torterade sina offer med Hitler och Stalin som förebild. Varje medlemsstat i EU bör ta ansvar för en rättvis bedömning av diktatorernas brott i deras hemländer. Men just nu diskuterar vi stalinism och nazism, som gick utöver och inte respekterade statsgränserna.
Det är medlemsstaternas plikt att gemensamt fördöma Hitlers och Stalins grymheter som delade Europa i två delar med en järnridå. Låt oss arbeta tillsammans inom ramen för programmet ”Medborgare för Europa” för att gemensamt komma ihåg offren för stalinismen och nazismen. 
Alexander Stubb (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag har två kommentarer; den första rör betänkandet, och den andra är av allmän natur.
För det första skulle jag vilja tacka min vän Hannu Takkula för hans betänkande. Det är hans första betänkande; det är ett stort betänkande, och han har gjort ett utmärkt arbete när det gäller att ta upp alla nyckelfrågor. Jag stöder varje del av det. Jag stöder också formuleringen om Stalin och Hitler. Jag måste medge att jag, trots att jag inte sitter med i utskottet, stöder det som Doris Pack sa till fullo. Det är helt häpnadsväckande att utskottets ordförande, Nikolaos Sifunakis, intar en helt motsatt åsikt än den som har fastställts i utskottet, men låt så vara.
Om jag inte kände Hannu Takkula väl skulle jag till och med ha tänkt att han är federalist efter att ha läst detta betänkande, men kanske inte den här gången.
Min mer allmänna kommentar gäller egentligen europeiskt och nationellt medborgarskap. Vissa verkar tro att vi på något sätt försöker skapa en europeisk prototyp, men jag håller inte med. Jag är själv federalist, men jag anser att identiteten först är lokal, sedan nationell och därefter europeisk.
Jag har bott i Bryssel i sju år. För att vara helt ärlig så hade jag ett par fördomar om nationaliteter när jag kom till Bryssel. Till exempel: finländare talar inte alls; alla tyskar har samma humor som vår talman för dagen; alla fransmän har alltid tre punkter att framföra när de ska tala; ingen italienare har någonsin dragit en effektiv slutsats. Detta var den uppfattning som jag hade när jag kom till Bryssel. Detta är de nationella stereotyper som vi har. För att vara helt ärlig, efter sju år anser jag att mina fördomar enbart har förstärkts – på ett mycket positivt sätt, men, ändå förstärkts. Vi håller således verkligen inte på att skapa en européprototyp. Det verkar som om det enda tillfället då vi kan känna oss som riktiga européer är genom sport till exempel: Ryder Cup i golf är ett bra exempel, och Eurovision är något som för oss samman.
Sammanfattningsvis anser jag hur som helst att detta betänkande är fantastiskt, eftersom det ger oss fyra åtgärder. Jag kan stödja var och en av dem. Det är ingen propaganda, så jag hoppas att kommissionen tar det på allvar och godtar alla de ändringar som Hannu Takkula har föreslagit. 
Lissy Gröner (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Korrekt använt kan programmet för att främja ett aktivt europeiskt medborgarskap bli ett mycket värdefullt verktyg för att överbrygga klyftan mellan EU och dess medborgare och att bekämpa EU-skepticismen.
Med en budget på mindre än 300 miljoner euro på sju år och med 36 länder inblandade, är förväntningarna höga. Ändå kommer det att bli svårt att genomföra programmet, med hänsyn till de fyra olika åtgärdsområdena. Därför vill jag tacka Hannu Takkula som verkligen har ansträngt sig för att skapa balans och även för att avstå från att göra några nedskärningar i den lilla budgeten, till exempel i fråga om vänortsverksamheten. Detta är medborgarprojekt som stärker EU-medvetenheten och -identiteten på gräsrotsnivå. Vi vill främja aktiva projekt i det civila samhället i EU, där det finns så mycket idealism: de behöver uppmärksammas och stödjas av oss. Vi vill stödja den PR-verksamhet som bedrivs av Europahusen och de institutioner som är verksamma i hela Europa. Jag uppmanar kommissionsledamoten att införliva våra förslag.
Det fjärde området är också mycket viktigt för mig som är tysk socialdemokrat. Jag kommer från Nürnberg, staden där nazistpartiet höll sina konferenser. I dag arbetar staden för att skaka av sig sin gamla framtoning och omvandla sig till en stad för de mänskliga rättigheterna.
Alla som aktivt vill utforma framtiden måste vara medvetna om det förflutna, och det är därför insats 4, ”Aktivt europeiskt ihågkommande”, är så viktig. Vi måste komma ihåg offren för de våldsamma nazistiska och stalinistiska regimerna och också de platser och minnesmärken som förknippas med de regimerna. Vi måste också komma ihåg alla offer för diktaturer, och därför uppmanar jag er att stödja ändringsförslagen 54 och 55 från min grupp. Anledningen till detta är att vi måste vara mycket noga med att inte spela ut offer mot varandra. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag välkomnar Takkulabetänkandet och förslaget att inrätta en fjärde insats med titeln Aktivt europeiskt ihågkommande. Det har sagts mycket här i parlamentet om ekonomisk och social integration, men det har funnits en tendens att förbise betydelsen av historisk integration som en avgörande del i integrationen. Europa har alltid avspeglat sitt förgångna och fortsätter att påverkas av detta arv i dag. Kommunismen och nazismen var två totalitära regimer som i lika hög grad bidrog till 1900-talets blodiga historia. Det är inte lämpligt att använda termen stalinism. Kommunism i allmänhet var en förbannelse under 1900-talet.
Förbindelserna mellan de europeiska länderna och nationerna färgas av de historiska erfarenheterna, men till och med de svåraste och smärtsammaste av dessa erfarenheter kan omvandlas till starka band av tillgivenhet. Påven Johannes Paulus II sa att trots de fantastiska landvinningarna inom många områden kännetecknades 1900-talet av ondskans mysterium. Vi har burit detta arv av godhet och ondska med oss in i 2000-talet.
Parlamentet har vid ett flertal tillfällen diskuterat frågor som rör den historiska politiken. Jag kan nämna diskussionerna om 60-årsdagen av befrielsen av koncentrationslägret i Auschwitz-Birkenau, årsdagen av andra världskrigets slut och Solidaritets 25-årsdag, till exempel. Dessa diskussioner visade vilka utbredda missförstånd som fanns om grundläggande historiska fakta och vårt historiska arv.
Tanken på en europeisk identitet måste bygga på att vi accepterar sanningen om vårt förflutna. Vi kommer inte att skapa misstänksamhet mellan nationerna genom att komma ihåg offren för kommunismens och nazismens massdeportationer och utrotningar. I stället kommer detta att påminna oss alla om den grundläggande rätten till frihet, rättssäkerhet och respekt från andra. Detta är enda sättet för Europeiska unionen att förverkliga grundarnas budskap om enhet i mångfald.
Ján Figeľ,
   – Herr talman! Jag skulle vilja tacka alla deltagare i denna debatt för mycket intressanta synpunkter och bidrag. Trots att det råder stor samstämmighet kan vi kan lätt enas om att det ibland uppstår tvistefrågor om program eller europeisk identitet, men att identitet trots detta inte är mindre aktuellt. Vi kanske ser den mer från utsidan än insidan, men den är ett komplement till våra grundläggande personliga, nationella, lokala och regionala dimensioner. Den är berikande.
Det är viktigt att komma ihåg tragedierna i Europa, särskilt i en tid då vi fortfarande letar efter krigsförbrytare på kontinenten. Det är inte så länge sedan som många delar av Europa var fulla av blodiga platser, gränser och massgravar, och det är viktigt att komma ihåg detta. Jag behöver inte svara på särskilda punkter, eftersom jag täckte dem i början.
När det gäller finansiering håller vi på att förhandla. Jag hoppas att det kommer att märkas ett starkt stöd från parlamentet, såsom vi nyligen har sett i samband med program för medborgarskap, ungdomar och utbildning, vid trojkans slutliga möten eller under rådande förhandlingar om budgetplanen. Vi kommer att integrera medborgarskapsfrågor i politiken genom olika åtgärder och olika program, eftersom detta är viktigt.
Den sista punkten rör titeln. Jag anser att både kommissionen och parlamentet delvis har rätt. Det är också delvis riktigt att hävda att det varken finns ett Europa för medborgarna eller medborgare för Europa. Tänk på John Fitzgerald Kennedys budskap till folket: Europa kan bara byggas på grundval av mogna medborgare, och ett moget Europa kan tillhandahålla många svar till våra medborgare. Vi behöver alltså de båda: Europa för medborgarna och medborgare för Europa. Jag anser att detta program kan bidra till ett sådant moget samhälle.(1)
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon onsdag.
Iles Braghetto (PPE-DE ).
   – Att utveckla en europeisk identitet, förbättra den ömsesidiga förståelsen och integrationen och värdesätta mångfalden genom dialog är grundläggande mål för att konsolidera Europeiska unionen.
Den europeiska enheten kan inte framtvingas uppifrån utan måste växa fram ur allas känsla av ansvar. Aktörerna måste vara familjer, sociala grupperingar, den stora frivilligsektorn och gräsrotsrörelser.
Det är nödvändigt att föra samman människor och uppmuntra lokala samhällen att träffas för att utbyta erfarenheter, åsikter och värderingar för att EU-medborgarskapet ska mogna fram. Att vara EU-medborgare innebär att man ingår i en kultur vars kärna består av det rika liv som levs ansvarsfullt och i en kreativ kärleksfullhet, ett liv som vi vågar stå för inför alla som kommer.
Låt oss aktivt komma ihåg, så att de förfärligheter som vi européer har bevittnat kan tjäna som en varning för en annorlunda framtid. En sådan ihågkomst i min stad Padua, i min region Veneto, kommer leda till att ett minnesmuseum skapas i Villa Venier, i kommunen Vo’ Euganeo. Programmet ”Medborgare för Europa” är en inspirerad tanke som bör utvecklas och förmedlas till varje land, stad och kommun i EU, och det har vårt fulla stöd. 


Kommissionen kan godkänna ändringsförslagen 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 10, 15, 17, 18, 19, 21, 22, 24, 25, 28, 29, 31, 34, 39, 43, 46, 50(2), 51 och 61.
Ändringsförslagen 12, 14, 16, 20, 27, 30, 32, 37, 41, 42, 44, 48 och 52 kan i princip godkännas förutsatt att de formuleras om.
Reserverad ståndpunkt i avvaktan på överenskommelse om budgetplanen när det gäller ändringsförslagen 36, 45, 49 och 50(3).
