Beslut om brådskande förfarande
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är omröstning om begäran om brådskande förfarande i enlighet med artikel 112.
Förslag till rådets förordning om främjande av omställning av de fartyg och fiskare som fram till och med 1999 var beroende av fiskeavtalet med Marocko (KOM(2001) 384 - C5-0407/2001 - 2001/0163(CNS))

Varela Suanzes-Carpegna
. (ES) Herr talman, kära kolleger! I går kväll antog fiskeriutskottet vår kollega Miguélez Ramos betänkande om omställning av de fartyg och fiskare som påverkas av att fiskeavtalet med Marocko inte förnyades.
Jag vill betona inför kammaren att detta betänkande begränsas till reglering av tekniska aspekter av de sociala åtgärder som riktas till de många berörda. För de medlemsstater som berörs av denna omställning är detta en mycket känslig fråga ur social synpunkt, och därför även politiskt sett.
Herr talman, kära kolleger! Jag vill därför be plenum att rösta för rådets begäran om brådskande förfarande, så att rådet (fiske) kan diskutera den här frågan vid det sammanträde som är planerat att äga rum den 27 november.

Wynn
. (EN) Herr talman! Budgetutskottet är välvilligt inställt till våra vänner i fiskeriutskottets behov. Ett medlingsmöte kommer emellertid att äga rum den 21 november och de olika institutionerna har ännu inte kommit överens om hur avtalet skall slutföras eller ens i vilken kategori det skall slutföras. Mot bakgrund av ett beslut som rådet (budget) fattade i förra veckan råder det stor förvirring på vår sida om hur vi skall hantera det här. Jag skulle därför önska att vi inte behandlar det som brådskande och skjuter upp behandlingen till efter medlingsmötet den 21 november.

McKenna
Herr talman! Jag stöder Wynn. Det gläder mig att budgetutskottet har en ansvarsfull inställning i den här frågan för det skulle inte vara godtagbart att driva igenom detta som ett brådskande förfarande utan debatt. Vi måste vara mycket försiktiga med hur vi använder de europeiska skattebetalarnas pengar och vi måste vara förutseende. Redan för ett antal år sedan sades det i detta parlament att Marocko inte skulle gå med på ytterligare ett avtal med EU. Det visste vi då och vi borde ha förberett oss på det.
Detta är inte en unik situation, den kommer att inträffa igen. Just nu håller vi på att diskutera ett viktigt avtal med Mauretanien. Den dagen kommer att komma när Mauretanien säger till EU att man inte längre vill ha ett sådant avtal. Vad skall vi göra då? Vi behöver verkligen ta itu med denna fråga, för det första gäller det hur vi ordnar vår gemensamma fiskeripolitik och för det andra gäller det hur vi använder offentliga medel. Det sätt på vilket detta har forcerats fram är oacceptabelt.
Detta är inte något som bör beslutas i ett brådskande förfarande för vi har vetat om att det här problemet skulle komma i flera år. Vi måste vara ytterst försiktiga med hur vi använder de europeiska skattebetalarnas pengar. Jag förstår fiskets problem, men vi måste vara mera ansvarsfulla.

Garriga Polledo
Herr talman! Jag vill bara säga att budgetutskottet inte har fattat några som helst beslut i den här frågan. Många av ledamöterna i budgetutskottet - särskilt från min grupp - anser att ett brådskande förfarande är fullständigt berättigat. Vi har förståelse för de skäl som ordföranden för fiskeriutskottet har angett. I det här fallet anser vi att det är nödvändigt med en rättslig grund och hur som helst, om det blir nödvändigt att ändra denna grund ur budgetsynpunkt till följd av förhandlingarna med rådet den 21 november, kan detta göras utan problem.
Därför anser jag inte att parlamentets ståndpunkt skadas om parlamentet godtar ett brådskande förfarande och röstar om Miguélez Ramos betänkande i dag. I betänkandet tas de tekniska frågorna i kommissionens förslag till omställning av flottan upp i högre grad än budgetfrågorna, som kommer att behandlas i ett annat betänkande.

Schreyer
Herr talman! Vi känner till situationen. Fiskeavtalet med Marocko kunde inte förnyas, och det betyder att fiskerisektorn i Spanien och delvis i Portugal nu befinner sig i ett svårt läge. Kommissionen har också på uppmaning av rådet bemött detta med ett förslag om ett omstruktureringsprogram, och jag vill än en gång säga: Här handlar det inte om fiskeavtalet med Mauretanien, utan det handlar om ett omstruktureringsprogram för den spanska flottan, och för en del av den portugisiska flottan. Det handlar om att betala skrotningsbidrag. Det handlar om att vidta sociala åtgärder. Jag anser att det är riktigt att å ena sidan säga: Budgetfrågan kopplar vi bort från den rättsliga grunden. Men kommissionen vädjar om att den rättsliga grunden för detta omstruktureringsprogram skall behandlas snabbt. Därför stöder vi anmodan om brådskande förfarande.
(Parlamentet biföll begäran om brådskande förfarande.)
   Förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om Europeiska gemenskapens bidrag till den globala fonden för bekämpning av hiv/aids, tuberkulos och malaria
(KOM(2001) 612 - C5-0520/2001 - 2001/0251(COD))

Corrie
Herr talman! Jag motsätter mig brådskan i princip, inte i sak. Jag är övertygad om att vi alla stöder en global hälsofond och ordförande Prodi garanterade 120 miljoner euro vid G8-mötet i juli. Jag och många med mig är emellertid ytterst besvikna över att kommissionen har dröjt till november med att lägga fram några verkliga förslag. Nu begär den ett brådskande förfarande vilket i sak innebär att rådet och parlamentet inte får någon tid alls för att debattera eller ändra detta förslag. Det ser ut som att vi bara skall lämna över en check och sedan är det slut med det.
Kommissionen föreslår också att detta skall finansieras genom att man tar 60 miljoner euro från ett fiskeavtal och 60 miljoner euro från Europeiska utvecklingsfonden (EUF). I sin resolution i denna kammare av den 25 oktober betonade denna kammare att bidragen skall utgöras av nya och kompletterande anslag och så är inte fallet. Just nu ser det ut att vara en engångsutbetalning.
Jag skulle gärna vilja höra en garanti från kommissionen att man skall finna en rättslig grund för en hållbar finansiering av den globala hälsofonden efter 2000 och lägga fram den så snart som möjligt. Jag skulle önska en försäkran om att det kommer att vara nya pengar och att parlamentet och rådet kommer att hållas fullt informerade och delaktiga, så att vi spelar en lagstiftande roll i denna process. Som parlamentariker kan vi inte behandlas på det här sättet.

Wynn
. (EN) Herr talman! Det är inte någon mening att tala om gamla pengar eller nya pengar när det inte finns några pengar!

Om vi inte kommer överens i denna fråga i år med ett brådskande förfarande kommer det inte att finnas några pengar för den globala hälsofonden nästa år. Jag vet att det är svårt att få 60 miljoner euro från EUF, men det är uppriktigt sagt ett annat problem. Om vi vill ha 60 miljoner euro från den allmänna budgeten så måste vi gå med på att använda brådskande förfarande för det. I annat fall kommer det inte att finnas några pengar för den globala hälsofonden.

Schreyer
Ja, denna finansieringsfråga har ett direkt samband med den förra frågan. 50 miljoner euro ställs till förfogande ur de medel som hittills avsatts för fiskeavtal. Det är helt klart extra pengar, som tidigare överhuvud taget inte stått till förfogande för andra externa åtgärder. Ytterligare 10 miljoner euro kommer från två budgetposter, där man hittills också haft svårigheter med genomförandet, nämligen budgetposterna för Latinamerika och Asien. Här satsas pengarna konkret, och det märks goda tecken på att de resterande 60 miljonerna euro kommer att kunna ställas till förfogande ur Europeiska utvecklingsfonden.
Jag tror att det i själva verket vore en bra signal om beslutet att förverkliga detta finansieringslöfte skulle komma i så pass god tid. Ni känner till att givarna har utlovat mer än totalt 1,8 miljarder dollar för Global Health Fund, men det är hittills bara löften. Europeiska unionen skulle vara den första som kommer med ett konkret finansieringsbeslut. Jag ber därför om att man här röstar för detta brådskande förfarande. Vi behöver en rättslig grund för att kunna göra en överföring till Global Health Fund. Naturligtvis kommer parlamentet att informeras om samtliga åtgärder.
Vi kommer naturligtvis vid flera tillfällen att diskutera detta inom ramen för hela budgetförfarandet. Men om man nu snabbt kunde besluta om en rättslig grund - och det skulle vara en bra rättslig grund som gjorde det möjligt för oss att genomföra överföringen - behövde vi inte vidta andra åtgärder, utan vi skulle ha en klar budgetsituation. Därför vädjar jag om att man godkänner det brådskande förfarandet.

Fernández Martín
Herr talman! Jag meddelar å utskottet för utveckling och samarbetes vägnar att vi är emot att behandla betänkandet med brådskande förfarande på grund av frågor som har med medel att göra och formfrågor.
Detta är fakta: kommissionen har föreslagit oss ett bidrag på 60 miljoner euro ur budgeten för år 2001 för den världsomspännande fond som skall inrättas för bekämpning av hiv/aids, malaria och tuberkulos. Vi är inte emot detta förslag, men vi anser inte att det är lämpligt med ett engångsbidrag, som alltså ges en enda gång, om man vill uppnå detta mål.
Vi vill ha ett gediget och hållbart bidrag, inte bara för innevarande år. Det är därför vi inte vill ha ett brådskande förfarande, vi avser att lägga fram de ändringsförslag som vi har rätt till på grundval av medbeslutandeförfarandet som är tillämpligt i den här frågan.
Parlamentet kan inte godta kommissionens begäran om brådskande förfarande, eftersom detta innebär att vi fråntas vår grundläggande befogenhet. Kommissionen meddelade i juli månad att den kommer att bidra till denna fond, informerade oss för några månader sedan och meddelade det offentligt i Genève för över tre månader sedan, och nu vill kommissionen att parlamentet uttalar sig om denna viktiga fråga på bara en vecka.

Corrie
Herr talman! En ordningsfråga. Efter att ha lyssnat till kommissionären och budgetutskottets företrädare drar jag med glädje tillbaka min invändning.
Parlamentet biföll begäran om brådskande förfarande.)
   Betänkande om förslag till rådets beslut om ändring av rådets beslut 1999/733/EG om ytterligare makroekonomiskt stöd till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien
(KOM(2001) 613 - 2001/0213 (CNS))
Förslag till rådets beslut om ändring av rådets beslut 1999/325/EG om makroekonomiskt stöd till Bosnien och Hercegovina
(KOM(2001) 610 - C5-0558/2001 - 2001/0250(CNS))
Förslag till rådets beslut om ändring av beslut 2001/549/EG av den 16 juli 2001 om makroekonomiskt stöd till Förbundsrepubliken Jugoslavien (KOM(2001) 612 - C5-0520/2001 - 2001/0251(COD))

Färm
Herr talman! Låt mig såsom föredragande förklara. Det gäller således tre ärenden - Makedonien, Bosnien och Hercegovina samt Förbundsrepubliken Jugoslavien - som budgetutskottet har diskuterat.
Vi stöder kommissionens begäran om brådskande förfarande. Det är utomordentligt angeläget, eftersom mycket stora behov har uppstått, inte minst i Makedonien. Det gäller också en förlängning av stödet till Bosnien och Hercegovina samt Förbundsrepubliken Jugoslavien. Vi behöver ändock litet mera tid.
Till att börja med behövs en ordentlig diskussion i budgetutskottet. Det handlar om överföringar för i år och om budgetfrågor för nästa år. Vi behöver litet tid för att inhämta utrikesutskottets yttrande, och vi behöver ha en diskussion om hela budgeten avseende Balkan för 2002 i samband med förlikningen inför den andra behandlingen av budgeten nästa vecka.
Vi föreslår därför att man röstar för att tillämpa brådskande förfarande, men att man samtidigt beslutar att behandla dessa tre ärenden under november II i Bryssel. Vi skulle då kunna ha en gemensam debatt om Balkanfrågorna samtidigt som vi behandlar betänkandet Lagendijk om Europeiska byrån för återuppbyggnad. Vårt förslag är alltså ett ja till brådskande förfarande, men att behandlingen skall ske under november II i Bryssel.
(Parlamentet biföll begäran om brådskande förfarande.) Talmannen. Därmed avslutas omröstningen.

Presentation av revisionsrättens årsrapport - 2000
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är presentation av revisionsrättens årsrapport för år 2000.

Karlsson
Herr talman! På Europeiska revisionsrättens ledamöters vägnar vill jag tacka er för att ha inbjudit mig att lägga fram revisionsrättens 24:e årsrapport för budgetåret 2000. I likhet med tidigare år markerar denna presentation inledningen av förfarandet för ansvarsfrihet.
Rapporten är utformad på samma sätt som de tre föregående årens årsrapporter med olika kapitel som omfattar inkomster och vart och ett av utgiftsområdena under rubrikerna i budgetplanen. Det finns ytterligare ett kapitel i år vilket visar unionens utveckling. Det behandlar föranslutningsstöd för vilket det finns en separat rubrik i budgetplanen från och med år 2000. Ni finner också - som vanligt - ett särskilt kapitel som är ägnat revisionsförklaringen och till rapporten bifogas även revisionsrättens iakttagelser om genomförandet av sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden.
De enskilda kapitlen i årsrapporten behandlar fyra huvudsakliga områden. För det första ingår en analys av budgetgenomförandet och av budgetförvaltningen för var och en av de enskilda rubrikerna i budgetplanen. Vidare finner ni uppföljningen av revisionsrättens iakttagelser i tidigare årsrapporter och särskilda rapporter. För det tredje, den särskilda bedömningen med information om de enskilda rubrikerna i budgetplanen inom ramen för revisionsförklaringen. Slutligen, ett nytt inslag i år är att de viktigaste resultaten och rekommendationerna i de särskilda rapporter som revisionsrätten antagit sedan det senaste beslutet om ansvarsfrihet sammanfattas i kapitlen i enlighet med detta parlaments önskemål. Detta innebär att årsrapporten i år innehåller alla de viktigaste resultaten och rekommendationerna som rör genomförandet av den allmänna budgeten och Europeiska utvecklingsfonderna som revisionsrätten har offentliggjort sedan det senaste beslutet om ansvarsfrihet.
För första gången kommer ni också att finna - inte i den kopia av årsrapporten som ni håller i era händer i dag, men i den version som kommer i Europeiska gemenskapernas officiella tidning när den officiella versionen trycks, något som parlamentet har efterfrågat i flera år - revisionsrättens text i en spalt och kommissionens svar på samma sida så att rapporten, åtminstone i detta avseende, blir mer användarvänlig.
Ett ovanligt inslag i budgetförvaltningen för år 2000 var ett mycket stort inkomstöverskott som uppgick till 11,6 miljarder euro, vilket motsvarar mer än 14 procent av de slutliga utgifterna. De viktigaste faktorerna som gav upphov till denna situation var högre inkomster än budgeterat och - kanske ännu viktigare - lägre utgifter för strukturåtgärder, i synnerhet de för programplaneringsperioden 2000-2006.
Revisionsrätten rekommenderar att kommissionen undersöker på vilket sätt den kan använda sig av förfarandet med tilläggs- och ändringsbudgetar för att undvika alltför stora budgetöverskott och därigenom undvika de snedvridna inkomstuppgifter för det efterföljande året som blir resultatet när överskotten förs över.
I överensstämmelse med önskemålen från den ansvarsfrihetsbeviljande myndigheten har revisionsrätten fortsatt att följa upp iakttagelserna i tidigare årsrapporter och särskilda rapporter. Det huvudsakliga ändamålet med detta är att granska vilka åtgärder som har vidtagits, i första hand av kommissionen, som svar på revisionsrättens iakttagelser, rådets rekommendationer och Europaparlamentets resolutioner.
I alla de frågor som har granskats har man vidtagit några åtgärder. Det finns dock avsevärda skillnader i dessa åtgärders omfattning och effektivitet. I allmänhet har kommissionen, i synnerhet då den har varit överens med de tidigare iakttagelserna och förslagen, vidtagit åtgärder ägnade att svara mot dessa och förbättra situationen. I vissa fall har korrigerande åtgärder vidtagits långsamt. I andra har den personal och de ekonomiska resurser som tilldelats inte varit tillräckliga för att uppnå den önskade förbättringen.
Att genomföra förbättringar i förvaltning och kontroll av invecklade program med deltagande av många organisationer på olika nivåer är svårt och tar tid. Det är ofta nödvändigt att övervinna strukturella hinder och på områden med gemensam eller decentraliserad förvaltning, vilka svarar för mer än 80 procent av den allmänna budgeten, kräver kommissionen åtgärder från andra, som till exempel medlemsstater.
Trots att det kan vara svårt att genomföra förändringar bör kommissionen se till att den vidtar alla de åtgärder som ligger inom dess behörighet för att genomföra rekommendationerna från rådet och detta parlament.
Som ett led i sitt uppföljningsarbete granskade revisionsrätten under början av 2001 vilka framsteg som gjorts när det gäller att ersätta den gamla bedrägeribekämpningsenheten (UCLAF) med Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF). De nya arrangemangen ger OLAF ett lämpligare regelverk med större oberoende för byrån än dess företrädare.
Revisionsrätten fortsätter sitt nära samarbete med OLAF. Revisionsrätten har inrättat formella förfaranden för att se till att förhållandet mellan de två organisationerna är effektivt och fungerande. Den har också inlett en konstruktiv dialog med den kommitté, under professor Delmas-Martys ordförandeskap, som har bildats för att övervaka OLAF:s arbete.
Revisionsrätten har nyligen förberett ett yttrande, som snart kommer att offentliggöras, om ett förslag till rådets och Europaparlamentets direktiv om skyddet för gemenskapens ekonomiska intressen. Detta direktiv är ett viktigt steg framåt i bekämpningen av bedrägerier. Jag skulle på revisionsrättens vägnar vilja tacka ordföranden för budgetkontrollutskottet, Theato, för hennes imponerande arbete och hängivenhet genom åren för att göra detta viktiga direktiv möjligt.
(Applåder)
När det gäller revisionsförklaringen anser revisionsrätten att de reviderade räkenskaperna för det budgetår som slutade den 31 december 2000 visar gemenskapens inkomster och utgifter för året och den finansiella situationen vid årets slut på ett tillförlitligt sätt.
När det gäller de underliggande transaktionernas laglighet och korrekthet avslöjade undersökningen av de viktigaste förvaltnings- och kontrollsystemen för jordbruks- och strukturåtgärder svagheter i de kontrollförfaranden som syftar till att säkerställa transaktionernas laglighet och korrekthet.
Granskningen av de operativa utgifterna avslöjade en oacceptabel förekomst av fel som påverkade betalningarnas belopp eller de underliggande transaktionernas verkliga förekomst eller stödberättigande.
Mot bakgrund av det samlade resultatet av sitt granskningsarbete anser revisionsrätten att de transaktioner som ligger till grund för redovisningarna på det hela taget är lagliga och korrekta när det gäller inkomster, åtaganden och administrativa utgifter, men kan inte säkerställa detta när det gäller utbetalningar för operativa utgifter.
Sedan den senaste årsrapporten har revisionsrätten antagit 18 särskilda rapporter med granskningsresultat som riktar uppmärksamheten på ett stort antal specifika områden där gemenskapens ekonomiska förvaltning kan förbättras. Dessa rapporter bör beaktas i förfarandet för ansvarsfrihet.
Revisionsrättens granskningar pekar på betydelsefulla positiva resultat. På jordbruksområdet har det reformerade systemet för granskning och godkännande av räkenskaperna och det integrerade systemet för förvaltning och kontroll bidragit till bättre förvaltning av stora summor med Europeiska unionens medel. Kommissionen strategi för att ta itu med BSE är på det hela taget riktig.
När det gäller strukturåtgärder har gemenskapsinitiativet Urban bidragit till att många projekt för stadsutveckling inletts och har underlättat lokala myndigheters tillgång till finansiering från gemenskapen. På området externa åtgärder kom man fram till att det arbete som bedrivs av den byrå som ansvarar för Kosovos återuppbyggnad är både effektivt och ekonomiskt. Tacis samarbetsprogram över gränserna är ett instrument som kan komma att spela en konstruktiv roll när det gäller att lösa problem i samband med den nya östgränsen efter nästa utvidgning.
Revisionsrätten konstaterade emellertid även att viktiga mål antingen inte hade uppnåtts eller att det bara hade gjorts begränsade framsteg. Vidare, många gånger kom man fram till att kommissionen antingen inte hade utvärderat i vilken mån målen hade uppnåtts eller gjort så i otillräcklig utsträckning.
Kommissionens reformprogram lägger allt större vikt vid resultat och utfallsmätning inom ramen för en anslagstilldelning med förutbestämda prioriteringar och definierade mål. Revisionsrättens slutsatser om senare program visar att kommissionen fortfarande står inför viktiga utmaningar på detta område.
En av de viktigaste frågorna i den diskussion som vi hade förra året här i parlamentet, när jag presenterade årsrapporten för 1999, handlade om situationen i medlemsstaterna. Resultaten är slående. Som en uppföljning av den diskussionen har revisionsrätten koncentrerat en stor del av sina resurser på revisionen av medlemsstaternas kontrollsystem. Ständiga svagheter konstaterades i medlemsstaternas kontroller av de program som gemenskapen genomför där förvaltningen delas mellan kommissionen och medlemsstaterna. Detta var fallet med det integrerade systemet för förvaltning och kontroll (IACS). Det var även fallet med exportbidrag och kontrollförordningen för strukturåtgärder. Förbättringar av medlemsstaternas kontrollverksamhet är av avgörande betydelse för att garantera att unionens medel används korrekt. Detta är också viktigt om revisionsrätten skall kunna lita på de kontroller som utförs av olika revisions- och övervakningsorgan, i kommissionen och i medlemsstaterna, för sin egen revision. Jag återkommer till detta problem i slutet av mitt tal.
Omarbetningen av budgetförordningen, en viktig del av kommissionens reformprogram och kanske det första steget som togs i det arbetet, inriktas nu på att förtydliga och stärka de bestämmelser som har att göra med metoder för budgetens genomförande, förskottsbetalningar, upphandling, räkenskapernas utformning och kontoren. Införandet av nya bestämmelser som skall bidra till inrättandet av en sammanhängande rättslig ram för budgetens genomförande som bygger på budgetförordningens företräde är en annan viktig förbättring. Som ni kommer att se i vår årsrapport har man emellertid i några viktiga principfrågor som angavs i revisionsrättens yttrande om de föreslagna ändringarna inte följt revisionsrättens anvisningar, vilket kan leda till allvarliga komplikationer i den ekonomiska förvaltningen.
Beträffande utvidgningen finns det ett nytt kapitel i årets årsrapport som behandlar föranslutningsstöd för vilket det finns en separat rubrik i budgetplanen från och med år 2000. I enlighet med parlamentets rekommendationer i dess resolution om ansvarsfrihet från 1999 har revisionsrätten förbättrat och intensifierat sitt samarbete med kandidatländernas högre revisionsinstitutioner under de senaste åren.
Dessutom, i förbund med de högre revisionsinstitutionerna har revisionsrätten intensifierat utbytet av information på olika nivåer i de nationella förvaltningarna. Inrättandet av nationella system för intern kontroll och den externa revisionen av EU-medel som ställts till kandidatländernas förfogande kräver ett närmare samarbete mellan institutionerna redan före anslutningen.
Utvidgningen kommer att medföra förändringar i sättet att arbeta för rådet, kommissionen och EG-domstolen. Detta kommer även att gälla för revisionsrätten och parlamentet.
I dag finns det inte någon som ifrågasätter Maastrichtfördragets bestämmelser om att revisionsrätten skall göras till en av unionens fem oberoende institutioner. Nicefördraget kommer att innebära betydande organisatoriska förändringar inom den närmaste framtiden, även för Europeiska revisionsrätten. Revisionsrätten kommer att kunna inrätta en organisationsstruktur indelad i kammare med ett effektivare beslutsfattande även om vi då kommer att ha 25 medlemsstater. Revisionsrätten arbetar aktivt med att förbereda sig för denna utmaning.
Revisionsrätten arbetar på att utveckla sina förbindelser med kommissionens nya internrevisionstjänst och diskussionerna omfattar ett antal områden där vi kan arbeta tillsammans. Revisionsrätten ger hög prioritet åt en bedömning av hur den skall kunna använda sig av internrevisionens arbete och generaldirektoratens revisionskapacitet. Ett mycket lovande tecken på framsteg på detta område var den konferens som hölls i torsdags och fredags på initiativ av internrevisorn Muis, under den stimulerande rubriken " Verstehen" , med deltagande av Schreyer och Theato. Som ordförande i revisionsrätten vill jag säga att detta initiativ kan visa sig vara ett ytterst givande, konkret och lovande steg framåt för tanken på ett enda revisionssystem för gemenskapens medel.
EG-fördraget anger klart och tydligt att Europeiska revisionsrätten skall biträda Europaparlamentet och rådet när dessa utövar sina kontrollbefogenheter i fråga om genomförandet av budgeten.
Mina damer och herrar, jag kommer snart att avgå som ordförande för och ledamot av Europeiska revisionsrätten. Under mina sju år i revisionsrätten har jag haft förmånen att få bidra till revisionsrättens växande betydelse och till dess oavbrutna ansträngningar för att i sitt samarbete med parlamentet tillfredsställa dess behov genom att lämna ett så bra stöd som möjligt.
Revisionsrätten tar itu med behovet av mer information om de problem som påverkar förvaltningen av gemenskapsmedel, och dessa problems karaktär och orsaker, i sin revisionsförklaring genom att vidga urvalet av de uppgifter som ligger till grund för dess slutsatser.
De senaste reformerna inom ekonomisk förvaltning och internrevision kommer att göra det möjligt för revisionsrätten att i större utsträckning använda sig av kommissionens arbete, inte minst i dess arbete med revisionsförklaringen. Revisionsrätten har för avsikt att gå vidare med utvecklingen av särskilda bedömningar av varje större område i gemenskapens verksamhet som ett komplement till sin revisionsförklaring. De särskilda bedömningarna förutses nu i Nicefördraget och de är ett viktigt verktyg för att hjälpa den myndighet som beviljar ansvarsfrihet att lämna lämpliga rekommendationer för att förbättra förvaltningen.
En av de viktigaste uppgifterna för den utvidgade Europeiska unionen kommer att vara samarbetet mellan europeiska och nationella högre revisionsinstitutioner. Detta är något som sedan länge har legat detta parlament särskilt varmt om hjärtat. Men detta samarbete har, som vi alla vet, utvecklats långsamt och parlamentet har upprepade gånger uppmanat revisionsrätten att förbättra situationen. Efter att ha följt utvecklingen under ett antal år har jag kommit till slutsatsen att det krävs initiativ på högre nivå än ett enbart tekniskt samarbete mellan de högre revisionsinstitutionerna i medlemsstaterna och Europeiska revisionsrätten om man skall nå goda resultat på det här området.
Jag skulle vilja citera en ledamot av detta parlament, Jacques Santer, som, när han var kommissionens ordförande, framhöll betydelsen av samarbete mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet. Det skulle även kunna vara en nyckelfaktor inom ekonomisk styrning. De högre revisionsinstitutionerna agerar självständigt och samarbetar nära med sina respektive nationella parlament. Så samarbete mellan nationella parlament och Europaparlamentet skulle kunna ha ett stort inflytande på nationella revisionsorgan och Europeiska revisionsrätten, i synnerhet när det gäller ekonomistyrning.
Ett samarbete på regeringsnivå är inte den mest framkomliga vägen eftersom de högre revisionsinstitutionerna i medlemsstaterna, med undantag för mitt eget land, är oberoende av regeringarna och satta att övervaka dem. Men kanske står lösningen att finna i ett utvidgat samarbete mellan detta parlament och medlemsstaternas nationella parlament.
Låt mig till sist tillägga ett ord. Som parlamentariker i Europaparlamentet, som kommissionärer i Europeiska kommissionen och även som revisorer i Europeiska revisionsrätten har vi en dubbel roll. Vi måste fullgöra vårt uppdrag i enlighet med fördraget, som kommissionärer, som parlamentariker och som ledamöter av revisionsrätten. Men vi har även en annan gemensam roll. Det är att alltid försvara idén om Europa.
(Applåder)

Schreyer
Herr talman, herr revisionsrättsordförande, ärade ledamöter, ärade revisionsrättsledamöter! Denna rapport från revisionsrätten om budgetåret 2000 är en uppmuntran och ett stöd för kommissionen, och särskilt ett stöd för den kommissionär som har ansvar för budgeten. Jag vill tacka revisionsrätten, er, herr ordförande, samt revisionsrättens ledamöter och medarbetare för rapporten om budgetåret 2000, och i synnerhet för de särskilda rapporter, som med sina mycket konkreta rekommendationer har stor betydelse för kommissionens arbete.
Jag vill särskilt uttrycka min glädje över revisionsrättens positiva kommentarer, över revisionsrättens stöd för två åtgärder, som ligger mig särskilt varmt om hjärtat. Det är för det första, på det utrikespolitiska området, återuppbyggnaden i Kosovo. Revisionsrätten har granskat räkenskaperna och resultatet för byrån för återuppbyggnad av Kosovo och har funnit dem mycket positiva. Byrån har lyckats uppnå de flesta av de högt satta målen, och resultatet när det gäller byråns förvaltning och räkenskaper måste bedömas som mycket bra.
I fråga om budget 2000 arbetade jag intensivt för att man skulle avsätta tillräckliga medel för återuppbyggnaden av Kosovo. Även parlamentet och i synnerhet Bourlanges - jag vill här vända mig till honom som dåvarande huvudföredragande för budget 2000 - arbetade hårt för att man skulle avsätta tillräckliga medel.
Medlen för Europeiska byrån för återuppbyggnad av Kosovo kunde sedan rentav utökas inom loppet av budgetåret 2000 på grund av det bra arbete som gjorts. Det är helt enkelt mycket glädjande - och det kommer ni, herr Bourlanges, också att tycka - när revisionsrätten ger ett så gott betyg åt åtgärder som man har engagerat sig särskilt starkt för. Naturligtvis är det ett mycket viktigt budskap för skattebetalarna: Pengarna satsas på ett bra sätt i Kosovo, och på ett ekonomiskt sätt.
Jag vill påpeka det också därför att det ju förs en mycket intensiv debatt i medierna om var kommissionen håller till när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i Europeiska unionen. Här handlar det om ett mycket konkret exempel på gemensamma åtgärder inom utrikespolitiken och om ett mycket konkret exempel på hur bra resultatet kan bli, när man arbetar gemensamt för samma mål.
Den andra punkten som jag också personligen vill gå in på, och där jag vill tacka revisionsrätten för dess stöd, är budgetförordningen. Den nya versionen av budgetförordningen är ett mycket omfattande verk, och revisionsrätten har mycket snabbt avgett sitt yttrande och hjälpt kommissionen inte bara genom det formella yttrandet, utan också genom de många mötena på teknisk nivå och förvaltningsnivå.
Det låter kanske litet torrt, men det är ett faktum att det i budgetförordningen helt konkret bestäms hur budgetförfarandet skall se ut, vem som spelar vilken roll, vem som har vilka kontrollbefogenheter, huruvida exempelvis omfördelningar i budgeten kan göras snabbt och var de är möjliga, för att man under budgetåret skall kunna ta hänsyn till förändringar.
Jag är mycket tacksam för att revisionsrätten har klargjort hur viktigt det är att alla finansieringsbestämmelser i specifika sektorer motsvarar budgetprinciperna, principerna om en god förvaltning. Jag är mycket tacksam mot parlamentet för de ändringsförslag som ni lade fram redan före sommaruppehållet. Förslaget till den nya versionen har därigenom - det kan jag helt entydigt och också helt bestämt säga - fått en mycket bättre kvalitet. Kommissionen å sin sida har nu gjort sina hemläxor, revisionsrätten har gjort sina läxor på denna punkt, parlamentet har i mycket stor omfattning gjort sina läxor inom detta område, och nu tror jag faktiskt det vore påkallat att parlamentet formellt avger sitt yttrande, så att sedan också rådet snabbt kan utföra sina hemläxor i motsvarande utsträckning.
Jag vill nu också gå in på områden, där revisionsrätten kommit med avsevärd kritik. Det gäller till exempel genomförandet av kontrollförordningen för strukturfonderna.
Ansvaret för kontrollen av hur rättmätigt strukturfondsmedlen används ligger i första hand hos medlemsstaterna. Men det stämmer också att kommissionen har hela ansvaret för genomförandet av budgeten och ansvarar för att kontrollförordningarna är klart formulerade och begripliga och att inte nästan varje medlemsstat lägger fram sin egen tolkning av kontrollförordningarna och kan handla i enlighet med denna.
I fråga om strukturfonderna klagas det bland medlemsstaterna ju mest över att kontrollförfarandena är så komplicerade. Klagomålen går delvis så långt att man kan dra konsekvenserna av dem och säga: " I framtiden vill vi bara ha strukturfonderna för ett slags schablonöverföring" . Men det är naturligtvis inte den metod som kommissionen stöder, och jag utgår från att detsamma gäller för parlamentet. Ty när europeiska budgetmedel anslås så sker det för att uppnå konkreta mål och inte för att åstadkomma en generell utjämning. Men en sak stämmer naturligtvis: Om man i fortsättningen vill ha det på detta vis, då måste vi arbeta på att förenkla förordningen. Jag stöder revisionsrättens vädjan om enklare bestämmelser, ty då minskar risken för fel, eftersom det samtidigt blir enklare att kontrollera det hela.
Att förfarandet är komplicerat har revisionsrätten också kritiserat i fråga om Sapard-programmet, stödet inom jordbruksområdet i kandidatländerna. Under eftermiddagen kommer vi inom kommissionen att diskutera framstegsrapporterna för hela utvidgningen. Ekonomistyrning är här ett av de mycket viktiga kapitlen, liksom bedömningen av vilka framsteg som gjorts i kandidatländerna eller vilka problem man fortfarande har.
Men i fråga om Sapard står vi inför problemet att av de mer än 1 miljard euro som står till förfogande för år 2000 och 2001, har de facto bara 16 miljoner euro betalats ut hittills. Det är naturligtvis ett mycket dåligt resultat, och här måste jag också godta revisionsrättens kritik. Detta måste också diskuteras av kommissionen. Ty att förfarandet är så komplicerat får inte leda till att medlen överhuvud taget inte kommer till användning. Det betyder alltså att vi måste finna en jämvikt när det gäller den noggranna kontrollen i kandidatländerna. Men detta får inte leda till att genomförandet förhindras.
Revisionsrätten har uppmärksammat det höga budgetöverskottet med 11,6 miljarder euro för år 2000. Man förklarar här att ett överskott inte bör bokas först under nästkommande år, utan så snart som möjligt leda till att betalningen från medlemsstaterna minskas, och det innebär alltså att budgeten under året sedan skulle minskas. Jag utgår från att Ekofin-rådet säkert skulle se mycket positivt på detta, men att man här ändå noggrant måste överväga vilket som är den rätta metoden.
Mer än 3 miljarder av förra årets budgetöverskott berodde på ökade intäkter. Dessa ökade intäkter var ett resultat av att tillväxtsiffrorna under föregående år i själva verket hade blivit bättre än man först antagit. Men de officiella siffrorna förelåg inte förrän i november. Flera hundra miljoner euro av överskottet härrörde från verkliga besparingar inom jordbruket, eftersom utvecklingen på marknaden varit gynnsam. I mina ögon är det mycket positivt om vi inte måste betala ut pengar. Men det kan man slutgiltigt fastslå först i slutet av året.
Med tanke på strukturfonderna hade lagstiftaren ju redan räknat med att det skulle kunna uppträda svårigheter vid genomförandet av programmet, varför man ju också i det interinstitutionella avtalet hade skrivit in möjligheten att överföra medel till följande år.
Jag vill än en gång klargöra att jag inte betraktar det som negativt om man i slutet av året - eller, som revisionsrätten föreslår, om möjligt tidigare under året - kan lämna tillbaka medel till medlemsstaterna, för den händelse att de inte behövs. Det är naturligtvis också riktigt - och här instämmer jag förmodligen i några kommentarer här i parlamentet - att man måste skilja mellan om pengarna inte behövs för att uppfylla målet, eller om pengarna inte kunnat användas beroende på brister när det gäller att verkställa budgeten, eller brister inom förvaltningen.
En riktig bedömning av detta kan göras först när vi i samband med budgetförfarandet inte längre talar om hur mycket pengar som satsas, utan om vilka mål vi vill uppnå. Därför tar jag också upp revisionsrättens påpekanden om bedömningen, nämligen om hur viktig bedömningen är för ett bra budgetförfarande.
Revisionsrätten har bekräftat att kontona är i sin ordning, alltså att räkenskaperna är i sin ordning. Den har attesterat att intäktssidan för budgeten, de ekonomiska åtagandena och förvaltningsutgifterna är i sin ordning. Men när det gäller betalningsförfarandena har den på nytt kritiserat mängden fel.
Har kommissionen under år 2000 alltså inte gjort tillräckliga förändringar för att förbättra ekonomihanteringen? Här vill jag citera revisionsrätten, som nämligen påpekar att många reformsteg påbörjades under år 2000, men att dessa reformsteg endast långsamt leder till framgång.
Jag kan här inte nämna alla åtgärder som vi sedan dess har vidtagit, men några vill jag ändå peka på. Exempelvis inom personalområdet. Personalen för ekonomistyrningen har förstärkts, dels genom omfördelning inom kommissionen för att förstärka Financial Unit i de olika generaldirektoraten. Parlamentet har för år 2001 ställt ytterligare tjänster till förfogande. Här pågår just nu urvalsförfarandet, som kommer att utmynna i att 250 kandidater sätts upp på en lista för att förstärka ekonomi- och personalhanteringen.
En annan punkt som jag vill nämna är utbildningsåtgärderna. Alla reformer inom kommissionen har lett till att behovet av utbildning tydligt har ökat. Totalt sett har redan 2 800 tjänstemän utbildats i ekonomihantering med hjälp av generaldirektoratets budget, och under de närmaste månaderna kommer sådana kurser att genomföras för ytterligare 1 700 deltagare.
Vi har tidigare också många gånger fått kritik som rör kontoren för tekniskt bistånd. Av avtalen med de 126 kontoren kommer 93 avtal att upplösas fram till slutet av 2001. Jag tror att det är en viktig punkt som har uppnåtts genom parlamentets påtryckningar, och vi fortsätter med decentraliseringen exempelvis på utrikesområdet, för att även här i större utsträckning använda oss av den kunskap som finns lokalt för att genomföra budgetbeslut.
Vi kommer i kommissionen att under eftermiddagen besluta om fortsatta nya förvaltningssystem och om nätverk av nationella byråer. För några få veckor sedan beslutade vi om ett omfattande paket för att förbättra personalpolitiken. I somras lade jag fram en rapport respektive föreslog för det lagstiftande organet vilka åtgärder kommissionen vidtagit när det gäller bedrägeribekämpning, från bestämmelser om penningtvätt via tullåtgärder fram till ett förslag om en europeisk åklagarmyndighet för finansbrott.
Det finns mycket att göra, men mycket har också uppnåtts. Kommissionen är inte bara verksam i långt mer än 100 stater. Den lämnar hjälp efter naturkatastrofer, den ger humanitärt bistånd i kris- och krigsområden, den är verksam på flera traditionella områden, exempelvis inom delar av jordbruket, men den ställer också medel till förfogande för många innovativa åtgärder, som föreslagits av parlamentet. Ibland handlar det om stora, flersiffriga miljonbelopp, ibland också om relativt små belopp. Vi sammanför forskare och forskningsresultat, medfinansierar snabbtågssträckor och studentutbyte. Det är ett verkligt brett spektrum av utgiftsområden, och det existerar överhuvud taget inte någon stelbenthet. Programmen förändras, uppgifterna förändras, världen förändras. Det krävs av oss alla att vi ständigt möter nya utmaningar, det krävs av alla institutioner i Europeiska unionen en ständig öppenhet för nya utmaningar.
Vi vill föra en bra europeisk politik, dvs. lära oss av felen för att av bra åtgärder göra ännu bättre åtgärder. För detta är revisionsrättens rapporter ett fundamentalt stöd. Jag tackar därför revisionsrätten, revisionsrättens avgående ledamöter, revisionsrättens kvarstående ledamöter och alldeles särskilt ordföranden. Under ert ordförandeskap, herr Karlsson, har metoden för revisionsförklaringen vidareutvecklats, och många särskilda rapporter med mycket konkreta, värdefulla rekommendationer har utarbetats. Under ert ordförandeskap har förståelsen för ekonomihanteringen förbättrats och, tror jag, även institutionernas förståelse för varandra. Det vill jag tacka er särskilt för.

Theato
Herr talman, kommissionär Schreyer, ordförande Karlsson! I dag lägger ni som ordförande i revisionsrätten tillsammans med de fortfarande tjänstgörande ledamöterna i revisionsrätten fram er årsrapport för Europaparlamentet, och detta gör ni för sista gången, eftersom ni kommer att avgå, liksom en rad ledamöter. Jag vill ta tillfället i akt att uttrycka mitt mycket hjärtliga tack till er och till de avgående ledamöterna från mig personligen, men också från budgetkontrollutskottet, för flera år av ett bra och effektivt samarbete och förtroende under ert ordförandeskap, men även tidigare under ordförandeskap av professor Friedmann, som ju också avgår. Ibland hade vi olika sätt att se på saker, men jag tror att vi ändå alltid hade ett bra samarbete, och vi har framför allt utfört ett kontrollarbete som i slutändan kommer skattebetalaren tillgodo. Alltså än en gång hjärtligt tack. Dagens rapport från revisionsrätten visar oss ju också att vi kommer en bit framåt igen. Jag vill bara ta upp ett par punkter.
Det mest påfallande kännetecknet är det höga överskottet av egna medel: 11,6 miljarder euro - mer än 14 procent av budgeten - kvarstår. Finansministrarna gläder sig säkert. De måste då nästa år betala in mindre till EU:s kassa, men vi inom budgetkontrollutskottet undrar ändå bekymrade: Vilka av de mål som vi satt upp för oss har inte uppnåtts? I år kommer vi ju också att få överskott, som jag kunde förstå av pressen, och jag tror att kommissionen gör rätt i att här i god tid arbeta med tilläggs- och ändringsbudgetar, för att verkligen betala ut de pengar som ju finns för att uppnå olika mål.
Komplexiteten och trögheten i de rättsliga bestämmelserna och därmed även en mängd kontroller är också något som oroar både parlamentet och revisionsrätten, och, som Schreyer just har sagt, kommissionen. Här måste vi snabbt arbeta på en förenkling, så att medborgarna också får tillgång till stödpengarna och inte säger: " Det är så komplicerat. Jag vill inte ha några pengar från Europeiska unionen." Inte ett övermått av kontroller, men effektiva sådana som leder till goda resultat och verkar förebyggande.
Till sist revisionsförklaringen. Den som söker efter konkreta siffror eller felprocent i samband med betalningarna, söker förgäves. Revisionsrätten har inte heller nu nämnt några konkreta siffror. Parlamentet hade egentligen insisterat på detta. Nu vill revisionsrätten lägga fram en förfinad metod för att utarbeta denna revisionsförklaring. Vi är gärna beredda att medverka, men vi måste också inse och analysera följande: I vilken mån beror felen på medlemsstaterna och i vilken mån beror de på kommissionen? Det är kommissionen som har det yttersta ansvaret. Detta ansvar måste den iaktta. Jag tackar än en gång, ordförande Karlsson, för ett mycket bra samarbete, och jag önskar alla avgående ledamöter och er personligen allt gott för framtiden!
(Applåder)

Morgan
Herr talman! Jag vill också framföra mina hälsningar till herr Karlsson och tacka honom för hans presentation och för allt hans arbete under de gångna åren. Jag hoppas att han framför vårt tack till de av hans kolleger som också lämnar sina uppdrag.
Vi måste komma ihåg att detta är den första rapporten som utvärderar Prodi-kommissionens första hela år - en kommission som, låt oss inte glömma det, utnämndes med det uttryckliga uppdraget att genomföra en radikal genomgång och reform av Europeiska unionen. Frågan som vi kommer att ställa i vårt förfarande för beviljande av ansvarsfrihet i år är: " Uppfyller kommissionen det löftet?" . Låt oss vara tydliga. Om den inte gör det står både Prodi-kommissionens och detta parlaments trovärdighet på spel.
Det är alldeles för tidigt att bedöma huruvida Prodi-kommissionen och reformeringen av kommissionen är en framgång eller ett misslyckande. Den enda fråga vi kan ställa på denna punkt är om vi är på väg åt rätt håll. Herr Karlsson, jag lade märke till era ord i går kväll. Det finns ett antal hoppingivande tecken i denna rapport. På de områden där kommissionen har ett uttryckligt ansvar förefaller det verkligen som att vi kan se en positiv utveckling. Strategin för att ta itu med BSE är, som Ni säger, på det hela taget riktig. Det arbete som bedrivs av den byrå som ansvarar för Kosovos återuppbyggnad befanns vara effektivt och ekonomiskt. Reformprogrammet utvecklas åt rätt håll. Ni har godkänt omarbetningen av budgetförordningen och kommissionens förslag till ekonomisk stimulans för höga tjänstemän, även om jag noterar att Ni har uttryckt en viss oro över kommissionens redovisningssystem. Kanske Schreyer kan kommentera det.
Vi kommer inte att låta kommissionen slinka undan. Det finns ett stort område där kommissionen delar ansvaret med medlemsstaterna, i synnerhet på jordbruksområdet och för strukturfonderna. Det främsta ansvaret måste ligga på medlemsstaterna. De ansvarar för 85 procent av budgeten. Här kan vi se några allvarliga strukturella svagheter. I strukturfonderna ser vi problem i tillämpningen av förordningarna på alla nivåer. Den gemensamma jordbrukspolitiken svarar för mer än 40 procent av budgeten och där ansvaret ligger på medlemsstater kan vi inte se några förbättringar. Man uppger fortfarande för höga tal för kreatursbesättningar.
Vi vet att Belgien, Danmark, Irland och Nederländerna inte har undertecknat konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. Vi är besvikna, herr Karlsson, över att Ni inte nämnde dem vid namn i rapporten.
Än en gång har revisionsrätten inte kunnat lämna en revisionsförklaring till kommissionen. Detta är, som jag sade i går kväll, ett komplicerat förfarande som hela tiden förändras och jag tror inte att kommissionen någonsin kommer att få en revisionsförklaring.
Så budskapet är i huvudsak, såvitt jag kan förstå, att kommissionen skall fortsätta. Den är på rätt väg. Medlemsstaterna måste sluta upp med att gömma sig bakom kommissionen och ta sitt ansvar för att värna de europeiska skattebetalarnas pengar.

Mulder
Även jag vill uttrycka min uppskattning för alla ledamöter av revisionsrätten som skall gå.
Även i år är det påfallande, såsom också i luddiga ordalag sagts av revisionsrätten, att det inte finns någon revisionsförklaring. Frågan är hur länge det här kan fortgå. 2001 är det första år som den nuvarande kommissionen har det full ansvaret för. Jag tror att det någon gång måste komma en dag med en revisionsförklaring som verkligen är positiv. Jag skulle vilja föreslå att kommissionen för den sakens skull använder år 2000 som datum att sträva mot. Varje år måste det komma en handlingsplan i vilken kommissionen anger sina målsättningar. Vi måste då ha fått ordning på vissa generaldirektorat, med en felprocent på mindre än cirka 1 procent.
När det gäller medlemsstaterna så vet vi alla att pengarna ges ut där. Jag tror att det system som vi nu har för jordbruksmedlen fungerar: om en medlemsstat använder vissa belopp på ett felaktigt sätt måste kommissionen ålägga dem straffminskningar. Jag skulle gärna vilja att kommissionen lägger fram förslag om att utvidga det systemet till andra sektorer av budgeten, främst strukturfonden.

Staes
Ärade ledamöter av revisionsrätten, herr Karlsson, fru Schreyer! Jag ansluter mig för min partigrupps räkning naturligtvis till de tackord som mina kolleger redan yttrat. Jag har börjat jobba mig igenom den här Bibeln. Jag måste medge att den här 24:e årsrapporten ser bättre ut och att det nämns fler namn än tidigare. Den här årsrapporten går helt enkelt bättre att läsa, det kan man lugnt säga. Det visar sig också tydligt att ni har ett budskap, nämligen en brådskande begäran att förenkla lagstiftningen. Om lagstiftningen blir enklare så görs det även mindre fel, förekommer det färre oegentligheter och förekommer det antagligen också mindre bedrägeri.
Då jag läste vad som händer med de egna medlen, då jag såg resultaten från det dataregister som ger en översikt över alla bedrägerier och oegentligheter som konstaterats sedan 1996, till ett belopp av en och en halv miljard euro, då insåg jag att vi håller på med något viktigt: på grundval av revisionsrättens rapport, av OLAF-rapporterna, av föredragandenas arbete och även på grundval av egna utredningar måste vi klargöra för de europeiska skattebetalarna vad som händer med deras pengar.
Jag är mycket glad över att det i årsrapporten ägnas ingående uppmärksamhet åt medlemsstaternas roll. De kontrollerar verkligen inte tillräckligt de gemenskapsprogram som de driver tillsammans med kommissionen. De bekämpar verkligen inte tillräckligt bedrägerier i samband med inkasseringen av inkomster. Ett exempel på det är momskarusellerna. Slutligen sköter medlemsstaterna, som Morgan sade, inte genomförandet av lagstiftningen tillräckligt bra.
I det här sammanhanget vill jag ännu en gång ta upp min egen medlemsstat. Redan i Blak-betänkandet attackerades Belgien för att landet fortfarande inte hade ratificerat avtalet från 1995. Jag har i den frågan korresponderat med det belgiska parlamentets ordförande och för fyra månader sedan lovade man mig att avtalet skulle ratificeras under det belgiska ordförandeskapet. Det har fortfarande inte gjorts. Det är en regelrätt skandal och jag är tacksam för att revisionsrätten i dag ger oss mer kött på benen för att äntligen se till att den belgiska regeringen och det belgiska parlamentet gör sitt jobb. Det är en skandal och det måste vi fortsätta anklaga offentligt.

Raschhofer
Herr talman, ärade kolleger! Pengar är visserligen inte allt, men på penninghanteringen ser man om en politik är framgångsrik eller inte. Det är ett citat av den tidigare ordföranden i revisionsrätten, Bernhard Friedmann, och om man tar detta citat som måttstock för årets rapport, så måste man fråga sig, hur framgångsrik unionens politik faktiskt är.
I föreliggande rapport sammanfattas det som vi redan känner till från många andra rapporter: När det gäller ekonomiförvaltningen och hanteringen av hur medlen används krävs det fortfarande reformer. På flera områden är missförhållandena dramatiska, så att man kan anta att det finns ett system i de ekonomiska misstagen. Kommissionens hållning, att framför allt tillskriva medlemsstaterna de oriktigheter och felbelopp som upptäckts, är otillbörlig. Naturligtvis får inte heller medlemsstaterna undandra sig sitt ansvar. Om det förekommer oriktigheter eller bedrägerier i medlemsstaterna, måste kommissionen dra konsekvenserna av detta. Inkasseringen, dvs. återbetalningen av de medel som gått förlorade, är inte tillfredsställande. Det går inte an att medlemsstaterna på grund av slapp kontroll saboterar bedrägeribekämpningen, och sedan också fördröjer återbetalningen av pengarna. Kommissionen är politiskt slutligt ansvarig för EU:s räkenskaper och därmed också ansvarig för effektiviteten när det gäller utdelningen av medlen och kontrollen.
I kommissionens svar på rapporten om föregående år kan man bland annat läsa att nya system kommer att införas, som framför allt gör att det blir lättare att granska effektiviteten i medlemsstaternas ökningar av mervärdesskatten. Med tanke på att det också funnits avsevärda brister på detta område, kan man fråga sig hur effektiva dessa kontrollmekanismer är. Jag tackar revisionsrätten för dess framgångsrika upplysningsarbete och uppmanar kommissionen att fortsätta med att reformera strukturerna, så att misshushållning och ekonomiska misstag tillhör det förgångna.

Bourlanges
Herr talman! Vad kan jag säga på två minuter?
Jo, ordförande Karlsson, först och främst vill jag helt enkelt säga " adjö" och " tack" .
" Adjö" , när ni nu lämnar oss, för de år med goda och lojala tjänster som ni har tillbringat här, och " tack" för kvaliteten på det samarbete som ni har upprättat med vår kammare och för kvaliteten hos denna rapport, som framdeles ståtligt framstår som ett slags hangarfartyg, omgivet av flottan av sina särskilda rapporter.
Jag har tre korta kommentarer, eftersom jag har mycket litet tid till mitt förfogande. För det första anser jag att ni gör rätt i att betona att det största problemet med budgeten för 2000 är det omfattande underutnyttjandet av ett visst antal utgifter. Schreyer har förvisso rätt när hon säger att det ibland finns goda skäl till detta underutnyttjande, men i allmänhet känner sig budgetmyndigheten frustrerad och den vet att det i detta underutnyttjande finns saker som inte fungerar. Jag skall ta upp fyra av dessa: reglernas omåttliga komplexitet, trögheten i förvaltningen av projektcykeln, den dåliga organisationen av genomförandet och av kontrollen mellan kommissionen och medlemsstaterna, och slutligen, tyngden av att ej beviljas ansvarsfrihet, följderna av att ej beviljas ansvarsfrihet genom en kontroll som ofta är pedantisk. Det är dessa frågor som vår uppmärksamhet kommer att fästas på när det gäller ansvarsfriheten.
Jag har en kommentar om DAS. Det gläder mig att se att revisionsrätten verkligen rättar sig in i ledet och vi måste göra samma sak med denna felmängd. Denna allmänna felmängd består inte av något mer än den vetenskapligt omtvistliga anhopningen av undersökningar, visserligen intressanta, men osäkra. Jag skulle inte vilja att felmängden fungerar som tummen som någon höjer, som kejsarens tumme som avgör om den kristne får leva eller dö. Revisionsrätten har givit sig in i en diskussion om denna fråga. Vi måste i detta parlament följa och stödja revisionsrätten.
Den tredje och sista kommentaren gäller förvaltningen av överskotten. Jag tycker att det är beklagligt att dessa överskott systematiskt skall återbetalas till medlemsstaterna. Denna förvaltning har faktiskt, ekonomiskt sett, konjunkturförstärkande följder som är absurda. Man stöder tillväxten när den är stark, och sedan, när det saknas pengar, bestraffar man tillväxten när den är svag. Vi borde reglementsenligt diskutera andra former av flerårig reglering.

Casaca
Herr talman, herr revisionsrättsordförande, fru kommissionär, ärade kolleger! Låt mig fästa uppmärksamheten under denna debatt på revisionsrättens särskilda rapport om exportbidrag. Det handlar om ytterligare ett viktigt bidrag för att vi skall inse hur otroligt viktigt det är att arbeta för en grundlig reform av jordbrukspolitiken på områden som finansiering av export av jordbruksprodukter.
Inte förrän i dag har jag i ett dokument fått ta del av så många nedslående fakta kring hur dåligt de offentliga medlen handhas av de europeiska institutionerna, där några förtjänar att bli ihågkomna här. Åttio miljoner euro av den gemensamma budgeten har tagits i anspråk för att finansiera Iraks försörjning, i strid mot Förenta nationernas beslut om embargo. Inget eller mycket lite av denna finansiering har hittills återgäldats. Enligt ryska tullmyndigheters egna uppgifter i augusti 2000 har nästan 80 procent av gemenskapens exportbidrag till detta land visat sig vara bedrägerier, i en analys utförd av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF). Kom ihåg att Ryssland är det viktigaste målet för den subventionerade europeiska exporten. Gemenskapen har ingått avtal om fri import av mjölkprodukter med kandidatländerna, samtidigt som den fortsätter att subventionera export av mjölkprodukter till dessa länder. Resultatet blir den klassiska rundgången som i fallet med Estland redan har inträffat, då gemenskapen gav exportbidrag för smör och sedan importerade det tullfritt igen. Den mängd förmodat renrasig nötboskap för vilket gemenskapens budget redan finansierat en export gjorde att några länder blev importörer, som karakteriseras för sitt Medelhavsklimat eller ökenliknande klimat, av stora reservat med europeisk renrasig nötboskap.
Systemet med kontroll- och övervakningsföretag som skulle se till att exportdeklarationerna var korrekta har blivit ett riktigt fiasko. Kommissionen försäkrade oss, redan i samband med den senaste ansvarsbefrielsen och i fråga om Fléchard-förfarandet, att exporten till Ryssland i synnerhet stod under god kontroll. Revisionsrättens rapport motsäger kategoriskt kommissionen.

Van der Laan
Herr talman! Det är första gången som vi får en rapport om en period som helt och hållet faller under kommissionen Prodis ansvar. Kan vi nu dra några tydliga slutsatser av detta? Nej, inte riktigt. Min partigrupp strävar därför också efter att förfarandet för att bevilja ansvarsfrihet slutligen skall leda till ett svar på frågan vilka länder som orsakar de flesta problemen, vilka politikområden som är mest problematiska och vad som kan göras åt det, var kommissionen utför sina uppgifter och var den inte gör det och även var det blivit bättre och var det inte blivit det. Nu går det redan något bättre. Det har bland annat att göra med Europaparlamentets insatser men även med revisionsrätten och det tackar vi så hjärtligt för. Det räcker dock inte. Dessutom kan det fortfarande inte ges någon fullständig revisionsförklaring och är budgetöverskottet nu det största som vi någonsin har sett. Det har alltså tagits små steg framåt, men det räcker inte på långa vägar för att verkligen garantera befolkningens förtroende i Europa. Det är ju det som vi alla måste arbeta mot.

Blak
Herr talman! När jag läser den oändliga historien för mitt barnbarn Niklas så tänker jag på revisionsrättens årliga rapport. Det är otroligt många problem som kommer igen år efter år efter år: Eländiga kontrollsystem i medlemsländerna, förlorade momsintäkter, byråkratiska och invecklade exportbidragssystem, jordbrukare som uppger för stora areal, svindel med strukturmedel och svindel med forskningsmedel i form av överkompensation, samt långsamma och byråkratiska förfaranden vad gäller EU:s externa bistånd. Varje år är det samma visa. Men det är faktiskt medlemsländerna som är de största syndarna, det kan inte nog understrykas. Jordbruks- och strukturmedlen är våra problembarn. Förvaltningen av strukturfonden får mycket stark medvind i år. Jag föreslog förra året i mitt betänkande om ansvarsfriskrivning att kommissionen skulle utdöma böter till de medlemsstater som gång på gång bryter mot reglerna och jag är oerhört glad över att Schreyer och kommissionen har lovat att se positivt på denna möjlighet.
Danmark nämns också ett par gånger i den årliga rapporten, faktiskt ett par gånger för mycket. Det är problem med att jordbrukare uppger för stora arealer, samt med eländiga kontrollsystem vid flera tullmyndigheter. Den danska praxisen att utkräva avgifter av användarna vad gäller hantering av exportbidrag förklaras dessutom olaglig. Det är revisionsrättens förtjänst att kommissionen äntligen har insett det olagliga i denna praxis. Jag är också glad över att vi arbetar med problemen kring garantiutbetalningar i Danmark, vilka faktiskt utgör rena katastrofen. Kommissionen har även här varit en god och effektiv medspelare.
Jag vill sedan också säga till Karlsson att jag aldrig någonsin hade kunnat tro att en dansk skulle komma att sakna en svensk. Men så har faktiskt blivit fallet, och eftersom jag även själv lämnar parlamentet efter denna valperiod får vi starta en klubb för " nordiska föredettingar" . Då kan vi stämma upp i " Minderne har vi da lov at ha'" . Boken " Världens bästa Karlsson" tror jag är skriven med dig i tankarna. Tack för ett fint samarbete under de sju åren som gått!

Bösch
Herr talman! Ett par påpekanden: För det första bör vi vara på det klara med att revisionsrätten ännu en gång inte kunnat avge någon revisionsförklaring för kommissionens utgifter. Jag värjer mig mot att vi här långsamt börjar upphöja det abnorma till något normalt. Det kan vi kanske göra här, men säkert inte utanför denna kammare. Om denna revisionsförklaring är svag, då förväntar jag mig ett motsvarande yttrande från revisionsrätten om det. Annars måste vi notera att det finns svagheter i kommissionens utgifter, och måste också politiskt göra den bedömningen.
För det andra: Fru kommissionär, jag är mycket tacksam över att ni förklarade sammanhanget mellan kommissionens diskussion i dag om framstegsrapporterna i samband med utvidgningen och revisionsrättens rapport. Revisionsrätten säger oss att vi i samband med de nya instrumenten för anslutningen egentligen måste få en nollutgiftspolitik år 2000. Det innebär att vi egentligen - och kommissionen säger ju att de första kandidatländerna bör vara med i unionen år 2004 - på det ekonomiska området sovit bort 20 procent av tiden. Det innebär naturligtvis ytterligare ansträngningar för de närmaste åren, för att i lämplig mån kunna genomföra instrumenten inför anslutningen.
För det tredje ett påpekande om OLAF. Herr Karlsson, jag var förvånad över att man i er rapport mer eller mindre företräder den uppfattningen att parlamentet, genom att infoga en reserv när OLAF inrättades, skulle ha tangerat byråns oberoende. Vi såg oss tvungna att göra detta, efter att kommissionen, som ni vet, helt enkelt överförde hela UCLAF:s personal till OLAF och att fallet för dem uppenbarligen var uppklarat i och med detta, och framför allt efter att vi fick veta genom övervakningskommittén för OLAF, som ni skattar så högt, att denna byrås oberoende faktiskt äventyrades. Vi har nu, efter att ha kommit överens med kommissionen - och det tackar jag fru Schreyer uttryckligen för - fått ett nytt problem. Här, fru Schreyer, anser jag att även kommissionen bör agera.
Nu blockeras en av de centrala tjänsterna i det nya OLAF av den nya Berlusconiregeringen. Jag skulle vara mycket tacksam om vi i detta sammanhang kunde arbeta åt samma håll.

Kuhne
Herr talman! Revisionsrättens rapport är alltid en sorts startskott för beviljandet av ansvarsfrihet, som vi sedan förhoppningsvis - men inte alltid - avslutar i april det följande året. Efter att vi nu under några år betat av en gammal återstod, vilket alltid röner särskild uppmärksamhet från medierna, har jag nu det intrycket att vi kommer fram till de systematiska problemen, där det i mindre utsträckning rör spektakulära enstaka fall än frågan om huruvida något är fel i systemen. Jag vill än en gång gå in på de tre punkter som oftast togs upp i debatten. Den första är de höga budgetresterna. Där måste vi, när vi skall bevilja ansvarsfrihet, fråga oss huruvida det beror på den försiktighet som tjänstemännen iakttar innan de skriver under något och ger ut pengar, eller om det har att göra med alltför komplicerade bestämmelser.
Efter de många klagomål som jag hör till exempel i min valkrets och dessutom genom det papperskrig, som man måste föra i Bryssel när man vill att något skall gynnas, befarar jag att jag vet svaret: jag är visserligen öppen för om man vill motbevisa det, men detta är en fråga som vi måste klara upp.
Den andra punkten är frågan om revisionsförklaringen, som just har tagits upp, och Bösch har påpekat dilemmat. Vi måste fråga oss: Finns det instrument som är mer tillförlitliga, eller skall vi behandla denna revisionsförklaring så som rådet gör varje år, nämligen som ett slags upplysning om vattenståndet, men som annars inte är bindande?
En sista punkt: Vi måste klargöra frågan huruvida medlemsstaternas hantering av EU-pengarna har försämrats eller om man nu helt enkelt bara håller ögonen på den bättre. Om det senare är fallet, så vore det ett framsteg och skulle i själva verket också kunna betraktas som kommissionens förtjänst. Hur som helst är det dess uppgift att öka pressen på medlemsstaterna, och vi skall gärna hjälpa till med det!

Talmannen
Innan jag ger tillbaka ordet till Karlsson vill jag på parlamentets vägnar säga honom att vi uppskattar det givande samarbete som vi har haft under åren av hans ordförandeskap. Vi önskar er lycka till för framtiden.
Blak har troligen gett er en oöverträffbar komplimang genom att tala om en dansk som saknar en svensk. Det är som om en skotte skulle säga att vi önskar att England skall vinna i fotboll. Det var en riktig komplimang. Tack för ert samarbete.

Karlsson
. (EN) Herr talman! På mina avgående kollegers och mina egna vägnar vill jag försäkra er att jag aldrig har ångrat min avgång så mycket som i denna stund. Jag önskar att jag kunde avgå varje gång vi träffas för att få lyssna på denna underbara musik. Så tack så mycket för alla vänliga ord. Inte minst skall jag berätta för dem om dessa vänliga ord från Danmark när jag åker hem till Sverige. Tack skall ni ha herr Blak.
Jag inser att det är en tung föredragningslista, men jag skulle vilja gripa detta tillfälle för att säga några ord.
Jag skall börja med vad Kuhne sade nyss. Det verkar som att vi har lämnat ett antal frågor bakom oss och det finns en känsla - som jag också hade i går i ett möte i budgetkontrollutskottet - av att vi nu kan gripa oss an med några viktiga frågor för framtiden. Det första är ett som ligger till grund för problemet med budgetöverskott. Det är inte så mycket inkomsterna jag tänker på som underutnyttjandet av medlen vilket i sin tur har en hel del att göra med våra problem med att uppnå en god förvaltning och bekämpa bedrägerier - nämligen den alltför invecklade beskaffenheten hos unionens medel, förvaltning och förordningar. Jag har haft en lång diskussion om det med föredraganden för beviljande av ansvarsfrihet, Bourlanges, och jag litar på att man nu kommer att ta itu med det här problemet.
Mitt personliga råd till parlamentet är att göra allt som står i dess makt, tillsammans med övriga institutioner, för att förenkla saker och ting. I alla viktiga frågor, som föranslutningsfonderna, strukturfonderna, exportbidragen och regleringen av marknaden på jordbruksområdet, har vi byggt ett berg av komplexitet, som, om jag för en gångs skull får lov att ge mig in på de politiska bedömningarnas område, väcker den viktiga frågan om de europeiska medborgarnas förtroende för denna union. Jag vill säga att om jag var tvungen att välja mellan de uppgifter Kuhne nämnde som de viktigaste skulle det bli: förenkla, för Guds skull!
Jag önskar er all framgång med det. Jag anser att detta parlament, tillsammans med revisionsrätten och de övriga institutionerna, i framtiden kommer att kunna förbättra förtroendet för vårt stora projekt bland de europeiska medborgarna, vilket naturligtvis är det förnämsta målet för alla våra institutioner.
Med det tackar jag er än en gång på mina egna och mina kollegers vägnar för era vänliga ord och detta ytterst stimulerande och intressanta meningsutbyte.

Talmannen
Därmed avslutas denna punkt.

Tvättning av pengar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-380/2001) av Klaus-Heiner Lehne för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/308/EEG av den 10 juni 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar (PE-CONS 3654/2001 - C5-0496/2001 - 1999/0152(COD)).

Lehne
Herr talman, mina damer och herrar! Detta andra direktiv om bekämpning av tvättning av pengar i Europa har en lång förhistoria. Ni vet att lagstiftningen om penningtvätt i Europeiska unionens medlemsstater mindre beror på viljan hos de nationella lagstiftarna än det faktum att Europeiska unionen redan 1991 lade fram det första direktivet om tvättning av pengar, som sedan ledde till omröstning och beslut om en rad nationella lagar om tvättning av pengar.
Detta direktiv av år 1991 innehöll dock bara miniminormer. I dessa miniminormer föreskrevs det att narkotikabrott måste inbegripas i kretsen av brott, och när det gällde vilka yrkesgrupper som ålades att delta i bekämpningen av penningtvätt, föreskrevs detta bara som obligatorium för banker och dem som utövade ekonomiska tjänster. Detta ledde till stora olikheter i genomförandet i Europa. Det finns medlemsstater som har gått mycket längre än dessa miniminormer, och det finns medlemsstater som bara har genomfört just miniminormerna. Redan 1995 hölls i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor ett stort samråd om detta. Resultatet av detta samråd blev att denna varierande nivå på genomförandet leder till stora problem för bekämpningen av penningtvätt i Europa, eftersom inte heller samarbetet mellan medlemsstaterna fungerade tillräckligt bra. För oss här i kammaren blev redan då konsekvensen - och detta har tagits upp i två betänkanden, ett 1996 och ytterligare ett 1998 - att vi av kommissionen begärde att den skall komma med förslag till ett andra direktiv i syfte att höja normerna i Europa, och att i synnerhet utöka kretsen av förbrott och även ålägga ytterligare yrkesgrupper att delta.
Vi nämnde bland yrkesgrupperna då redan försäljare av lyxvaror, spelkasinon, auktionsförrättare, men även advokater, notarius publicus och andra yrken där man utövar juridisk rådgivning. Kommissionen lade sedan 1999 fram sitt förslag, som vi dock ansåg, åtminstone när det gällde de yrkesgrupper som utövar juridisk rådgivning, inte var tillräckligt sensibelt. Ni vet att det senast från och med Nice-stadgan, men även i de nationella författningarna finns en rätt för medborgarna att erhålla rådgivning och ett juridiskt ombud. Detta kan bara garanteras effektivt om medborgarna också kan lämna sin rådgivare alla uppgifter och vara säkra på att denne sedan också behandlar dem konfidentiellt, och inte följande dag telefonerar till allmänne åklagaren och lämnar ut informationen. Det är det som det handlade om för parlamentet - under första behandlingen att erhålla denna rätt, men samtidigt också effektivt bekämpa penningtvätten i Europa.
Så har detta fortsatt ända till förlikningsförfarandet, och jag tror att den kompromiss man kommit fram till är en bra kompromiss. Rådet har gett efter, med tanke på att det i enlighet med medlemsstaternas rättstraditioner ger dem möjlighet i fortsättningen att låta även den juridiska rådgivningen omfattas av tystnadsplikt. Parlamentet har å andra sidan också gett efter, genom att det inte har begärt att dessa bestämmelser skall vara obligatoriska, utan har överlåtit detta till den nationella lagstiftarens bedömning. I artikel 6.3 finns det därför en option som ger alla medlemsstater möjlighet att i enlighet med sina nationella rättstraditioner se till att tystnadsplikten bibehålls när det gäller juridisk rådgivning.
På samma sätt förfor man i fråga om de andra kontroversiella punkterna. Även där fann man bra kompromisser. Frågan om tipping off, alltså förbudet mot att informera den egna klienten om anmälningar som man gjort, har också lösts genom en kompromiss enligt artikel 6.3 - alltså en optionsbestämmelse. Frågan om vad som skall ske med den information som har lämnats där och som de statliga åtalsmyndigheterna nu har, har överlåtits på den nationella lagstiftaren.
För att hitta en gemensam nämnare: Alla deltagande grupper sade till slut att de inte var hundraprocentigt tillfreds med denna kompromiss, och den vore inte heller idealisk, men de kunde leva med den. Det är just detta som kännetecknar en bra kompromiss, och därför vill jag rekommendera kammaren att anta detta förslag från förlikningskommittén och därmed lämna ett väsentligt bidrag till att bekämpningen av penningtvätt i Europa förbättras. Det är mot bakgrund av dagsläget en väsentlig faktor, även när det gäller bekämpning av terrorismen. Å andra sidan har vi också garanterat att medborgarnas grundläggande rättigheter bibehålls och att man inte måste ingripa i de nationella rättstraditioner som vuxit fram, vilka delvis också har en författningsrättslig karaktär. Allt som allt en bra kompromiss. Jag ber om ett godkännande!
(Applåder)

Rothley
Herr talman! Jag talar för en minoritet. I det nya skäl 16 står det att rapporteringsplikten gäller " såvida den juridiske rådgivaren medverkar i verksamhet som rör penningtvätt, den juridiska rådgivningen ges i penningtvättsyfte eller juristen känner till att klienten begär juridisk rådgivning i penningtvättsyfte" . Detta går för långt! Därför röstar jag emot det. Därigenom förstörs rådgivningens kärnpunkt. Det betyder något nytt, som vi hittills inte haft i våra rättsordningar: I alla dessa tre fall har den juridiske rådgivaren, advokaten, gjort sig skyldig till brott. Han har gjort sig åtalbar. Han måste alltså även ange sig själv. Något sådant har det hittills varken funnits i öst eller i väst. Jag är också ganska säker på att rättsordningarna på stenåldern inte föreskrev detta. Världsanden har av obegripliga skäl utvalt kommissionen för att för första gången skriva in denna rättssats, att man måste ange sig själv, i en rättsordning.
Det kan jag inte rösta för! Jag tänker på Lessing, som sade att om upplysningens ljus bara glimmar som från en liten veke, så finns det fortfarande lite hopp i världen. Ni har gjort samma fel som när det gällde OLAF-lagstiftningen, som ju till slut trängde ända in i ledamöternas kontor. Där kommer ni att stoppas. Detta kommer inte heller att klara en författningsrättslig granskning. Jag sade i samband med OLAF-lagstiftningen att Europeiska unionen totalt sett har råkat in i ett regleringsrus. Ett liknande fenomen kan vi konstatera här igen. Jag beklagar för övrigt utomordentligt att advokatkåren har visat föga ryggrad i denna sak.