Kommissionen kan inte godkänna ändringsförslagen 8, 9, 11, 13, 23, 26, 33, 35, 38, 40, 47, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 62 och 63. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en debatt om ett betänkande (A6-0061/2006) av Christa Prets för utskottet för kultur och utbildning om förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om att inrätta en gemenskapsåtgärd för evenemanget Europeisk kulturhuvudstad för åren 2007 till 2019 (KOM(2005)0209 – C6-0157/2005 – 2005/0102(COD)). 
Ján Figeľ,
   – Herr talman! Åtgärden Europeisk kulturhuvudstad är förmodligen ett av de mest populära europeiska initiativen. Den har uppskattats av medlemsstaterna och likaså av allmänheten sedan den tillkom 1985, för 20 år sedan, tack vare Melina Mercouri. Huvudidén är fortfarande att belysa rikedomen och mångfalden i de europeiska kulturerna och deras gemensamma kännemärken, liksom att främja en större ömsesidig bekantskap mellan europeiska medborgare. Detta är också ett ämne som hör tätt samman med det föregående.
Vår erfarenhet har emellertid visat att vissa aspekter av det aktuella samarbetsprogrammet behöver förbättras, huvudsakligen på fyra områden: konkurrens mellan städer, urvalsjuryns roll, den europeiska dimensionen i åtgärden och övervakningsförfarandet. Det var därför som kommissionen förra året antog det förslag som syftar till att ersätta beslutet från 1999. Det var en begäran från parlamentet som uttrycktes av Christa Prets, och jag lovade då att personligen lägga fram ett nytt förslag.
Det nya systemet skulle uppmuntra medlemsstaterna att organisera tävlingar på nationell nivå mellan intresserade städer. En blandad urvalsjury skulle utvärdera ansökningarna som en del av den nationella tävlingen. Den blandade juryn kommer att bestå av sju experter som ska nomineras av institutionerna och sex experter som ska nomineras av de berörda medlemsstaterna. Medlemsstater kommer sedan att föreslå en stad till de europeiska institutionerna. Som tidigare kommer rådet att fatta det slutliga beslutet om utnämnandet av staden.
I förslaget fastställs dessutom mer strömlinjeformade och tydligare kriterier jämfört med dem som finns i det aktuella beslutet. Efter utnämnandet av de europeiska huvudstäderna kommer ett övervakningsförfarande att genomföras som ger städerna stöd och råd för att slutföra förberedelserna i programmet och i synnerhet för att se till att europeiskt mervärde återspeglas effektivt.
Ett pris kommer att delas ut till de europeiska kulturhuvudstäder som uppfyller kriterierna och målen i initiativet. Samtidigt kommer jag att förslå en betydande ökning av gemenskapens bidrag till de städer som deltar i programmet via programmet Kultur 2007.
Det gläder mig oerhört att parlamentet, rådet och kommissionen har bedrivit ett nära samarbete för att finna kompromissändringsförslag som passar alla. Detta betänkande ligger i linje med kommissionens strategi och förbättrar vårt förslag avsevärt, så jag anser att detta nya system skapar en bra balans mellan lokala och nationella intressen samt förstärker den europeiska dimensionen. Jag är säker på att detta kommer att öka öppenheten i urvalsförfarandet och göra åtgärden synligare.
Jag skulle vilja bekräfta att kommissionen välkomnar detta betänkande och godtar alla kompromissändringsförslag. Följaktligen godtar jag antagandet av vårt ändrade förslag vid första behandlingen. Jag skulle verkligen vilja tacka utskottet för kultur och utbildning och i synnerhet föredraganden Christa Prets för hennes effektivitet och ansträngning. 
Christa Prets (PSE ),
   . – Herr talman! Precis som kommissionsledamoten redan har påpekat behövde vissa aspekter av detta 20 år gamla avtal förbättras. Även om ett nytt beslut lades fram 1999 förbisågs det i detta beslut att vi några år senare skulle få sällskap av tio nya medlemsstater – kanske ännu fler – och alltså måste dessa nya medlemsstater tas med i beräkningen. Alltså har vi nu ett partnerskapssystem.
Det förslag som då lades fram för oss var otillfredsställande. År 2004 upprättade vi ett nytt förslag, men ett förkortat sådant, eftersom det brådskade om vi inte skulle förhindra processen för 2009 och 2010 års kulturhuvudstäder, och därför accepterade vi förslagets brister. Kommissionen höll dock sitt löfte och lade mycket riktigt fram ett nytt utkast ett halvår senare.
Vår första angelägenhet är att omdefiniera juryns roll. Vi har haft problem med den förut, och därför måste vi se till att den fungerar bättre i framtiden. I detta nya utkast blir juryn mer demokratisk. Det innebär att medlemsstaterna och kandidatländerna är företrädda i urvalsjuryn vid det preliminära urvalet och kan bidra på detta sätt: det är inte bara de i Bryssel som får säga sitt, vilket är mycket viktigt.
I den andra fasen finns en nämnd för övervakning och rådgivning som följer processen noggrant, men som också har en stödjande roll och som inte bara letar brister. Detta är mycket viktigt eftersom städerna mycket ofta upplever att de står ensamma i sina förberedelser och inte vet exakt hur de ska handskas med alla regler.
Konkurrens var en annan viktig fråga; vi vill stärka inslaget av konkurrens. Under förberedelseperioden måste medlemsstaterna tänka på att det viktiga är ny kulturell verksamhet och att allmänheten och de enskilda regionerna också måste engageras. Även om jag betonar konkurrensfrågan vill jag också påpeka att det utan tvivel finns några mindre länder som inte har möjlighet att genomföra stora tävlingar. I sådana fall bör man tillåta att en enda stad kandiderar, men den måste uppfylla alla utmaningar och krav som ställs för att kunna utses till Europeisk kulturhuvudstad.
Ett viktigt kriterium och en punkt att diskutera är den europeiska dimensionen. Vi kräver att städerna ska skapa mervärde för EU, och frågan är: vad är mervärdet för EU? Hur avspeglar städerna detta? Hur kan vi förklara för städerna exakt vilken uppgift de har? Kommissionen har inte lyckats ge någon absolut definition, vilket jag kan förstå, eftersom det är mycket svårt. Kommissionen har lovat att visa en mall för bästa metoder på en webbplats. Denna webbplats är ett mycket viktigt verktyg för att ge vägledning och dela med sig av frågeställningar och erfarenheter, något som är mycket viktigt för kandidatstäderna. Jag uppmanar kommissionsledamoten att se till att denna rådgivning och webbplats verkligen finns på plats när detta projekt sätter i gång.
En tillfredsställande aspekt är finansieringen – inte när det gäller beloppet, eftersom vi kommer att få ett annat problem i det avseendet. Genom den nya budgetplanen kommer det belopp som har anslagits för evenemanget Europeisk kulturhuvudstad troligen också att minskas, något vi beklagar mycket. Om jag som exempel tar staden Linz, som nu har en investeringsvolym på 60 miljoner euro, men bara 0,86 procent av dessa investeringar kommer från EU, undrar jag verkligen varför bördorna är så stora. Det är klart, man kan säga att det handlar om image: det hjälper regionen, det hjälper staden, vi investerar i framtiden, vi investerar i hållbarhet – detta är ytterligare en viktig aspekt.
När vi nu talar om finanser: det är tillfredsställande att detta pris nu kommer att delas ut tre månader i förväg. Det kommer utan tvekan att hjälpa städerna, eftersom det största problemet hittills har varit att städerna har fått bekymra sig om pengarna efter själva evenemanget, när allt har avslutats. Jag hoppas och önskar att detta kommer att ske också i praktiken och att evenemanget Europeisk kulturhuvudstad verkligen står inför en mycket demokratisk framtid.
Jag hoppas att hållbarhet, gott rykte och den extra drivkraft som ges till konsten och den europeiska kulturen i allmänhet kommer till uttryck i detta betänkande och i de aktiviteter och den tillämpning som följer. 
Doris Pack,
   . – Herr talman! Även om allt egentligen redan har sagts vill jag göra ett tillägg, eftersom det är mycket viktigt för mig att evenemanget Europeisk kulturhuvudstad verkligen blir det som vi hela tiden trodde att det skulle bli, det vill säga ett medium för att marknadsföra europeisk kultur. Detta samarbete, som tidigare var mellanstatligt – det var faktiskt ett regeringsinitiativ – har nu utvecklats till en interinstitutionell fråga. Det betyder att vi har ett utmärkt samarbete och att vi också har fått uttala oss, som Christa Prets redan har sagt.
I åratal har vi vädjat om något mer påtagligt för juryn att utvärdera och välja ut, så att städerna kan göra en insats för att visa det europeiska mervärdet och inte bara visa vad de redan har. Denna åtgärd i synnerhet gör oss medvetna om den europeiska kulturens betydelse. Städerna är EU:s kulturbärare och kulturförmedlare. Denna tävling ger dem möjlighet att föra samman en mängd olika element; det kan bli gränsöverskridande samarbete mellan regionala kulturer.
Jag håller helt och hållet med om hur viktigt det är att också anordna en tävling i detta syfte. Ta Tyskland till exempel. Jag kan säga att tävlingen för att utse 2010 års europeiska kulturhuvudstad var ett fantastiskt evenemang, där tio städer tävlade om att vara bäst. De initiativ de tog mynnade inte ut i sanden utan fördes vidare. De inrättade ett nätverk med de ungerska städerna, och jag anser att kommissionen bör lägga stort värde vid detta. Också webbplatsen är ett möjligt verktyg för att föra sådana saker vidare.
Det gläder mig att kommissionen nu har övervunnit sina administrativa hinder och att ett pris har inrättats – vilket inte är ett verkligt pris, förstås, utan snarare är pengar som vi är skyldiga en stad, och det betyder att staden äntligen har dessa pengar till sitt förfogande när den inleder sitt arbete. Allt som allt är denna åtgärd mycket bra, eftersom den både i detta sammanhang och i fråga om vår tidigare diskussion om medborgarskap hjälper allmänheten att se EU:s stora kulturella mångfald. 
Nikolaos Sifunakis,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill ge Doris Pack en förklaring angående skrivelsen. Alla parlamentsledamöter – detta säger jag för er skull, fru Pack – får ta emot skrivelser som uppmanar oss att stödja ändringsförslag som våra kolleger har lagt fram. Den enkla anledningen till detta är att vi inte alla kan känna till innehållet i de hundratals ändringsförslag som läggs fram. Jag får sådana skrivelser precis som alla andra.
Nåväl, när det gäller kommentaren från en annan kollega, så utövar utskottens ordförande sin rätt, precis som alla andra parlamentsledamöter, att lägga fram ändringsförslag och även att lägga fram dem i plenum, till och med när de tror att förslagen inte kommer att antas i utskottet, och detta strider inte mot arbetsordningen. Jag tror att vi alla gör detta.
För att komma tillbaka till ämnet så är kulturhuvudstäderna i dag fortfarande den största och bäst organiserade politiska institutionen i EU. Inga andra kulturella åtgärder i Europeiska unionen har samma räckvidd i dag, och får framför allt inte samma uppmärksamhet och massdeltagande från medborgarnas sida.
Dessutom är det svårt att komma på särskilt många andra moderna EU-initiativ på kulturområdet som har bildat standard. Erfarenheten har trots detta visat, vilket andra ledamöter har tagit upp, att vissa aspekter av denna institution inte kan utvecklas vidare.
Det viktigaste är att förbättra metoden för att välja ur kulturhuvudstäderna. Detta har skett, och de ledamöter som satt i det förra utskottet med Michel Rocard som ordförande arbetade mycket med detta. Det nuvarande ramverket skyddar verkligen inte konkurrensen, som vi har hört.
En annan viktig fråga är att den europeiska dimensionen ofta saknas i programmet. Jag har konstaterat att detta har varit fallet i de kulturella evenemang som jag har besökt i samband med tre eller fyra kulturhuvudstäder.
I det nya förslaget, som vår föredragande Christa Prets har gjort ett mycket gott arbete med, försöker man förena de olika ståndpunkterna inom både parlamentet och rådet.
Slutligen vill jag säga några ord om priset. Det är viktigt att det, som kommissionen föreslagit, inrättas ett pris för att hedra Melina Mercouri. Förslaget om att priset ska bära hennes namn var ingen slump från kommissionens sida eller från de 25 företrädare för rådet som godkände det, eftersom Melina Mercouri var inspirationskällan, artisten som under hela sin tid som kulturminister arbetade för att inrätta detta pris. Det var alltså hennes idé, och jag tycker att det är viktigt att det får bära hennes namn i framtiden. Självklart har det gjorts en kompromiss i förhållande till det ursprungliga förslaget.
Avslutningsvis vill jag tillägga att kulturhuvudstäderna stöds av Europeiska unionen. Bortsett från det oberoende urvalet behöver medlemsstaterna riktlinjer i form av bättre utformade metoder för att göra insatser, framför allt i fråga om infrastruktur, om än inte i själva programmen. 
Alfonso Andria,
   Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tycker väldigt bra om kommissionens förslag som är ägnat att förstärka den europeiska dimensionen och att förbättra insynen i urvalsförfarandet för evenemanget Europeisk kulturhuvudstad.
Pretsbetänkandet är utmärkt strukturerat, och jag gratulerar föredraganden till det. Två förslag som jag finner mycket övertygande och intressanta är tanken på att uppkalla det pris som kommissionen föreslår ska tilldelas den utvalda staden efter Melina Mercouri, av de skäl som Nikolaos Sifunakis nyss nämnde, och förslaget om att inrätta en webbplats för att skapa förbindelser mellan nominerade städer, uppmuntra utbyte av kunskap och goda metoder och ge information om kandidatstäderna.
Jag anser personligen att det är viktigt att förstärka kopplingen mellan evenemanget Europeisk kulturhuvudstad och turismen – en stor industri – för att fullt ut dra fördel av den enorma ekonomiska och sociala potential som ligger i ett evenemang i den här storleken, och också att se till att det fungerar som ett bestående incitament för att utveckla staden och dess omgivningar.
Därför vill jag på nytt lägga fram det förslag jag lämnade här i kammaren under diskussionen om Queiróbetänkandet: skapa en europeisk turismhuvudstad. Detta förslag stöds ytterligare av förstärkningen av den urbana dimensionen. Det nya programmet för 2007–2013 kommer att inriktas på städernas roll.
Som ni ser är italienare effektiva. Om Alexander Stubb, som skämtsamt beskrev mina landsmän som oförmögna att dra operativa slutsatser, fortfarande var kvar, skulle jag lika skämtsamt svara att han kanske har påverkats av några dåliga förebilder och av sina politiska vänner.
Herr talman! Jag hoppas att parlamentet i morgon kommer att anta Pretsbetänkandet eftersom det är en grundlig, rik text som lyfter fram ett viktigt gemenskapsprogram för att föra EU närmare folket genom kultur och för att uppmuntra utveckling och återvitalisering av städerna. 
Helga Trüpel,
   . – Herr talman! Inledningsvis vill jag tacka Christa Prets för hennes engagerade och kompetenta arbete med detta betänkande. Även om några av de föregående talarna redan har nämnt de problem som uppstått i specifika fall vill jag betona att hittills har evenemanget Europeisk kulturhuvudstad i stort sett varit framgångsrikt. De enskilda städer som utsetts till kulturhuvudstäder har gynnats, men det har också EU som helhet eftersom dessa europeiska kulturhuvudstäder gång på gång har visat hur mångfaldig, rik och varierad EU:s kultur är.
Ändå vill jag inrikta mig på två aspekter av detta omarbetade betänkande som är särskilt viktiga för mig. För det första innebär tanken på hållbarhet att insatserna i kulturhuvudstaden inte enbart baseras på evenemang utan att de ger ett verkligt bidrag till att främja ökat socialt samspel, mer kampanjer för konst och kultur och ny arkitektur. Detta omfattar också frågan om strukturförändringar och den kulturella verksamhetens värde för EU som helhet. För det andra är målet att upprätta ett sant europeiskt synsätt och utbyte och att betona det europeiska mervärdet verkligen en avgörande poäng med att omarbeta detta program, och här finns det fortfarande mer att göra. Det bästa sättet för oss att få folk med oss och att skapa entusiasm är att visa tydligt vad europeisk samverkan verkligen är och inte bara hänvisa till sådant som var tillgängligt redan innan, utan i stället utveckla nya möjligheter tillsammans med många europeiska aktörer. Det kommer att göra tanken på europeiska kulturhuvudstäder ännu mer tilltalande i framtiden. 
Zdzisław Zbigniew Podkański,
   . –  Herr talman! Vi har vunnit många erfarenheter av evenemanget Europeisk kulturhuvudstad. Festligheterna har haft både positiva och negativa följder.
På den positiva sidan har vi noterat en blomstrande kreativ verksamhet, kulturellt utbyte med utlandet och stöd till kulturella evenemang. Städerna har marknadsförts, och medborgarnas kulturella ambitioner har väckts. På den negativa sidan kan jag nämna koncentrationen av insatser och resurser till specifika kulturella evenemang på bekostnad av sociala och kulturella rörelser i den berörda staden och regionen. Jag kan också hänvisa till bristen på detaljerade konsekvensanalyser av de åtagna programmen och till att de villkor som ställs på medlemsstater och stadens styrelse ofta inte är anpassade till städernas och regionernas behov och traditioner. Jag bör också kommentera bristen på tydlighet och öppenhet i fråga om finansieringen av verksamhet med EU-medel.
På senare tid har det vuxit fram en tendens till att begränsa betydelsen av medlemsstaterna och urvalet när de europeiska kulturhuvudstäderna utses. Detta är en oroväckande utveckling, och vi bör överväga vad som är mest önskvärt – att samarbeta effektivt eller att tvinga på andra sin egen vilja. Personligen är jag för dialog och för att skapa förutsättningar för ett aktivt deltagande i kulturen, för att främja dess skönhet och mångfald.
Christa Prets ska ha tack för sitt betänkande och för allt arbete med det. Jag förutsätter att vi kommer sträva efter att dra nytta av de positiva erfarenheterna under det kommande arbetet. Jag hoppas också att vi kommer att undanröja aspekter som inte bidrar till utvecklingen utan som tvärtom begränsar den kulturella mångfald som är nödvändig för att skapa integration och nationell dialog. 
Erna Hennicot-Schoepges (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag har lämnat in en reservation i enlighet med artikel 48 i arbetsordningen, och jag kommer inte att rösta för detta förslag. Ändå tackar jag Christa Prets för hennes arbete. Jag ska redogöra för mina skäl för min ståndpunkt.
Projektet för att varje år utse en europeisk kulturhuvudstad ingav i början entusiasm och en önskan att skilja sig från mängden samt till en medvetenhet om att kultur är en värdefull tillgång. Under ett årtionde har kommissionen och parlamentet nu försökt ingjuta ny dynamik i projektet, men de har gjort det med hjälp av samma resurser som lägger hämsko på EU-projekt i allmänhet. I stället för att återskapa den ursprungliga entusiasmen, där medborgare skulle identifiera sig med projektet, sätter kommissionen och parlamentet sig som domare.
Genom mina ändringsförslag ville jag ge medlemsstaterna i uppgift att utse den europeiska kulturhuvudstaden enligt sina egna kriterier. Detta skulle ha uppmuntrat dem att ta sitt ansvar. I stället för att stärka subsidiariteten för att bygga den europeiska identiteten, en identitet som bygger på vår mångfald, agerar institutionerna nu som projektledare: de dikterar, gör urval och dömer, utan att för den skull ta på sig kostnaderna för sina beslut, eftersom Europeiska unionens ekonomiska bidrag fortfarande är litet.
Herr kommissionsledamot! Byråkratin reser sig som en mur mellan de lokala initiativen, och jag kan bara hoppas att kommande juryer kommer att vara mer noggranna än den som bedömde projektet Luxemburg 2007 utan att alla jurymedlemmar ens var närvarande och utan att känna till planen om att utvidga projektet till den stora regionen och utan att inse att Luxemburgs förslag att välja Sibiu i Rumänien som partnerstad skulle bli så innovativt. Kultur är mer än bara reklamjippon.
Kulturhuvudstadsprojektet bör vara mer än ett långt fyrverkeri av evenemang, och för att garantera kontinuiteten föreslog jag att det i samband med förberedelserna skulle organiseras ett nätverk av kulturhuvudstäder med stöd från kommissionen. I stället ser vi nu en parodi på ett nätverk med ett mischmasch av några av dem som har utsetts legitimt och sådana som har tagit på sig denna titel själva. Det är på tiden att vi slutgiltigt skyddar titeln Europeisk kulturhuvudstad. 
Marios Matsakis (ALDE ).
   – Herr talman! Det är överflödigt att säga att jag, med all respekt, är helt oense med föregående talare. Jag skulle vilja gratulera Christa Prets till ett grundligt och noggrant genomfört betänkande. Det är allmänt erkänt att programmet Europeisk kulturstad, eller Europeisk kulturhuvudstad som det senare döptes om till, är ett välbeprövat och mycket användbart koncept, och de som inrättade det i mitten av 1980-talet, särskilt den grekiska kulturministern, Melina Mercouri, är värda all heder. Hon var verkligen en inspirationskälla och en begåvad kvinna som, i sitt stormiga liv, modigt kämpade för demokrati och för främjandet av europeisk enighet genom kultur.