Ludford
Herr talman! En av de största luckorna i lagstiftningen mot penningtvätt har varit att den bara gäller för finansiella institutioner. Som har visats i den ena internationella rapporten efter den andra löper advokater och andra fria yrkesgrupper risken att utnyttjas som omedvetna medbrottslingar i penningtvätt av pengar från brottslingar och terrorister i takt med att bankerna skärper sin hantering, vilket jag är glad att de äntligen är tvungna att göra.
Jag betraktar resultatet av förlikningen om detta direktiv som tillfredsställande om den tolkas med sunt förnuft. Det innebär att advokater, revisorer och skatterådgivare, utanför en strikt definition av vad som är rättsligt skyddat, måste rapportera misstänkta transaktioner, med andra ord att de har anledning att misstänka att deras klient är inblandad i penningtvätt. Det är den enda rimliga tolkningen.
Det har förekommit en mängd överdrifter kring det här direktivet som har varit ägnade att skydda advokaternas egna intressen och inte, måste jag tyvärr säga, deras individuella rättigheter. Detta har helt i onödan fördröjt slutförandet av direktivet i sex månader. Parlamentet har inte precis höljt sig med ära.
Jag hoppas att samtliga medlemsstater skall förklara att de inte har för avsikt att åberopa möjligheten att undanta advokater från förbudet att varna klienter om att myndigheterna har blivit underrättade. Vi behöver se till att våra rättsliga och finansiella system inte utnyttjas snarare än att rikta uppmärksamheten på advokaterna och deras egenintressen.

Cappato
Herr talman! Låt mig först av allt gratulera föredraganden till att under medbeslutandeförfarandets gång ha lyckats hitta ett rimligt kompromissförslag när det gäller de viktigaste punkterna i detta betänkande. De radikala ledamöterna på Boninolistan kan emellertid inte rösta för förslaget, och det på grund av två problem: det första är själva innehållet i kompromissförslaget, dvs. den möjlighet man ger medlemsstaterna att även använda den information man samlar in i utredningar av misstänkta fall av penningtvätt i andra typer av undersökningar. Detta skulle kunna ge de myndigheter som utreder penningtvätt särskilda befogenheter att göra undantag, låt oss kalla dem det, från normen, från det som är normalt när det gäller försvarets rätt till information i förfaranden som rör andra frågor.
Vår andra invändning är mer allmän till sin karaktär och det är den att man skall prioritera kampen mot tvätt av smutsiga pengar. Den viktigaste åtgärden i kampen mot de kriminella organisationerna och när det gäller att komma åt deras vinster är legalisering. Denna text har godkänts i efterdyningarna efter attentatet den 11 september. Låt oss inte glömma att Afghanistan, som vi nu ingriper mot med vapenmakt, svarar för 80 procent av världens produktion av opium. Kanske skulle en legaliseringspolitik vara betydligt effektivare när det gäller att minska knarkbaronernas makt än försök att följa deras pengar jorden runt.

Hager
Herr talman! Den heta potatisen i föreliggande text är naturligtvis balansen mellan å ena sidan rättsligt erkänd tystnadsplikt och formuleringen av anmälningsplikten, som tjänar till att bekämpa penningtvätt.
I direktivet om penningtvätt åläggs kredit- och finansinstitut en rad förpliktelser, som har lett till att de som tvättar pengar helt enkelt har gått över till andra branscher, varför direktivets tillämpningsområde skall tänjas ut till ytterligare en rad yrkesgrupper. Kraftigare åtgärder kan naturligtvis välkomnas, men de får inte leda till en uppmjukning av tystnadsplikten för olika yrkesgrupper, framför allt advokater, notarius publicus eller skatterådgivare.
Rothley har rätt i att texten tafsar på principen nemo tenetur se ipsum accusare. Men det är just den kompromiss som vi anser är bärkraftig, och vi tror att avvägningen mellan å ena sidan yrkeshemligheten och å andra sidan intresset av åtal har lösts på ett godtagbart sätt, varför vi kommer att rösta för den.

Ilgenfritz
Herr talman! Föredraganden bör tackas och gratuleras. Genom er insats har vi lyckats avvärja rådets och kommissionens attentat mot de europeiska medborgarnas grundläggande rättigheter och rätt till försvar. Det får inte vara så att försvarsadvokater, advokater, skatterådgivare och notarius publicus helt enkelt omvandlas till allmänna åklagare. Det är också klart att kampen för att upprätthålla rätten till försvar ännu inte är slutförd.
Direktivet måste nu också genomföras på nationell nivå, och vi måste även i fortsättningen arbeta för att man på den nivån inte gör en snäv tolkning och att medborgarnas grundläggande rättigheter och rätt till försvar därigenom beskärs. Men jag kan också försäkra er att jag hos de ansvariga österrikiska regeringsinstanserna kommer att arbeta för att just detta inte skall ske.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! På kommissionens vägnar välkomnar jag varmt den överenskommelse som parlamentet och rådet har kommit fram till. Delegationer i förlikningsförfarandet om förslaget till ett andra direktiv om penningtvätt har gett sitt stöd till detta kompromissförslag, för vilket kommissionen uttrycker vederbörlig uppskattning.
Jag vill i synnerhet tacka föredraganden, Lehne, och även vice talman Provan, som satt ordförande för förlikningsmötet tillsammans, för deras beslutsamma ansträngningar att nå en överenskommelse, vilket, som jag redan har sagt, kommissionen välkomnar varmt.
Kommissionens förslag att uppdatera och utvidga direktivet om penningtvätt från 1991 - vilket parlamentet efterlyste redan 1995, något som nämndes här i morse - har gett upphov till svåra och känsliga frågor som kommissionen är fullt medveten om. Inte minst har de fria yrkesgruppernas deltagande i försvaret mot penningtvätt dragit till sig uppmärksamheten från många människor som intresserar sig för denna fråga och i synnerhet från ledamöter av detta parlament.
Kommissionen anser att det gemensamma utkast som man har kommit fram till i förlikningsförfarandet utgör en god kompromiss, som tar hänsyn till både parlamentets och rådets berättigade oro.
Kampen mot penningtvätt är en oundgänglig del av kampen mot allvarlig och organiserad brottslighet. Sedan de tragiska händelserna den 11 september har den även blivit en integrerad del av kampen mot finansieringen av terrorismen. Det förslag om att stärka Europeiska unionens försvar mot penningtvätt som vi nu har framför oss har väckt stort intresse utanför Europeiska unionen, inte minst i den så kallade Finansiella aktionsgruppen som just nu håller på att uppdatera sina 40 rekommendationer.
Sammanfattningsvis anbefaller jag det gemensamma utkastet i parlamentets händer och ser fram emot att detta viktiga nya direktiv skall antas och genomföras så snart som möjligt.

Talmannen
Tack så mycket kommissionär Frederik Bolkestein.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Tillnärmning av medlemsstaternas privaträtt
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-384/2001) av Lehne för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden, om tillnärmning av medlemsstaternas privaträtt (KOM(2001) 398 - C5-0471/2001 - 2001/2187(COS)).

Lehne
Herr talman, mina damer och herrar! Också detta är ett mycket viktigt betänkande. Vad handlar det om? Det handlar om att vi har en inre marknad i Europa som växer samman alltmer, men, som vi alla vet, naturligtvis också uppvisar en rad brister. Kommissionen, parlamentet och rådet har i många år bemödat sig om att komma fram till en detaljerad gemensam lagstiftning, särskilt när det gäller s.k. konsumentaffärer.
Kommissionen har i det meddelande om avtalsrätten man lagt fram, och som även detta betänkande hänvisar till, mycket omfattande redogjort för den redan befintliga gemensamma lagstiftningen i Europeiska unionen, och även räknat upp alla direktiv som redan hör till. Men ser man närmare på dessa direktiv kan man konstatera att de i sig inte alltid är helt konsekventa. Det är fullt tänkbart att det finns en avtalskonstruktion, som sluts mellan en konsument och en säljare, där det är möjligt att upp till tre olika förklaringar om återkallelse med olika tidsfrister måste undertecknas av köparen, eftersom det i olika direktiv, exempelvis direktivet om distansavtal och andra direktiv, nämns helt olika tidsfrister. Att sådant inte alls innebär ett konsumentskydd, utan att det är dumheter, tror jag är helt klart. Därför krävs det att denna gemensamma lagstiftning även konsolideras och sammanfattas till en helhet.
Det finns flera anledningar till att det blivit så. De kan delvis förklaras med att helt olika generaldirektorat, utskott och särskilda ministerråd inom de europeiska institutionerna varit ansvariga för detaljerna och naturligtvis alltid betraktat detta ur sin egen isolerade synvinkel, och då också kommit fram till olika resultat.
Det har hittills saknats en övergripande ansats, en helhetssyn på harmoniseringen av privaträtten. Jag anser att det är mycket bra att kommissionen efter besluten i Tammerfors nu, på samma sätt som parlamentet, i framtiden avser att införa denna helhetssyn. Detta är också absolut nödvändigt, ty antalet gränsöverskridande affärer ökar i Europa. Det finns två mycket viktiga skäl till detta: Ett skäl kommer säkert att vara införandet av euron nästa år. Ytterligare ett skäl är den moderna tekniken - jag kan bara hänvisa till elektronisk handel. När man i framtiden via elektronisk handel beställer varor och annat, vet man ju inte längre, eller åtminstone ofta inte, var den andra avtalspartnern egentligen har sitt säte. Detta leder ju till en nödtvungen ökning av de gränsöverskridande affärerna. Därför tror jag att det också är nödvändigt att här utveckla ett bredare gemensamt sakförhållande och en utökad gemenskapsrätt.
Det nuvarande direktivet om elektronisk handel, som vi ju har förespråkat här i kammaren, är såtillvida, vilket vi i dag redan vet, inte någon idealisk lösning. Eftersom principen om ursprungsland gäller, medan det i fråga om konsumentskyddsrättigheter är bestämningslandet som gäller, kan det i praktiken leda till att exempelvis en domare i Köln måste använda irländsk rätt parallellt med den tyska rätten. Jag vågar påstå att detta kommer att leda till avsevärda problem i samband med bagatellartade tvister och rättsliga massaffärer. Detta visar att det är nödvändigt att vi i framtiden utvecklar en bredare gemensam lagstiftning.
I mitt betänkande föreskrivs det nu - och många vetenskapliga grupper har länge krävt detta - att kommissionen så att säga fortsätter sitt arbete enligt en flerårig handlingsplan. Som slutresultat skall det sedan faktiskt - det anser jag i varje fall - inom Europeiska unionen finnas en långtgående gemensam lagstiftning med föreskrifter.
Detta anser jag krävs med tanke på öppenheten, inte bara för konsumenten, utan också för dem som driver affärer och med tanke på rättssäkerheten, genomförbarheten och tillämpningen av rätten.
Därför vädjar jag till kammaren att godkänna förslaget från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Detta är så att säga också startskottet för kommissionens vidare arbete. Jag vet att rådet parallellt med oss för ögonblicket också ägnar sig åt denna fråga och att man avser att också behandla denna fråga vid toppmötet i Laeken.
Jag tror att alla i Europa har insett att det har hög prioritet och att man måste göra framsteg i detta arbete. För att utöva lite tryck tror jag att vi också måste besluta om handlingsplanen.

Medina Ortega
Herr talman! Vi befinner oss för närvarande i ett lite underligt samarbetsförfarande mellan parlamentet och kommissionen i en inledande fas av kommissionens arbete.
Det meddelande som kommissionen lägger fram handlar om en begränsad aspekt av harmonisering av privaträtten, närmare bestämt avtalsrätten, och det betänkande som Lehne lägger fram omfattar ett mycket större område, eftersom det handlar om privaträtten i allmänhet. Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden anser därför att det avtalsrättsliga området förmodligen skulle vara för smalt och att det inte skulle räcka till för att genomföra en övergripande harmonisering av privaträtten, vilket förmodligen är nödvändigt som Lehne betonade, framför allt inom ramen för införandet av euron och harmoniseringen av de europeiska bestämmelserna för anställning.
Kommissionens meddelande är mycket brett om man ser på de aspekter och de frågor som tas upp. Parlamentet kan uppenbarligen inte arbeta så snabbt och intensivt som skulle vara önskvärt, men däremot kommer vi med vissa påpekanden. Jag kommer att fokusera på ett av dessa: när det gäller harmoniseringsprocessen görs fler hänvisningar till förordningen och färre till direktivet. När det gäller direktiven är det nämligen så att varje gång ett gemenskapsdirektiv antas uppstår femton olika nationella lagstiftningar, vilket är en indikation på att vi kanske inte uppnår våra syften genom att harmonisera, utan tvärtom, eftersom gemenskapsdirektivet paradoxalt nog ger upphov till motsättningar i utvecklingen av var och en av de nationella lagstiftningarna.
Jag vet att detta är en svår fråga, eftersom man nationellt sett bevakar sin lagstiftning lite svartsjukt, men en gemenskapsnorm är en möjlighet till utveckling, i stället för att endast genomföra en indirekt harmonisering genom direktivet.
Jag avbryter här på grund av tidsbrist, men jag vill först gratulera kommissionen till initiativet och föredraganden till betänkandet.

Wallis
Herr talman! Jag vill gratulera vår föredragande för att han har fört denna viktiga fråga framåt och jag vill även gratulera kommissionen för ett mycket bra dokument om avtalsrätt. Vi har börjat bra på ett område som är mycket känsligt politiskt. Även om vi kan se de praktiska skälen för att gå vidare på grund av införandet av euron och på grund av den elektroniska handeln, så måste vi se till att våra medborgare också är tillfreds med detta.
Varje gång vi talar om tillnärmning i avgörande privaträttsliga frågor ser jag skräckhistorier i den engelska pressen om att den engelska sedvanerätten står i begrepp att ersättas av Code Napoléon, med en liten Napoleonbild och allt. Förra veckan var det engelsk avtalsrätt som ansågs vara hotad. Hur missriktade en del av dessa kommentarer än må vara så måste vi ändå respektera oron och ta itu med den. Den process som skisseras i detta betänkande kommer att göra det möjligt för oss att göra det. Kommissionen har lagt fram några mycket pragmatiska förslag när det gäller avtalsrätt, som jag hoppas att rådet kommer att ta fasta på. Det var, när allt kommer omkring, rådet som lade fram den här idén om konvergens i dagordningen från Tammerfors. Vi måste framhålla att det område med frihet och rättvisa som nämns där handlar lika mycket om privaträtt som om straffrätt.
I slutsatserna från Tammerfors förutsågs en konvergens inom privaträtten. Konvergens är en utdragen process, inte en plötslig händelse. Det handlar inte om att tvinga på någon en europeisk civilrättsordning. Det handlar om att kanalisera och vägleda utvecklingen inom gemenskapsrätten så att den blir mera sammanhängande och inte lika sönderstyckad, vilket på sikt kommer att leda till bättre kunskaper om lagen och större tillträde till rättvisan över Europas inre marknad.
Det skulle var mycket bättre om vi koncentrerade oss på det som förenar i Europas gemensamma rättsliga arv när vi funderar på de här frågorna. Alla våra rättstraditioner står i skuld till den tidigt moderna sammansmältningen av feodal, romersk och kanonisk lag som brukar benämnas ius commune. Nu har vi möjligheten att styra och organisera den moderna sammansmältningen av våra rättssystem. Vi borde välkomna den chansen.

MacCormick
Herr talman! Det fanns en tid då européer reste till universitet över hela Europa för att studera det som fortfarande var en sedvanerätt på den romerska rättens grund. I mitt eget land, Skottland, varade detta tillstånd ända till 1600-talet, under vilket 6 000 medlemmar av Faculty of Advocates of Scotland vid olika tidpunkter studerade vid universiteten i Utrecht och Leiden. En sådan ömsesidig påverkan advokater emellan är något av det som har bidragit allra mest till vår civilisation och utgjorde jordmånen för vår rättsliga kultur. Detta är alltså ett mycket bra projekt och den tidtabell som Lehne och kommissionen föreslår är både genomförbar och värdefull.
Icke desto mindre värderas rättstraditioner högt, som Wallis har sagt. Människor bekymrar sig mycket om en rättsordnings koherens och integritet. Därför måste vi gå till väga med stor lyhördhet när vi agerar för att föra samman rättssystem och rättstraditioner genom den sorts gemensamma definition som Lehne föreslår.
Med det i åtanke finns det en punkt där jag är tveksam och det innebär en skillnad mot vad Medina Ortega sade alldeles nyss. I artikel 14 i betänkandet föreslås det att en förordning skulle vara det bästa sättet att gå vidare i denna fråga. Svårigheten har med subsidiariteten att göra. Om detta skall göras väl så måste gemensamma definitioner på ett lyhört sätt avpassas och överföras till vad som är mycket djupt rotade och organiska rättstraditioner. Det går inte att göra det genom att köra ner en förordning i halsen på juristkåren.
I det Förenade kungariket har vi två rättssystem, som skiljer sig rätt så mycket åt, och det kommer att vara helt avgörande för denna utveckling att de båda är nöjaktigt och vederbörligt företrädda i de fortsatta diskussionerna, så som de har varit i instanser som Lando-kommissionen i det förflutna.

Hager
Herr talman! Jag vill börja med en anmärkning, eftersom jag tror - även om föredraganden förklarade brådskan med förfarandet för oss i utskottet och jag också förstår den - att det principiellt inte borde förekomma sådana snabbförfaranden, eftersom de också skulle kunna bli fuskförfaranden. Men jag undantar här uttryckligen föredragandens betänkande! Jag är helt införstådd med betänkandet, eftersom en anpassning av gemenskapens normer är en oavvislig nödvändighet, även med tanke på de små och medelstora företagen, för att öka rättssäkerheten när det gäller gränsöverskridande avtal, i synnerhet med tanke på unionens kommande utvidgning.
Att skapa frihandelsområden utan att planera för nödvändiga instrument för att affärerna skall löpa i ordnade banor vore oansvarigt. Men jag anser också - och även MacCormick har tagit upp det - att gränserna för en tillnärmning av privaträtten dragits genom de uppvuxna traditionerna för rättsordningarna i medlemsstaterna och att ignorerandet av dessa traditioner oundvikligen skulle resultera i motsatsen till det vi bör sträva efter. Men jag tror att problemen har undanröjts i tillräcklig utsträckning och att det också är möjligt att uppnå detta mål, varför vi kommer att rösta för det.

Wuermeling
Herr talman, kommissionär Byrne, kollega Lehne, mina damer och herrar! Jag undrar hur många affärsavtal som slutits i Europeiska unionen de senaste 15 minuterna, under vår diskussion. Är det en miljon, 10 miljoner, är det rent av 100 miljoner? Jag tror i varje fall att det är ett stort antal. Vi rör oss inom ett område med massaffärer, även om detta begrepp kanske inte låter särskilt vackert i den ena eller andra översättningen. Säkerligen har bara en bråkdel av dessa affärsavtal slutits över gränserna, och säkerligen har också dessa affärsavtal, från Lappland till Sicilien, från Skottland till Oberfranken, slutits i helt olika traditioner och med helt olika sedvänjor. Därför bör vi göra klart för oss att det här handlar om en mycket känslig fråga, och trots alla våra ambitioner bör vi agera mycket försiktigt och varsamt. Kollegan Wallis har ju redan hänvisat till sådana reaktioner, till exempel i Förenade kungariket.
Jag tror därför att det är klokt att kommissionen här i sitt alternativ 2 föreslår att vi först skall utarbeta allmänna rättsprinciper. En forskare har mycket träffande påpekat att problemet med harmoniseringen av rätten inte utgörs av reglerna, utan av undantagen. Det konstaterar vi ju faktiskt också i vårt arbete, när det handlar om garantifrister vid köpet, om dröjsmålsräntan, om tvättning av pengar eller om direktivet om överlåtelser. De allmänna principerna är man snabbt ense om, men vilka grupper som skall särbehandlas, vem som behöver särskilt skydd, allt detta är däremot mycket svårt att fastslå enhetligt.
Därför måste vi också fastslå våra prioriteringar på ett förnuftigt sätt. Framför allt bör de gränsöverskridande aspekterna stå i förgrunden. Det måste skapas en förenlighet mellan de europeiska bestämmelserna å ena sidan och de nationella bestämmelserna å andra sidan, men lagstiftningen i respektive land måste också harmoniseras med de andras. Domstolarna måste arbeta bättre tillsammans, rättshjälp måste garanteras. Det är, tror jag, helt konkreta, praktiska steg, som vi kan genomföra praktiskt över natten, och därmed hjälper vi medborgarna avsevärt när det gäller tillämpningen av lagen på den inre marknaden.
Jag tror att när vi överväger detta bör vi också ta med tanken att arbeta för en europeisk rätt, som kan väljas av de parter som sluter ett avtal. De kan alltså tillämpa rätt som skapats i Europa, men de kan också välja nationell rätt. Jag tror att det också vore ett slags mjuk harmonisering, början till ett konvergensförfarande, som kanske vore bättre än förordningar, herr MacCormick, vilka kan vändas upp och ned på över natten, som Wallis uttryckte sig.
Jag vill i detta sammanhang också säga att kollegan Lehnes förslag naturligtvis inte upprepar de krav som vi ställde 1989 och 1994. Då krävde vi nämligen att en europeisk civillag skulle utarbetas, och detta krav dyker inte längre upp i de texter som utskottet har beslutat om, och - såvitt jag har sett - inte heller i förslagen.
Vi är här på god väg, förnuftigt och försiktigt. Jag tackar föredraganden och dem, som stödde oss under samrådet, för deras hjälp.
(Applåder)

Rothley
Herr talman! Jag håller i stort sett med föredraganden och kan med tanke på den korta tiden bara nämna en eller annan aspekt, utan inbördes sammanhang. Det vi behöver är på Europeiska unionens nivå först en sammanhållen, homogen lagstiftning. Det är ofta inte fallet, eftersom man använder sig av begrepp som i andra lagtexter har en annan betydelse. Över huvud taget har denna gemenskapsrätt knappast undersökts vetenskapligt på det sättet. Därför bör ni först sörja för sammanhållning och homogenitet i era egna lagtexter, och därvid använda er av en expertkommitté. Det är den ena aspekten.
Den andra aspekt jag vill ta upp är förhållandet till den internationella privaträtten. I kollegan Lehnes betänkande tycker jag den har behandlats en aning styvmoderligt. Den internationella privaträtten kan på ett avgörande sätt bidra till att klara av problem med gränsöverskridande rättstvister, och i regel - och nu uttrycker jag mig försiktigt - är den internationella privaträtten, i varje fall beträffande rättskulturen och kvaliteten i lagtexterna, inte underlägsen gemenskapsrätten. Om man då, som skett i direktivet om elektronisk handel, i ett direktiv börjar ifrågasätta den internationella privaträtten, då blir det kritiskt. Vi måste följaktligen också granska i vilken utsträckning vi vill behålla den internationella privaträtten.
Nästa punkt är de nationella ordningarna. Jag tror att där bör vi inte ta på oss för mycket. Det kommer att bli mycket svårt. Jag tror att det går lättast om vi har en övertygande lagstiftning för Europeiska unionen.

Byrne
. (EN) Herr talman! Jag välkomnar detta tillfälle att gratulera parlamentet och i synnerhet utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden och dess föredragande, Lehne, för dess lägliga betänkande om tillnärmning av medlemsstaternas civil- och handelsrätt.
Med tanke på Europeiska rådets kommande möte i december i Laeken, för vilket detta betänkande kommer att vara av betydelse, gläder det mig särskilt att Europaparlamentet diskuterar detta betänkande här i dag. Europeiska rådet kommer följaktligen att ha tillgång, inte bara till kommissionens meddelande och rådets rapport, utan även till Europaparlamentets betänkande, som behandlar denna viktiga fråga med erforderlig grundlighet.
Kommissionen välkomnar även mycket varmt detta betänkande som parlamentets svar på kommissionens samråd, vilket inleddes med meddelandet om europeisk avtalsrätt. Det är av avgörande betydelse att kommissionen får så mycket synpunkter och bidrag som möjligt från de andra gemenskapsinstitutionerna, så att den kan utforma sitt framtida tillvägagångssätt på det avtalsrättsliga området.
Kommissionen står, i likhet med parlamentet och rådet som de två grenarna av EU:s lagstiftande församling, inför ett grundläggande problem. Skall vi fortsätta med det hittillsvarande tillvägagångssättet att harmonisera den europeiska avtalsrätten bit för bit, på ett sätt som skiljer sig från den ena sektorn till den andra, som vi har gjort under de senaste 20 åren eller skall vi välja ett nytt tillvägagångssätt? Det är självklart att om det befintliga tillvägagångssättet motsvarar Europeiska unionens behov så skall vi fortsätta att använda oss av det. Om det emellertid finns problem, trots eller möjligtvis även på grund av det befintliga tillvägagångssättet, så skall vi ha modet att förändra det.
Det var för att få ett svar på denna grundläggande fråga som kommissionen antog meddelandet om europeisk avtalsrätt. Vilket tillvägagångssätt vi väljer för framtiden är av stor betydelse för att den inre marknaden skall fungera smidigt och för konsumenternas, de små och medelstora företagens och alla andra ekonomiska aktörers deltagande i den, liksom för en enhetlig tillämpning av gemenskapens lagstiftning.
Vi har redan fått ta emot ett stort antal konstruktiva kommentarer och reaktioner vilket, bekräftar att kommissionens initiativ är av stort intresse för alla intressenter. Alla reaktioner pekar naturligtvis inte åt samma håll, men detta är oundvikligt när det handlar om ett så komplicerat ämne där många frågor väcks och det är nödvändigt att beakta olika alternativ. Kommissionen kommer att granska reaktionerna grundligt. Kommissionen kommer självfallet att fästa stor vikt vid parlamentets svar på vårt meddelande och så snart ni har antagit det kommer det att noggrant analyseras. Kommissionen kommer att besluta vilka förslag den lägger fram mot bakgrund av parlamentets och rådets betänkanden, Europeiska rådets eventuella reaktion och svaren på vårt samråd.
Jag inser att rådet kan komma att uppmana kommissionen att rapportera till gemenskapsinstitutionerna och allmänheten om samrådet, tillsammans med eventuella iakttagelser och rekommendationer, om så behövs i form av en grönbok eller en vitbok, senast den 31 december 2002. Här är Europaparlamentets förslag om en handlingsplan särskilt relevant. Kommissionen har noterat de ambitiösa tidsfristerna för vissa åtgärder som bör vidtas.
Avslutningsvis vill jag uttrycka kommissionens tack för den grundliga analys som har gjorts i detta betänkande. Om det finns problem med den inre marknaden och den enhetliga tillämpningen av gemenskapens lagstiftning som behöver lösas, så är det uppenbart att oavsett vilken handlingslinje vi väljer så handlar det om ett långsiktigt projekt av stor betydelse. Så detta är säkerligen inte sista gången som vi diskuterar frågor om europeisk avtalsrätt i denna kammare.
Jag lämnade in kommissionens meddelande till kollegiet, tillsammans med mina kolleger Vitorino, Bolkestein and Liikanen. Vid rådets senaste möte (inre marknaden/konsumentskydd) betonade jag att mitt starka personliga intresse för denna fråga inte bara beror på att jag är övertygad om dess förtjänster utan även på min egen bakgrund som praktiserande advokat och som internationell medlare i affärstvister. För de som har uttryckt sin oro för sedvanerättens fortlevnad vill jag säga att jag själv har arbetat inom det systemet i 27 år och jag är rätt så fäst vid det. Kanske att det med den bakgrunden kommer att vara möjligt att se till att man fullt ut tar hänsyn till dessa frågor och ömtåliga känslor.
Det är ett ambitiöst projekt men det går att genomföra. När jag arbetade med avtal där det var nödvändigt med ett skiljeförfarande eller att lösa en tvist var " tillämplig rätt" lex mercatoria. Vad är det? De som är tvungna att ingå avtal med sådana termer kommer att finna sig väl tillrätta med något som är lite mera strikt och rigoröst, vilket är vad vi alla i denna kammare strävar efter. Mina kolleger och jag ser därför fram emot en konstruktiv dialog med parlamentet och de andra EG-institutionerna i framtiden.

Talmannen
Tack så mycket kommissionär David Byrne.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Godtyckliga arresteringar och den politiska situationen i Laos
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är ett uttalande av kommissionen om godtyckliga arresteringar och den politiska situationen i Laos.

Byrne
. (EN) Herr talman! Det är mig en ära att på kommissionens vägnar få göra detta uttalande om gripandena i Demokratiska folkrepubliken Laos.
Kommissionen välkomnar frisläppandet av de fem medlemmarna i Transnational Radical Party som blev gripna den 26 oktober i Vientiane, Demokratiska folkrepubliken Laos, efter att ha organiserat en fredlig demonstration. Vi är särskilt glada över att se att Dupuis har kommit tillbaka.
Deras frisläppande kom efter 14 dagar i fängsligt förvar, under vilka kommissionen och enskilda medlemsstater upprepade gånger tog kontakt med de laotiska myndigheterna för att nå en snabb lösning på situationen. Vid en offentlig rättegång den 9 november, befanns de häktade skyldiga till att ha brutit mot laotisk lag. De fick villkorliga domar innan de släpptes och utvisades ur landet. Med hänsyn till denna incident konstaterar kommissionen att situationen för mänskliga rättigheter i Demokratiska folkrepubliken Laos, inklusive fallet med de laotiska studenter som organiserade en demonstration för frihet och demokrati i Demokratiska folkrepubliken Laos i oktober 1999, fortsätter att ge anledning till oro.
Tillsammans med de diplomatiska beskickningarna för EU:s medlemsstater, följer kommissionen noga situationen för mänskliga rättigheter i landet och deltar i EU:s samtliga demarscher till Demokratiska folkrepubliken Laos regering i dessa frågor. Bland dessa frågor finns bristande rättssäkerhet. Det finns fortfarande ett antal brister i rättstillämpningen. Det gäller i synnerhet fall av godtyckliga gripanden, långa häktningstider och avsaknad av garantier för sedvanligt förfarande. Många av dessa problem förvärras av den dåliga utbildningen hos dem som arbetar inom rättssystemet och kommissionen har därför erbjudit Demokratiska folkrepubliken Laos regering bistånd, både med att reformera systemet och med att utveckla sina personalresurser.

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Det godtyckliga gripandet av en kollega från Europaparlamentet och en rad av hans medkämpar i Vientiane har påverkat förbindelserna mellan Europeiska unionen och Laos negativt. Under tiden som gått har både Europeiska unionens organ och de engagerade staterna gjort allt för att utöva påtryckningar för att de gripna skall friges. Jag vill i detta sammanhang tacka både kommissionen och utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik under ledning av Elmar Brok, liksom alla kolleger, som har engagerat sig i denna fråga.
De gripna har nu frigetts. Inte minst den italienska regeringen har här varit mycket hjälpsam, genom att skicka en regeringsmedlem till Vientiane. Denna åtgärd rönte till slut framgång. Jag vill också uttryckligen tacka ambassadören från Demokratiska folkrepubliken Laos, som här och i Bryssel stått till förfogande för samtal och uppenbarligen också har utövat ett positivt inflytande.
Laos är sedan 1975 en enpartistat, dvs. inte någon demokrati i vår mening. Där det inte finns någon demokrati och inte några fria val, finns det i regel inte heller några rättsprinciper. Det har blivit tydligt återigen. Trots detta har Europeiska unionen ett samarbetsavtal med Laos, inom vars ram Europeiska unionen bidrar vid uppbyggnaden av landet, men också genom att stödja demokrati och rättsprinciper. Asean-delegationen har i år också kunnat övertyga sig om att detta stöd faktiskt är meningsfullt. Det finns mycket bra projekt som Europeiska unionen deltar i.
Här vill jag klargöra att vi oaktat det oacceptabla agerandet från de ansvarigas sida i Laos vill hålla fast vid samarbetet och vår beredskap att lämna hjälp. Jag inser också att våra föreställningar om demokrati och rättsprinciper inte obligatoriskt måste införlivas av alla andra länder på denna jord. I själva verket måste vi då och då fråga oss om Europaparlamentet verkligen är kallat att med uppsträckt pekfinger undervisa alla länder på denna jord om vad demokrati och rättsprinciper är. Men vi har våra principer, och de har kränkts i detta fall. Vi kommer även i framtiden att göra dem gällande. Men vi är även i framtiden beredda att hjälpa detta land, ett av de fattigaste folken på jorden, och bidra till att man kan få välstånd i landet. Men vi vill också att demokrati och rättsprinciper skall komma till sin rätt i Laos.
(Applåder)

Lalumière
Herr talman! Vi är i dag lättade, eftersom vår kollega Olivier Dupuis lyckligtvis finns hos oss, desto bättre! Men de problem som sysselsatte oss förra veckan förtjänar ändå att åter tas upp till diskussion, för att vi inte skall behöva vara villrådiga, om vi har otur och i framtiden åter befinner oss inför samma scenario.
För det första stod vi inför allvarliga problem angående de mänskliga rättigheterna. Kan ett land, utan någon slags rättegång, fängsla personer, särskilt utländska medborgare, eller inte, som offentligt demonstrerar för demokratin och för de mänskliga rättigheterna, och som kritiserar de överträdelser som värdlandet har gjort sig skyldigt till. Även om den laotiska lagen skulle tillåta denna typ av demonstrationsförbud, är det självklart att den omedelbara arresteringen av fredliga demonstranter var helt och hållet oproportionerlig. Det är dessutom brukligt att Europeiska unionen utövar sin vaksamhet när det gäller hur ett land som Laos respekterar eller inte respekterar klausulen om de mänskliga rättigheterna som har skrivits in i det samarbetsavtal som undertecknats med detta land.
För det andra stod vi inför ett institutionellt problem som direkt berörde Europaparlamentet, eftersom en av de personer som fängslats var en parlamentsledamot. Vår kollega har förvisso aldrig begärt att behandlas bättre än sina kompanjoner. Men Europaparlamentet kan inte förbli likgiltigt inför den behandling som en av dess ledamöter har utsatts för. Det gäller vår institutions, och till och med hela Europeiska unionens trovärdighet och heder. Detta måste klargöras för alla, så att var och en, kommissionen, rådet, den höge representanten, medlemsstaterna, parlamentet, och särskilt dess utskott för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, om en sådan händelse olyckligtvis skulle inträffa igen, reagerar snabbt och vet exakt vad man skall göra och hur. Slutligen agerade alla faktiskt som de borde, och det skall vi vara glada över. Nu återstår det att göra allt för att Laos skall göra framsteg på vägen mot förbättring, och det är syftet med den resolution som vi skall rösta om denna vecka.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag skulle vilja börja med att hylla den regerande prinsen och medlemmarna av Laos kungafamilj, de styrande, de ansvariga för de laotiska människorättsorganisationerna, och mina vänner Massimo Lensi och Bruno Mellano, som var mina kompanjoner i kampen under denna demonstration och under de efterföljande dagarna i Laos. Jag skulle återigen vilja tacka er kära kolleger, liksom talmannen, Nicole Fontaine, och alla dem bland er som har gett ert stöd för syftet med vår gärning, som var och förblir frigivningen av dessa fem studentledare som arresterades 1999, och som vi fortfarande i dag inte har fått några nyheter om.
Jag anser att den fråga som vi har tagit upp naturligtvis är mycket mer omfattande: det handlar om demokratin, och om dess globalisering.
Laos påbörjade i början av 1990-talet en demokratiseringsprocess som, under de fem första åren, tog sig uttryck i ett antal öppnanden inom den ekonomiska sektorn. Men sedan 1995 har vi bevittnat en oerhört allvarlig försämring, med en omvandling av denna kommunistiska regim till en verkligt " kleptokommunistisk" regim, eller snarare till en blandning av " kleptokommunism" och " narkokommunism" . Detta är enormt allvarligt. De laotiska medborgarna upplever detta dagligen, och de dör i tusentals. Tiotusentals bland dem, till att börja med inom den laotiska kungafamiljen, har bokstavligen talat långsamt och plågsamt mördats.
Unionen, och också medlemsstaterna, måste alltså förstå den dramatiska karaktären hos situationen i landet. Vi måste börja förstå att stalinisterna, de narkotikahandlare som styr detta land, hindrar de laotiska demokraterna i och utanför landet, hindrar de reformister som finns inom regimen, från att främja reformerna. I stället för att fortsätta att stödja politiskt korrekta projekt, såsom främjandet av kvinnor, landsbygdens utveckling, miljöskyddet, vilka utan tvekan är nyttiga, men som inte går till djupet av problemet, måste unionen just gå till djupet av problemet, det vill säga demokratiseringen, reformen av strafflagen, reformen av konstitutionen, garantierna för de grundläggande rättigheterna. Och där tror jag att kommissionen och medlemsstaterna inte gör vad de borde.
Vi borde alltså ändra vår politik, och inrikta den på lagen, på främjandet av lagen, och det är vad vi försöker göra med texten i denna resolution.

Fava
Herr talman! Det är verkligen glädjande att man äntligen släppt vår kollega Dupuis och de övriga fyra vännerna i det radikala partiet, men samtidigt är jag mycket orolig över de övriga fem politiska fångar som kvarhålls efter godtyckliga arresteringar. Vi är oroliga för deras öde och vi är framför allt oroliga för att vi inte har fått några nyheter från dem på två år. Jag vill också uttrycka min bestörtning över den omotiverade försening med vilken denna institution reagerade på det våld som drabbade Dupuis och de andra radikala aktivisterna. Slutligen, herr talman, vill jag för er uttrycka min känsla av obehag inför det hyckleri som detta parlament och Europeiska unionens övriga institutioner inte lyckas ta itu med: å ena sidan det regelbundet återkommande och håglösa åkallandet av mänskliga rättigheter, vilkas bevarande för oss borde vara en merit och något vi kan vara stolta över som politiker; å andra sidan tveksamheten när det gäller att tillämpa klausulen om att upphäva ekonomiska och kommersiella förbindelser med de länder som systematiskt kränker de rättigheterna - och inte bara med Laos. Det handlar inte om att uppmana denna församling att ge övriga världen lektioner i demokrati, det handlar däremot om att kräva att våra institutioner uppträder konsekvent.

Talmannen
Tack så mycket, ledamot Fava.
För kännedom meddelas att jag har mottagit ett resolutionsförslag som lagts fram med stöd av paragraf 27, punkt 2 i arbetsordningen.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.00.

Tjänster i allmänhetens intresse
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0361/2001) av Langen för utskottet för ekonomi och valutafrågor, om kommissionens meddelande " Tjänster i allmänhetens intresse i Europa" (KOM(2000) 580 - C5-0399/2001 - 2001/2157(COS)).

Langen
Herr talman! Tjänster i allmänhetens intresse är tjänster av ekonomisk och icke-ekonomisk art som inriktar sig på det allmänna bästa, vilka allmänheten och staten har ett särskilt intresse av att skapa. Hit hör i de olika medlemsstaterna i Europeiska unionen offentlig tillgång till energi, vatten, avfallshantering, transporter, telekommunikation, post, medier, ekonomiska tjänster och försäkringstjänster, ett grundläggande social-, utbildnings- och vidareutbildningssystem, sociala tjänster, yttre och inre säkerhet, rättsväsen och anmälningsförfaranden. Ni ser på denna långa lista hur omfattande denna fråga är.
Varför ägnar vi oss åt denna fråga? Eftersom vissa medlemsstater, framför allt Tyskland, har ifrågasatt kommissionens behörighet att fatta individuella beslut enligt artikel 86 i EG-fördraget, liksom att utfärda sekundär gemenskapsrätt, exempelvis direktivet om öppenhet. Oron i länder och kommuner över att konkurrensrätten massivt skulle beskära deras behörighet och förstöra nätet av uppvuxna och beprövade strukturer för tjänster i allmänhetens intresse, är enligt min övertygelse oberättigad.
Vi vill i dag tillsammans med parlamentet slutbehandla ett yttrande beträffande stats- och regeringschefernas förestående beslut i Laeken, och jag vill passa på tillfället att tacka kollegerna så hjärtligt för deras samarbete i denna fråga. Vi har under mer än ett år i samråd och många diskussioner försökt finna en gemensam linje. Kommissionens hållning i denna fråga var saklig och - tror jag - även framgångsrik. Hjärtligt tack också för detta till kommissionen, som uppenbarligen ännu inte är här. Kommissionen har utförligt beskrivit gemenskapsrättens ram. Den har förklarat de principer om neutralitet, frihet att definiera tjänsterna och proportionalitet som vi stöder, och den har på frågan hur vi skall uppnå större rättslig klarhet själv föreslagit att man skall lösa detta genom undantagsförordningar och detaljbeslut.
Det är en av de öppna frågorna. Medan en rad kolleger föredrar en ändring av artikel 16, har vi enats om att föreslå ett ramdirektiv på grundval av artikel 95, artikeln om den inre marknaden, där alla öppna frågor kan avgöras, nämligen i medbeslutandeförfarandet, inte som en förordning från rådet eller från kommissionen, utan som direktiv i medbeslutandeförfarandet, så att vi även i dessa gränsfrågor inom konkurrensrätten fullständigt kan vara med och besluta.
Vi hade två centrala diskussionspunkter: I vilken mån bibehålls strukturer som har utvecklats traditionellt eller som skall öppnas med tanke på fria marknader och konkurrens? För det andra, i vilken mån får staten subventionera tjänster av allmänt intresse? Och i så fall, finns det en skillnad mellan offentliga och privata företag? Vilka tjänster i allmänhetens intresse faller under EG-rätten? All verksamhet av icke-ekonomisk natur och rent nationella sakförhållanden gör inte det. Vad faller under EG-rätten? EG:s konkurrensrätt förutsätter att företag är involverade, och i detta fall handlar det om artikel 87-89 - kontroll av stödet. Bestämmelserna rörande den inre marknaden gäller ekonomisk verksamhet, särskilt etableringsfrihet samt fri rörlighet för tjänster.
Därutöver finns det ansvarsuppgifter, som staten själv har förbehållit sig, det finns inrättningar som inte faller under detta område, som varken är företag eller statliga inrättningar, de s.k. fria välgörenhetsorganisationerna, non-profit- organisationer, som kommissionen och även vi beskrivit i anmärkningen till artikel 30. EG:s konkurrensregler och reglerna om den inre marknaden är inte tillämpbara för rent nationella sakförhållanden. Detta är särskilt relevant för tjänster av allmänt intresse på regional och lokal nivå. När de är tillämpbara finns det undantagsbestämmelser, exempelvis de minimis-regler, kulturstöd samt undantagsförordningar för små och medelstora företag och för andra.
Därför har kommissionen med denna ram, om vi vill uppnå rättslig klarhet i de frågor som vi öppet har diskuterat, och om vi förklarar den fria marknaden och konkurrensen på marknaden som en princip, kommit med ett förslag som vi principiellt stöder. Jag vill be kollegerna att energiskt stödja den kompromiss vi har kommit fram till i utskottet för ekonomi och valutafrågor.

Pack
, föredragande av yttrandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. (DE) Herr talman, kära kolleger! Jag gratulerar kollegan Langen så hjärtligt och vill begränsa mig till ett enda område i en särskild situation när det gäller tjänster av allmänt intresse, nämligen frågan om den kulturella dimensionen på det audiovisuella området, alltså TV och radio i allmänhetens tjänst.
Jag har alltid varit positiv till att man inför privat TV. Jag är fortfarande positiv till det, men när allt kommer omkring är jag också övertygad om att vi fortfarande måste utgå från att det är nödvändigt att ge någon i uppdrag att sända radio och TV i allmänhetens tjänst. Två särskilda egenskaper bör framhävas: förpliktelsen å ena sidan till samhällsomfattande tjänster, alltså att allmänt tillhandahålla dem för befolkningen, och å andra sidan ett hänsynstagande till pluralismen i vårt samhälle. Den dubbla ordningen är beprövad. Det skulle inte vara någon mening med att radio och TV i allmänhetens tjänst måste rättfärdiga sig för varje enskilt program. Ett balanserat program behöver spelrum även här.
Det är också säkert att vi inte skatte- och avgiftsfinansierat får skapa en statlig kopia av de privata operatörerna. De offentliga organisationerna behöver spelrum, men de behöver också förslag och klargöranden med tanke på sitt uppdrag. Just här kan man välkomna den impuls som getts genom kommissionens meddelande.
Men det måste också klargöras att inte arten av överföring - marksändning eller i form av videosekvenser - får vara avgörande. Det som är avgörande är de mål som skall skyddas, våra demokratiska principer, pluralismen, den fria tillgången till kultur och tekniska framsteg. Naturligtvis måste även användarskyddet, särskilt skyddet av de minderåriga, garanteras. Konkurrensrättsligt måste kommissionen som fördragens väktare därför inskränka sig till missbrukskontroll. I fråga om utformningen av innehållet måste den även i fortsättningen respektera och skydda medlemsstaternas behörighet.
Behörigheten för bestämmelserna måste alltså stanna kvar hos medlemsstaterna, och därför åligger det även medlemsstaterna att fastslå finans- och organisationsstrukturen. Jag är positiv till att kommissionen och rådet tillsammans med medlemsstaterna försöker finna ett regelverk för detta område.

Seppänen
 föredraganden av yttrandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi - (FI) Herr talman! Philippe Herzog, föredraganden av yttrandet från utskottet, är i Qatar som medlem i WTO-delegationen och därför bad han mig föredra yttrandet från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi. Utskottet godkände det nästan enhälligt, endast en medlem röstade blankt. Föredraganden delar inte kommissionens uppfattning att följandet av reglerna om konkurrens och den inre marknaden överensstämmer helt med det garanterade utbudet av allmännyttiga tjänster. Problemet är hur man garanterar utbudet av tjänsterna.
Föredraganden föreslår att vi utformar ramar för ett gemensamt europeiskt ansvar för de allmännyttiga tjänsterna. Han anser att en ännu öppnare och mer demokratisk reglering är nödvändig även i ett läge då EU eventuellt utvidgas. Föredraganden vill förtydliga uppgifterna och samtidigt förstärka samfundens och staternas valfrihet i fråga om vilken modell man väljer för att garantera tjänsterna och hur denna modell skall administreras. Då dagens marknadsinriktade inställning och konkurrensreglerna uppmuntrar privatisering borde EU bevara mångfaldsprincipen och tillse att det erbjuds alternativ.
Med utgångspunkt ur dessa motiveringar har utskottet godkänt en ståndpunkt enligt vilken en stegvis avreglering av tjänstebranscherna inom EU skall förverkligas jämsides med att de allmänna tjänsterna bevaras. Vi har även godkänt principen att det är medlemsstatarnas ensak att inom sitt eget område stå fast vid sina kulturella sedvänjor och politiska synsätt. Medlemsstaterna bör ha rätt att säkerställa allmännyttiga tjänster för socialt sett mindre gynnade medborgare. Medlemmarna i utskottet har delat föredragandens omtanke om nödvändigheten med att trygga de allmänna tjänsterna genom att fästa uppmärksamhet på finansieringsproblemen och hur dessa skall tryggas.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, herr föredragande, mina damer och herrar! I en värld av omvandling och en tilltagande, ja allt hårdare global konkurrens är tjänsterna av allmänt intresse ett av de väsentliga fundamenten i den europeiska samhällsmodellen. Medborgare, ja också företag, förutsätter i dag att ett brett spektrum av sådana tjänster finns tillgängliga, med hög kvalitet och till överkomliga priser.
Med tjänster av allmänt intresse avser man verksamhet som skapas i allmänhetens intresse och därför av myndigheterna förknippas med specifika förpliktelser när det gäller allmänhetens intresse respektive lättnader. Sådana tjänster bidrar väsentligt till att förbättra medborgarnas livskvalitet och är därför en väsentlig del i den sociala, mänskliga och geografiska sammanhållningen i Europeiska unionen. I subsidiaritetsprincipen förklaras ansvaret i den regionala och nationella utformningen. I Amsterdamfördraget och i stadgan om de grundläggande rättigheterna har betydelsen för Europa av tjänster i allmänhetens intresse förankrats.
Därför har det för mig som ordförande i det österrikiska Hilfswerk (hjälporganisation) varit viktigt att klarlägga min ståndpunkt tillsammans med de stora sociala institutionerna och hälsoorganisationerna, Röda Korset, Caritas, idrottsförbunden, räddningstjänsten, kommunerna och städerna. Det var också viktigt för mig att det konstateras att landsbygden är inbegripen, att kandidatländerna är inbegripna och att non profit-organisationernas betydelse för tjänsterna av allmänt intresse klart kommer till uttryck. Dagens betänkande bidrar till mer mänsklighet i vardagen.

Berès
Herr talman, kära kolleger, herr kommissionär! Jag tror att vårt parlament i dag måste yttra sig om vår kollega Langens betänkande, eftersom det har en viss aktualitet. Jag tycker att vi borde uttala oss före Europeiska rådets möte i Laeken, eftersom vi förväntar oss att detta möte skall utgöra en beslutsam drivkraft till stöd för utarbetandet av detta omtalade ramdirektiv, vars principer vårt utskott för ekonomi och valutafrågor föreslår att ni skall anta.
När det gäller rättspraxisen inom Europeiska gemenskapernas domstol, ser jag dessutom dag för dag att domarna följer på varandra och visar i vilken grad rättspraxisen i denna fråga ligger före vår lagstiftning. Sålunda motiverade EG-domstolen nyligen återigen i en dom av den 25 oktober i år vissa konkurrensbegränsningar, när dessa är nödvändiga för utövandet av det berörda uppdraget för att uppnå en ekonomisk och social jämvikt.
När man ifrågasätter ramdirektivets lämplighet, måste man alltså också ifrågasätta nivån för organisationen av tjänster i allmänhetens intresse. Och ur den aspekten skulle det handla om att ta reda på vilken som är den ansvariga myndigheten när det gäller tjänster i allmänhetens intresse. I enlighet med subsidiaritetsprincipen förespråkar vi att alla nivåer inom unionen skall beröras, om det så gäller den europeiska nivån eller den lokala nivån, och detta både när det gäller definitionen av området för tjänster i allmänhetens intresse likväl som deras organisationsvillkor.
Vår oro rör sammanhållningen mellan den allmänna inriktningen till stöd för tjänsterna i allmänhetens intresse, och den sektorsvisa inställningen. För det tjänar ingenting till att definiera ramen, om man sektor för sektor upplöser sammanhållningen bakom den. Vår grupp kommer alltså att motsätta sig ett antal punkter som hänvisar till en sektorsvis inställning, som vi inte kommer att ge vårt stöd.
Jag skulle slutligen vilja insistera på frågan om finansiering. Kommissionen har precis lagt fram en ny text som handlar om ett undantagssystem inom sektorn för tjänster i allmänhetens intresse. Vi kommer att stödja ett sådant förslag, som i våra ögon dock måste kompletteras med en inställning som tillåter tvärfinansiering, utan vilket någon jämn fördelning inte är möjlig, och vilket på lång sikt hotar funktionen för tjänsterna i allmänhetens intresse.

Maaten
Herr talman! Det är naturligtvis mycket viktigt att utvärdera fenomenet tjänster i allmänhetens intresse och deras effekter för de europeiska medborgarna. Vi tycker att utgångspunkten i det sammanhanget måste vara att konkurrensen skall ökas till förmån för medborgarna och att de kringliggande villkoren får sitt innehåll utifrån det.
Inrättandet av tjänster i allmänhetens intresse bör vara en sak för medlemsstaterna och i det sammanhanget är subsidiaritet ett nyckelord. Ett fullföljande av den inre marknaden på det sätt som avtalades i Lissabon är av avgörande betydelse. Den redan påbörjade avregleringen av särskilt postväsende, transport, elektricitet och gas, och för min del även vatten, bör därför snabbt fortsätta i medborgarnas intresse.
Den nuvarande avregleringen har i hög grad medverkat till de europeiska företagens konkurrenskraft och har även medfört fördelar för de europeiska medborgarna. Speciellt när det gäller produkter som är viktiga i vardagslivet måste medborgaren ha valmöjligheter. Medborgaren bör betraktas som en konsument och inte som subjekt.
Överallt måste därför tjänster i allmänhetens intresse tillhandahållas på ett konkurrensmässigt sätt. Det är nödvändigt att det finns tillräckligt många parter på marknaden och därför måste samma tillträdesvillkor gälla för offentliga och privata företag.
Tydlighet vad gäller priser, räkningar och leveranser är också till gagn för medborgaren. Dessutom skall högtstående kvalitet levereras. Till det hör naturligtvis en rättvis och omedelbar behandling av klagomål.
Effektivitet, till exempel med sikte på bättre leveransgarantier, bör också bli av i framtiden. Vidare bör också marknaden för andra produkter, såsom vatten, öppnas så att medborgarna även där kan skörda frukterna av det.
Herr talman! När det gäller utarbetandet av ett ramdirektiv, vill jag gärna avvakta kommissionens ståndpunkt i Laeken. Egentligen är vi just nu emot ett sådant ramdirektiv. Vi måste fundera noga över om det verkligen är nödvändigt och endast ställa upp en lagstiftning om den är önskvärd. Det får inte bli mindre öppet än vad det är nu.
Till sist vill jag tacka föredraganden, även för hans förhandlingar med oss alla. Ärligt talat tycker jag att hans första betänkande var det bästa och sedan dess har kommissionen gjort sitt bästa för att göra allt litet mindre. Våra röster kommer i det avseendet att vara ganska kritiska.

Jonckheer
Herr talman, herr kommissionär! Med tanke på de beslut som rådet och Europaparlamentet har fattat under de senaste åren om konkurrensutsättningen av sektorer som hittills skyddats, det vill säga monopol, har det blivit tydligt att man måste förfoga över stabila rättsliga grunder för att göra det möjligt att trygga och utveckla tjänster i allmänhetens intresse som verkligen är ekonomiskt tillgängliga för alla, och som alltså förverkligar kvaliteten för Europeiska unionens kvinnliga eller manliga medborgare. Den nuvarande ekonomiska situationen och de många förlorade arbetstillfällen som registrerats under de senaste veckorna, liksom det faktum att arbetslöshetssiffror som i genomsnitt har legat på 8 procent har kunnat iakttas även under perioder med stark tillväxt under de senaste åren, betonar enligt vår åsikt den absoluta nödvändigheten av att utveckla tjänsterna i allmänhetens intresse.
Det är därför som vår grupp helt och hållet samtycker till de voluntaristiska riktlinjer som särskilt utarbetats tillsammans med Europeiska fackliga samorganisationen och av " European Liaison Committee on Services of General Interest" (Europeiska sambandskommittén för tjänster i allmänhetens intresse).
En första etapp i den europeiska planen uppnåddes i och med artikel 16 i Amsterdamfördraget. Denna etapp bedöms i dag vara otillräcklig, och det är skälet till att vi stöder förslaget till ett ramdirektiv och de ändringsförslag som ingivits av både det europeiska socialistpartiet och av GUE och De gröna. Vi förväntar oss faktiskt att Europeiska rådets möte i Laeken, som kommer att omfatta en del som tillägnas unionens målsättningar, tydligt skall bekräfta denna målsättning med tjänster i allmänhetens intresse och ramdirektivet, tillsammans med en tidsplan.
Det som det handlar om är grundläggande. Liksom när det gäller förfarandena för de offentliga marknaderna - Zappala-betänkandet - och när det gäller en särskild sektor - allmänna tjänster avseende persontransporter, Meijer-betänkandet - handlar det om att fastställa en ram för den europeiska konkurrenspolitiken, att utveckla en reglerad konkurrenspolitik, som verkligen tillåter de nationella, regionala eller lokala offentliga myndigheterna att i enlighet med subsidiaritetsprincipen besluta om uppdragen för tjänsterna i allmänhetens intresse, om det förvaltningskontrakt som operatörerna skall underteckna och om finansieringen av dessa tjänster. Detta är innebörden i ändringsförslagen 52 och 55 som vi har ingivit.
Vi anser också att vi borde insistera på att ett mycket mer djupgående utvärderingsarbete skall utföras när det gäller avregleringen av sektorer, samtidigt som man beaktar konsumenternas och arbetstagarnas intressen, liksom marknadsinriktningarnas förenlighet med målsättningen med hållbar utveckling - jag tänker till exempel på vattensektorn - och detta inte enbart ur teknisk synvinkel, utan också genom en dialog med alla berörda aktörer. Detta tas upp i ändringsförslagen 44 och 46.
Det faktum att vi var tvungna att lägga fram dessa olika ändringsförslag i kammaren visar tydligt på att det som jag precis har påmint om när det gäller målsättningar, och särskilt medel att genomföra dem med, inte samlar någon enhällighet.
Inom detta område, liksom inom många andra, är det återigen mer europeisk integration som vi behöver, samtidigt som vi måste respektera gemenskapsmetoden och garantera de offentliga aktörernas insatstrygghet på alla nivåer för att garantera utbudet av tjänster i allmänhetens intresse.

Ainardi
Herr talman! Inför den pågående liberaliserings- och avregleringsprocessen inom Europeiska unionen, har förslags- och aktionsgrupper för de allmänna tjänsterna utvecklats. Dessa grupper har bidragit till att artikel 16, som införlivats i Amsterdamfördraget, erkänner den huvudsakliga roll som tjänster i allmänhetens intresse spelar för att trygga den sociala och territoriella sammanhållningen. Men kommissionens förslag bekräftar det vanliga tvetydiga språket: å ena sidan hänvisar man till medborgarnas intressen, och alltså till nödvändigheten av tjänster i allmänhetens intresse, och å andra sidan ökar många av kommissionens direktiv liberaliseringen och avregleringen av de allmänna tjänsterna.
Langen-betänkandet har sin plats i sammanhanget med kommissionens meddelande från september 2000 om tjänster i allmänhetens intresse i Europa. Kommissionen erkänner att konkurrensen inte kan tillgodose alla medborgarnas behov, och att medlemsstaterna har skäl att inrätta och genomföra tjänster i allmänhetens intresse. Men samtidigt bedömer kommissionen att resultatet med avregleringarna är positivt och stöder sig på innehållet i slutsatserna från ministerrådets möte i Lissabon för att öka avregleringen. Betänkandet har förbättrats genom debatten och ändringsförslagen. Det innehåller en strävan efter att uppnå en jämn ställning mellan avreglering och allmänna tjänster, och i betänkandet betonas det också att tjänsterna i allmänhetens intresse måste garantera lika tillgång, försörjningstrygghet och kontinuitet. Det föreslås också att en slutsats skall sammanställas angående avregleringens verkliga inverkan innan man inleder nya etapper, liksom min grupp ofta har krävt. Men vi är långt därifrån när det gäller de villkor som krävs för tjänster i allmänhetens intresse som är värda namnet. I Langen-betänkandet krävs det att man oavbrutet skall fortsätta den påbörjade avregleringen inom området för transporter, elektricitet, gas och posttjänster. Dessutom anser man i betänkandet att en privatisering av vattentjänsterna är nödvändig.
Jag anser att tjänsterna i allmänhetens intresse, liksom namnet antyder, måste underställas de rättigheter och skyldigheter som det allmänna intresset kräver. Det vill säga: öppenhet, kontinuitet, jämlikhet. Vi behöver en ny europeisk modell för tjänster i allmänhetens intresse som svarar mot medborgarnas förväntningar, och vi måste upphöra med en uppfattning som enbart planerats ur en konkurrensaspekt, vilket betänkandet förespråkar. Det är därför som jag inte anser att det vore klokt, och det tycks mig till och med farligt, att planera för ett ramdirektiv, om man håller fast vid denna uppfattning. Ja, jag tycker att det behövs garantier. Jag är för ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse under förutsättning att detta ramdirektiv bekräftar de sociala förmåner som tjänsterna i allmänhetens intresse medför när det gäller sysselsättning, trygghet och en hållbar fysisk planering. Ett sådant direktiv måste också garantera en överensstämmelse med statliga skyldigheter beträffande tjänsternas kvalitet och villkor för lika tillgång för alla användare, genom att bibehålla reserverade områden där det är tillåtet med taxeutjämning av geografiska och sociala skäl. Jag anser också att alla nivåer inom unionen skall beröras. Vår ståndpunkt kommer att hänga samman med godkännandet eller förkastandet av ett visst antal ändringsförslag.

Radwan
Herr talman! I fråga om betänkandet om tjänsterna av allmänt intresse i Europa handlar det om ett spänningsfält mellan två viktiga block. Det gäller frågan om en enhetlig konkurrensordning i Europa, och det gäller det kommunala självstyret, och även subsidiariteten. Medborgaren och konsumenten, vilka tjänster han får och på vilka villkor, och framför allt också med vilken kvalitet, måste alltid stå i centrum.
Två punkter som är viktiga för mig när det gäller kommissionens meddelande: Kommissionen talar alltid om ekonomisk verksamhet, och där är det mycket svårt att exakt definiera en ekonomisk verksamhet. Om vi här i kammaren diskuterar vad en ekonomisk verksamhet är, då är många ledamöter naturligtvis präglade av sin hembygd. Kan man tala om ekonomisk verksamhet redan då ett företag med vinstinriktning arbetar i en bransch? Jag vill nu bara nämna frågan om sjuktransporter.
Det andra är missbrukskontrollen. Här är frågan inte om kommissionen kan granska, utan i vilken mån den skall detaljgranska, så att den inte på grund av alltför konkreta granskningskrav till slut kommer fram till ett begrepp rörande tjänster av allmänt intresse genom bakdörren.
Det är viktigt att vi får ett kommunalt ansvar och att vi i fråga om det kommunala ansvaret absolut åstadkommer den ena eller andra möjligheten till konkurrens genom anbudsförfarande.
Till slut vill jag än en gång påpeka något som tas upp i betänkandet, men som inte nämns i kommissionens meddelande, nämligen vattenmarknaden. Vattnet är för oss i Tyskland och i Österrike ett oerhört viktigt område. Jag anser att man absolut måste avvisa att det genom ett individuellt beslut inom Europeiska unionen - kommissionen har redan begärt ett utlåtande om detta - sker en öppning av marknaden. Detta avvisar vi bestämt. Möjligen krävs det först en sektorsspecifik bedömning. Därför kan jag bara varna kommissionen för dessa steg.

Rapkay
Herr talman, kolleger! Den inre marknaden medför nu en gång att många saker, som regleras på ett mycket specifikt sätt i medlemsstaterna, nu utsätts för nya, andra regler. Tjänsterna av allmänt intresse är ett utmärkt exempel på detta. Detta exempel försvåras av att målen för tjänsterna av allmänt intresse i medlemsstaterna ser ut på ungefär samma vis. Men det finns delvis avsevärda skillnader i fråga om instrumenten, och detta är betingat av varierande kulturell utveckling, men även genom den varierande, administrativa grundvalen för medlemsstaternas författningar. Detta gör det inte direkt lättare att ställa upp gemensamma regler.
Men medlemsstaterna måste också i framtiden ha möjlighet att själva besluta om dessa tjänster, som placeras under tjänsterna av allmänt intresse. Spelreglerna måste å andra sidan vara så lika varandra som möjligt i en gemensam inre marknad. Konkurrensrätten enbart, som den är fastslagen i fördraget, erbjuder i sig inte någon tillräcklig rättssäkerhet för utformningen. Å andra sidan får inte heller syftet vara att urholka denna europeiska konkurrensrätt. Den måste för tjänsterna av allmänt intresse därför tolkas på ett bindande sätt. Därför kräver vi ett ramdirektiv, som fastslår gemenskapens principer, på vilka tjänsterna av allmänt intresse vilar.
Där skall fastslås regler för medlemsstaterna. Men där skall framför allt erbjudas rättssäkerhet för dem som erbjuder tjänster av allmänt intresse. För det tredje skall man emellertid också minska på det utrymme som står till förfogande för avvägningar. Dess verkställande monopol skall inte naggas i kanten. Men för de individuella besluten, för undantagsförordningarna skulle jag mycket gärna ha velat fastslå vad som exempelvis är ekonomisk verksamhet, och vad som inte är det. Vad hamnar under bagatelltröskeln? När påverkas den inre handeln i gemenskapen? Framför allt, måste det för oss i Europaparlamentet finnas en inriktning för vårt sektorsvis inrättade lagstiftningsarbete i de många sektorsvisa direktiv och förordningar, som vi för närvarande arbetar på ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Laguiller
Herr talman! Betänkandet har fått titeln " Tjänster i allmänhetens intresse" för att man bättre skall kunna överlåta de allmänna tjänsterna till privata intressen, och i betänkandet vädjar man till ett beslutsamt fullföljande av avregleringen.
I motsats till de lögnaktiga påståendena i betänkandet har privatiseringarna tagit sig uttryck i en försämring av de utförda tjänsterna, genom en social diskriminering som missgynnar dem som har de lägsta inkomsterna, genom en minskning eller ett avskaffande av verksamheter som, även om de inte ger några privata intäkter, inte desto mindre är oumbärliga för befolkningen. Och det kan inte vara på något annat sätt. De privata grupper som tjänar på nedmonteringen av de allmänna tjänsterna styrs av strävan efter den största möjliga vinsten för deras aktieägare och inte av nödvändigheten av att på bästa sätt tillmötesgå det allmänna intresset. Den politik som går ut på att överlåta de allmänna tjänsterna till privata intressen, en politik som både de europeiska institutionerna och de nationella regeringarna för, utgör en allvarlig social tillbakagång. Utbildning, hälsa, kollektivtransporter, posttjänster, telekommunikation, vatten- och elförsörjning, liksom avfallshantering bör förbli allmänna tjänster som varken borde skapa intäkter ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Mann, Thomas
Herr talman! För att tjänsterna av allmänt intresse skall finnas till förfogande för allmänheten i tillräcklig utsträckning, satsar EU på avreglering. Om man med detta menar ökad men mer rättvis konkurrens för post, transporttjänster, vattenförsörjning, sociala tjänster m.m. kan man godkänna detta. Men om kvaliteten på tjänsten sjunker av rena kostnadsskäl, om allt färre tillhandahållare står till förfogande och allt färre människor sysselsätts, bör denna utveckling hejdas politiskt. Statliga monopol får inte ersättas av privata monopol! Föredraganden Langen har tagit med mitt förslag att erkänna de uppgifter som tjänsterna av allmänt intresse innefattar som gemensamma europeiska värden. De bidrar till den europeiska socialmodellen och till den hållbara utvecklingen i EU:s regioner.
Målet är att garantera höga kvalitets- och säkerhetsnormer, bredd på försörjningen och kontinuitet med ett gynnsamt förhållande mellan pris och prestation. Fortfarande beslutar medlemsstaterna i sina anbudsförfaranden självständigt om vilken måttstock de skall anlägga när det gäller miljöinriktning, tillgänglighet och sociala normer. Det är till nytta för alla medborgare, om dessa tjänster inom ramen för en europeisk tilldelningsrätt definieras entydigt. Undantag från dessa konkurrens- och marknadsföreskrifter för den inre marknaden är de lokala, sociala och humanitära tjänster, vars verksamhet inte är vinstinriktad och vilka arbetar för de utslagnas och de socialt svagas behov.
Medborgarna och användarna bör i stor utsträckning göras delaktiga i konkretiseringen av denna överenskommelse genom medlemsstaterna och kommissionen. Nya bestämmelser för tjänsterna av allmänt intresse inom EU kommer bara att accepteras om öppenhet och deltagande är säkrade. Som ledamot både av utskottet för ekonomi och valutafrågor och utskottet för sysselsättning och socialfrågor rekommenderar jag kollegerna att rösta för detta utmärkta, välavvägda betänkande.