Program av det slag som vi diskuterar i kväll bidrar obestridligen till att föra EU:s medborgare närmare varandra och stärka banden mellan dem. De bidrar till att främja förståelsen mellan våra folk och ökar uppskattningen av och respekt för varandras olika men enande kulturhistoria.
Under åren har några problemområden fastställts, och detta kommissionsförslag, som eventuellt kommer att ändras av parlamentet, kommer utan tvivel att förbättra och förstärka programmet ytterligare. Förhoppningsvis bidrar jag till att ena vår europeiska strävan att få ett gemensamt kommunikationsspråk någon gång i framtiden genom att tala ett för mig främmande språk – engelska.
På grundval av den erfarenhet som förvärvats under de 20 år som programmet har funnits, och på grund av förändringar som nyligen blev nödvändiga på grund av utvidgningen, brådskar det nu verkligen med en översyn. Två av de viktigaste ändringar som krävs är att fullfölja förbättringar av urvalsförfarandet och att genomföra ett system för att säkerställa att ett välplanerat program genomförs med framgång, så fort en stad har valts ut.
Jag skulle vilja lyfta fram det förnuftiga i två nyheter som införts i förslaget: ”parsystemet” och priset. Jag har inte tid att gå in på detaljer. Jag vill åter gratulera föredraganden till hennes utmärkta betänkande. 
Ljudmila Novak (PPE-DE ).
   I ett EU med kulturell och etnisk mångfald är det mycket viktigt att vi bygger broar mellan nationerna. Vår vägledande princip måste vara, och måste fortsätta att vara, att bevara vår egen kultur och lära känna de kulturella rikedomarna i andra nationer. Kulturen är den mest diskreta och effektiva länken som förenar nationer som vill leva i fred och ömsesidigt samarbete.
Evenemanget Europeisk kulturhuvudstad gör en sådan länk möjlig. Samtidigt är detta en möjlighet för många värdstäder att göra större investeringar i kulturella institutioner och projekt, med en långsiktig positiv inverkan på ekonomin. Projektet uppmuntrar också medborgarna att engagera sig i kulturen och att lära känna kultur i alla sina yttringar.
Jag välkomnar också förslaget om att ett pris ska delas ut om en stad uppfyller villkoren för att vara europeisk kulturhuvudstad, då många kulturhuvudstäder tidigare har klagat på resursbrist, eftersom EU endast har betalat ut stödet efter det att rapporten lämnats in.
Vårt sammanlagda stöd utgör bara en bråkdel av de belopp som investeras i de europeiska kulturhuvudstäderna av de lokala samhällena, de berörda medlemsstaterna och den privata sektorn. Därför får vi inte försvåra finansieringsprocessen med krävande administrativa förfaranden. I stället måste vi underlätta för arrangörerna, eftersom detta i sig kommer att bidra till bättre förbindelser mellan medborgarna och EU-institutionerna.
Förslaget om en gemensam urvalsjury som ska utse kulturhuvudstaden är också en bra idé eftersom det innebär att större hänsyn tas till den internationella dimensionen, och det ger större möjligheter att göra ett mer rättvist urval eftersom det på nationell nivå finns större risk för partiskhet gentemot en viss stad. 
Bogusław Sonik (PPE-DE ).
   – Herr talman! Min hemstad Krakow i Polen var kulturhuvudstad 2000 tillsammans med åtta andra europeiska städer. Det var då min angenäma uppgift att fungera som direktör för kulturhuvudstadsprogrammet.
Jag vill påpeka att evenemanget Europeisk kulturhuvudstad är det mest framstående bland de program som lyfter fram den kulturella enheten på vår kontinent. Dessutom är detta ett program som har vuxit fram ur medborgarnas initiativ. Det startade inte på initiativ från någon institution som kommissionen eller parlamentet. Grekland, och särskilt Melina Mercouri, förtjänar att lyckönskas till idén med att hitta ett sätt att visa vad EU handlar om och vad den kulturella enheten på vår kontinent faktiskt betyder. Det vore bara rätt och riktigt att uppkalla detta pris efter Melina Mercouri som då var grekisk kulturminister, eftersom Grekland och Melina Mercouri förtjänar detta.
Hur ska Europeiska kommissionens roll definieras? Jag riktar mig nu särskilt till Ján Figeľ. Kommissionens roll bör vara att erbjuda stöd och vägledning, att uppmärksamma fel och ge råd om lämpliga åtgärder. Den bör inte blanda sig i de administrativa frågorna, som den är så benägen att göra. Framför allt bör kommissionen akta sig för en sådan inställning i detta fall, eftersom priset på 500 000 euro bara utgör 2–5 procent av den totala budgeten för att genomföra evenemanget Europeisk kulturhuvudstad.
Herr kommissionsledamot! Vi måste hitta ett sätt att sprida relevant information och stödja webbplatser och andra publikationer. Vi måste dra lärdom av framgångarna och misslyckandena i de tidigare kulturhuvudstäderna. De ingår alla i sammanslutningen av europeiska kulturhuvudstäder. Herr Figeľ! Ni är ansvarig för att finansiera 25 nätverk, och sammanslutningen för europeiska kulturhuvudstäder borde vara ett av dem, så att vi kan se till att det finns tjänster tillgängliga för de städer som ska ta på sig denna viktiga roll inom kort. 
Ján Figeľ,
   . Jag tror att kulturhuvudstadsprogrammet är lika populärt inom kulturen som Erasmus är inom utbildningen. Båda programmen är ungefär 20 år gamla, och om vi ville skulle vi kunna säga mycket om dessa programs förflutna och framtid. Jag är övertygad om att inte bara utskottet utan också parlamentet är angeläget om att se till att kulturhuvudstadsprogrammet blir ännu bättre och mer populärt, och jag anser att vi går i den riktningen.
Jag vill bara tillägga att det faktum att tio städer i Tyskland och elva i Ungern tävlar om att utses till kulturhuvudstad 2010 visar på ett intresse, en konkurrenskraft och en rörelse eller dynamik i fråga om kultur och kulturarv som är bra för hela EU. Jag vill tacka er alla och säga att vi faktiskt gör mycket av det Bogusław Sonik nämnde i fråga om information, rådgivning och stöd. Vi vill också höja värdet på priset eller det ekonomiska stödet till 1,5 miljoner euro. Men allt detta beror på resultatet av morgondagens omröstning och på diskussionerna om budgetplanen. Samtidigt är jag övertygad om att denna verksamhet, detta inslag av kulturellt samarbete, förtjänar betydande stöd. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon onsdag.
Bogdan Golik (PSE ).
   – Jag vill tacka föredraganden för ett utmärkt betänkande som lyfter fram kulturens värde i EU. Eftersom vi arbetar med nya metoder är det viktigt att komma ihåg att de nya medlemsstaterna fick uthärda många påfrestningar på sin kultur under den kommunistiska eran. Dessutom förnekades mångfalden och identiteten hos dessa kulturer. Genom att göra det möjligt för dessa länder att bli mer engagerade i evenemanget Europeisk kulturhuvudstad får vi en unik möjlighet att utnyttja den oöverträffade energin i samhällena i de så kallade unga demokratierna.
Jag kan inte låta bli att nämna en enastående kandidat bland de städer som hoppas på att utses till europeisk kulturhuvudstad 2010. Jag tänker på staden Goerlitz-Zgorzelec där jag hade lyckan att växa upp och utbilda mig. Detta är en mycket speciell stad, för trots dess skiftande historia med grymma uppdelningar har folket i Goerlitz-Zgorzelec lyckats hålla de mänskliga, ekonomiska och särskilt de kulturella banden levande.
Denna stad är märkt av historien och delades genom gränsdragningen efter andra världskriget, men tack vare EU:s verksamhet har den nu en möjlighet att återfödas på den europeiska kartan. Den har förutsättningar att bli en plats där försoning, förståelse och överstatligt och kulturellt samarbete fungerar på alla nivåer. Den är ett exempel på hur gemensamma intressen och viljan till dialog kan överbrygga klyftor och motvilja på ett sätt som man hade trott var omöjligt. Jag rekommenderar denna inställning för alla insatser på EU-nivå, inte bara kulturella. 
Zita Gurmai (PSE ).
   – Projektet Europeisk kulturstad har en viktig funktion, och dess uppgift är utmärkt. Det bidrar till att bevara det europeiska kulturarvets mångfald och rikedom. Det är till stor hjälp för att vi ska kunna lära oss något om varandras kulturella traditioner och värderingar. Öppenhet, tydlighet, övervakning och bästa metod utgör de grundläggande kraven för Europeiska gemenskapens alla typer av urvalsförfaranden, och detta borde gälla för urvalet av europeiska kulturstäder också. Jag kan inte göra något annat än att uttrycka mitt starka stöd för införandet av Bulgarien och Rumänien i programmet, vilket banar väg för det intresse som uttryckts av de två potentiella nya medlemsstaterna att delta i denna verksamhet, med tanke på det symboliska värdet av att få dem att redan känna sig som en del av EU och för att ytterligare berika våra kulturella värderingar och vår mångfald. Införandet av initiativet ”kulturmånad” i projektet ger människor möjlighet att lära sig något om andra nationers kulturella arv och utvidgar projektet på en bredare internationell nivå. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om
– ett betänkande (A6-0087/2006) av Avril Doyle för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets förordning om vissa fluorerade växthusgaser (PE-CONS 3604/2006 – C6-0065/2006 – 2003/0189A(COD)) och
– ett betänkande (A6-0090/2006) av Avril Doyle för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om utsläpp från luftkonditioneringssystem i motorfordon och om ändring av rådets direktiv 70/156/EEG (PE-CONS 3605/2006 – C6-0066/2006 – 2003/0189B(COD)).
Avril Doyle (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag skulle vilja be kommissionen att inta talarstolen först. Jag tror att den önskar föra ett uttalande till protokollet, och jag skulle vilja ha möjlighet att svara. 
Ján Figeľ,
   – Herr talman! Jag skulle vilja framföra hälsningar från min kollega Stavros Dimas. Låt mig presentera Europeiska kommissionens ståndpunkt i denna fråga.
Först av allt skulle jag vilja uttrycka mitt tack till parlamentets delegation, som deltog i förlikningssammanträdet med rådet den 31 januari. Jag skulle i synnerhet vilja tacka vice talman Antonios Trakatellis och föredraganden Avril Doyle, och gratulera dem till resultatet.