De Rossa
Herr talman! Det är flera aspekter i betänkandet av Langen som bekymrar mig. Först och främst måste vi behandla frågan om tjänster i allmänhetens intresse med medborgarnas rättigheter som utgångspunkt, för konsumenternas rättigheter är en delmängd av dessa rättigheter. Medborgarskap medför rättigheter som ger rätt till olika grundläggande behov som vatten, vilket är oumbärligt för mänskligt liv. Inom Europeiska unionen kan vi inte behandla vatten helt enkelt som en vara som köps och säljs.
Europa har förpliktigat sig för tanken på en särskild social modell som bygger på solidaritet. Det är därför av avgörande betydelse att vi har en rättslig grund, ett regelverk, inom vilket kommissionen och medlemsstaterna kan hantera problemen om hur sociala tjänster, offentliga tjänster och tjänster i allmänhetens intresse påverkas av konkurrensen. Det är en del av en demokratisk dagordning för Europeiska unionen att se till att vi kan ställas till ansvar, att det är möjligt att utkräva ansvar för de tjänster vi tillhandahåller och att vi har ett Europa som främjar social integrering.
Ekonomin måste vara ett redskap som används för att tjäna människorna, inte bara marknaden. Konsumenträttigheter som definieras på grundval av köpkraft är inte ett lämpligt sätt att utveckla ett Europa med social sammanhållning. Det blir ett Europa där politik är något föraktligt, eftersom det bara bygger på människors förmåga att köpa eller att inte köpa.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Det är ett särskilt nöje att få välkomna betänkandet av Langen och föredragandens förträffliga arbete i vilket han redogör för ett genomtänkt och framåtsyftande tillvägagångssätt för att i framtiden tillhandahålla en typ av tjänster som är viktiga för vår ekonomi och alla europeiska medborgares välfärd.
Kommissionen har gjort sin del genom att lägga fram två meddelanden om denna fråga och nu senast en rapport till Europeiska rådets möte i Laeken. I grund och botten drivs vi av samma önskan att se till att varje medborgare i Europa har tillgång till tjänster i allmänhetens intresse av hög kvalitet. Europeiska unionen har ett direkt ansvar för de sektorer där lagstiftning om den inre marknaden har införts, huvudsakligen för nätverksamheterna. I varje fall har särskilda bestämmelser ägnats skyldigheterna i fråga om offentliga tjänster. All denna lagstiftning har antagits med medbeslutande och utvecklas fortfarande. Det paket med förslag om energi som kommissionen antog denna vår inbegriper en kraftig förstärkning av de delar som har att göra med skyldigheterna i fråga om offentliga tjänster. Medlemsstaterna är förpliktigade att precisera och genomföra dessa åtaganden.
Inom andra sektorer som inte omfattas av någon gemenskapslagstiftning är det medlemsstaterna och deras myndigheter som har den viktigaste rollen, till exempel när det gäller att organisera och tillhandahålla lokala och sociala tjänster. Här nöjer sig kommissionen med att se till att verksamheten på det hela taget är förenlig med bestämmelserna om konkurrens och den inre marknaden. Dessa bestämmelser är, vilket betonas i betänkandet av Langen, rätt så flexibla. De föreskriver i synnerhet att tjänster av allmänt intresse måste ha en nöjaktig finansiering.
Kommissionen har upprepade gånger blivit ombedd att föranstalta om större rättssäkerhet när det gäller de allmänna bestämmelser om konkurrens och den inre marknaden som gäller för tjänster i allmänhetens intresse. Med förklaringar och genom att utveckla sitt tillvägagångssätt har den försökt att lugna operatörer och andra inblandade som har uttryckt sina farhågor. Kommissionen föreslår att man även framöver skall använda sig av exempel, riktlinjer och meddelanden, tillsammans med förslag till undantagsförordningar för att ytterligare precisera bestämmelserna, såsom krävs i betänkandet av Langen.
I sin rapport till Laeken har kommissionen åtagit sig att inrätta en gemenskapsram för statligt stöd som lämnas till tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Det ramverket skulle framför allt kunna fastställa på vilka villkor kommissionen kan godkänna ordningar för statligt stöd, för att på så vis minska anmälningsplikten för enskilt stöd. Detta skulle kunna leda till att en förordning antas om undantag från anmälningsskyldigheten för vissa kategorier av stöd.
När det gäller frågan om ett förslag till ramdirektiv så är kommissionen inte emot det i princip och har redan gått med på att utvärdera värdet av och förutsättningarna för en sådan rättsakt. Vår tveksamhet gäller i huvudsak förhållandet mellan ett sådant direktiv och lagstiftning på sektorsnivå. Kommissionen kommer att undersöka frågan på nytt i ljuset av parlamentets resolution.
En annan viktig fråga gäller utvärdering. Jag upprepar att en sträng, fullständig och hederlig utvärdering av vad som har åstadkommits med gemenskapslagstiftning på alla sätt och vis ligger i kommissionens intresse. Det är en bra metod, det är också god offentlig förvaltning och bör inte försummas vare sig på nationell eller på europeisk nivå. Vi föreslår att de nuvarande sektorsvisa utvärderingarna skall förbättras och vi har gått med på att lägga fram en årlig övergripande rapport inom ramen för Cardiff-processen. Kommissionen välkomnar Europaparlamentets förslag att anordna en debatt mellan de olika befintliga forumen för att säkerställa en pluralistisk utvärdering. Debatten bör äga rum före utarbetandet av Cardiff-rapporten så att denna fullt ut kan beakta dess resultat och rekommendationer.
Avslutningsvis vill jag understryka att tjänster i allmänhetens intresse är ett område som vi alltjämt ser som viktigt och som kommer att kräva nya initiativ i den framtida utvecklingen av gemenskapens lagstiftning. Kommissionen ser fram emot att engagera Europaparlamentet som en partner i denna process.

Talmannen
Tack, kommissionär Bolkenstein.
Vi kommer nu att genomföra omröstningen.

Omröstning
1. om förslaget till rådets beslut om inrättandet av ett handlingsprogram för utbildning, utbyte och stöd med avseende på skydd av euron mot förfalskning (Perikles-programmet) (KOM(2001) 248 - C5-0303/2001 - 2001/0105(CNS))2. om förslaget till rådets beslut om att utvidga beslutet om inrättande av ett handlingsprogram för utbildning, utbyte och stöd med avseende på skydd av euron mot förfalskning (Perikles-programmet) till att omfatta de medlemsstater som inte har antagit euron som gemensam valuta (KOM(2001) 248 - C5-0304/2001 - 2001/0106(CNS))

(Parlamentet antog de båda lagstiftningsresolutionerna i två på varandra följande omröstningar.)
Betänkande (A5-0380/2001) från Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 91/308/EEG av den 10 juni 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar (PE-CONS 3654/2001 - C5-0496/2001 - 1999/0152(COD)) (Föredragande: Lehne)
Caveri (ELDR). (IT) Herr talman! Jag måste påpeka ett fel i den italienska texten i artikel 3.6. I september förra året skickade jag en skrivelse till talmannen Fontaine och påpekade ett fel i den italienska texten jämfört med de korrekta texterna på engelska, tyska och franska. I en skrivelse av den 4 oktober 2000 meddelade talmannen Fontaine att jag hade rätt och försäkrade mig om att översättningstjänsterna skulle rätta till felet, som i stället fortfarande finns kvar. Jag vill påpeka att den mening som man kan läsa i den nuvarande versionen: " l'obbligo di identificazione previsto dalla presente direttiva si applica in ogni caso" (" den kontrollskyldighet som anges i det nuvarande direktivet skall alltid tillämpas" )- ändrar totalt den betydelse som versionerna på de andra språken ger. Det bör stå, som jag påpekade för talmannen Fontaine: " è comunque assolto dalle case da gioco" (" gäller under alla omständigheter inte för casinon" ), för på det viset skulle texten stämma överens med de andra språken.

Talmannen
Tack, ledamot Caveri. Vi kommer naturligtvis att beakta ert påpekande som verkar välgrundat.

Lehne
Herr talman! Även jag har gjorts uppmärksam på ett fel i den spanska språkversionen, som jag också ber om att man ändrar, och det rör ordet determinar i artikel 6.3, andra delen. Detta ord bör ändras till evaluar, eftersom det skall vara den riktiga översättningen. Jag ber om att man granskar det och ändrar det om så behövs.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0349/2001) av Maij-Weggen för utskottet för konstitutionella frågor om anpassning av arbetsordningen till Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (2001/2135(REG)).
(Parlamentet antog beslutet.)
Betänkande (A5-0346/2000) av Carnero González för utskottet för konstitutionella frågor om ändring av arbetsordningens bestämmelser om tillsättning av interparlamentariska delegationer och gemensamma parlamentarikerkommittéer (1999/2196(REG))
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande 2 (A5-0374/2001) av Cappato för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom sektorn för elektronisk kommunikation (KOM(2000) 385 - C5-0439/2000 - 2000/0189(COD))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0370/2001) av Turco för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor
1. om initiativet från Konungariket Belgien och Konungariket Sverige inför antagandet av rådets beslut om utvidgning av Europols mandat till att omfatta de allvarliga former av internationell brottslighet som finns förtecknade i bilagan till Europolkonventionen (9093/01 - C5-0266/2001 - 2001/0817(CNS)) och 2. om initiativ från Konungariket Sverige inför antagandet av rådets akt om ändring av rådets akt den 12 mars 1999 om antagandet av regler om överföring av personuppgifter från Europol till tredje land och utomstående organ (8785/01 - C5-0218/2001 - 2001/0807(CNS))
(Parlamentet antog de båda lagstiftningsresolutionerna i två på varandra följande omröstningar.)
Betänkande (A5-0369/2001) av Kirkhope för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om förslaget till initiativ från Konungariket Belgien, Republiken Frankrike, Konungariket Spanien och Förenade kungariket inför antagandet av rådets rambeslut om gemensamma utredningsgrupper (12442/2001 - C5-0507/2001 - 2001/0821(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0371/2001) av Marinho för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor om initiativet från Konungariket Sverige inför antagandet av rådets beslut om fastställande av vilka bestämmelser i 1995 års konvention om ett förenklat förfarande för utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater och 1996 års konvention om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater som utgör en utveckling av Schengenregelverket enligt avtalet om Republiken Islands och Konungariket Norges associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket (9946/2001 - C5-0321/2001 - 2001/0820(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0351/2001) av Vander Taelen för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott om en bättre spridning av europeiska filmer på den inre marknaden och i kandidatländerna (2001/2342(INI))

Vander Taelen
. Jag måste här lämna ett litet muntligt ändringsförslag eftersom jag har märkt att det råder vissa missförstånd angående den rätta behandlingen av den här texten. Vissa ledamöter i kammaren misstänkte mig för att vilja göra byråkratin i EU ännu tyngre medan jag egentligen vill göra den lättare. För att tydliggöra detta skall jag läsa upp texten i den andra delen på engelska: " and for the same purpose, to foresee the creation of a specific European executive agency (agency med liten bokstav) for cinema and audiovisual matters" . Resten utgår alltså. Jag menar med detta endast att effektiviteten i den befintliga organisationen i Europa ökas och absolut inte blir tyngre.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0347/2001) av Maat för utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling om kommissionens rapport om de erfarenheter medlemsstaterna gjort efter genomförandet av rådets direktiv 95/29/EG om ändring av direktiv 91/628/EEG om skydd av djur vid transport (KOM(2000) 809 - C5-0189/2001 - 2001/2085(COS))

Auroi
Herr talman! Jag vill bara påpeka att det i den franska versionen finns två fel som måste rättas till.
I punkt 10, står det i den franska versionen " Les procédures de violation du traité doivent être poursuivies contre les États membres" (det är nödvändigt att ... tillämpa fördragsbrottsförfarandena mot de medlemsstater), vilket är en motsägelse. Det bör tolkas som " Les procédures de poursuite pour violation du traité doivent être mises en place contre les États membres" (Rättsliga förfaranden för fördragsbrott bör genomföras mot de medlemsstater).
I punkt 16 i den franska versionen står det " invite la Commission à examiner comment promouvoir de petites tueries locales" (uppmanar kommissionen att undersöka möjliga åtgärder för att gynna mindre, lokala slakthus). Herr talman, för att undvika mindre massakrer av ett mer allvarligt slag föreslår jag - det påminner om filmen " Petits meurtres entre amis" (Små mord vänner emellan) - föreslår jag alltså att det skall vara " petites structures locales d'abattage" (mindre lokala slakteristrukturer).

Talmannen
Tack, ledamot Auroi, för era förslag, som utan tvekan kommer att behandlas i positiv anda av våra tjänsteenheter.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Betänkande (A5-0361/2001) av Langen för utskottet för ekonomi och valutafrågor om meddelandet från kommissionen om tjänster i allmänhetens intresse i Europa (KOM(2000) 580 - C5-0399/2001 - 2001/2157(COS))
(Parlamentet antog resolutionen.)

Radwan
Herr talman! Jag vill bara än en gång hänvisa till omröstningen, där vi tyvärr inte fick möjlighet att rösta om punkt 62. Jag har nu återigen tittat efter i underlaget: Punkt 62 är en komplettering till punkt 58, och egentligen hade vi varit tvungna att rösta om den med namnupprop. Mina båda inlägg om arbetsordningen ignorerades tyvärr av era båda bisittare.
Här handlar det om att vi enkelt och tydligt klargör att en konkurrensutsättning av vattenmarknaden inte kan ske via den allmänna konkurrensrätten. Därför vill jag än en gång påpeka detta. Jag har i mina inledande utläggningar också redan sagt att vi avvisar detta, och att detta bör tas till protokollet, och att man i framtiden, om möjligt, inte bör ignorera när ledamöterna ber om ordet.

Talmannen
Er begäran har inte kommit till min kännedom, ledamot Radwan.

Radwan
Herr talman! Ni kan fråga era båda medkämpar. Den tjänsteman som sitter till vänster om er tittade på mig, men informerade er inte. Det kan inte jag rå för!

Talmannen
Ledamot Radwan! Våra bisittare gör ett mycket viktigt arbete och de utför sina åligganden samvetsgrant, men jag förstår att ni inte bryr er om att lyssna på vad jag säger.
RÖSTFÖRKLARINGAR - Betänkande (A5-0362/2001) av Schmid, Gerhard

Berthu
. (FR) Risken för tillverkning och spridning av falska euro gör att en allvarlig inteckning vilar över startperioden för den gemensamma valutan, under det antal år som kommer att följa på det fysiska utbytet av mynten och sedlarna den 1 januari 2002. Under denna brytningsperiod kommer nämligen medborgarnas förtroende att vara av yttersta vikt.
Men nu verkar det som om faran har underskattats, och sedan hanterats alltför sent. Det var så sent som den 22 juli 1998 som kommissionen lade fram sitt huvudsakliga meddelande i frågan, och de första, om än partiella bestämmelserna om utvidgningen av Europols uppdrag och de straffrättsliga åtgärder som skall vidtas mot dem som tillverkar falska euro antogs 1999 och 2000. Det förslag till beslut som vi precis har behandlat i dag fogas till denna bestämmelse genom att ett gemenskapsprogram för utbildning och stöd till de främsta aktörerna inom området för förfalskning föreskrivs i förslaget.
Om förslaget i sig inte framkallar några större invändningar, kan man däremot inte göra annat än betona det faktum att det kommit så sent, liksom vissa tvetydigheter som har att göra med brister i utformningen av den gemensamma valutan.
För det första vacklar den text som lagts fram ständigt mellan organisationen av " utbildning" och av " stöd" , och man vågar inte tydligt säga att samarbetet inom detta väsentliga område fortfarande inte är slutfört, 48 dagar från det fysiska utbytet av mynten och sedlarna. För det andra upptäcker man bland målsättningarna för " utbildning-stöd" , temat med " skyddet av euron utanför unionen" , vilket dock inte utgör föremål för någon gemenskapsbefogenhet. Detta medför ett tillfälle att här, ur en särskild synvinkel, upptäcka i vilken mån systemet med den gemensamma valutan är haltande och uppdelat mellan gemenskapsbefogenheter och andra befogenheter som förblir nationella, med en dåligt organiserad samordning mellan dessa två. Men skulle det kunna gå på något annat sätt, när målet redan vid tidpunkten för Maastrichtavtalet var att locka väljarna genom att få dem att tro att den gemensamma valutan var möjlig utan en fullständig superstat?
Betänkande (A5-0380/2001) av Lehne

Crowley
Herr talman! Jag talar på min grupps vägnar om betänkandet av Lehne. Sedan toppmötet i Tammerfors har EU:s regeringar arbetat närmare tillsammans i rättsliga och inrikes frågor och efter den 11 september har detta blivit än mer påtagligt.
Eftersom vi lever i en inre marknad är det bara rätt och riktigt att det förekommer ett visst mått av samarbete och samordning mellan medlemsstaterna. Internationell brottslighet omfattar mycket komplicerade strukturer, men sådana verksamheter är uppbyggda för att finansiera kriminella handlingar. Det är anledningen till att det är så viktigt att vi antar denna lagstiftning, så att vi ser till att EU:s finansiella system inte används för penningtvätt. Vi måste se till att internationella brottslingar inte kan använda sig av befintliga finansiella strukturer i Europa, eller någon annanstans för den delen, för att tvätta sina orättmätigt fångna vinster.
Genomförandet av detta direktiv om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar är ett viktigt steg i kampen mot den internationella brottsligheten. Jag har alltid ansett att EU:s lagstiftning på detta område bör vidgas till att omfatta andra brott än narkotikabrott. Det är precis vad som har uppnåtts här genom avtalet mellan EU:s regeringar och Europaparlamentet. Direktivet utvidgar förbudet mot penningtvätt till att gälla organiserad brottslighet såväl som narkotikabrott. Medlemsstaterna kommer att behålla rättigheten att utvidga sin nationella lagstiftning mot penningtvätt till andra former av kriminell verksamhet. Som en följd av förlikningsavtalet kommer advokaters tystnadsplikt att vara skyddad såvida inte advokaten vet om att de juridiska råden skall användas för penningtvätt.
I ett större sammanhang finns det ett avtal på europeisk nivå för att genomföra ramdirektivet om att tillåta att vinning av brott spärras inom EU. Protokollet till konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål kommer också att vara till hjälp för EU:s regeringar när straffrättsliga förfaranden äger rum i olika medlemsstater.
Jag stöder ett närmare samarbete och en närmare samordning i rättsliga frågor inom EU, även om jag vill råda regeringarna att ägna de villkor som är förknippade med eventuella framtida initiativ en sorgfällig granskning. Det måste finnas korrekta förfaranden för att skydda medborgerliga rättigheter och upprätthålla principen att alla skall anses oskyldiga till dess de befunnits skyldiga.

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för Lehnes betänkande om tvättning av pengar. På franska heter det " blanchiment des capitaux" , vilket bokstavligen betyder " blekning av pengar" , " rengöring av pengar" , dvs. att göra något vitt som inte är det, att göra något rent som är smutsigt, att göra vackert det som är fult. Då tänkte jag: varför kan inte vi vara lika duktiga som brottslingarna som lyckas göra det fula vackert? Varför kan inte också vi försköna det som är fult? Jag tänker, herr talman, inte på mig själv, som av vissa skulle kunna betraktas som ful, utan på lagarna om pensioner som gäller i Europa. Kommer vi att lyckas göra något vackert av dessa - och det finns sannerligen ett antal - fula lagar?

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Europaparlamentet och rådet har enats om ett förslag till förlikning som har den förtjänsten att det tycks göra något mot drogrelaterad penningtvätt, samtidigt som det inte gör något alls.
Man får vara bra listig om man skall kunna göra skillnad mellan pengar som kommer från organiserad brottslighet och pengar som kommer från ekonomins normala gång. Särskilt med tanke på att banksystemet självt inte vill göra denna åtskillnad, med tanke på att det inte är banksystemets ansvar att bedöma pengarnas tvivelaktiga natur, utan bara vad de inbringar. Och det är allmänt välkänt att pengar från kriminalitet inte enbart tvättas i skatteparadisen, utan också och framför allt i de största bankerna inom det finansiella systemet.
Om denna resolution antas kommer den säkerligen inte att hindra att pengar från organiserad brottslighet går genom det finansiella systemet och investeras inom så kallad normal verksamhet som, i många fall, är minst lika kriminell ur mänsklig synvinkel som maffians pengar.
Att bli rik tack vare pengar från droger är en skam. Men att bli rik tack vare tillverkningen av och handeln med vapen är en lika stor skam. Och det är också en skam att låta läkemedelsbranschens storföretag och deras aktieägare bli rika tack vare monopolet med patent för vissa läkemedel, när detta monopol tiofalt eller mer mångdubblar priset för vissa oumbärliga läkemedel, och dömer de människor till döden som inte har råd att betala dessa priser. Allt detta är dock lagligt.
De europeiska institutionerna har kanske befogenheten att besluta om vad som är lagligt eller inte när det gäller användningen av kapital. Men de har inte befogenheten att " tvätta kapital" .

Krivine och Vachetta
. (FR) Direktivet om kampen mot penningtvätt går i rätt riktning och svarar, åtminstone delvis, mot medborgarrörelsernas förhoppningar och de förslag som de domare uttalat som är mest berörda av denna fråga. Dessutom borde det, sedan den 11 september, finnas nya skäl till att skärpa kampen mot penningtvätt. Men i Lehne-betänkandet envisas man med att göra motsatsen. I betänkandet gläder man sig också över en ny punkt, vars utformning är absurd, eftersom den fastställer att: " medlemsstaterna inte skall behöva tillämpa de angivna kraven på yrkena i fråga (oberoende jurister och övriga)" . Den okränkbara tystnadsplikten bibehålls såvida inte den juridiske rådgivaren själv är en ekonomisk brottsling. Det är inte tillräckligt att han har " vissa skäl att tro" att " klienten begär juridisk rådgivning i penningtvättssyfte" , det är endast när advokaten " känner till" att det ligger till på det sättet, som tystnadsplikten kan kringgås.
Dessa försiktigheter står i tydlig kontrast till de häftiga beslut som detta parlament fattat på senaste tiden, i och med att det följer CIA:s register, och utan någon tvekan inför att vilja betrakta alla personer som motsätter sig ekonomisk kriminalitet som kriminella.
Trots dessa brister har vi inte röstat emot Lehne-betänkandet.
Betänkande (A5-0349/2001) av Maij-Weggen

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade även för denna förordning som gäller allmänhetens tillgång till Europaparlamentets handlingar. Förra söndagen träffade jag en pensionär från Bergamo, Erminia Santinelli, en ung och aktiv kvinna på 60 år, som sade till mig: " Vilka fina förordningar ni godkänner i Europaparlamentet! Betyder kanske detta att också jag äntligen kan få se handlingarna?" " Vilka handlingar?" frågade jag. " Jo, de dokument som visar hur min pension har räknats ut" , svarade hon " för jag begriper fortfarande inte hur min pension har beräknats. Äntligen kan jag få klarhet om hur man beräknat denna pension genom de dokument som lämnas ut." " Nästa gång!" svarade jag. " För tillfället får vi nöja oss med att se handlingarna från Europaparlamentet" .

Bonde
. (DA) Maij-Weggens betänkande om öppenhet i parlamentets dokument är ett framsteg som vi inte kan annat än stödja. Vi har således enigt röstat för " det minst onda" , vilket vill säga att ett litet framsteg för mer öppenhet är bättre än ingenting. Problemet är allting som inte finns med. Det huvudsakliga problemet består i att kommissionen och rådet inte lämnar ut dokument från den lagförberedande fasen till parlamentet. Detta är ytterst olyckligt eftersom det är denna fas medborgarna har intresse av att följa för att kunna påverka lagstiftningens innehåll. Ett annat problem är indelningen av parlamentsledamöterna i första och andra klassens ledamöter, med och utan tillgång till konfidentiell information. Det är fullkomligt vansinnigt och i strid med varje parlamentarisk tradition att parlamentets budgetkontrollutskott, ombudsmannen och EU:s egen revisionsrätt fortfarande inte kan granska alla delar av kommissionens ämbetsutövning.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Vi röstade emot betänkandet " Allmänhetens tillgång till Europaparlamentets handlingar" , eftersom det, bakom denna lögnaktiga titel, handlar mindre om att utvidga möjligheten till tillgång än om att reglera, och därigenom bevilja Europaparlamentet rätten att inskränka allmänhetens tillgång.
Å ena sidan erkänner man på ett hycklande sätt allmänhetens rätt att få tillgång till handlingarna, och å andra sidan godtar man att vissa av dessa handlingar är " konfidentiella" .
I praktiken finns det ingen anledning att någon som helst handling, från Europaparlamentet eller från de andra europeiska institutionerna, skall döljas för allmänheten. Vi förespråkar fullständig offentlighet för alla handlingar, alla avtal, alla fördrag, liksom för delar av alla de medlingar som i dag döljs, alla förhandlingar som hålls hemliga, alla påtryckningsverksamheter som har fått parlamentet, rådet eller Europeiska kommissionen att fatta ett beslut eller att utarbeta ett direktiv.

Meijer
. (NL) Tidigare skyddades statens intressen genom hemligstämpling för medborgarna. Nu ges intrycket att alla myndighetsuppgifter är offentliga i en demokrati. Det finns dock en hel del undantag på grund av militära eller ekonomiska intressen och graden av offentlighet skiljer sig mellan medlemsstaterna i EU. Det har uppstått två helt motstridiga åsikter om informationens offentlighet i framtiden vid utarbetandet av gemenskapens beslutsprocess. Den ena uppfattningen, uttryckt av föredragandena Maij-Weggen och Cashman, är att vi i år har tagit stora steg framåt som leder till att det år 2002 uppstår en optimal offentlighet som alla måste vara nöjda med. Den andra åsikten, uttryckt av Martin och Bonde och i De grönas ändringsförslag, är att parlamentet tidigare genom överenskommelser med kommissionen och rådet ålagt sig självt onödiga inskränkningar och att det hittills tyvärr aldrig funnits någon majoritet för en fullständig offentlighet. Alla tycker visserligen att förslaget är ett steg framåt, men det är framför allt påfallande genom det som inte står i det. En del av handlingarna från rådet och kommissionen döljs fortfarande för allmänheten och för parlamentet. Jag stöder de ändringsförslag som vill öka offentligheten ytterligare.
Betänkande (A5-0346/2001) av Carnero González

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade även för Carnero González betänkande. Det förefaller korrekt att man följer samma förfaranden som man tillämpar vid val av ledamöter till de ständiga utskotten när man väljer ledamöter i de gemensamma parlamentarikerkommittéerna. Men låt mig understryka, herr talman, eftersom vi diskuterar hur man skall utse de interparlamentariska delegationerna, hur viktiga dessa gemensamma parlamentarikerkommittéer som vi har inrättat med kandidatländerna eller med parlamenten i de länder som vi har nära kontakter med är för Europaparlamentet. Jag skulle önska att Europaparlamentet gav dessa kommittéer större befogenheter, för det är på det viset som man bäst kan upptäcka fördelarna med Europeiska unionens och Europaparlamentets existens.
Betänkande (A-0374/2001) av Cappato

Fatuzzo
Herr talman! När jag söndagen den 4 november, i slutet av ett viktigt sammanträde som jag ledde, under vilket jag bland annat talade utförligt om betänkandet från Cappato - som, i likhet med alla övriga ledamöter, som synes!, är närvarande här för att höra varför jag röstade för hans dokument, men jag vet att i verkligheten följer han mig från TV-skärmen på sitt kontor - när jag alltså visade hans fotografi, så var det många unga pensionärer som i stället för att komma och be om min autograf, vilket i regel sker i samband med stora och viktiga politiska möten som leds av viktiga politiska personligheter, så bad de att få träffa Cappato. " Vi vill träffa honom! Det är en mycket stilig ung man och han är mycket duktig, och vi gratulerar till betänkandet! Innebär alltså detta äntligen att ingen kommer att veta hur gamla vi är? Detta är den privacy vi vill ha!" " Naturligtvis!" svarade jag. " Efter detta dokument kommer ingen att känna till damernas ålder" .

Cashman
. (EN) De brittiska Labourledamöterna i den socialistiska gruppen har röstat för att frågan om konsumenter måste göra ett aktivt val för att ta emot reklam via e-post eller inte (" opt-in" eller " opt-out" ) skall lösas på nationell nivå. Det var den kompromiss som man kom fram till i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Omarbetningen av direktivet om elektronisk handel under 2003 kommer att erbjuda ett tillfälle att föreslå åtgärder som bygger på erfarenheterna från medlemsstater som har valt " opt-in" respektive " opt-out" . Det är av avgörande betydelse att alla nya åtgärder inom elektronisk handel bygger på direkta erfarenheter från de som sysslar med frågan, inklusive konsumenter.
När det gäller bevarande av trafikdata anser vi att ytterligare ändringsförslag måste beaktas vid en andra behandling.

Lulling
. (DE) Vi är alla ense om att ett visst skydd av den privata sfären och av personrelaterade uppgifter är ett av fundamenten i en fungerande demokrati. Med de moderna kommunikationsmedlen och ett informationssamhälle som brer ut sig med rasande fart är detta i dag mer viktigt än någonsin.
Ett missförstått personrelaterat skydd av uppgifter kan dock även föra med sig oönskade biverkningar. Exempelvis finns i kommissionens text ett förbud mot e-post i reklamsyfte, som inte tidigare uttryckligen godkänts av konsumenten. Denna s.k. opt in-princip står i krass motsatsställning till varje princip som återfinns även i direktivet om elektronisk handel, enligt vilken reklamen godkänns, såvida inte konsumenten uttryckligen uttalat sig emot den. Denna senare opt out är naturligtvis gratis och besvärsfri, eftersom ett enkelt musklick ofta räcker för att man skall radera sin adress ur en oönskad databas. Vidare föreskrivs i direktivet om elektronisk handel flera villkor om öppenhet, så att exempelvis e-post i reklamsyfte skall kunna kännas igen redan i rubriken och så att avsändaren också känns igen av konsumenten redan innan meddelandet öppnas. Ett ointressant e-post-meddelande kan alltså sekundsnabbt raderas med ett musklick, utan att konsumenten lägger ner ytterligare tid, pengar eller energi på det.
Det fria utskicket av e-post i reklamsyfte är dessutom också en välsignelse särskilt för små och medelstora företag, som inte har råd att tillgripa kostsamma reklamkampanjer i TV eller andra medier. Att spärra denna möjlighet för dem att gratis presentera sig för en bred publik, vore klart och tydligt att ge de stora nationella och multinationella företagen en ännu större konkurrensfördel.
Med tanke på dessa överväganden kommer jag att rösta för den text som antagits i utskottet i fråga om det som gäller " icke begärd kommunikation" .

Sacrédeus
. Liksom vid omröstningen om detta betänkande den 6 september 2001, väljer jag nu att gå emot den ståndpunkt som min partigrupp intagit vad gäller reglerna om utsändande via e-post av icke beställd reklam till konsumenter. Reklam via e-post innebär allmänt sett en olägenhet för konsumenten, då det bl.a. tar tid att öppna och radera reklammeddelandena. Dessutom är det konsumenten som får bära kostnaderna för att ta emot och läsa reklamen. Den uppdelning som föreslås i betänkandet, mellan å ena sidan reklam via e-post och å andra sidan reklam via SMS, fax och automatisk uppringning, anser jag vidare vara artificiell. Det orsakar lika stor olägenhet för konsumenten, oavsett vilken av dessa metoder som används, och en opt in-lösning är följaktligen att föredra för samtliga metoder, då detta utgör det mest effektiva skyddet mot icke beställd reklam.
Mot bakgrund av vikten av att detta betänkande antas av parlamentet snarast, måste dock den kompromiss som föreligger anses vara ett godtagbart, om än definitivt mindre önskvärt, alternativ. Jag väljer därför att i slutomröstningen stödja betänkandet oavsett utfallet i ovanstående fråga.
Betänkande (A5-0370/2001) av Turco

Fatuzzo
Herr talman! Jag gav Turcos betänkande min röst, för jag är positiv till allt samarbete och alla avtal mellan staterna som tillsammans utgör Europeiska unionen. Under mitt politiska möte söndagen den 4 november talade jag även om detta dokument från Turco. När mötet var över kom många pensionärer fram till mig och de frågade: " Kommer vi nu äntligen att få en europeisk kvarterspolis? Det gläder oss att se förslag från Europaparlamentet om en förbättring av polisverksamheten, för här, i vårt land, ser vi bara poliser som skriver ut böter eller som kommer för att arrestera oss. Det skulle verkligen vara trevligt att ha poliser som är våra vänner!" " Så blir det inte än" , svarade jag, " men jag är säker på att Turco kommer att göra ytterligare framsteg i nästa betänkande, och kanske lyckas vi då att nå ett sådant resultat."

Blak, Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för detta betänkande. Vi håller med om att EU och Europol skall bekämpa den internationella kriminaliteten och är därför nöjda med betänkandet som helhet. Vi har dock uppmärksammat att det i en del ändringsförslag framhålls att det rättsliga och polisiära samarbetet skall tillhöra gemenskapens befogenhet, vilket är oförenligt med Danmarks reservationer, se protokollet om Danmarks ställning. Vi stöder inte dessa ändringsförslag.

Figueiredo
. (PT) Med förevändningen att bekämpa terrorismen och de inneboende riskerna med en ökad osäkerhet har en utbredd och svåröverskådlig frihetsbegränsande mekanism börjat införas och användas, vilken kan medföra att vi skapar ett " Fästning Europa" , där detta och andra initiativ ingår som rör databehandlingen av personuppgifter.
När det till exempel gäller Portugal gör det faktum att Europol anser att det portugisiska geografiska området är en huvudväg för inresa i Europa, tillsammans med utvidgningen av Europols mandat till bekämpning av terrorism och organiserad brottslighet, vårt land till ett område där man privilegierar bekämpning och kontroll av denna struktur, vid sidan av den nationella polisen, åklagarmyndigheten och republikens parlaments effektiva demokratiska kontroll av dess agerande.
Det som dessa projekt syftar till är att utöka kontakten mellan polis, säkerhetstjänst och arkiv, utan någon demokratisk kontroll, inom ramen för en restriktiv migrationspolitik, främlingsrädsla och begränsning av de individuella rättigheterna. Om det inte ens i dag existerar någon demokratisk kontroll av Schengens informationssystem, hur skulle det då inte bli med överföring av information till tredjeland och myndigheter, huvudsakligen under Europols och amerikanska myndigheters beskydd, under förevändningen att terrorismen måste bekämpas?
Europols mandat bör inte gå före den nationella politiken och åklagarmyndighetens kontroll. Europols verksamhet, som inte gäller varje land, bör skrivas in betänkandena om den inre säkerheten. Europol måste vara underordnat Europeiska gemenskapernas domstol, i all sin verksamhet, och vara redovisningsskyldig inför Europaparlamentet med detaljerade rapporter. Naturligtvis måste all utökning av Europols befogenheter föregås av en debatt i Europaparlamentet och medlemsstaternas nationella parlament.

Titley
. (EN) Jag stöder med kraft detta utmärkta betänkande av Maurizio Turco som kräver en utvidgning av Europols mandat samt tillägg av andra icke-bindande bestämmelser. Om Europols mandat utvidgas till att omfatta allvarliga former av internationell brottslighet, som kidnappning, illegal smuggling av immigranter och rasism, kommer detta organ att bli en institution med verklig styrka. Man kommer att se att den arbetar för de europeiska medborgarnas säkerhet och i deras intresse. Det svenska förslaget att tillåta tredjeland att överföra personuppgifter som erhållits från Europol är särskilt viktigt. Det är väl känt att brottsligheten i det tjugoförsta århundradet inte gör halt vid några gränser och EU bör inte och kan inte låta Europol agera i ett vakuum. Det är anledningen till att det är så viktigt att Europol arbetar tillsammans med utomstående stater, eftersom det är först då som dess effektivitet kan förverkligas fullt ut.
Betänkande (A-0369/2001) av Kirkhope

Fatuzzo
Herr talman! Jag röstade för rådets rambeslut om gemensamma utredningsgrupper. Ursäkta mina associationer, herr talman, men när man talar om gemensamma europeiska utredningsgrupper så ser jag framför mig undersökningsgrupper som även består av kvinnor, klädda i samma uniform, med en gemensam kvinnlig uniform. Och då tänkte jag: när vi skall rösta om vilken typ av uniform dessa kvinnor i den gemensamma undersökningsgruppen skall ha, vem kommer att ställa upp i modeparaden när vi skall rösta? Och vem kommer att bli ordförande i juryn som skall döma bland modellerna i paraden när de kvinnliga polisernas uniformer visas upp? Kanske ni, herr talman? Kanske Theorin, som är ordförande i utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor? Men skämt åsido: det jag vill säga är att jag är positiv till gemensamma utredningsgrupper, till europeiska manliga och kvinnliga poliser.

Titley
. (EN) Jag stöder med kraft detta utmärkta betänkande av Timothy Kirkhope som kräver ett rambeslut om skapande av gemensamma utredningsgrupper. Detta beslut öppnar vägen för ett fullständigt genomförande av EU-konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Polissamarbete på EU-nivå är en relativt ny tanke. Utan samarbete i dessa frågor kan enskilda medlemsstater inte hysa några förhoppningar om att lösa de här frågorna och bekämpa den nya brottslighet som polisstyrkorna i samtliga medlemsstater nu står inför.
Dessutom krävs enligt betänkandet gemensamma utredningsgrupper som skall finnas tillgängliga, inte enbart för att bekämpa handel med narkotika och människor, utan även för att hålla den organiserade brottsligheten borta. Så snart gemensamma utredningar kommer i gång och medlemsstaterna inser hur effektiva de är så bör och kan deras ansvarsområde vidgas till att omfatta sådana här frågor.
Till sist, som sägs i betänkandet så finns det en reell och meningsfull roll för Europaparlamentet i frågor som rör gemensamma polisinitiativ. Kravet på någon sorts granskningsmekanism, varigenom rådet svarar för de gemensamma initiativens effektivitet och rapporterar om dem till Europaparlamentet, kommer att göra denna process mera öppen för insyn och därigenom mera legitim.
Betänkande (A-0371/2001) av Marinho
Fatuzzo (PPE-DE). (IT) Herr talman! Jag röstade för Marinhos betänkande för det omfattar ett ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut och besluten om införande av Schengenregelverket. Men i min egenskap av företrädare för Pensionärspartiet är jag inte positiv till det ömsesidiga erkännandet av beslut. Detta är något som inte gör oss till européer: vi skall ha gemensamma rättsliga normer såväl på det civilrättsliga området som på det straffrättsliga. Om vi aldrig når fram till detta utan bara skall erkänna varandras beslut, så tar vi ett steg tillbaka när det gäller att konkret förverkliga Europa. Vi har ett Europa som fungerar i praktiken först när vi kan lägga dessa ömsesidiga erkännanden av beslut åt sidan och när vi har gemensamma regler, lika i hela Europeiska unionen: då kommer det inte att finnas något behov av att erkänna andras beslut, för besluten som fattas av varje enskild medlemsstat kommer att vara alla medlemsstaters beslut.
Betänkande (A5-0351/2001) av Vander Taelen

Fatuzzo
Herr talman! Pensionärspartiet har bland sina medlemmar många gamla och pensionärer som, eftersom de har gott om fritid, följer filmer och produkter som kommer från den internationella filmindustrin, antingen direkt i biograferna eller bekvämt hemifrån där de tittar på TV som visar massor av filmer. Som företrädare för detta pensionärsparti godkänner jag dokumentet från Vander Taelen som i likhet med kommissionen kräver ett bättre stöd för den europeiska filmen. Jag vill understryka, herr talman, hur viktigt det är - något som framgår av detta dokument - att man fattar beslut om att stödja spridningen av europeiska filmer, inte bara i dagens Europa utan även i morgondagens, dvs. i den europeiska union som utvidgats med kandidatländerna. Om vi verkligen vill bygga upp en europeisk kultur som får större betydelse än den vi dessvärre har i dag, som är ganska bristfällig, så måste vi absolut utnyttja ännu fler fonder för att i Europa sprida de filmer som produceras i Europa.

Bordes, Cauquil och Laguiller
. (FR) Betänkandets författare beklagar den gradvisa undertryckningen av filmproduktionen i Europas länder av den stora Hollywoodproduktionen.
Vi har inte röstat emot detta betänkande, eftersom vi kan stödja vissa av förslagen i betänkandet.
Detta innebär dock inte att vi har godkänt det, eftersom grunden till problemet är att filmproduktionen inom den nuvarande ekonomiska organisationen bara är en produkt för marknaden, liksom inom många andra sektorer, konst och litteratur till exempel, och att filmindustrin, liksom alla de andra, lyder under vinstens lag.
Tvärtemot vad som i texten påstås om de nationalistiska spåren, är problemet inte den amerikanska filmens dominans, utan storföretagens dominans, både på filmmarknaden i USA - där de oberoende filmmakarna har lika svårt att stå emot produktionen från de stora bolagen som den europeiska produktionen - och på världsmarknaden.
Betänkandets författare, som utan tvivel är en anhängare av marknadsekonomin, är dock mottaglig för vinstlagens irrationella och skadliga karaktär inom filmområdet. Men när det rör sig om produkter för löpande förbrukning, om livsmedel, kläder, läkemedel eller helt enkelt om arbetstillfällen, är vinstlagen inte mer rationell, utan helt säkert ännu mer skadlig.

Junker
 - (DE) Med Vander Taelens betänkande har Europaparlamentet intygat sin vilja att främja den europeiska filmbranschen och stärka den gentemot den starka konkurrensen från USA på marknaden. Detta önskemål instämmer också Europeiska socialdemokratiska partiets grupp i. Därför har man röstat för betänkandet, trots att man har avsevärda förbehåll mot vad som sägs i punkt 8. Här görs ett försök, lösgjort från den diskussion om en översyn av direktivet " Television utan gränser" som just börjat, att i en punkt driva ändringsförfarandet i en viss riktning, som innehållsmässigt och rättsligt är synnerligen betänklig. Ty kultursuveräniteten, och därmed också radio- och TV-suveräniteten, ligger enbart under medlemsländerna. Punkt 8 skulle i praktiken innebära ett avsevärt ingrepp i programautonomin både när det gäller statliga och privata radiosändningsföretag. Dessutom skulle det bryta mot den organisationsbehörighet för den statliga radio och TV som förankrats i protokollet till Amsterdamfördraget. Det är inte en utökning av protektionistiska åtgärder som avgör framgången eller bristen på framgång hos europeiska audiovisuella produkter, utan deras marknads- och konkurrensförmåga.
Det är utan tvekan en strukturell svaghet att europeiska audiovisuella verk bara i undantagsfall lämnar ursprungslandets gränser. Stimulanssystem för försäljning av icke-nationella europeiska filmer bör därför absolut övervägas. De i punkt 7 beskrivna förslagen är dock fel metod.

Sacrédeus
. Den europeiska filmindustrin har problem med att sprida sina filmer i den omfattning som vi kanske skulle önska. De förslag som betänkandet för fram löser dock inte dessa problem. De bygger på den felaktiga tron att ökade stats- och EU-stöd kan göra en industri konkurrenskraftig. De saknar dessutom respekten för konsumentens fria val. Man vill också pålägga Europeiska investeringsbanken ytterligare en utgiftspost, helt vid sidan av dess huvuduppgifter.
Om TV-bolag tvingas att anpassa sin verksamhet för att gynna europeisk film innebär det ett inkräktande på deras frihet. Man kan också fråga sig om det är rimligt att europeiska skolor skall åläggas att stödja filmindustrin i sin undervisning.
Av dessa anledningar har jag valt att rösta emot betänkandet.
Betänkande (A5-0347/2001) av Maat

Ebner
Herr talman! Jag vill i mitt inlägg förklara att jag röstade för betänkandet av övertygelse, eftersom jag hoppas att vi på det viset skall kunna reagera på rätt sätt på befolkningens, producenternas, men även samtliga konsumenters krav. Tidigare har vi syndat genom att inte tillräckligt effektivt ha tillämpat och kontrollerat det befintliga direktivet. Djurtransporterna är en mycket viktig fråga och jag tror det är något vi alla känner. Det är inte längre enbart en ekonomisk fråga, utan det har även blivit en etisk fråga. Därför är jag glad över att såväl regionaliseringen som kontrollerna förstärks, och jag hoppas även att bidragen för export av levande djur inte får fortsätta på samma sätt som tidigare utan att de avskaffas.

Fatuzzo
Herr talman! Hur kan man låta bli att rösta för detta dokument som skyddar djuren som visserligen går ett grymt öde till mötes men som åtminstone under transporterna borde behandlas som levande varelser som förtjänar vår respekt och vårt skydd, vilket Ebner alldeles nyss påpekade? Men jag frågar er, herr talman: hur är det med hundarna i Bukarest, när kommer vi att intressera oss för dem? Vi talar om djur, herr talman, och därför kan jag i det här sammanhanget inte låta bli att påminna om hur de övergivna hundarna i Bukarest, hundar som inte har någon husse eller matte och som borde fångas in och steriliseras, men i stället jagas hänsynslöst av stadens invånare, som får en ersättning för varje hund de dödar om de tar med sig hundkadavret till borgmästaren. Men enligt min mening är det borgmästaren i Bukarest som är ett as och inte kvarlevorna av de stackars hundar som dödats i staden. Jag hoppas att vi en dag ingriper även i denna fråga.

Talmannen
Fatuzzo! Jag hoppas ni informerar oss om de kommentarer som borgmästaren i Bukarest gör när han har läst er röstförklaring.

Maes
. (NL) Djur är inga varor. Det är levande varelser, vilkas välmående måste eftersträvas. Med tanke på de många missbruken vid transport av slaktdjur över långa avstånd borde dessa transporter avskaffas. Så långt har vi inte kommit än, även om kommissionens åtgärder går åt rätt håll med en begränsning till 500 km och till en längsta tidsperiod på åtta timmar. Riskerna för spridning av djursjukdomar kommer också att minskas. Därför har vi godkänt betänkandet.
Hittills har kommissionen snarare främjat dessa transporter över långa avstånd med sin bidragspolitik. Även den politik som lett till att små slakthus försvunnit, även i avlägsna områden, har negativa följder. Den politiken måste alltså brådskande omprövas. Mycket kommer att bero på den politik som förs i de medlemsstater som hittills uppvisat stora brister, bland annat på grund av otillräcklig kontroll på tillämpningen av direktiven om djurs välmående.

Meijer
. (NL) Vägtransport har under årens lopp i förhållande till andra transportsätt bara blivit billigare. Därigenom släpas diverse gods ständigt fram och tillbaka över långa avstånd till platser där råvaror eller arbetskraft är billiga eller där de förväntade intäkterna är högst. Det är desto värre om det är levande varelser det gäller. Uttjänta arbetshästar från Östeuropa transporteras till exempel i stora massor till Västeuropa för att slaktas där. Under transporten råkar de ut för benbrott, får de inget foder eller vatten och djursjukdomar sprids snabbt över hela Europa. Eftersom en politisk majoritet vill skydda de berörda handels- och transportföretagen, har de olika motionerna de senaste åren inte kunnat leda till någon förbättring. För nästan ett år sedan svarade Europeiska kommissionen mig att lösningen är att förbättra ventilationen i djurtransportvagnarna. Jag är rädd för att inte heller detta icke-lagstiftande samrådsförfarande om erfarenheter vid tillämpningen av de befintliga direktiven kommer att lösa problemet på riktigt. Ändå innebär Maats förslag om att begränsa transporter för slakt eller gödning till åtta timmar eller 500 km, ge strängare straff för överträdelser, på nytt öppna de mindre regionala slakthus som stängts på grund av EU-regler och att man upphör med exportbidrag för levande slaktboskap, ett nödvändigt steg framåt.

Raschhofer
 - (DE) Bristerna i den nuvarande jordbrukspolitiken är uppenbara. Genom det befintliga systemet främjar man bara djurtransporter. Denna handel är delvis verkligen absurd. Spanien, till exempel, importerar får för slakt från Förenade kungariket, medan man samtidigt exporterar får för slakt till Grekland.
Målet måste vara att avskaffa stödet till transport av levande djur. Det är i längden inte försvarbart att dessa transporter till och med främjas med EU-pengar.
Ty: Den enda möjligheten att göra slut på långa transporter av levande djur är att regionalisera jordbrukspolitiken. Devisen måste vara att producera på marknaden för marknaden. Dessutom kan man därigenom på ett effektivt sätt motverka risken för att epidemier sprider sig.

Titley
. (EN) Jag stöder med kraft detta utmärkta betänkande av Maat som granskar direktivet från 1995 som skulle skydda djur som utsätts för långa transporter. Betänkandet är väl avvägt och ärligt i det att det erkänner att det är möjligt att EU:s lagstiftning till en början hade en negativ inverkan: denna krävde först och främst att många små slakterier skulle läggas ned, vilket ökade behovet av djurtransporter och gjorde att de kom att användas mera allmänt. Det visar också på den beklagliga situation som råder i dag, där bestämmelserna i direktivet från 1995 ofta nonchaleras och vissa medlemsstater underlåter att tillämpa den befintliga lagstiftningen. Kravet på bättre skydd av djur vid transport är både nödvändigt och värdefullt, som visas i betänkandet borde det vara möjligt att driva igenom detta med rättsliga medel, så att de länder som inte uppfyller bestämmelserna blir bötfällda. Detta skulle fungera som en reell och påtaglig sporre att inte nonchalera lagstiftningen. Utöver kravet på utvidgad och strängare lagstiftning på detta område, föreslås även praktiska åtgärder som att verka för inrättandet av små slakthus.
Avslutningsvis kräver betänkandet att dessa strängare åtgärder även skall gälla för tredjeland. Detta är ett både positivt och väsentligt steg eftersom EU:s medlemsstater importerar kreatursbesättningar från länder utanför EU:s gränser och det skulle vara kontraproduktivt om dessa förstärkta bestämmelser bara skulle gälla inom EU utan hänsyn till de otillåtna metoder som används utanför dess gränser.
Betänkande (A5-0361/2001) av Langen

Berthu
. (FR) I kommissionens meddelande av den 20 september 2000 om tjänster i allmänhetens intresse i Europa aktualiseras dess ståndpunkt för att beakta den aktuella utvecklingen av EG-domstolens rättspraxis, liksom statschefernas vilja, vilken har uttryckts vid olika Europeiska rådsmöten (särskilt i Amsterdam och i Nice), till förmån för en större respekt av den specifika karaktären hos uppdragen avseende allmänna tjänster.
Detta nya meddelande tenderar dock att leda oss in i en fruktad ond cirkel. Kommissionen, som uppenbarligen har många goda avsikter, föreslår att man skall definiera gränserna för de allmänna tjänsterna och för konkurrensreglerna, bevilja undantag för de statliga stöden till verksamhet med ett allmän ekonomiskt intresse, införa utvärderingssystem för de allmänna tjänsternas resultat, etc... Kommissionen uppför sig faktiskt som om de artiklar i fördraget som handlar om konkurrens var allmänt tillämpliga, och som om det var kommissionens uppgift att välvilligt bestämma var deras tillämpning skulle upphöra. Kommissionen intar alltså en ställning som domare. Men kommissionen tilldelas inte någon rättslig grund för detta i fördraget.
Att allmänna tjänster endast togs upp i förbigående i Romfördraget beror faktiskt på att det var självklart för dem som utarbetade fördraget att allmänna tjänster inte ingick inom de europeiska behörigheterna. Inte heller i artikel 16 i EG-fördraget, som infördes genom Amsterdamfördraget, ändras denna ståndpunkt.
Vi måste följaktligen vara mycket uppmärksamma på kommissionens imperialistiska försök. Den franska skrivelsen av den 27 juli 2001 verkar särskilt falla i fällan, trots att den var full av goda avsikter, eftersom man där föreslår att ett ramdirektiv skall utarbetas där man fastställer målen för tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse, liksom medlemsstaternas friheter och skyldigheter när det gäller dessa tjänster. Det skulle faktiskt röra sig om ännu en europeisk text som skulle utgöra föremål för tolkningar och europeiska skiljeförfaranden.
Vi har i praktiken endast behov av en ny artikel i fördraget, vilken skulle bekräfta det uppenbara, nämligen staternas suveräna rätt att själva definiera och organisera sina allmänna tjänster, om det så handlar om allmänna tjänster eller om tjänster med ett ekonomiskt intresse.

Esclopé
. (FR) Vi kunde inte ge vårt stöd till ett betänkande som sätter oss i en observatörssits. Alltför många ändringsförslag som kunde sända en signal om en ändring i riktning och i inställning, som vi har uttryckt det i vårt ändringsförslag 59, har inte antagits i dag.
Genom att utelämna de allmänna tjänsterna till konkurrensreglerna hotar vi allvarligt den fysiska planeringen och den sociala sammanhållningen inom våra stater. Denna tillbakagång för användarna sker utan hänsyn till subsidiaritetsprincipen, som dock framhålls i alla våra texter.
Detta nya steg är ett förlorat tillfälle för Europaparlamentet att visa att det lyssnar på medborgarna. Vi kommer för vår del att fortsätta att kämpa för att Europeiska rådets möte i Laeken skall ge tillfälle till en välgörande kraftansträngning.

Krivine och Vachetta
. (FR) Vid Europeiska rådets möte i Lissabon i mars 2000 beslutade regeringarna att " påskynda liberaliseringen på områden som gas, elektricitet, posttjänster och transporter" . I Langen-betänkandet ingår kommissionen och Europaparlamentet i denna " marknadsföringsprocess" för svaren på medborgarnas grundläggande sociala behov, vilket sålunda stärker marknadernas diktatur inom våra samhällen.
Men vi vet alla att de redan genomförda avregleringarna inte har tillfört de beräknade produktivitetsvinsterna; att nedmonteringen av de allmänna tjänsterna har försämrat kvaliteten på tjänsterna och hos säkerheten; att det " gradvisa och behärskade" öppnandet på marknaden för de anställda har visat sig genom nedskärningar i personalen och en större osäkerhet i arbetet, och när det gäller den fysiska planeringen, genom ökade orättvisor. Och detta skall vara Europeiska unionens europeiska samhällsmodell?
För oss gäller det först och främst att blockera avregleringsprocessen och att återigen tillägna oss de allmänna tjänsterna genom att frigöra oss från marknaderna.
Mot avregleringen av tjänsterna i allmänhetens intresse, ställer vi samordningen av allmänna tjänster på europeisk nivå, eller till och med inrättandet av europeiska allmänna tjänster inom ramen för en gemensam politik i allmänhetens intresse, med hjälp av de offentliga företagen, som förbinder användarna och de anställda, och som införlivar det långsiktiga perspektivet och använder sig av de mest avancerade tekniska metoderna. På grund av dessa planer, förkastar vi Langen-betänkandet.

Maaten
. (EN) I den slutliga omröstningen om betänkandet av Langen röstade ELDR-gruppen emot, eftersom dess medlemmar inte är övertygade om att ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse är en bra idé. Vi vill åtminstone vänta på kommissionens tankar huruvida ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse är önskvärt och genomförbart innan vi yrkar på ett sådant förslag.
En annan orsak till vår röst mot är de tvetydiga formuleringarna om nödvändigheten att hålla fast vid dagordningen från Lissabon. Vi kom fram till att texten var alltför urvattnad (till exempel i omröstningen om punkt 33).
Liberaler anser även att betänkandet, genom ändringar både i utskottet och i plenum, har blivit alldeles för långt, inkonsekvent och osammanhängande och att det tyvärr därför inte längre erbjuder något mervärde i debatten om tjänster i allmänhetens tjänst.

Patakis
. (EL) De allmännyttiga företagen, vilkas roll måste vara att erbjuda hela befolkningen tjänster av högsta möjliga kvalitet, överlåts åt spekulativt inriktade privata företagare, som i sin handel med samhällsnyttiga tjänster kommer att eftersträva största möjliga vinst, inom ramen för den så kallade fria marknadsekonomin. Detta är målet för EU, som rekommenderar ett allt snabbare tempo i den avreglering som inletts inom sektorerna transport, elektrisk energi, naturgas, posttjänster och vattenförsörjning.
Den enda motiveringen till denna antifolkliga politik utgörs av påståendet att man på detta sätt kommer att förbättra ekonomins konkurrensförmåga. Man bortser helt från kvaliteten på dessa tjänster och från att en del av befolkningen efter avregleringen inte kommer att få tillgång till dessa samhällsnyttiga tjänster, eftersom man inte kommer att kunna leva upp till de ekonomiska krav som de nya bolagen kommer att ställa.
Det egentliga målet med avregleringen är att överlåta dessa tjänster till det privata kapitalet med dess inriktning på spekulation. Effekterna för arbetstagarna kommer att bli negativa, dels genom högre priser på de tillhandahållna tjänsterna, dels och framför allt genom vågor av uppsägningar och förändrade arbetsvillkor genom de flexibla anställningsformer som följer på privatiseringarna.
Den hittillsvarande erfarenheten av avregleringen av marknaderna och privatiseringarna både i Europa och i andra länder visar att kvaliteten på dessa tjänster har försämrats, priserna har ökat och arbetstillfällena inom denna sektor har minskat betydligt, vilket även utskottet för sysselsättning medger i sitt yttrande.
Jag kan nämna Grekland som exempel. Där har privatiseringarna av OTE och den mobila telefonin lett till en mer än tiodubbel prisökning på lokal- och rikssamtal, medan de privata företagarna fått hundra gånger större vinster. Man hade väntat sig att privatiseringen av TV och radio skulle leda till en kulturell blomstring, men i stället har det uppstått en subkultur, som ägnar sig åt förvrängning, desorientering och vinkling av materialet.
Bortsett från den viktiga roll som de allmännyttiga företagen spelar för ekonomin i varje land har de också en strategiskt viktig funktion för varje lands säkerhet och oberoende, i synnerhet i tider av ekonomiska eller andra kriser.
Vi motsätter oss varje privatisering och hävdar att de företag som privatiserats hittills måste återgå i allmän ägo. De måste förbättras, moderniseras och erbjuda billiga tjänster av hög kvalitet, så att de kan tjäna arbetarklassen och bli ett viktigt instrument för en folkets ekonomi
Därför kommer vi att rösta emot betänkandet.



Allmänna tjänster avseende persontransporter på järnväg, väg och inre vattenvägar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0364/2001) av Meijer för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om medlemsstaternas åtgärder i fråga om krav på allmänna tjänster och slutande av avtal om allmänna tjänster avseende persontransporter på järnväg, väg och inre vattenvägar (KOM(2000) 7 - C5-0326/2000 - 2000/0212(COD)).

Meijer
. (NL) Herr talman! Många privatföretag har dragit sig ur kollektivtrafiken sedan den blivit ständigt förlustbringande på grund av bilens massiva utbredning. Denna tjänst som är nödvändig för tillgängligheten, för miljön och för att minska utrymmesnyttjandet kan inte fortsätta existera utan omfattande ekonomiskt stöd från myndigheterna. Precis som allmänna tjänster inom utbildnings- och hälsovårdssektorerna är den här trafiken huvudsakligen mer en uppgift för myndigheterna än en del av marknaden. Tyvärr har den här förordningen i flera medlemsstater under flera år föregåtts av ryktet att Europeiska unionen förpliktar till privatisering och konkurrens.
Då jag för ett år sedan utsågs till föredragande gjordes påtryckningar för att få en förstabehandling redan under det första halvåret 2001, under det svenska ordförandeskapet. Om jag hade gått med på det hade det varit omöjligt att föra över 100 undersökande samtal med organisationer, såsom nationella kommunförbund, fackförbund och olika typer av transportföretag. Av dessa samtal framkom starkt motstridiga intressen och visioner.
Kollektivtrafiken är reglerad på mycket olika sätt i medlemsstaterna och i olika delar av medlemsstaterna. Mycket gemenskapsmedel har främst använts i tätbefolkade stadsområden och för järnvägsförbindelser för att köpa upp gamla privatföretag som inte lyckades erbjuda en tillräcklig kollektivtrafik. Däremot har flera små bussföretag som kör vissa enstaka linjer i tunt befolkade glesbygdsområden under tiden köpts upp av stora snabbt växande bussbolag som är verksamma i flera stater. Om Europeiska kommissionen anser att tilldelandet av kontrakt för transportområden till sådana företag inte bör grunda sig på svågerpolitik eller domstolsutlåtanden utan på objektiva normer och offentlighet, så har den utgångspunkten stort stöd i det här parlamentet, även från föredraganden. Den hjälper på det sättet de områden där kommunala eller regionala styrelser gärna vill upphandla sin kollektivtrafik att få användbara regler för att välja mellan några stora bolag som till exempel Arriva, Vivendi eller Deutsche Bahn.
Tyvärr innehåller kommissionens förslag samma upphandlingsplikt även för områden där man på grund av praktiska erfarenheter hellre väljer ett hållbart behållande av det egna bolaget eller en förlängning av ett sedan länge existerande kontrakt med ett litet privat företag. Just det angreppet på valfriheten gör kommissionens förslag ytterst omstritt. Det är främst en genomgripande förändring för Belgien, Luxemburg, Frankrike, Tyskland och Österrike. Men även i Nederländerna som gick i förväg när det gällde privatisering av avreglering visar sig nu nackdelarna med ett upplöst järnvägsbolag och med en fördröjd tillväxt av kollektivtrafiken i tätbefolkade stadsområden.
För varje myndighet gäller att denna uppskattas av befolkningen när den hjälper till att lösa problem och att den hånas om den orsakar onödiga problem. Europeisk lagstiftning kan vara nyttig om den ger ett oumbärligt bidrag till en lösning på våra gemensamma och gränsöverskridande problem. Djupt genomgripande centralstyrd inblandning i kommunal och regional politik hör absolut inte dit. Ingen kommer att vara belåten om ett sådant ingripande inom kort visar sig leda till mindre allmänna tjänster, högre konsumentpriser, sämre arbetsförhållanden, förhindrande av nya spårvägslinjer, ett slut på gratis stadstrafik, ett monopols övermakt och en urholkning av det demokratiska inflytandet. Ett påtvingat införande av konkurrens betyder i det här fallet inte att en vanlig marknad uppstår utan det betyder ett främjande av en kamp om att erhålla myndighetsbidrag för varaktigt förlustgivande företag som vill överta myndighetsuppgifter.
Enligt flera experter betyder införandet av en upphandlingsskyldighet för passagerartransport per järnväg, på väg och via vattenvägar att Europeiska unionens befogenhet överskrids. På grund av den skyldigheten blir betydelsen av de allmänna tjänsterna och användarnas välbefinnande underordnat försöken att bespara på arbetskostnaderna. Om det här förslaget till förordning antas utan ändringar så betyder den regleringen att små företag dör ut, däribland nästan alla myndighetsföretag. Visserligen får även det kommunala spårvagnsbolaget eller det lokala bussföretaget delta i upphandlingen men sådana företag går i konkurs så fort de efter en tid förlorar en anbudsgivning. Endast stora kapitalstarka företag med många och skiftande transportområden kan överleva på ett hållbart sätt i ett sådant system. Just när det gäller kärnpunkten med upphandlingsskyldighet för all kollektivtrafik finns det kritik. Den 10 oktober visade det sig att en majoritet av parlamentets utskott för regionalpolitik, transport och turism i huvudsak följde det som jag föreslagit eller det som Piecyk och andra utvecklat som en variant på det. Spårvagn, tunnelbana och korta busslinjer är undantagna en sådan skyldighet, medan arbete och miljö får ett bättre skydd. Om plenarsammanträdet följer samma linje så hindrar det mycket oro och irritation.

Bradbourn
. (EN) Herr talman! Det är mig en särskild glädje att delta i debatten om ett mycket viktigt betänkande som handlar om hur marknaden skall öppnas för konkurrens på viktiga områden av vår offentliga sektor.
Utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden ansåg att de viktigaste delarna av förslaget var sunda, men utskottet hade en annan åsikt i flera viktiga frågor. För det första innebar några av de föreslagna ändringsförslagen att man skulle göra undantag för det som brukar kallas integrerade transportsystem, trots att vi alla vet att transporter, och i synnerhet integrerade transporter, är en fråga om organisation och inte om vem som är ägare. Detta skulle inte vara någonting annat än att släppa in protektionismen genom bakdörren.
För det andra fanns det en oro för att några av förslagen skulle göra det möjligt för de undantagna sektorerna att lägga aggressiva underbud på de delar av transportindustrin som, till exempel i mitt eget land, redan har avreglerats. För det tredje kunde de minimis-bestämmelserna inte uppfylla sådana realistiska nivåer som skulle medge konkurrens på en öppen marknad. Slutligen fanns det en oro över att den nivå på offentligt stöd som skall tas med i beräkningen när avtal tecknas vare sig skulle göra det möjligt att fortsätta att driva linjer som behövs av sociala skäl eller tillräckligt beakta bidrag till taxor, till exempel för de mindre lyckligt lottade så som de gamla eller de handikappade.
Det betänkande som till slut blev resultatet är ett steg på vägen för att lösa dessa frågor. Jag fruktar dock att några av de ändringsförslag som infördes i det slutliga betänkandet skulle införa ovidkommande icke-affärsmässiga hänsynstaganden i vad som borde vara ett fullständigt öppet konkurrenssystem för EU. Till exempel, de frågor som redan har tagits upp med anknytning till miljö och socialpolitik har i och för sig inte med upphandlingen att göra utan bör behandlas i en separat lagstiftning. Detta är anledningen till att jag vill fästa er uppmärksamhet på dessa frågor och varför detta betänkande bara bör ses som ett första steg mot en avreglering av marknaden på detta område och inte som ett självändamål.

Jonckheer
föredragande av yttrandet från utskottet för ekonomi och valutafrågor. (FR) Herr talman! Jag kan säga att utskottet för ekonomi och valutafrågor, som har ombetts att yttra sig, i stor utsträckning har stött de förslag som Europeiska kommissionen har utarbetat.
Kommissionen har i en rad ändringsförslag som har översänts till utskottet för regionalpolitik, transport och turism, sett till att förlänga längden för de kontrakt inom vilka operatörerna verkar inom ramen för anbudsinfordringen.
Kommissionen har även inlämnat ett antal ändringsförslag som syftar till att stärka innehållet i de förvaltningskontrakt som föreskrivs i kommissionens förordning, särskilt när det gäller den sociala delen.
Och utskottet för ekonomi och valutafrågor stöder slutligen idén med att se till att målsättningarna med hållbara transporter beaktas i förvaltningskontrakten och att de berörda myndigheterna vederbörligen tar hänsyn till detta, särskilt när det gäller anslutningar och samkörning mellan busstransporter, vilket särskilt utgör föremål för vår diskussion, och de andra transportsätten.
Men kommissionen beklagar ändå att detta förslag till förordning lades fram innan det hade diskuterats, när det gäller aspekterna för järnvägen, det andra järnvägspaketet, och när det å andra sidan gäller tjänsterna i allmänhetens intresse, vilket vi talade om i morse, är det uppenbart att det hade varit mer logiskt att på förhand fastställa ett ramdirektiv om tjänster i allmänhetens intresse, innan man diskuterade just dessa tjänster i allmänhetens intresse sektorsvis, direktiv för direktiv.

Schmitt, Ingo
Herr talman, mina damer och herrar, kollega Meijer! Låt mig förutskicka att jag faktiskt vill tacka er, eftersom jag vet hur engagerat ni har försökt väcka denna fråga och hur många samtal ni har fört för att så att säga lägga fram ett förslag. Men i sak måste jag ändå säga att jag till stora delar inte kan förstå ert förslag. Det som vi diskuterar i dag är ju i princip ingenting nytt.
När förordningen äntligen kom från kommissionen sommaren 2000, sedan nådde parlamentet och de första samtalen med fackföreningar, företrädare från kommunala transportföretag samt företrädare från olika organisationer påbörjades, stod det klart för alla: Det kommer att finnas en kontrollerad konkurrens. Man har i flera år inriktat sig på detta, och det handlade bara om hur långa ifrågavarande löptider för avtalen skall vara i framtiden, när förordningen skall träda i kraft, dvs. när de första anbudsförfarandena och tilldelningen verkligen skall ske? Dessutom handlade det om vilka undantag som skulle gälla från det obligatoriska anbudsförfarandet. Allt detta spelade in, liksom även frågan om social dumpning som alltid uppkommer, dvs. risken att anbudsförfarandet skulle medföra att särskilt billig arbetskraft kunde anställas.
Det fanns en samstämmighet. Vi vill ha en kontrollerad konkurrens, som för övrigt inte innebär någon privatisering. Detta förväxlas alltid. Det är dock inte automatiskt någon privatisering förknippad med detta. Det som är förknippat med detta är att det inte längre automatiskt är så att kommunala transportföretag, utan att konkurrensutsättas, även i fortsättningen kommer i åtnjutande av avsevärda bidrag från delstaten, landet eller kommunen, utan att det här i framtiden skall finnas ett obligatoriskt anbudsförfarande. Vi vet ju alla att de kommunala transportföretagen - och det vet även dessa företag - i princip erbjuder ett för högt pris för sin produkt. Det beror på att fackföreningarna under de senaste årtiondena, just när det gäller allmänna tjänster, alltid på ett mycket framgångsrikt sätt har fört avtalsförhandlingar. Det är ju allmänt känt att personalkostnaderna inom den privata bussnäringen - för att ta det som exempel - så att säga ligger 35-40 procent lägre än i offentlig tjänst. Konkurrensen skulle också göra det möjligt för oss att i framtiden kunna köpa in billigare transporttjänster, utan att någon kommun kan undandra sig ansvaret. Det är ju inte så att de privatiseras. Det finns även i fortsättningen en statlig enhet, som skall se till att det finns allmänna kommunikationer. Jag ser möjligheten att man, om man kan köpa in billigare transporter, med de insparade resurserna i framtiden kan köpa fler transporter och därmed skapa en attraktivare allmän lokaltrafik, och att man kan uppnå allt det som tidigare har sagts här, att vi gör kommunikationerna så attraktiva att fler människor utnyttjar dem i framtiden.
Nu har det enligt min synpunkt efter denna långa förhistoria nästan inträffat en katastrof, eftersom Meijer uppenbarligen inte riktigt visste vart han skulle ta vägen, och då föreslog en valmöjlighet, så att i framtiden uppdragsgivaren - alltså delstaten eller kommunen - kan besluta huruvida man skall använda sig av anbudsinfordran eller inte. Jag vill i förväg säga: Om denna valmöjlighet, som nu skall föras in i förslaget på grund av att ändringsförslag 61 med artikel 7a blir verklighet, kommer det inte att finnas någon konkurrens, eftersom pressen på den kommunala politiken från transportföretag, fackföreningar och organisationer kommer att vara så stor att man inte kan hålla stånd mot detta tryck, och man kommer även i fortsättningen att ha en automatisk tilldelning.
Därför, mina damer och herrar - och vi kan här tvista om många detaljer - har jag en innerlig vädjan till er: Fundera än en gång noga över hur ni skall besluta i morgon och bifall inte ändringsförslag 61, så att vi även i fortsättningen har ett obligatoriskt anbudsförfarande, med undantag för små belopp när det gäller landsbygden, men låt oss totalt sett ha en gemensam marschriktning.