Diskussionerna i förlikningskommittén var konstruktiva, och slutresultatet när det gäller huvudfrågorna – normer för förvaring, märkning, saluförande, främjande av alternativ, liksom ett antal andra viktiga ämnen – är tillfredsställande. Kommissionen kan därför stödja förlikningstexten, och jag skulle vilja uppmuntra parlamentet att stödja det mycket goda resultat som dess förhandlingsgrupp har uppnått. Jag anser att förordningen om fluorerade växthusgaser, i likhet med direktivet om mobila luftkonditioneringsanläggningar i bilar, kommer att utgöra ett betydande bidrag till EU:s kamp mot klimatförändring och till våra ansträngningar att uppnå målen för utsläppsminskningar enligt Kyotoprotokollet.
Kommissionen uppskattar att den lagstiftning som vi diskuterar i dag kommer att leda till en minskning av utsläppen av fluorerade gaser med omkring 20 miljoner ton koldioxidekvivalenter årligen fram till 2012. Detta innebär en minskning på 20 procent jämfört med 1995. Om inga åtgärder hade vidtagits skulle utsläppen av fluorerade gaser ha stigit med 50 procent under samma period. Från och med 2020, när alla åtgärder kommer att ha vidtagits till fullo, kommer effekten att bli en minskning på 40–50 miljoner ton koldioxidekvivalenter.
EU:s klimatpolitik bygger på nära samarbete med kommissionen och medlemsstaterna. Det är endast genom gemensamma och kombinerade åtgärder på EU-nivå och nationell nivå som Europeiska unionen kommer att effektivt kunna minska sina utsläpp av växthusgaser. Kommissionen välkomnar därför de åtgärder som medlemsstater vidtagit för att minska nationella utsläpp i syfte att nå sina mål för bördefördelning. Mot denna bakgrund är det dock kommissionens ansvar att bevara alla befintliga rättigheter för att se till att alla åtgärder som vidtas för att minska fluorerade gaser är förenliga med fördraget. Det är därför som kommissionen skulle vilja utfärda följande förklaring om frågan gällande strängare nationella åtgärder:
”Kommissionen uppmärksammar överenskommelsen mellan Europaparlamentet och rådet om införandet av en bestämmelse i förordningen som gör det möjligt för medlemsstaterna att bibehålla strängare nationella åtgärder jämfört med dem som fastställts i förordningen fram till och med 2012, under förutsättning att dessa åtgärder antagits före den 31 december 2005. Enligt fördraget ska en medlemsstat, om den anser det nödvändigt att bibehålla nationella åtgärder som rättfärdigas av viktiga krav som fastställs i artikel 30 i EG-fördraget, eller som syftar till att skydda miljön eller arbetsmiljön, efter antagandet av en harmoniserad åtgärd underrätta kommissionen om dessa åtgärder och ange skälen för att de ska bibehållas. Dessutom fastställs det i fördraget särskilda regler för kommissionens godkännande eller förkastande av dessa åtgärder. Kommissionen är därför förpliktigad att reservera sin ståndpunkt i denna fråga, inbegripet alla rättigheter som den har enligt fördraget.”
Jag vill ännu en gång tacka parlamentet för dess öppna och konstruktiva linje när det gäller paketet för fluorerade växthusgaser. Resultatet är en stark och effektiv lagstiftning, som ännu en gång visar Europeiska unionens kapacitet att harmonisera ord med konkreta handlingar i sin klimatpolitik. 
Avril Doyle (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Jag tackar kommissionsledamoten för att ha accepterat min inbjudan till honom att inleda debatten i kväll, eftersom jag oroar mig för den förklaring som han just har fört till protokollet, och jag kommer att återkomma till den under debatten, liksom även andra kolleger kommer att göra, misstänker jag.
Denna lagstiftning är en fascinerande fallstudie för alla som är intresserade av Europaparlamentets institutionella beslutsprocesser. För det första skulle jag vilja tacka mina kolleger, i synnerhet min skuggföredragande, Dorette Corbey, för vårt samarbete under en långdragen och ibland rätt så svår debatt.
Fluorerade gaser infördes på 1990-talet som ersättning för freoner och klorfluorkolväten som bryter ned ozonskiktet. De används i alla möjliga tillämpningar, mer eller mindre nödvändiga: i isoleringsskum, i sprejförpackningar, i kylskåp och luftkonditioneringssystem, i brandskyddsutrustning och kopplingsutrustning och till och med i sulorna på joggingskor av typen ”airtech”, och naturligtvis i tvåglasfönster. Listan kan göras mycket lång.
När debatten om klimatförändring uppstod till följd av FN:s ramkonvention om klimatförändringar, fastställdes dessa fluorerade gasers skadliga effekt som en stor bidragande orsak – upp till 5 procent och ökande – till växthuseffekten, på grund av deras höga globala uppvärmningspotential (GWP). Dessa gaser har inte bara en hög global uppvärmningspotential, den starkaste – svavelhexafluorid eller SF6 – har en GWP som är nästan 24 000 gånger större än uppvärmningspotentialen för koldioxid, den vanligaste växthusgasen. De har också mycket långa halveringstider.
Kommissionen beräknar att 2010 kommer utsläppet av fluorerade gaser att ligga 50 procent över 1995 års nivåer om inga åtgärder vidtas. Andra skulle anföra en mycket högre siffra. Med hjälp av de överenskomna åtgärderna i lagstiftningspaketet kommer utsläppen att minskas med mer än 20 procent från 1995 års nivåer fram till 2012. Tre av de sex växthusgaser som finns förtecknade i bilagan till Kyotoprotokollet från 1997 är fluorerade gaser. Totalt uppmuntrar man i lagstiftningen till en utsläppsminskning för 25 fluorerade gaser – vätefluorkolföreningar, perfluorerade kolväten och svavelhexafluorid – genom inneslutning, ansvarig användning, återvinning, destruktion och bortskaffande. Syftet med lagstiftningen är att förmå medlemsstaterna att nå sina Kyotomål genom att begränsa läckage och bruk av fluorerade gaser.
Medan kommissionens ursprungliga utkast till förslag utgjordes av en förordning med en rättslig grund för den inre marknaden, nämligen artikel 95, nådde rådet en gemensam ståndpunkt som utgjordes av två separata texter: ett direktiv som grundades på artikel 95 och en förordning som grundades på en dubbel rättslig grund som bestod av artiklarna 175 och 95. Den logiska grunden bakom delningen av kommissionens ursprungliga förslag i två olika texter, som Europaparlamentet föreslog vid sin första behandling, var att flytta alla krav om utsläpp från luftkonditioneringssystem i motorfordon från den föreslagna förordningen till ramdirektivet 70/156/EEG om typgodkännande av motorfordon. Den föreslagna förordningen skulle då inriktas på återstående lagstadgade tillämpningar. Så efter att ha huggit förslaget i två delar och vidtagit den högst tvivelaktiga åtgärden att dela förordningen mellan två rättsliga grunder – huvudtemat var miljön, med några underordnade bestämmelser med en rättslig grund för den inre marknaden – gav rådet tillbaka stafettpinnen till parlamentet. Under den andra behandlingen i parlamentet fanns det ingen definitiv lösning på den avgörande kniviga frågan om förordningens dubbla rättsliga grund, som bibehölls.
Mitt förslag, som föredragande, om att anta en enda miljörättslig grund som det enda sättet att nå rättslig säkerhet, uppnådde inte den kvalificerade majoritet som krävdes. Man antog dock ändringsförslag i ett försök att understryka att strängare nationella åtgärder är tillåtna enligt inremarknadsåtgärder, förutsatt att de är proportionella, icke-diskriminerande och inte enbart av ekonomisk natur. I artikel 176 i fördraget förklaras denna mekanism som relaterar till miljön eller reglerna i artikel 175.
Detta resultat skapade stor osäkerhet av flera skäl. För det första var det frågan om den allmänna principen att införandet av en ojämnt fördelad dubbel rättslig grund, i syfte att främja bättre, enklare och tydligare lagstiftning, innebär en farlig inriktning och ett prejudikat inom beslutsfattande på EU-nivå. För det andra har vi EG-domstolens konsekventa rättspraxis, enligt vilken det borde finnas en enda rättslig grund som återspeglar de övervägande syftena eller lagstiftningens tyngdpunkt. Tyngdpunkten i denna förordning är obestridligen miljöskydd, vilket borde borga för en miljögrund – en strategi för minimiharmonisering. Slutligen fanns den olösta frågan om huruvida medlemsstater som redan har mer ambitiös gällande lagstiftning – särskilt Danmark och Österrike – skulle tillåtas behålla dessa åtgärder, eller om EU skulle tvinga dem att sänka sina miljönormer på ett område som handlar om att bekämpa klimatförändringar, i en tid när det redan är svårt att uppnå målen i Kyotoprotokollet för att minska utsläpp av växthusgaser. Med tanke på den obevekliga splittringen inom rådet i denna slutliga fråga om strängare nationella åtgärder för vissa medlemsstater var det oundvikligt med en tredje behandling under förlikning.
Efter många utmattande veckor av informativt förberedande arbete och sammanträden nådde förlikningskommittén ett avtal om ett gemensamt utkast till förordningen om vissa fluorerade växthusgaser den 31 januari 2006, i vilken de viktigaste punkter där rådet och parlamentet var mest oeniga togs upp, nämligen: möjligheten för medlemsstaterna att bibehålla eller införa nationella åtgärder som är strängare än de som anges i förordningen, tekniska bestämmelser om förvaring av fluorerade gaser, rapportering och granskning av förordningen, fastställande av saluföring, gränsöverskridande transport eller forsling av fluorerade gaser för återvinning, märkning, anmälan av åtgärder som medför ytterligare förbud mot fluorerade gaser samt området för utbildning och certifiering.
Men den huvudpunkt som jag åter vill hänvisa till är frågan om strängare nationella åtgärder. Det viktiga när det gällde att uppmuntra till ett miljörelaterat ”race to the top” var avtalen om den allmänna principen att medlemsstater kan bibehålla eller införa nationella åtgärder i enlighet med bestämmelserna i fördraget. I de särskilda fallen med de befintliga nationella åtgärderna i Danmark och Österrike, mot vilka kommissionen har övervägt rättsliga åtgärder, fastställdes en skyddsklausul som skulle göra det möjligt för de två medlemsstaterna att behålla sin lagstiftning fram till den 31 december 2012. De båda länderna har redan sträng gällande lagstiftning om fluorerade gaser – i Danmarks fall sedan 1970-talet – och de ser detta som en nyckelåtgärd i sin policymix när det gäller att nå Kyotomålen för klimatförändringar.