Piecyk
Herr talman! Ni kommer inte att bli förvånad, men jag betraktar detta på helt annat sätt än kollegan Schmitt. Det stämmer att vi behöver en europeisk rättslig ram för lokal kollektiv persontrafik, eftersom det finns en rättslig osäkerhet och marknaden redan är öppnad. Men frågan är hur nära medborgaren besluten måste ligga i fråga om saker och ting i Europa. Enligt min åsikt ligger ansvaret för den lokala kollektiva persontrafiken först hos kommunerna och där skall det också stanna kvar. Städer och kommuner skall själva besluta huruvida de vill bedriva lokal kollektiv persontrafik med egna företag, och sedan också kunna göra det.
Det är också klart att den som säger att man vill göra det själv, den får då inte heller delta i konkurrensen någon annanstans. Jag tackar föredragande Meijer för att han har följt upp denna grundläggande idé - med en viss envishet vill jag säga - ty denna fråga med kommunalt självbestämmande är en viktig punkt.
En andra punkt: Där konkurrens äger rum i fråga om lokal kollektiv persontrafik, får den leda till löne- och socialdumpning. Käre Ingo Schmitt, en bussförare i linjetrafik förtjänar inga massor, i Tyskland bara 200 DM över gränsen för socialbidrag. Därför måste socialstandarden bibehållas när man byter operatör.
En tredje punkt: I många medlemsstater bedrivs lokal kollektiv persontrafik på landsbygden av medelstora företag. De får inte utan vidare trängas bort från marknaden, tvärtom. Jag tror att de också måste få en chans när det gäller direkt tilldelning av linjer eller nät på marknaden. I många regioner i Tyskland är det i varje fall så att skolbusstrafiken utgör nästan 90 procent av den lokala kollektiva persontrafiken, och även här måste möjligheten till direkt tilldelning öka. Jag tror att vi är ense om att kommissionens tidsfrister är för korta både när det gäller avtal och överlåtelser, och att vi här gemensamt har arbetat för en förlängning. När det gäller de andra frågorna är vi av olika åsikt, och i motsats till Schmitt tror jag inte att det kommer att ske någon katastrof i morgon, utan att vårt beslut när det gäller lokal kollektiv persontrafik kommer att ligga mycket nära kommunerna.
(Applåder)

Pohjamo
Herr talman! Först vill jag tacka Meijer för utarbetandet av betänkandet; han har utfört ett omfattande arbete med detta komplicerade ärende. När man utvecklar kollektivtrafiken skall man alltid ställa resenären i främsta rummet. Kollektivtrafiken bör bli ett så lockande alternativ att allt fler med glädje väljer den. Detta accentueras speciellt i städerna där man måste finna medel att lösa problemen med miljön och trafikstockningarna.
När man organiserar kollektivtrafiken är det riktiga tillvägagångssättet att sluta avtal om kollektivtrafiken då offentligt stöd ingår. Med en kombination av öppen och kontrollerad konkurrens uppnås större effektivitet och bättre service. I den här branschen behövs sannerligen också konkurrens. Anpassningen bör vara flexibel i den meningen att sådana tillvägagångssätt som tillämpats och befunnits lämpliga i medlemsstaterna kan bevaras. I mitt hemland är ett exempel på en dylik lyckad lösning licenssystemet med linjetrafiken samt systemet med stads- och regionbiljetter. Ändringen som gäller punkt c i artikel 3 stöder detta. Dess syfte är att hindra uppkomsten av lokala och regionala monopol och att i mån av möjlighet garantera en konkurrenssituation. Ett mål är också att trygga ett arrangemang med en väl fungerande kollektivtrafik i ett glesbefolkat land med långa färdavstånd.
Gynnandet av kollektivtrafiken motiveras också med trafiksäkerhetsaspekter och strävanden att minska antalet trafikolyckor. Ett uppnående av dessa mål förutsätter flexibilitet inom lagstiftningen. Man måste få en möjlighet att välja de bästa tillämpningarna och lösningarna för olika förhållanden och verksamhetsmiljöer. Lösningarna skall vara praktiska och kunna förverkligas i samarbete med lokala och regionala funktionärer.

Schroedter
Herr talman! Huvudproblemet med kommissionens förslag är att den lokala kollektivtrafiken enbart är underordnad målet " fri konkurrens" . Det kanske välkomnas av flera här i kammaren, men jag anser att det är fullständigt fel.
Den kollektiva lokaltrafiken måste i första hand underordnas transportpolitiska mål. Det är också en europeisk fråga, nämligen hur man med hjälp av den kollektiva lokaltrafiken kan förbättra rörligheten för alla medborgare, även de människor som inte har något alternativ till kollektivtrafiken, som inte har någon bil, exempelvis skolungdomar, familjer med många barn, pensionärer, personer med funktionshinder, människor med låg inkomst. Därför är det främsta målet med den kollektiva lokaltrafiken att säkra en hållbar grundläggande rörlighet i överensstämmelse med stads- och regionalplaneringen. Detta kan beroende på den specifika lokala situationen uppnås på mycket olika sätt. Därför kan jag fram till denna dag inte förstå, varför kommissionen har valt formen med förordning och inte möjligheten till ett direktiv, då detta ändå är ett typiskt fall för subsidiaritetsprincipen.
För övrigt är jag förvånad över att kommissionen här också väljer formen med en förordning, medan den samtidigt ger ut vitboken om styrelseformerna i EU. I denna vitbok vill man stärka den lokala självförvaltningen, och här ingriper man i den. Därför frågar jag: Hur kan man genom principen om styrelseformerna i EU förverkliga att den kommunala självförvaltningen stärks?
Avslutningsvis än en gång frågan om anbudsförfarandet. Naturligtvis måste det finnas anbudsförfaranden. Men i dessa anbudsförfaranden måste för det första transportpolitiska, för det andra miljöpolitiska och för det tredje socialpolitiska mål stå i förgrunden, och de bör leda till en optimal rörlighet för våra väljare.

Markov
Herr talman! Min gruppkollega Erik Meijers betänkande är av största intresse, ty det berör en grundläggande fråga när det gäller de offentliga tjänsterna av allmänt intresse, nämligen garanterandet av medborgarnas rörlighet i deras omedelbara omgivning. Denna grundläggande rättighet för medborgarna har hittills övervägande garanterats av lokala offentliga transportsätt och deras ombud. Eftersom den lokala kollektiva persontrafiken oftast inte är lönsam, subventioneras dessa tjänster av de lokala myndigheterna. Därigenom blir naturligtvis lokaltrafiken på marknaden även intressant för privata tjänsteleverantörer. Enbart i Tyskland uppgår marknaden för den lokala kollektiva persontrafiken till ett värde av ca 30 miljarder DM.
Genom skapandet av den inre marknaden och uppkomsten av internationella leverantörer av lokaltrafiktjänster uppstår en konflikt mellan den hittillsvarande direkta tilldelningspraxisen för transportuppdrag till lokala tjänsteleverantörer och internationella företag. Kommissionen föreslår därför att man prioriterar konkurrensreglerna framför det allmännas intresse och föreskriver ett allmänt obligatoriskt anbudsförfarande. Detta agerande ifrågasätts enligt min åsikt helt riktigt av föredraganden. Han ger de lokala myndigheterna rätt att själva besluta om tilldelningspraxis. Det är demokrati och subsidiaritetsprincip. Europeiska unionen får inte ingripa i lokala och regionala villkor! För mig är denna fråga grundläggande, eftersom den ändå dokumenterar verklig subsidiaritet.
Jag vädjar till mina kolleger - fastän jag vet att det är föga meningsfullt - att stödja denna ståndpunkt. Vi har haft en mängd möten och diskussioner med lokala, regionala, nationella och internationella trafikoperatörer och intresseorganisationer. Därför har det naturligtvis också funnits mycket detaljerade förslag. Nu måste man inte hålla med om alla dessa förslag, men grundlinjen i Meijers betänkande motsvarar kraven på lokal kollektiv persontrafik från de lokala myndigheternas och operatörernas sida, det utesluter inte att man inför konkurrens - herr Schmitt, det stämmer inte det som ni påstår - och tillförsäkrar medborgaren allmänt tillgängliga och överkomliga lokala och regionala transporttjänster.

Esclopé
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Tillåt mig att verkligen oroa mig över första behandlingen av det betänkande som vi skall ta upp till debatt i dag, och detta trots det utomordentliga arbete som vår kollega Meijer har utfört, vars ändringsförslag vi för övrigt stöder till största delen. Men med hjälp av bedrägliga garantier som syftar till att göra staternas finansiella kompensation till företagen förenliga med gemenskapslagstiftningen, och att ordna överlåtelsen till privata aktörer av de offentliga marknader för transporter som redan har öppnats upp, försöker kommissionen än en gång att vida överskrida sina befogenheter. Genom att tränga sig in i staternas offentliga förvaltningssätt, angriper kommissionen direkt de regionala myndigheternas förvaltningsfrihet, och man tvingas konstatera att den sålunda fördömer det franska förvaltningssättet med drift i egen regi, vilket ändå visat vad det duger till under många år. Detta visar att målsättningen inte är bättre service till förmån för användarna, utan genomförandet av den inre marknaden, med hjälp av den liberala dogmen. Liksom inom andra sektorer (telekommunikationer, energi, posttjänster, etc.), är det valfriheten som äventyras, och alltså själva begreppet allmänna tjänster.
Förutom angreppet mot den konstitutionella principen med fri förvaltning av de regionala myndigheterna, handlar det nämligen i större utsträckning om ett angrepp mot staternas offentliga suveränitet. Valfrihet inom området för allmänna tjänster och deras förvaltningssätt, valfrihet för användarna, delvis frihet för underleverantörer, frihet när det gäller prissättning, och kompensationsfrihet är alla friheter som har avskaffats inom staterna och deras regionala enheter. Men utöver staten är det medborgarna och användarna som kommer att såras på gemenskapsliberalismens altare, eftersom detta förslag utgör ett direkt angrepp mot de lokala myndigheterna, som står närmast medborgarna och som därmed alltså är bäst på att hantera de lokala problem som medborgarna möter. De är redan oftast de mest missgynnade, inom missgynnade områden som till och med riskerar att inte längre betjänas av trafiken. Arbetsmarknadens parter tog inte miste på detta, när de varnade parlamentsledamöterna vid omröstningen i utskottet för regionalpolitik, transport och turism. Missnöjesyttringen visar helt och hållet på den fara som alla har upptäckt, och inga spår av återinförd subsidiaritet, eller möjligheter till undantag från det förfarande som införs, skall få förblinda oss, medborgarna skall inte luras.
Sammanfattningsvis ifrågasätter jag detta Europa, som inför den likgiltighet som ibland färgas av trotsighet gentemot medlemsstaternas befolkningar, svarar på ett teknokratiskt och dogmatiskt sätt genom att fiffla till sig befogenheter från staterna och från de regionala myndigheterna, som dock styr människors vardag på ett effektivt sätt. Vi kan inte besluta oss för att godkänna denna typ av förslag och det är därför som vi begär att det skall förkastas.

Jarzembowski
Herr talman, fru vice ordförande, kära kolleger! Till att börja med bör vi säga till våra åskådare, och vi har här fler åskådare än ledamöter, att det inte finns några skillnader i våra mål. Vi vill alla ha bästa möjliga kollektiva lokaltrafik till lägsta kostnader för skattebetalarna och passagerarna. Det är vårt gemensamma mål. Nu handlar det om hur man skall åstadkomma det på rätt sätt. När man i ert förslag från den vänstra sidan av kammaren propagerar för en valmöjlighet för kommunerna och regionerna, då kan jag bara säga att de senaste fjorton åren har bevisat att valmöjligheten är till nackdel för medborgaren. Ty hurdant är läget? I de flesta städer och kommuner skär kommunerna ned på tjänsterna, och bidragen går i höjden. Verkligheten är ändå att man inte kan fortsätta med nuvarande system, om vi vill ha bra och effektiva tjänster inom den kollektiva lokaltrafiken och även i regionerna. Därför säger vi att vi måste tillämpa anbudsförfarandet, så att medborgarna får bästa kvalitet, bästa trafiktäthet och de bästa moderna bussarna till de mest gynnsamma kostnaderna. Det är ändå målsättningen.
Det andra, käre kollega från Gruppen för demokratiernas och mångfaldens Europa: Vi har gemenskapens fördrag, vi har EG-fördraget, där det står att var och en har frihet att tillhandahålla tjänster. Man kan bara inskränka friheten att tillhandahålla tjänster på grund av överordnade mål. Den fria viljan i en bygemenskap räcker inte till för att säga att man i A- eller B-byn inskränker den frihet att tillhandahålla tjänster som finns i gemenskapsrätten. Det behövs en kontrollerad lagstiftning för att man på grund av något som är överordnat skall kunna inskränka friheten att tillhandahålla tjänster. Det gör vi. Men om ni återigen inför en valmöjlighet för kommunerna, då upphäver ni befogenheten att kunna inskränka friheten att tillhandahålla tjänster. Därför, oavsett vad vi enas om, när det gäller löptider eller vad det nu gäller: Vi behöver för en kontrollerad konkurrensordning ha en förnuftig ram, och den valmöjlighet som ni föreslår, drar undan mattan för det hela, ty vi behöver för en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster ha förnuftiga gemenskapsbestämmelser.
(Applåder)

Savary
Herr talman! Jag anser att det är helt och hållet berättigat att Europeiska unionen utrustar sig med gemensamma regler i samtliga de fall där man konkurrensutsätter de lokala allmänna tjänsterna.
Jag anser att det är oändligt mycket mindre berättigat att med hjälp av en förordning som inte har införts av de nationella parlamenten vilja avskaffa ett förvaltningssätt och att generalisera konkurrensutsättningen inom området för transporter i dag, och naturligtvis på rättslig väg, inom alla de andra områdena i morgon, detta av flera skäl.
Det första skälet är att den privata sektorn inte alltid har visat prov på sin överlägsenhet, och jag inbjuder mina kolleger att komma och se vad som händer i Frankrike, inom vattenområdet, som till mycket stor del har öppnats upp för den privata sektorn. Man har skapat karteller som kommunerna inte längre kontrollerar, och som i dag tillhandahåller vatten till högre priser än dem som tillämpas av kommunerna, som fortfarande styrs genom direkt förvaltning. Motsatt bör man inte anse att den direkta förvaltningen är överlägsen, utan endast att de två förvaltningssätten bör samexistera.
För det andra strider detta mot subsidiaritetsprincipen. Om subsidiaritet betyder något är det väl ändå i hänseende till de regionala myndigheternas fria förvaltning och de flesta staters konstitutionella bestämmelser, enligt vilka decentraliseringen i dag ger borgmästarna, regionordförandena och ordförandena för regionala myndigheter valfrihet. Denna förordning utgör alltså ett verkligt politiskt problem. Jag tror inte att någon nekar att så är fallet.
Vi måste också slutligen vara mycket tydliga i denna fråga: i samtliga fall där borgmästare väljer direkt förvaltning, får de inte ge sig ut på externa marknader. Vem har i dag sett en skoltransporttjänst på landsbygden, som styrs av kommunala tjänstemän, och som tar sig in på externa marknader? Det är ett falskt problem. Detta problem existerar inte. Varje gång som det sker en delegering av allmänna tjänster, eller ett uteslutande val av ett företag som i sig är konkurrensutsatt, kan detta företag däremot faktiskt ta sig in på externa marknader. Det är skälet till varför jag anser att man måste införa principen om ömsesidighet. Men hur som helst kan vi inte ta avstånd från förvaltningssättet med drift i egen regi.

Ludford
Herr talman! För att skapa juridisk klarhet när gäller regler för upphandling inom EU röstade utskottet tyvärr för att stryka de flesta av de specifika undantagen till förmån för ett mycket omfattande, ändringsförslag 61. Men att bara ange demokratiskt beslutsfattande som motivering för undantag från EU:s rättsliga bestämmelser för den inre marknaden kan ifrågasättas både juridiskt och politiskt. Jag anbefaller därför ändringsförslagen från ELDR-gruppen - ändringsförslag 110 till 112. De skulle innebära att myndigheterna var berättigade att inte använda sig av upphandling för tjänster för tunnelbanetrafik och spårvägstrafik om det finns goda skäl som har att göra med kostnader eller effektivitet eller om det föreligger risk för att resultatet blir ett permanent privat monopol i stället för konkurrens. Det skulle vara nödvändigt att motivera varje krav på undantag till Europeiska kommissionen.
Det finns dessutom bestämmelser om direkt tilldelning av kontrakt i avsaknad av anbudsförfaranden eller i nödlägen. Jag vädjar i synnerhet till vänstern i denna kammare. Ni tar en stor risk om ni bara förlitar er på ändringsförslag 61 och 62. Det är inte säkert att de finns kvar när processen är avslutad och vi behöver särskilda bestämmelser för att skydda stora komplicerade tunnelbanesystem som Londons mot att delas upp för upphandling eller risken att de förvandlas till privata monopol.

Rack
Herr talman! Den europeiska transportpolitiken är inte något att skryta med i Europeiska unionens annaler. Alltför lite, alltför sent, inte verkligt konsekvent är bara några av de attribut som man har använt för att karakterisera och kritisera Europeiska unionens hittillsvarande politik. Den nuvarande kommissionen försöker här engagerat att motverka detta.
Förslaget till förordning när det gäller den lokala kollektiva persontrafiken hör till det paket med texter, med vilka man visserligen sent men ändock skall avhjälpa några gamla fel. En del av filosofin kring den inre marknaden skall också genomsyra transportsektorn. Kontrollerad konkurrens, ingen fullständig avreglering och absolut ingen privatisering till varje pris hade man tillkännagett. Hade, måste man beklagligtvis säga, ty det som det ansvariga parlamentsutskottet har producerat som en kompromiss är en signal tillbaka till de gamla, mindre bra förhållandena.
För att vi skall förstå varandra rätt: Samförstånd på alla de punkter där det handlar om kvalitet i trafikutbudet för konsumenterna, samförstånd även där det krävs höga säkerhets-, social- och miljönormer. Men allt detta kan och bör krävas och genomföras i samband med villkoren för anbudsförfarandet. Till detta behövs det att man fortsätter med äkta och inte med kvasimonopol.
Ett par avslutande ord när det gäller subsidiariteten. Gemenskapens autonomi tjänar inte på att man förklarar den lokala kollektiva persontrafiken som en res extra commertium, enligt mottot att var och en gör vad och hur han behagar. Det tjänar tyvärr inte heller medborgarna på, ty det är de som i slutändan måste betala två gånger för allt detta, nämligen som konsumenter och som skattebetalare. Därför - kontrollerad konkurrens och höga normer även för den lokala kollektiva persontrafiken!

Hedkvist Petersen
Herr talman! Jag anser att kollektivtrafiken är oerhört viktig för de europeiska medborgarna både i städer och i glesbygder. Därför kommer jag i denna omröstning att ställa upp på grundtankarna i utskottets förslag, som jag tycker pekar i denna riktning.
Däremot vänder jag mig mot många av de onyanserade uttalanden som har gjorts om upphandlingar. Våra erfarenheter från Sverige visar att upphandlingar kan vara mycket bra. Man kan ta miljöhänsyn, ställa upp säkerhetsregler, ta sociala hänsyn och ha bra förhållande till arbetsmarknadens parter. Förutsättningen är att politikerna har ansvar för upphandlingen och ställer upp dessa kriterier i öppenhet. Detta är möjligt, vilket erfarenheterna från Sverige visar. Vi borde kunna komma ifrån många av de onyanserade uttalandena om upphandlingar.
Jag är, som sagt, beredd att ställa upp på grundtanken om att kommunerna och regionerna skall ha valmöjlighet. Jag tror också att det i praktiken kommer att visa sig att upphandlingar kan användas, eftersom de sparar in pengar som kan användas till andra ändamål inom ramen för de offentliga utgifterna.
Till sist vill jag säga att jag inte tror att den reciprocitetsregel som nämns i utskottets betänkande skulle fungera på europeisk nivå.

Beysen
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Hittills har man inte hittat någon nyckelfärdig lösning för avregleringen av kollektivtrafiken. Det betyder inte att vi inte måste fortsätta med avregleringsprocessen. Tvärtom!
Den här avregleringsprocessen får dock inte pressas fram. Den bör ske i etapper. Principiellt är jag mot undantag från tjänstefriheten men det står naturligtvis klart att en mycket begränsad lista med undantag måste vara möjlig, särskilt för mindre stora kontrakt.
Slutligen vill jag också säga att det tydligt måste framhållas att det absolut inte kan vara meningen att byta ut myndigheternas monopol mot ett privatmonopol. Jag tror alltså att det måste sökas en kompromiss i det här fallet, framför alt för konsumenternas bästa. Tack så mycket, herr talman!.

Grosch
Herr talman, fru vice ordförande! Kommissionens förslag står förmodligen i centrum för intresset på detta vis eftersom vi har att göra med sysselsättning, särskilt med rörlighet, med säkerhetsfrågor, miljöskyddsfrågor och även med ekonomisk utveckling, och de åsikter som fortfarande diskuteras livligt i dag, var också grundvalen för nästan 500 ändringsförslag.
Här vill jag än en gång klargöra följande: För oss handlar det verkligen inte om att utforma öppnandet av lokaltrafiken på sådant sätt att den villkorslöst går över i privata händer. Men det går heller inte an att lokaltrafiken villkorslöst stannar kvar hos det allmänna, och det är den fina skillnad som vi här vill klargöra.
De nationella, regionala och lokala myndigheterna skall åläggas att tillämpa anbudsförfarande för lokaltrafiken. Detta anbudsförfarande måste knytas till villkor, och dessa villkor har vi klargjort i flera ändringsförslag. Det handlar om säkerheten. Det handlar också om vissa undantag, exempelvis små marknader på landsbygden. För dessa undantag har vi naturligtvis förståelse. Vi har också förståelse för den särskilda aspekten i fråga om järnvägstrafiken. Men som det just har sagts här kan vi inte undgå att känna oss tveksamma inför att många intresserar sig mer för den som tillhandahåller tjänsten än för själva tjänsten, ty man har just använt inte ordet medborgare, utan väljare, och det ansåg vi nog var symptomatiskt i hela den diskussion vi har fört.
Vi har lämnat in många ändringsförslag, och vi kan, tror jag, helt entydigt säga att dessa ändringar förhindrar social dumpning, och även garanterar social säkerhet - säkerhet i allmänhet - och även, tror jag, kan ge lokaltrafiken en bättre framtid.
Ett sista påpekande - jag vet att kommissionen har problem med det - : I samband med de skyddade marknaderna anser vi att det är uteslutet att företag som drar nytta av dessa skyddade marknader, helt utan problem skall delta i anbudsförfaranden, som äger rum på andra marknader. Det är och förblir i våra ögon ohederlig konkurrens, som också måste bekämpas med alla medel.

Myller
Herr talman! Kollektivtrafiken bör utvecklas med hänsyn till miljön och bland annat utgående från social jämlikhet och, vilket här har påpekats, den bör göras lockande. Det är svårt att förstå att anordnande av anbudsförfarande ses som det enda sättet att nå detta mål. Anbudsförfaranden är goda drängar men dåliga husbönder, och man bör alltid begrunda om ett anbudsförfarande är det bästa sättet att öka kostnadseffektiviteten, med ökad och förbättrad service i varje enskilt fall. Såsom betänkandets föredragande Meijer sade har många kommuner tyvärr redan förutsagt EU:s kommande beslut och börjat med anbudsförfarande, och inte alltid med gott resultat. Jag anser dessutom att man i detta sammanhang bör beakta de metoder som de olika medlemsstaterna funnit vara lyckade inom kollektivtrafiken: det licenssystem som man konstaterat är bra och kostnadseffektivt i Finland bör man kunna bibehålla.

Ferber
Herr talman, kära kommissionär, kära kolleger! Till att börja med vill jag uttryckligen tacka kommissionen för att den haft modet att under det senaste året lägga fram ett förslag till förordning, som tar upp den heta frågan med lokal kollektiv persontrafik. Vi kan nämligen inte komma undan - vi upplever det ju för närvarande just nu när det gäller ett flygbolag - att lönsamheten gör sitt intåg också inom den lokala kollektiva persontrafiken. Det får ändå inte vara så att man år för år - jag är själv kommunalpolitiskt verksam - slår ifrån sig frågorna om förlusterna inom den lokala kollektiva persontrafiken, dvs. de som betalas av skattebetalarna, utan att pengarna verkligen kan användas för att förbättra attraktiviteten för denna kollektivtrafik.
Man måste då ändå fråga sig varför den lokala kollektiva persontrafiken har skapats? Den skapades inte för att så många busschaufförer som möjligt skulle anställas, utan den skapades för att man skulle kunna utveckla attraktiva anbud på landsbygden och i tätbebyggda samhällen, för att säkerställa rörligheten för alla människor. Det är den uppgift som skall utföras av den lokala kollektiva persontrafiken. Jag tror, vilket kollegan Grosch har anfört, att vi här behöver jämlikhet på en europeisk inre marknad, det är den avgörande punkten. Vi får inte införa en valfrihet, som ger vissa kommuner möjlighet - eftersom de behöver pressa sina kostnader, eftersom de vill använda sina skattebetalares pengar på ett ordentligt sätt - att tillämpa anbudsförfarande, och sedan lämnas det in anbud från skyddade monopol! Därför är det så viktigt att detta ändringsförslag avvisas i morgon, så att det råder jämlikhet överallt.
Kommissionen har lagt fram mycket stränga förslag om tidsfrister, vad beträffar löptiden för licenser och övergångsbestämmelserna. Jag tror att vi som utskott här har funnit en rättvis kompromiss mellan de olika intressenterna. Jag skulle nämligen vilja att vi till att börja med i hela Europa börjar med tidsfrister, med att införa licenssystem. Vi kommer i de fortsatta stegen att tala om det för att, fru kommissionär, sedan också kunna utforma det ännu mer konkurrensvänligt.
Men låt oss gemensamt till att börja med ta detta första steg. Det är till nytta för människorna i Europa!

Honeyball
Herr talman! Som en av de föregående talarna sade, vad vi alla önskar är bästa möjliga persontransporter till lägsta möjliga kostnad. Som en annan talare sade behöver vi anpassade lösningar för varje specifik situation. Det är det viktigaste skälet till att principen om att de lokala myndigheterna bör ha möjlighet att bestämma hur de bäst skall organisera persontransporterna inom sitt eget område är så viktig.
Jag skulle vilja göra några kommentarer om att driva tunnelbanesystem i storstadsområden som London. Om vi inte tillåter att de lokala myndigheterna fattar de här besluten finns det en reell risk för att upphandlingen kommer att resultera i att man skapar ett monopol och i så fall har vi inte kommit någon vart alls med det vi försöker åstadkomma med detta betänkande. Den andra sak som kan inträffa i områden som London och andra stora städer är att systemet delas upp vilket kan resultera i mycket allvarliga störningar. Därför uppmanar jag er alla att stödja ändringsförslag 61.

Morgan
Herr talman! Jag stöder med kraft principen att persontransporter med hög kvalitet och rimliga priser skall vara tillgängliga i alla områden. Detta betänkande är dock särskilt viktigt för min valkrets, Wales, på grund av frågor som har att göra med nedsatta priser på kollektivtrafik.
Wales nationalförsamling har infört ett program som kommer att börja gälla nästa vår, varigenom resor med lokalbuss kommer att vara gratis för alla pensionärer i hela Wales. Programmet erbjuder fria busskort och gratis resor med lokalbussar och skulle teoretiskt göra det möjligt för pensionärer att resa över hela Wales utan att betala en penny. Även om jag inser vikten av att se till att även grupper som funktionshindrade, skolbarn och praktikanter blir berättigade till persontransporter till nedsatta priser skulle det vara löjligt att rasera den insats som nationalförsamlingen har gjort för Wales pensionärer genom att, enligt denna förordning, förhindra att pensionärer kommer i åtnjutande av nedsatta priser.
Det gläder mig att utskottet för regionalpolitik, transport och turism redan har röstat för att avskaffa det tak för kollektivtrafik till nedsatta priser som kommissionen förslog, och därigenom skydda dessa pensionärer i Wales.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill först och främst tacka föredraganden, Meijer, för det arbete han har genomfört. Det är en invecklad fråga och detta förslag har gett upphov till många ändringsförslag och ståndpunkter. Det goda arbete som Meijer och alla andra ledamöter har genomfört gör det möjligt för oss att hålla denna viktiga debatt här i parlamentet.
Denna debatt har på många sätt bidragit till att en annan bred politisk debatt har uppstått. Analyseringen av detta betänkande, såväl inom som utanför institutionerna, hjälper kommissionen att förbättra sina egna förslag och idéer. I och med denna debatt har den polemik som dessa frågor väcker påvisats, även om det har funnits tillfällen när känslorna har tagit överhanden över den verkliga grunden i det förslag som vi nu behandlar.
För det första finns det i dag en rättslig osäkerhet i denna sektor och vad vi avser med detta förslag, ärade ledamöter -detta måste framgå mycket tydligt - är att lösa en situation med rättslig osäkerhet som kan ge upphov till allvarliga problem i sektorn för kollektivtrafik. Själva avsikten med detta initiativ är i själva verket - som Jarzembowski sade - att ge drivkraft till kollektivtrafiken, vi är alla eniga om att Europeiska unionen måste främja en kvalitativ kollektivtrafik till bästa möjliga pris.
Kommissionen anser att många av de befintliga kontrakten och avtalen om tilldelning av exklusiva rättigheter eller ekonomiska kompensationer kan utgöra en motsättning mot konkurrensreglerna i fördraget. Detta är den risk som finns, och vår avsikt med det här förslaget är att finna en lösning på detta problem.
För det andra, även om problemet med rättslig osäkerhet är tillräckligt allvarligt i sig är det uppenbart att en reglerad konkurrens inom kollektivtrafiken kommer att gagna såväl användarna som samhället i allmänhet. Det har visat sig att antalet resande under 1990-talet har ökat snabbare i system som är öppna för en kontrollerad och reglerad konkurrens än i de system som inte utsätts för någon form av konkurrenstryck. Faktum är att vi inte heller vill ha privata monopol.
Ni förstår säkert, ärade ledamöter, att jag skulle behöva flera timmar för att lägga fram kommissionens ståndpunkt om vart och ett av de 130 ändringsförslag som har lagts fram för detta betänkande. Jag kommer följaktligen endast att ta upp de grundläggande frågor som ni ledamöter har tagit upp. Vad beträffar ändringsförslagens nummer står tjänsteenheterna till ert förfogande.
När det gäller de ändringsförslag som vi kan godta ser vi för det första positivt på de förslag vars avsikt är att förstärka de kvalitetskriterier som myndigheterna måste beakta vid utvärderingen av transportbehov och tilldelning av kontrakt. När marknaderna öppnas måste myndigheterna ta itu med alla frågor som rör sysselsättning, miljö, konsumentpolitik, vilket kanske blir ännu viktigare om tjänsterna fortfarande inte är öppna för konkurrens. För att garantera den standard och nivå på sysselsättningen, miljön och konsumentfrågorna som vi alla vill ha, är det alltså nödvändigt att vi underlättar öppnandet av dessa marknader.
För det andra kan kommissionen även godta en förlängning av avtalens maximala giltighetstid. De tidsbegränsningar som föreslås i ändringsförslagen 15 och 54 (8 år för bussar och 15 år för järnvägar) förefaller oss vara godtagbara.
För det tredje: när det gäller undantag från konkurrensprincipen godtar vi endast de ändringsförslag som inte går emot vårt ursprungliga förslag, inte de ändringsförslag som har som avsikt att begränsa tillämpningsområdet för förordningen i ännu högre grad. Vi kan även godta de ändringsförslag som handlar om de minimikrav som är tillämpliga för kontrakt utan anbudsförfarande.
Efter att ha deltagit i debatten godtar vi att nödsituationer kan uppstå i de fall det är omöjligt att organisera konkurrensen i tid och på ett sådant sätt att tjänsterna kan upprätthållas. Följaktligen är de ändringsförslag som har den inriktningen till en början godtagbara, även om något av dem kanske måste omformuleras en aning. Vi anser att de bör kombineras i en enda säkerhetsklausul som även täcker andra liknande omständigheter.
Kommissionen skulle även kunna godta de ändringsförslag som bidrar till att flexibiliteten ökas för de myndigheter som är ansvariga för ersättningar när det gäller de allmänna bestämmelser som gäller för alla operatörer, till exempel fastställande av maximala avgifter. Dessa bestämmelser bör i vissa fall tillämpas nyanserat.
Slutligen, ärade ledamöter, kan kommissionen godta förslaget om en övergångsperiod i ändringsförslag 90. I stället för en big bang efter detta datum anser vi dock att det bör finnas en bestämmelse i förordningen om att myndigheterna skall genomföra en stegvis öppning av marknaden, och att de inleder denna öppning efter fyra år. Det är även godtagbart att de befintliga kontrakten som har tilldelats i konkurrens kommer att fortsätta gälla, under förutsättning att avtalen har en fast giltighetstid (det vill säga, att avtalen inte gäller för obegränsad tid) och rimliga villkor.
Emellertid, ärade ledamöter, finns det ändringsförslag som vi inte kan godta, eftersom de skulle förändra syftet med kommissionens förslag. Vi kan exempelvis inte stödja att hela sektorer lämnas utanför förordningens tillämpningsområde, vi kan inte godta ändringsförslagen 23, 28 och 128, där alla fjärrtrafiktjänster undantas.
Det må så vara att parlamentet ställer sig positivt till att även fjärrtågtrafik skall vara öppen för konkurrens, men jag skulle föredra att denna fråga tas upp i det andra åtgärdspaketet för järnvägstransporter.
Förslaget till betänkande innehåller i vissa fall juridiska problem. Om ändringsförslag 24 godtas skulle bestämmelserna i förordningen ha företräde framför direktivet som handlar om slutande av avtal om allmänna tjänster. Ärade ledamöter, enligt kommissionens åsikt skulle detta kunna leda till att Europeiska unionen inte kan genomföra åtagandena från Världshandelsorganisationens avtal om slutande av avtal om allmänna tjänster. Därför kan vi inte heller godta detta ändringsförslag.
Det andra juridiska problemet handlar om ömsesidighet. Permanenta och strukturella klausuler om ömsesidighet står i motsats till fördragens krav på icke-diskriminering. Av det skälet kan vi inte godta de ändringsförslag som handlar om klausuler om strukturell ömsesidighet. Vi anser emellertid att det är nödvändigt att godta något slags övergångsklausul och en exceptionell undantagsklausul som begränsar tillträdet till en marknad.
Det är viktigt att övergången till en kontrollerad konkurrens åtföljs av lämpliga garantier, även på området socialt skydd, en aspekt som flera av er har tagit upp. Därför kan vi inte godta ändringsförslag som leder till att de behöriga myndigheterna inte får något manöverutrymme på det området.
Jag har nu lagt fram kommissionens åsikter om de flesta av de viktigaste frågorna som tas upp i Meijers betänkande, men -jag antar att detta inte har gått er förbi - vissa centrala frågor kvarstår fortfarande. Till exempel finns det en grupp ändringsförslag i betänkandet (3, 12, 14, 61, 100, 126 och 129) vars avsikt är att garantera att de operatörer som tillhandahåller allmänna tjänster kan fortsätta att bedriva sin verksamhet utan att deras konkurrenskraft och förmåga att tillhandahålla lämpliga tjänster i enlighet med principerna för god service till medborgarna regelbundet ifrågasätts genom konkurrensutsatta anbudsförfaranden.
I juridisk mening finns det inte några större problem när det gäller principen om att de offentliga myndigheterna själva bör tillhandahålla transporttjänster. Detta sägs i initiativet. Det största juridiska problemet uppstår när den offentliga myndigheten fortsätter att förvägra alla andra företag möjligheten att tillhandahålla dessa tjänster i samma område i en öppen och lojal konkurrens. Vi talar om transport på en viss nivå, inte småskaliga transporter i glesbygdsområden, som inte ingår i tillämpningsområdet för detta direktiv på grund av minimiregeln, vilket tydligt anges. Vi talar om de stora transportmarknaderna. Det är av detta skäl som vi inte kan godta de här ändringsförslagen i deras nuvarande utformning. Vi anser inte att de kommer medborgarna till godo, eftersom det är att gå för långt att isolera operatörerna från marknadspressen för att bibehålla och förbättra situationen. Vi anser emellertid att alternativet självproduktion i dessa ändringsförslag kan behållas, under vissa strikta och klart fastställda förutsättningar.
Det står klart att detta förslag måste följas av bestämmelser i vilka det garanteras att alla operatörer kommer att fortsätta tillämpa kvalitets- och integreringsnormer, och att man ser till att myndigheterna även fortsättningsvis skall kunna kontrollera konkurrensen till fördel för användarna av tjänsterna.
Den sista delen av ändringsförslag 112, där ett direkt bidrag på upp till 10 procent för allmänna tjänster till en operatör från den privata sektorn föreslås, är även det godtagbart, under förutsättning att myndigheten inte kan åberopa detta eller andra undantag vid samtidiga anbudsinfordringar för ett enda transportsätt.
Ärade ledamöter! Jag avslutar med att påpeka att om parlamentet röstar om detta betänkande i dess nuvarande utformning är jag rädd för att texten, andan och målet som i kommissionens förslag skulle ändras avsevärt. Det skulle då bli nödvändigt att verkligen se över vad denna ändring av gemenskapslagstiftningen skulle tillföra. Kommissionen anser fortfarande att det är nödvändigt att modernisera den nuvarande förordningen (som har funnits i flera decennier), att det är nödvändigt att aktualisera den för att ge de allmänna transporttjänsterna tillräcklig rättslig säkerhet för att kunna garantera allra högsta kvalitet, en större konkurrenskraft till bästa pris och den rättsliga grund som gör det möjligt för de offentliga myndigheterna att subventionera och ge ekonomiskt stöd till vissa förbindelser eller uppfylla vissa krav, som till exempel för pensionärer, eller andra kollektiv, utan att detta skall behöva diskuteras inför domstolarna.
Vi behöver effektiva allmänna transporttjänster som står till medborgarnas förfogande, som bidrar till att återställa jämvikten i transportsystemen och gör det möjligt att undvika att det europeiska transportsystemet kollapsar i framtiden, vilket skulle skada den produktiva och ekonomiska kapaciteten och konkurrensen och försvåra skapandet av arbetstillfällen. Framför allt är detta viktigt för våra medborgares livskvalitet.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär De Palacio!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Tillträde till marknaden för hamntjänster
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0354/2001) av Jarzembowski för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillträde till marknaden för hamntjänster (KOM(2001) 35 - C5-0078/2001 - 2001/0047(COD)).

Jarzembowski
Herr talman! Kommissionens förslag till direktiv om tillträde till marknaden för hamntjänster kan bedömas som en del av kommissionens omfattande meddelande om förbättringen av kvaliteten på tjänsterna i kusthamnarna. I detta meddelande skulle konsekvenserna dras av parlamentets och rådets yttranden om kommissionens grönbok av år 1997. När vi tittar på de senaste veckorna måste vi konstatera att medan Europaparlamentet år 1999 fortfarande med stor majoritet kunde enas om ett yttrande om grönboken, så har nuvarande kommissionsförslag, enligt vilket man enbart vill reglera tillgången till marknaden för hamntjänster i de enskilda hamnarna, varit mycket omstritt i utskottet för regionalpolitik, transport och turism, vilket belagts av resultatet av omröstningen om betänkandet i saken med 26 röster för, 21 röster mot och 11 nedlagda röster. Därför hoppas jag - och jag vill också bidra med min del - att debatten i dag och omröstningen i morgon kommer att resultera i ett klart ställningstagande från kammaren. Ty om vi inte i första behandlingen kan komma fram till ett klart ställningstagande, då har rådet sedan sista ordet. Så mycket vill vi ändå inte överlämna åt rådet, utan vi vill själva vara med och påverka.
I utskottet har majoriteten stött kommissionen i fråga om att bara vilja fastslå bestämmelser för konkurrensen i de enskilda hamnarna, och här inkludera alla tjänsteleverantörer. Betänkandet är dock tvetydigt på en punkt, nämligen i fråga om huruvida lotstjänsterna skall falla inom direktivets tillämpningsområde. Å ena sidan sägs det i ändringsförslag 14 i utskottets betänkande att lotstjänsterna inte skall beröras av bestämmelserna, men å andra sidan har förslaget att lotstjänsterna skall strykas ur bilagan till direktivet - och det är enbart denna som definierar direktivets tillämpningsområde - strandat. Därför måste parlamentet i morgon visa på en klar linje.
Bland övriga ändringsförslag i utskottets betänkande vill jag särskilt framhäva den principiella utvidgningen av tillämpningsområdet till tillgången till hamnen - vare sig det sker via havet eller vattenvägarna -, vidare en mer restriktiv definition av egenhanteringen samt att man skall avstå från minst två tjänsteleverantörer per lastkategori, liksom det åläggande vi tagit upp i direktivet att i händelse av anbudsförfarande skall den nye tjänsteleverantören kompensera sin föregångare.
En minoritet i utskottet har framför allt försökt framhäva att kommissionen i motsats till Europaparlamentets krav från år 1999 inte har föreslagit några som helst bestämmelser för att åstadkomma rättvisa konkurrensvillkor för hamnarna i unionen. Kommissionen har varken lagt fram en undersökning om öppenheten eller riktlinjer för kontroll av stödet. Därför har en minoritet i utskottet föreslagit att man skall ta med nya föreskrifter om öppenheten i de ekonomiska förbindelserna mellan hamnarna och de statliga enheterna liksom om de tillåtna statliga finansieringsåtgärderna till förmån för hamnarna - med tanke på rättsskyddet för hamnarna, men också mot överdrivna stöd.
För mig personligen är det mycket viktigt att vi ändå enas i morgon i denna fråga om öppenheten. Ty frågan om öppenheten och de rättvisa konkurrensvillkoren mellan hamnarna spelar en central roll för deras funktionsduglighet. Vi har alla hela tiden påpekat att hamnarna, när vi har en utrikeshandel om 70 procent och en handel inom gemenskapen som till 30 procent går via hamnarna, spelar en central roll i den europeiska transportpolitiken. De utgör väsentliga knutpunkter, och de måste fungera bra. Jag tror inte någon behöver vara rädd för öppenhet, utan öppenhet leder till rättvisa konkurrensvillkor. Det är, tror jag, ett bra kännetecken och ett bra kriterium, för att faktiskt fortsätta att stärka hamnarnas effektivitet.
Därför hoppas jag på en bra diskussion under eftermiddagen och en klok omröstning i kammaren i morgon!

Ripoll y Martínez de Bedoya
Herr talman, fru vice ordförande, ärade kolleger! Alla som har arbetat i utskottet vet att det har varit en svår och tidvis polemisk debatt. Stundtals har stämningen till och med varit upprörd.
Jag vill klargöra flera olika saker: för det första är kommissionens förslag till direktiv bra. Jag upprepar: jag anser att det är ett bra förslag och detta återspeglades i utskottets omröstning. Jag anser att det är ett positivt regelverk och att det är av stort intresse för att Europeiska unionen skall kunna räkna med effektiv sjöfartstrafik och effektiva hamntjänster.
Man får inte glömma att 80 procent av Europeiska unionens utrikeshandel genomförs sjövägen. Den avreglering som kommissionens föreslår kommer utan tvivel att gagna sjöfartstransport på kort distans. Dessutom står det klart att det finns ett behov av gemenskapsbestämmelser för dessa tjänster i enlighet med de mål för avreglering som fastställdes vid Europeiska rådet i Lissabon och som har genomförts i andra tjänstesektorer.
I det förslag vi behandlar i dag innefattas de teknisk-nautiska tjänsterna (lots- och förtöjningstjänster) och lasthantering (stuvning, eller cargo handling). Det finns inga skäl, vare sig säkerhets- eller utbildningsskäl, som rättfärdigar att de inte innefattas i direktivets tillämpningsområde. Det är naturligtvis självklart att hamnarnas särprägel måste beaktas samt det faktum att det finns tjänster som tillhandahålls inom samma fysiska område.
En annan grundläggande faktor i det system som föreslås av kommissionen är konceptet egenhantering (self-handling) som redan finns med i direktiv 96/67/EG om tillträde till marknaden för marktjänster på flygplatser.
Jag vill kort nämna några andra faktorer i hamnpaketet. Det handlar om den offentliga finansieringen av hamnarna och det stora behovet av öppenhet i de finansiella förbindelserna mellan de offentliga myndigheterna och hamnarna och de statliga stöden. Jag håller med om ett ändringsförslag vars avsikt är att bedöma denna aspekt. Det är dock uppenbart att detta direktiv inte är rätt forum för att tala om de statliga stöden.
Slutligen vill jag tacka föredraganden - även om vi har varit oeniga om någon av punkterna - för hans stora ansträngningar för att försöka jämka samman alla förslag.

Piecyk
Herr talman! I normala fall är hamnar, framför allt kusthamnar, system som är öppna för världen, och i de transeuropeiska näten utgör vatten respektive fartyg knutpunkterna för de principiellt mest miljövänliga transportsätten. Nu finns det överhuvud taget ingen motsvarighet till denna öppenhet i kusthamnarna i finansieringssystemet. Tvärtom, svåröverskådlighet - och det mycket ofta avsiktligt - är här den rätta benämningen. På sjömansspråk skulle man säga: I kusthamnarna tätar man skotten när det gäller finansieringen. De befintliga finansiella strukturerna, som man kunde beteckna som gråzoner, måste ändras. Jag tror att det bör handla om öppenhet i de ekonomiska förbindelserna och insyn i den statliga finansieringen även i morgon vid omröstningen, ty detta är grundförutsättningen för en rättvis konkurrens mellan kusthamnarna.
Det kan medges att det inte är helt lätt. Vi har privata, statliga, halvstatliga, offentligt kontrollerade hamnar, men de utgörs alla av företag och de befinner sig i en konkurrenssituation, och därför behöver vi rättvisa villkor. Det är inget fel med stöd, men då skall det vara stöd åt alla. Problemet, tror jag, är att konkurrensen mellan hamnarna måste organiseras. I hamnarna äger den i princip rum eller borde äga rum, om alla gemenskapens föreskrifter tillämpas.
Den andra frågan är lotstjänsterna. Lotstjänsterna är enligt vår uppfattning en allmän utgift. Den bidrar till säkerheten till havs. Den bidrar till säkerhet för människor och natur, och medlemsstaterna har i princip förnuftiga bestämmelser för lotstjänsterna. Jag tror att de snarare skulle kunna utvidgas, om vi tänker på Kadettrinne, där det alltid inträffar olyckor. Där kan man ibland få intrycket att många fartyg bara använder sig av den välkända Shell-atlasen för att navigera, och ingenting mer. Därför: Säkerheten till havs i fråga om lotstjänsterna får inte falla offer för ett förmodat kostnadstryck på grund av konkurrensen. Jag tackar föredraganden så hjärtligt. Jag vet att han har ett svårt arbete, men medföredraganden har inte heller alltid ett lätt jobb.

Sterckx
Till att börja med instämmer jag med den föregående talarens sista mening. Jag behöver inte upprepa att hamnar är viktiga. Jag tror att kommissionens förslag hjälper oss att öka hamnarnas effektivitet. Liksom flera av mina kolleger kan jag dock konstatera en brist: jag saknar förslag om statligt stöd och öppenhet. Det bästa är - och i det avseendet har jag lagt fram ett ändringsförslag - att de nya förslagen kommer från kommissionen och inte från den text som vi som parlament nu håller på att författa. Jag skulle vilja fråga er, fru kommissionär, om ni i den här debatten kan säga oss något mer om eventuella planer i det avseendet. I varje fall hoppas jag att kollegerna kommer att stödja det här ändringsförslaget och att vi alltså uppmanar kommissionen att lägga fram nya förslag angående dessa två punkter.
För övrigt stöder jag kommissionens förslag. Vi måste ha mer konkurrens i hamnarna. Även sjöfartstillträdet måste omfattas, inte bara för teknisk-nautiska tjänster utan även för lasthantering och passagerarbehandling. Lasthanteringen får vi alltså inte släppa.
Jag tycket att lotsarna också skall få vara kvar i direktivet. Lotsar är, som ni helt riktigt påpekat, en mycket viktig länk i livet vid de flesta hamnar. Om vi dock, såsom i direktivet och även i mitt ändringsförslag, ställer ett antal krav, ett antal villkor inom det sociala området och även med avseende på ekonomiska aspekter, miljön och de allmänna tjänsterna, då får vi mer garantier än om vi bara grundar oss på fördraget. Jag tror nämligen att valet står mellan att vi ställer upp en särskild regel för hamnar i ett direktiv eller att vi litar till fördraget och låter lotsarna helt enkelt omfattas av de allmänna reglerna i fördraget om fri rörlighet för tjänster. Jag tror att det är bättre att i det avseendet anta kommissionens förslag.
I varje fall anser jag att vi som parlament måste ha ett konstruktivt samarbete med kommissionen, eventuellt låta det gå till förlikning med rådet och se till att vi på ett konstruktivt sätt förstärker hamnarnas funktion och konkurrensen inom och mellan hamnarna för att så mycket som möjligt stimulera den så viktiga transporten över vatten.

Bouwman
Herr talman, fru kommissionär, ärade föredragande! Tack för allt ert arbete, men vi är inte framme än. Vi är framför allt inte framme än eftersom det i grönboken egentligen å parlamentets vägnar bads om någonting annat än det som vi nu fått, nämligen en betraktelse över konkurrensen mellan hamnarna i stället för inom hamnarna.
Varför? Om vi ser till diverse kustlinjer i Europa - och jag kan tänka mig ett par sådana - så ligger det på ett avstånd av ett par hundra kilometer två, kanske till och med sex, sju, åtta mycket stora hamnar där konkurrensen främst kommer sig av avståndet mellan hamnarna. Det är nämligen kort. Antwerpen, Hamburg, Rotterdam, och så vidare. Även i söder, Medelhavet, inga problem. Det leder dock till en snedvridning av konkurrensen som vi egentligen inte förtjänar. Det handlar alltså i första hand om det problemet. Det leder också till överkapacitet och finansieringen av den överkapaciteten. Även det är en nagel i ögat på oss alla och här skulle vi vilja se gemensamma utgångspunkter.
Allt det här leder i sin tur till att bland annat miljön angrips, till att onödigt mycket utrymme tas i beslag och till diverse extra problem som vi i Gruppen De gröna bekymrar oss mycket över. Vi vill alltså egentligen när det gäller konkurrens mellan hamnar föreslå att det kommer mer öppenhet och insyn och ett rimligt övervägande om statsstöd. Vi yrkar snarare på samordning mellan hamnar, vilket vi tillsammans med öppenheten skulle vilja bifoga till den här undersökningens målsättning och inte bara öppnandet av konkurrensen inom hamnarna, som det nu står skrivet.
Om vi sedan ser till konkurrensen inom hamnarna, på det sätt som det nu formuleras, så skulle vi framför allt av säkerhets- och miljöskäl vilja göra undantag för lotsarna. Jag tror att majoriteten kan stå bakom det. Vi tror också att det är klokt att undanta lasthanteringen, eftersom den inte har något mervärde för konkurrensen. Till sist yrkar vi som ett led i öppenheten på genomförandet av en självständig undersökning, men då på uppdrag av parlamentet.

Markov
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Kommissionens förslag till direktiv om tillgång till marknaden för hamntjänster kunde inte godkännas. Att undanröja inskränkningar i fråga om den fria rörligheten för tjänster inom gemenskapen betyder inte bara avreglering och privatisering utan även europeisk harmonisering, med hänsynstagande till medlemsstaternas rätt att ställa allmänna tjänster till förfogande i syfte att tillvarata allmänhetens intressen.
Man kan konstatera att föredraganden har tagit hänsyn till hamnspecifika förhållanden och försökt integrera såväl krav på säkerhet, miljöskydd och sociala normer som ekonomiska nödvändigheter för hamnarna i sitt betänkande. Vid omröstningen i utskottet dokumenterades att det inte fanns några enhetliga åsikter inom gruppen, utan uttalat landspecifika uppfattningar. Jag samtycker till att man stryker lots-, lasthanterings- och passagerartjänsterna från tillämpningsområdet i direktivet, liksom skyddet för tilldelade tillstånd till tidigare tjänsteleverantörer och fastslåendet av miniminormer för nya leverantörer.
Det finns även en graverande ändring i kommissionens förslag gällande den ekonomiska ersättningen för gjorda investeringar och öppenheten beträffande de ekonomiska förbindelserna mellan hamnarna och de statliga institutionerna. Kort sagt, Jarzembowskis betänkande utgör en mycket positiv ändring av kommissionens dokument. Eftersom jag ändå kan dela den uppfattning som många av mina kolleger har, nämligen att man bör låta medlemsstaterna ha kvar ansvaret för hamntjänsterna rent generellt, kommer jag att avstå från att rösta.

van Dam
Herr talman! Det här betänkandet har en underlig väg bakom sig. I början var det ett mycket logiskt betänkande med en i mina ögon ganska korrekt tolkning av fakta, nu har vi framför oss en osammanhängande helhet som det finns mycket att anmärka på.
Jag måste inskränka mig till ett par huvudsaker. Ett, det eventuellt påstådda statsstödet från medlemsstater till sina hamnar är roten till allt det onda. Om vi inte får insyn i de finansiella flödena från myndigheter till hamnar så kan andra åtgärder knappast få några effekter. En utredning av dessa finansiella flöden förtjänar därför också högsta prioritet, följt av en tydlig finansiell ram som skiljer mellan legalt och illegalt stöd.
Två, om lasthanteringen skall ingå i förslaget betyder det ett angrepp på hamnmyndigheterna suveränitet att föra en egen strategisk politik. Det skulle leda till att befintliga långtidskontrakt bryts, vilket kommer att få långtgående ekonomiska konsekvenser för de aktuella tjänsterna. Ett upprätthållande av de befintliga kontrakten gör för övrigt den nu aktuella lagstiftningen överflödig. I slutet av dessa kontrakts löptid har de ekonomiska insikterna antagligen ändrats igen.
Tre, jag anser att även lotsarna kan undantas från den här lagstiftningen. Jag ber om uppmärksamhet för ett ändringsförslag angående garantställning för myndigheter, vilket förpliktar till användande av teknisk-nautiska tjänster. Utan garantställning kan avsevärda problem uppstå i mindre hamnar. Det kan, om jag förstått var och en rätt, aldrig vara meningen.
Herr talman! Det måste vara tydligt att utan ett antal viktiga ändringar kan vi inte instämma med det aktuella betänkandet. Tack så mycket.

Hatzidakis
Herr talman, herr vice talman! Först och främst anser jag att vi alla måste gratulera Jarzembowski för kvaliteten på hans arbete, för den tid han lagt ner på det och, naturligtvis, för det tålamod han visat i en utomordentligt svår fråga.
Vi måste gratulera kommissionär de Palacio till innehållet i det förslag hon lagt fram för oss, ett förslag som utgår från den avreglering av hamntjänsterna som hon vill främja. Inte därför att avregleringen är ett självändamål, utan därför att den är ett medel för att åstadkomma bättre och billigare tjänster men också gagnar den europeiska ekonomins konkurrenskraft. När vi talar om konkurrensförmåga och uttalar vårt stöd för avreglering av telekommunikationerna, energisektorn, järnvägstransporterna, kan vi naturligtvis inte undanta hamntjänsterna. På detta sätt gynnar vi för övrigt också den inre marknaden.
Det råder inget tvivel, herr talman, om att hamnarna har sina speciella särdrag, liksom varje annan sektor. Utan tvivel måste vi ta upp frågan om stödåtgärder och se hur den är förenlig med reglerna om öppenhet. Vi måste beakta lotsningens speciella karaktär -, frågan har väckts av många kolleger, - och pröva sambandet mellan lotsning och säkerhetsbestämmelser. Eventuellt bör vi ta upp ytterligare en rad andra frågor. Men detta får inte innebära att vi glömmer det väsentliga, och det väsentliga är att man genom en avreglering av hamntjänsterna främjar konkurrensförmågan och målet att tillhandahålla bättre och billigare tjänster för dem som utnyttjar dessa tjänster.
Det budskap som detta sammanträde måste utmynna i är tydligt och det måste vara dubbelt: avreglering och öppenhet. Det råder inget tvivel om att det finns grupper som drabbas av dessa förslag. Det finns intressenter som ogillar dessa förslag. Det viktigaste är emellertid att åstadkomma en konkurrenskraft, som kommer att skapa tillväxt och nya arbetstillfällen. Jag anser att innehållet i det förslag vi nu diskuterar är till gagn för just detta mål.

Fava
Herr talman, fru kommissionär! Detta är ett av de sällsynta tillfällen när de politiska argumenten ödmjukt måste böja sig för geografiska realiteter. Ordföranden Hatzidakis har rätt: vi måste ha modet att säga nej till de påtryckningsgrupper som vill förhindra att kommissionen och övriga institutioner ingriper på de jaktmarker där Europeiska unionen aldrig har talat i klartext. Jag anser därför att förslaget till direktiv om att reglera och förbättra tillträdet till marknaden för hamntjänster behövs. Hänvisningarna till säkerheten, till skyddet av de anställda, till tjänsternas kvalitet och naturligtvis till respekten för miljön är både nyttiga och viktiga.
Låt mig bara göra två påpekanden i frågan: vi anser i likhet med kommissionen att det skulle vara lämpligt och logiskt att inom ramen för detta direktiv även föra in marktjänsterna i samband med godshantering, dvs. de tjänster som utgör över 90 procent av hamnarnas verksamhet. Vi tror dessutom att om man skulle göra ett undantag för tillämpningen av detta direktiv av säkerhetsskäl och för att skydda miljön, så skulle det inte vara meningsfullt att begränsa det till lotsarna och att utesluta andra typer av teknisk-nautiska tjänster.
Slutligen: vi ser inte detta direktiv som det bästa instrumentet för att ingripa i systemet med offentlig finansiering. Det finns för stora skillnader inbördes mellan de 15 länderna i Europeiska unionen och det finns också stora oklarheter. Det räcker med att påminna om - detta måste sägas i all uppriktighet - hur offentlig finansiering garanteras i vissa stora hamnar i norr genom att de offentliga tjänsterna är företrädda i de enskilda hamnarnas styrelser. Och detta måste sägas i namn av den öppenhet som vi med rätta uppmanas till av Jarzembowski.

Sánchez García
Herr talman, fru kommissionär, ärade ledamöter! Vi är alla eniga om att detta förslag är mycket betydelsefullt för hamntjänsterna, eftersom en av de viktigaste transportinfrastrukturerna i de europeiska havsregionerna berörs och på grund av avregleringsprocessen för tillträde till marknaden för dessa tjänster. Jag har flera kommentarer:
När det gäller avregleringsfrågan är det viktigt att se till att processen blir flexibel, så att man inte kommer in på farlig och olämplig radikalism.
För det andra måste hamnarnas geografiska läge i Europeiska unionens regioner beaktas.
För det tredje är det viktigt att den berörda personalens arbetstillfällen och sociala trygghet garanteras. När det är dags för medlemsstaterna att införliva detta direktiv i sin lagstiftning måste subsidiaritetsprincipen beaktas.
Av dessa skäl kan jag stödja detta direktiv om vissa nyansändringar görs och jag kan godta vissa sammanhängande ändringsförslag, som har som mål att de medlemsstater som berörs skall ha ö-regioner eller randområden inom sitt territorium, där hamnen är mycket viktig och där kvalitetstjänster i många fall redan tillhandahålls.
Trots allt vill jag tacka föredragande Jarzembowski.

Ainardi
Herr talman! Syftet med det direktiv som kommissionen har lagt fram är konkurrensutsättningen av samtliga hamntjänster. Jag tror att dessa förslag kommer att få till följd att man ifrågasätter levnads- och arbetsvillkoren för hamnpersonalen, vilka enligt min åsikt inte går mot någon förbättring. Man bekräftar alltså att en förbättring sker, men liksom alltför ofta har det inte på förhand skett någon studie av denna avreglerings följder, särskilt när det gäller frågor som är så viktiga som säkerheten, miljön och sysselsättningen. Det har inte ägt rum några samråd med de berörda parterna, särskilt fackföreningarna, (vi kan alltid kalla dem " intressegrupper" , om det gläder någon), som trots allt känner till behoven när det gäller säkerhet för människorna och miljön, och som besitter en oersättlig expertkunskap. De ändringar som gjorts i Jarzembowskis betänkande, trots att nu vissa problem beaktas som jag precis har tagit upp, är enligt min åsikt långt ifrån tillräckliga. De bidrar inte till att sätta hela textens logik ur funktion. Egenhanteringen i hamnarna skulle sålunda leda till att man tillät social dumping. Med de nuvarande förfarandevillkoren för handelsflottorna, gör denna åtgärd att hamnarna utsätts för en osäkerhet, för en försämring av arbets- och sysselsättningsvillkoren och de miljömässiga säkerhetsvillkoren. Jag stöder de ändringsförslag som syftar till att utesluta hamnarbetarna i direktivet. Denna personal utför ett ekonomiskt viktigt arbete under svåra omständigheter, samtidigt som de upprätthåller säkerheten. Navigeringstjänster för lotsning och hamnlotsning är allmänt erkända som tjänster i allmänhetens intresse. De borde, enligt min åsikt, betraktas som fullständiga partner, i syftet med en hållbar utveckling. I förslagen från utskottet för regionalpolitik, transport och turism tas det alltså faktiskt hänsyn till lotsarna, men inte till hamnlotsarna, vilket jag personligen beklagar. Jag anser att Europeiska unionen borde agera för en ökad harmonisering av arbetstagarnas arbets- och sysselsättningsvillkor inom denna sektor, vilket är den enda verkliga garantin för en ekonomisk och social effektivitet när det gäller att respektera miljön. De förslag som hittills lagts fram motsvarar enligt min åsikt inte dessa oumbärliga målsättningar.

Titford
Herr talman! Inom min valkrets finns hamnarna i Felixstowe och Harwich, det största privatägda hamnkomplexet i Europa och ett exempel på affärsframgång. Ägarna har berättat för mig att detta direktiv har utarbetats utan grundligt samråd och att det allvarligt skulle skada hamnindustrin i hela Förenade kungariket om det antas. De säger att det skulle tvinga många hamnar att strukturera om sin verksamhet utan att på något sätt bidra till förbättrad produktivitet på en marknad som präglas av konkurrens mellan, inte inom, hamnar. Om det finns problem med konkurrensbegränsande metoder i lasthantering och lotsning i en del hamnar på kontinenten bör de således lösas av de enskilda medlemsstaterna.
Som så ofta finns det inte en storlek som passar alla. Jag uppmanar kommissionen, även på detta sena stadium, att ompröva detta skadliga förslag. Konkurrens är en sak. Att förstöra en framgångsrik industri är någonting helt annat. Jag ber er att dra tillbaka detta direktiv och samråda ordentligt med dem som berörs av det.

Watts
Herr talman! Det är verkligen tråkigt att kommissionen fullständigt nonchalerade parlamentets ställningstagande till grönboken från 1997 som löd: " inte behövs några bestämmelser på gemenskapsnivå om hamntjänsternas organisationsstruktur och tillgången till marknaden för dem" . Det var vårt ställningstagande då och jag hoppas att det kommer att vara vårt ställningstagande i morgon, men hittills har kommissionären inte förklarat varför hon har negligerat det.
För det andra, kommissionen har hittills inte låtsats om frågan varför det inte har gjorts någon konsekvensanalys av detta förslag så som är föreskrivet. Oavsett om man är för eller emot det så är det förvånande att ett sådant förslag inte underkastas en utvärdering. Det var något som ordförande Prodi försäkrade kammaren skulle gälla för samtliga nya förslag från kommissionen. Varför uppfyller Prodi inte de utfästelser som har gjorts till denna kammare?
För det tredje och sista, varför är detta förslag så överdrivet detaljerat? Varför skall det tynga ned en framgångsrik näring med ännu mera byråkrati? Varför försöker det reglera arbetet i en hamn in i minsta detalj? Varför kräver det, till exempel, att lasthanteringen skall tillhandahållas av minst två tjänsteleverantörer för varje slags last? Vad finns det för förnuft i det när det handlar om att organisera verksamheten i hamnar? Med allt detta som bakgrund och så oönskat som förslaget är så är det ännu mera förvånande att det inte behandlar frågan om statliga stöd eller öppen bokföring. Hela uppgörelsen saknar balans och är ogenomförbar. Jag hoppas att kammaren förkastar det i morgon.

Schmid, Herman
Herr talman! Jag kommer från Sverige, där vi har en ganska hög grad av konkurrensutsättning och privatisering av olika tjänster. Av våra erfarenheter kan man lära att det egentligen inte gäller marknadskonkurrens eller privatisering som sådan, utan att det avgörande är effektivisering, kvalitet samt en bra och skickligt utformad organisation. Detta är aspekter som kommissionen inte har beaktat tillräckligt i sitt förslag. Jag vill framföra mitt tack till föredragande Jarzembowski som har kommit med många kritiska synpunkter på kommissionens förslag.
Jag skulle vilja göra några viktiga undantag, och jag skall peka på ett par av dem. Flera talare har nämnt lotsning. Jag anser att det är helt klart att lotsning är en allmännyttig tjänst. Lotsning skall därför inte betraktas med samma ekonomiska kriterier som vanlig produktion utan utifrån ett säkerhetsperspektiv.
Egenhantering kan få mycket allvarliga konsekvenser vid lastning och lossning. Detta gäller särskilt om man betänker att bekvämlighetsflaggning är en vanlig företeelse.
Herr talman! Jag är för insyn och öppenhet i hamnarna. Jag är för självfinansierade hamnar. Jag vill att kvalitet och effektivitet skall åstadkommas genom att hamnarna utarbetar egna utvecklingsprogram istället för att underkastas omfattande kontrollapparater från Bryssel. Dessa program bör göras i samarbete med personal och kunder i hamnarna.

Peijs
Herr talman! Det aktuella direktivet bestämmer för de närmaste åren verksamheten i våra hamnar, vilka bland annat på grund av den ständigt ökande trafiken spelar en allt viktigare roll i handeln. Moderna hamnanvändare är, i motsats till tidigare, footloose: de väljer sina hamnar på grundval av pris och kvalitet.
Det rinner stora finansiella ådror från myndigheter till hamnbolagen. Det har uppstått ett behov av mer insyn i investeringsströmmen. Samtidigt måste det komma likvärdiga spelregler för alla parter. Upprättandet av ett antal grundregler skulle kunna förbättra den situationen. I det sammanhanget vill jag understryka några saker.
Allra först direktivets räckvidd. Det handlar inte bara om själva hamnen utan främst även om hamnanvändarna. Om lasthanteringen stryks från direktivet så kommer det inte den service som hamnarna erbjuder sina kunder till godo. Tjänster vid lastning, lasthantering, bör helt enkelt bli kvar i direktivet.
För det andra tjänster vid fartyget, eller lots- och bogseringstjänster. Ändringsförslag 3, 14 och 51 har till syfte att undanta lotsarna från direktivets omfattning, med utgångspunkt från den föråldrade tanken att lotstjänster alltid är statliga tjänster. Dessa ändringsförslag kommer jag inte att stödja. I mitt land är lotstjänsterna sedan länge inte någon statlig tjänst längre och det går alldeles utmärkt.
Ett direktiv i vilket tillträdet till marknaden för hamntjänster regleras omfattar alltså både tjänsterna vid fartyget och de i hamnen. Naturligtvis måste vi sträva efter mer öppenhet och insyn i finansieringsflödet när det gäller infrastrukturen men jag vill gärna lämna befogenheterna där de här hemma och därför kommer jag att rösta för ändringsförslag 47 av Sterckx, i vilket kommissionen uppmanas lägga fram förslag inom det här området.
Herr talman! Det handlar om att hamnar skall vara faciliteter för de fraktande och de mottagande företagen. Hamnar och deras användare förtjänar en gedigen, väl genomtänkt lagstiftning. Jag beklagar att det på grund av det sätt som det här direktivet behandlas i parlamentet uppstår spänningar mellan Nord-, Syd- och Västeuropa.

Savary
Herr talman, fru kommissionär! Behandlingen av denna text har gjorts mycket svår på grund av det faktum att vi framför allt har bevittnat en glidning när det gäller ämnet. Det handlade om att behandla frågan om konkurrens i hamnarna, och nu föreslår man konkurrens mellan hamnarna för oss. Jag vet inte vad som kommer att följa av detta i morgon, men det kommer utan tvekan att vara ganska oklart.
Jag beklagar i förbigående att hamnlotsarna inte har samma framtid som lotsarna. Jag förstår inte varför man skulle upprätthålla konkurrensen för hamnlotsarna samtidigt som man skulle utesluta lotsarna. Det rör sig om relativt snarlika yrken.
När det gäller konkurrens mellan hamnarna anser jag att öppenhet är något bra. Men därifrån till att besluta om konkurrens mellan hamnarna utan att titta närmare på frågan, tillåter jag mig att varna er, eftersom jag anser att hamnarna först och främst är verktyg för fysisk planering. Deras sjöfartskaraktär är inte densamma. Och om man skulle försämra konkurrensen, är det hela er politik med hållbar rörlighet som skulle gå om intet. Jag tror nämligen att man under de kommande åren måste hjälpa de sydliga hamnarna och hamnarna mot Atlanten att sprida den enorma hamnkoncentrationen i Nordsjön. Annars kommer vi att både strida mot Erika-sjöfartssäkerhetspaketet, och också mot vår önskan om att avlägsna lastbilarna från de stora genomfartsländerna.
Jag anser att kommissionen faktiskt måste lägga fram särskilda förslag för oss om statligt stöd för hamnar, och närma sig hamnarna ur ett sammanhang med fysisk planering, och inte bara se dem som konkurrensprodukter.

Cocilovo
Herr talman! Som flera av mina kolleger redan har påpekat, så tror jag att vi måste inse komplexiteten och svårighetsgraden i det arbete som Jarzembowski har utfört med kompetens och omsorg, och vi hoppas alla att slutresultatet skall bli positivt för de olika principer som skall skyddas. Vi har uttryckt oss positivt om kommissionens förslag, framför allt när det gäller vissa ändringsförslag som lagts fram av Europaparlamentet och som har bidragit till att göra det möjligt och realistiskt att öppna marknaden för hamntjänster i framtiden, vilket, även om det inte är något absolut gott i sig, leder till en förbättring av tjänsterna och skapar konkurrens på villkor att man respekterar vissa klausuler av social karaktär, vissa prioriterade krav som gäller miljöskydd, yrkesnormer och försäkringar, vilket framgår av några av ändringsförslagen. Vi tror att det i och med omröstningen i parlamentet skall bli möjligt att konsolidera allt detta under förutsättning att det inte förekommer obegripliga undantag som skulle upphäva direktivets effekter inom ramen för de interna tjänster i hamnarna som skall konkurrensutsättas. Detta gäller godshanteringen, dvs. marktjänsterna, och vi tror att tjänster där säkerhets- och yrkesmässiga krav dominerar, t.ex. lotstjänsten, skulle kunna vitaliseras om man även tar lämplig hänsyn till subsidiaritetsprincipen.
Slutligen är det viktigt att det inte uppstår farliga luckor i direktivet när det gäller frågor som inte behandlas. Det kommer inte att saknas tillfällen - och då kommer vi att stödja dem - för kommissionen att lägga fram förslag om offentlig finansiering av hamnarna, förslag som nu inte får påskyndas och föregripas på ett olämpligt sätt utan en rättslig grund, vilket skulle kunna leda till oacceptabel diskriminering av medlemsstaterna hamnsystem, eftersom de är alltför olika när det gäller den aspekten.

Rovsing
Herr talman! Jarzembowski har åtagit sig en mycket svår uppgift, men utfört ett omfattande och genomtänkt arbete som berör viktiga områden. Hamnarna utgör naturligtvis en mycket viktig faktor när vi diskuterar uppfyllandet av Kyoto-förpliktelserna, eftersom de bland mycket annat kan avlasta landtransporterna. Det är därför ur miljösynpunkt viktigt att föra ut en del av landtransporterna till havs. Om detta skall lyckas måste vi ha effektiva hamnar och få till stånd en avreglering inom de områden som kommissionen har föreslagit; lasthantering, passagerarservice och de övriga områden som nämns, förmodligen med några undantag i särskilda regioner. Kanske kan särskilda hänsynstaganden komma att krävas i synnerhet i ytterområdena. Men detta nämns ju också i betänkandet. Jag hoppas att vi mot bakgrund av alla de synpunkter som lagts fram nu skall kunna enas om ett förslag så att vi enhälligt kan stödja kommissionens övergripande mål, vilket skulle gagna hela unionen.