Jag anser att den lagstiftning som nu har överenskommits, och för vilken vi väntar på det slutliga stödet från våra kolleger här i parlamentet i morgon, skapar en rättvis balans mellan miljöskydd och bekymmer för den inre marknaden. Den återbekräftar Europeiska gemenskapens åtagande att minska klimatförändringar och kommer att vara en viktig drivfjäder för utvecklingen av nya miljötekniker, vilket således bidrar till våra kunskapsekonomiska Lissabonmål. Genom lagstiftningen kommer detta att ske på ett genomtänkt, förnuftigt och proportionerligt sätt med beaktande av vissa kritiska användningsområden för dessa gaser, som, vilket vi inte får glömma bort, kan vara användbara under vissa omständigheter av den enkla anledningen att det är utmärkta isolatorer. I elektrisk eller elektronisk kopplingsutrustning, bland andra väsentliga användningsområden, kommer man att fortsätta använda fluorerade gaser i en isolerad miljö. Det finns ingen bättre eller mer lämpad ersättning i detta fall, och detta måste vara ett belägg.
Förlikningskompromissen välkomnades av de tre institutionerna, av mig själv, av mina kolleger i Europaparlamentet, av minister Josef Pröll på rådets vägnar och av kommissionsledamoten med ansvar för miljö, Stavros Dimas. Det var det enda rimliga och hederliga utfallet. För att direkt citera kommissionsledamot Dimas, så välkomnade han avtalet som ”en tydlig och positiv politisk signal”, men nämnde att kommissionen senare skulle besluta huruvida en förtydligande förklaring skulle utfärdas när lagstiftning slutligen hade antagits, eftersom det äger rum i morgon enligt tidsplanen. 
Jag skulle vilja kommentera den förklaring som vi just har hört från kommissionsledamot Ján Figel, som talade för kommissionsledamot Stavros Dimas. I det mödosamma förhandlingsförfarandet för denna lagstiftning stod det klart att avsikten hos lagstiftarna – parlamentet och rådet – var att tillhandahålla bredaste möjliga tolkningsmöjlighet för befogenheterna att vidta miljöåtgärder med en rättslig grund för den inre marknaden. Jag avvisar ihärdigt kommissionens alla försök att tolka villkoren i denna rättsliga grund för att nätt och jämt begränsa den till artikel 95.4, i vilken ett förfarande med föranmälan fastställs. En sådan förklaring innebär en feltolkning av förlikningens resultat, där det fanns en tydlig om än underförstådd avsikt att tillåta strängare nationella åtgärder på grundval av artikel 95.10. Samtidigt som alla förklaringar från kommissionen i detta avseende är icke-bindande, kan de spela en roll när det gäller EG-domstolens tolkning av denna fråga, ifall denna lagstiftning, som redan sträcker sig över två mandatperioder, får en fjärde behandling vid domstolen i Luxemburg, vilket jag oroade mig för från början.
I kväll vill jag klargöra att de grundläggande målen i denna förordning – att skära ned på utsläppen av fluorerade gaser – borde respekteras och efterlevas i dess bredaste mening. Jag beklagar att kommissionen inte ännu har dragit tillbaka sin formella underrättelse till den danska regeringen. Jag skulle vilja uppmana kommissionsledamot Ján Figeľ att föra kommissionens avsikt att göra detta sa snart som möjligt till protokollet i kväll.
Direktivet om luftkonditioneringssystem i motorfordon var det andra vapnet i det paket som bestod av de två förslag som blev resultatet av rådets första behandling om den rekommendation som lades fram av min företrädare som föredragande, Robert Goodwill. Jag välkomnar det banbrytande beslutet att införa ett stegvis förbud mot fluorerade gaser med global uppvärmningspotential på över 150 gånger potentialen hos koldioxid i motorfordon. Detta förbud kommer att tillämpas för nya fordonstyper från 2011 och för alla fordon från 2017. Genom att anpassa åtgärden till det sedan länge genomförda systemet för godkännande av fordonstyper kommer konkurrenskraften att bibehållas och de europeiska biltillverkarnas efterlevnad att säkerställas. Risktröskeln kommer att eliminera de huvudsakliga luftkonditioneringsgaser som används för närvarande, och den kommer att lämna utrymme för användning av mindre skadliga gaser i stället. I praktiken kommer de flesta fordonstillverkare förmodligen att införa koldioxidbaserade system. Men det som är viktigt är att vi möjliggör en utveckling av dessa nya system utan att föreskriva en viss teknik och utan att bryta mot våra åtaganden inom ramen för Världshandelsorganisationen. 
Richard Seeber,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag tackar vår föredragande, Avril Doyle. Hennes uttalande visar hur energiskt hon har kämpat både i utskottet och i plenum för denna fråga, som är särskilt viktig för Österrike och Danmark eftersom vi är de två medlemsstater som har strängare lagstiftning inom detta område. Vi har framför allt visat att det är möjligt att ha en strängare lagstiftning utan att skada ekonomin. Därför måste jag fråga kommissionen varför den än en gång genom sitt uttalande har försökt sabotera enigheten i EU. 
Miljöpolitiken är förenad med allmänhetens tillfredsställelse, och vi är förenade i EU. Kommissionens inställning förvånar mig mycket, eftersom vi genomförde ett framgångsrikt förlikningsförfarande mellan rådet och parlamentet. Enligt det gemensamma utkast från Europaparlamentet och rådet som godkändes av förlikningskommittén den 31 januari 2006 får medlemsstaterna behålla nationella krav som är hårdare än dem som anges i förordningen fram till utgången av 2012. Enligt den nya artikel 9.3 får medlemsstaterna, och särskilt Österrike och Danmark, möjlighet att bibehålla sina befintliga mer långtgående förbud mot saluföring av fluorerade gaser. Om en sådan skyddsklausul inte införs måste medlemsstaterna upphäva de befintliga förbud som sträcker sig längre än vad som anges i bilaga II till förordningen, eller så måste de godkännas av kommissionen. Enligt artikel 95.10 i EG-fördraget får harmoniseringsåtgärder, som regleringen av dessa fluorerade växthusgaser, omfatta en skyddsklausul som tillfälligt låter medlemsstaterna vidta andra åtgärder. Detta tillstånd ska beviljas enligt det förfarande som fastställs i förordningen och i den form som föreskrivs där. Trots detta hänvisar kommissionen i sitt uttalande om artikel 9.3 inte till det förfarande som anges i förordningen, utan upprepar formuleringen i artikel 95.4 där det fastställs att strängare nationella åtgärder – som för övrigt är berättigade enligt de senaste vetenskapliga rönen – ska anmälas till kommissionen för godkännande. Jag anser att detta uppenbart går för långt och inte stämmer överens med det som rådet och parlamentet har kommit överens om. 
Dorette Corbey
   , . – Herr talman! För det första vill jag uttrycka mitt hjärtliga tack till föredraganden Avril Doyle, som har gett en inledande impuls på flera viktiga områden för att upprätthålla nivån på den miljömässiga kvaliteten på dessa förslag. Jag ser tillbaka med glädje på hennes uthållighet under trepartsmötena.
Vi kan vara stolta över resultatet. I morgon kommer vi att ha nått två milstolpar permanent, eller det var i alla fall vad jag trodde innan jag hörde uttalandet.
Den första milstolpen har nåtts inom området klimatpolitik. Det finns ett brett samförstånd här i kammaren om att vi måste ta klimatförändringarna på allvar. Vi måste snarast möjligt vidta åtgärder för att minska nivån på växthusgaser. Minskningen av fluorerade växthusgaser utgör ett viktigt steg. Fluorerade växthusgaser är kraftiga växthusgaser som används i alla slags produkter, till exempel luftkonditionerings- och kylsystem, brandsläckare, skum som används inom byggnadsindustrin och till och med i skosulor. Det är bra att parlamentet och rådet har dragit en tydlig gräns. Vi måste minska växthusgaserna så mycket som möjligt. Innovation är viktigt, och det är på detta sätt den globala uppvärmningen kan bromsas.
Den andra milstolpen är av stor politisk vikt, nämligen den inre marknaden. Vi var tydliga med våra ståndpunkter under första behandlingen. I stället för den inre marknaden som rättslig grund valde vi en rättslig grund som är kopplad till miljön. Detta fick stort stöd av en majoritet av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. Anledningen är att ett antal länder har vidtagit ytterligare åtgärder på egen hand. Med hänsyn till den inre marknaden som rättslig grund riskerade Österrike och Danmark att bli tvungna att dra tillbaka sina mer omfattande åtgärder, vilket verkligen är oacceptabelt. Den inre marknaden bör upprätthålla en hög nivå av miljöskydd. Om den inte gör det bör det vara möjligt för medlemsstaterna att vidta mer omfattande åtgärder.
Det är inte EU:s uppgift att tvinga medlemsstaterna till försämringar eller neka medlemsstaterna möjligheten att anta en förnuftig miljöpolitik. Vi har åtminstone lyckats framföra detta budskap. Parlamentet och rådet vill att medlemsstaterna ska ha möjlighet att vidta mer omfattande åtgärder. Kommissionen måste naturligtvis noggrant övervaka situationen och se till att begränsningarna för marknadstillträde är rimliga.
Herr kommissionsledamot! Uppriktigt sagt tycker jag att ert uttalande var bedrövligt torftigt. Jag hade förväntat mig att ni åtminstone skulle ha visat den politiska viljan att ge de medlemsstater som vill vidta dessa mer omfattande åtgärder allt handlingsutrymme de behöver. Det var verkligen onödigt att läsa upp artikel 95, som vi alla känner till, och vi förväntar oss faktiskt att ni visar den politiska viljan att ge medlemsstaterna detta handlingsutrymme. Detta är alldeles nödvändigt eftersom innovationer är viktiga för klimatpolitiken, men också i slutändan för vår ekonomi och för Lissabonmålen. I det avseendet vill jag att ni tar tillbaka det uttalande ni gjorde för en stund sedan. Jag tror inte att sista ordet har sagts i den här frågan. 
Niels Busk,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka parlamentets föredragande, Avril Doyle, som har gjort ett bra arbete i denna fråga. Det har varit ett stort nöje att vara ledamot i delegationen till förlikningskommittén. På ALDE-gruppens vägnar vill jag ge ett hjärtligt tack för det konstruktiva samarbetet. Det resultat som har uppnåtts av förlikningskommittén är en seger för Europas miljö och det europeiska folket. Man har tagit hänsyn till länder som Danmark och Österrike, som har drivit förbudet mot fluorerade gaser längre, och andra länder kan följa i deras fotspår. Detta visar att EU sätter miljön i första rummet. 