Langenhagen
Herr talman, fru kommissionär! Ni vet att jag kommer från en liten hamn, men hur som helst med en europeisk etikett inom ramen för de transeuropeiska näten. Jag vill gärna skriva in i loggboken: Det går inte att måla svart-vitt när det gäller avreglering och en fri och rättvis konkurrens bara för att upprätthålla en princip. Jag känner fortfarande av den trista dispyten om duty free. För hamnarna handlar det nämligen om arbetsplatser, attraktivitet och profil. Jag håller med om att vi behöver definierade regler om öppenhet i fråga om kostnaderna och hamnarnas användning av offentliga medel, för att kunna åstadkomma en rättvis konkurrens inom och mellan hamnarna.
Först när man har insyn när det gäller flödet av offentliga pengar och tjänster kan man jämföra de olika kusthamnarnas anbud, och på så vis kan det bevisas vem som arbetar mest effektivt. Jämförbarhet mellan tjänsterna skapar konkurrens, och i konsekvens med detta kan man inte avstå från öppenheten om vi på ett hållbart sätt vill avreglera marknaden för hamntjänster. Dessutom vill jag också säga att vi ännu inte bör avreglera lotstjänsterna. Lotsarna har i sin nuvarande organisationsform sedan gammalt garanterat en hög kvalitets- och säkerhetsstandard för vattenvägarna.
Denna utomordentligt höga standard skulle säkert onödigtvis äventyras genom en avreglering. Det finns i varje marknadsstruktur komponenter, där inte konkurrensen, utan kvaliteten måste stå i förgrunden. Naturligtvis kommer lotsarna en dag att få lov att lägga fram ett nytt koncept. En dag! Inte heller de kommer på sikt att kunna blunda för en öppning av marknaden. Men i fråga om säkerheten till sjöss finns det för närvarande mer brådskande uppgifter, exempelvis införandet av en svart låda för fartyg. Om man genast tvingar på lotsarna en konkurrensutsättning, skulle detta eventuellt leda till priskrig, som skulle kunna få en bestående negativ inverkan på säkerheten för farlederna.
(Applåder)

Vatanen
Herr talman! Medan den europeiska ekonomin kärvar måste vi besluta om vi äntligen kan säga farväl till " eurosklerosen" och protektionismen, skall vi låta hamnmonopolen förbli som de är eller skall vi låta ekonomins dynamik börja fungera. Sabena är ett varnande exempel på vilken ineffektivitet en centralstyrd industripolitik i värsta fall kan åstadkomma.
Om vi uteslöt lasthanteringen skulle det bara bli ett tomt skal kvar av hamndirektivet. Därför är ändringsförslag 52 farligt. Fastän jag ger mitt stöd åt att alla tillräckligt stora hamnar tas med, kan jag ändå understödja Atkins ändringsförslag 79. Med den kunde vi avgränsa direktivet till att omfatta enbart allmänna hamnar. Mina brittiska kolleger skulle gott kunna godkänna medtagandet av lasthanteringen utan oro. Vi får inte glömma att de brittiska exportörerna drar nytta av de förmånliga hamntjänsterna på den europeiska kontinenten. Man borde inte minska på antalet hamnoperatörer utan vägande skäl. Om ekonomisk effektivitet vore ett begränsande kriterium skulle det lämna väldigt mycket utrymme för spekulationer över när verksamheten är lönsam och när den inte är det. Därför bör ändringsförslag 6, 25 och 44 inte stödjas. Ändringsförslag 50 om definiering av hamnorganisation kan inte heller godkännas, eftersom till exempel en grekisk och en tysk hamn enligt detta kunde uppfattas som en hamn. Jag är ledsen, men det är en absurd tanke. I fråga om lotsning kom vi i utskottet fram till att strikta nationella regler redan är i kraft. Man kan alltså inte försvara monopol med säkerhetsskäl.
Ämnar vi förhindra utvecklingen av hamnarna i EU genom att urvattna ett länge efterlängtat direktiv? Vi måste absolut få med att lasthanteringen och lotsningen skall ske enligt nationella regler. Hamnorganisationen bör också ges en snäv definition. I det här ärendet är tyvärr min högt värderade kollega Jarzembowski milsvida ifrån hamnutnyttjarnas behov. Vi kan inte bygga om Europa till ett jättelikt Hamburg. Utskottet fick till stånd en god kompromiss som vi beslutsamt bör stå fast vid. " Eurosklerosen" drabbar de fattiga hårdast. Nu har vi en chans att göra sysselsättningen och den hållbara utvecklingen i Europa en tjänst. Låt oss lotsa Europa mot konkurrenskraftiga hamnar!

Meijer
Herr talman! Som före detta ledamot av Amsterdams kommunala hamnutskott och som nuvarande invånare i Rotterdam vet jag vad som är fel med konkurrens, expansion och arbetsförhållanden i hamnarna. Hamnarna längs kusten mellan Hamburg och Le Havre, i Tyskland, Nederländerna, Belgien och Frankrike betjänar till största delen samma inland. De konkurrerar sedan gammalt med varandra med låga avgifter och stora myndighetsinvesteringar för att få in så mycket gods som möjligt till sina kajer. Den konkurrensen sker med skattepengar och om användningen av de skattepengarna är det onödigt mycket hemlighetsmakeri. En systematisk och planmässig uppgiftsfördelning mellan dessa hamnar sparar in på statliga pengar och ger hamnarbetarna bättre varaktiga arbetsförhållanden utan onödiga toppar och dalar. Därför stöder jag den påfallande överensstämmelsen mellan en stor del av vänsterkanten och föredragande Jarzembowski, vilken påminner oss om den ståndpunkt som parlamentet redan tidigare intagit om att öppenhet och insyn med avseende på konkurrens mellan hamnar är mycket nyttigare än organisering av konkurrens inom hamnarna. Konkurrens mellan lots- och bogseringstjänster sker på bekostnad av säkerheten, arbetsförhållandena och existenssäkerhet. Därför måste vi undvika felaktiga ingripanden uppifrån.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill först och främst rikta ett tack till föredraganden, Jarzembowski, för det arbete han har genomfört med detta betänkande, som handlar om en svår fråga. I denna diskussion är det viktigt att vi alla är medvetna om vad som står på spel.
Därför vill jag be parlamentet att försöka uppnå ett så brett stöd som möjligt för Jarzembowskis förslag, med vissa nyanseringar. Dock håller jag för en gångs skull inte med om alla förslag.
Jag erinrar om att 70 procent av handeln med tredjeländer är beroende av hur effektiva våra hamnar är. Det står klart att hamnarna spelar en grundläggande roll för Europeiska unionens handel. Dessutom, om vi vill ta itu med frågan om transportens framtid inom Europeiska unionen på ett trovärdigt sätt, inte när det gäller Europeiska unionens handel med tredjeländer - där vi fortfarande till största delen är beroende av sjöfartstransporten - utan inom Europeiska unionen. Nu måste vi en gång för alla gå från ord till handling och förverkliga den så kallade kustfarten eller short sea shipping. För att vi skall kunna göra detta krävs det att våra hamnar är konkurrenskraftiga och effektiva och att de är väl sammanlänkade med en så stor del av det angränsande territoriet som möjligt.
Ärade ledamöter, som ni vet togs hamnarna för första gången med i de transeuropeiska näten för några månader sedan, och avsikten med detta är att de skall integreras fullständigt i unionens interna transportnät. De kommer att ha en avgörande betydelse för att vårt transportsystem skall bli hållbart och konkurrenskraftigt.
Kommissionens förslag ingår i ett åtgärdspaket för flera olika frågor i hamnpolitiken: öppenhet när det gäller de offentliga stöd som avsätts för hamnflödena och kriterier för vad som är statligt stöd och inte. Det handlar om frågor som har med konkurrensen mellan hamnar att göra. I det förslag till direktiv som ni skall rösta om, ärade ledamöter, tar man itu med frågan om konkurrens mellan leverantörer av hamntjänster inom hamnarna och följaktligen täcks alla tjänster av kommersiellt värde som normalt levereras till användarna av hamnarna.
Jag kommer alldeles snart ta upp vad flera av er ledamöter har betonat, nämligen konkurrensen mellan hamnarna.
Först tar jag dock upp det förslag till direktiv som handlar om konkurrens inom hamnarna. Förslaget grundas på två pelare: innehåll och förfarande. När det gäller innehållet föreslår vi att vi skall lägga oss i nivå med vad parlamentet och rådet redan har lagstiftat om på liknande områden, där man har fastställt regler för att öppna marknaderna. Jag talar om telekommunikationer, gas, el och särskilt om transportsektorn, om marktjänster på flygplatserna.
Även om det i fördraget i princip inte tillåts restriktioner för tillträde till marknaden har hamnarna specifika egenskaper, som till exempel eventuell utrymmesbrist och de mycket viktiga säkerhets- och miljöfrågorna. Vårt förslag garanterar just en rättvis jämvikt mellan dessa behov.
Det gläder mig att kunna konstatera att utskottet för regionalpolitik, transport och turism såg positivt på denna fokusering vid sin omröstning. Vi måste tillåta egenhantering i de hamnar där operatörerna anser att deras egen utrustning blir lönsammare och vi måste garantera att antalet tjänsteleverantörer endast kan begränsas när det finns berättigade skäl, i det här fallet till exempel utrymmesbrist och säkerheten i sjöfartstrafiken.
Alla behöriga tjänsteleverantörer bör åtnjuta likvärdiga villkor för att kunna bedriva verksamhet i den hamn de önskar. Detta leder oss in på den andra pelaren i vårt förslag: förfarandena. Reglerna för förfarandena måste vara öppna, icke-diskriminerande, objektiva och proportionella. För närvarande är det inte alltid så.
Jag är övertygad om att de åtgärder som var möjliga att genomföra när det gäller marktjänster på flygplatserna även kan genomföras i hamnarna. Även om detta kommer att medföra vissa svårigheter, vilket alltid är fallet när förhållandena har varit desamma mycket länge, till och med i århundraden, kommer denna förändring att bli till gagn för hela systemet, för ekonomin och för medborgarnas livskvalitet i Europeiska unionen överhuvudtaget.
Naturligtvis måste de lokala särdragen beaktas, framför allt när det gäller frågor som berör säkerhet, miljö och sociala aspekter. Därför är vårt förslag mycket flexibelt på nationell, regional och framför allt lokal nivå i syfte att hanteringen av de interna frågorna i hamnarna skall ske på ett öppet och rättvist sätt.
Om vi ser närmare på ändringsförslagen vill jag säga att kommissionen, efter att noggrant ha analyserat dem, godtar en stor del av dessa. Många ändringsförslag förbättrar vårt förslag avsevärt när det gäller att klargöra klassificeringen av definitionerna av hamntjänster, egenhantering och för att de regler för ersättning som skall införas blir såväl implicita som tydliga. Så är fallet med ändringsförslagen 18, 20 och 32 som vi godtar delvis och ändringsförslag 46, som vi godtar i dess helhet. Jag vill också nämna ändringsförslag 15, vilket möjliggör att unionens medlemsstater kan utvidga direktivets tillämpningsområde till att gälla vattenvägar i anslutning till hamnarna.
Vi godtar även delar av ändringsförslagen 25 och 44, med vilka det blir möjligt att på grund av sjöfartstrafiksäkerhet begränsa antalet tjänsteleverantörer i stället för att bara minska leverantörer av teknisk-nautiska tjänster. Detta är en rimlig åtgärd som står i samklang med de allmänna intressen som kommissionen värnar om på sjöfartssäkerhetsområdet.
Vi håller även med om att de maximala tidsfrister för beviljande av tillstånd som slutligen har antagits måste göra det möjligt för leverantören att göra avskrivningar och få lönsamhet för normala investeringar, varför vi godtar en förlängning av tidsfristen och eventuellt även skadestånd eller ersättning om investeringen inte har kunnat avskrivas fullständigt, vilket tas upp i några andra ändringsförslag.
Det finns andra ändringsförslag som, även om de inte innehåller några förändringar, bidrar med användbara förtydliganden, särskilt när det gäller en fortgående tillämpning av de regler som är i kraft för närvarande på områdena säkerhet, miljö och sociala frågor. Alla dessa ändringsförslag kan godtas, om utformningen ändras.
Det finns emellertid andra frågor som vi av olika skäl inte kan godta, och detta måste ni ha förståelse för, ärade ledamöter. När det gäller några ändringsförslag till skälen i direktivets överensstämmer inte dessa med lagstiftningstexten, till exempel: ändringsförlagen 2, 3 och 12. Kommissionen kan inte heller godta ändringsförslag som ändrar eller avsevärt minskar direktivets tillämpningsområde.
När vi har kommit så långt, låt mig betona två problem som har varit kärnpunkten i debatterna vid parlamentets utskott för regionalpolitik, transport och turism: bör marktjänster innefattas i direktivet eller inte? En överväldigande majoritet av de berörda parterna anser att det är nödvändigt att ta med dem, och vi kan inte godta ändringsförslag som till exempel nummer 52, eftersom detta skulle leda till att denna sektor inte omfattas. Det som var både möjligt och nödvändigt att genomföra för marktjänster på flygplatserna måste även vara möjligt och nödvändigt att genomföra för hamnarna om vi vill ha moderna kvalitetshamnar. Denna ståndpunkt stöds dessutom av en majoritet inom utskottet för regionalpolitik, transport och turism.
Detsamma gäller de ändringsförslag där egenhantering och tjänsteleverantörers rätt att anställa den personal den vill tas bort, som till exempel ändringsförslagen 69, 70, 71, 72 och 73 som vi alltså förkastar. Den fråga som tas upp i det sistnämnda ändringsförslaget finns redan med i lagstiftningen. Om man läser vårt förslag noggrant ser man att tjänsteleverantörer inte kan anställa så kallade " piratarbetare" , det är inte möjligt. Om detta missförstånd kan klaras upp genom att vår text förtydligas är kommissionen beredd att utarbeta en lämplig formulering.
Lotstjänster är ett annat problem. Återigen är frågan om lotstjänster bör innefattas i direktivet eller inte. Många anser att det är svårt att inbegripa denna sektor av vissa säkerhetsskäl, men det finns andra sätt för att värna om säkerheten än de metoder som tillämpas i dag. Detsamma gäller andra teknisk-nautiska tjänster, vilket är anledningen till att kommissionen inte kan godta de ändringsförslag där lotstjänster utelämnas från direktivets tillämpningsområde. Även i detta fall stöder det behöriga utskottet i parlamentet vårt förslag.
Det finns även en del andra ändringsförslag som vi av olika skäl inte kan godta: närmare bestämt ekonomiska effektivitetshänsyn för tjänsteleverantörer som tas upp i den andra delen av ändringsförslag 25. Tjänsteleverantörerna måste faktiskt ta på sig de handelsmässiga riskerna och de offentliga myndigheterna skall inte göra ekonomiska utvärderingar. Vi lämnar dock dörren öppen i vårt förslag: när det finns exceptionella omständigheter som har med lastvolym att göra kan antalet tjänsteleverantörer begränsas.
Dessutom och utan att gå in på detalj, kan vi inte godta vissa ändringsförslag på grund av tekniska skäl. Ni har redan fått listan.
Slutligen vill jag ta upp ändringsförslag 26. I vårt förslag betonar vi att minst två tjänsteleverantörer för varje lastkategori normalt sett - jag upprepar normalt sett - bör beviljas. Om denna artikel tas bort, skulle resultatet bli att man skulle bli tvungen att tillämpa en bestämmelse som fastställs i en annan punkt, nämligen att så många tjänsteleverantörer som möjligt skall få tillstånd, och jag tror inte att det var avsikten med ändringsförslaget.
I vissa ändringsförslag uttrycks en önskan om att kommissionens åtgärdspaket för hamnar när det gäller konkurrens mellan hamnar skulle betonas mer än vad som görs. Låt mig gå in på den här frågan genom att säga att jag håller med om att även konkurrensen mellan hamnar måste beaktas, men jag anser att vi måste finna det lämpligaste sättet att göra detta på.
Detta gäller till exempel den ökade öppenheten som tas upp i ändringsförslag 9 och 48. Kommissionen godtar principen och jag räknar med er hjälp för att vi tillsammans skall finna det bästa sättet för att tillämpa denna princip.
Ett annat exempel på samma sak är de statliga stöden som tas upp i ändringsförslag 49. Alla är överens om att statliga stöd inte får finnas, men man måste först tydligt definiera var skiljelinjen går mellan vad som är statliga stöd och vad som inte är det. I fördraget fastställs det att det är kommissionen och endast kommissionen som skall tillämpa bestämmelser för statliga stöd.
I den pågående lagstiftningsprocessen koncentrerar man sig på den här frågan och jag hoppas att vi kommer att kunna sätta oss tillsammans för att finna en genomförbar lösning inom ramen för fördraget som klargör denna besvärliga fråga. Det är dessutom nödvändigt att gå ännu längre - och av det ni, ärade ledamöter, har sagt får jag intrycket av att ni vill göra det och jag håller med om en stor del av de frågor som bekymrar er - och jag är beredd att gå längre när det gäller statliga stöd till hamnar och konkurrens mellan dessa än vad som sägs om det i det nuvarande förslaget.
Avslutningsvis några ord om ändringsförslag 79, i vilket det föreslås att privata hamnar skall undantas. Det är riktigt att många av de privata hamnarna inte begränsar tillträdet. Under lagstiftningsprocessen måste vi se på hur vi kan ta itu med denna fråga på lämpligt sätt.
Detta är naturligtvis bara början på lagstiftningsprocessen, under denna långa process kommer kommissionen att tillsammans med Europaparlamentet att vara öppen för att finna konstruktiva lösningar som ger bredast möjliga stöd till detta förslag, vars avsikt är att värna om att industrin mognar, en industri som har mycket att tjäna på omställningen av den euroepiska transportindustrin. Detta är nödvändigt för att vi skall kunna möta de utmaningar som vi står inför, och för att vi på ett avgörande sätt skall kunna bidra till att vi får ett hållbart transportsystem som medför ekonomisk utveckling, skapande av sysselsättningstillfällen, respekt för miljön och livskvalitet för våra medborgare.

Utvidgningen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens meddelande om utvidgningen.
Jag ger genast ordet till kommissionens ordförande Prodi.

Prodi
Fru talman, ärade parlamentsledamöter! Redan från de första dagarna av sin mandatperiod har denna kommission sett utvidgningen som den absolut viktigaste frågan. Utvidgningen utgör i själva verket ett historiskt ansvar och ett konkret bevis på och en måttstock för Europeiska unionen, för dess rättigheter och skyldigheter, dess möjligheter och ambitioner.
I och med utvidgningen, som innebär att kontinenten enas, så avslutas i själva verket ett kapitel i Europas historia och vi lägger grunden till framtiden. Genom denna process förbereder sig unionen på att ta sitt kontinentala ansvar, vilket gör det nödvändigt att på nytt granska våra medel, vår politik, målen för våra handlingar i ett globalt sammanhang. Våra ansträngningar och vårt mod måste leva upp till de ansträngningar och det mod med vilka kandidatländerna förbereder sig för att bli medlemmar i unionen.
Av alla erfarenheter under första delen av mitt mandat som ordförande för kommissionen är det inget som har berört mig lika djupt personligen som resorna i kandidatländerna, mötena med medborgarna i de länderna och med företrädarna för deras regeringar och kontakterna med deras parlament som så modigt arbetar dag och natt med den svåra uppgiften att föra omvandlingen av sina samhällen i hamn, där förberedelserna inför utvidgningen utgör det viktigaste kapitlet. Till dem skulle jag vilja rikta ett hälsning om broderskap, om vänskap och om uppskattning av deras ansträngningar från denna kammare här i Strasbourg.
Det finns länder som för bara tio år sedan fortfarande var mer eller mindre avskärmade från vårt Europa och som nu åter har anslutit sig till gemensamma värderingar. Redan innan de formellt antas som nya medlemsstater börjar dessa länder skörda frukterna av sin integration och de deltar redan konkret i detta nya område för stabilitet och utveckling, vilket visas av den allt tydligare närvaron av företag från medlemsstaterna i kandidatländerna.
De framsteg som gjorts på vägen mot en anslutning är enastående. I de rapporter som vi lägger fram i dag analyseras så detaljerat som det över huvud taget går de insatser som görs i samband med förberedelserna - och här vill jag verkligen tacka kommissionär Verheugen och hans medarbetare för en arbetsinsats utan motstycke vad gäller kvalitet och omfattning, eftersom de har utvecklat och utprovat en metod som verkligen är unik, och om vi någon gång har missat något, så beror det på att vi verkligen har gett oss in på okänd mark.
Kort sagt, våra rapporter visar att utvidgningen, denna historiska tilldragelse, verkligen är möjlig och nära förestående, på villkor att vi kan hålla den nuvarande höga takten.
Utan att gå in på de detaljer som kommissionär Verheugen kommer att redogöra för, så kan jag säga er att vi kan konstatera framsteg när det gäller praktiskt taget samtliga de kapitel som anslutningsförfarandet omfattar.
Jag tror mig våga påstå att dessa fantastiska framsteg i hög grad inspirerats av Nice där vi för ett år sedan på ett konkret sätt bestämde etapper och en tidsplan - som vi kallade roadmap - för den sista fasen av denna komplicerade utvidgningsprocess.
Om exakt ett år kommer vi tillsammans med er att utvärdera kandidatländernas kapacitet när det gäller att ikläda sig de rättigheter och skyldigheter som hänger samman med deras deltagande i unionen. Vi inser att vi vid den tidpunkten måste ha avslutat förhandlingarna med de länder som har respekterat de kriterier vi ställt upp, eller vi borde i alla fall vara mycket nära att avsluta dessa förhandlingar.
Enligt de mål som bestämts av Europaparlamentet och Europeiska rådet kan dessa länder - när ratificeringsförfarandet har genomförts - upptas som medlemmar i Europeiska unionen före valen till Europaparlamentet i juni 2004, och därmed ta plats här i nästa parlament. Nästa år blir med andra ord avgörande för utvidgningen, liksom det blir avgörande för Europas framtid. I förhandlingarna kommer vi att ta upp de känsligaste frågorna som jordbruket, strukturfonderna och budgeten. Det kommer vi att göra med samma fasta beslutsamhet att hitta konstruktiva lösningar. Kommissionen kommer att lägga fram förslag redan i början av året på grundval av gällande gemenskapsrätt och de principer som antagits i samband med Europeiska rådet i Berlin.
Mycket kommer att vara beroende av det fortsatta arbetet med att införa och tillämpa gemenskapens regelverk i kandidatländerna. Och som kommissionen påpekar i sina återkommande rapporter för i år, så måste kandidatländerna dessutom förse sig med den nödvändiga administrativa kapaciteten för att på ett korrekt sätt tillämpa unionens regler och politiska program.
Men kandidatländernas ansträngningar är bara medaljens ena sida. För att utvidgningen skall bli framgångsrik blir det viktigt att hävda gemenskapsmetoden och det nödvändiga samarbetet mellan rådet, parlamentet och kommissionen. År 2002 kommer att bli ett år av intensiv granskning och övervakning, och jag vet att parlamentet kommer att följa det arbetet uppmärksamt.
Jag vill också uppmana medlemsstaterna att även i fortsättningen respektera de avtal som ingåtts när det gäller utvidgningen, framför allt inom ramen för Agenda 2000, samt budgetplanen fram till 2006 som fastställdes vid Europeiska rådet i Berlin 1999.
Vi kan inte villkora utvidgningen med ytterligare reformer, även om det ansvar vi påtar oss i och med utvidgningen skulle bli till hjälp när vi med energi och politisk framsynthet skall förbereda den nya institutionella process som skall presenteras vid Europeiska rådet i Laeken. På samma sätt borde vi inte koppla de förhandlingar som för närvarande pågår till frågan om unionens finanser efter 2006, för det är två skilda frågor. Alla försök att koppla samman dessa båda frågor skulle innebär att spelreglerna ändras och det skulle oundvikligen rubba de känsliga balanserna i förhandlingsprocessen.
I rapporterna som vi lägger fram granskas också utvidgningens effekter på grannländerna, dvs. övriga europeiska länder, och på Medelhavsområdet.
Terrorattackerna den 11 september mot Förenta staterna har i grunden förändrat den internationella miljön och gjort den mindre stabil, mindre förutsägbar och samtidigt osäkrare. Världen har mer än någonsin tidigare behov av ett starkt Europa, ett Europa som litar på sina egna värderingar, som sprider stabilitet, förutsägbarhet och trygghet omkring sig och som äntligen kan bli en aktör på den globala scenen.
Utvidgningen kommer att bekräfta Europas status som den viktigaste ekonomin och kommersiella kraften i världen, med en inre marknad på 500 miljoner konsumenter. Utifrån denna verklighet har vi möjlighet att utvidga den zon av välstånd och stabilitet som vi har behov av, bortom unionen och kandidatländerna. Därför måste vi skapa en ny " grannpolitik" , vilket är ett av de strategiska målen för denna kommission.
Jag har sedan länge hävdat - och jag upprepade detta i går vid europeiska kollegiet i Brügge - att vi måste gå längre och förstärka alla de instrument som används i partnerskapet Europa-Medelhavsområdet, i partnerskapet med Ryssland, med Ukraina och när det gäller våra stabiliseringsåtgärder på Balkan. Grundtanken är att utvidga liberaliseringen av handelsutbyte, tekniska standarder och lagstiftning som styr vår inre marknad till samtliga våra grannar. Formerna för dessa avtal måste förhandlas fram - avtal om frihandel eller avtal av samma typ som det om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) - men det viktiga blir att befästa det ömsesidiga ekonomiska utbytet.
Huvudmålet är att skapa ett så nära partnerskap som möjligt med våra grannar, vilket sedan blir den viktigaste grunden för stabilitet och säkerhet. Vi måste i själva verket exportera stabilitet, lägga grunden för en balanserad utveckling av hela området i närheten av unionen, utnyttja de starkaste punkterna i den europeiska integrationen. Detta kommer även att underlätta en integration av våra närmaste grannar, dvs. länderna på västra Balkan, när tiden väl är mogen.
I detta arbete får vi inte glömma betydelsen av den kulturella dimensionen i vårt partnerskap. Därför håller vi på att arbeta fram ett nytt initiativ för att underlätta dialogen och den ömsesidiga förståelsen mellan Medelhavets båda stränder.
Jag är tacksam mot parlamentet för dess stöd och för den konstruktiva hållning med vilken det har följt och fortsätter att följa utvidgningsprocessen, och jag räknar med fortsatt stöd i det känsliga slutskedet av förhandlingarna. Parlamentsledamöternas arbete kommer att bli av avgörande betydelse, inte bara när det gäller ratificeringen som sådan, utan även ur mer generell synpunkt när det gäller de europeiska medborgarnas stöd för utvidgningen. Att döma av opinionsundersökningarna måste vi i själva verket fortfarande övertyga en stor del av medborgarna i många delar av unionen om de allmänna fördelarna med utvidgningen. Kommissionen kommer naturligtvis att fortsätta och intensifiera sin informationskampanj, men det är parlamentet och parlamentsledamöterna som, effektivare än någon annan, kan bidra till att skapa det nödvändiga demokratiska stödet för utvidgningen.
Fru talman, ärade ledamöter! Det fortsatta engagemanget från Europaparlamentet när det gäller utvidgningsprocessen är av avgörande betydelse, liksom det är av avgörande betydelse för debatten om Europas framtid, en debatt där vi förväntar oss viktiga bidrag från kandidatländerna och de framtida medlemsstaterna.
Den rapport som läggs fram i dag av kommissionen visar att vi nu står på tröskeln till en ny era för Europa. Låt oss gå resten av vägen tillsammans, låt oss fortsätta och intensifiera vårt samarbete under de månader som kommer och låt oss på det viset lägga grunden till en union som är större, starkare och i alla avseenden demokratisk!
(Livliga applåder)

Verheugen
Fru talman, mina damer och herrar ledamöter! Jag vill lämna ett par upplysningar utöver det som ordförande Prodi redan sagt. Det väsentliga politiska budskapet från kommissionen i dag innebär ju att parlamentets och rådets politiska önskemål om att genomföra de första anslutningarna före Europavalet 2004, visserligen är ambitiöst, men även realistiskt och genomförbart.
För det första eftersom kandidatländerna fortsätter att uppfylla de politiska kriterierna, med undantag för Turkiet, som vi av den anledningen inte kommer att kunna ta upp förhandlingar med i år. I fråga om de politiska kriterierna finns det områden som även i fortsättningen kräver vår uppmärksamhet, good governance i dess yttersta bemärkelse, internationell brottslighet, demokratins verkningssätt, men jag måste än en gång säga: Kriterierna har uppfyllts.
I fråga om de ekonomiska kriterierna är det så att tio kandidatländer utgör fungerande marknadsekonomier och antingen redan i dag eller i en nära framtid kommer att kunna klara av konkurrenstrycket på den inre marknaden. Det är alla länder som vi förhandlar med, med undantag för Bulgarien och Rumänien, där man dock också, och det måste jag klart säga, har gjort anmärkningsvärda framsteg. Särskilt i fråga om Rumänien sätter kommissionen värde på att vi för första gången där kan konstatera att både de politiska och de ekonomiska och sociala reformerna verkligen går framåt, och det kommer förmodligen i all tydlighet att återspeglas först i nästa framstegsrapport.
När det gäller införlivandet av gemenskapens regelverk återspeglas detta framför allt i framstegen i förhandlingarna, och dem känner ni alla till. Vi har hittills uppnått allt som föreskrevs inom ramen för tidtabellen för förhandlingarna, och därför utgör denna tidtabell, så som den beslutades i Nice, även i fortsättningen ledmotivet för vårt agerande.
Det som egentligen är nytt i årets rapport är att vi nu mycket starkt koncentrerar oss på det sista återstående verkligt stora problemet, nämligen att se till att de blivande medlemsländerna vid tidpunkten för anslutningen klarar av att uppfylla alla ålägganden för ett medlemsland i Europeiska unionen också när det gäller förvaltningen. För att det här inte skall uppstå något missförstånd: I dag klarar de ännu inte av det! Inget enda kandidatland uppfyller i dag fullständigt alla tre kriterierna. Därför föreslår kommissionen att man förverkligar en särskild handlingsplan, som inriktar sig på att förbättra kandidatländernas förmåga till genomförande. Vi ställer därför också ytterligare medel till förfogande i avsevärd omfattning. Vi kommer redan i mitten av nästa år att rapportera till parlamentet och rådet om resultaten.
Jag vill inte att det här skall uppstå något felaktigt intryck. Om framstegsrapporterna starkare koncentreras på de brister som vi fortfarande har, så beror det helt enkelt på att vi ju inte varje år på nytt berättar om allt som redan gjorts, utan ju närmare vi kommer förhandlingsmålet, desto tydligare blir de problem som återstår. Men man måste, för att få en fullständig bild, se de återstående problemen mot bakgrund av de enorma framsteg som uppnåtts under de senaste åren. Bara då får man ett riktigt perspektiv.
Vi tror att det är möjligt att i god tid avveckla de återstående bristerna inom förvaltningsområdet och inom rättsväsendet, så att kandidatländerna vid tidpunkten för anslutningen kan genomföra denna på ett adekvat sätt. För att säga det helt tydligt: Kommissionen kommer nästa år att tvingas avge slutomdömen, och vid den tidpunkten får det inte längre finnas några brister.
Låt mig också säga att anslutningsförhandlingarna med Cypern har kommit långt. Det är vårt strategiska mål att ta in ett förenat Cypern som ny medlem. Till detta krävs konstruktiva och substantiella framsteg på vägen mot en varaktig fredlig lösning. Kommissionen upprepar sin vädjan till alla inblandade att utnyttja tillfället för att uppnå detta mål.
Strategin inför anslutningen av Turkiet visar på de första positiva resultaten. Den författningsreform som det turkiska parlamentet nyligen utfärdat är ett steg i rätt riktning, men det krävs ytterligare framsteg, särskilt med tanke på ett effektivt skydd av de mänskliga rättigheterna och ekonomiska reformer. Kommissionen anser att det nu är möjligt att ytterligare intensifiera strategin inför anslutningen. En noggrannare granskning av den turkiska lagstiftningen och en tillnärmning av den till gemenskapens regelverk kommer där att stå i förgrunden. Men vi har ännu inte kommit så långt att vi kan föreslå att man börjar med screening för Turkiet.
Nästa år går vi in i den politiskt mest ömtåliga fasen i anslutningsförhandlingarna. För förhandlingarna om de kapitel som har med finanser att göra kommer vi att lägga fram en helhetsram, där det säkerställs att dessa kapitel kan behandlas i ett sammanhang, och vi kommer att göra det mycket tidigt år 2002, så att det spanska ordförandeskapet får möjlighet att hålla tidtabellen.
Vi är säkra på att utvidgningsförhandlingarna kan avslutas framgångsrikt på grundval av det befintliga regelverket. Vi kommer i våra förslag att strikt beakta de övre gränserna för budgeten i Agenda 2000. Vi kommer alltså inte att lägga fram några förslag som går utöver dessa, och våra förslag kommer inte att innebära några ekonomiska åtaganden för Europeiska unionen längre än till och med år 2006, så att det står fullkomligt klart att kommissionens strategi inte innebär någon som helst ekonomisk risk.
Låt mig avslutningsvis säga att det i förhandlingarna nu handlar om frågor där lösningarna får mycket direkta effekter på levnadsvillkoren för medborgarna i kandidatländerna. Beroende på hur dessa lösningar ser ut kommer det att positivt eller negativt påverka acceptansen av anslutningen i kandidatländerna.
Vi måste därför göra stora ansträngningar för att ge medborgarna i de nuvarande och blivande medlemsstaterna omfattande information om utvidgningen. Det bör inte ställas för höga krav på någon partner i anslutningsprocessen. Därför måste förhandlingarna absolut föras på ett både flexibelt och resultatinriktat sätt.
Kommissionen kommer alltså på grundval av framstegsrapporterna nästa år att lägga fram rekommendationer om anslutningsmognaden för de länder som är tillräckligt förberedda. Den kommer att vidta alla åtgärder för att förhandlingarna med dessa länder kan avslutas på ett bra sätt.
Den kommer dessutom att lägga fram en omarbetad strategi inför anslutningen för de länder som inte kan eller vill nå målet fram till slutet av 2002. Dessa länder får inte känna att de lämnas åt sidan. De kräver därför särskild uppmärksamhet och särskilda instrument, som vi sedan kommer att föreslå i strategidokumentet 2002.
(Applåder)

Talmannen
Tack, kommissionär Verheugen.
Jag påminner om att vår debatt äger rum i form av frågor och kortfattade svar.

Poettering
Fru talman, herr kommissionsordförande, herr kommissionär! Naturligtvis har jag frågor, men man får ju också komma med ett par formuleringar. Först vill jag säga, herr kommissionsordförande, att vi är glada att se er här. Men vi blev mycket förvånade när vi hade vårt sammanträde med presidiet och såg ert namn på bildskärmen. Vi var inte medvetna om detta. Det kan ha varit ett fel från vår grupps sida. Vi gör naturligtvis också fel, men rent allmänt - jag har gjort en liten undersökning - kände man inte till att kommissionens ordförande skulle närvara under eftermiddagen, en närvaro som vi visserligen är glada över, men vi skulle gärna ha velat veta om det i förväg.
En annan sak - även här ber jag om ett svar från er: Man har under förmiddagen sagt mig, när gruppordförandena höll presskonferenser, att kommissionär Verheugen också hade gett en presskonferens. Jag skulle gärna vilja veta, herr kommissionär, om det handlade om detta ämne. Om ni kan klargöra detta, desto bättre.
Nu till mina frågor: Först vill jag informera er om att vi under förra veckan hade ett presidiesammanträde i Ungern. I Ungern var man mycket oroad över att anslutningen av Ungern skulle kunna försenas, om sakerna i ett annat land, nämligen Polen, inte skulle utveckla sig så snabbt som det vore önskvärt. Naturligtvis vill vi alla att Polen skall vara med i den första utvidgningsrundan, men det får inte leda till att de andra länderna måste vänta om något medlemsland ännu inte kommit så långt, och till att vi inte kan iaktta tidpunkten 2004. Varje land måste bedömas enligt sina egna förtjänster, så att utvidgningen också kan äga rum. Jag vore tacksam om ni kunde säga något om detta.
Sedan en mycket konkret fråga. Man var i Ungern också oroad över att man anmärkt på statuslagen, dvs. lagen om Ungern i andra länder. Denna lag antogs av 95 procent av det ungerska parlamentet, och en kommission i Europarådet, den så kallade Venedigkommissionen, sade uttryckligen att denna status är i sin ordning.
En sista fråga: Hur ser ni på hur flera länder i Europeiska unionen tar itu med sitt förflutna i dag? Jag tänker på Benes-dekreten, jag tänker på förvärvet av mark till exempel i Polen. Kan ni säga något mer om detta? Kan vi där utgå från förklaringar som, när dessa länder kommer in i Europeiska unionen, möjliggör en framtid utan belastningar, vilket vi naturligtvis i hög grad önskar oss? Vi vill att man håller fast vid tidpunkten 2004, så att dessa folk kan delta vid nästa Europaval.

Prodi
. (IT) Fru talman! Låt mig en gång för alla klargöra läget när det gäller Polen, för situationen är verkligen otrolig: om man åker till Polen får man höra att vi föredrar de små länderna, i de små länderna säger man att vi föredrar Polen. I det läget måste vi en gång för alla göra klart: processen utvecklas bra, och när vi säger " processen utvecklas bra" så betyder det att den utvecklas bra även för Polen. Det landet har gjort enorma framsteg, så därför finns det ingen anledning att placera Polen i en klass för sig.
Jag tycker, ja, jag måste säga med den största tillfredsställelse, att om vi ser till det som varit, den utveckling som skett, så har Polen deltagit i denna kapplöpning, denna process som leder till utvidgningen, till anslutningen, med en enastående energi och kapacitet. Jag finner därför ingen anledning att skilja Polen från Ungern, eller Ungern från Polen.

Verheugen
Herr ledamot! Varken kommissionens ordförande eller jag har hållit någon presskonferens. Vi respekterar fullständigt det vi kommit överens om. Det är anledningen till att presskonferensen äger rum kl. 18.00, alltså efter informationen till parlamentet. Att jag regelbundet talar med journalister, känner ni till. Men det hölls ingen presskonferens, det är en viktig skillnad.
I fråga om den ungerska statuslagen är det så att vi, beträffande gemenskapens regelverk, redan innan denna lag utfärdades gjorde den ungerska regeringen uppmärksam på problemen. Dessa problem har man sedan tagit hänsyn till i lagstiftningen, så att vi inte har några problem med gemenskapsrätten.
I fråga om Venedigkommissionen har jag en annan uppfattning än ni. Enligt Venedigkommissionens resultat beror det på hur den ungerska statuslagen genomförs om den kränker internationell rätt eller inte. Därför har vi sedan lång tid tillbaka fört samtal med den ungerska regeringen och grannländernas regeringar, för att se till att man kommer fram till en lösning i samförstånd med grannländerna. Den ungerska regeringen gör lyckligtvis ansträngningar i det avseendet, och den rumänska och den slovakiska regeringen är också beredda att delta.
I fråga om Benes-dekreten har de hittills inte varit föremål för förhandlingar, eftersom egendomsfrågor, som ni vet, inte täcks av gemenskapsrätten. När det gäller förvärv av mark räknar jag med att ifrågavarande förhandlingar med Polen nu mycket snabbt kommer i gång. Vid mitt besök i Warszawa förra veckan aviserade den polska regeringen flexibilitet i denna fråga.

Talmannen
Herr Verheugen, det har inte ägt rum någon presskonferens, men pressen har redan er text. Jag tror att det är det som ligger bakom tvetydigheten.

Swoboda
Fru talman! Jag har tre korta frågor. Den första frågan, kommissionär Verheugen: Ni har meddelat att det kommer att finnas ytterligare medel eller ett extra program för modernisering och anpassning av förvaltningen. Det skulle intressera mig att höra om det är pengar, som dras av från andra program för dessa länder, och som tas ut i förväg? Kanske skulle ni kunna definiera det lite närmare.
För det andra: Herr kommissionär, i revisionsrättens rapport, som vi diskuterat i dag, kritiseras att kommissionen inte fastslagit några kriterier för sina program för att förbättra kärnkraftsanläggningarna, alltså för att öka reaktorsäkerheten. Är ni beredd att fundera över varför kommissionen inte utarbetar några kriterier, dvs. inga generella kriterier, utan bara kriterier för att kontrollera de åtgärder för att öka reaktorsäkerheten, som vidtas med stöd av kommissionsmedel?
Den tredje frågan, frågan om Cypern och Turkiet, har här redan kort berörts. Senast kom det förklaringar från Turkiets ministerpresident, som kanske är nya till formen, att det i värsta fall skulle kunna ske en annektering av norra delen av Cypern. Finns det här ett officiellt, klart och entydigt svar från kommissionen?

Verheugen
Fru talman! Herr ledamot, jag vill besvara era frågor på följande sätt: För det första: För de extra åtgärderna för att förbättra förmågan till genomförande tas medel ur Phare-budgeten, det tas alltså inte några extra medel i anspråk, och det överförs inte heller några medel. Det handlar snarare om att ändra prioriteringarna vid utformningen av Phare, vilket jag för övrigt meddelade parlamentet för någon tid sedan. Också med tanke på följdverkningarna av den 11 september sade vi ju att vi är beredda att ändra prioriteringarna, om det till exempel gäller att uppfylla ökade krav inom området inrikes- och rättslig politik, polissamarbete och säkrande av de yttre gränserna.
I fråga om reaktorsäkerheten har kommissionen ingen som helst behörighet, som ni vet. Jag vet inte vad revisionsrätten här refererar till. Man kanske hänvisar till arbetet i rådets arbetsgrupp beträffande nukleära frågor. Men det är inte någon kommissionsinrättning. Kommissionen har ingen som helst behörighet och deltar inte heller i några som helst åtgärder för att förbättra den nukleära säkerheten i kandidatländerna. Det enda kommissionen gör är att med de länder av vilka det begärs, nämligen Litauen, Bulgarien och Slovakien, förhandla om och genomföra en stängning av de reaktorer, som medlemsländerna anser inte kan rustas upp. Detta har i stor utsträckning avslutats, som ni vet. Det saknas fortfarande ett slutgiltigt stängningsdatum för Ignalina II i Litauen, och det saknas också motsvarande finansieringsmöjligheter. Men det kommer snart.
För övrigt har vi som kommission ingenting att göra med fortsatt byggnad av kärnkraftverk i central- och östeuropeiska länder. Jag måste helt öppet säga att det är första gången jag hör något om denna kritik från revisionsrätten. Jag själv vore ju tacksam, och det tror jag även ordföranden vore, om kommissionen hade behörighet när det gäller standarderna för den nukleära säkerheten. Men jag måste också säga er att medlemsländerna - och ni som österrikisk ledamot vet ju också hur noga medlemsländerna är med detta i Melker-förfarandet mellan Österrike och Tjeckien, där kommissionen ju bara är moderator - mycket bestämt avvisar att kommissionen skapar fakta som skulle kunna leda till att det uppstår en europeisk gemenskapsrätt när det gäller normerna för reaktorsäkerheten. Men jag är gärna beredd att återkomma till detta, när jag får ta del av denna rapport från revisionsrätten.
I fråga om tillkännagivandet från den turkiske ministerpresidenten är det inte något nytt det som Ecevit sagt, jag känner till det från många samtal och tillkännagivanden under mer än ett år. Vårt svar är helt klart. Om det för det första inte skulle ske något politiskt enande på Cypern, om för det andra medlemsstaterna skulle besluta om och parlamentet skulle godkänna att Cypern likväl ansluts, och om för det tredje Turkiet skulle visa en sådan reaktion, alltså helt hypotetiska frågor för ögonblicket, men om detta skulle ske, skulle det väl leda till den svåraste krisen i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. För ögonblicket kan jag inte se hur man på ett snabbt vis skulle kunna komma ur en sådan kris.

Cox
Fru talman! Jag skulle vilja återvända till det som brukade kallas Madrid-kriteriet, frågan om genomförandeförmåga. Hur kommer institutionerna i allmänhet och medlemsstaterna i synnerhet att bedöma huruvida kandidatländerna har uppnått det lyckliga tillståndet att vara i besittning av genomförandeförmåga, och enligt vilka kriterier skall de bedöma det? Jag instämmer i och välkomnar det övergripande målet, men jag undrar, vad har det för mätbart innehåll?
Problemet är att i parlamentet har vi ännu inte haft tillfälle att läsa alla dessa motstridiga rapporter som har antagits. Men med tanke på de kommentarer som kommissionären just gjorde om Turkiet, skulle han kanske kunna karaktärisera den politiska stämningen i Turkietrapporten - för vi har ännu inte haft tillfälle att studera den? Jag hoppas att det är en rapport som ger tillräckligt erkännande åt de allvarliga försöken till förändring. Det finns allvarliga kvarstående brister, men mot bakgrund av de tidigare kommentarerna, framstår en dialog med Turkiet för den närmaste framtiden som en ännu mer tvingande nödvändighet än det har varit under senare tid.

Verheugen
Tack så mycket, herr ledamot! Monitoring av framstegen när det gäller förmågan till genomförande är ett standardförfarande som vi utvecklat under lång tid. Vi iakttar helt enkelt vilken lagstiftning som införlivats, och huruvida lämpliga materiella och humana resurser finns för handen för att också genomföra denna lagstiftning. Naturligtvis observerar vi också om det fungerar i praktiken. Denna monitoring pågår ständigt. Information om detta får vi från olika källor, inte bara från egna källor, utan man utnyttjar information även från exempelvis parlamentet. Vi har ett system som gör det möjligt för oss att egentligen alltid kunna säga till varje land hur långt ifrågavarande förmåga till genomförande har kommit. Det är ett mycket väl genomfört och beprövat förfarande.
I fråga om Turkiet, herr ledamot, vill jag säga att den bild man har i dag av det är något blandad. Det finns positiva delar. Det är utan tvivel positivt att partnerskapet inför anslutningen nu fungerar till alla delar. Alla beståndsdelar finns där och iakttas. Därför är det länge sedan förbindelserna mellan Foss och Turkiet var så täta som de är nu. Det är utan tvivel positivt att det gjorts anmärkningsvärda framsteg när det gäller författningsreformen och även i fråga om lagstiftningen, med tanke på demokratisering och respekt för de mänskliga rättigheterna. Men här beror det säkert också på huruvida vi upplever att man faktiskt förverkligar dessa författningsändringar och denna lagstiftning i landet.
Det har inte gjorts några ekonomiska framsteg. Det är bekant. Det har gjorts anmärkningsvärda framsteg i fråga om anpassningen till gemenskapens regelverk. Det är det positiva som jag kan säga.
På den negativa sidan måste jag säga att, som sagt, situationen för de mänskliga rättigheterna fortfarande är otillfredsställande. Jag måste säga att jag hade förväntat mig betydligt mer från Turkiet i fråga om samarbetet för att lösa Cypernfrågan. Det har vi just talat om i ett annat sammanhang. Jag är också besviken på Turkiets agerande när det gäller den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. Jag anser inte att det är rimligt att ett land, som vill bli medlem i Europeiska unionen, vill hindra Europeiska unionen från att åstadkomma ett väsentligt stycke integration. Det är i mina ögon inte det förhållningssätt som vi bör förvänta oss av ett kandidatland.

Podestà
Herr kommissionär! Det finns avtal mellan några av kandidatländerna - till exempel tullavtalet mellan Republiken Tjeckien och Slovakien, snarare än avtalet från Visegrad - som skulle kunna komplicera situationen, om man skulle tänka sig att bara det ena av länderna skulle bli medlem, till exempel Tjeckien men inte Slovakien, eller tvärtom. Men som redan mycket riktigt framhållits, så måste samtliga länder respektera samtliga parametrar och kriterier. Hur skall vi göra, om detta skulle inträffa?
För det andra: vilket är läget i dag för länder som Kroatien, dvs. länder som ännu inte är kandidatländer även om de gjort betydande framsteg i tillnärmningsprocessen, när det gäller att närma sig en ansökan och att erhålla status som kandidatland?
Och till sist: vi har nämnt frågan om Cypern. I det sammanhanget sade ni att i det ögonblick som vi ställs inför en reaktion som den som premiärministern hotade med, så skulle krisen bli mycket allvarlig. Jag har en känsla av att ur den synpunkten går vi fram nästan helt utan skyddsnät, för det skulle i så fall röra sig om annektering av en del av Europeiska unionens territorium. Jag tror att vi kanske måste skydda oss och verkligen komma överens om vad som gäller innan vi hamnar i den situationen. Detta verkar vara en synnerligen känslig situation.

Verheugen
Fru talman, herr ledamot! Beträffande den första frågan vill jag säga att frihandelsavtal mellan kandidatländerna och tredjeland naturligtvis bör upphöra redan före anslutningen, och naturligtvis inte längre kan vara giltiga från och med anslutningen. Frihandelsavtal mellan två kandidatländer skulle i själva verket skapa problem, om dessa länder ansluter sig vid olika tidpunkter. Jag måste emellertid säga att problemet är mycket begränsat, eftersom det för de länder som ni har nämnt är Europaavtalet som gäller, som redan föreskriver en mycket långtgående avreglering av handeln med varor, men även beträffande tjänster och andra ekonomiska förbindelser, så att man för detta problem, om det skulle uppstå, kan finna en europeisk lösning. Men jag räknar inte alls med att ett sådant problem skall uppstå.
Frågan som gäller Kroatien går utöver min behörighet, där måste jag be ordföranden att säga något om detta.
I fråga om Cypern vill jag också påpeka att jag uttryckligen har sagt att ni ju här har ställt hypotetiska frågor. I normala fall svarar jag inte gärna på hypotetiska frågor, men ni har rätt till en bedömning. Jag har också sagt att det är kommissionens klara och oförändrade linje, att vi måste göra allt, verkligen allt som kan tänkas, för att uppnå en politisk lösning av konflikten innan anslutningsförhandlingarna avslutas. Jag har här upprepade gånger vädjat till alla berörda parter, och jag måste än en gång med all tydlighet säga att det ligger särskilt i den turkisk-cypriotiska gemenskapens intresse att man finner en politisk lösning före anslutningen, eftersom ingen i hela området kommer att dra så stor nytta av Cyperns medlemskap i Europeiska unionen som den turkisk-cypriotiska gemenskapen. Därför är en politik som förvägrar den turkisk-cypriotiska gemenskapen på Cypern tillträde till Europeiska unionen en politik som klart och entydigt riktar sig mot människornas intresse där!

Prodi
. (IT) Ni minns säkert att redan veckan efter det att den politiska förändringen ägt rum och en erkänt demokratisk situation uppkommit i landet, så reste jag genast till Kroatien för att inleda ett samarbete, ett samarbete som för närvarande utvecklas mycket bra. För ett par veckor sedan hade vi ett officiellt möte med den kroatiske statsministern och vi har fortsatt i den riktningen: vi uppmuntrar verkligen Kroatien i alla landets ansträngningar att närma sig Europeiska unionen. Naturligtvis väger det tragiska kriget och de spår som detta lämnat i landets ekonomi fortfarande tungt och gör att en lösning inte är omedelbart förestående, men vi försöker verkligen skynda på en lösning på alla sätt.

Schroedter
Fru talman! Jag har tre frågor. Först vill jag säga att jag anser att det är mycket bra att kommissionen äntligen koncentrerar sig på att stärka förvaltningen. Men min fråga är om den i detta sammanhang också riktar sin uppmärksamhet på nödvändigheten av att man inom förvaltningen verkligen praktiserar ett deltagande från medborgarnas sida, så att det som är självklart här i Europeiska unionen också praktiseras där.
Den andra frågan gäller handlingsplanen och finanserna. Om ni garanterar mer pengar ur Phare-programmet för att stödja institutionerna, betyder detta då att man tar pengar från det andra viktiga området, nämligen den sociala och ekonomiska sammanhållningen, dvs. att vi här inte längre bidrar till att lösa ett centralt problem i dessa länder, nämligen att stoppa det tilltagande sociala förfallet, trots att detta är absolut nödvändigt?
Den sista frågan gäller en punkt som överhuvud taget inte tagits upp i betänkandet: Har kommissionen för avsikt att uppmuntra rådet att lägga fram ett europeiskt program som rör romerna, vilket enligt min åsikt är absolut nödvändigt? Den romska minoriteten är nämligen för ögonblicket, i nästan alla länder, i en situation, där de mänskliga och demokratiska rättigheterna för denna minoritet fortfarande kränks. Det är klart att detta inte kan lösas individuellt av dessa kandidatländer, utan att det är en europeisk fråga, som måste lösas genom ett europeiskt program.

Verheugen
Fru ledamot! Det deltagande från medborgarnas sida, som är standard i Europeiska unionen, begärs naturligtvis i samma mån också av kandidatländerna och är en beståndsdel både i the monitoring och i stödet. För det andra tas de medel som Swoboda ju redan har frågat om inte från de landspecifika programmen, utan det är multi-country programmes, alltså program som gäller alla länder och som - om ni så vill - finns i den centrala reserven. Inget enda land får alltså en enda euro mindre när det gäller de projekt som vi hittills talat om. Det sker alltså inte på bekostnad av andra projekt.
I fråga om ett europeiskt projekt rörande romerna: Det finns i själva verket hittills inte med i kommissionens förslag. En diskussion om detta förs av några kandidatländer, som säger att detta är ett europeiskt problem och därför också måste lösas med ett europeiskt gemenskapsprogram. Detta är ett synsätt som, såvitt jag vet, de flesta medlemsländer inte delar. I varje fall skulle ett specifikt europeiskt program för romerna kräva betydande materiella förutsättningar.
Jag måste besvara er fråga genom att säga att kommissionen för närvarande inte lagt fram något sådant förslag, utan koncentrerar sig på att hjälpa till med att genomföra respektive nationella strategier för att integrera romerna. Jag borde kanske ändå påpeka att vi ju här har mycket stränga krav och att vi av alla kandidatländer, där det finns en romsk befolkning, kräver att man lägger fram och genomför en strategi på medellång sikt, som leder till en social integration av romerna och undanröjer den sociala diskrimineringen. Vi stöder dessa program, som ni ju vet, mycket massivt genom instrumenten inför anslutningen.

Poettering
Fru talman, herr kommissionär! Ni sade att ni inte hade gett någon presskonferens. Det tycks stämma, men kan ni bekräfta att ni under förmiddagen gav pressen en kort orientering, medan gruppordförandenas presskonferens pågick?
För det andra, om ni kan bejaka denna fråga, vill jag gärna fråga kommissionens ordförande om han anser att sådana presskontakter främjar samarbetet mellan parlamentet och kommissionen, när vi är de som skall informeras först!

Verheugen
Fru talman! Det gavs heller inte någon briefing, herr ledamot, utan jag har varje dag samtal med pressen, samtal om bakgrund med många journalister. Ett sådant samtal ägde också rum i dag, men det var inte någon orientering. Det var ett samtal om bakgrunden och var inte avsett att offentliggöras.

Talmannen
Ni måste hålla med om att det är ganska subtilt, herr Verheugen.

Brok
Fru talman! Kollegan Swobodas fråga om reaktorsäkerheten fick mig att undra om kommissionen kan klargöra både gentemot sina egna enheter och gentemot medlemsstaterna och deras regeringar - och säkerligen också gentemot Europaparlamentet - att vi i förhandlingarna inte kan begära mer av kandidatländerna än vi själva uppfyller som medlemsstater i Europeiska unionen. Jag tror att detta inte är fullständigt klart på alla områden i alla våra institutioner. Kanske borde man förtydliga det än en gång under nästa år.
Den andra frågan som jag vill ställa: I ert betänkande sägs det mycket optimistiskt att tio länder har möjlighet att underteckna anslutningsfördraget i slutet av nästa år. Jag tror att ni har sagt detta, men det borde uttryckas ännu tydligare: Det är dagens uppfattning! Det innebär att om länder nästa år skulle falla tillbaka på grund av politiska misstag, så kan det mycket väl hända att listan kommer att uppta färre än tio, så det krävs mycket starka individuella ansträngningar, och dagens bedömning ger inte någon säkerhet. Härtill kommer naturligtvis frågan om genomförandet liksom om den administrativa förmågan. I ert dokument sägs det att man även efter undertecknandet måste arbeta på genomförandet. Men vilken säkerhet har man vid undertecknandet att den administrativa förmågan verkligen uppnåtts fram till ögonblicket för den effektiva anslutningen?

Verheugen
Fru talman! Herr ledamot, den första frågan är mycket svår att besvara. Jag får ibland en känsla av att vi begär saker av kandidatländerna som medlemsländerna själva inte gör. Men det hänger samman med att vi ju har dessa kriterier och är tvungna att mycket noga rapportera om huruvida kriterierna uppfyllts eller inte. Jag har i dag i kommissionen i detta sammanhang sagt att man alltid måste tänka på hur framstegsrapporterna väl skulle se ut om vi tog upp samma kriterier med medlemsstaterna. Medlemsstaterna skulle aldrig tillåta oss att göra något sådant, men mycket av det som vi kritiserar i kandidatländerna, eller anser inte vara förenligt med Köpenhamnskriterierna, skulle vi kanske också finna i ett eller annat medlemsland. Därför råder jag våra medlemsländer här att alltid vara lite försiktiga.
Vad själva förhandlingarna beträffar kan man där naturligtvis inte begära mer än av medlemsstaterna. Förhandlingarna är mycket noga inställda på gemenskapens regelverk och inte på något annat. Det förhandlas inte om något annat. Det problem som ni beskrivit kan alltså bara uppstå när det gäller att bedöma huruvida kandidatländerna uppfyller de mycket vagt formulerade politiska eller ekonomiska anslutningskriterierna. Mitt svar är: Det kan nog hända att vi ibland begär mer.
Beträffande den andra frågan, de tio länderna, har kommissionen ju i dag sagt att vi måste förbereda oss på att ta in alla dem som uppfyller villkoren och ha avslutat förhandlingarna fram till slutet av 2002. Det innebär att man avsäger sig idén att så att säga bilda politiska grupper, och det är enligt kommissionens uppfattning den korrekta tolkningen av besluten från Helsingfors och Göteborg. I Helsingfors sades det att alla länder som inbjudits att förhandla skulle få möjlighet att komma i kapp, vilket ju bara kan betyda att man anser att det är möjligt att de kan ansluta sig samtidigt med dem som redan förhandlar i Luxemburg, och i Göteborg antog man att de första anslutningarna kan ske år 2004. Av detta framgår det automatiskt att vi måste förbereda oss på att ta med upp till tio länder - jag säger inte tio, utan upp till tio - eftersom tio länder satt upp som mål för sig att avsluta förhandlingarna fram till 2002. Om detta verkligen kommer att ske, vet jag inte.
Kommissionen kommer under nästa år att lägga fram sitt slutgiltiga ställningstagande, och detta med strikt beaktande av de principer och regler som den själv föreslagit. Jag har ju här i parlamentet vid den senaste diskussionen om utvidgningen sagt att vi inte får inlåta oss på att vid utvidgningen så att säga fatta politiska beslut i ordets sämre eller snävare bemärkelse, alltså av rent politiska skäl, och säga att det landet kommer med eller det kommer inte med. Detta beslut måste i stället baseras på uppfyllandet av kriterierna och resultatet av förhandlingarna. Så kommer kommissionens förslag också att se ut.
Av de tio länder som nu tror att de kan klara av detta är inget osårbart mot att vi kanske till slut säger att landet ändå inte hunnit så långt. Jag vill uttryckligen säga: Inget!

Uca
Fru talman, herr kommissionär! Jag har de sista minuterna lyssnat till era redogörelser för utvidgningen av EU. Jag har hört mycket om bristerna i Turkiet: Författningsändring, demokratiseringsprocess, mänskliga rättigheter. Min fråga: Hur ser det ut med kurdernas rättigheter i det dokument som rör partnerskapet inför anslutningen? Hurdant är läget beträffande rättigheterna för 25 miljoner människor som inte nämnts i denna diskussion? Jag ber er, herr kommissionär, att förklara hur läget är för kurdernas rättigheter och hur ni bedömer den politiska situationen i Turkiet när det gäller författningsändringen och den kurdiska frågan.

Verheugen
Fru talman! Jag beklagar att tvingas informera er om att partnerskapet med Turkiet inför anslutningen inte var föremål för samråden i dag. Vi har faktiskt i dag diskuterat och slutbehandlat tolv partnerskap inför anslutningen, men inte partnerskapet med Turkiet, eftersom detta trädde i kraft först i våras och det därför inte är någon mening med en aktualisering efter bara några få månader. Vi kommer alltså att föreslå en aktualisering av partnerskapet med Turkiet inför anslutningen först nästa år, och i det sammanhanget också avge den bedömning som ni utber er.

Wiersma
Fru talman! Jag har egentligen bara en fråga till kommissionär Verheugen. För inte så länge sedan tillkännagav han med vårt instämmande att det skulle komma en stor informationskampanj både inom Europeiska unionen och i kandidatländerna om fördelarna med Europeiska unionens utvidgning. Hur förklarar han mot bakgrund av detta och inom ramen för de åtgärder som vidtagits att stödet för utvidgningen, både i Europeiska unionen och i kandidatländerna, ändå håller på att sjunka? Vad tänker kommissionen göra åt det?

Verheugen
Herr ledamot! Till att börja med kan jag inte inse att stödet för utvidgningen går tillbaka, varken i kandidatländerna eller medlemsländerna. De siffror jag känner till talar för motsatsen. För övrigt är den allmänna meningen i denna fråga utomordentligt flexibel, så att säga. Det beror uppenbarligen också i stor utsträckning på vem som frågar, vad som frågas och när det görs. Exempelvis kan man märkvärdigt nog i samma länder vid samma tidpunkt komma till helt olika resultat. Jag känner till alla enkäter som görs där, och min analys är att vi inte behöver utgå från att vi har att göra med ett minskande stöd.
För det andra, beträffande kommunikationsstrategin, så vet ni som ledamot av parlamentet att Europaparlamentet av skäl som man meddelat oss ansåg att det var rätt att frigöra medlen först relativt sent. De har frigjorts först under detta år. I själva verket har alltså alla åtgärder kunnat påbörjas först efter sommaruppehållet. Ni kan inte förvänta er att jag redan i dag skall kunna ge er någon som helst rapport om resultaten av en kampanj som började praktiskt för åtta veckor sedan.
Detta - det måste jag klart säga - ligger utanför kommissionens ansvar. Kommissionen lade fram sitt förslag om genomförande av en kommunikationsstrategi i april år 2000, alltså verkligen bara få månader efter att vi hade tillträtt vårt ämbete. Att det dröjer så länge i de europeiska institutionerna innan en sådan strategi kan förverkligas, kan i detta fall beklagas. Men jag tror inte att det är för sent, eftersom det först nu, när förhandlingsresultaten blir synliga, är rätt och nödvändigt att fullständigt tillämpa denna strategi. I fråga om denna strategi handlar det inte om att på något som helst vis indoktrinera människor eller, som ni sade, övertyga dem om fördelar, utan det handlar om att ge dem en objektiv grundval för att de själva skall kunna bilda sig en uppfattning och göra en bedömning. Mer får kommissionen inte heller göra.

Talmannen
Härmed är denna punkt på föredragningslistan avslutad, och jag tackar kommissionär Verheugen och ordförande Prodi.

Titley
Fru talman! En procedurfråga. Detta tillkännagavs som ett sammanträde där det gällde att fånga talmannens uppmärksamhet, öppen för parlamentets samtliga ledamöter. I själva verket har det inte varit något annat än ett privat möte för parlamentets presidium. Gruppledare har inbjudits att tala, Poettering fick ordet två gånger och grupperna har uppmanats att föreslå talare. Det har inte varit en öppen debatt och jag kan verkligen inte förstå varför resten av oss kommer hit om ni tänker sköta sakerna på det här sättet. Det ligger inte i parlamentets intresse. Jag måste protestera mot sättet på vilket ni har skött det här.
(Applåder)

Talmannen
Herr Titley, jag förstår mycket väl att de kolleger vars namn inte har ropats upp känner en viss frustration.
Men trots det påminner jag om att det rörde sig om ett utbyte av frågor och svar. Det finns förvisso ett antal kolleger som vida har överskridit sin talartid. Var det därmed en anledning att avbryta dem? Ni vet mycket väl att det inte är mitt sätt att agera. Dessutom förstår ni att det är helt normalt att jag hellre ger ordet till dem som är föredragande, som har arbetat som föredragande i ämnet. Jag vill även tala om för alla som det berör att det finns flera fördragande som tyvärr inte har kunnat få ordet, varav tre hör till PPE-gruppen: Carlson, Stenzel, och Van Orden. Detsamma gäller Haarder och Beazley.
Ni förstår herr Titley, hur svårt det var att styra upp detta. Jag tror att parlamentet måste fatta ett beslut, men parlamentet måste veta att om vi förlänger debatten - och jag hade gärna förlängt den minst en halvtimme, eftersom jag anser att ämnet hade förtjänat det - så skulle den tid som avsatts för frågor till kommissionen riskera att förkortas. Ni kan alltså föreställa er reaktionen hos de kolleger som, liksom ni vet, är mycket noga med att tiden för frågor till kommissionen skall respekteras mycket noggrant. Vi vet att när detta inte är fallet, tillrättavisar dessa kolleger oss, och det har de all rätt att göra. Jag har försökt att göra mitt bästa. Om jag inte lyckades med det, ber jag er om ursäkt för detta.

Beazley
Herr talman! En procedurfråga. Efter Titleys iakttagelse vill jag bara säga att detta är en ytterst viktig fråga. Jag är säker på att de som inte fick möjlighet att tala var mycket nöjda med att lyssna till kommissionärens kommentarer. Jag kommer att lämna in mina frågor till honom skriftligen.
Jag skulle vilja påpeka att det var fyra av våra kolleger här i dag som ställde tre frågor. Om talmannen och även kollegerna kunde begränsa sig till en fråga så säger mig mina matematikkunskaper att ytterligare nio talare hade kunnat få ordet.

Talmannen
Vi noterar detta påpekande, dock är det oundvikligt på grund av tidsbristen.

Frågestund (kommissionen)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågestunden (B5-0338/2001). Frågor till kommissionen.
Första delen

Talmannen


Rodi Kratsa-Tsagaropoulou
Fråga nr 28 från (H-0857/01):
Angående: Afghanistan och narkotika Enligt uppgifter i den senaste årsrapporten från Förenta nationernas program för internationell narkotikakontroll har opiumproduktionen i Afghanistan minskat betydligt (från att ha varit världens främsta exportör står landet nu för endast 10 procent av världshandeln) på grund av talibanernas fördömande politik. Vidare har händelserna den 11 september lett till ytterligare svårigheter för jordbruk och opiumodling.
Mot bakgrund av dessa omständigheter och att befolkningen lever i fattigdom vill jag fråga vilka konkreta initiativ kommissionen har för avsikt att ta, särskilt inom ramen för sitt deltagande i FN-programmet för kampen mot narkotikan, i syfte att ge lindring och hjälp till den lidande befolkningen samt för att få dem att avhålla sig från att åter börja odla opium, men även från att sälja de lager som odlarna fortfarande har?

De Palacio
. (ES) Herr talman! Kommissionen delar den ärade ledamotens önskan om att bistå det afghanska folket, vars svåra situation vi alla känner till. Gemenskapens stöd till det afghanska folket har nyligen ökats.
Gemenskapen finansierar åtgärder på följande områden: nödhjälp, stöd till den del av befolkningen som är fördriven, livsmedelssäkerhet, mänskliga rättigheter och minor. Stödet delas snabbt ut genom ett omfattande nät av icke-statliga organisationer. På så vis bidrar vi till att minska befolkningens beroende av opiumodling. Programmet för livsmedelssäkerhet är särskilt viktigt eftersom vi där tillhandahåller frön och alla nödvändiga redskap för alternativa grödor.
Beroende på den sittande regeringen i Afghanistan har naturligtvis ingen av bidragsgivarna kunnat erbjuda stöd för att lagen om bekämpning av narkotikahandel i Afghanistan följs. Kommissionen stöder emellertid program i den sektorn, i länder som spelar en mycket viktig roll i rutterna för heroinhandeln till Europeiska unionen, såsom stater i Centralasien: Iran, Armenien, Georgien, Azerbajdzjan, Ryssland, Ukraina, Moldavien, Vitryssland, Bulgarien och Rumänien.
Det är visserligen fortfarande okänt om den stora minskningen av opiumodling som har noterats av FN-programmet för kampen mot narkotikan för år 2000/2001 kommer att hålla i sig i den nuvarande föränderliga situationen. Enligt Förenta nationerna förefaller dock handeln med raffinerat heroin från Afghanistan inte att minska. Enligt beräkningar av detta organ inom Förenta nationerna, kommer de reserver som lagrats innan krisen att tillgodose den europeiska marknaden under de kommande tre-fyra åren.

Kratsa-Tsagaropoulou
Jag tackar er, fru kommissionär, för den information ni gett mig. Jag skulle emellertid vilja fråga om Europeiska kommissionen, ensam eller via FN:s program, har en direkt politisk vilja och ett direkt program för att lösa detta problem inom ramen för återuppbyggnaden av Afghanistan och hjälpen till omkringliggande länder.
Ni vet, fru kommissionär, att Europeiska kommissionen betalar mycket pengar för upplysnings- och informationskampanjerna om det europeiska organet för narkotikabekämpning. Om vi vill vara uppriktiga och effektiva, bör vi också ta itu med roten till det onda, som t.ex. i Afghanistan, på ett mera direkt och effektivt sätt.

De Palacio
. (ES) Ärade ledamot! Jag delar er oro, men som jag har sagt är det ett faktum att man inom Förenta nationernas plan för samarbete och utveckling i Afghanistan inte har kunnat ägna sig åt att se till att lagen följs, vilket beror på talibanregeringen som fortfarande sitter kvar i Afghanistan.
När situationen väl ändras i Afghanistan - vilket vi alla önskar - och en regering som uppfyller vissa minimikrav när det gäller respekt för de mänskliga rättigheterna, kampen mot narkotika, mot terrorismen och liknande frågor installeras, kan vi gå in på frågor som en verklig och effektiv tillämpning av de stöd som för närvarande måste kanaliseras genom icke-statliga organisationer som FN:s flyktingkommissariat och Röda korset, vilka är de kanaler som vanligen används för stöd av det här slaget. Det är nämligen uppenbart, ärade ledamöter, att stödet, som avbröts efter den 11 september av uppenbara skäl, kommer att återupptas så snart det är möjligt. Jag hoppas att man den här gången inte begränsar sig till att enbart finansiera eller stödja verksamheten på landsbygden eller jordbrukssektorn för alternativa grödor, utan att vi även får möjlighet att samarbeta och bättre övervaka hur effektiva myndigheterna egentligen är i sin kamp mot detta slags grödor.

Talmannen


Nuala Ahern
Fråga nr 29 från (H-0849/01):
Angående: Hotet mot kärnkraftverk efter den 11 september Har kommissionen för avsikt att fastställa de institutionella styrmedel som krävs för att man inom sex månader skall kunna förbereda en grundlig analys av vilka åtgärder som kan vidtas för att minska risken för att kärnkraftverk attackeras av självmordspiloter eller blir föremål för andra attentat? Denna analys skulle bland annat kunna innefatta en bedömning av de eventuella fördelarna med att överföra utbränt kärnbränsle till attentatsäkra torrlagringsanläggningar. Vidare skulle analysen kunna behandla frågan om huruvida upparbetningen bör skjutas upp tills lagren av flytande radioaktivt högriskavfall har förglasats eller använts inom ramen för ett immobiliseringsprogram för överskottsplutonium.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter! Den fysiska och operativa säkerheten i kärnkraftsanläggningar är en nationell befogenhet, under förutsättning att det kan garanteras att Euratomfördragets bestämmelser följs.
Alla unionens medlemsstater genomför egna analyser till följd av terroristattackerna den 11 september och kommer sedan att vidta de kompletterande åtgärder som är nödvändiga för att öka det fysiska skyddet av kärnkraftsanläggningarna och det material som används eller lagras där.
Vi förväntar oss att de ingående analyserar alla befintliga alternativ. På grund av säkerhetsskäl är det självklart att många detaljer i dessa kompletterande åtgärder inte kan offentliggöras. Det är även självklart att det bästa sättet att minska risken för att terrorister kraschar ett flygplan mot någon kärnkraftsanläggning eller annan installation är att se till att det är omöjligt eller synnerligen otroligt att de kan ta kontroll över ett stort kommersiellt flygplan.
När det gäller den här frågan vill kommissionen erinra er, ärade ledamot, om de åtgärder som kommissionen föreslog den 10 oktober för antagandet av gemensamma regler för Europeiska unionen på området för säkerhet i civilflyget och som redan har analyserats vid en första presentation i det senaste rådet (transport). Det är med hjälp av dessa åtgärder som man avser att ta itu med den här frågan.

Ahern
Herr kommissionär! Jag anser att det var ett utomordentligt självbelåtet svar. Vi känner alla till att kärnkraftsanläggningar inte är konstruerade för att kunna stå emot en kollision med ett stort flygplan, i synnerhet inte en jumbojet. Ni säger att det inte är lätt att kapa ett flygplan. Så sent som i går inträffade ännu en fruktansvärd olycka i New York. Jag hoppas att det var en olycka och inte en terroristhandling: i nuläget är det inte helt klart. Låt oss alla be att det bara var en olycka och att det inte var någonting som hade konstruerats för att döda alla människor ombord. Jag är säker på att vi alla har medkänsla med familjerna.
Detta är en väldigt allvarlig fråga. Allt jag begär är att få veta om kommissionen kommer att utarbeta en analys? Ni kan säkerligen svara " ja" på det, i stället för att bara vifta bort det som medlemsstaternas ansvar. Ni har befogenhet i enlighet med artiklarna 34 och 35 i Euratomfördraget. Enligt en studie som Europaparlamentet nyligen genomfört använder ni inte era befogenheter i enlighet med de artiklarna. Skulle ni vilja vara så vänlig att kommentera den aspekten av min fråga. Har ni undersökt den studien? Har ni undersökt vilka befogenheter ni har och kan ni åtminstone förbereda någon sorts analys? Jag ber er inte att avslöja de diskussioner som ni för med medlemsstaterna. Det skulle otvivelaktigt vara olämpligt. Men, kan ni inte göra någonting?

De Palacio
. (ES) Herr talman! Kommissionens främsta skyldighet är att agera inom ramen för fördragen.
Kärnkraftverken är mycket riktigt inte konstruerade för att stå emot en krasch av ett stort kommersiellt flygplan.
Det stämmer inte att alla kärnkraftverk i Europeiska unionen är likadana, de som har ett andra skyddslager, de nyaste anläggningarna som har konstruerats i Tyskland kanske har större motståndskraft eller en högre säkerhet inför denna typ av situationer än andra anläggningar.
Jag betonar dock att säkerheten i dess två aspekter - säkerhet inför terroristattacker, yttre faktorer och sabotage, och säkerhet inför möjliga olyckor - är ett nationellt ansvar. Den ärade ledamoten har rätt och vi ser dessa frågor som oroande, framför allt inför utvidgningen. Säkerhetsnivåerna i de kärnkraftverk som finns i de länder som i framtiden kommer att ingå i Europeiska unionen måste vara tillfredsställande.
Vi är just nu i färd med att analysera hur långt vi kan komma inom Euratomfördraget när det gäller att införa och inrätta likvärdiga säkerhetsnivåer vid unionens medlemsländers kärnkraftsanläggningar, men jag betonar att detta måste genomföras inom de marginaler som fastställs i fördragen. Jag anser precis som ni, ärade ledamot, att vi måste kunna garantera maximal säkerhet.
Slutligen vill vi inte enbart ta upp kärnkraftsanläggningar. Stora petrokemiska industrier, stora kemiska industrier och stora dammar är andra installationer som utgör en stor risk och som tyvärr kan utlösa stora katastrofer om attentat eller sabotage utförs mot dem. Flera länder arbetar på detta, inte bara Europeiska unionen.

Rübig
Herr talman, fru kommissionär! Säkerheten för kärnkraftsanläggningar är ett gemensamt europeiskt problem och i första hand en miljöfråga. När allt kommer omkring utgör också säkerheten ett europeiskt mervärde. Kunde ni tänka er att ge impuls till en grönbok om reaktorsäkerhet eller om kärnkraftsanläggningar, att man alltså här garanterar en så objektiv bedömning som möjligt i framtiden?

De Palacio
. (ES) Herr talman! I enlighet med Euratomfördraget är detta en nationell befogenhet för varje medlemsstat. Inom WENRA (Western European Nuclear Regulators Association), där alla medlemsstaternas regleringsorgan samlas, arbetar man för närvarande på att finna likvärdiga säkerhetsstandarder som, enligt min åsikt (som delas av tjänsterna, även om det inte är en officiell ståndpunkt från kommissionens sida) är nödvändiga och till fördel för alla: för de medlemsstater som har valt alternativet icke-kärnkraft, men även för de övriga, jag anser nämligen precis som den ärade ledamoten att om det inträffar en olycka i en kärnkraftsanläggning överskrider konsekvenserna de administrativa gränserna och problemet blir således paneuropeiskt, eller till och med världsomfattande. Därför är det nödvändigt att stödja Wienkommissionen som i sin tur är underställd Förenta nationerna.
Det är därför lämpligt att fastställa likvärdiga säkerhetsstandarder med liknande obligatoriska skyldigheter som de som krävs i gemenskapen, eftersom detta skulle göra hela världen säkrare. Vi arbetar för närvarande med att genomföra dessa analyser med utgångspunkt i situationen och om det blir nödvändigt att ändra i fördragen måste vi överväga detta.

Fitzsimons
Jag har en kompletterande fråga till Aherns fråga. Är inte det senaste beslutet att ge tillstånd till en anläggning för MOX-bränsle i Sellafield oacceptabelt? Är det inte en kränkning av FN:s havsrättskonvention? Vi har tagit upp frågan om Sellafield här i många år. Jag skulle vilja fråga er hur ni ser på FN-konventionerna? Anser ni att man bör hålla fast vid dem? Anser ni att de myndigheter som har ansvaret för Sellafield är förpliktigade att samråda med Irland i detta beslut? Anser ni att en fullständig miljökonsekvensbeskrivning med stöd av unionen bör genomföras, även på det här stadiet?

Talmannen
Herr Fitzsimons! Jag är tvungen att säga er att ni har tidigarelagt fråga 62 på eget bevåg. Ärligt talat anser jag inte att detta faller inom våra spelregler.
Vi har nu tagit avsked av fru vice ordföranden för i dag. Jag tackar henne för gott samarbete.

Talmannen


Minerva Melpomeni Malliori
Fråga nr 30 från (H-0839/01):
Angående: Allvarliga oönskade effekter av konsumtion av energidrycker inom EG I många länder inom unionen har man kunnat konstatera allvarliga fall av oönskade bieffekter och till och med dödsfall (i Irland och Sverige), som uppstått efter konsumtion av s.k. energidrycker, t.ex. Red Bull. I kombination med alkohol eller kaffe, eller då de konsumeras efter intensiv kroppsansträngning, framkallar dessa drycker komplikationer som främst uppträder i det centrala nervsystemet. Dessa drycker säljs fritt på skolor, gym, nattklubbar och barer.
Vilka åtgärder har kommissionen för avsikt att vidta med anledning av diskussionen vid den ständiga livsmedelskommitténs 84:e sammanträde, där medlemsstaterna gav uttryck för sin stora oro? Kan en produkt för vilken konsumtionen måste begränsas för många befolkningsgrupper, t.ex. barn, gravida, ammande mödrar, äldre och personer med högt blodtryck, och en produkt som allmänheten bör undvika att konsumera tillsammans med alkohol eller kaffe, eller efter intensiv kroppsansträngning, anses som en dryck lämpad för allmänt saluförande? Vilka förfaranden använder man sig av för att bedöma den här typen av produkter? Anser inte kommissionen att ovanstående orsaker - mot bakgrund av försiktighetsprincipen - är tillräckliga för att man skall dra in produkten tills man kan bevisa att det inte finns några risker för folkhälsan?

Andra delen
Reding
. (EN) Energidrycker diskuterades vid Ständiga livsmedelskommitténs 84:e sammanträde den 19 september 2001.
Två medlemsstater har som nämnts rapporterat om dödsfall i samband med förtäring av dessa produkter. Inte i något av fallen fanns det emellertid några belägg för att dödsorsaken var förtäringen av energidrycker. Båda medlemsstaterna har beställt egen forskning för att undersöka tillgängliga data om dessa dryckers inverkan på hälsan. Nyligen tog en annan medlemsstat fram en lista över incidenter kopplade till förtäring av sådan produkter, men utan bevis. Ingen av de berörda medlemsstaterna vidtog några åtgärder för att införa restriktioner för energidrycker eller förbjuda dem på deras eget territorium.
Den ständiga kommittén noterade att det föreligger behov av ytterligare information om möjliga effekter på hälsan orsakade av ingredienserna i produkterna. Vetenskapliga livsmedelskommittén håller på att undersöka data som har lämnats in av en tillverkare av sådana produkter för att undersöka säkerheten för en av produkterna i fråga.
Enligt den information vi har kommer andra studier att bli färdiga inom kort. Vid det ovannämnda mötet för Ständiga livsmedelskommittén upprepade kommissionen sin begäran till medlemsstater att inkomma med information om säkerheten för produkter på sina marknader.
Kommissionen förstår den oro som har kommit till uttryck och kommer därför att arbeta tillsammans med medlemsstater för att grundligt undersöka frågan och fastställa det bästa tillvägagångssättet för att se till att konsumenterna åtnjuter ett fullgott skydd.
Så kallade energidrycker omfattas inte av någon särskild lagstiftning och är inte underkastade ett godkännandeförfarande på gemenskapsnivå. I avsaknad av gemenskapslagstiftning kan medlemsstater tillämpa nationella regler, naturligtvis utan att bestämmelserna i fördraget åsidosätts. Generellt sett bör medlemsstater garantera att produkter som släpps ut på deras marknader är säkra.

Malliori
Jag tackar för ert svar, fru kommissionär. Tillåt mig emellertid också att samtidigt ge uttryck för min besvikelse över innehållet i svaret.
Fru kommissionär, som ni mycket väl vet, talar vi om en fråga som rör folkhälsan, och jag skulle vilja påminna er om att vi i dessa fall inte behöver några bevis, utan det räcker med enkla indicier, i synnerhet när vi talar om folkhälsan hos de unga människor som konsumerar energidryckerna. I mitt land har det inträffat fem fall då personer har fått symptom, som haft ett direkt samband med de tre verksamma substanserna i dessa drycker.
Jag skulle vilja be er upprepa -för det har hänt tidigare och sedan har gemenskapslagstiftningen förbjudit mitt land att utfärda förbud mot denna substans om denna dryck faktiskt skulle kunna förbjudas på nationell nivå, eftersom det initiativ som togs av den ansvariga kommittén i mitt land stötte på invändningar, som byggde på principerna för inrikeshandeln

Reding
. (EN) Det faller inom medlemsstaternas ansvarsområde att väcka åtal om de har bevis om skador som beror på förtäring av ett visst livsmedel. Kommissionen kan vidta tillfälliga skyddsåtgärder om den får reda på att en produkt utgör en allvarlig risk för konsumenternas hälsa och säkerhet. Så snart kommissionen informeras om åtgärder av en medlemsstat kan den bedöma behovet av åtgärder över hela gemenskapen.
Kommissionen känner emellertid inte till att åtgärder har vidtagits av en medlemsstat. I själva verket har de två medlemsstater som har rapporterat dödsfall i samband med förtäring av energidrycker uppgivit att det inte finns några belägg för ett samband och de har satt igång sina egna undersökningar av sådana produkters inverkan på hälsan. Kommissionen har sökt samarbete med medlemsstater för att undersöka denna fråga grundligt och fastställa det bästa tillvägagångssättet.

Stihler
Jag vill tacka fru Malliori för att hon har tagit upp den här frågan och tillfoga lite till det hon har sagt. Får jag lov att särskilt fråga kommissionären om hur dessa energidrycker marknadsförs tillsammans med alkoholhaltiga produkter. Till exempel, en tilltagande trend, åtminstone i Skottland, har varit att kombinera produkten Red Bull med vodka, vilket är oerhört farligt. Detta är något som oroar mig mycket, eftersom Skottland har en av de högsta frekvenserna för spritmissbruk bland minderåriga, det vill säga spritmissbruk bland 15-åringar och yngre, i Europeiska unionen. Skulle kommissionären kunna tala om för mig huruvida den ständiga livsmedelskommittén diskuterade kombinationen av energidrycker med alkoholhaltiga produkter och, i så fall, vilken forskning föreslog den och vilken information ansåg den behövs?

Reding
. (EN) Jag förstår den ärade ledamotens oro. Jag har också tre barn. Jag vet vad som dricks, i huvudsak av unga pojkar, så jag kan förstå hennes oro. Den vetenskapliga kommittén är också bekymrad. Den har noterat att det inte har gjorts några ordentliga studier av den möjliga interaktionen mellan beståndsdelarna i energidrycker, och anser att den möjliga interaktionen mellan koffein, taurin och alkohol i människor kan motivera en undersökning, i synnerhet av vad som händer vid kroppsansträngning och påföljande uttorkning genom svettning. Mot bakgrund av rådet från den vetenskapliga kommittén håller kommissionen diskussioner med medlemsstater, i avsikt att se till att ett utkast till kommissionens direktiv som inkluderar särskilda bestämmelser om märkning av koffein i " ready-to-eat" livsmedel tas fram.
Frågor till fru Reding

Talmannen


Mihail Papayannakis
Fråga nr 31 från (H-0772/01):
Angående: Förbud mot reklam riktad till barn I min fråga H-0663/01 till rådet begärde jag att få veta om det belgiska ordförandeskapet har för avsikt att stärka reglerna för skydd av barn mot TV-reklam som riktas till denna grupp, och stödja det svenska ordförandeskapets förslag om ett totalt förbud mot denna reklam. I sitt svar meddelar emellertid rådet att det inte kan undersöka frågan eftersom det inte finns något förslag från kommissionen, varken i form av ett konkret förslag eller en målsättning som skall beaktas vid omarbetningen av direktivet " Television utan gränser" vilket är planerat till 2002. Kan kommissionen meddela hur långt den har kommit i sina överväganden i denna fråga?

Reding
. (FR) Herr talman! Ni vet att det i direktivet " Television utan gränser" upprättas en rättslig ram för spridning i radio och TV inom Europeiska unionen. Detta direktiv innehåller bestämmelser om skydd av minderåriga, särskilt artikel 16, där det föreskrivs ett visst antal regler för reklam och minderåriga.
Kommissionen har åtagit sig att genomföra en undersökning av påverkan av TV-sänd reklam och om minderårigas TV-köp; denna undersökning har genomförts av en oberoende konsult och har offentliggjorts på kommissionens webbplats.
Kommissionen kommer dessutom att fullgöra sin utvärdering av kapitlet om reklam inom ramen för sin omprövning av direktivet som kommer att äga rum 2002. Som den ärade ledamoten säkert känner till, inleddes rådfrågningen av experter för omprövningen av detta direktiv 2001. Deras slutsatser kommer att offentliggöras i början av 2002, och därefter kommer den politiska diskussionen att inledas.
Vi har även påbörjat tre studier, varav den ena kommer att särskilt undersöka utvecklingen av nya reklammetoder. Om man har för avsikt att inleda en omprövning av direktivet måste man nämligen vända sig mot framtiden, och inte begränsa sig till att analysera det förflutna eller den nuvarande situationen. Som ni alltså kan konstatera, herr talman, griper sig kommissionen an denna problematik med en fullständigt öppen inställning, och stöder sig på omfattande samråd, och kommissionen kommer inte att lägga fram eventuella förslag i syfte att ompröva direktivet, förrän efter att den har rådfrågat, analyserat och diskuterat, naturligtvis även med parlamentet.

Papayannakis
Tillåt mig skämtsamt säga att min fråga innebar lite mera utpressning. Jag bad er berätta om de frågeställningar som just nu är aktuella för er i kommissionen. Det är nämligen så att när jag ställer en fråga till rådet, så säger de att vi skall vänta och se vad kommissionen säger. Någon måste kunna tala om för oss var vi befinner oss, för att också vi i någon mån skall kunna förbereda våra reaktioner på era framtida planer.
Fru kommissionär, jag vill påminna om att det svenska ordförandeskapet, och detta ber jag er bekräfta, uttalade sig för ett totalförbud mot reklam som riktar sig till barn. Det är detta som har föranlett mig att ställa ytterligare en fråga, och i den frågan skulle jag vilja höra kommissionens kommentarer om vilket stadium vi nu befinner oss på.

Reding
. (FR) Jag kan tyvärr inte säga mer för närvarande om tillståndet för arbetets framskridande. Jag håller på att genomföra samråd med experter, som kommer att slutföras i år. Sedan kommer jag att rådfråga politikerna, och efter denna serie av rådfrågningar, kommer jag att lägga fram konkreta förslag. Jag vägrar att börja bakifrån, att lägga fram förslag, och sedan att enbart rådfråga. Nej, jag vill först rådfråga, lyssna, och sedan lägga fram förslag. Jag kan säga er min personliga åsikt: jag har mycket tydligt sagt att jag inte anser att ett totalförbud av vissa typer av reklam vore effektivt om det inte, genom att bland annat ta hänsyn till andra länders erfarenheter, bevisades att det vore oumbärligt för att uppnå en målsättning med berättigat allmänt intresse. Jag hade mycket tydligt bett det svenska ordförandeskapet att inte föra kampen i denna riktning, eftersom jag i detta skede måste säga nej. Jag har sagt nej, jag rådfrågar, jag lyssnar, jag vet att den svenska regeringen, som av egna skäl själv har förbjudit reklam inom sitt territorium, går i denna riktning. Jag vet också att en majoritet av medlemsstaterna inte går i denna riktning.

Harbour
Jag skulle vilja fråga kommissionären huruvida hon delar min oro över att det, eftersom TV-reklam som riktas till barn inte är tillåten i Sverige, råder en påtaglig brist på program som särskilt har producerats för barn i Sverige. Kan hon försäkra mig att denna aspekt kommer att behandlas fullt ut i den studie hon talade om - och det gläder mig att hon sade att det kommer att bli en obunden studie - och att hon, eftersom vi kommer att få se en explosion av TV-kanaler och möjligheter att välja mellan olika TV-program i framtiden, kommer att undersöka vilken roll reklamen kan komma att spela för möjligheterna att få fram medel för att producera barnprogram av hög kvalitet?

Reding
. (FR) Herr talman! Jag har fortfarande varit tvungen att utföra ett dubbelt uppdrag.
Det första uppdraget gäller tillämpningen av de beslut som fattades tillsammans med direktivet " Television utan gränser" . Vi har till exempel artikel 16, i vilken reklam som riktar sig till barn begränsas, eftersom man måste skydda minderåriga. Man kan inte göra vad som helst i program som riktar sig till barn, det är tydligt. Men jag skulle vilja att parlamentet hjälpte mig litet i till exempel denna fråga. Kan man göra vilka slags barnfilmer som helst? För något som ibland chockerar mig lika mycket som vissa reklamer, är det våld som finns i filmer som särskilt riktar sig till barn. Vi håller på att analysera allt detta, för att sedan tillsammans se vilken metod som är den mest effektiva för att vi skall göra framsteg i detta ärende.
När det gäller utvecklingsmöjligheterna med digital-TV, som kommer att tillåta spridningen av hundratals program, däribland barnprogram, skulle jag vilja att vi i Europa skall ha tillräckliga medel, tillräckliga investeringar för att göra bra barnprogram. Det är det andra uppdrag som jag måste utföra: att se till att vi i framtiden har tillgång till tillräckligt med filmer för barn som är anpassade till deras ålder, som är positiva och som innehåller en del barnanpassat innehåll och en del undervisningsinslag.

Stihler
Detta är en fråga som intresserar mig väldigt mycket och den är helt på sin plats så här i mitten av november när det går mot jul. Många föräldrar skulle säkert ställa sig bakom Papayannakis fråga.
Jag skulle vilja fråga kommissionären vilka jämförelser man har gjort av den reklam som används i olika länder vid den här tiden på året? Jag skulle vilja höra vad hon anser om det faktum att denna reklam, åtminstone i mitt land, börjar direkt efter augusti, långt före den egentliga julsäsongen och att den kan vara mycket aggressiv. Vilken sorts åtgärder kan ni rekommendera att man skall vidta för att skydda minderåriga från denna aggressiva reklam?

Reding
. (FR) Man bör känna till att de regler som gäller för TV i stor utsträckning skiljer sig från dem som gäller för andra medier. Sålunda underställs TV ofta regelmässiga krav som är mycket strängare än dem som gäller för andra medier: dessa underställs inte alltid särskilda regler när det gäller minderåriga. Så om ni går in på ett snabbköp med ett barn, överhopas barnet med icke styrd och icke kontrollerad reklam, i motsats till TV-sänd reklam, som i sig är reglerad.
På medlemsstatsnivå, finns det också många skillnader, som sträcker sig från fastställandet av åldersgränser - vilka är mycket olika länderna emellan - till särskilda bestämmelser för vissa sektorer, som till exempel finansiell verksamhet och reklam för drycker. Detta är beviset för att den inställning som antagits i direktivet är den lämpligaste, eftersom den tillhandahåller en flexibel ram inom vilken medlemsstaterna har lagstiftat utifrån sina kulturer och sina respektive traditioner.
Om parlamentet anser att denna ram måste ändras, kommer det att få tillfälle att säga detta klart och tydligt nästa år, eftersom det kommer att få säga sitt om omprövningen av direktivet. Om vi ändrar de nuvarande bestämmelserna, måste dessa ändringar hur som helst införlivas i detta direktivs begränsningar.

Talmannen


Theresa Zabell
Fråga nr 32 från (H-0776/01):
Angående: Internationella antidopningsbyrån Europeiska unionen, företrädd av kommissionsledamoten Viviane Reding, deltog i ett möte i Tallinn den 21 augusti i år, i syfte att fastställa Internationella antidopningsbyråns (WADA) huvudkvarter.
Är det kommissionens uppfattning att det som skedde i Tallinn skulle ha kunnat undvikas? Föll valet på Montreal på grund av att det rådde oenighet om de föreslagna europeiska kandidaterna?
År 1999 lade kommissionen fram en gemenskapsplan för stöd till kampen mot dopning inom idrotten. Borde man inte omvandla denna plan till ett verkligt program och stödja det ekonomiskt?

Reding
. (FR) Som den ärade ledamoten känner till beslutade Internationella antidopningsbyrån den 21 augusti 2001, att inrätta sitt framtida huvudkontor i Montreal. Montreal är en stad som är helt aktningsvärd, och som för övrigt erbjuder ett stort antal fördelar. Det bör sägas att det bland kandidatstäderna också fanns europeiska städer som var mycket aktningsvärda, som också de hade många fördelar för att kunna inrymma denna byrås huvudkontor. Men man bör känna till att de europeiska staterna uppvisade en otillräcklig samordning och att mångfalden av europeiska kandidaturer säkerligen gynnade valet av Montreal. Jag vill verkligen tydligt betona att det belgiska ordförandeskapet inte kan hållas ansvarigt för detta misslyckande. Det belgiska ordförandeskapet har faktiskt gjort avsevärda ansträngningar för att försöka råda bot på svårigheterna, men tyvärr utan framgång. Vi hade flera europeiska kandidater. De andra lade endast fram en kandidat och det var denna kandidat som gjorde sig gällande inför överflödet med de europeiska kandidaterna. Jag insisterar på det faktum att denna fråga inte hör till gemenskapens befogenheter, utan till medlemsstaternas befogenheter.
Från erfarenheten av mötet i Tallinn, är det nu viktigt att dra lärdomar inför framtiden. Den första lärdomen borde vara Europeiska unionens sammanhållning. För övrigt samlades EU:s idrottsministrar i går vid ett informellt rådsmöte i Bryssel, och sammanhållningen var det som till stor del utmärkte mötet. Ministrarna kom överens om att ena sina krafter och att tillsammans gå framåt i samma riktning för att bekämpa gisslet med dopning, först och främst på global nivå, det vill säga stärka sina insatser inom Internationella antidopningsbyrån, och för det andra, på europeisk nivå, där det finns anledning att inleda en gemensam insats mot dopning. För Europa är den kontinent som ligger längst fram i kampen mot dopning, den där flest stora idrottsevenemang på global nivå äger rum, liksom där det största antalet tävlingar mellan klubbar inom olika idrottsgrenar äger rum. Vi har dessutom det största antalet godkända laboratorier, och vi måste fortsätta att bidra med vår expertis i kampen mot dopning på global nivå. I går tillkännagav jag utarbetandet av en gemenskapsplan inför ministrarna. De gav mig klartecken att inleda denna plan. Jag kommer nu att inleda samråd när det gäller vilka faktorer som skall införas i denna handlingsplan, och 2002 kommer vi slutligen att få tillfälle att tala om den. Jag skulle också vilja säga er att det, för att stärka denna europeiska sammanhållning, som inte bara bör tillämpas för de femton medlemsstaterna, utan som också bör finnas mellan regeringarna och idrottsförbunden, i början av det spanska ordförandeskapet kommer att äga rum ett möte mellan de femton idrottsministrarna och de europeiska idrottsförbunden för att man tillsammans skall besluta om det bästa sättet att bekämpa dopningen.

Zabell
Jag vill tacka kommissionären för hennes svar och för hennes ansträngningar när det gäller finansieringen av Internationella antidopningsbyrån.
De senaste dagarna har sportjournalisterna i vårt land informerat om problem med finansieringen från Europeiska kommissionen. Jag skulle vilja att ni klargör om dessa frågor har lösts efter idrottsministrarnas sammanträde som hölls i går i Bryssel, och om så inte är fallet, om kommissionen har tänkt använda dessa pengar till någon annan form bekämpning av dopning eller om de skall användas till Internationella antidopningsbyrån.

Reding
. (FR) Herr talman! Internationella antidopningsbyrån finansieras under en övergångsperiod, till 100 procent av Internationella olympiska kommittén, och det har beslutats att 50 procent av medlen efter denna övergångsperiod kommer att utbetalas av de internationella idrottsförbunden och 50 procent av de olika ländernas regeringar.
Vi har godkänt denna fördelning. När det gäller den del som faller på regeringarna, har det visat sig att 47,5 procent borde belasta Europeiska unionen. Det är mycket, men det omfattar också vår idrottsliga styrka inom denna kontinent.
Detta sagt vet ni mycket väl, fru ledamot, att vi har interinstitutionella regler för betalningar som belastar budgeten. Och dessa interinstitutionella regler tvingar oss att följa vissa förfaranden för en mycket noggrann användning av skattebetalarnas pengar.
För närvarande motsvarar inte Internationella antidopningsbyråns regler Europeiska unionens mycket strikta regler. Det är skälet till varför Europa har begärt att antidopningsbyrån skall ändra sina interna regler i denna riktning, till att börja med, till inrättandet av en seriös budget, till en preliminär flerårig budget. För det andra behövs det en intern regel för att de andra kontinenterna inte skall kunna påföra Europeiska unionen en budget, utan för att unionen tvärtom skall ha vetorätt, en insyn. För det tredje måste denna finansiering på 47,5 procent också motsvara en lämplig representation inom Internationella antidopningsbyråns styrelse. När dessa tre villkor väl har uppfyllts kommer de att göra det möjligt för oss att inleda processen med att rådet och Europaparlamentet skall fatta ett beslut för att kunna finansiera Internationella antidopningsbyrån.
För närvarande och fram till den 3 december, när Internationella antidopningsbyrån kommer att sammanträda, ligger bollen hos byrån. Men när byrån väl har uppfyllt de grundläggande villkoren för att vi skall kunna sätta igång budgetförfarandet, kommer kommissionen att lägga fram ett förslag och då kommer bollen att ligga hos medlemsstaterna och hos parlamentet, för att de skall genomföra detta beslut.
I avvaktan på detta ber vi att regeringarna, inför år 2002 som snart inträder, skall ta sitt ansvar. De sade i går i Bryssel mycket tydligt att de var villiga att göra det. Det är alltså upp till ministerrådet att administrera dessa betalningar för 2002.

Talmannen
Vi är lite försenade. Jag vill erinra de ärade ledamöterna om att vi inte hinner behandla alla skriftliga frågor på listan om ni ställer många följdfrågor.
Jag säger detta så att ni skall veta om det. Malliori har ordet för att ställa en följdfråga.

Malliori
Som ni kanske känner till, utvecklas trafiken på den fria marknaden för dopningspreparat så snabbt att en ny substans ofta hinner dyka upp, samtidigt som man lyckats spåra upp och införa förbud mot en annan substans, och detta av rent byråkratiska orsaker och uppenbarligen även på grund av bristen på laboratorier.
Har kommissionen för avsikt att hjälpa till, så att vi direkt kan känna igen och förbjuda dessa substanser och undvika den långa tidsutdräkt som ger nya substanser chansen att ta sig in på den fria marknaden?

Reding
. (FR) Internationella antidopningsbyrån har skapats just för att svara på sådana frågor. Det är denna byrå som skall upprätta en förteckning över ämnen som skall förbjudas, vilken regeringarna och idrottsenheterna sedan måste hålla sig till. En annan punkt är forskningen. Vi har beslutat, den kommissionär som är ansvarig för forskning, Philippe Busquin, och jag, att öppna upp den europeiska forskningen, och att ställa den till förfogande för kampen mot dopning, eftersom vi vet att de som uppfinner nya kemiska formler mycket ofta ligger långt före oss. Vi måste alltså tillgängliggöra dessa forskningskapaciteter som Europa förfogar över för denna kamp.

Talmannen
Trots att tiden för frågor till fru Reding nästan är slut kommer vi att ta med nästa fråga från Collins, eftersom den är mycket viktig, men jag ber er att endast Collins - om det är möjligt - ställer frågor. Om ni vill ställa följdfrågor bör dessa vara mycket kortfattade, eftersom detta är en bred fråga som kan ta lång tid att besvara, vilket förhindrar att frågor till andra kommissionärer kan besvaras.

Talmannen


Gerard Collins
Fråga nr 33 från (H-0805/01):
Angående: Europeiska språkåret Europeiska språkåret 2001 närmar sig nu sitt slut. Kommissionen har samfinansierat 185 projekt som syftar till att främja Europeiska språkåret.
Anser kommissionen att målen för Europeiska språkåret har uppnåtts, och har den för avsikt att göra ett uttalande om hur den anser att EU kan fortsätta att utveckla språkinlärningen i medlemsstaterna, inklusive de mer än 60 europeiska språk som inte är officiella språk i EU, samt vilka åtgärder den anser vara nödvändiga i avsikt att främja intresset för språk och språkinlärning bland unga människor i medlemsstaterna?

Reding
. (FR) Den ärade ledamoten vet mycket väl att språkfrågan är en hjärtefråga för mig som luxemburgska. Det är för övrigt ett av skälen till att jag har engagerat mig mycket starkt i Europeiska språkåret 2001. Det jag inte kände till i början, när vi lanserade denna idé, var att det skulle finnas en sådan entusiasm i alla våra medlemsstater, när det gäller språkfenomenet. Alla möjliga sorters organisationer har utfört lobbying, kommunfullmäktige har talat om språkutbildning, allt som allt har det funnits en mycket stor entusiasm i alla våra medlemsstater, och denna entusiasm har också visat sig på regeringsnivå. Redan under skolåret 2001-2002 vidtog vissa regeringar åtgärder för att i större utsträckning införa språkinlärning i sin kursplan. Jag kommer att delta vid rådets möte (utbildning) den 29 november i år, och vid detta rådsmöte för utbildningsfrågor kommer vi att diskutera hur vi skall följa upp Europeiska språkåret, eftersom det inte är tillräckligt att en insats har gjorts och att det fanns en stor allmän entusiasm kring denna insats, utan denna insats måste också följas upp. Ni kan vara säkra på att jag mycket medvetet kommer att följa upp denna insats. Tillsammans med utbildningsministrarna kommer jag att, i större utsträckning än tidigare, öppna upp ramen för Sokrates- och Leonardo Da Vinci-programmen för språkundervisning, sedan kommer jag att lägga fram en rapport om det mycket konkreta införandet på fältet av flera utbildningar - och denna rapport har inte slutförts, eftersom året ännu inte är slut och eftersom många projekt fortfarande pågår - som vi har mottagit från medborgarna, och i denna riktning, när jag talar om utbildningar som vi har mottagit från medborgarna, tänker jag på hela den språkliga arsenal som vi har i Europa, och inte enbart på de elva officiella språken, utan på ungefär sextio språk som talas av de europeiska medborgarna.

Collins
Herr talman! Av hänsyn till er och efter det mycket omfattande och tillfredsställande svar jag fick av kommissionär Reding, avstår jag från min rätt till en kompletterande fråga.

Talmannen
Jag tillåter två följdfrågor, men försök se till att de är mycket konkreta.

MacCormick
Låt mig formulera en fråga som jag hoppas att kommissionen kan besvara med ett enkelt ja eller nej. Wittgenstein sade oss, att välja språk är att välja en livsform. Jag anser därför att om vi förlorar språk så förlorar vi livsformer. Håller kommissionären med mig att det skulle vara en tragedi för Europa om vi förlorar språk som skotsk gaeliska och låglandsskotska på grund av att vi inte vårdar oss om dem och att de mindre språken förtjänar mer uppmuntran än de får nu?

Reding

Herr talman, detta var luxemburgska, och jag hoppas att jag har gett mitt svar, genom att välja att svara på luxemburgska.
(Applåder)

Talmannen
Tack, jag tror att MacCormick har fått det svar han önskade.

Marinos
Inför det internationella språkåret godkände parlamentet för några månader sedan enhälligt ett betänkande av Graca Moura. Detta betänkande innehöll en rekommendation om att man skall bedriva undervisning i antik grekiska och latin, de moderna språkens moderspråk, på gymnasienivå i alla Europeiska unionens medlemsländer, för att studierna i de moderna språken skall bedrivas på ett mera korrekt och djupgående sätt.
Jag skulle först och främst vilja fråga om ni har vidarebefordrat detta förslag till regeringarna i de femton medlemsländerna och om ni kan ge några upplysningar om frågan har drivits vidare.

Reding
. (FR) Kommissionen finansierade ungefär 200 projekt under Europeiska språkåret. Bland dessa projekt fanns det också sådana som gällde grekiska och latin. Kommissionen har alltså aldrig gömt undan grekiska och latin i ett hörn. Men man bör känna till, herr talman, att läroplanerna inte kan sammanställas av kommissionen. De faller inom området för subsidiariteten, och är alltså beroende av utbildningsministrarna. Det är i detta sammanhang som jag har vidarebefordrat alla de diskussioner som har förts inom alla de institutionella ramarna till utbildningsministrarna, och det har funnits många sådana diskussioner, för att säga till dem: " titta här, medborgarna, deras företrädare, skulle vilja att språken utgjorde en större del inom utbildningssystemet" . Nu måste ministrarna, i slutet av november månad, på grundval av alla de betänkanden som vi har, bestämma sig för att fatta ett beslut, och sedan kommer jag att se till att detta beslut åtföljs av fakta, det vill säga att de skall erbjuda största möjliga antal språk och vid tidigast möjliga ålder inom sin nationella och regionala undervisning, utifrån det rådande systemet. Men jag kan inte tvinga någon minister att lägga till ett visst språk på dagordningen. Jag kan bara sporra dem att göra det. Tro mig, jag är fullständigt övertygad om att flerspråkighet är Europas framtid, eftersom det återspeglar den kulturella mångfalden, vilken är vår verkliga rikedom.
(Applåder)

Talmannen
Tack så mycket, fru Reding.
Vi går nu över till frågorna till Liikanen, och vi ber honom att ta plats.
Nu måste vi anpassa oss mycket till tiden, vi har inget annat val.
Frågor till herr Liikanen

Talmannen
Efter som de behandlar liknande ämnen, kommer frågorna 34, 35 och 36 att besvaras tillsammans.

Neil MacCormick
Fråga nr 34 från (H-0786/01):
Angående: EU:s säkerhetsmärkning av redskap som kan användas vid tortyr Jag finner det oroväckande att det faktiskt tycks som om EU:s medlemsstater tillåter att tillverkare av bedövningsvapen (som med lätthet kan användas som tortyrinstrument) använder kommissionens EG-säkerhetsmärkning på chockbatonger som ett " försäljningsargument" som borgar för kvalitet. Kan kommissionen ange hur den förhåller sig till följande frågor:
Vilka kriterier används för att avgöra om en vara skall kunna få en sådan EG-märkning, och vilken kommissionsledamot är ansvarig?
Har kommissionen några siffror på hur många tillverkare av bedövningsvapen som använder EG-märkningen på sina produkter?
Har kommissionen för avsikt att vidta åtgärder för att förhindra tillverkare av bedövningsvapen att använda EG-märkningen som ett säljargument?

Catherine Stihler
Fråga 35 från (H-0790/01):
Angående: Apparater för elchocker I den färska rapporten från Amnesty International, Stoppa tortyren (" Stopping the Torture" (2001)), redogörs för bruket av apparater för elchocker som har använts för att tortera eller misshandla människor i fängelser, fångläger och polisstationer i inte mindre än 76 länder världen över. I rapporten nämns också att tillverkare av paralyserande vapen annonserar att dessa produkter har " belönats" med EU:s CE-märke.
Jag är bekymrad över att EU:s medlemsstater faktiskt tillåter tillverkare av paralyserande vapen att använda Europeiska kommissionens " säkerhetsmärkning" på sina elektroniska batonger som ett kvalitetshöjande " säljargument" .
Kan kommissionen tydliggöra den process som leder fram till rätten att använda EU:s CE-märkning, och förklara för Europaparlamentet hur det kommer sig att många tillverkare av paralyserande vapen använder CE-märkningen på sina produkter? Kan kommissionen också agera för att hindra tillverkare av paralyserande vapen att använda CE-märkningen för att marknadsföra sina produkter?

William Francis Newton Dunn
Fråga nr 36 från (H-0801/01):
Angående: CE-märkning Kommissionen är medveten om att tillverkare och distributörer av elchockapparater (eller elchockpistoler, s.k. " stun guns" ) har använt sig av CE-märkning för att främja försäljningen av sina produkter och att de ibland hävdat att sådan märkning utgör en " garanti" eller en indikator för produktkvalitet.
Vilka åtgärder vidtar kommissionen för att se till att CE-märkningen inte används i säljfrämjande syfte i medlemsstaterna och i tredje land?
När det gäller de fall då produkter tillverkas, distribueras och säljs av företag som är etablerade i länder utanför EU: Kan kommissionen uppge vilken myndighet som kan ifrågasätta giltigheten hos en CE-märkning och hindra ett företag från att påstå att CE-märkningen på dess produkter utgör en garanti eller en kvalitetsindikator?

Liikanen
. (FI) Herr talman! För en stund sedan talade man om små språk här. Därför talar jag nu finska.
I rådets beslut från år 1990 och rådets direktiv från 1993 föreskrivs om CE-märkning för de olika skedena i förfarandet för bedömning av överensstämmelse. Avsikten är att man använder dessa förfaranden och detta direktiv vid tillämpningen av direktiven om teknisk standardisering. I direktivet från 1993 föreskrivs om hur CE-märkningen skall integreras i direktiven för teknisk standardisering inom ett flertal branscher.
Märkning om överensstämmelse måste anbringas på alla produkter som omfattas av ett tekniskt harmoniseringsdirektiv som föreskriver det. Det innebär att produkten uppfyller de rättsligt bindande kraven i det tillämpliga tekniska harmoniseringsdirektivet. Tillverkaren ansvarar för att anbringa CE-märkningen, även om direktiven ofta kräver ett ingripande av ett opartiskt organ för bedömning av överensstämmelse. Medlemsstaterna ansvarar för att utse sådana organ i enlighet med de tillämpliga bestämmelserna i direktiven.
Ett antal av kommissionens tjänsteavdelningar ansvarar för de tekniska harmoniseringsdirektiven som föreskriver CE-märkning, även om de flesta faller under generaldirektoratets för näringsliv ansvar. Kommissionen ingriper dock inte direkt varken i bedömningen av produkternas överensstämmelse eller i tilldelningen av CE-märkning om överensstämmelse.
Samtliga tillverkare av elchockapparater som omfattas av tekniska harmoniseringsdirektiv som föreskriver CE-märkning måste anbringa denna märkning på produkterna i fråga. Kommissionen har inte någon information om hur många tillverkare som berörs.
I ett tidigare svar på en skriftlig fråga under 1997 noterade kommissionen att det finns en lång rad artiklar som eventuellt skulle kunna användas till tortyr. Det är dock inte alltid möjligt att i förväg avgöra hur sådana artiklar kommer att användas. Det är därför inte möjligt att, inom ramen för dessa direktiv, behandla artiklar som eventuellt kan användas som tortyrredskap annorlunda.
För att beakta den oro som parlamentsledamöter och många andra som har skrivit till mig i denna fråga har gett uttryck för utarbetar kommissionen - i synnerhet generaldirektoratet för yttre förbindelser - likväl för närvarande ett förslag till rådets förordning om handel med artiklar som kan användas till tortyr eller grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Syftet med denna förordning är särskilt att fastställa gemenskapsregler för att förbjuda export, försäljning och överlåtelse till tredjeland samt import och inköp från tredjeland av sådana artiklar. Detta förslag skall också på lämpligt sätt gälla elektriska apparater.

MacCormick
På grund av det gemensamma språkbruket i dessa tre frågor har kommissionen säkerligen insett att de har sitt ursprung utanför denna kammare och Amnesty International har verkligen legat efter oss på denna punkt. Jag behöver inte särskilt framhålla vilken betydelse och vikt vi fäster vid påpekanden från Amnesty International.
Jag är verkligen mycket tacksam gentemot kommissionären för hans försäkringar till svar på frågans tredje del om de åtgärder som vidtas för att få rimlig kontroll över denna fråga. Är det inte en sorts ironi att den ursprungliga tanken med CE-märkning var att ge garantier om säkerhet. Men om jag befinner mig på fel sida av ett säkert tortyrredskap så är det inte någon bra plats att befinna sig på.
Kan ni ge oss någon tidtabell för de framsteg ni hoppas göra i frågan?

Liikanen
. (EN) Det interinstitutionella samrådet inom kommissionen pågår just nu. Olika enheter uttrycker sina åsikter så frågan är i dag i ett avancerat stadium av interna förberedelser.

Stihler
Med hänvisning till kommentarerna av min kollega, MacCormick, vill jag säga att jag också var mycket bekymrad. Det var därför jag lämnade in frågan. Amnesty Internationals rapport " Stopping the Torture Trade" (2001), kom fram till att elchockapparater har använts för att tortera eller misshandla människor i fängelser, interneringsläger och polisstationer i inte mindre än 76 länder runt hela världen. Rapporten kom också fram till att tillverkare av elchockpistoler använder den tilldelade CE-standarden för att göra reklam för dessa produkter. Som MacCormick sade så var avsikten med CE-märket att det skulle vara en symbol för kvalitet och säkerhet, men när det används om ett tortyrredskap är det bara perverst och vidrigt.
Jag välkomnar kommissionärens förslag och skulle uppskatta ytterligare förtydliganden när det gäller tidtabellen. För att driva saken lite längre: Ni har förklarat hur det går till när CE-märket beviljas, men hur sköts övervakningen av de beviljade CE-märkena och har det, så vitt ni känner till, inträffat att CE-märken har dragits tillbaka?

Liikanen
. (EN) Jag skall göra två kommentarer. För det första, enligt den åberopade rapporten från Amnesty International används elchockpistoler inte för tortyr eller misshandel av vare sig polis eller fängelsevakter inom EU. Det är i exporten till tredjeland som problem kan inträffa.
När det gäller CE-märkningen så är det så att om den är oriktigt anbringad och de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna känner till det så kan de intervenera hos tillverkaren eller dennes representant inom EU. Det finns alltså möjligheter för nationella myndigheter att ingripa. Det är vårt ansvar att övervaka det på ett lämpligt sätt.

Newton Dunn
Den tredje delen av min fråga är något mera vidsträckt. Jag frågar vilken myndighet som kan ifrågasätta giltigheten hos en CE-märkning? I sitt första svar sade kommissionären att det inte är kommissionen som kan avgöra saken och i sitt andra kompletterande svar sade han att det skulle vara den behöriga nationella myndigheten. Finns det något system för ömsesidigt erkännande av ett avgörande av en nationell myndighet eller krävs det att användningen av en CE-märkning på någonting som till exempel en elchockpistol skall ifrågasättas i var och en av de 15 medlemsstaterna? Finns det inte något övergripande organ som kan säga att det är giltigt? Det verkar vara en mycket omständlig process om det måste ifrågasättas 15 gånger.

Liikanen
. (EN) Medlemsstaternas tillsynsmyndigheter ansvarar för detta. Det finns inte något europeiskt organ för att göra detta. Det är naturligtvis möjligt att ställa frågor och vi kan överväga hur tillgången till information mellan myndigheterna kan förbättras så att vi kan göra framsteg.
Men vi måste komma ihåg att det bara gäller tillverkarna och att det inte nödvändigtvis finns tillverkare i alla länder.

Talmannen


David Robert Bowe
Fråga nr 37 från (H-0800/01):
Angående: Förslag om förbud mot vätefluorkolföreningar (HFC) Kan kommissionen bekräfta vilka åtgärder den avser vidta beträffande det förbud mot vätefluorkolföreningar (HFC) som den danska regeringen lagt fram?

Liikanen
. (EN) Danmark underrättade kommissionen i mars 2001 om ett utkast till förordning som skulle förbjuda import, försäljning och användning av tre växthusgaser - HFC, PFC och SF6 - och produkter vari dessa ingår från 2006, med undantag för vissa produkter och användningsområden för vilka man fastställde en annan tidtabell.
Denna anmälan, enligt direktiv 98/34/EG, gör det möjligt för kommissionen och andra medlemsstater att göra en förhandsgranskning av en åtgärd som skulle kunna skapa hinder för den fria rörligheten för varor på den inre marknaden. Flera medlemsstater har reagerat på det danska förslaget. Kommissionen har för sin del skickat en skrivelse till de danska myndigheterna som fick till resultat att möjligheten att anta förslaget sköts upp till den 6 september 2001. Danmark måste svara kommissionen och informera den om vilka åtgärder man avser att vidta med anledning av förslaget.
Kommissionens ståndpunkt kan sammanfattas på följande sätt. För det första, kommissionen erkänner att målet för det danska förslaget är legitimt. Texten syftar till att bekämpa växthuseffekten och till att bidra till en minskning med 21 procent av sex industrigaser, vilket Danmark förband sig att göra vid rådet (miljö) i juni 1998.
Europeiska unionen har för sin del åtagit sig att i enlighet med Kyotoprotokollet minska utsläppen av de sex industrigaserna från alla sina medlemsstater med 8 procent. Mot bakgrund av den information som redan har tillhandahållits av Danmark anser kommissionen att förslaget inte står i proportion till det eftersträvade målet och att det således inte förefaller stå i överensstämmelse med reglerna för den inre marknaden.
Kommissionen noterar att det finns tekniska åtgärder för att övervaka dessa utsläpp och att de åtgärderna ger upphov till färre snedvridningar av handeln inom gemenskapen än ett totalförbud. Kommissionen är dessutom inte övertygad om att det för varje fall finns säkra alternativa åtgärder som är tekniskt förenliga med de system som för närvarande är i bruk, eller att sådana kommer att finnas inom de tidsfrister som fastställs i det danska förslaget. Om Danmark inte besvarar kommissionens begäran kan den senare, som övervakare av fördragen, inleda ett överträdelseförfarande enligt artikel 226 i EG-fördraget, även om förslaget har antagits.

Bowe
För det första vill jag tacka kommissionären för ett utförligt och tydligt svar. Det är tydligt att kommissionen har vidtagit åtgärder när det gäller denna fråga. Det är något som bekymrar inte bara mig utan en mängd andra människor i unionen, i synnerhet de som arbetar inom luftkonditioneringsbranschen. Där riskerar man att en möjlig förändring av marknaden kommer alldeles för fort för att man skall kunna svara med tekniska åtgärder som står i samklang med någon form av lämpliga ekonomiska åtgärder.
Jag hoppas att kommissionen kommer att fortsätta att pressa de danska myndigheterna för att bli helt säker på deras avsikter. Jag hoppas att kommissionen kommer att söka ytterligare kontakter med de danska myndigheterna, på en högre nivå än de skrivelser som de redan har skickat, för att se till att man får ett snabbt svar. Den ovisshet som just nu råder kring den danska regeringens avsikter sprider sig i vågrörelser över den inre marknaden och ger upphov till tvivel som inte främjar en successiv omstrukturering av luftkonditioneringsmarknaden - och de andra marknader där dessa gaser används - så att de kan avvecklas över en rimlig tidsperiod. Jag hoppas att kommissionen kan försäkra oss att åtgärder kommer att vidtas.

Liikanen
. (EN) Vi kommer att vidta lämpliga åtgärder och hålla Europaparlamentet informerat.

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 38 från (H-0821/01):
Angående: Sveriges förbud mot kadmium i handelsgödsel Vid årsskiftet upphör Sveriges förbud mot kadmium i handelsgödsel. Då går EU-undantaget ut, och nya regler hinner inte bli färdiga. Vid EU-inträdet 1995 fick Sverige rätt att under fyra år behålla strängare regler än EU för olika kemikalier och farliga ämnen. För den stränga svenska begränsningen av kadmium i handelsgödsel förlängdes undantaget med tre år. Vid årsskiftet går tidsfristen ut - utan att någon ny reglering finns klar.
Tanken med de tidsbegränsade undantagen var att EU under tiden skulle skärpa sina regler för de farliga ämnena. Så har skett i vissa fall, men inte när det gäller kadmium i gödsel. I väntan på gemensamma regler blir nödlösningen att åter förlänga undantaget, som inte bara gäller Sverige utan också Finland och Österrike. Men inte ens detta hinner bli klart till årsskiftet.
Kommissionens förslag har inte lagts fram än, och det skall sedan beslutas i rådet och Europaparlamentet. Det betyder att det blir ett tidsglapp där handelsgödsel med höga kadmiumhalter formellt kommer att få säljas i Sverige.
Anser kommissionen att Sverige kan fortsätta att tillämpa egna regler under denna mellantid?

Liikanen
. (EN) Den 14 september 2001 lämnade kommissionen sitt förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om handelsgödsel i vilket det undantag som ger Österrike, Finland och Sverige rätt att behålla nationella gränser för kadmiumnivån i handelsgödsel förlängs till den 31 december 2004.
Detta förslag är nu i rådets och parlamentets händer för medbeslutandeförfarandet.
Frågan om kadmium i handelsgödsel har studerats av kommissionen under ett antal år, från början med målsättningen att införa en lämplig harmoniserande lagstiftning innan undantaget går ut den 31 december 2001.
På grund av de vetenskapliga frågornas invecklade beskaffenhet och förseningar i de riskbedömningar som medlemsstaterna har genomfört har det inte varit möjligt att lägga fram den erforderliga lagstiftningen i ett tidigare skede. Därför har kommissionen beslutat att förlänga undantaget för kadmium i handelsgödsel med ytterligare tre år och den gjorde det genom att inkludera lämpliga bestämmelser i ett förslag till förordning som innebär en omarbetning av de befintliga gödseldirektiven.
Eftersom huvuddelen av texten i den föreslagna förordningen inte är ny finns det hopp om att detta förslag kommer att antas snabbt, kanske vid första behandlingen. Kommissionen gör allt den kan för att underlätta ett snabbt antagande av förordningen. Men om det skulle visa sig att det inte är möjligt att få den föreslagna förordningen antagen före årets slut så kan de berörda medlemsstaterna begära ett undantag enligt artikel 95.4 i fördraget.

Sjöstedt
Jag tackar kommissionen så mycket för ett uttömmande och bra svar. Jag tackar också för förslaget om att undantaget mot kadmium i handelsgödsel skall förlängas. Detta undantag är mycket viktigt för Sverige och även för andra länder. Jag fick uppfattningen att den särskilda undantagsregel som nämndes sist i svaret innebär att vi har en sorts garanti mot att inte behöva ta emot handelsgödsel med kadmium under en eventuell mellanperiod innan den nya förlängningen träder i kraft. Är detta korrekt uppfattat?

Liikanen
. Jag känner till denna fråga väl, eftersom den var viktig redan 1993 vid förhandlingarna om utvidgningen med Finland, Sverige och Österrike. Om rådet och parlamentet inte hinner anta den föreslagna förordningen i tid, är det viktigt att dessa tre länder begär ett undantag.
Jag tror att det är mycket sannolikt att alla medlemsländer är färdiga att godkänna detta snabbt. Det är i och för sig kommissionens uppgift att följa upp att EG-lagstiftningen förverkligas noggrant. Vi har redan kommit med ett förslag. Vi har inte för avsikt att vidta åtgärder endast för en viss kort period av svårigheter. Jag tror att vi kan hantera denna fråga bra.

Talmannen
Tack så mycket för era svar, herr Liikanen.
I enlighet med arbetsordningen kommer frågorna 39 och 40 att besvaras skriftligen.
Vi går nu in på den sista delen av frågestunden. Kommissionen företräds av herr Vitorino.
Frågor till herr Vitorino

Talmannen


Manuel Medina Ortega
Fråga nr 41 från (H-0782/01):
Angående: Det stora antalet olagliga invandrare som stiger i land på Kanarieöarna Enligt vad som nyligen framkommit i nyhetssändningarna, använder man sig av moderfartyg för att sätta iland ett stort antal olagliga invandrare från Afrika på Kanarieöarna. Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att säkerställa integriteten i gemenskapens havsområden i denna region?

Vitorino
. (EN) De händelser som den ärade ledamoten hänvisar till visar hur viktigt det är att Europeiska unionen utvecklar en politik för att förebygga och bekämpa olaglig invandring och i synnerhet olagliga inresor över havet. En sådan politik måste utvecklas i samarbete med ursprungs- och transitländer och bör även innehålla åtgärder som rör Europeiska unionens inre politik.
Kommissionen är för att migrationen skall behandlas på ett allsidigt sätt, vilket innebär att Europeiska unionens politik inte bara bör angripa den olagliga migrationen utan även inbegripa initiativ som främjar de socioekonomiska intressena i ursprungs- och transitländer så väl som den lagliga migrationen.
När det gäller de initiativ som behöver utvecklas i samarbete med våra partners i Medelhavsområdet, bör det nämnas att olaglig migration är en av de frågor som för närvarande diskuteras inom ramen för Barcelonaprocessen. Båda sidor är överens om att det krävs multilaterala ansträngningar för att komma tillrätta med olaglig invandring från Nordafrika till Europeiska unionen. Nödvändigheten att utveckla en sådan politik underströks vid utrikesministerkonferensen om Europa och Medelhavsområdet i Bryssel den 5-6 november i år. Detta ämne, inklusive ett antal konkreta förslag om att förebygga och bekämpa olaglig invandring, ingår även i utkastet till regionalt program om rättsliga och inrikes frågor. Parterna hoppas kunna anta detta program vid nästa utrikesministerkonferens om Europa och Medelhavsområdet som kommer att äga rum den 22-23 april 2002 i Spanien.
Dessutom har olaglig invandring identifierats som ett av de relevanta ämnena för samarbete inom ramen för associeringsavtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater och Marocko. Vid associeringsrådets möte den 9 oktober i år underströk Marocko sin beslutsamhet att bekämpa olaglig invandring och nätverken av människosmugglare och uppmanade Europeiska unionen att stödja det i dess ansträngningar.
De marockanska myndigheterna har lagt fram konkreta och ambitiösa förslag som syftar till att hämma olaglig migration, först och främst genom att förstärka bevakningen av Marockos gränser mot Atlanten och Medelhavet. Kommissionen studerar för närvarande dessa förslag och hoppas kunna besvara dem relativt snart. Kommissionen har även beslutat att använda den nyskapade budgetposten, som är avsedd för samarbete med tredjeland inom migrationsområdet, genom att lämna bistånd till ekonomiska projekt som skall hjälpa de marockanska myndigheter som ansvarar för gränsövervakning och kampen mot olaglig invandring genom att erbjuda utbildning och tekniskt bistånd.

Medina Ortega
Herr Vitorino! Jag tackar er för de upplysningar ni har gett mig.
Det problem vi har i dag är att cirka 100 olagliga invandrare ankommer till öarna Lanzarote och Fuerteventura varje vecka. Det förefaller som om operationen består i att få tag på ett moderfartyg någonstans och sedan sätta dem ombord på " pateras" (små grundgående båtar) som kan nå kusten. En del når fram, andra drunknar och så fortgår det.
Enligt kommissionärens svar agerar inte gemenskapen på något sätt, utan förväntar sig att grannländerna skall kontrollera invandringen, men faktum är att det här sker. Den följdfråga jag vill ställa lyder som följer: Borgmästaren i Las Palmas köpte för några veckor sedan 200 enkla flygbiljetter till olagliga invandrare som befann sig i staden och skickade dem till Madrid. Borgmästaren i Madrid, som inte tillhör samma parti, var inte alls road av detta. Anser ni, herr kommissionär, att detta är det förfarande som bör användas om invandringen fortsätter på det här viset, nu när ni vet att de kanariska kommunerna måste betala enkelbiljetter för de olagliga invandrarna, eftersom de inte längre ryms på öarna, eller anser ni att det finns någon annan möjlig lösning som gör att man kan undvika en luftbro för invandrare från Kanarieöarna till övriga Europa?

Vitorino
. (ES) Herr talman! Jag anser att utvecklingen har varit positiv sedan vår senaste dialog här i plenum om den här frågan.
För det första: i enlighet med Barcelonaprocessen är debatt och dialog prioriterade frågor i den gemensamma strategin för Europeiska unionen och länderna i Medelhavsområdet när det gäller att bekämpa den olagliga invandringen. Detta är dock inte en isolerad fråga, den måste integreras i alla förhandlingar om den socioekonomiska utvecklingen i Maghrebländerna.
För det andra: i de bilaterala förbindelserna mellan Europeiska unionen och Marocko ha vi fått mycket konkreta förslag om förstärkning av kontrollen av Atlant- och Medelhavsgränserna från de marockanska myndigheterna. Jag understryker den atlantiska gränsen, eftersom den är en nyhet i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Marocko och för att den är av särskild vikt för situationen på Kanarieöarna.
Detta är två positiva punkter i dialogen mellan Europeiska unionen och länderna i denna region, särskilt Marocko.
Den tredje punkten, som är en nyhet enligt min åsikt, är att det inte finns en europeisk politik för återsändning av de olagliga invandrarna till ursprungs- och transitländerna. Kommissionen har dock för avsikt att under de närmaste veckorna lägga fram ett meddelande till rådet och Europaparlamentet om olaglig invandring där frågan om utarbetande av gemensamma standarder för politiken för återsändning av olagliga invandrare tas upp.
När vi har detta meddelande kan herr ledamoten själv se vilka förslag och bidrag som kommissionen tillför denna debatt om utarbetandet av en europeisk politik för återsändning, vilket för närvarande är en exklusiv befogenhet för de nationella eller regionala regeringarna, som regeringen för den självstyrande regionen Kanarieöarna.

Talmannen


Ioannis Marinos
Fråga nr 42 från (H-0792/01):
Angående: Införande av tilläggsuppgifter i EU:s nya identitetshandling Den senaste tidens terrorattentat i Förenta staterna har lett till diskussioner om huruvida man i de identitetshandlingar som polisen utfärdar i unionens medlemsstater borde införa mer detaljerade uppgifter beträffande innehavarens utmärkande drag och härkomst. Enligt uppgifter i grekisk press kommer denna fråga att tas upp till diskussion vid ministerrådets (rättsliga och inrikes frågor) möte i Bryssel i början av december.
Mot bakgrund av den senaste utvecklingen vill jag fråga kommissionen vad den anser om att man i de nya identitetshandlingar som skall gälla i EU skulle införa uppgifter om religionstillhörighet, vilket omtalats i grekisk press.

Vitorino
. (FR) Herr talman! Europeiska kommissionen har inte lagt fram något förslag som syftar till att nämna religionstillhörighet på identitetshandlingar. Innehavarens religionstillhörighet nämns inte på identitetshandlingarna i någon medlemsstat.
Den grekiska republiken har slutligen avskaffat uppgifter om religion i identitetshandlingar, och dess initiativ har bekräftats av den grekiska regeringsrätten, som ansåg att till och med frivilliga uppgifter om religionstillhörighet i de nationella identitetshandlingarna strider mot artikel 13 i den grekiska grundlagen, i vilken religionsfrihet garanteras.
Kommissionens inställning till att lämna uppgifter om religion i de nationella identitetshandlingarna har inte ändrats. Vi ber den ärade parlamentsledamoten att särskilt ta del av kommissionens svar på den muntliga frågan H-0456/00 från Alavanos. En sådan åtgärd skulle inte bara utgöra en kränkning av religionsfriheten, utan skulle också kunna leda till dold eller uppenbar diskriminering på grundval av religion.

Marinos
Jag tackar kommissionsledamoten för hans svar, men han svarade inte på min fråga om detta ämne kommer att diskuteras av de femton medlemsländernas justitie- och inrikesministrar vid deras kommande möte i Bryssel. Det var det jag frågade om.
Mitt andra påpekande: Jag delar helt uppfattningen att det är en känslig fråga. Det är för övrigt en allmän uppfattning i Europaparlamentet att man inte bör använda den religiösa identiteten som ett argument som kan skapa problem, om det nämns. I koranskolorna i de muslimska länderna lär man ut uppfattningen att Muhammed rekommenderar att man dödar kristna och judar och att detta är ett inslag i denna religion. Jag skulle vilja fråga om Europeiska unionen accepterar att man lär ut sådant också i skolorna inom Europeiska unionen.
Eftersom det är förbjudet i Europa att lära ut fascismens och hitlerismens rekommendationer att förinta judarna, skulle jag vilja fråga om vi däremot kan tolerera att liknande undervisning bedrivs av fanatiska muslimer, inte minst med tanke på den speciella situation som uppstått efter terrorattacken den 11 september.

Vitorino
. (FR) För det första försökte jag att besvara er fråga genom att säga att kommissionen inte har lagt fram något förslag. Det är alltså inte efter ett förslag från kommissionen som en sådan fråga kan diskuteras inom rådet (rättsliga och inrikes frågor). Såvitt jag vet finns det ingen punkt på föredragningslistan där det har planerats att vi skall diskutera den fråga som ni tog upp vid Europeiska unionens ministerrådsmöte för rättsliga och inrikes frågor.
När det gäller huruvida jag verkligen har förstått den andra fråga som ni ställde till mig, om innehållet i den utbildning som ges i skolorna i arabiska länder, om jag har förstått frågan rätt, måste jag naturligtvis svara er att unionen inte har någon som helst behörighet som tillåter den att ingripa i innehållet i läroplanerna i tredjeländer. Dessutom hör detta till och med när det gäller Europeiska unionens skolor till subsidiaritetsområdet, vilket ledamoten mycket väl känner till, vilket betyder att det är varje medlemsstats regerings enskilda ansvar att definiera skolutbildningens innehåll, oavsett om det rör sig om allmänna eller privata skolor, inom Europeiska unionen.

Talmannen


María Izquierdo Rojo
Fråga nr 43 från (H-0794/01):
Angående: Tillämpningen av fundamentalistiska normer inom Europeiska unionen Kan kommissionen mot bakgrund av att det inom Europeiska unionen förekommer kränkningar av kvinnors rättigheter på grundval av fundamentalistiska synsätt svara på följande frågor: Ställer sig kommissionen positiv till att vidta vissa åtgärder för att förhindra förekomsten av normer som inte är förenliga med de mänskliga rättigheterna? Kommer kommissionen att tillstå att det händer att de mänskliga rättigheterna kränks under förevändning av religiös övertygelse, kultur och sedvänjor? Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta på kort och lång sikt?

Vitorino
. (FR) De kränkningar av kvinnors rättigheter som den ärade ledamoten nämner tar sig uttryck på olika sätt och kräver skilda analyser. Men kommissionen konstaterar emellertid, i enlighet med artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen, att detta fördrag bygger på principerna om frihet, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, liksom rättsstaten, vilket är principer som är gemensamma för medlemsstaterna.
Liksom det bekräftades vid den fjärde världskonferensen för kvinnor i Peking 1995, utgör främjandet och skyddet av kvinnors rättigheter en viktig beståndsdel av de allmänna mänskliga rättigheterna. Kommissionen kan i alla fall inte tillåta att de grundläggande rättigheterna för personer kan kränkas, med religiösa trosläror, kulturella traditioner eller sedvanerätt som förevändning.
Denna ståndpunkt föreskrivs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna - artiklarna 1, 4, 21, 23, 24 - och i de övriga texterna om de grundläggande rättigheterna, som till exempel Allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna - artiklarna 2 och 5 - eller Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna - artiklarna 2, 3 och 14. I Wiendeklarationen, som antogs i juni 1993 vid världskonferensen om de mänskliga rättigheterna, fastställs det, i dess punkt 18, att alla typer av våld mot kvinnor, bland annat på grundval av kulturella förhandsantaganden, skall vara förbjudna.
Oberoende av det nationella skyddet när det gäller de grundläggande rättigheterna, och kvinnors rättigheter i synnerhet, bör det påpekas att gemenskapen sedan 1975 utvecklar en politik för främjandet av jämlikhet mellan könen. Lika tillträde till arbetsmarknaden, till de styrande organen, och jämlikhet inför de sociala rättigheterna är alla viktiga rättigheter i detta hänseende, liksom rätten att skyddas mot våld och sexuella trakasserier.
Det finns ett antal gemenskapslagstiftningsåtgärder, direktiv, och till och med rättspraxis inom EG-domstolen, som bygger på en särskild rättslig grund, nämligen artikel 141 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Dessutom medför fördraget en skyldighet att införliva frågan om jämlikhet mellan könen i alla unionens politiska linjer. Detta finns i artikel 3 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.

Izquierdo Rojo
Tack så mycket för detta svar, herr kommissionär, det visar att kommissionen är medveten om problemet.
Som en följdfråga skulle jag vilja veta om ert svar betyder att ni planerar och ställer er positiv till att man informerar de kvinnliga invandrarna om deras rättigheter inom Europeiska unionen. Skulle de kvinnliga invandrarna kunna få tillgång till organ för försvar för deras rättigheter? Jag skulle vilja höra er åsikt om den här frågan och om ni planerar några sådana åtgärder.

Vitorino
. (ES) Det är mig ett nöje att besvara er fråga. Inledningsvis vill jag säga att alla de initiativ som kommissionen har lagt fram på området för asylrätt och laglig invandring innehåller särskilda juridiska regler för att hantera den speciella situationen för kvinnliga invandrare eller kvinnor som söker fristad och asyl i Europeiska unionens medlemsstater.
Vi vill att det skall finnas särskilda villkor för att behandla kvinnornas situation under förhören för asylansökan. Till exempel möjligheten att en kvinna som har varit utsatt för sexuella övergrepp kan be att den tjänsteman som genomför förhöret byts ut för att det inte skall vara en man, utan en kvinna, eftersom det då kanske är lättare för henne att berätta den historia som hon grundar sin asylansökan på.
Fru ledamoten har lagt fram en fråga som är mycket viktig: information till invandrarna om deras rättigheter. En av kommissionens mest prioriterade frågor är utan tvivel att det skall bli möjligt att ge invandrare, och även flyktingar, en så fullständig information om deras rättigheter som möjligt.
Om fru ledamoten läser de konkreta förslag som kommissionen har kommit med till rådet och parlamentet, såväl när det gäller invandring som asyl, kommer hon att se att förslaget om information finns med där. Det är medlemsstaternas nationella förvaltningar och de icke-statliga organisationer som vi har ett närmare samarbete med på de här områdena som har ansvar för tillhandahålla fullständig information om de rättigheter som de invandrare som ansöker om asyl i Europeiska unionen kan komma i åtnjutande av.

Talmannen
Eftersom tiden för frågor till kommissionen har tagit slut, kommer frågorna 44-84 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar frågestunden med frågor till kommissionen avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.40 och återupptogs kl. 21.00.)

Trygg energiförsörjning
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är ett betänkande av Chichester (A5-0363/2001) för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens grönbok - " Mot en europeisk strategi för trygg energiförsörjning" (KOM(2000) 769 - C5-0145/2001 - 2001/2071(COS)).