Jag hoppas att Europaparlamentet antar förlikningskommitténs dokument med stor majoritet i morgon, och då antar jag att kommissionsledamoten för miljö, Stavros Dimas, kommer att ta tillfället i akt att dra tillbaka kommissionens formella underrättelse till Danmark. Detta borde vara en naturlig konsekvens av denna nya lagtext. Nu när gemenskapslagstiftningen har ändrats kommer det inte att finnas någon grund för något domstolsförfarande mot Danmark vid EG-domstolen. 
Det var nedslående att höra i korridoren att kommissionens rättstjänst har vägrat att acceptera resultatet av förlikningen eller har försökt misstolka det. Tillåt mig att påminna kommissionen om att det skulle sakna motstycke och vara helt oacceptabelt om den nya gemenskapslagstiftningen inte skulle administreras av kommissionen. Det skulle också vara skadligt för samarbetet med och förtroendet för kommissionen. Rådet och Europaparlamentet har godkänt överenskommelsen och innehållet i förlikningsdokumentet. Kommissionen deltog i överenskommelsen av den 31 januari 2006 och är därför delvis ansvarig för den. Därför ber jag er, herr kommissionsledamot, att dra tillbaka den formella underrättelsen till Danmark efter morgondagens omröstning när en stor majoritet av parlamentet har röstat för dokumentet. Allting annat vore oacceptabelt med tanke på det framtida samarbetet. 
Caroline Lucas,
   . – Herr talman! Jag skulle vilja tacka Avril Doyle för hennes utmärkta samarbete och för att så välvilligt ha försökt att finna kompromisser som vi alla kan enas om. Men samtidigt som min grupp kan leva med direktivet om mobila luftkonditioneringsanläggningar – även om det enligt vår mening fortfarande är alltför svagt – kan vi inte godta resultaten från förlikningen om förordningen om fluorerade växthusgaser, trots Avril Doyles för att få till stånd ett bättre avtal, som emellertid slutligen misslyckades.
EU-institutionerna tycker om att berömma sig själva för sitt internationella ledarskap när det gäller klimatförändringar, vårt största hot, och ändå är denna förordning en tragedi av missade möjligheter och vrider tillbaka kraften i vår klimatpolitik flera decennier. Vi talar om gaser som har en enorm global uppvärmningspotential. Dessa omfattar svavelhexafluorid, som är en växthusgas över 23 000 gånger kraftigare än koldioxid, och ändå kommer den även i fortsättningen att vara tillåten i vissa tillämpningar.
Det som vi har framför oss är trots detta en förordning med en rättslig grund som innebär att Österrikes och Danmarks rådande rättighet att behålla sina strängare nationella lagar i över sex år ifrågasätts, och att andra medlemsstaters förmåga att anta dem aktivt motarbetas. Vi har en förordning i vilken man misslyckas med att erkänna att alternativ redan finns för de flesta tillämpningar med fluorerad växthusgas, där man misslyckas med att underlätta för ersättningar och som kommer att försena införandet av säkra och nyskapande alternativ i flera år, inte bara inom Europeiska unionen utan också i utvecklingsvärlden, där utsläpp av fluorerade växthusgaser förutspås öka oerhört under de närmaste årtiondena. Vi har en förordning som utgör en skamlig underkastelse inför den industri som använder fluorerad växthusgas.
Följaktligen upprepar jag den fråga som andra har ställt: kan kommissionen en gång för alla klargöra huruvida den kommer att avbryta förfarandena mot Österrike och Danmark? Alldeles i början av februari skrev mina kolleger och jag till kommissionsledamot Stavros Dimas för att ställa denna fråga. Vi har fortfarande inte fått svar. Detta är oacceptabelt, och förfarandena borde omedelbart avbrytas. 
Jonas Sjöstedt,
   . – Herr talman! Vår grupp röstade inte för denna kompromiss i förlikningskommittén, och vi kommer inte att rösta för den i plenum i morgon. Vi är inte nöjda med innehållet och vi är absolut inte nöjda med den rättsliga grunden. Detta är inte någon kritik mot föredraganden. Vi anser att Avril Doyle har gjort det bästa möjliga i en svår situation och försökt gå så långt som bara var möjligt i att hävda rätten att behålla och introducera bättre miljökrav, men med tanke på den mycket svaga position som hon fick med sig ifrån andra behandlingen i parlamentet så var det inte möjligt att nå det enda rimliga, dvs. att ta miljöartikel 175 som enda rättsliga grund. För oss är det enda acceptabla: att miljölagstiftning får vara miljölagstiftning.
Vi ser två problem med denna kompromiss. Det första problemet är att vi anser att man i olika delar av den kunde ha gått längre; det kan gå snabbare att avskaffa dessa mycket farliga växthusgaser. Men det allvarligaste av allt är att man nu aktivt riskerar att hindra länder som vill skärpa sin nationella lagstiftning på detta område. Det bryter mot andan i Kyotoprotokollet och kommer att kunna vara ett hinder för länder som vill bekämpa klimatförändringarna, och som vi alla vet är klimatförändringarna det allvarligaste miljöhot som vi står inför.
När det gäller Danmark och Österrike får de en garanti fram till år 2012, sedan är garantin slut, sedan vet vi inte vad som kommer att hända, då återkommer risken att de aktivt tvingas att sänka den lagstiftning de redan har. När det gäller andra länder så är det faktiskt reformstopp om inte kommissionen beslutar annorlunda. Det är helt oacceptabelt att det är på det sättet.
Detta innebär också att länder inom EU kommer att ha svårt att ta fram ny teknik – precis det som man säger i detta dokument att man skall göra – för att gå före och förbjuda farliga gaser och tvinga fram alternativ som ny teknik kan ta fram. Rådet och kommissionen hindrar här att man tar fram med ny teknik. Vi brukar i våra debatter vara överens om allvaret i klimatfrågorna och vi brukar vara överens när vi ser forskarrapporterna som säger att situationen är allvarligare än vi trodde för några år sedan. Då kommer detta uttalande från kommissionen som visar att de ingenting har lärt av klimatfrågorna. Vad ni säger är att marknad fortfarande är viktigare än miljö. Företagens rätt att sälja farliga gaser är viktigare än politikens möjligheter att bekämpa växthuseffekten och klimatförändringarna. Det är anmärkningsvärt att man år 2006 kan säga någonting sådant.
Jens-Peter Bonde,
   . – Herr talman! Jag har riktigt goda nyheter: kommissionens ordförande José Manuel Barroso och kommissionens vice ordförande Günter Verheugen har lovat att dra tillbaka de tre formella underrättelserna om fluorerade gaser. Kommissionen kommer därför att medverka i den kompromiss som har nåtts mellan rådet och parlamentet under förlikningsförfarandet. Detta åtagande är särskilt glädjande eftersom kommissionen har antagit en förklaring där den förbehåller sig rätten att förklara Österrikes och Danmarks förbud mot fluorerade gaser olagliga. Denna förklaring var en provokation som vi nu kan lägga åt sidan. 
Jag vill tacka José Manuel Barroso och Günter Verheugen för deras personliga stöd i denna fråga, och jag vill också tacka Europeiska rådets ordförande Wolfgang Schüssel, som har gett sitt personliga stöd i en fråga som ursprungligen övergavs av ministerrådet när Österrike tog över ordförandeskapet. Det finns faktiskt också skäl att tacka oss själva här i kammaren eftersom vi röstade för det mycket omdiskuterade ändringsförslag 45, vilket möjliggjorde segern. Vi vill med hjälp av ändringsförslag göra beslutet om fluorerade gaser till en minimiregel där länder ges möjlighet att gå längre när det gäller att skydda vårt gemensamma klimat. Det krävs 367 röster om vi folkvalda ska kunna ha något verkligt inflytande, och vi fick 370. Därför står vi i stor tacksamhetsskuld till ordföranden för utskottet för miljö, folkhälsa och livsmedelssäkerhet, Karl-Heinz Florenz, och till föredraganden Avril Doyle för att de intog en fast hållning i sitt stöd för minimiregler trots att de utsattes för stora påtryckningar, även från den egna gruppen.
Jag vill också särskilt tacka dem som är ansvariga för att nu skapa ett tydligt prejudikat för att vi kan införa minimiregler, även när den rättsliga grunden är den inre marknadens bestämmelser. Vi får fler möjligheter att ta hänsyn till säkerhet, hälsa, miljö, arbetsmiljö, konsumentskydd och djurens välbefinnande, och vi rör oss ett steg bort från likriktning och så kallad total harmonisering. Jag hoppas att detta inte kommer att bli en isolerad företeelse utan tvärtom en fråga som kommer att inleda en ny inriktning för det europeiska samarbetet. Medborgarna kommer att tacka oss om vi med hjälp av majoritetsbeslut kan trygga en gemensam skyddsnivå och samtidigt ge länder tillåtelse att verka som förebilder. På detta sätt kommer alla att uppleva att vi har gjort framsteg. Danskarna och österrikarna kommer att ställa sig helt oförstående om kommissionen gör sina ansträngningar för att bekämpa klimatförändringarna till en politisk prioritet och samtidigt straffar Danmark och Österrike för att de anstränger sig extra mycket. 
Günter Verheugen, Stavros Dimas och José Manuel Barroso kommer också att ställa sig oförstående. Eurokraterna i kommissionens tjänsteavdelningar har nu förhoppningsvis satts på plats. Vi folkvalda har åstadkommit en förändring, och vi kan vara stolta över våra gemensamma ansträngningar. Nästa uppgift måste naturligtvis bli att övertyga alla länder om att det finns tekniska alternativ, så att vi kan få ett gemensamt EU-förbud mot fluorerade gaser, helst före 2012 när Kyotoavtalet ska förnyas i en anda av hänsynstagande gentemot kommande generationer. Jag hoppas att José Manuel Barroso och Günter Verheugen kommer att stå fast mot dem som försöker dra ned dem i smutsen. 
Eija-Riitta Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag måste tacka min kollega Avril Doyle för hennes roll som parlamentets förlikningsman i detta krävande förordnings- och direktivpaket. Den förordning och det direktiv vi har framför oss är båda viktiga steg på vår väg mot att minska utsläppen av växthusgaser. Av egen erfarenhet vet jag att det är en tung uppgift att leda förlikningsprocessen och att det ställer stora krav på föredraganden.
Fluorerade växthusgaser är ett exempel på hur svårt det är att lösa miljöproblem. När man har löst ett problem kan nya dyka upp och ta dess plats.
När vi för en tid sedan började använda vätefluorkolföreningar i kylsystem, aerosoler och andra produkter, lyckades vi att dramatiskt minska användningen av klorfluorkolföreningar, vilka orsakade en förtunning av ozonskiktet. Montrealprotokollet var ett försök att fasa ut klorfluorkolföreningar, eftersom dessa gaser är skadliga för det stratosfäriska ozonet. Det var en bra sak, men ämnen som orsakade förtunning av ozonskiktet byttes ut mot kraftiga växthusgaser. Deras potential för global uppvärmning är 100 eller till och med 1 000 gånger större än koldioxidens, och det kan ta mycket lång tid för gaserna att skingras i atmosfären. Fluorerade gaser står för minst 5 procent av växthuseffekten. Det är därför risken för klimatförändringar innebär att vi måste minska användningen av vätefluorkolföreningar.
I det förslag till förordning som nu har antagits av förlikningskommittén uppmuntras till fortsatt utveckling av alternativa tekniker och användning av befintliga tekniker, och samtidigt möjliggörs hållbara handlingsmodeller för att uppnå detta mål. Förhoppningsvis har vi nu blivit klokare än vad vi var tidigare och kommer att fortsätta att bli bättre på att förutsäga de eventuella farorna med alternativa lösningar.
Ett av de största problemen med den förordning som diskuteras är dess rättsliga grund. Jag hoppas att de två rättsliga grunder som nu har valts trots allt kommer att visa sig vara en fungerande kompromiss och inte skapa problem med överlappning. Själv röstade jag för en rättslig grund, artikel 95, men med högsta möjliga standard. Jag har alltid undrat varför miljömässiga grunder alltid automatiskt anses vara mer miljövänliga, medan de grunder som baseras på den inre marknaden stämplas som industrivänliga. Det bästa för miljön vore att kombinera en harmoniserad marknad med ambitiösa mål. Först då skulle industrin kunna stimuleras till att konkurrera miljövänligt på lika villkor. 
Eva Lichtenberger (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Under diskussionerna som föregick Österrikes anslutning till Europeiska unionen var ett av huvudargumenten som lades fram av dem som motsatte sig anslutningen att det fanns en fara för att miljöstandarderna skulle försämras. Nu står vi inför ett tragiskt exempel på detta. Växthusgaserna är för närvarande på agendan, och vi kan se effekterna av klimatförändringarna på nyheterna, i form av översvämningar i Tyskland och Österrike.
Vi måste verkligen ge klimatskyddet högsta prioritet, särskilt nu. Vad tror ni intresserade medborgare anser om er när ni lämnar fritt fram för växthusgaser i den inre marknadens namn? Österrike och Danmark har agerat konsekvent. Dessa länders ekonomier var tillräckligt flexibla för att anpassa sig och leverera varorna. Vill ni nu skydda marknadens dinosaurier, som inte vill röra sig ur fläcken, från dem som var tillräckligt dynamiska för att förändras?
Jag uppmanar er att rätta till detta fel. Med tanke på de faror som det globala klimatet nu står inför är det absurt att bestraffa pionjärerna på miljöskyddsområdet. 
Karin Scheele (PSE ).
   – Herr talman! I slutet av denna debatt får ni nu en rejäl dos med österrikiska inlägg. Tyvärr är kanske inte Österrike alltid ett föregångsland när det gäller miljöpolitik, men när det gäller fluorerade växthusgaser har vi vidtagit striktare åtgärder än dem som hade föreslagits i paketet med harmoniserad lagstiftning. Jag anser att Europeiska unionen har två val: antingen harmoniserar vi på en hög, ambitiös nivå, eller så fortsätter vi att tillåta medlemsstaterna att behålla sina striktare och mer ambitiösa mål och åtgärder.
Österrike och Danmark har – vilket ofta har nämnts, även av föredraganden, som på ett förtjänstfullt sätt har fortsatt att försvara denna ståndpunkt – beslutat om generella förbud mot användning av fluorerade växthusgaser. Erfarenheten i dessa länder har visat att det finns alternativ till dessa gaser. Enligt det förslag som antogs av förlikningskommittén i slutet av januari tillåts medlemsstaterna att behålla sina striktare nationella krav fram till 2012. Detta möjliggörs enligt artikel 95.10 i fördraget – ”skyddsklausulen” som tillåter att striktare åtgärder får behållas temporärt.
Europaparlamentet och rådet har enats om en sådan skyddsklausul. Detta innebär – åtminstone tills vidare – att Österrike och Danmark kan fortsätta att tillämpa sina striktare bestämmelser. Det betyder också att de vetenskapliga bevis som det hänvisas till i artikel 95.4 inte behöver läggas fram. Det gläder mig att Jens-Peter Bonde uppenbarligen har tillgång till mer aktuell information enligt vilken kommissionen har framfört en bättre förklaring.
Det uttalande som kommissionsledamoten gjorde i inledningen av denna debatt var inte tillfredsställande. Detta har också betonats i flera inlägg. Jag uppmanar också kommissionen att notera parlamentets och rådets inställning och att ge medlemsstaterna det manöverutrymme som krävs. 
Margrete Auken (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag hade egentligen tänkt göra ett annat inlägg, men efter att ha hört debatten i kammaren måste jag tacka Avril Doyle för hennes utmärkta insats. Jag kan dock inte på något sätt förstå hur hennes ansträngningar skulle kunna bära frukt eftersom kommissionen uttryckligen säger att endast de länder som har striktare bestämmelser nu kan få tillåtelse att behålla dessa bestämmelser. Det sägs ingenting om att länder ska kunna gå ännu längre, och det ges ingen försäkran om att Danmark ska kunna gå längre. När jag tänker på hur nitiskt Avril Doyles förslag bekämpades under den andra behandlingen förstår jag inte hur Jens-Peter Bonde, Niels Busk och de andra kan vara så optimistiska. Det finns inga lugnande signaler. Vi ställs här inför ett förslag som är en förolämpning mot alla konstruktiva krafter som verkar för en bättre miljö. Det finns faktiskt ersättningar. Det finns alternativ. Vi har välfungerande kylskåp i Danmark och Österrike; trots detta har man valt att foga sig efter industrin för fluorerade gaser i stället för efter miljön. Jag kan inte se någonting i kommissionens uttalande som ens kommer i närheten av att utlova något mer konstruktivt. Därför är det endast Avril Doyle jag har att tacka för hennes utmärkta men, vilket måste sägas, totalt fruktlösa ansträngningar. 
Carl Schlyter (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill också tacka Avril Doyle, för hon är en kämpe i denna församling. Rådet och kommissionen har försvarat gammal otidsenlig teknik på den inre marknaden istället för att försvara klimatet. Historiens dom över ett sådant agerande kommer att bli hård.
Ett exempel: Varför förbjuder vi inte fluorerande växthusgaser i kylskåp, till konsumenterna? 90 procent av marknaden är redan fri från fluorerande växthusgaser, det är väldigt enkelt att besluta att bara förbjuda det. Att tillåta svavelhexafluorid som förstör klimatet tjugotretusen gånger mer än koldioxid? Enda sättet att få ett alternativ är naturligtvis att sätta en tidsgräns. Då kommer forskningen som ger de rätta alternativen. För övrigt finns det endel alternativ redan idag.
Sedan undrar jag – det måste vara skrivfel i kommissionens tal – nog är det väl så att ni med glädje skulle se fram emot länder som inför striktare lagstiftning för att uppnå Kyotomålen? Det måste vara ett skrivfel i talet, det utgår jag ifrån, för en så otidsenlig och gammaldags politik kan väl kommissionen ändå inte stå för. 
Avril Doyle (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Skulle det vara i sin ordning för kommissionsledamoten att nu besvara några av de anmärkningar som framförts? Jag vet att det är mycket sent, och att vi prövar ert tålamod. Om det inte går kommer det att tas upp i morgon före omröstningen.
Jag skulle också vilja föra en begäran till protokollet nu, så att budskapet når fram, om att vi kommer att uppmana det österrikiska ordförandeskapet att kommentera detta särskilt i morgon. Jag skulle vilja be dem som har befogenhet till detta att vidarebefordra budskapet, så att det inte uppstår några missförstånd: i morgon skulle vi vilja att de närvarar. Bortsett från att landet innehar ordförandeskapet är det ett särskilt viktigt fall för Österrike. Det var många viktiga punkter som togs upp direkt med kommissionsledamot Ján Figel, och det skulle glädja mig oerhört om han ville svara på dem. Det förekommer en hel del missnöje här när det gäller kommissionens förklaring.
Talmannen.
   – Rådet kommer att vara här i morgon. Kommissionsledamoten får svara i dag. Så vitt jag vet kommer kommissionsledamot Stavros Dimas att vara här i morgon. Kommissionsledamot Figeľ, vill ni tillägga någonting?
Ján Figeľ,
   – Herr talman! Jag kan försäkra er om att vi anser att hållbarhet inte bara är en princip i fördraget, utan också den viktigaste principen, individuellt och socialt, för att skapa ekonomiska framsteg med socialt och miljömässigt ansvar. Jag säger detta som ledamot av kommissionen och som far och politiker, inte bara som ersättare för min kollega Stavros Dimas. Det som inte är miljövänligt är inte ekonomiskt sunt. Ni kan lita på att vi menar det.
När det gäller förklaringen är jag inte i stånd att dra tillbaka den, eftersom jag lade fram den på Europeiska kommissionens vägnar, men jag kan försäkra er om att antagandet av den nya rättsliga statusen – omröstningen om förlikningsutkastet – kommer att inverka på de oavgjorda mål som har nämnts upprepade gånger. Vi kommer att granska dessa fall omigen mot bakgrund av denna nya situation – resultatet av förlikningen – i synnerhet eftersom vi vill ha en ny gemenskapslagstiftning på detta område. Det är allt som jag kan säga för tillfället. 
Avril Doyle (PPE-DE ),
   . – Herr talman! Det fanns en särskild anklagelse, som jag anser kräver ett svar, att kommissionens rättstjänst arbetar bakom kulisserna för att undergräva beslutet från förlikningen. Stämmer detta? Finns det någon skillnad mellan Generaldirektoratet för näringsliv och Generaldirektoratet för miljö i denna fråga, och har Generaldirektoratet för näringsliv vunnit kampen? 
Ján Figeľ,
   – Jag känner inte till några skillnader. Jag känner bara till kommissionens ståndpunkt, som jag har försvarat eller hävdat här. Vi kommer att fortsätta i enlighet med denna. Det är viktigt att ni tar hänsyn till kommissionens ståndpunkt, inte korridorprat, meddelanden eller signaler. Jag känner inte till dem. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon.