Chichester
. (EN) Herr talman! Jag vill börja med att gratulera kommissionen till grönboken. Det är en utmärkt analys av energiförsörjningen i Europa. Jag tackar alla mina kolleger för det sätt på vilket de har bidragit till att föra mitt betänkande till det här stadiet i kväll.
Grönboken tar i huvudsak upp tre frågor. För det första handlar det om att EU i allt högre grad kommer att bli beroende av utomstående energikällor, ett beroende som kommer att uppgå till 70 procent 2003. För det andra har EU synnerligen begränsade möjligheter att påverka villkoren för utbudet, varför det är på efterfrågesidan som EU kan göra sina insatser, framför allt genom att gynna energisparande i byggnader och inom transportsektorn. För det tredje kan EU under nuvarande omständigheter inte bemöta den utmaning som den globala klimatförändringen innebär eller fullgöra sina åtaganden, framför allt enligt Kyotoprotokollet.
Det finns framför allt en aspekt som är verkligt frapperande, nämligen det massiva beroendet av olja i allmänhet och importerad olja i synnerhet. Av lätt insedda skäl som har med försörjningstrygghet och miljöskydd att göra måste det snabbt göras något för att åtgärda detta oproportionerliga beroende. Vi kan inte ändra på att oljan kommer därifrån den kommer, men vi kan göra en hel del på efterfrågesidan, framför allt inom transportsektorn.
Att vara beroende av importerad olja är inte nödvändigtvis något ont och inte heller leder det till ekonomisk ineffektivitet, under förutsättning att källorna är många, att ingen leverantör har en dominerande ställning och att vi kan producera tillräckligt med varor och tjänster för att betala för oljan. Kommissionen gör rätt i att såsom första prioritet koncentrera sig på åtgärder för att styra efterfrågan och man får hoppas att medlemsstaterna energiskt kommer att fortsätta på denna linje. Jag går dock inte med på att det inte skulle finnas något manöverutrymme på utbudssidan eller att detta utrymme skulle vara oerhört begränsat. Det finns fyra områden inom vilka EU och medlemsstaterna själva kan bestämma hur utvecklingen skall gå, på ett sätt som kommer att få verkligt stor betydelse både för försörjningstryggheten och miljöskyddet.
Förnybara energikällor är rent definitionsmässigt inhemska resurser och vi gör rätt i att försöka utöka deras andel av den slutliga förbrukningen och av elkraftsproduktionen. Låt oss dock vara realister. Även om de ambitiösa målen för sådana energikällor uppnås kan de inte förväntas helt och fullt ersätta någon enda av de andra energikällorna eller bli vår enda källa till all den energi vi behöver.
Kärnkraften är impopulär på sina håll, men den svarar för en större del av elkraftsproduktionen i Europa än någon annan energikälla. Den täcker en stor del av det grundläggande behovet av elkraft och ger knappast alls upphov till några växthusgaser. Det är en trygg och säker europeisk teknik, där driften följer rigorösa normer. Att avsiktligen avhända oss denna viktiga källa till elkraft verkar stolligt i en situation där vi inte har någon alternativ källa som kan försörja oss med el i lika stora mängder.
Kolet är i Europa en energikälla på tillbakagång, på grund av de kostnader det är förenat med och de farhågor ur miljösynpunkt som det ger upphov till. Likväl är kolet en viktig inhemsk naturtillgång som så att säga kunde göra comeback med hjälp av ny teknik för att göra det effektivare och mindre förorenande. Dessutom finns det enorma möjligheter för europeiska leverantörer av utrustning och system att göra affärer runtom i världen, om näringslivet bara kan ta vara på detta tillfälle.
Det fjärde området är forskning för framtida teknik och energisystem. Det här är någonting som Europa måste göra för att slå vakt om den fortsatta försörjningstryggheten, sysselsättningen och tekniken. Det verkar självklart, men det måste upprepas.
Av alla de ovannämnda orsakerna kan jag inte heller hålla med om att EU inte skulle kunna fullgöra sina åtaganden från Kyoto. Det som behövs är realism i kärnkraftsfrågan, målmedvetna strävanden i fråga om ren kolteknik, mycken uppmuntran till förnybara energikällor, samordnade åtgärder för att styra efterfrågan och en varaktig insats för att upplysa allmänheten om att det måste bli slut på energislöseriet.

Ayuso González
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! För det första vill jag gratulera kommissionären och föredraganden till detta betänkande, eftersom grönboken om energiförsörjning är ett mycket bra dokument, som nu följs av ett utmärkt betänkande.
Detta dokument utgör det första stora steget mot en energistrategi för Europa, det innehåller ett övergripande perspektiv av situationen och man tar upp alla relevanta frågor för denna sektor på ett direkt och rättframt sätt. Det konstateras att vårt främsta problem är att vår försörjning kännetecknas av ett stort externt beroende, vilket kommer att öka under de kommande decennierna.
Vi får dock inte lägga miljöfrågorna åt sidan, de är nämligen omöjligt att skilja dem från energianvändningen. Därför kommer det antagna direktivet om förnybara energikällor och förslaget om främjande av biobränslen att innebära en stort steg framåt i diversifieringen av försörjning med ren energi, men de är inte lösningen på varken kort eller medellång sikt.
Vi får inte lägga hinder i vägen för någon typ av energi, framför allt inte för energikällor som inte orsakar utsläpp av koloxid. Lösningen är, vilket kommissionen påpekar mycket väl, en diversifiering av försörjningskällorna, särskilt de rena energikällorna - som inte ger upphov till växthusgaser. Vi måste lägga tonvikten på den tekniska forskningen om energi, energibesparing och avregleringen av gassektorerna för att skapa en verklig inre energimarknad. Dessutom skulle det vara bra om ett kapitel om energi inbegrips i fördragen.

Vlasto
Herr talman! Tillåt mig att i min tur gratulera vår föredragande Chichester, för det utomordentliga analys- och förslagsarbete som han har utfört, och att säga att jag fullständigt instämmer i hans realistiska och pragmatiska inställning, med vilken en oumbärlig jämvikt upprätthålls mellan de olika energikällorna i inrättandet av en europeisk strategi för energiförsörjning. Denna strategi vilar på tre kompletterande målsättningar, som jag stöder: en minskning av Europeiska unionens energiförbrukning genom att stärka vissa sektorers effektivitet, särskilt byggnads- och automobilsektorerna, en stärkning av samarbetet med och investeringarna i länder som levererar energi, och en diversifiering av energiresurserna med ett syfte som jag tycker är avgörande, nämligen att minska beroendet när det gäller olja.
Det gläder mig också att man i detta betänkande preciserar med vilka medel som man skall uppnå dessa målsättningar, särskilt genom avregleringen av energisektorn, och jag skulle vilja insistera på nödvändigheten av att inte ge vika för agitatoriska yttranden, särskilt när det gäller förnybar energi och kärnkraft. Vi måste vara realistiska, och förstå att Europeiska unionen, utan bidraget från kärnkraften, inte skulle kunna uppnå de målsättningar som den har fastställt för minskningen av växthusgaserna. Jag anser dock att respekten för Kyotokriterierna måste vara en huvudsaklig målsättning för Europeiska unionen. Denna målsättning ligger inom räckhåll för oss om vi visar prov på klarsynthet i våra val, och jag lägger särskilt märke till att de vägar som ligger öppna när det gäller skattefrågor kan utgöra kraftfulla incitament, under förutsättning att de inte hindrar Europeiska unionens industriella utveckling.
Flera ändringsförslag från Gruppen De gröna motverkar sitt eget syfte. I stället för att uppmuntra till en debatt, utesluter de i första hand flera möjligheter till energival, och jag anser att vi måste förkasta dessa ändringsförslag för att bevara betänkandets sammanhang. Jag hoppas att vi kommer att göra det i enlighet med vår fördragandes rekommendationer.

Linkohr
Herr talman! Jag uppskattar detta betänkande, och jag vill gratulera föredraganden till hans utläggningar och för övrigt även gratulera kommissionen till grönboken, ty kommissionen gör oss därmed medvetna om vårt energiberoende. Jag kan inte erinra mig någon debatt under de senaste tjugo åren som i sådan mån har gjort oss uppmärksamma på vårt beroende av energiimport som denna grönbok. Än en gång tack så mycket.
Två påpekanden om kärnenergin. I motsats till många i min grupp anser jag att den har en framtid. Jag tycker att vi också skulle ge uttryck för det på ett positivt sätt. För det andra vill jag - det är kanske ännu viktigare än den första punkten - påpeka att det är vår uppgift att utveckla ett rent kolkraftverk. Det säger jag också med tanke på de förpliktelser som vi har sedan Kyoto. Ett rent kolkraftverk är inte intressant enbart för Europa, utan för hela världen. Ty vi skall inte glömma bort - det har ju kommissionen också alltid påpekat - att vårt beroende av fossila energier under de närmaste en eller två generationerna - i varje fall i världen i stort - kommer att uppgå till 80 procent, och desto viktigare är det att behärska förbränningstekniken.

Pohjamo
Herr talman! Även jag vill tacka Chichester för ett betydande arbete under beredningen av detta ärende. EU:s möjligheter att ingripa i leveransvillkoren för energi är begränsade, vilket här också har konstaterats. Påverkningsmöjligheterna är begränsade till efterfrågan och den vägen till uppmuntran till energibesparingar inom byggnads- och trafikbranscherna. En central aspekt är att försäkra sig om mångsidiga energikällor och en jämn fördelning av energileverantörer. Tillgång på lokal energi ökar energiförsörjningens tillförlitlighet, minskar beroendet av importenergi och erbjuder sysselsättning. Speciellt bör forskning om och utnyttjande av förnybara energikällor uppmuntras.
Ansvaret för energiförsörjningens upprätthållande tillfaller i första hand den nationella energipolitiken. För att förbättra försörjningstryggheten bör man sluta fördrag med andra länder. Energiprojekt som betjänar gemensamma europeiska mål är också ett utmärkt sätt att konkretisera EU:s politik för den nordliga dimensionen.

Turmes
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! De grönas ståndpunkt och min ståndpunkt har länge diskuterats inom andra fora, och det är inte heller möjligt att på två och en halv minut lägga fram en nyanserad argumentation. Jag kommer därför att nöja mig med att ställa några frågor till kommissionären.
För det första anser jag att det är viktigt att denna debatt grundar sig på så exakta siffror som möjligt. Redan vid ett förberedande skede av debatten kunde man konstatera att scenarier som kommissionen har tillgång till inte egentligen är några " bottom up" -scenarier varken för energieffektiviteten, eller för den förnybara energin, eller för kraftvärmeproduktion. Ett annat problem är för övrigt ofta att de europeiska scenarierna inte motsvarar de detaljerade scenarier som medlemsstaterna har upprättat. Inom detta sammanhang skulle jag vilja veta om kommissionen har påbörjat sitt arbete med denna typ av scenario med avseende på toppmötet i Barcelona.
För det andra är energieffektiviteten en kunskap för alla, och alla insisterar på denna punkt. Hur långt har kommissionen i dag kommit rent konkret, när det gäller de viktiga insatser som den skall göra inom området för energieffektivitet? Jag anser att parlamentet, både genom sitt initiativ " Energy Intelligent Europe" (Ett Europa med intelligent energiutnyttjande) och sin handlingsplan, har lagt fram ett visst antal alternativ. Sedan oktober kan jag likväl konstatera att det egentligen inte längre finns några ihärdiga ansträngningar från kommissionen i denna bemärkelse.
För det tredje, och jag tror att det här rör sig om en grundläggande punkt, när ni påbörjade er presentation av grönboken, lovade ni oss en verkligt demokratisk debatt. Men i dag kan jag konstatera att rundabordsdiskussionerna på nationell nivå, å ena sidan, knappt har uppvisat någon öppenhet, och att man på europeisk nivå, å andra sidan, fortfarande väntar på att det skall hållas en öppen debatt med insyn, i likhet med den som ni i början tillkännagav som en av de huvudsakliga beståndsdelarna. Därför frågar jag er i dag, fru kommissionär, när rundabordsdiskussionerna inom det civila samhället och mellan experter på europeisk nivå kommer att äga rum. Man har tillkännagivit dem sedan sex månader, och vi har ännu inte sett något resultat. Jag förstår inte hur kommissionen kan garantera en uppföljning av grönboken utan att ha anordnat rundabordsdiskussioner.

Fitzsimons
Herr talman! Vi är alla medvetna om att Europeiska unionen är mycket beroende av utomstående energikällor och har mycket små möjligheter att påverka villkoren för utbudet. Detta innebär dock inte att Europeiska unionen inte bör göra mer för att främja användningen av alternativ energi samt energikällor som är säkrare och renare. Den måste också spela en ledande roll för att se till att samtliga villkor i Kyotoprotokollet blir genomförda. Det internationella samfundet i stort har inte precis höljt sig med ära i ansträngningarna för att se till att få stopp på uttunningen av ozonlagret.
Detta betänkande hänvisar till det faktum att kärnenergin kommer att spela en mindre viktig roll i Europa till följd av beslut om en framtida avveckling i fem medlemsstater. Det framhåller också att inget land i Europa för närvarande bygger nya kärnreaktorer. På Irland skulle det var mycket uppskattat om ni ville informera den brittiska regeringen och BNFL om detta faktum. Den brittiska regeringen planerar för närvarande för en utvidgning, inte en minskning, av verksamhet med anknytning till kärnenergi vid Sellafield. Anläggningen för MOX-bränsle i Sellafield innebär mer kärnbränsleupparbetning, inte mindre, och det finns inte någon i den brittiska regeringen och BNFL som kan förneka det.
I Irland är vi utleda på det sätt på vilket BNFL bryter mot de påstått stränga normerna för driften i sin kärnkraftshantering. Det är inte så lätt för oss att glömma att BNFL förfalskade dokument om kontrakt om kärnbränsleupparbetning med den japanska regeringen. Var finns de rigorösa normerna när man har att göra med ett företag som har förfalskat dokument och där det gång på gång har visat sig att det sköter verksamheten på detta vårdslösa sätt?
Jag anser att BNFL i teknisk mening är konkursmässigt. Dess skulder för att ställa i ordning efter stängningen av kärnkraftsanläggningar och för behandling av kärnkraftsavfall kommer att vara i närheten av 34 miljarder GBP medan det bara finns aktieägarkapital på 235 miljoner GBP på balansräkningen. Vad finns det då för ekonomisk motivering för att fortsätta driften av kärnkraftsanläggningen i Sellafield, än mindre att utvidga kärkraftsdriften där i framtiden?
Känner det brittiska folket till den verkliga omfattningen av transporterna av nukleärt material på järnväg och till havs i Storbritannien? I Irland är vi mycket bekymrade över säkerhetsarrangemangen i Sellafield mot bakgrund av terroristattackerna i Amerika den 11 september. Vilka garantier kan den brittiska regeringen lämna det irländska folket att högsta möjliga säkerhet gäller i området? Vi vet vilken förödelse som skulle bli resultatet om en attack liknande den mot tvillingtornen skulle inträffa vid Sellafield.

Kronberger
Herr talman, fru kommissionär! Grönboken om trygg energiförsörjning kan principiellt välkomnas. Den behandlar ett akut problem, som hänger omedelbart samman med den mycket oberäkneliga världspolitiken. Vid sidan av många bra ansatser kan jag inte dela föredragandens åsikt att kärnenergin är ett förnuftigt alternativ till energiimporten.
Orsakerna är välkända. Nyligen slutfördes en undersökning på uppdrag av Europaparlamentet, där man kom fram till att upparbetningsanläggningarna i La Hague och Sellafield om sju årtionden kommer att utstråla lika mycket radioaktivitet som den som utlöstes vid reaktorolyckan i Tjernobyl. Frågan om slutförvaringen är inte heller löst. Kärnfusion erbjuder inte heller någon lösning. Det är därför klokare att investera i säkra förnybara energikällor än i kärnfusion, som i bästa fall kan ge resultat om 100 år.

Vidal-Quadras Roca
Herr talman! Om en bra politik består av att utarbeta fullständiga och välriktade diagnoser för att utforma och genomföra lämpliga lösningar, råder det inget tvivel om att kommissionens energipolitik, som kommissionär De Palacio leder, är ett exempel på god politik. Inom denna goda politik utgör grönboken en ingående och fullständig analys av situationen.
I grönboken finns fyra grundläggande budskap: de stora risker som beroendet av externa källor utöver en rimlig gräns medför, att det är omöjligt att uppfylla målen från Kyotoprotokollet om vi inte är aktiva och inför korrigerande åtgärder, budskapet om det begränsade manöverutrymme som vi har inom politiken för utbud och behovet av att koncentrera våra ansträngningar på politiken för efterfrågan samt budskapet om behovet av att ge energipolitiken en verklig europeisk dimension.
Utan tvivel stannar inte denna goda politik vid en diagnos, eftersom kommissionären visar att man kan kombinera analyser och åtgärder, och för närvarande har vi direktivet för bättre energieffektivitet i byggnader, direktivet om transport, direktivet om avreglering av gas- och elektricitetssektorn och parlamentets förordning om villkor för tillträde till nät för gränsöverskridande elhandel.
Det är därför på sin plats att gratulera kommissionären, och jag vill inte sluta innan jag mycket uttryckligt har tackat vår föredragande, Chichester, för hans sansade betänkande och stora mottaglighet för sina kollegers arbete.

Paasilinna
Herr talman, kolleger! Jag tackar för den passus i betänkandet där denna gasledningsförbindelse med Ryssland är inbegripen i den nordliga dimensionen. Herr kommissionär! Jag föreslår att kommissionen skyndsamt vidtar åtgärder för att vi skall kunna få denna gas från norr för att balansera vår energisituation.
I den här föredragningen har brunkolet rönt stor uppmärksamhet. Därför frågar jag varför torven har glömts bort, den förnyas ju ändå med en millimeter om året; men torven är ju en växt från fattiga områden medan däremot brunkolet är de mest välbärgades! I glesbygdsområden är emellertid torven en viktig bränslekomponent, den är också ett regionalt bränsle.
Fyrtio procent av energiåtgången går till byggnader, deras uppvärmning, vatten, ventilation och belysning. Vi i Finland blev redan under den senaste energikrisen tvungna att göra modifieringar i våra byggnader och vi har uppnått goda resultat i dessa bistra förhållanden. Vi måste öka energieffektiviteten kraftigt i byggnaderna, eftersom det ännu finns mycket att förbättra på den fronten. Vi måste exempelvis vänja oss vid skymning. Det är fint att befinna sig i skymning och inte alltid i solsken eller artificiellt ljus.

Souchet
Herr talman! De på varandra följande oljekriserna och den politiska och sociala bräckligheten hos de huvudsakliga råoljeproducerande länderna betonar vikten av tanken på ett energimässigt oberoende för våra ekonomier.
Men om det från vår sida inte finns någon stark politisk vilja att införa detta oberoende, är det tvärtom vägen med energimässigt beroende som öppnar sig framför oss. Om vi låter saker och ting fortsätta att utvecklas som de gör, kommer det externa energiberoendet i Europeiska unionens länder att om 25 år uppnå 70 procent i stället för 50 procent i dag. Det är detta medvetandegörande som ligger bakom grönboken.
Om vi vill fortsätta att styra över vårt öde måste vi prioritera två insatsriktningar. Vi måste, å ena sidan, framför allt gynna energibesparingar. Vi måste, å andra sidan, värdesätta våra tillgångar, vår expertis och våra resurser.
Ur denna aspekt är det, liksom i förslagen i grönboken och från föredraganden, lämpligt att på ett realistiskt och inte längre ideologiskt sätt, ta upp frågan om utvecklingen av energi från kärnkraftskällor. Detta innebär att man måste medge att kärnkraften är oförvitlig när det gäller växthusgaser, men också att intensiva forskningsansträngningar är absolut oumbärliga för att uppnå en fullständig ofarlighet för slutavfall, även om avfallet endast utgör små kvantiteter.
Det är verkligen inte genom att angripa upparbetningsförfarandena - liksom den WISE-studie som STOA begärt återigen gör, och vars vetenskapliga karaktär allvarligt ifrågasätts - som man kommer att göra framsteg i rätt riktning. I stället för att sterilisera sina tekniska framsteg, borde de europeiska länderna värdesätta dem, genom att särskilt inrikta sin forskning mot en förbättring av upparbetnings- och återvinningsmetoderna.
En likadan forskningsinsats måste göras inom området för biobränslen, som har den fördelen att de för vår del utgör en viktig inhemsk energikälla, som inte förorenar och som erbjuder lovande användningsområden för vår jordbruksproduktion. Jag beklagar i detta hänseende att man i grönboken inte har avsatt tillräckligt utrymme för biobränslen.

Purvis
Herr talman! Här står vi och vi är alla bekymrade över vårt beroende av importerade bränslen och importerad energi, bekymrade över framtiden för vår ekonomi och våra arbeten och ändå har vi Fitzsimons och Kronberger som klagar över och förringar en av de viktigaste potentiella källorna för att möta det problemet, kärnkraftslösningen. Inte nog med att det uppfyller våra krav på ekonomi och energi, det uppfyller även våra miljökrav enligt Kyoto.
Jag skulle säga - och Chichesters utomordentliga betänkande stöder detta - att om vi inte diversifierar våra energikällor, i synnerhet genom att utveckla inhemska energikällor, så kommer vi att få stora problem med vår ekonomi och våra arbeten i framtiden. Kärnkraft måste spela en viktig roll för bägge målen: diversifiering och inhemska resurser. Det finns även andra områden. Chichester nämnde kol. Vi måste utveckla rena tekniker för kol.
I min del av världen, i Skottland, skulle vi önska en starkare betoning på att utveckla oljeindustrin och gasindustrin och deras potential för bättre återvinningssystem, för att utveckla oljefält och gasfält som ligger i utkanten, för att under tiden fylla på reserverna, förråden i den södra delen av Nordsjön, med gas för att skydda oss på lång sikt, och i synnerhet överföringsnät. Det gäller inte bara för olja och gas utan även för elektricitet.
På alla dessa områden finns det en stor potential för forskning. Det för över till det som vi skall diskutera i morgon i anslutning till betänkandet av Caudron om det sjätte ramprogrammet. På alla dessa områden kommer diversifiering, inhemska resurser och forskning att hjälpa oss att nå våra mål.

Caudron
Fru kommissionär, kära kolleger! Jag ville tala i denna debatt av två skäl. För det första vill också jag insistera på vikten för Europa av energi vid en tidpunkt då man förutser ett beroende i nivå med 70 procent år 2030 med, uttryckligen, mycket små manövermarginaler. Sedan vill jag absolut betona att jag allmänt stöder Chichesters tillvägagångssätt, med vilket han föreslår både en diversifiering av energikällorna och en utveckling av alla de nuvarande alternativen, utan att några av dem utesluts. I dessa förslag finns det naturligtvis krav på avreglering som jag utan tvekan hade förkastat om de hade förekommit ensamma. Men de läggs i dag fram i en mycket omfattande helhet med krav, varav några är mycket modiga, och därför kan jag ge mitt stöd till det paket som har lagts fram av vår kollega Chichester, vars betänkande jag vill gratulera till.

Van Velzen
Herr talman, fru kommissionär! I första hand skulle jag vilja tacka Chichester så väldigt mycket. Jag har sett få betänkanden om energi med en sådan nivå. Kommissionens grönbok var redan bra, men med det här komplementet tror jag att vi har mycket bra byggstenar för energipolitiken i Europeiska unionen.
Det största bekymret är naturligtvis, som Chichester också skriver, vårt energiberoende och frågan är vad man kan göra åt det. Jag tycker alltså att det välavvägda Chichester-betänkandet är en mycket bra handräckning. Det betyder att man inte bara får se till råolja och gasförsörjning utan även till de nya energiformerna. Att man måste se till förnyelsebara energikällor men inte heller får blunda för kärnkraften. Särskilt inte för hur användandet av den kan göras säkrare. Det går verkligen och det måste vi fortfarande göra mycket åt. Man kan inte säga att kärnkraften skall förbjudas för då hamnar Europa i verkligt stora problem. Vi måste naturligtvis göra något när det gäller efterfrågan och i det avseendet kan det också ske en hel del, även med intelligenta lösningar.
Herr talman! Det sägs alltid att om det inte finns något energikapitel så går ingenting. Nåväl, om jag läser punkt 21 där det bara står en sammanfattning av alla delar av EU-politiken som just nu kan förverkligas, då är det ett enormt program. Vår kommissionär har i det avseendet oerhört mycket arbete. Herr talman! Energi- och - särskilt om vi ser till utvecklingen efter den 11 september - geopolitiska utvecklingar hänger nära samman med varandra. Jag hoppas alltså att energistadgan ratificeras så snart som möjligt och att vi fortsätter utveckla havsbäckenet i Kaspiska havet för på det sättet kan vi också minska Europas beroende en aning. Jag skulle vilja avsluta med att gratulera både kommissionären och vår föredragande till deras utmärkta arbete.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ärade ledamöter, mina damer och herrar! Jag vill börja mitt inlägg med att tacka föredraganden, Chichester, och uppriktigt gratulera honom till hans arbete och ansträngningar med detta sannerligen utmärkta betänkande.
Jag är medveten om omfånget av denna utmaning, eftersom det är en omfattande och komplicerad fråga som berör många olika parter, inom och utanför parlamentet.
När jag talar om trygg energiförsörjning avser jag inte bara den fysiska försörjningen, utan även hållbara energisystem och energitjänster ur olika synpunkter, miljö, socialt och ekonomiskt. Därför är en trygg energiförsörjning grundläggande för vår utveckling och säkerhet i vid bemärkelse, och den senaste tidens händelser har gjort detta ännu tydligare. Faktum är att de tragiska händelserna den 11 september har tydliggjort vårt beroende av import och säkerheten i våra installationer.
Riskfaktorn mångdubblades från en dag till annan: risker för uppsåtliga skador på installationer och infrastrukturer, risken med en ombytlig oljemarknad (och de skadliga effekter som detta kan få för världsekonomin) och risken för att vår försörjning avbryts, såväl den interna som den externa. Allt detta sammantaget gör att det nu är viktigare än någonsin att förfoga över lämpliga mekanismer för att klara av nödsituationer.
Det intresse som säkerhetsfrågorna väcker både inom och utanför Europa, vilket man kan utläsa av de svar vi har fått på grönboken, - vi har fått över 150 stycken formella svar från organisationer av alla slag - är uppmuntrande. Det är mig ett nöje att kunna bekräfta det allmänna stöd som kommissionens analys har fått och att man är mycket mottaglig när det gäller de risker och problem som är förknippade med att garantera en trygg energiförsörjning och den internationella karaktären av dessa risker och problem som Europa står inför. Detta återspeglas i det utmärkta betänkande som ni har framför er.
Många tillfrågade har medgett att det nu inte längre är möjligt att betrakta energiförsörjningen som oberoende av de ekonomiska och miljörelaterade målen. Dessutom finns det en rad punkter i betänkandet där det tydligt bekräftas att Europaparlamentet anser att det finns en nära koppling mellan de tre målen och att jämvikten mellan dessa bör bevaras.
Svaren bekräftar även att inom den allmänna opinionen i Europa delar kommissionens önskan om att ta itu med problemet med klimatförändringar. Det gläder mig att se att Europaparlamentet inte bara delar denna oro, utan att det kommer med en rad förslag på instrument som kan bidra till att vi kan nå detta mål. Vi kommer att noga se på dessa förslag när vi utarbetar vårt svar om remissrundan av grönboken. Jag kommer inte att ta upp detta nu, men jag vill göra det klart, ärade ledamöter, att denna fråga har väckt debatter i många nationella parlament - i vilka höga funktionärer från kommissionen eller jag själv har deltagit personligen - och i olika områden inom universitetsvärlden, det sociala området och icke-statliga organisationer -vilket bland annat beror på att ett redskap som öppnar samhället har tillämpats, nämligen Internet -. Även om remissrundan ännu inte har avslutats får vi en idé om hur viktig denna fråga är inom alla sociala områden i Europeiska unionen.
Det bereder mig särskilt nöje att betona att energieffektiviteten anses vara en viktig fråga. Precis som ni anser jag att det finns flera olika möjligheter till förbättringar. Vi kommer att ta hänsyn till era förslag om utbudet och om ett allmänt erkännande att det är lämpligt att diversifiera energikällorna och försörjningens ursprung.
Precis som det sägs i betänkandet har alla individuella energikällor nackdelar: alla har en kostnad och alla förefaller vara nödvändiga. När det gäller kol, har vi inga andra alternativ än att bevara den subventionerade produktionen, åtminstone till en bestämd tidsfrist. Hursomhelst bekräftas den vikt vi tillerkänner vår egen produktion i kommissionens förordning, men framför allt, hur viktigt det är att utveckla teknik för att framställa rent kol, med vilken det blir möjligt att använda en enda fossil energikälla som Europeiska unionen har stora reserver av och göra det möjligt att förbättra och minska utsläppsnivåerna. På så sätt bibehålls dessutom en ledande teknik, vilken innebär många möjligheter för vår industri.
Hur viktiga de förnybara energikällorna blir beror på hur snabbt vi kommer att kunna komma förbi en rad tekniska, sociala och ekonomiska hinder. När det gäller el innehåller direktivet om förnybara energikällor riktlinjer för den väg vi bör gå. Jag är medveten om att vi har kritiserats för att vi inte har kommit tillräckligt långt med detta direktiv, men vi kommer att fortsätta arbetet för att nå vårt mål att fördubbla procentandelen resurser som utgörs av förnybara energikällor med sikte på slutet av detta decennium. I detta sammanhang, ärade ledamöter, - och jag talar om det tidigare inlägget från Souchet -, antog vi ett viktigt och ambitiöst förslag om biobränslen för några dagar sedan, som jag hoppas att såväl rådet som parlamentet kommer att anta och stödja.
När det gäller kärnenergi, är jag mycket nöjd med de rättframma och konstruktiva diskussioner som har möjliggjorts i och med att grönboken läggs fram. Vissa medlemsstater har meddelat att man kommer att införa ett moratorium eller en stegvis avveckling av sin kärnkraftskapacitet. En medlemsstat har dock klart framfört sin avsikt att fortsätta utveckla sin kärnenergi och konstruera en ny reaktor. Hursomhelst kan det faktum att vissa medlemsstater går ifrån kärnenergin orsaka ett stort hål i vår energikapacitet och innebära att man går över till energiframställning som orsakar större utsläpp av växthusgaser, vilket kan ställa till problem när det gäller åtagandena från Kyoto.
Även om jag fullständigt respekterar de beslut som har fattats av medlemsstaterna, anser jag naturligtvis att det är mycket svårt att ta itu med problemet med klimatförändringar om vi behåller en grund som byggs på diversifierad energi. Jag anser att det är rekommendabelt att hålla alla möjligheter öppna och samtidigt intensifiera forskningen om hantering och avyttring av kärnavfall och att detta är det huvudsakliga problemet med kärnenergin, även om man beaktar de framsteg som har nåtts på området för säkerhet vid kärnenergianläggningarna.
Debatten om grönboken är fortfarande öppen. Därför är det förhastat att komma med definitiva slutsatser om den. Emellertid fortsätter kommissionen - och kommer så även att göra i framtiden - att komma med förslag till nya perspektiv när det gäller energiförsörjningen. Tillsammans med rådet och er, ärade ledamöter, arbetar vi med lagstiftningen för den inre marknaden om en av stöttepelarna i vår strategi, såväl när det gäller gas som elektricitet. Vi måste fortsätta att analysera ramar för beskattning och avgiftsbeläggning och i synnerhet hur man skall garantera en mekanism för att fastställa energiavgifter och där alla externa och kvantifierbara sociala kostnader och miljökostnader återspeglas.
På det här området kommer vi inom kort att lägga fram förslag om att sammankoppla energinät, vilket gör det möjligt att integrera de nationella marknaderna i högre grad och på så vis förstärka tryggheten på den marknad som blir resultatet av denna integrering.
Dessutom hoppas jag snart kunna lägga fram ett förslag om kombinerad produktion av värme och el, vilket kommer göra det möjligt att nå framsteg i arbetet för energieffektivitet. Någon kommenterade förut att vi inte har gjort mycket på det området. Jag vill dock erinra er, ärade ledamöter, om ett mycket viktigt förslag om byggnader (byggnaderna står för 40 procent av energikonsumtionen, och det finns sparmarginaler på nästan 20 procent), vårt förslag om att förbättra de nuvarande bestämmelserna för kombinerad produktion av värme och el, och ett allmänt hållet förslag, ett ramförslag, i och med vilket det blir möjligt att genomföra vissa åtgärder för alla typer av hushållsapparater och elektroniska instrument som ingår i byggnaders utrustning.
När det gäller efterfrågan framgår det klart vilka fördelarna är med energibesparing - och jag betonar än en gång - vi har redan lagt fram många seriösa, bärkraftiga och djupgående initiativ och vi kommer dessutom att lägga fram de förslag som jag just nämnde. När det gäller transportfrågan och dess återverkningar på efterfrågan, gör kommissionen en mycket ingående analys i vitboken. Jag tog upp vissa viktiga aspekter från den när jag talade om förslaget om biobränslen som antogs förra veckan.
I betänkandet erkänns den internationella karaktären som utmaningarna på området för energiförsörjning har utan omsvep. Vårt ökade beroende, inte bara av petroleum, utan även av gas, gör det nödvändigt att se över de största geopolitiska återverkningarna i den situation som för närvarande råder på marknaden. Kommissionen har för avsikt att utarbeta en rapport om den här frågan under nästa år, och vi skulle naturligtvis vilja utnyttja de möjligheter som erbjuds i det sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling och efterföljaren till ramprogrammet för energi som stöttepelare för vår strategi.
Ärade ledamöter! En trygg energiförsörjning utgör en oskiljbar del av en välbalanserad ekonomisk och social utveckling. I debatten om grönboken har det känsliga inbördes förhållandet mellan energibehov, miljömål och en balanserad ekonomisk utveckling betonats starkare än någonsin. Många av de förslag som läggs fram i det betänkande som vi nu behandlar kan bli viktiga faktorer för att garantera en trygg energiförsörjning. Som jag redan har förklarat har redan vissa åtgärder inletts, men de utgör ännu inte en definierad strategi.
Europa måste fastställa en stabil ram på lång sikt för att garantera en trygg energiförsörjning, för att vi inte skall påverkas av förändringar i världsläget eller ekonomiska och miljömässiga omständigheter. Denna ram måste även utgöra en stabil grund för Europas framtida roll på den internationella scenen.
Med tanke på detta skulle jag vilja utnyttja Europeiska rådet i Barcelona nästa vår som en plattform för att lansera en europeisk strategi för energiförsörjning och ni kan vara säkra på att förslagen i detta betänkande kommer att beaktas mycket noga när det är dags att utforma denna strategi. Jag hoppas få tillfälle att diskutera denna fråga med er, ärade ledamöter, vid kommande tillfällen.
Jag vill än en gång gratulera Chichester till det utmärkta arbete han har genomfört. Jag vill även gratulera och tacka Ayuso för hennes förslag till yttrande för utskottet för miljöfrågor, folkhälsa och konsumentfrågor, och jag tackar för de inlägg som var och en av er, ärade ledamöter, har gjort i debatten om detta betänkande. Jag försäkrar er om att vi kommer att fortsätta att arbeta med den här frågan när de slutsatser som sätter punkt för den allmänna debatten om kommissionens grönbok läggs fram så småningom.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär!
Turmes beträffande arbetsordningen.

Turmes
Jag ställde två mycket konkreta frågor till kommissionären, och jag är litet besviken på att hon inte lyckas ge mig ett svar. En av frågorna rörde scenarierna, och den andra rundabordsdiskussionerna.

Talmannen
Herr kollega, det kan visserligen stämma, men det var inte något inlägg om arbetsordningen!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Kemikalier
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0356/2001) av Schörling för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens vitbok - Strategi för den framtida kemikaliepolitiken (KOM(2001) 88 - C5-0258/2001 - 2001/2118(COS)).

Schörling
. Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Betänkandet om strategin för den framtida kemikaliepolitiken, som vi skall behandla och ta ställning till i denna debatt, är väldigt angeläget och viktigt, eftersom det kommer att lägga grunden för ett förslag till lagstiftningstext och till ny ramlagstiftning för EU:s kemikaliepolitik.
Europeiska rådet beslutade, glädjande nog, vid mötet i Göteborg i juni att en ny kemikaliepolitik skall vara införd senast år 2004 och att denna tidsgräns måste respekteras. Kommissionen måste därför lägga fram sitt lagstiftningsförslag under 2002.
Diskussionen om bristerna i nuvarande kemikaliepolitik har pågått under en längre tid. Det har bl.a. kritiserats att det har saknats information om merparten av de 100 000 existerande kemikalierna, att arbetet har gått alldeles för långsamt och att den nuvarande politiken i praktiken har misslyckas med att skydda hälsa och miljö.
Kommissionens översyn av lagstiftningen för existerande ämnen visar att människa och miljö är potentiellt utsatta för ett stort antal kemiska ämnen, vars farliga egenskaper inte är kända. Vi vet att människokroppen innehåller mätbara halter av 350 kemikalier. Vi vet också att halten av bromerade flamskyddsmedel i bröstmjölk har ökat varje år.
Även om PCB och DDT i dag omgärdas av hårda restriktioner, är det så att man fortfarande hittar höga halter av dessa kemikalier i fettvävnad hos människor och djur världen över, även i polarområdena, där man överhuvudtaget inte har framställt dessa kemikalier. Nya kemikalier tillkommer, t.ex. PFOS, perfluorooctane sulfonate, som inte binder i fettvävnad, men däremot i blodprotein. Dessa kemikalier finns i en rad produkter, t.ex. i schampo.
Genom den förordning som rådet antog för att komma till rätta med bristerna skulle det göras ingående riskbedömningar, och man skulle ge rekommendationer om åtgärder osv. I dag vet vi att det bara finns 140 kemikalier på den s.k. prioriteringslistan och att riskbedömningarna har slutförts i endast elva fall. Än värre är att det inte har beslutats om en enda åtgärd i syfte att minska riskerna, trots att man påvisat att sådana åtgärder skulle behövas för merparten av dessa ämnen.
Kommissionens vitbok, framtagen av generaldirektoraten Miljö och Näringsliv, försöker skapa ett högt hälso- och miljöskydd samtidigt som konkurrenskraften för den europeiska kemikalieindustrin upprätthålls. Det gör man bl.a. genom att säga att kemikaliepolitiken skall sporra teknisk innovation och utveckling av säkrare kemikalier. Jag menar, liksom en majoritet av miljöutskottet, att fokus i strategin ligger på skyddet av miljö och hälsa, och att utgångspunkten för kommissionens vitbok är diskussionen i rådet och den växande oron över att gällande kemikaliepolitiken inte kan erbjuda ett tillräckligt skydd för miljö och hälsa. Naturligtvis måste de ekonomiska och sociala aspekterna få en rimlig betydelse, såsom en del av en strategi för en hållbar utveckling.
När en majoritet av miljöutskottet röstade för ett förslag som går längre än vad kommissionens förslag gör och visar hur en effektiv, öppen och konsumentvänlig kontroll av kemikalier skall se ut i framtiden, är det helt i linje med och med en stark politisk uppbackning av Europeiska rådets möte i juni, då de 15 medlemsländernas slutsatser var betydligt striktare och mer långtgående än kommissionens förslag.
Det finns således en uttalad politisk vilja att anta den av miljöutskottet föreslagna linjen för en ny kemikaliestrategi, framför allt när det gäller omfattningen av Reach-systemet. Som PPE-DE-gruppen och industrin vill i dag skall bara CMR 1 och 2 och POP inkluderas, vilket i så fall inte kan sägas vara mycket till strategi för framtiden. Även bland industriföretagen finns det en önskan om att gå längre. En konkurrenskraftig industri får man nämligen bara genom att ta fram säkrare kemikalier och genom att ta fram kemikalier som skyddar hälsa och miljö, dvs. inte det oacceptabla förhållande som vi har i dag. Jag anser därför att vi bör hålla fast vid den kompromiss som har nåtts mellan de olika politiska grupperna och det förslag som en majoritet har ställt sig bakom.

Mayer, Hans-Peter
Herr talman, kära kolleger! Den 11 oktober antog utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden mitt yttrande om vitboken om den framtida kemikaliepolitiken. Särskilt viktig är här naturligtvis harmoniseringen av kemikaliepolitiken för hela EU. Men inte mindre viktiga är följande tre punkter: för det första registreringssystemets genomförbarhet. Med tanke på omfattningen av de data som skall samlas in måste principen om proportionalitet beaktas, så att systemet inte blockeras redan från början. Nämnda princip bör tillämpas också på den definition av användningssyftet som krävs, dvs. tillverkaren av en produkt måste kunna begränsa definitionen till de användningsändamål som faktiskt eftersträvas.
För det andra: en klar definition av substitutionsprincipen. Denna princip definieras olika i medlemsstaterna, om det överhuvud taget finns någon definition. Förankringen i gemenskapsrätten kräver en konsekvent och entydig formulering.
För det tredje: Ett lämpligt skydd av testdata. Man har inte tagit tillräcklig hänsyn till nödvändigheten av att iaktta affärshemligheter. Samtidigt bör den anmälande parten skyddas mot orättfärdig användning av de uppgifter som tagits fram, genom att säkerhetsdatabladet åtnjuter upphovsmannarättsskydd. Kollegan Schörlings betänkande är såtillvida inte balanserat. De medelstora kemiföretagen och industrin tas inte tillräcklig hänsyn till, vilket kan leda till snedvridning av konkurrensen. Jag rekommenderar er därför att anta de ändringsförslag som är ett resultat av yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden. Dessa bidrar till en bättre balans för alla deltagande parter.

Langen
Herr talman! I sin vitbok fullföljer kommissionen den ambitiösa ansatsen att ta itu med en omfattande modernisering av den EG-rätt som rör ämnen och produkter. Härvid är det principiellt riktigt att i lagstiftningen sammanföra gamla och nya ämnen liksom enhetliga registrerings- och bedömningsförfaranden, för alla ämnen från och med ett ton per år, i ett strikt tidskoncept fram till 2012.
Genom denna principiella linje i vitboken stärks industrins egna ansvar när det gäller kemikaliehantering, och det föreslås en omfattande nyorientering på grundval av hittillsvarande erfarenheter med enskilda föreskrifter. Europaparlamentets utskott för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi har med stor majoritet godkänt föreliggande betänkande. Här handlar det bl.a. om att de följdverkningar som förslagen i vitboken får på konkurrensförmåga, internationell handel, arbetstillfällen och medelstora företag hittills inte undersökts i tillräcklig omfattning, och att det krävs ytterligare undersökningar.
Dessutom är man i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi av den uppfattningen att lagbestämmelser inte enbart kan knytas till ämnenas egenskaper, utan bara får knytas till faktiska, vetenskapligt påvisbara risker. Mängderna är bara bidragande storheter. Det avgörande kriteriet är den risk de utgör. Därför kräver utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi ett screeningförfarande i två nivåer.
Vi avvisar uttryckligen den linje som föredraganden för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor företräder, på följande punkter: att sensibiliserande ämnen skall inbegripas i förfarandet för tillståndsprövning, att tillståndet enbart skall gälla med tidsbegränsning, att alla mängder under ett ton skall tas med i registreringsplikten, att alla uppgifter utan inskränkning skall göras tillgängliga för allmänheten, att man i stor utsträckning skall förbjuda ämnen, att omfattande uppgifter och bedömningar som skall lämnas fram för industrin dessutom skall granskas i ett peer review-förfarande, samt en rad andra punkter.
Den massiva uttänjningen av förfarandet för tillståndsprövning skulle stå i strikt motsatsställning till det gemensamma målet att minska djurförsök. Därför företräder utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi en förnuftig linje, som även de europeiska fackföreningarna och de europeiska arbetsgivarna inom den kemiska industrin har krävt.

Müller, Emilia Franziska
Herr talman, ärade kolleger! Kemiska ämnen och produkter hör i dag till vårt dagliga liv. Till stor del kan vi i vårt samhälle inte längre klara oss utan kemin. Vi använder till exempel rengöringsmedel, kosmetika, plaster, läkemedel och mycket annat - helt självklart. Men det är lika självklart att vi måste veta vilka effekter användningen av dessa ämnen och produkter har på den mänskliga hälsan och på miljön. Därför behöver vi ett genomförbart och flexibelt system för kontroll och bedömning av befintliga och nya ämnen. Genom vitboken måste enligt PPE-gruppens uppfattning bristerna i den europeiska kemikaliepolitiken undanröjas och högsta prioritet måste ges åt skyddet av människa och miljö, liksom en hållbar utveckling, utan att man därvid äventyrar den kemiska industrins och de små och medelstora företagens konkurrensförmåga i den globala konkurrensen.
Den kemiska industrin är den tredje i storlek av industribearbetningsbranscherna i Europa, och de siffror som kommissionen anger är 4,7 miljoner arbetstillfällen samt närmare 40 000 oftast små och medelstora företag. Genom detta betänkande avgör vi också deras framtid. Schörlings betänkande inriktas entydigt på de miljöpolitiska intressena, och man kan befara att de överdrivna kraven även på myndigheterna lamslår hela systemet och redan från början gör det dömt att misslyckas.
Därför vill vi som PPE-grupp inte godkänna följande punkter: Registreringsplikten för ämnen under ett tons årsproduktion, uttänjningen av tillståndsförfarandet, substitutionen, och förbudet mot ämnen enbart på grund av deras egenskaper, ytterligare ett peer review-förfarande, ogenomförbara informationsplikter och databaser. Vi anser att man bara med hjälp av ett balanserat system kan se till att högvärdiga produkter produceras inom Europeiska unionen, arbetstillfällen säkras och skyddet av människa och miljö förbättras på ett effektivt sätt.
(Applåder)

Bowe
Herr talman! Jag välkomnar kommissionens förslag om kemikaliepolitiken. Det borde ha kommit för länge sedan. Under alltför lång tid har vi sett hur allergiska reaktioner och ännu värre effekter på den mänskliga hälsan gradvis har ökat och samtidigt en lång rad ovälkomna effekter på miljön. Om vi antar detta betänkande kommer vi att ta ett första steg mot att ställa oss en mycket viktig fråga: är det så att de 30 000 kemikalier som används allmänt och de 100 000 komponenter som framställs av dem på något sätt är orsaken till det vi kan se händer med den mänskliga hälsan och med världen omkring oss. Det är ingen tvekan om att vi måste göra en mycket omfattande granskning av de kemikalier som används i dag och dem som vi eventuellt vill föra in i vår miljö i framtiden.
Vi måste börja tänka på frågeställningar och områden som vi inte har tänkt på tidigare. Socioekonomiska frågeställningar kommer att vara särskilt viktiga. En förändring av vår kemikaliepolitik kommer att få långtgående konsekvenser över hela Europa. Man skulle emellertid vilja hoppas att vi, genom att ta ett ordentligt steg framåt i kväll och börja formulera en ny uppbyggnad av kemikaliepolitiken, kommer att nå fram till en politik som verkligen är hållbar på lång sikt, som ger verkliga och positiva fördelar för samhället i dess helhet, som gör slut på all negativ inverkan på den mänskliga hälsan från miljön och står som ett lysande exempel för andra delar av världen för hur de bör gå vidare i framtiden. Så i kväll tar vi ett steg inte bara mot en renare och bättre europeisk miljö och en starkare och mera blomstrande kemisk industri i Europa utan även mot en hälsosammare och bättre framtid för hela världen.

Davies
Herr talman! Jag hoppas att kommissionären har kommit ifatt med sin sömn efter ännu en framgångsrik konferens om klimatförändringar.
Det verkade så väldigt enkelt när kommissionären först presenterade planen för oss. Hon sade att vi använder tiotusentals kemikalier i Europa. De är oumbärliga för vår livsstil, men det finns väldigt lite offentlig information om dem och det som verkligen väcker farhågor är att vissa av dem på lång sikt kanske ger upphov till skador på miljön och den mänskliga hälsan. Så vi måste få fram informationen, vi måste genomföra försöken och, medan vi behåller det som är bra och bevarar en stark europeisk kemisk industri, måste vi identifiera det som är dåligt och göra oss kvitt det.
Men det var för några månader sedan. Under tiden har vi alla lärt oss en hel del om svårigheterna med att förverkliga politiken av lobbyisterna, vilket tydligt illustreras av svårigheten att ens komma fram till antalet kemikalier som vi talar om. Ibland hör vi talas om 30 000, ibland om 100 000 - en rätt så stor skillnad.
Den kemiska industrin säger åtminstone att den är för och stöder kommissionens mål, men den varnar för att målen är opraktiska, att de kommer att öka byråkratin och vara oerhört kostnadskrävande. Man säger att provningsbestämmelserna kommer att paralysera hela systemet, särskilt om vi utsträcker kraven. Miljoner djur kommer att dö en plågsam och kanske onödig död för att uppfylla undersökningskraven.
Allt detta måste tas med i beräkningen. När vi har förslaget till direktiv framför oss, så kommer jag att lyssna mycket noga på industrins klagomål. Jag erkänner att när det gäller miljöfrågor så hör vi ofta industrin ropa vargen kommer, men vi måste ändå se till att de nya krav som ställs på företagen är realistiska och praktiskt genomförbara samt att de stärker snarare än skadar en mycket viktig affärsverksamhet.
Detta är bara en vitbok. När det kommer till att utfärda rekommendationer så stöder jag Schörling i en uppmaning till kommissionen att stärka snarare än försvaga sina åtaganden i fråga om miljön. Men i själva verket kommer vi troligen att i slutändan följa ministerrådet och vältra över ansvaret på kommissionen, be er att hitta en väg förbi hindren med en absolut garanti att oavsett vad ni föreslår så kommer vi att kritisera er.

Breyer
Herr talman, kära kolleger! Betänkandet utgör en milstolpe för miljö- och konsumentskyddet. Den hittillsvarande kemikaliepolitiken har fullständigt misslyckats när det gäller att skydda miljön och konsumenten. I flera årtionden har mer än hundratusen kemikalier funnits på marknaden, och vi vet inte i vilka mängder och med vilka risker. Genom detta trampar man så att säga ned försiktighetsprincipen, och dessa kemikalier har provats blint på oss och på miljön. Mängder under 1 000 ton per år är inte ens anmälningspliktiga, oberoende av hur farliga de är.
Vi har alltså i flera årtionden spelat rysk roulett med vår hälsa och med miljön. Detta förskräckande, ja oförsvarliga tillstånd måste vi så snart som möjligt få ett slut på. Om industrin inte inom en bestämd tidsfrist lämnar ut dessa uppgifter får dessa kemikalier inte längre marknadsföras. Jag hoppas att majoriteten av denna kammare inte blir en förespråkare för den kemiska industrin, ty just genom den tyska kemiindustrins aggressiva reklam i annonseringen har det ändå klargjorts att den är hjälplös när det gäller att lägga fram välgrundade argument på politisk nivå. Klagomålen över shopförluster, som här också lagts fram av kolleger, är rentav ett skämt, när man betänker att den kemiska industrin under de gångna tio åren vid en 25-procentig reell produktionsökning har avskaffat 14 procent av tjänsterna - utan en vitbok över kemikaliepolitik - och när vi ändå väl känner till att kemikalieindustrin bara har möjlighet att erbjuda hållbar sysselsättning om den erbjuder miljövänliga produkter. Bara då kan man också lyckas stärka lokaliseringen av den kemiska industrin. Vi kommer att kämpa för att den nya kemikaliepolitiken blir den europeiska miljöpolitikens kärnpunkt. Det gäller, tror jag, att göra slut på årtionden av Vogel-Strauss-politik och genomföra en effektivare framtidsorienterad kemikaliepolitik, som sätter hälsointressena och försiktighetsprincipen i förgrunden.

Sjöstedt
Herr talman! EU:s kemikaliepolitik behöver en helrenovering och ett enda nytt heltäckande regelverk. I Schörlings betänkande från miljöutskottet, som vi nu diskuterar, finns en utmärkt utgångspunkt för en ny kemikaliepolitik. Med detta betänkande som grund borde kommissionen snabbt kunna lägga fram förslag till ett nytt direktiv.
Betänkandets styrka är att det verkligen sätter miljön och folkhälsan främst, vilket måste vara vår huvuduppgift. Vi menar också att industrin har mycket att vinna på strikta regler. Det gynnar moderna tillverkare och innovation och medför att gamla icke undersökta kemikalier inte längre gynnas, vilket de faktiskt gör i dag.
Följande punkter i betänkandet är särskilt viktiga för vår grupp: För det första bör förslaget på vilka kemikalier som omfattas av kraven på registrering, utvärdering och tillståndsprövning göras mer heltäckande, såsom föreslås. För det andra bör det ställas hårda krav på kemikalier, även på produkter som innehåller kemikalier, vid import. För det tredje måste allt göras för att antalet djurförsök skall minimeras. För det fjärde bör substitutionsprincipen göras till en avgörande del av kemikaliepolitiken. Det borde ha stor betydelse för att säkrare alternativ alltid kommer att sökas. För det femte bör användningen av de allra farligaste kemikalierna begränsas kraftigt.
I vår grupp är vi nöjda med utskottets förslag. Vi har dock några mindre ändringsförslag, som vi tror kan stärka betänkandet ytterligare. Vi vill lyfta fram kravet på att det skall vara kommissionens avdelningar med ansvar för miljöskydd som skall godkänna nya kemikalier. Det handlar också om att ytterligare skärpa kraven på de allra farligaste kemikalierna.
Föredraganden har i utskottet valt en mycket bra och öppen arbetsmetod som har gett alla politiska grupper möjlighet att kompromissa på ett tidigt stadium, och det tycker jag är positivt.

Blokland
Herr talman! Det behövs verkligen en omprövning av kemikaliepolitiken, hittills har nämligen endast 11 av de 140 ämnen som står på prioritetslistan bedömts. Nu måste vi akta oss för att i vår entusiasm åtgärda allt på en gång. Naturligtvis skulle jag också vilja det men i utskottet för miljö har kommissionen redan varnat för att om kemikaliepolitiken överbelastas kommer båten att sjunka. Det tycker jag är skäl nog för att ta ut lasten ur båten. Konkret menar jag med det att ämnen mindre än ett ton tillsvidare måste hållas utanför den nya politiken. Dessutom kastas båten fram och tillbaka mellan å ena sidan en sträng politik och å den andra ett önskemål om att ta stor hänsyn till de sociala och ekonomiska följderna. Den här tveksamheten kan förebyggas genom att ge prioritet åt de skadligaste ämnena. På det sättet blir miljö- och folkhälsovinsterna störst och håller sig de sociala och ekonomiska följderna automatiskt inom rimliga gränser. Vi behöver inte heller dra näringslivet vid näsan längre genom att anta att den nya politiken kommer att öka företagens innovation och konkurrenskraft.
Slutligen, herr talman, anser jag att de allmänt erkända kriterierna för skadlighet, nämligen doser och användning, skall behållas.

Oomen-Ruijten
Herr talman! De principer som ligger till grund för strategin för en framtida EU-politik avseende kemikalier, nämligen ett högt skydd för människor och miljö, en effektivt fingerande inre marknad, förbättring av näringslivets möjligheter till innovation och förstärkning av konkurrensläget, stöder jag gärna. Jag har emellertid en svårighet med vitboken och med Schörlings betänkande, eftersom jag tycker att vitboken i vissa avseenden inte är effektiv. Schörling har visserligen arbetat hårt, men hon riggar upp det hela ännu högre. Låt mig därför ge några exempel på ett system som jag tror skulle kunna fungera. Jag vet att kommissionären också informerats av de nederländska myndigheterna om hur näringslivet till en början inte alls var villigt att gå med på det nya systemet, kallat SOMS, men att näringsliv och myndigheter nu är jättelyckliga med det systemet. Låt mig ge några exempel och därmed även påpeka några svaga punkter i vitboken.
Allra först näringslivets ansvarsskyldighet. Därefter stöds det hela i ord men inte i handling eftersom vitboken inskränks till uppgifter för riskbedömning och givande av information till downstream-användare. Man borde se till att ansvaret verkligen läggs hos näringslivet och det betyder alltså att det också självständigt kan vidta riskbegränsande åtgärder. Det är bevisat att hela det system med allvarlig inblandning från myndigheterna som ni föreslår inte fungerar. Därför måste det ske på annat sätt.
Andra punkten: Reach-systemet bör ändras. I varje fall bör det införas en möjlighet till snabb screening. Denna snabba screening kan också göras på grundval av en skadlighetsprofil eftersom tonnaget inte är avgörande. Herr talman! Jag har försökt att tillsammans med mina kolleger få in det här i ändringsförslagen också och jag hoppas att särskilt ändringsförslag 102 och 103 antas i det avseendet.

Karlsson, Hans
Herr talman! Europa behöver en ny strategi för att hantera kemikaliefrågorna. Det handlar om allas vår hälsa och kommande generationers hälsa. Kommissionens vitbok är en bra utgångspunkt för det fortsatta arbetet med strategin. Med Schörlings betänkande skapas det bra förutsättningar för att åstadkomma nödvändiga förändringar. Det är utomordentligt viktigt att parlamentet antar betänkandet med den inriktning som föredraganden anger.
I den debatt som ägt rum under tiden som betänkandet vuxit fram har många invändningar handlat om rädsla för att jobb och ekonomisk utveckling skulle äventyras med skärpta regler. Den oron skall naturligtvis tas på fullt allvar, men samtidigt är det nödvändigt att höja blicken och se bortom jobb och ekonomi. Ekonomisk tillväxt och tillgång på jobb kan aldrig ställas mot nödvändiga krav på kemikaliehantering, arbetet med att uppnå hållbar utveckling och hög nivå på skyddet för folkhälsan och arbetstagarna. Vad hjälper det med jobb och god ekonomi om vi förgiftar vår natur och förstör förutsättningarna för kommande generationer? Vi har bara en jord, och den måste vi vara rädda om. Vi säger ofta att vi har lånat denna jord av våra barn. Om vi skall kunna överlämna den i hållbart skick, är det hög tid att vi anpassar vårt sätt att leva.
Det är i flera egenskaper som vi människor påverkas av kemikaliehanteringen. Vi gör det som arbetstagare och som konsumenter. Vi påverkas av de långlivade och bioackumulerande ämnena, substanser som kan ge upphov till överkänslighet, hormonstörning, cancer osv.
De regler som nu måste arbetas fram skall i första hand ta sikte på att skydda enskilda människor, och inte som nu företagens vinstintresse. Ett samhälle som präglas av hållbar utveckling ger också hållbara jobb, en hållbar livsmiljö och människor som kan känna framtidstro. Så kan en bättre värld skapas.

Florenz
Herr talman, fru kommissionär! Det stämmer utan tvivel att Europeiska unionen på sikt måste skaffa sig en ny kemikaliepolitik. Den nuvarande kemikaliepolitiken är inte tillfredsställande. Det har förut antytts att det finns en mängd tester, men helhetsresultatet är otillfredsställande. Därför kan det välkomnas att kommissionen principiellt har tagit itu med det, även om vi inte stöder kommissionens förslag på alla sätt.
Men jag vill varna för en sak: Även er, fru kommissionär, har jag i dag alldeles särskilt slutit till mitt hjärta. Ni tillkännagav, när ni presenterade er, att ni just med tanke på erfarenheter från ert eget land vill införa en ny kemikaliepolitik i Europa. Jag har det intrycket att ordstävet " De andar som jag frambesvärjer blir jag inte kvitt" i dag gäller för er. Det som föredraganden har föreslagit oss är inte något miljöpolitiskt förslag. Det är en klassisk miljöföroreningsexport, eftersom många företag, som redan nu rör sig i Europeiska unionens utkanter, mycket snabbt kommer att flytta ännu längre bort mot Europeiska unionens gränser, men även utanför unionen, för att dra sig undan dessa ofattbara pålagor. Det kan inte vara någon modern miljöpolitik. Vi måste i stället integrera industrin i detta område med höga, men genomförbara normer.
Jag tror att de punkter som man tidigare redan tagit upp - tidsbegränsat tillstånd, bestämmelser som gäller även ämnen under 1 000 kilo, substitutionsprincipen och bestämmelser även för användningen - rentav är ett försök till ett mångdubbelt skydd, ty varje medelstort företag kommer att förslavas, eftersom det endast är industrin som kan klara av de pålagor, som föreskrivs i ert förslag. Jag tror att förslaget snarare måste gå i kommissionens riktning, men helt säkert inte i föredragandens riktning, jag uppskattar henne annars mycket, men i dag har hon i detta fall gjort mig mycket besviken.

Lange
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger, i synnerhet kolleger från PPE! Jag skulle än en gång vilja be om att vi ger med oss lite grand. Här handlar det om en vitbok, och jag tror att vi inte bör försöka att visa musklerna, vilket kanske på ena eller andra sättet är politiskt motiverat, på grundval av denna vitbok. Vi kommer då någon gång senare att ha en lagstiftning, där det verkligen handlar om fine tuning.
Det är synd att nu några av föregående talare inte längre är här, de får då inte höra det som jag har att säga. Men kanske kan man meddela dem det sedan.
Vi har lagt fram förslag, som går just i denna riktning och där det heter att dubbelarbete bör undvikas.
Enligt ändringsförslag 97 skall peer review strykas för att få ett förenklat förfarande. Vi har redan i utskottet lämnat in förslag för de medelstora företagen, genom att vi har sagt att det skall finnas pilotprojekt, där de medelstora företagen enkelt och effektivt kan genomföra registreringen. Vi vill ha enkla förvaltningsföreskrifter och har räknat med att arbetstagarna, som ju är direkt berörda - arbetstagarnas företrädare och Euro-företagsråden - skall tas med i beslutsförfarandet. Dessa krav har dock uppfyllts och jag vet inte varför man skall göra ett berg av en mullvadshög och göra kemiindustrins öde beroende av dem. Det handlar om en vitbok, där ännu ingenting avgörs slutgiltigt. Det kan jag inte förstå!
Och när det gäller substitutionsprincipen har vi också med en siffra som säger att även substituten skall underkastas den livscykelanalys för hela tiden innan de får användas. Alltså, om man inte accepterar det och säger " Det är exakt rätt sätt" , då vet jag inte vart vi skall ta vägen.
Och beträffande detta med ett ton: Jag kan överhuvud taget inte förstå ett argument som säger att ämnen under ett ton i sig själva är mindre farliga än ämnen över ett ton. Även här borde det finnas en registrering.
(Applåder)

Lisi
Herr talman! Ett tack till föredraganden för det omfattande arbete hon lagt ner, men däremot inte för innehållet. Visst talar vi här, kollega Lange, om en vitbok, men om en vitbok som tecknar ett första utkast till det som vi tänker, och vi inom PPE, när vi uttrycker våra tankar, älskar dessutom att vara konsekventa. Vi vill inte säga en sak i dag för att sedan förneka den när vi kommer till kammaren. Vi säger genast som vi tänker: Detta är en viktig industrisektor, den första, en av de främsta på vår kontinent. En sektor som ger jobb åt miljontals personer, som engagerar tiotusentals småföretag. Men det är också en sektor som skapar social oro för det finns hundratusen okända kemiska ämnen, och det är helt rätt att vi måste reagera på denna sociala oro. Det är därför vi anser att kommissionens förslag och vitboken är en bra utgångspunkt: de ger en procedur, ett mål, gränsvärden som skall uppnås. Och vi hälsade branschens beredvillighet att bära de kostnader som denna sanerings- och undersökningsinsats medför med tillfredsställelse.
Det vi emellertid inte kan stödja är en omotiverad utvidgning, en utvidgning med komplicerade rutiner, utvidgningen till ett alltför stort antal ämnen, införandet av vetenskapliga grunder som inte är tillräckligt strikta som en utgångspunkt för bedömningen, så som Schörling föreslår i sitt betänkande. Detta, kära vänner, skadar inte bara den kemiska industrin, utan det kommer också att äventyra de miljömål som vi har ställt upp. De gamla romarna sade att " det bästa blir det godas fiende" . Låt oss akta oss för dessa överdrivna anspråk som ofta är demagogiska, ibland fundamentalistiska, för annars riskerar vi att äventyra vårt gemensamma mål, det vi alla har, nämligen att skydda hälsan och miljön inom ramen för en hållbar ekonomi, just genom överdrivna och, om man säger så, allomfattande ambitioner.

Lund
Herr talman! Först och främst vill jag gärna hälsa vitboken välkommen. Vi känner i själva verket endast till en mycket liten del av de hundratusentals befintliga kemikaliernas inverkan på hälsa och miljö. Jag betraktar det som ett allvarligt problem för EU:s miljö- och hälsopolitik att man inte för flera år sedan tagit fram en övergripande strategi för kemikaliepolitiken. Men nu kommer den och det tackar jag verkligen för. Jag vill också tacka Schörling för ett utmärkt betänkande som innehåller en del ytterst väsentliga uppstramningar av kommissionens utspel, uppstramningar som jag anser gärna kunde ha antagits utan några ändringar. Men så blir det alltså inte. Näringslivet och andra har också utnyttjat sitt inflytande här i parlamentet och det resultat som vi skall anta i morgon blir inte riktigt så bra som hade kunnat vara fallet.
Jag skulle vilja framhålla några av de väsentliga förbättringar som parlamentet kommer att få igenom. Försiktighetsprincipen och substitutionsprincipen kommer att framhävas mycket. Det blir aktuellt att vända på bevisbördan. Vi får nu igenom det som även är kommissionens utgångspunkt, nämligen ett specifikt system för reglering, avveckling och godkännande av kemikalier, med tydliga frister vilket jag anser är viktigt. Vad som också är viktigt är att vi får igenom en utvidgning av listan över farliga ämnen som skall avvecklas. Slutligen vill jag gärna framhålla frågan om djurförsök. Jag anser att man här, även från liberalt håll, har lämnat ett mycket viktigt bidrag vad gäller att få upp frågan om en begränsning av djurförsöken på dagordningen och jag är mycket glad över att kunna stödja detta även vid omröstningen i morgon. Det finns många väsentliga framsteg som bör ingå i den förestående lagstiftningen och jag skulle därför till sist vilja fråga kommissionären när kommissionens utspel gällande en övergripande lagstiftning kommer att läggas fram. Jag har förstått att det kommer att bli tidigt under nästa år, men det hade känts bra att få angivet en något så när exakt tidpunkt här i dag.

Sacconi
Herr talman! Även jag uppskattar det arbete som utförts av föredraganden och av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor när det gäller att skapa en verkligt avancerad strategi. På så vis kan parlamentet lämna ett värdefullt bidrag genom att tillämpa idén om en hållbar utveckling med alla dess sammanhängande dimensioner: miljömässiga, sociala och ekonomiska, på den kemiska industrin. Miljökvalitet och skydd av folkhälsan har integrerats. Den kemiska industrins konkurrenskraft främjas genom stimulanser som skall stödja förnyelse och främja en gradvis utfasning av ämnen som utgör den största faran. Andra förbättringar kan tillkomma i morgon när vi skall rösta om ändringsförslagen som lagts fram av Lange och andra kolleger, framför allt till stöd för de mindre företagen.
En förebyggande strategi med andra ord, och inte bara en strategi för ingripanden i efterhand när skadan redan är skedd, utan en strategi som även är sträng och strikt. Därför uppskattar jag hänvisningarna till miljöansvaret, en princip som borde gälla även i de länder där skyddet av de anställdas hälsa och skyddet av miljön inte alltid hålls så högt som det borde. Jag tänker på den friande domen nyligen för den petrokemiska industrin på Marghera som tillät att cheferna på Montedison Enimont gick fria, trots att de är ansvariga för 157 anställdas död och en katastrofal förorening av botten i lagunen utanför Venedig. En dom som den italienska regeringen borde överklaga.

Bowis
Herr talman! Vi måste ha klart för oss att kemikalier kan vara nyttiga. Ni behöver bara se er omkring i denna kammare på mattorna, stolarna, skrivborden, färg, stål och glas för att inse hur beroende vi är av dem. Men de kan även vara skadliga. Vissa insektsmedel, flamskyddsmedel och till och med hårsprayer kan vara farliga och vi måste vara försiktiga med dem. Kemikalier kan förvisso utgöra en fara om de hanteras felaktigt och det kan vara nödvändigt att reglera deras användning. Ibland kan det vara nödvändigt att avveckla eller förbjuda dem.
Jag är emellertid rädd för att detta betänkande går för långt och för snabbt och det gör även vitboken i vissa avseenden. Jag vet att vi här befinner oss på vitboksstadiet, men vi måste ta en ordentlig titt på vissa av de potentiella kostnaderna, som har uppskattats till omkring 8 miljarder euro för det europeiska näringslivet. En kolossal kostnad för djuren har redan nämnts. Den brittiska organisationen mot djurförsök, BUAV, räknar med 2 123 djur per försök för kemikalier som framställs i större mängder. Det har sagts oss att 12,8 miljoner skulle vara i fara om man skulle göra försök på 30 000 substanser och betänkandet går upp till 100 000. Det skulle naturligtvis inte vara nödvändigt med djurförsök för samtliga men för ett ansenligt antal skulle det vara det.
Ett annat exempel på hur man i detta betänkande överreagerar: punkt 38 samlar ihop samtliga CMR-ämnen kategori 3 och betecknar dem som ämnen som inger särskild oro. Ta bara ett enda exempel från en enda bransch, råmaterialet till cellduk. Slutprodukten är inte farlig på minsta sätt och erbjuder konsumenterna komfort och säkerhet i olika produkter, från möbler till instrumentbrädor för bilar. Det är en bransch som sysselsätter 360 000 människor, varav 96 procent i små och medelstora företag. De skulle kunna vara i farozonen.
Vitbokens mål är riktiga: vi vill förbättra kunskaperna om kemikalier och vi vill ha en säkrare värld. Vi bör prioritera på vilka områden åtgärder skall sättas in. Detta innebär en rigorös riskhantering, utan att i onödan skada de många små och medelstora företag som utgör den kemiska industrin, som visserligen medför risker men som också ger arbetstillfällen, nytta och säkerhet till våra medborgare.

Van Brempt
Herr talman, kolleger! Vi är tydligen inte riktigt överens allihop, jag konstaterar nämligen att även PPE tycker att den nuvarande kemikaliepolitiken kännetecknas av en brist på styrning, för mycket byråkrati, oförmåga att skaffa information om alla kemikalier och även oförmåga att vidta åtgärder. Därför är stödet för vitboken så viktigt men ändå mer stödet för de förbättringar som föreslås i Schörling-betänkandet.
Trycket från den kemiska industrin har framför allt de senaste dagarna varit enormt. De saknar tydligen inte finansiella medel för att driva stora kampanjer och utmåla en stor majoritet som ett gäng miljöfundamentalister. Jag tycker dock att miljöutskottets resultat var balanserat och att det alltså förtjänar allt stöd i morgon.
Jag vill ta upp några grundläggande saker. Jag tycker att på sikt måste alla kemikalier registreras men på medellång och på kort sikt måste prioriteringar göras. Det senare skall dock inte bara grundas på produktionsvolymer: även mindre volymer bör få tillräcklig uppmärksamhet och utgångspunkten måste egentligen vara ett ämnes inneboende egenskaper.
Som kollega Bernd Lange nyss sade så är ersättningsprincipen avgörande: om vi har ett mindre farligt ämne som testats, vilka logiska skäl har vi då att inte använda det, förutom då kanske ett ekonomiskt sådant?
En annan avgörande sak är att vi måste kunna förbjuda ämnen som ger anledning till stor oro, såsom långlivade och bioackumulerbara ämnen och hormonstörande ämnen, om de inte är särskilt viktiga ur samhällssynpunkt och det inte finns några alternativ: då måste vi kunna tillåta dem under stränga licensvillkor.
En tredje men minst lika viktig sak är maximal information till konsumenten genom tydliga etiketter men även via offentliga databanker och uppgifter om ämnena.

Linkohr
Herr talman! Jag har också röstat för Langens betänkande i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi och anser också att det är riktigt. Å andra sidan har jag också förståelse för att våra kolleger i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor har andra värderingar. Även detta anser jag är självklart, ty annars skulle vi ju inte behöva två utskott, utan kunde göra alltsammans i ett utskott. Jag anser också att det bara är genom denna spänning mellan olika utskott som man kan komma fram till något förnuftigt i slutändan.
Jag har vissa problem med Schörlings betänkande - det vill jag helt öppet säga. Det huvudsakliga problemet är kanske att jag tror att ämnen bör bedömas inte bara efter sin farlighet, utan också efter sina egenskaper. Såtillvida kan de inte heller helt enkelt ersättas, i varje fall inte alla. Det finns ämnen som är farliga, men som är användbara i vissa kemiska processer. För det andra tror jag att farligheten måste grundas på forskningsrön. Den måste kunna kontrolleras. Jag är alltid mycket misstrogen när det gäller att förmoda farlighet eller risker. Det är mycket subjektivt och kan kanske förstås, men inte kontrolleras.
I fråga om mängden föreskrivna kontrollanter undrar jag också helt praktiskt: Var finns de? Säkerheten tilltar inte med antalet bindestreck eller föreskrifter, utan med den faktiska kontrollen. Det måste man alltså också titta på. Och ytterligare ett litet påpekande: Vilka ämnen är egentligen nödvändiga för samhället? Hur fastslår man något sådant? Vem fastslår något sådant? Det anser jag behöver klaras upp. Men jag skall gärna lyssna. För övrigt vill jag erinra talmannen om att vi i kväll diskuterar en omsättning om mer än 800 miljarder euro: 400 för energi och 400 för kemi. Det är väldigt mycket under två och en halv timme.
(Applåder)

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Jag vill tacka Europaparlamentet för betänkandet om kommissionens vitbok om en framtida kemikaliepolitik. Jag hoppas verkligen att det kommer att antas i morgon. Det är oerhört viktigt att vi får ta detta steg mot en ny, bättre och effektivare kemikaliepolitik. Jag vill rikta ett särskilt tack till Schörling, som har lagt ned mycket arbete i sin roll som föredragande. Jag vill också tacka alla som har tagit del i debatten, eftersom det har varit en viktig diskussion där viktiga synpunkter har kommit fram.
I vitboken presenteras kommissionens förslag till en ny kemikaliestrategi. De tillvägagångssätt som presenteras i vitboken är väl avvägda, och jag anser att de innebär ett steg framåt mot en hållbar utveckling. Debatten här har måhända visat att vi någorlunda har lyckats hitta en balans, även om det finns utrymme för förbättringar, mellan olika åsikter.
Bakgrunden är denna: Kemikalieproduktionen har ökat närmast explosionsartat, från 1 miljon ton år 1930 till 400 miljoner ton per år idag. Vi vill upprätthålla en hög skyddsnivå för miljön och mänsklig hälsa, men vi behöver också försöka tillvarata kemikaliernas fördelar. Vi vet alla att det förekommer kemikalier i praktiskt taget alla de produkter som vi möter dagligen. Det är inte realistiskt att tro att vi i en handvändning kan göra oss av med alla kemikalier eller att det skulle kunna finnas ett kemikaliefritt, modernt samhälle. Däremot måste vi balansera dessa krav. För var och en som granskar Europeiska unionens vid det här laget 20 år gamla kontrollsystem, torde det stå klart att systemet inte på långa vägar är tillräckligt effektivt. Systemet gör bl.a., vill jag påstå, en artificiell eller godtycklig skillnad mellan gamla och nya kemikalier.
Kemikalier har många och ytterst viktiga fördelar för samhället. Tack vare mediciner och läkemedelsprodukter är det möjligt att bekämpa sjukdomar och lidande. Man kan nog säga att en majoritet av de produkter som utgör en del av vår moderna livsstil i dag är tillverkade av plast eller innehåller kemikalier av något slag. Den kemiska industrin är en av Europas största tillverkningsindustrier. Den sysselsätter 1,7 miljoner människor, och mellan 3 och 4 miljoner arbetstillfällen är beroende av den. 96 procent av alla företag är små och medelstora, och de svarar för ca 23 procent av kemikalieproduktionen.
Vi utsätts alla dagligen för exponering av kemikalier. Vi har försökt undersöka om detta kan beskrivas i siffror. Om man t.ex. räknar i ton kommer var och en av oss troligen i kontakt med några ton kemikalier i vårt dagliga liv. Det torde också innebära att vi utsätts för flera tiotusental kemikalier. Det inkommer allt fler rapporter om hälsoproblem, allergier och astma som antas ha samband med kemikalier. Forskningsresultat, som har nämnts redan, visar att man i människokroppen kan hitta minst 350 syntetiska kemikalier, som inte naturligen borde finnas där. Det är kemikalier som är långlivade och bioackumulerbara. Dessa kemikalier finns nu i foster och i moderkakor. De förs över på foster och på nyfödda barn. Kemikalierna är det första ett barn får i sig. Kemikalier återfinns i havsdjupen och i Arktis, där de aldrig någonsin har använts. Hormonstörande ämnen kan påverka vår fortplantning och våra nervsystem. Detta är ett faktum.
Förfarandena i den nuvarande EU-lagstiftningen har med rätta kritiserats för att vara alltför långsamma och tungrodda. Även om vi har gjort vissa framsteg inom EU när det gäller att utvärdera riskerna och begränsa och kontrollera användningen av farliga kemikalier återstår det oerhört mycket att göra. Idag är det myndigheterna som måste bevisa att en kemikalie inte är säker. Detta måste naturligtvis ändras! Ansvaret för att de produkter som släpps ut på marknaden är säkra måste ligga hos producenter, tillverkare och användare i senare led av tillverkningskedjan, vilket är fallet för alla andra produkter, och där har vi en EU-lagstiftning. Kan ni tänka er någon annan produkt där vi inte ens har basinformation om innehållet i produkterna eller där ansvaret tas över helt och hållet av myndigheterna? Detta är ett grundläggande systemfel. Det gäller nu för oss att finna en lämplig avvägning mellan å ena sidan kemikaliernas fördelar och å andra sidan de oacceptabla risker de medför för människors hälsa och miljö. Samtidigt vill vi naturligtvis sörja för att den inre marknaden kan fungera och för att den europeiska kemikalieindustrin, som är världens största, kan bibehålla sin konkurrenskraft. För att bättre kunna bedöma konsekvenserna av olika sätt att genomföra förslagen i vitboken har vi tillsatt en utredning, som kommer att titta närmare på kostnaderna.
Kommissionen föreslår att det inrättas ett s.k. Reach-system, som skall omfatta både existerande ämnen - många av dem har funnits på marknaden i minst 20 år, men har aldrig testats ordentligt - och nya ämnen som har släppts ut på marknaden efter 1981. Industrin bör ges incitament för att samla in data och vid behov testa ämnen, företrädesvis utan att använda djurförsök. Vi måste hjälpas åt att se till att djurförsöken begränsas. Det behövs en samlad politik för att göra detta. Ingen av oss vill väl acceptera att det genomförs fullskaliga försök på levande människor, djur eller natur med kemikalier vars innehåll vi inte vet tillräckligt mycket om. Man kan faktiskt säga att det är vad som sker idag, eftersom vi inte vet tillräckligt mycket om de kemikalier som släpps ut. Här krävs pragmatiska beslut och en förnuftig tillämpning av försiktighetsprincipen i kemikaliepolitiken. Om det finns skäl att misstänka att ett ämne har skadliga effekter på miljö eller hälsa, och vårt vetenskapliga och tekniska kunnande inte räcker till för att ge en klar uppfattning om riskerna, skall vi ta det säkra före det osäkra och begränsa eller förbjuda användningen av ämnet tills vi vet mer.
Den absoluta topprioriteringen är att fylla kunskapsluckorna om riskerna med de 30 000 s.k. " existerande ämnena" som produceras eller importeras i större mängder än ett ton per tillverkare och år.
Det föreslagna nya systemet omfattar en speciell ordning för ämnen som ger anledning till särskild oro, s.k. CMR-ämnen. Detta är ämnen som är cancerframkallande, mutagena eller reproduktionstoxiska. De måste godkännas innan de får användas, och företagen måste visa att de kan användas på ett säkert sätt under förutsättning att riskhanteringsåtgärder vidtas. Sådan säker användning skulle då kunna godkännas med hänsyn till de kostnads- och intäktsanalyser som företagen tillhandahållit. Härigenom omfördelas bevisbördan, och riskbedömningen inriktas på de använd-ningsområden som företagen har sökt godkännande för. På så sätt kommer omkring 1 500 ämnen, dvs. 5 procent av alla ämnen, att omfattas av detta godkännandeförfarande. Systemet kommer att främja innovation, och det kommer att leda till att de farligaste ämnena ersätts.
Jag noterar att parlamentet i sitt förslag till betänkande föreslår att flera kategorier av ämnen skall läggas till i godkännandeförfarandet. Jag kan förstå att man vill göra det, men jag anser att det är olämpligt att i nuläget ge systemet alltför stor räckvidd. Vi måste vara pragmatiska i början, så att vi inte faller tillbaka in i ett ohanterligt system. Om vi överbelastar systemet kommer stora resurser att läggas ned på hantering av en mycket liten del av alla de ämnen som behöver undersökas. Vi har begränsade resurser, och vi måste prioritera och bestämma oss för hur vi skall använda dem på effektivaste sätt.
I parlamentets förslag till betänkande sägs också att det föreslagna EU-systemet skall omfatta kemikalier som produceras i mindre mängder än ett ton i form av ämnen, beredningar eller förekommer i produkter. Från kommissionens sida vill jag å det bestämdaste rekommendera en gräns på ett ton, så att industrins och myndigheternas resurser skall kunna användas på effektivast möjliga sätt. Om vi vill ha igenom förslaget, måste vi koncentrera oss på det som är farligast. Det föreligger nog en missuppfattning. Denna gräns gäller inte de farligaste ämnena, som i vilket fall som helst måste genomgå godkännandeförfarandet. Bara för att gränsen sätts vid ett ton betyder det inte att kemikalier som produceras i mindre mängder slipper undan kontroll. Industrin är fortfarande skyldig att göra en riskbedömning av kemikalierna och att lämna säkerhetsinformation till användarna i form av märkning och säkerhetsdatablad. Det blir medlemsstaternas sak att se till att dessa bestämmelser efterlevs. Industrin måste på begäran kunna lämna information till myndigheterna.
Kommissionen har nu inrättat ett antal tekniska arbetsgrupper med experter från medlemsstaterna, industrin, icke-statliga organisationer och kommissionen. Resultatet från dessa väntas komma i februari 2002, och kommer att utgöra ett av de viktigaste bidragen till lagstiftningsförslaget från kommissionens sida.
Det är svårt att sia om när kommissionen skulle kunna lägga fram sina förslag. Om allt löper smidigt tror jag att vi kan sikta på april eller maj 2002, men målsättningen är i vilket fall som helst att lägga fram förslagen till parlamentet och rådet före sommaren 2002.
Avslutningsvis vill jag säga några ord med anledning av den debatt som jag vet förekommer och som kanske förs med störst iver i Tyskland och Förenade kungariket. Det gäller att europeisk kemikalieindustri skall förbli konkurrenskraftig, men vi gör ingenting som inte också görs i USA, Kanada, Japan, inom OECD:s ram. Ungefär samma åtgärder vidtas också hos våra konkurrentländer och i världen runt omkring oss, eftersom man har precis samma problem som Europa. Om man vill att europeisk kemikalieindustri skall kunna hävda sig, måste man arbeta för en hållbar utveckling. Man måste kunna svara för att det man producerar är säkert att använda för mänsklig hälsa och för miljön och att det motsvarar konsumenternas krav.
Vi har lagt fram ett balanserat förslag som tar hänsyn till industrins behov, men som också anger att det viktigaste att åstadkomma är en hög skyddsnivå för människors hälsa och miljön. Jag tror att det bästa svar som kan ges är att man inte behöver vara rädd - detta kommer att leda till innovation på kemikalieområdet. Vi kan försvara vår europeiska kemikalieindustri genom en säker hantering av kemikalierna i framtiden.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Prispolitik som främjar en hållbar användning av vattenresurserna
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0341/2001) av Flemming för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om en prispolitik som främjar en hållbar användning av vattenresurserna (KOM(2000) 477 - C5-0634/2000 - 2000/2298(COS))

Flemming
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Vi har inte att göra med ett lagstiftningsförfarande och inte heller med en vit- eller grönbok, utan uteslutande med genomförande av artikel 9 i ramdirektivet för vatten, som nog mycket grundligt visar hur kostnaderna för vattentjänsterna skall täckas. Senast fram till år 2010 skall medlemsstaterna se till att vattenprissättningen erbjuder lämpliga incitament för att användarna skall utnyttja vattenresurserna på ett effektivt sätt, varvid de kan ta hänsyn till de sociala, ekologiska och ekonomiska effekterna av att kostnaderna täcks, liksom till de geografiska och klimatmässiga förhållandena i ifrågavarande region.
Jag har därför försökt att i mitt betänkande klargöra att utnyttjandet av våra vattenresurser måste upprätthållas på ett hållbart sätt, dvs. också för kommande generationer, att man måste hålla fast vid beprövade lösningar för motverkande av vattenföroreningar och för att försörja befolkningen med rent dricksvatten, men att man också får undersöka nya möjligheter. Härvid måste man säkra en allmän användning av vattenresurserna och avloppshantering, höga miljönormer, kvalitet på försörjningen och socialt godtagbara priser.
Införandet av företagsekonomiska instrument, inbegripandet av privata företag, men också en med gott omdöme genomförd optimering av företagsstrukturerna när det gäller att skaffa fram vattentjänster bör vara möjliga. Personligen säger jag helt klart " nej" till en avreglering av dricksvattenförsörjning och avloppshantering, men jag säger " ja" till att varje land får använda sitt vatten som befolkningen vill. Jag säger " ja" till solidaritet i fråga om användningen av vattnet inom Europa, men ingen medlemsstat får tvingas att under denna rubrik gratis ställa sitt vatten till förfogande för en annan medlemsstat.
Låt mig helt kort säga något om de många ändringsförslagen: Det är verkligen underbart att alltid upprepa saker som är viktiga och även riktiga. Det är också mycket svårt att invända mot riktiga och viktiga saker, framför allt när de redan är en del av en lagstiftning, ett direktiv, nämligen ramdirektivet för vatten. Men man kan undra hur meningsfullt ett sådant agerande är. Eftersom det i dag emellertid inte handlar om en lagstiftning, och vi bara skall ställa upp riktlinjer, så vill jag säga, att det får passera.
Ett ändringsförslag är jag verkligt bekymrad över. Det är det förslag som så att säga fördömer ett visst medlemsland på grund av ett projekt som verkligen är ett rent internt projekt, där ifrågavarande bedömning av miljöriskerna ännu inte genomförts och där sedan, om det betalas ut pengar från Europeiska unionen, ju Europeiska unionens lagar självklart måste iakttas. Det skulle glädja mig mycket om man, för att här inte skapa ett obehagligt precedensfall, ändå skulle avstå från att godkänna detta ändringsförslag.
Jag fann kommissionens dokument mycket bra. Jag anser också att det är bra att man, i motsats till vad som är fallet i många medlemsstater, får samråda med parlamentet också i fråga om genomförandebestämmelsen för en lag. Jag hoppas att kommissionen och rådet ser ett stöd för sina ansträngningar i parlamentets åsikter.
(Applåder)

Bautista Ojeda
. (ES) Herr talman, fru kommissionär! Jag vill gratulera det behöriga utskottet och Flemming för det genomförda arbetet.
Utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling ser positivt på kommissionens meddelande. En lämplig prispolitik för bevattningsresurserna kan spela en viktig roll som incitament till en hållbar vattenanvändning inom jordbruket, som är det verksamhetsområde där det konsumeras mest vatten, vilket gör det möjligt att frigöra resurser till andra användningsområden och bidra till att minska trycket på miljön.
Analysen av avgiftssystemet för bevattningsresurser är komplicerad, vilket beror på att vatten används på många olika sätt inom Europeiska unionens jordbrukssektor och på att det finns skillnader mellan olika regioner när det gäller behov av och tillgång till vatten för användning i jordbruket. Landsbygdsområdena i Medelhavsområdet är beroende av bevattning. Om det inte finns vatten, så finns det ingenting, utom de omstridda mandelträdsodlingarna.
Prispolitiken måste vara enhetlig, principen att förorenaren betalar måste beaktas, och så även de sociala, miljömässiga, ekonomiska och klimatbetingade omständigheterna i regionerna, som utan tvivel kommer att påverkas mest av avgiftspolitiken.
De finansiella kostnaderna samt miljö- och resurskostnader för konstbevattningen måste särbehandlas för att man gradvis skall kunna uppnå kostnadstäckningsmålen. Därför måste även politiken införas gradvis och på ett öppet sätt, och den bör anpassas lokalt. För att denna politik skall godtas måste den åtföljas av information till vattenanvändarna och det är nödvändigt att parallellt anpassa och komplettera dessa åtgärder med en optimering av infrastrukturerna och bevattningspolitiken.
Ärade kolleger! Gemenskapens nuvarande jordbrukspolitik bidrar inte till att nå de mål som fastställs i ramdirektivet. För att trygga en funktionell modell för det europeiska jordbruket måste dessa två politikområden därför samordnas.
I dagens Europa utgör vattnet en interregional faktor för sammanhållning. Politiken för vattenresurser bör inbegripas i översynen av Agenda 2000 om utveckling av agronomiska miljöåtgärder. Därför kommer vissa bestämda slag av stöd och tillämpningen av miljökrav och erkännandet av rätt till lämplig kompensation till de mest utsatta jordbrukarna, som till exempel dem som arbetar i familjejordbruk, ses över i avsikt att främja en hållbar användning av vattenresurserna och en integrerad utveckling av landsbygden.

Vidal-Quadras Roca
. (ES) Herr talman! Vattenpriset påverkar självklart vattenkonsumtionen, men prissättningen måste fastställas med varsamhet, så den inte får motsatt verkan på ekonomin och miljön.
De stora skillnader som finns måste beaktas när man tillämpar kriterier på det här området, och likaså de hinder som kan finnas i medlemsstaterna, såväl på lagstiftningsområdet som när det gäller rättigheter och de sedvanor som kan ha uppstått - vilka kan vara svåra att ändra, framför allt på kort sikt. I det här sammanhanget är det intressant att dra sig till minnes att det finns jordbruksgrödor som bidrar till att bevara miljö och fauna och som skulle försvinna om denna verksamhet inte fanns. I dag finns även industrier som efter att ha använt vatten återgäldar det till vattentäkten i samma eller bättre skick än det vatten som de tagit från den. Det förefaller mig inte vara lyckat att belasta detta slags verksamhet.
Om tiden tillät skulle jag kunna fortsätta att räkna upp olika ekonomiska verksamheter, såväl inom jordbruket som industrin, som i stället för att utgöra ett hot mot våra vattenresurser tvärtom är mycket fördelaktiga för omgivningen.
Herr talman, det står klart att de resurser som härrör från avgiftsbeläggning av vatten bör användas för att förbättra infrastrukturerna, eftersom man på så vis skulle kunna undvika transportförluster och skulle säkerställa en bättre och större tillgång till denna resurs. Att man betalar för det vatten man konsumerar är naturligtvis en nyckelfaktor, men är ändå bara en av många åtgärder som bör leda till att alla medlemsstater använder denna livsviktiga resurs på ett rationellt sätt.
Herr talman! Jag anser att detta är en fråga om distribution och nödvändig fördelning och den är relativt lätt att lösa om vi kan räkna med god vilja och solidaritet från gemenskapens regeringar.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Vatten är en resurs som måste vara tillgänglig för alla, men den är även en bristvara och det blir allt viktigare att den används effektivt av alla.
Därför är avgiftspolitiken och de andra instrument som tas upp i ramdirektivet om vatten ett sätt för oss att närma oss detta mål ännu mer. Det är följaktligen viktigt att vattnet prissätts och att miljökostnader, leverans- och resurskostnader anges så exakt som möjlig i detta pris.
Det är dock minst lika viktigt tänka på vattnets sociala funktion och behovet av att beakta klimatbetingade, geografiska och regionala aspekter när det är dags att fastställa villkoren för avgiftspolitiken.
Det är möjligt - och jag skulle säga att det är absolut nödvändigt - att genomföra en effektiv och miljövänlig förvaltning av vattenresurserna i alla medlemsstater med hänsyn till den förvaltning som respektive medlemsstat anser vara mest lämplig att genomföra på sitt territorium.
Europaparlamentet bör därför stödja alla de åtgärder som föreslås i meddelandet, vilka har som mål att uppnå en effektivare användning av vattenresurserna. Det står klart att en lämplig prissättning är en viktig faktor för att lyckas med detta.
Emellertid förkastar vi kraftfullt alla förslag till inblandning i en medlemsstats förvaltning av vattenresurser. För det första faller sådana åtgärder helt utanför ämnet för meddelandet, och för det andra går sådana förslag mot andan och bokstaven i ramdirektivet.
När det gäller kostnadstäckning får vi inte glömma de villkor som ställs för denna i ramdirektivet. I detta förespråkas upprättandet av ett avgiftssystem som medför en total kostnadstäckning för varje medlemsstat i enlighet med de villkor som redan har tagits upp - även i utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling - och att avgifterna fastställs fall för fall.
Den totala kostnadstäckningen måste därför tolkas i enlighet med bestämmelserna i ramdirektivet, vilket är den enda lagstiftning som är i kraft i Europeiska unionen.

Müller, Rosemarie
Herr talman! Vatten är livsmedel nr 1. En hållbar hantering av vattnet och skydd av vattenresurserna betraktar jag därför som absolut nödvändiga. Ett instrument för att uppnå detta är, så som krävs i ramdirektivet om vatten, ett kostnadstäckande vattenpris, som upptar kostnader för miljö liksom för infrastruktur och bearbetningskostnader. Men det behövs också impulser för att vattnet skall användas på ett hållbart sätt. Med ett baspris för den grundläggande försörjningen och ökande priser för den förbrukning som går utöver detta kommer en aktsam hantering av vattnet att främjas. Man måste också se till att baspriset tar hänsyn till sociala aspekter, ty de ekonomiskt svaga i samhället måste få tillgång till vatten.
Ett viktigt område, där det också finns ett handlingsbehov, är jordbruket. Minskningen av vattensubventionerna inom jordbruket och en skonsam hantering av vattenresurserna kan bara uppnås om landsbygdsutvecklingen främjas och nya inkomstkällor görs tillgängliga för jordbrukarna. Det är också nödvändigt att de som förorenar vattnet får betala för det, dvs. principen om att förorenaren betalar måste gälla. Dessutom bör varje vattenkonsument i Europa få ett bevis för hur mycket vatten han har förbrukat och hur hans vattenpris är sammansatt.
En viktig fråga anser jag också är hur mycket marknad vi tillåter och huruvida privat engagemang och regionalt organiserad vattenförsörjning i allmänhetens tjänst och skonsam hantering av vattenresurserna är en motsägelse. Jag anser att samarbete mellan företag i allmänhetens tjänst och privata företag, med utnyttjande av privat know-how och kapital, är möjligheter för att optimalt utnyttja vattenresurser, med ekologiska och ekonomiska aspekter, utan att man ger upp regionala försörjningsområden. Här talar jag alltså inte om avreglering och om konkurrens till varje pris, utan om att säkra en effektiv ekologisk vattenförsörjning.

Davies
Herr talman! Flemmings betänkande bygger på det befintliga ramdirektivet om vattenpolitik. Min grupp stöder det med glädje. Om vattenresurser skall användas på ett hållbart sätt måste det pris användarna betalar återspegla både kostnaderna för att leverera vattnet och kostnaderna för vidare behandling. Men när vi röstar i morgon kommer uppmärksamheten att till stor del vara fokuserad på ett enda inslag i betänkandet, det spanska vattenregleringsprojektet att bygga 120 fördämningar och transportera stora mängder vatten från ett flodbäcken till ett annat.
Jag är inte övertygad om att ett betänkande som skall behandla allmänna principer bör peka ut och kritisera någon medlemsstat, men efter att ha lyssnat till bägge sidor under de senaste veckorna är min personliga uppfattning att detta projekt tycks vara raka motsatsen till det tillvägagångssätt som har utarbetats i Flemmings betänkande.
Kommissionären har tidigare tydligt uttryckt att hon för egen del är emot att EU:s strukturfonder används för att stödja projekt som är skadliga för miljön. Så jag hoppas att hon kommer att hålla ögonen öppna när den spanska regeringen kommer till kommissionen för att ansöka om miljontals pund i bistånd från strukturfonderna, vilket för mig tycks stå i direkt motsats till andan om än inte bokstaven i ramdirektivet om vattenpolitik, något av det viktigaste som kommissionens har uppnått. Jag förväntar mig att kommissionen kommer att göra det fullständigt klart att miljökonsekvensbeskrivningar måste vara oberoende och beakta hela projektet, inte bara enskilda förslag.
Detta spanska projekt ser ut att bli ett prov där det kommer att visa sig om kommissionens åtaganden för en miljömässigt hållbar politik åtföljs av en beslutsamhet att stå emot trycket från kapitalintressen och medlemsstaters regeringar. Jag hoppas att kommissionären kommer att göra sitt bästa för att se till att hennes kolleger klarar det provet.

de Roo
Herr talman, fru kommissionär, kolleger! Jag vill gratulera kollegan Flemming till det utmärkta betänkandet, som är bättre än Lienemanns betänkande om ramdirektivet för vatten.
Flemming-betänkandet handlar om vattenpriser och, Chris Davids sade det redan, det handlar särskilt om en mycket omstridd del, punkt 28, i vilken oro uttrycks över Aznar-regeringens planer att tappa av en stor del av den nordspanska floden Ebro och leda det vattnet över 1 000 km till Sydspanien; ena hälften för turistnäringen och den andra hälften för jordbruket. Den här planen har negativa effekter för hundra naturområden i Spanien och kommer även att få negativa följder för brunbjörnens och den iberiska vargens hemvist i Pyrenéerna. Den här jättelika planen kostar 22 miljarder euro och Spanien vill att Europa är med och betalar 7 miljarder av det beloppet.
Spanien måste lära sig att vatten är en dyrbar vara och att rent vatten har ett pris, varigenom hotell och lantbrukare använder det sparsamt. I Nordeuropa är det helt vanligt. Det är också påfallande att den portugisiska regeringen - Portugal ligger ju också på den iberiska halvön - däremot för en bra vattenprispolitik. Under påtryckning från Aznar-regeringen har ett nytt ändringsförslag 6 lagts fram av ledamöterna Flemming, Cox och Davis för att stryka just den hänvisningen till den spanska planen. Spelar Pat Cox kandidatur till ordförandeskapet en roll? Hur skall det annars förklaras att den liberala gruppen nu plötsligt ställer sig annorlunda till det hela än i utskottet för miljö! Kolleger, jag ber er, rösta emot ändringsförslag 6 till Flemming-betänkandet och rösta för den ursprungliga punkten.

González Álvarez
Herr talman! Som mina kolleger har sagt är vattnet en begränsad naturresurs och befolkningen har en grundläggande rätt att använda denna resurs. Av den anledningen är vi emot de ändringsförslag där vattnet behandlas som en handelsvara och även de som handlar om privat förvaltning av vattenresurserna. Vi kommer att rösta emot dessa ändringsförslag. Jag anser dock att det är nödvändigt med en rationell användning av vattnet såsom det sägs i Flemmings betänkande. Detta är ett moraliskt ansvar för européerna gentemot de samhällen som lider av stor brist på vatten.
Det tog lång tid att utarbeta ramdirektivet som kommissionären vet, och det krävdes många debatter, särskilt om artikel 9 om kostnadstäckning. Som andra kolleger har påpekat förutses det i ramdirektivet och även i Flemmings betänkande, att regionala, sociala och klimatmässiga situationer skall beaktas, och då kommer vi in på behovet av att anta sparåtgärder för att undvika vattenläckor inom produktions- och distributionssystemen, och det är även viktigt att eftersträva en maximal återanvändning av renat vatten samt förbättringar av bevattningsteknik.
För att göra allt detta är det nödvändigt att informera allmänheten och att de tre berörda sektorerna deltar: hushållen, jordbruket och industrin. Framsteg måste även göras när det gäller vattenkvalitet och renlighetsgrad. Fru kommissionär, nitrathalterna i vattenresurserna är fortfarande höga och detta måste rättas till, vilket Europaparlamentet ofta har påpekat.
Herr talman, jag avslutar med att säga att det inte är konstigt att det i Spanien finns en klar opposition mot den nationella vattenplanen, som visserligen antogs med majoritet av parlamentskammaren i vårt land, eftersom planen huvudsakligen stöds på dammar och reglering av till exempel floden Ebro, vilket kan få ödesdigra konsekvenser för denna flods ekosystem som är unikt i Europa. Dessutom är de planerade dammbyggena belägna i särskilda skyddsområden. Därför, fru kommissionär, vill jag verkligen betona att när det gäller mitt eget land, måste man se över hur de europeiska fonderna används.

Bernié
Herr talman! Vatten är inte någon handelsvara och rätten att ha tillgång till vatten är en grundläggande rättighet. Däremot borde medlemsstaterna fastställa ett antal gemensamma målsättningar för en god vattenanvändning. Inom detta sammanhang kan en jämförelse mellan staterna faktiskt leda till bättre tillvägagångssätt.
Men medlemsstaterna måste behålla kontrollen över prissättningen och över regleringen. En gemenskapsprissättning skulle skapa flera problem. Hur skall man egentligen kunna förlika intressena hos länderna i nord och i syd? När det gäller en reglering, borde man till exempel i Frankrike, inte ifrågasätta reservoarkommittéerna, som är huvudsakliga samråds- och förvaltningsorgan.
På samma sätt borde man införliva de geografiska och regionala specifika karaktärerna i vattenpolitiken. Behovet av vatten skiljer sig alltefter jordbruksprodukterna, jordkvaliteten, och klimatet.
I likhet med kommissionen ifrågasätter föredraganden tillämpningen av principen med att förorenaren betalar inom jordbrukssektorn. Denna prissättningspolitik skulle medföra en stark ökning av priserna per kubikmeter, en merkostnad som skulle läggas till den kostnad som kommer av djurens välbefinnande. En ändring av odlingsmetoderna skulle kunna utsätta jordbrukarna för risker och osäkerhet.
Att reglera vattnet på ett alltför bryskt sätt skulle straffa jordbruket, som redan har gjort stora investeringar när det gäller bidrag. Ett jordbruk i kris som dessutom skulle behöva böja sig för WTO:s regler, som för närvarande har möte i Doha. Det är tvärtom genom att bevara den multifunktionella karaktären hos vårt jordbruk, som bidrar till den fysiska planeringen och till förvaltningen av miljön, som vi kommer att uppnå en bättre vattenkvalitet.
Att lagstifta i dag vore ett misstag. Låt oss invänta reformerna av den gemensamma jordbrukspolitiken innan vi tar upp frågan med vatten på ett globalt sätt, genom att lyssna på och rådfråga alla berörda parter.

Schleicher
Herr talman, mina damer och herrar! Kommissionen tar i sitt meddelande upp hur kraven i ramdirektivet för vatten skall genomföras i praktiken. Betänkandet av vår kollega Flemming innehåller ytterligare värdefulla impulser till detta. Den genomsnittliga hushållsvattenförbrukningen varierar mellan 120 liter i Belgien och 213 liter i Italien per invånare och dag. Med 7,72 DM per kubikmeter för dricksvattenförsörjningen och avloppshanteringen ligger Tyskland kostnadsmässigt, vid sidan av Danmark, i absoluta spetsen globalt, men när det gäller förbrukningen ligger man på tredje plats nedifrån. En tillräcklig kvalitativ vattenförsörjning och en lämplig avloppshantering hör naturligtvis i största utsträckning till de tjänster i allmänhetens intresse som vi diskuterat under förmiddagen.
Men vi får här inte göra felet att dra avreglering och privatisering över en kam. Privatisering kan säkert, vid sidan av andra metoder, vara ett lämpligt medel för att uppnå målsättningen i artikel 9 i ramdirektivet för vatten. Men jag vill också här - i samband med diskussionen om innehållet vid den nya regeringskonferensen - eftertryckligen hänvisa till frågan om avgränsning av behörigheten. Så länge denna fråga inte lösts på ett tillfredsställande sätt, bör vi på detta känsliga område med vattenförsörjning och avloppshantering inte bidra till ytterligare osäkerhet.
För några medlemsstater, inte bara dem i söder, utan exempelvis också för Irland och Österrike, är de olika aspekterna i fråga om vatten och vattenpriser mycket politiskt känsliga. Därför vill jag enträget varna för att uttryckligen nämna enskilda medlemsstater eller rentav angripa dem. Detta gäller särskilt när - exempelvis i punkt 28, uppenbarligen av partipolitiska skäl - man försöker att via den europeiska nivån förverkliga krav som inte kan genomföras inrikespolitiskt. Härtill kommer i detta fall att dessa frågor bara perifert, om överhuvud taget, har något att göra med frågan i betänkandet. Här skulle vi skapa ett precedensfall, vars följder inte kan överblickas, och jag ber er innerligt att anta ändringsförslag 3 och 6, ty annars måste vi rösta emot det annars mycket bra betänkandet.

Ferreira
Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Det handlade i detta betänkande om att lägga fram en text som klargjorde den påverkan som vattenpriset har på konsumtionen. Men vissa kolleger har emellertid varit svårt frestade att foga förslag till denna text som öppnar upp för privatiseringsmöjligheter inom denna sektor. Och för mig utgör privatisering ofta det första steget mot en avreglering. I dag är vi ett antal personer här som försvarar idén med att vatten inte skall vara en handelsvara som andra, utan att det skall utgöra föremål för särskilda överväganden, och framför allt fortsätta att vara allas egendom, både nuvarande och kommande generationers egendom. De offentliga myndigheterna måste fortsätta att styra över försörjningen och reningen av vatten, även om man godkänner idén med att delegera dessa tjänster till privata företag under särskilda perioder och enligt angivna villkor.
Om vi vill förena de europeiska medborgarna i dessa frågor, och om vår politik inte enbart skall ta sig uttryck i höjda fakturor, måste vi framför allt göra ansträngningar till information och kommunikation i detta viktiga ämne. Att förena de flesta människor i våra bekymmer är nödvändigt för att vi direkt skall kunna främja sänkningen av privatpersoners vattenkonsumtion.

Fiebiger
Herr talman! Betänkandet utgår i sin grundläggande hållning från att de lättexploaterade sötvattensreserverna i stor utsträckning är exploaterade och att en hållbar användning av vattnet liksom spareffekter kan uppnås genom att man inför en ekonomisk parameter, vilket skulle åstadkomma en mer ansvarsfull hantering av vattnet. Detta krav kan man bara ta hänsyn till globalt. Att genomföra betänkandets målsättning genom prisbildning, är för mig inte någon kungsväg. Socialt godtagbara priser betraktas ofta som något negativt. Hur dyrt det rena vattnet kommer att bli, det beror på om man gör riktiga investeringar, på vetenskaplig förmåga och på hur man bättre än tidigare kommer att lyckas med att fördela uppgifterna enligt principen att förorenaren betalar. Medlemsstaterna är fria att fatta beslut. Det kommer att bli svårt att hålla tidsplanen.

Santini
Herr talman! Som redan har påpekats, så ansluter denna diskussion direkt till den som ägde rum innan Europaparlamentets och rådets ramdirektiv om den gemensamma åtgärden när det gäller utnyttjandet av vattenresurser trädde i kraft. Det betänkande som vi diskuterar återger tankarna i det direktivet och projicerar det direkt på frågan om det pris som skall betalas - av alla, även om det kanske inte fördelas rättvist - för utnyttjandet av vatten för ekonomiska ändamål. I betänkandet diskuteras även, vilket är rätt och riktigt - och det skall föredraganden ha heder av - medborgarnas rätt att utnyttja vattenresurserna till en relativ kostnad eller till en lägre kostnad, allt efter behov.
Ett tariffsystem bör med andra ord framför allt utgå från en grundlig undersökning av de förhållanden, även sociala, under vilka tillgången på vatten efterfrågas, men även av en informations- och upplysningskampanj riktad till brukarna, framför allt för att öka sparandet. För att medge en tillämpning som är bättre anpassad till den mångskiftande verkligheten är det helt rätt att man bör lämna utrymme åt subsidiaritet: varje stat skall själv bestämma, varje region skall ange sina egna nivåer och sina egna parametrar.
Att undvika slöseri och hjälpa de områden som är mest missgynnade skulle kunna vara en sammanfattning av syftet för detta betänkande, och därför tänker vi direkt på problemet med jordbrukssektorn som, vilket vissa redan har påpekat, verkligen inte på ett lättsinnigt vis får blandas samman med det generella problemet.
Grundprincipen är i själva verket att samtliga användare i olika grad måste bidra till att betala för vattnet. Vi måste också upprätta prioriteringsskalor enligt behov, i första hand sociala och därefter ekonomiska. Den svåraste kollisionen blir med den gemensamma jordbrukspolitiken, som borde uppmuntra och föreslå utvecklingsåtgärder som visserligen är förenliga med respektive territorium, men som även är förenliga med tillgången på vatten. Och när sådana åtgärder saknas helt, herr talman, så tror jag att man måste ta hänsyn till det, framför allt när avgifterna bestäms.

Sornosa Martínez
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag håller med det som sägs i betänkandet om att vattnet inte är en handelsvara, utan ett kulturarv som måste skyddas, tillvaratas och behandlas som ett sådant, och att rätten till vatten är en grundläggande rättighet för medborgarna. Vi socialister håller inte med om tanken att betrakta vattnet som en ekonomisk tillgång, vilket innebär att man bortser från vattnets sociala och kulturella betydelse, och vi anser även att skyddet och värnandet om vattnet inte får styras av ekonomiska marknadskriterier.
När det gäller ändringsförslaget om den spanska nationella vattenplanen som mina kolleger och jag, enligt Flemming, bör dra tillbaka, och som vi kommer att lägga fram när det är så dags, kommer vi inte att dra tillbaka det. Vi anser att det är rimligt, och det innehåller kritik mot en vattenplan som en av Europeiska unionens medlemsstater har antagit. Den är ohållbar ur ekonomisk, social och miljömässig synpunkt och strider dessutom mot unionens strategi för en hållbar utveckling. Därför kommer vi inte att dra tillbaka vårt ändringsförslag. Jag hoppas att fler ledamöter röstar för det och vi hyser förtroende för att det kommer att bli på det viset.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Först vill jag tacka Europaparlamentet för resolutionen om kommissionens meddelande om en prispolitik som främjar en hållbar användning av vattenresurserna. Jag vill särskilt tacka Flemming som har skött uppgiften som föredragande i denna mycket känsliga fråga.
Meddelandet skall ses i samband med lanseringen av den nya vattenpolitiken i Europa - ramdirektivet för vatten, som antogs i fjol. Syftet med meddelandet är att fastslå vägledande principer som stöd för genomförandet av artikeln om vattenprissättning, dvs. artikel 9 i direktivet.
Europaparlamentets utkast till yttrande omfattar alla relevanta frågor som rör vattenprissättning, från täckning av miljökostnader till öppenhet och konsumentdeltagande. Vidare betonas områden där det krävs mer forskning och analys för att se till att framtida vattenprissättningspolitik också omfattar miljömässiga, ekonomiska och sociala aspekter. En del av denna analys kommer naturligtvis att utföras i samband med att man gör upp förvaltningsplaner för avrinningsområdena, i enlighet med ramdirektivet för vatten.
Europaparlamentets synpunkter kommer att ligga till grund för det framtida arbetet på EU-nivå för att genomföra en mer hållbar prispolitik.
Låt mig i detta sammanhang också säga något om vad som sker i samband med den gemensamma strategi som medlemsstaterna och kommissionen kommit överens om för att underlätta genomförandet av ramdirektivet för vatten. Arbetsgrupper, bl.a. en arbetsgrupp om ekonomiska frågor, har redan inrättats. Dessa arbetsgrupper skall utveckla riktlinjer för genomförandet. Europaparlamentet kommer att hållas underrättat om den framtida utvecklingen av vattenprissättningsfrågor på EU-nivå.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Förpackningar och förpackningsavfall
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0323/2001) av Corbey för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om genomförande av Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall (2000/2319(INI))

Corbey
. (NL) Herr talman, kolleger, fru kommissionär! Avfallsberget växer fortfarande. Förpackningar utgör endast en liten del av miljöproblemet, men det är en synlig del och för många människor även en källa till irritation. Förpackningar kan bli ett exempel på en modern hantering av miljöproblemen. Vi måste göra den hållbara utvecklingen konkret. Vi kan tillämpa alla goda idéer från det sjätte miljöhandlingsprogrammet.
Lyckligtvis börjar vi inte från noll. Sedan 1994 har vi ett direktiv om förpackningar, vi har en grund. Det finns två målsättningar med förpackningsdirektivet: minska de skadliga miljöeffekterna av förpackningar så mycket som möjligt och garantera den inre marknadens funktion. För parlamentet är det viktigt att se efter hur direktivet fungerar i praktiken eftersom vi måste lära oss av erfarenheterna. Det är viktigt att lagstiftningen följs, men minst lika viktigt är lagstiftningens effektivitet.
När det gäller följandet av lagstiftningen finns det goda och dåliga nyheter. De goda nyheterna är att nästan alla medlemsstater har genomfört direktivet ordentligt. De flesta mål har uppnåtts och nyligen informerade även Grekland som sista medlemsstat om åtgärder och resultat. Medlemsstaterna gjorde det allihop på sina egna sätt: systemet med gröna punkter i Tyskland, frivilliga avtal i Nederländerna, osv.
Det finns dock dåliga nyheter också och jag skall nämna fyra saker. För det första ökar mängden förpackningsavfall fortfarande. Förebyggande av onödiga förpackningar var ett uttryckligt mål som dock inte fick något närmare innehåll i direktivet. Endast i fyra medlemsstater har mängden förpackningsmaterial minskat. Här behövs det tydligen mer ambitioner.
För det andra ökar andelen plast i avfallet. För plast är målet i direktivet mycket blygsamt: minst 15 procent måste återvinnas. Till och med den minimala målsättningen är det dock endast fyra medlemsstater som förverkligat, nämligen Tyskland, Österrike, Belgien och Sverige. Över 50 procent av alla produkter förpackas i plast. Plast är svårt att återvinna och det måste vi alltså göra något åt.
För det tredje saknas tillförlitliga och jämförbara data. Medlemsstaterna har alla sina egna metoder för att samla in data och det är till exempel otydligt om det plastavfall som exporteras också räknas in i de siffrorna. Politiska beslut måste grundas på goda data och direktivet måste anpassas i det avseendet.
Till sist nämner jag en viktig sak till: miljöeffekterna av all insamling, sortering, återvinning och återanvändning är egentligen otydliga. Vi tror att det är bra, och det är det väl också, men det behövs en bra bedömning av miljöeffekterna för att fortsätta motivera konsumenterna att sortera sitt avfall. För övrigt är effekten på den inre marknaden, andra pelaren i det här direktivet, också otydlig.
Kolleger! Det är tydligt vad som måste ändras. Det måste till bättre rapportering, bättre definitioner och dessutom föreslår jag ett handlingssätt i tre delar.
För det första måste vi förbättra återvinningen. Målsättningarna måste höjas kraftigt och vi måste stimulera användningen av återvunnet material. Plasten måste få särskild uppmärksamhet. Plast har hittills inget positivt restvärde. För att ändå göra insamlingen och sorteringen av plast lönsam behövs det en avgift och jag ber kommissionen än en gång att nu snabbt lägga fram ett nytt omprövningsförslag.
För det andra uppmanar jag kommissionen att främja återanvändning. I det sammanhanget måste situationer anges där det ur miljösynpunkt är meningsfullt med återanvändning. Det har att göra med transportavstånd och med material.
För det tredje måste vi göra mer i förebyggande syfte. I det sammanhanget föreslår jag att producenterna skall göras ansvariga. Producenterna måste på grundval av en livscykelanalys visa att de ur miljösynpunkt valt bästa möjliga förpackning för sin vara. Frågan är naturligtvis hur det skall mätas. Koldioxidutsläpp, användning av naturliga källor, skadliga ämnen och restavfall måste i varje fall räknas in. Det här handlingssättet gör det möjligt att beräkna miljökostnader för produkter och det är dit vi måste komma.
Vi måste ställa tydligare miljögränser. Innanför dessa gränser kan marknaden ha sin gång och kan producenter göra sina val. Producenternas ansvar måste utarbetas vidare och kommissionen måste nu göra allvar av sin stakeholders dialogue. Per sektor måste de olika parterna bjudas in att delta, inte bara näringslivet utan även konsumenter och företrädare för miljöorganisationer. Det kan leda till ett friskt handlingssätt som fastställs i tydliga utgångspunkter.
Förutom de tre nämnda punkterna har kolleger föreslagit ett antal nyttiga komplement: tydlig ansvarsskyldighet inte bara för producenter utan även för retailers; uppmärksamhet för kommuners och konsumenters roll; uppmärksamhet för planering och transportförpackningar. Dessa förslag stöder jag verkligen.
Den länge väntade omprövningen av förpackningsdirektivet är en möjlighet att visa att den inre marknaden kan försonas med miljön och den chansen får vi inte låta gå förlorad.

Ayuso González
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag vill börja med att ge ett erkännande åt Corbey för hennes arbete med detta betänkande.
Detta direktiv har sannerligen varit mycket svårt att tillämpa i de flesta medlemsstaterna, eftersom det är mycket svårt att sätta igång mekanismerna för att uppfylla målen. En sak är att utfärda en lag, -det är lätt att göra på pappret - men en annan sak är att genomföra den.
Jag tackar föredraganden för de kompromisser vi har kunnat komma fram till och beklagar våra skärmytslingar om de punkter där våra åsikter har gått isär, som absolut inte har varit bagateller.
För det första vill jag klargöra att detta betänkande borde ha handlat om tillämpningen av direktivet för förpackningar, men det har i stället förvandlats till ett betänkande vars avsikt är att visa kommissionen i vilken riktning den bör gå när det gäller översynen av direktivet i fråga. Det handlar om en frestelse som vi ibland faller för här i parlamentet, vi glömmer bort att det är kommissionen som har initiativrätt till lagstiftning.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna föreslår följande: för det första att målet att förebygga och minska förpackningsavfall varken skall vara bindande eller delas upp i olika material för att på så vis bibehålla konkurrensen mellan de olika materialen. Vi får nämligen inte glömma bort att den rättsliga grunden för detta direktiv är miljön och dessutom den inre marknaden. Vi anser emellertid att dessa mål bör kopplas ihop med det antal förpackningar som förs ut på marknaden.
För det andra: ansvaret för förebyggande och tillbakadragande av förpackningsmaterial bör delas mellan producenterna, detaljhandeln och konsumenterna, och bör alltså inte vara producentens ansvar, vilket avses i förslaget till betänkande.
För det tredje: analys av förpackningars livscykel är en synnerligen värdefull metod ur miljösynpunkt och den måste beaktas, men man kan inte föreslå att den skall vara en standardnorm för att kontrollera att kraven i bilaga II uppfylls. Dessa standardnormer bör fastställas av Europeiska standardiseringskommittén, som bör fortsätta arbeta i den riktningen.
För det fjärde är vi emot att andra bedömningskriterier än den så kallas " gröna punkten" införs, som redan tillämpas i de flesta länder.
Avslutningsvis föreslår vi att de skäl där det anspelas på situationen i konkreta medlemsstater under år 1998 när det gäller uppfyllandegraden av målen i direktivet, tas bort. Vi förslår detta eftersom man då som bäst var i färd med att genomföra direktivet. Uppgifterna, och jag citerar ordagrant ur skäl B, " är således inte signifikanta när det gäller att bedöma om direktivets mål verkligen har uppnåtts" .

Paulsen
Herr talman, kommissionär, ärade kollegor! Jag ber att få tacka Corbey för att hon tagit upp dessa frågor och skrivit detta initiativbetänkande. Vi behöver verkligen diskutera förpackningar.
Jag tycker dock att vi i vanlig ordning - detta säger jag med 30 års erfarenhet av miljöfrågor och miljödebatt - har en otrolig förmåga att springa efter problemen och dra dem i svansen. Att diskutera förpackningar enbart ur perspektivet sopor, som vi gör nu, och alltid har gjort, är fullständigt fel. Jag vädjar och vänder mig direkt till kommissionären med ansvar för miljöfrågor. Snälla, låt oss diskutera hela kedjan! Vi måste diskutera logistik, transport och den förpackning som så småningom blir sopa. Framför allt konsumentförpackningarna måste och kan reduceras. Du och jag kommer från samma land, och vi vet att försök ledde till att mängden material i konsumentförpackningar reducerades med 30 procent på ungefär tre år. Det är möjligt. Jag kanske kan få vädja om att man i den vitbok om integrerad produktpolitik som kommer skall ta upp hela logistikkedjan. Det vore en stilla nåd att be om. Detta var inte med i grönboken.

McKenna
Herr talman! Min grupp stöder betänkandet av Corbey väldigt mycket och även kompromissändringsförslagen som förbättrar texten. Vi har även några egna ändringsförslag som vi uppmanar parlamentets ledamöter att stödja, i synnerhet eftersom direktivet gör det svårare för medlemsstater med en mera progressiv politik att gå vidare på ett mera miljövänligt sätt. Det borde inte finnas någonting som hindrar medlemsstater från att göra framsteg.
I dag blev jag informerad av mitt eget miljödepartement i Irland, och man beklagade det faktum att det kommer att bli väldigt svårt för Irland. Den enda anledningen till det är att Irland inte har gjort någonting åt problemen med avfall eller förpackningar.
I två andra ändringsförslag räknar vi med att kommissionen skall lägga fram ett förslag som behandlar den roll som förpackningar spelar genom hela logistikkedjan. Den bör även lägga fram förslag om att förebygga och minska avfall. Där ligger det verkliga problemet.
Vi måste först och främst minska och förebygga mängden förpackningar, i stället för att se vad vi skall göra åt det efteråt. Det gäller i synnerhet mängden som går till deponering.

Florenz
Herr talman! Fru kommissionär, fru föredragande! Hjärtligt tack för ert aktiva arbete med dessa betänkanden.
Först skulle jag vilja ställa en fråga till kommissionären: Varför har ni lagt fram en rapport om genomförande av direktivet om förpackningar, när ändå ändringen av denna förordning redan ligger på bordet? Jag skulle gärna vilja veta om det finns en strategi för detta, om ni behöver mer tid för en ny strategidebatt och om ni håller på att gå över från en produktpolitik till en materialpolitik. Men det är, som jag för ögonblicket kan konstatera, bortkastad tid, eftersom ni ägnar er åt andra saker.
Fru Corbey, ni har rätt när ni säger att förpackningsavfallet växer, och därför är det helt rätt att vi ägnar oss åt denna och den kommande förpackningsförordningen. Jag anser bara att vi här först måste diskutera vad medlemsstaterna faktiskt har gjort. Var den gamla förpackningsförordningen från 1990-talet riktig, eller gjorde vi fel där? Insåg vi hur det skulle utveckla sig till i dag? Finns det inte en mängd luckor? Databaser - det har ni nämnt - saknas till stor del. Har omvandlingen till nationell rätt verkligen skett punktligt och på det vis vi avser, och är den hierarki som förpackningsförordningen föreskriver faktiskt så flexibel som vi behöver för framtiden?
Jag tror inte att det är så! Men vi måste i fråga om de uppgifter som kommissionen har lagt fram för oss, nämligen en rapport om genomförandet, koncentrera oss på dessa viktiga saker.
Tyvärr är det för ögonblicket inte vår uppgift att fundera över hur hög kvoten måste vara när det gäller deponering, återvinning etc. Det beklagar jag uttryckligen.
Jag har ytterligare en hel mängd punkter. Men eftersom jag redan har förlorat de första minuterna, erkänner jag mig besegrad och kommer att fortsätta diskussionen under nästa runda.

Talmannen
Herr kollega, kan ni än en gång kort upprepa den fråga ni ställde?

Florenz
Fru kommissionär! Jag skulle gärna vilja veta varför ni lägger fram en rapport om genomförandet av förpackningsförordningen för oss, när vi ändå alla vet att ändringen av förpackningsförordningen redan är här. Min fråga är: Har det att göra med en ny strategi? Stämmer det att ni i framtiden vill bort från produktpolitiken och mot avfallsströmmarna?

Jackson
Herr talman! Dessa tillsynsrapporter av parlamentet är mycket viktiga. Vi behöver inte bara granska ny lagstiftning utan vi måste även se oss om för att se vad som har hänt med den lagstiftning som vi har antagit. Corbey gör rätt i att nämna namn. Det var meningen att medlemsstaterna skulle införa de lagar och andra författningar som krävdes för att uppfylla förpackningsdirektivet senast den 30 juni 1996. Det gjorde de inte.
De resultat som Corbey har lagt fram för oss bör leda till två saker. För det första måste vi ställa frågan om det ursprungliga direktivet, som Florens har sagt, var bristfälligt eller om ministrarna inte var ärliga mot sig själva i fråga om vad de kunde uppnå när de antog det. Svaret är troligen en kombination av båda sakerna. För det andra bör vi ställa frågan varför kommissionen inte agerade mera skyndsamt än den gjorde för att undersöka varför det var svårt att få direktivet att allmänt följas. Jag beklagar att Corbey inte fokuserade på dessa frågor.
Enskilda länder har haft mycket olikartade erfarenheter av att införa system för återvinning. Mitt eget material från Förenade kungariket visar att vårt system har varit alltför byråkratiskt. En affärsman i Cornwall beklagade sig för mig över att han hade tvingats anställa en högskoleutbildad person bara för att hålla ordning på vilka skyldigheter hans företag hade enligt direktivet. Vilka lärdomar kan vi dra av våra erfarenheter som skulle kunna ligga till grund för en omarbetning av direktivet, eller åtminstone en förändring av det sätt på vilket medlemsstaterna tillämpar det?
Kommissionen gör fel om den föreslår högre mål för återvinningen. Det är den enkla utvägen, men det är fel väg. Sådana mål kan inte ta hänsyn till de avsevärda skillnaderna mellan medlemsstater, så vi kommer till slut att ha en ännu större spännvidd i resultaten än vad vi har nu och därigenom skapa handelshinder och snedvrida konkurrensen. Om vi skall få en miljölagstiftning för EU som verkligen betyder något så måste vi, inom ramen för mycket mera generella mål, låta medlemsstaterna välja de lösningar som passar deras lokala miljöer och ekonomier bäst.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! Först ett erkännande till Corbey som har varit föredragande. Tack för hennes arbete med detta initiativbetänkande med resolution om genomförandet av direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall. I betänkandet tas relevanta frågor upp och betänkandet kommer att vara av stor betydelse när kommissionen skall förbereda översynen av direktivet.
Vi har också noterat att Europaparlamentet gärna vill göra en mer omfattande översyn av de frågor som rör förpackningsavfall. Jag tycker att det är nödvändigt, men saker måste göras i rätt ordning. Vi har nu förbundit oss att inom kort lämna ett förslag till översyn av det existerande förslaget och till nya mål. Detta kommer vi också att göra. Jag räknar med att kommissionen före årsskiftet skall kunna fatta ett beslut om den utlovade översynen av direktivet om förpackningar och förpackningsavfall. Därefter måste vi se till det mera långsiktiga, vilket Paulsen och Jackson tog upp. Då måste vi arbeta på flera olika spår.
Det ena handlar om integrerad produktpolitik. Jag vill bestämt påstå att vi just har lyft fram livscykelanalysen och detta sätt att se på frågorna. Det behövs säkert ytterligare insatser och ytterligare förslag och idéer om hur man skall göra, men i livscykelanalysen finns hela tankesättet och sättet att närma sig denna fråga. Det är viktigt att vi fortsätter att arbeta med integrerad produktpolitik.
Det andra handlar om de tematiska strategier som vi har utlovat under det sjätte miljöhandlingsprogrammet. Under nästa år kommer två sådana, som kommer att vara av stor betydelse för vårt förhållningssätt till dessa frågor: återvinning och resursanvändning. I samband med detta blir det tillfälle att se över hela vår politik när det gäller att se på varje enskild avfallsström. Skall vi fortsätta att göra det, eller hur skall vi se på denna fråga i stort? Det är viktigt att vi tar detta stora grepp, men vi skall göra det på rätt sätt och i rätt tid. Det är min bedömning att vi skall hantera problemen via integrerad produktpolitik och via de tematiska strategierna.
Före årsskiftet kommer den utlovade översynen av de konkreta målen för förpackningar och förpackningsavfall. Det är ett helt riktigt påpekande att vi behöver se över hela denna fråga för att få en politik, som håller under många år framöver och som innebär att vi inte behöver springa efter och bita problemen i svansen.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Försäkringsförmedling
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0359/2001) av Berenguer Fuster för utskottet för ekonomi och valutafrågor om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om försäkringsförmedling (KOM(2000) 511 - C5-0484/2000 - 2000/0213(COD)).

Berenguer Fuster
. (ES) Herr talman, ärade kolleger! Även om tidpunkten är olämplig har jag nöjet att lägga fram utskottets för ekonomi och valutafrågor betänkande om förslaget till direktiv om försäkringsförmedling.
Enligt min åsikt är det ett bra förslag, och vi bör gratulera kommissionen till detta. De olika intressen som står på spel balanseras väl. Det finns flera intressenter på det område man avser att reglera: förmedlarna, försäkringsföretagen och även konsumenterna, även om de brukar utöva mindre påtryckningar på ledamöterna än de övriga berörda parterna. Alla dessa parter måste beaktas, och när jag säger att detta är ett balanserat förslag menar jag att det finns en jämvikt i spelet mellan dessa intressen. Naturligtvis är avsikten med de ändringsförslag som utskottet för ekonomi och valutafrågor har lagt fram att bibehålla den jämvikt som kommissionen ytterst samvetsgrant har respekterat.
Det finns dock andra intressen som enligt min åsikt inte är lika viktiga. Det handlar om sektorer som vill sätta den status deras respektive länder har för närvarande framför allt annat och detta är omöjligt att vidhålla en sådan taktik när det handlar om att utarbeta en harmoniseringsnorm. Om varje land -eller varje sektor i varje land - eftersträvar att det framtida direktivet inte skall medföra några förändringar av den nuvarande situationen, skulle den enda möjligheten vara att inte harmonisera överhuvudtaget, eller om man så vill, att det inte finns en inre marknad på det här konkreta området.
Dessa anspråk kan framstå som ett försök att harmoniseringen skall motsvara den befintliga modellen i ett visst land, för att uttrycka det mildare, att avse att medlemsstaterna inte tillämpar viktiga delar av direktivet.
Ärade kolleger, märker ni inte att undantagen kan medföra att harmoniseringen blir meningslös? Är ni inte medvetna om att den inre marknaden försvåras om man går den vägen? Det finns vissa undantag i förslaget till direktiv, och det är sant att vissa av dessa utökas i betänkandet, men jag anser att dessa undantag är rimliga.
Att assistansförsäkring för turister som resebyråer säljer i egenskap av försäkringsförmedlare måste vara registrerade och sjukdomsförsäkringar som gäller djur och som säljs av veterinärer inte omfattas av bestämmelserna i detta direktiv är rimligt. Det är dock min fasta övertygelse att om man inför flera undantag kan detta till slut förvanska direktivet, eller för att säga det på annat sätt, det kan till slut i viss mån begränsa inrättandet av den inre marknaden för försäkringsförmedling.
Jag fortsätter att insistera på, och ursäkta mig för detta, att vissa konstigheter som några länder har infört för att underlätta antagandet av direktivet tas upp i detta betänkande. Syftet med de ändringsförslag som till exempel handlar om anslutna agenter är att finna en lösning för att underlätta antagandet av lagstiftningen i det länder där det för närvarande inte finns någon lagstiftning på det här området.
Det finns naturligtvis andra metoder, och en av dessa finns med i utskottets förslag, och en annan finns med i den personliga ståndpunkt som fanns med i mitt ursprungliga betänkande. En stor del av ledamöterna ansåg dock att förslaget från utskottet och mitt ursprungliga förslag inte var fullständigt tillfredsställande, de vidhöll en annorlunda ståndpunkt, och därför var man tvungen att utarbeta en kompromiss, ett ändringsförslag som - enligt min åsikt - innehåller en tillräckligt tydlig lösning på problemet. Tro mig, ärade ledamöter, när jag säger att det betänkande som jag nu lägger fram är en kompromiss mellan olika ståndpunkter som i sin helhet är godtagbara.
För att respektera kompromisslösningen har Europeiska socialdemokratiska partiets grupp avstått från att lägga fram ytterligare ändringsförslag, med undantag för tre stycken, som enbart handlar om tekniska frågor, och vars avsikt är att rätta till inkonsekvenser i texten. Ett klart bevis på detta är att vi har nekat Gruppen De gröna, som förut röstades ner i utskottet, att lägga fram ändringsförslag. Jag håller dock med om vad som sägs i dessa ändringsförslag, eftersom de sammanfaller med de grundläggande punkterna i min ursprungliga ståndpunkt, och för att målet med dessa ändringsförslag är att skapa ett effektivare konsumentskydd, vilket jag alltid kommer att ställa mig positiv till.

Ferri
. (IT) Herr talman! Jag tror, i likhet med Berenguer, som så väl formulerade frågan, att detta förslag från kommissionen är en pusselbit på den inre marknaden för försäkringar som hittills har saknats på grund av på den enorma utveckling som har ägt rum under senare år inom försäkringsbranschen och även återförsäkringsbranschen, framför allt när det gäller transaktioner av särskilt intresse - och här tänker jag på de stora industriella och kommersiella riskerna - medan ramverket för marknaden för privatpersoner, för de lägre riskerna, lite har fått klara sig på egen hand, vilket har lett till att det skapats en sorts djungel. Vi vet hur känsligt det är att förmedla försäkringar och vårt direktiv gäller just frågan om försäkringsförmedling.
Det är därför vi tycker kommissionens förslag verkar balanserat och även intressant. Kanske en aning krångligt, varför vi har försökt att effektivisera det genom en serie ändringsförslag - jag talar naturligtvis som företrädare för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden som har formulerat yttrandet - för att den sektor som inte huvudsakligen är försäkringsmässig skall bli smidigare och mer kommersiell. Det finns faktiskt många subjekt - jag tänker på turistbyråer, resebyråer - vilkas huvudsakliga verksamhet är en annan, men som ställer ut sakförsäkringar, även livförsäkringar, vilket innebär ett klart avsteg från en relation som i stället omfattas av professionalism, av ansvarstagande, dvs. som avviker från krav som är mycket strikta och mycket grundliga, som just garanterar den tillit och pålitlighet som måste inta en prioriterad plats i alla försäkringsrelationer.

Karas
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag vill ta upp fyra punkter. För det första: Försäkringsaffärer är förtroendeaffärer. Förtroendet beror på två saker: å ena sidan förtroende inför produkten, och å andra sidan förtroende gentemot företaget och säljarna. Det måste i dag därför också sägas att den absoluta majoriteten av alla säljare, alla förmedlare arbetar korrekt, annars skulle försäkringsbranschen inte blomstra som den gör och rättfärdiga kundernas förtroende.
För det andra: Jag vill först tacka alla dessa människor som är verksamma här.
För det tredje: Det finns i många länder redan strikta rådgivnings- och informationsplikter, som är reglerade även för förmedlare i lagstiftningen som rör försäkrings- och bankväsendet. Försäkringsbolagen och kreditinstituten är ålagda kontroll- och anmälningsplikt och klara bestämmelser om soliditet. Oberoende av detta sympatiserar jag med direktivets målsättning att garantera skapandet av en hög yrkesmässig nivå för försäkringsförmedlarna, inrätta ett enhetligt register för den gränsöverskridande verksamheten och garantera ett stort mått av skydd för försäkringsföretagen.
Vid sidan av det som redan sagts har kollegan Radwan och jag lämnat in ytterligare tre ändringsförslag, 57, 58 och 59, där vi för det första vill att det skall överlåtas på medlemsstaterna om de undantar försäkringsförmedlare av handelsförsäkringar från direktivets krav, och där vi för det andra vill att slutandet av ett avtal utgör slutet på förlikningsförfarandet, som vanligt är, och för det tredje att det tydligare klargörs att man skiljer mellan försäkringsförmedlare som har detta som huvudsaklig yrkesmässig verksamhet, och övriga.

Tannock
Herr talman! PPE-DE gruppen välkomnar denna länge emotsedda genomgång av det ursprungliga direktivet från 1977 som en del av den inre marknaden för finansiella tjänster, vilka använder principen det ekonomiska passet eller en enda auktorisation. Detta innebär ett minimum av harmonisering, att man inför regler för yrkesetik och konsumentskydd samt ömsesidigt erkännande mellan medlemsstater, så att agenter åtnjuter etableringsrätt i hela unionen med regler som skall säkerställa tillsynen av att deras affärsverksamhet sköts på rätt sätt.
Jag gratulerar föredraganden, Berenguer Fuster, för hans samarbetsinriktade och partiöverskridande arbetssätt i utskottet, vilket är lämpligt för ett tekniskt betänkande som skall erbjuda konsumenterna kvalitetssäkring. Det förtjänar att noteras att omkring 95 procent av de europeiska konsumenterna använder sig av försäkringsmäklare och kommer att beröras av detta direktiv tillsammans med 100 000 yrkesverksamma inom försäkringsbranschen i unionen.
De frågor där det fanns politiska skiljaktigheter löstes till större delen i en rad kompromissändringsförslag, liksom även de krav som beror på det tyska näringslivets speciella struktur. Det gladde mig att ett stort antal av mina egna ändringsförslag blev antagna, från undantag för resebranschen till ett erkännande av datorernas och Internets roll och den roll som elektronisk handel kan komma att spela för försäkringar i framtiden, liksom garantier för en granskning av kvalifikationerna för registrering vart tredje år och skydd för företag som är utlandsbaserade utanför EU.
Jag hoppas att detta betänkande inte kommer att göra det svårare för försäkringsförmedlare att fortsätta sin affärsverksamhet i termer av kostnader och svårigheter utan att det skall öppna en konkurrensutsatt och öppen marknad i unionens 15 medlemsstater som i sista hand kommer att ge verkliga besparingar som kommer att komma unionens medborgare till godo.

Bolkestein
. (EN) Herr talman! Jag skulle vilja börja med att tacka parlamentet för ansträngningarna att slutföra dess första behandling av förslaget till ett direktiv om försäkringsförmedling. Jag vill särskilt tacka föredraganden, Berenguer, och även Ferri, för kvaliteten på deras arbete som har resulterat i den rekommendation som har lagts fram för detta plenarsammanträde.
Förslaget till ett direktiv om försäkringsförmedling, som planerades i handlingsplanen för finansiella tjänster, är en nyckeltext för att uppnå en verklig inre marknad för försäkringar, i synnerhet när det handlar om försäljning direkt till kund. Försäkringsförmedlare spelar en viktig roll i försäljningen av försäkringar i gemenskapen och deras betydelse kommer att öka i takt med att mera komplexa och sofistikerade försäkringsprodukter kommer fram.
Även om den inre marknaden för försäkringar har fullbordats vad beträffar försäkringsföretag, i synnerhet i fråga om tillsynsreglerna, möter försäkringsförmedlare fortfarande många hinder som hindrar dem från att dra full fördel av fördragets friheter. Den inre marknadens korrekta funktion hindras således.
Det gläder mig särskilt att parlamentet instämmer i de grundläggande målen för kommissionens förslag. Det syftar till att försäkringsförmedlare skall ha en hög professionell kompetens och att en förmedlare som i vederbörlig ordning är registrerad i sin medlemsstat kan utöva sin verksamhet över hela den inre marknaden. Förslaget syftar även till att garantera skydd för kunder genom att föreskriva lämpliga informationskrav.
Jag övergår nu till de ändringsförslag som har lämnats in till plenarsammanträdet. Kommissionen kan godta följande ändringsförslag: 1, 4, 5, 8, 9, 17, 28, 30, 37 och andra delen av 58. Den kan även godta följande ändringsförslag: 3, 7, 11, 21, 23, 24, 26, 27, 29, 32, 44 och 51 antingen delvis eller till deras anda. Ändringsförslag 15 och 16 kan också godtas delvis.
Kommissionen kan emellertid inte godkänna de andra ändringsförslag som har lämnats in av följande skäl. Ändringsförslag 2, 10, 13, 14, 46, 47, 49, 52 och 57 syftar till att utesluta vissa verksamheter från att omfattas av förslaget, till exempel resebyråer, veterinärer och personer som tillfälligtvis verkar som försäkringsförmedlare, och de kan därför inte godtas. Dessa undantag skulle påverka försäljningen av försäkringsprodukter mot stora risker och avvisas därför. Samma skäl förklarar varför ändringsförslag 12 och 50 inte kan godtas.
Kommissionen anser att termen " försäkringsförmedlare" är tillfredsställande definierad. Direktivets tillämpningsområde är väl avvägt. Ändringsförslag 15 och 16 behövs därför inte eftersom definitionen täcker all förmedlingsverksamhet, inklusive den som sker på elektronisk väg. Detsamma gäller ändringsförslag 19 och 25 som avser underagenter och även ändringsförslag 20 och 58.
När det gäller frågan om " bankdistribuerad försäkring" , skall alla former av " bankdistribuerad försäkring" omfattas av detta förslag. Det är ett sätt att distribuera försäkringar som ökar i betydelse. Ändringsförslag 18 och 22 föreslår en definition av " bankdistribuerad försäkring" som bara tar hänsyn till en av de möjliga formerna för " bankdistribuerad försäkring" . De avvisas därför.
Det finns ändringsförslag som gäller registrering och yrkesmässiga krav på försäkringsförmedlare. Ändringsförslag 31 och 56 skulle innebära att de regler som gäller då försäkringsförmedlare gör sig skyldiga till försummelse i verksamheten inte skulle vara lika stränga. De skulle äventyra målet att försäkringsförmedlare på den inre marknaden skall ha lämpligt ansvarsskydd.
Ändringsförslag 33, 34 och 54 skulle påverka förslagets övergripande sammanhang som bygger på principen om hemlandskontroll. Ändringsförslag 35 och 36 rör system för att behandla klagomål och utomrättsliga förfaranden för att lösa tvister i förslaget. Ändringsförslag 35 finns redan implicit i förslagets text och behövs inte. Ändringsförslag 36 passar inte in i ett direktiv eftersom det innehåller en uttrycklig hänvisning till en rekommendation från kommissionen som inte är rättsligt bindande för medlemsstaterna.
För det tredje finns det ändringsförslag som behandlar informationskrav. Ett avgörande inslag i kommissionens förslag är att garantera ett gott konsumentskydd genom att tillhandahålla lämplig information och rådgivning. Ändringsförslag 38, 39, 40, 41, 42, 43, 55, 60 och 61 skulle äventyra detta mål.
Till sist, ändringsförslag 6, 45 och 48 vilka föreskriver att icke-registrerade personer som inte omfattas av detta direktiv skulle följa informationskravet, skulle vara ytterst svåra för medlemsstaterna att genomföra i praktiken.
Jag beklagar att jag har talat så länge om dessa ändringsförslag, men parlamentet har rätt att veta vad kommissionen anser.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär!
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
Jag har alltid den barnsliga ambitionen att vi skall vara färdiga vid midnatt. I dag lyckades vi också, med 10 sekunder till godo.
(Sammanträdet avslutades kl. 00.00)

